Tregilliss Īans

Asinszāles triptihs-3. Nepieciešamais ļaunums.

Īans Tregilliss

Nepieciešamais ļaunums

..

Prologs

Viņai ir pieci gadi, kad nabadzīgais fermeris viņu pārdod ķertajam doktoram. Ārā valda drēgns un auksts rudens. Izsalkums viņas vēderu ir sarāvis čokurā. Viņa pietupstas uz ceļiem notraipītās ozollapās, turēdama terjeru aiz pakaļkājām, kamēr viņas brālis sunim no mutes cenšas izraut buljonā vārāmu kaulu. Kauls ir īsts dārgums, kura iekšpusē laistās tik vērtīgie kaulu smadzeņu gabaliņi. Suns rūc un smilkst; viņi nedzird, kā pietuvojas rati.

Fermeris jautā, vai viņi ir izsalkuši. Viņš saka, ka zinot kādu cilvēku, kas viņus varētu pabarot, ja vien viņi neiebilstu braukt viņam līdzi.

Viņi ir ar mieru. Kauls paliek sunim.

Fermera ratos viņa ieritinās sienā. Brālis ir viņu apskāvis, mēģinādams atvairīt drēgno aukstumu. Ratos kopā ar viņiem brauc vēl kāds zēns. Puisēnam klepojot, viņa krūškurvis sēc.

Viņi ierodas muižā. Lauks aiz mājās ir nobārstīts ar maziem melnas zemes uzbērumiem. Šur un tur kraukļi knābā zemes uzbērumus. Putni rausta ārā no zemes skrandaina apģērba driskās un ādas gabaliņus.

Doktors rūpīgi apskata bērnus. Viņa aptver, ka šis vīrietis viņus pabaros, ja viņam patiks tas, ko viņš redzēs. Taču viņam nepatīk vārgums.

Viņa vēro klepojošo zēnu. Slimība viņu ir pavisam novārdzinājusi. Un viņa ir neizsakāmi izsalkusi.

Viņa pagrūž puisēnu. Doktors ievēro zēna nespēku, un tas viņā iedveš riebumu. Drīz vien aiz lauku mājas parādās viens jauns zemes uzbērums. Un viņai tiek vairāk pārtikas.

Viņa apsver domu tāpat izrīkoties ar zēnu, kas ir viņas brālis. Varbūt tad viņa iepazīs patīkamo sāta sajūtu, taču brālis grib viņai palīdzēt. Un viņai var ievajadzēties citus viņa pakalpojumus, kad izsalkums tiktu remdēts.

Brālis netiek aizskarts.

ARA valda auksta un tumša ziema.

Doktors ir slims vīrietis, ko ir iedzinusi ārprātā viņa paša izcilā ģenialitāte. Un viņš kaut ko vēlas panākt. Viņš pērk bērnus, lai tos pārveidotu. Kaut kā dižāka meklējumos viņš nodara bērniem pāri, graiza viņus.

Visas dienas garumā viņš darbojas ar skalpeļiem, adatām, važām, urbjiem, vadiem. Karstu kaulu putekļu smaka, metāliska asins smarža, ozona smārds. Naktis piepilda šņuksti, raudas, vaidi. Mokas sasnieg kā sniegpārslas kupenās. Tāpat arī aug līķu skaits aiz lauku mājas.

Brālis viņu cenšas pasargāt. Viņš tiek sodīts.

Taču viņa izdzīvo. Dažreiz sāpes ir patīkamas, taču tajās reizēs, kad nav, viņa atkāpjas sava prāta tumšākajā nostūrī.

Arī brālis izdzīvo, viņa ir priecīga. Viņš ir noderīgs.

Doktors viņu bieži operē. Taču, vienalga, cik reižu viņš atver viņas galvaskausu, vienalga, cik bieži pēta viņas smadzenes, lai atmodinātu apslēpto potenciālu, kura eksistencei tic tikai viņš, doktors nekad neievēro, ka viņa ir citādāka. Viņš neredz, ka viņa ir līdzīga viņam. •

Pa to laiku viņa atklāj dzejas burvību. Kaltētu pļavas ziedu kārtošanas priekus. Viņa kolekcionē saullēktus un saulrietus.

Viņa aug. Tāpat arī viņas brālis. Garāki. Stiprāki. Gudrāki. Un viņiem pievienojas citi — daži no tiem, kas spējuši izturēt doktora gadiem ilgi veiktās pārbaudes. Viņa ar brāli atšķiras no pārējiem. Viņu āda ir tumšāka, tā ir kā tējā izmērcēta kokvilna, un viņu acis ir kā tumšas ēnas. Turpretī pārējiem ir gaiša āda un gaišas krāsas acis. Tomēr viņa ar brāli izdzīvo, un doktors viņus patur.

Kādu dienu tās garās ziemas vidū doktors gūst savus pirmos panākumus. Viņa nemākulīgā noņemšanās ļauj vaļu tai izvairīgajai īpašībai, ko viņš sauc par Gribas spēku. Taču zēns, ar kura starpniecību viņš iegūst šo rezultātu, mirst. Tajos dažos mirkļos starp transcendentālo periodu un nāvi kliedzieni satriec lauskās logu stiklus un sadrupina putekļos ķieģeļus. Doktors, šī īslaicīgā triumfa attaisnots, divkāršo savus pūliņus. Viņš izurbj vadus cauri viņu galvaskausiem, lai smadzenēs iespraustu elektrodus. Viņš nospriež, ka elektroenerģija ir galvenais katalizators, lai tiktu dota vaļa Gribas spēkam. Ja viņam neizdodas, viņš atver viņu galvaskausus un mēģina vēlreiz. Un vēlreiz. Doktors ir pacietīgs vīrietis.

Dažreiz sāpes ir tik spēcīgas, ka viņas prāta apakšzemes cietums ir gandrīz par seklu, lai noturētu viņu drošībā. Daži no pārējiem salūst, viņi kļūst plānprātīgi vai mēmi. Tie, kas nesalūst, ir izkropļoti. Doktors ir viņu tēvs, viņi cenšas viņam izpatikt. Viņi domā, ka to spēj. Taču viņa zina, kā ir patiesībā. Pārējie neizprot doktoru kā viņa.

Doktors pieslēdz viņu pārveidotos prātus pie akumulatoriem, un izdzīvojušie viens pēc otra kļūst par pārcilvēkiem. Viņi lido. Viņi deg. Viņiem piemīt telekinētiskas spējas.

Tomēr viņa ir kā mīkla, ko doktors nespēj atminēt. Viņš neskaitāmas reizes arvien no jauna viņu ved uz laboratoriju, taču nekas neizdodas. Ķirurģiskās iejaukšanās viņu nemaina.

Līdz kādu rītu, kad viņa pamostas, viņas prāts ir liesmās.

Pār viņu grūst parādības. Viņai uzbrūk vīzijas par nepazīstamām vietām un cilvēkiem. Caur viņas prātu šaujas spoži un skaidri tēli kā krītošas zvaigznes, mirgojot virs viņas apziņas debesu velves. Vīziju straujā rituma karstums sagrābj viņas ķermeni kā drudzī.

Gaismu teātris iegravē viņas acu plakstiņos zīmējumus. Viņas prātu apkampj kustīgs, viļņains uguns un ēnu zirnekļu tīkls. Sāp. Viņa vicinās ar rokām. Mēģina atbrīvoties no tīkla. Taču viņa vairs nespēj sevi atdalīt no mirdzošā gobelēna, kā jūra nespēj atbrīvoties no mitruma. Tas ir iesūcies viņā.

Viņa taustās pēc kaut kā konstanta. Izmantojot vien gribasspēku, viņa piespiež savu prātu koncentrēties, izdalīt no haosa vienu tēlu, pirms vīziju kaskāde viņu padara traku.

Viss izmainās.

Tīkls mirgo, viļņojas, pārkonfigurējas. Viņas maņām uzbrūk jauna vīziju secība. Viņa tās redz, sajūt, saož un izgaršo, un dzird.

Zeme norij brāli.

Doktors militārajā formas tērpā.

Karš.

Milzīgāka un aukstāka, un dziļāka aizmirstība nekā tumšais nostūris viņas pašas prātā.

Viņa zaudē samaņu.

Kad viņa pamostas, viņa guļ savā kamerā uz akmens grīdas. Pār viņu ir pārliecies brālis. Viņš pašūpo viņas pakausi savā plaukstā, stiprie pirksti glaužas gar viņas skūtā galvaskausa rugājiem. Viņa pirkstgali mirdz sarkanā krāsā. Viņam ieplešas acis. Brālis viņu piekodina nekustēties, paņem no saliekamās gultas spilvenu, paslidina to viņai zem galvas.

Trīcoša un nosalusi viņa uz visu noraugās caur mirgojošu aizkaru, caur pulsējošiem sudraba, zelta un ēnu pavedieniem. Caur viņas prātu vēlreiz izskrien tēli.

Brālis stāv… iesteidzas koridorā… steigā kādam patraucoties garām, lai izsauktu doktoru… dusmīgi vārdi… koridorā izceļas liesmas… viņa ir iesprostota, viņas āda pārvēršas čūlās, nomelnē, sačokurojas ellīgajā karstumā, kas izkropļo viņas ķermeni, izraujot no plaušām skābekli, pirms viņa spēj agonijā iekliegties, ak Dievs, kādas mokas, viņa sadeg dzīva, ak Dievs, AK DIEVS! —

Brālis metas uz durvju pusi.

Viņa mirs, ak Dievs, kāda agonija, ak Dievs! —

Viņa nokliedzas. Viņš durvīs apstājas.

Mirgojošie zirnekļu tīkli ņirb, mirdz, atkal pārkonfigurējas.

Nākotne izmainās. Ugunsgrēka nav.

ARA valda spilgts un krāsains pavasaris.

Ir parādījies viņas Gribas spēks, un tas ir brīnišķīgi.

Pār viņu joprojām gāžas pieredzes kaskāde kā steidzīgs ūdenskritums, joprojām draudēdams viņu ietriekt neatgriezeniskā vājprātā. Kāda vājāka personība pieņemtu vājprātu kā palīdzību un patvērumu. Taču ne viņa. Tagad viņa saprot.

Visas ainas, ko viņa piedzīvo, ir viņas nākotnes fragmenti. Vienas no iespējamām nākotnēm. Vienas no bezgalīgi iespējamām.

Pa viņas vadiem augšup plūst Gцtterelektron, iekļūst viņas prātā, saduras ar Willenskrдfte neskaidrajām aprisēm un izsprāgst triljons iespēju tīmekļa pavedienos. Viņas acu priekšā izplešas potenciālās laika līnijas. Neskaitāmi zeltaini pavedieni, katra nākotnes taka sazarojas nesaskaitāmās variācijās, katra variācija neskaitāmās variācijās un tā tālāk, un tālāk, un tālāk, un tālāk. Katra viņas izvēle pārbīda pasauli no vienas taku kopas uz citu.

Viņa ir praviete, orākuls, gaišreģe. Viņa nav nekas cits kā Likteņa inkubators. Iespējamo nākotņu tīklojums ir bezgalīgi plašs, jo tālāk viņa ieskatās, jo plašāks tas kļūst. Nepieciešams prāta spēks un griba izdibināt nākotnes dzīles, lai izpētītu varbūtības vistālākās robežas. Viņas viszinošajai varai ir horizonts, tā ir robeža, ko veido viņas vājums.

Viņas jauno spēju pirmajās trauslajās stundās viņa nespēj ieskatīties nākotnē tālāk par dažiem mirkļiem. Brālis skrien, lai pasauktu ārstu, viņa mirst ugunsgrēkā; viņš paliek pie viņas, viņa izdzīvo.

Praktizējot jaunās spējas, viņa spēj ieskatīties dažu stundu tālā nākotnē. Pasaka brālim, ka ir izsalkusi: viņš atnes sautētu gaļu, maizi un strūdeli ar ķiršiem. Nogaida stundu, tad pasaka brālim: strūdeļu vairs nav. Nogaida divas stundas, tad pasaka, ka viņa ir izbadējusies: doktors pieķer, ka brālis neievēro komandanta stundu, soda viņu ar diennakti zārkveidlgajā kastē; brālis aplauž nagus, cenšoties izkļūt ārā.

Pēc dažu dienu treniņiem viņa var kontrolēt notikumu gaitu nedēļu tālā nākotnē. Nozagt no virtuves nazi, iedurt brālim kaklā: bezgalīgā tīklojuma sazarojumi pazūd un tiek nomainīti ar citiem, kas sākas ar seklu kapavietu un nedzēstu kaļķu maisu.

Šis process ir skaists. Hipnotizējošs. Viņa to noskatās atkal un atkal. Viņa iemācās kontrolēt savu gribu kā skalpeli, iemācās apcirpt lēmumu koku, iemācās nošķirt nevēlamo iespēju pūkas. Jo vairāk viņa paplašina redzesloku, jo varenāka viņa kļūst. Tomēr joprojām pastāv uzdevumi, ko viņa nevar paveikt, notikumi, ko nevar īstenot. Viņa nevar panākt, lai jūnijā snieg. Viņa nevar panākt, lai brālis nākamajās divas dienās iemīlas. Nekas no tā, ko viņa dara, nevar panākt, lai nākamajās sešās stundās doktors paklūp uz muižas kāpnēm un lauž kaklu. Taču jo tālākā nākotnē viņa iemācās ielūkoties, jo vairāk iespēju paveras. Kāpēc steigties? Pēc trim dienām būs lietusgāze. Doktors būs apāvis galošas. Viņš tās atstās muižas trešajā stāvā aiz savām durvīm, lai nepiebradātu istabu. Viņš novēros ikdienas treniņus pa kabineta logu. Viņa novērsīs uzmanību, īstajā laikā piemiedzot ar aci vienam no pārējiem subjektiem; viņam zudīs koncentrēšanās spējas, un viņš savā Willemkrдfte izvirdumā iznīcinās smalki veidoto aprīkojumu. Doktors kļūs nikns. Atcirtis vaļā durvis. Neievēros galošas. Piezemēsies lejā pie kāpnēm, skriemeļu skabargām duroties ārā no viņa nedzīvā kakla.

Viņa var nogalināt doktoru, piemiedzot ar aci. Viens vienīgs olis var panākt, ka sākas zemes nogruvums; viena vienīga sniegpārsla var izraisīt sniega lavīnu.

Tomēr viņa šeit jūtas ērti. Doktora nāve mainītu kārtību muižā, sagrautu viņas ērtības. Doktors dzīvos nedaudz ilgāk: viņa ir izlēmusi viņa likteni.

Viņa ir nometusi savas bērnības pārziemošanas kūniņu, lai saulē izplestu spārnus.

Viņa ir tauriņš, kura dēļ rodas orkāni.

ARA valda karsta, zaļa un brīnišķīga vasara.

Viņai ir plašas un manevrējamas spējas. Bezgala izsmalcinātas. Viņa var panākt, lai jebkurš izdarītu praktiski jebko, ja vien viņa vēlēsies nākotnes notikumu gaitu tīklojumā pietiekami ilgi un rūpīgi meklēt. Ja vien vēlēsies izmēģināt neskaitāmās variācijas, balstoties uz īsu sarunu vai acumirklīgu mijiedarbību ar personu. Bezgalībā vienmēr ietilpst kāda laika līnija, kurā viss notiek pēc viņas iegribas.

Doktoram nav pa spēkam aptvert sevis radītā vērienu. Viņa tīksminās par šo paradoksu.

Viņa paplašina savu redzesloku līdz vairākus gadus tālai nākotnei. Un, kad viņas vara ir kļuvusi pietiekami ievērojama, viņa dara to, ko darītu jebkura sevi cienoša pusdieviete: viņa pareģo savu likteni. Likteņus.

Ak vai! Viņa nav īsta dieviete, viņa nedzīvos mūžīgi. Taču, bez šaubām, pareiza izvēle atbilstošajā apstākļu sagadīšanās brīdī nodrošinātu viņai garu dzīvi. Viņa iedziļinās nākotnē, lai meklētu to dienu, kad viņas ķermenis beidzot mirs. Vai viņai ir deviņdesmit gadu? Vai viņa ir nodzīvojusi gadsimtu?

Pa vidu viņa redz, kā neskaidri iezīmējas citi notikumi. Visas laika līnijas rāda, ka drīz visu pasauli aprīs karš. Tas viņu neuztrauc. Ērtas trajektorijas atrašana kara gados ir tīrais nieks.

Vispirms viņa izpēta visdaudzsološākās iespējas. Viņa izdibina nākotni un ienirst tajā arvien dziļāk, kamēr paralēlo notikumu gaitu sazarošanās un pārzarošanās ir savijusi iespēju pavedienus viskvalitatīvākajā iznākumā… un atklāj, ka kaut kas viņu vēro.

Kaut kas, kas slēpjas laika līniju spraugās.

Starpmatēriju šausmas, kas ložņā pa vietām, kurās nekam nevajadzētu eksistēt. Titāniskas. Ļaunprātīgas. Tās pamana viņu. Un tās ir niknas.

ATKAL ziema. Vien ledus un ēnas.

Nedēļām ilgi viņu moka murgi. Paiet vēl ilgāks laiks, līdz viņai atkal parādās drosme izpētīt nākotnes dzīles. Un, kad viņa to dara, viņa sastopas ar to pašu smacējošās ļaunprātības sienu, ar to pašu sajūtu, ka ārpus notikumu gaitām viņu vēro kaut kas bezgalīgs un sens. Katra nākotnes izpēte kā vienmēr, atmetot atzarus, kas jau ir pāragri aplauzti, kad viņa tiek nošauta, nožņaugta, zibens sasperta, beidzas ar to, ka viņa iekrīt pirmatnējā haosā. Beidzas ar tik dziļu tumsu, ka tās priekšā pat viņas bezbailīgā sirds dreb bailēs.

Viņa cenšas atkal un atkal, un atkal, un atkal. Tomēr viņa nevar izvairīties no šīs bojāejas. Viņa uzzina, ko viņa var izdarīt.

Šos dēmonus sauc par eidoloniem. Tie ir it visur laikā un telpā. Tie ir java starp visuma ķieģeļiem. Tie ir radības, kam piemīt absolūtā griba, un tie nicina cilvēci. Nicina to traipu, to bojājumu, ko cilvēce nodara citādi perfektajā visumā, jo cilvēki nav nekas cits kā bezjēdzīga telpas un laika nejaušība — nenozīmīgi insekti — mūžīgi iekalti važās sava laika un telpas robežās, tomēr kaut kādā veidā jūtīgi, un viņiem piemīt ierobežota veida izvēles brīvība. Nekas cits nespētu aizvainot eidolonus vēl vairāk. Tādējādi tie meklē veidus, kā izskaust šo aizvainojumu.

Taču eidolonu bezgalība ir viņu vājība; cilvēces nenozīmīgums uz visuma neizmērojamā fona ir to glābiņš. Visas cilvēces eksistence ir atkarīga no demarkācijas. Šis ir bīstams līdzsvars, stabils vien tik ilgi, kamēr eidoloni precīzi nesaskatīs cilvēci.

Taču tie saskatīs, jo pasaulē ir burvji. Vīri, kas sazinās ar eidoloniem. Vīri, kas grib uzlabot eidolonu izpratni par cilvēci apmaiņā pret fantastiskiem, neiespējamiem varoņdarbiem, jo dēmonus dabas likumi neierobežo.

Šausmas, kurām burvji ļaus vaļu, izlaižot tās brīvībā, ir uzglūnošā kara sekas. Pat viņa nevar šīs šausmas novērst. Tās ir pārāk milzīgas un tuvojas pārāk strauji.

Pasaule izvēlējās iet pa šo ceļu, pirms varas groži tika ielikti viņas rokās. Pasaules gals daudzās laika līnijās pienāk jau kara laikā. Pastāv arī citas nākotnes iespējas, sarežģītāki un ne tik iespējami scenāriji, kuros eidoloni aprij pasauli vairākus gadus pēc tam, kad karš ir beidzies. Varbūt pat vairākas desmitgades vēlāk. Tomēr pat iespēju vistālākajos atzaros, vislīkumainākajās un neticamākajās laika līnijās viņa spēj saskatīt, ka viss beidzas ar tumsu. Visam pieliek punktu eidoloni.

Arī viņai.

Pilnīgi visās laika līnijās.

GADALAIKI mainās. Viņa pūlas atrast kādu jēgu savā liktenī. Viņa ieslīgst nihilismā. Brālis nesaprot. Viņš nespēj. Viņas intereses sniedzas stipri tālāk, nekā mirstīgie spēj izprast.

Kāda jēga būt pa pusei dievietei, ja viņa nevar izmanīt vissvarīgāko. Ja nespēj mainīt savu likteni?

Viņa mēnešiem ilgi iegrimst nesakarīgos nākotnes pētījumos. Viņas izmeklējumos vairākkārt parādās vieni un tie paši cilvēki, tai skaitā viņas brālis. Daudzveidīgajās nākotnēs šo cilvēku likteņi ir savīti kopā ar viņas likteni. Taču viens cilvēks viņu īpaši ieinteresē. Dažās laika līnijās viņu mijiedarbība ilgst vien pāris mirkļus. Taču tam nav nozīmes: viņa viņu satiek atkal un atkal, un atkal.

Viņa vārds ir Reibolds Māršs. Viņš ir spēcīgs. Drosmīgs. Skaists. Viņu nomāc dusmas. Viņš nav tik gudrs kā viņa, taču tas nav nekāds grēks.

Nepārprotami viņiem ir jābūt kopā. Kāda gan cita iemesla dēļ lai šis lieliskais svešinieks parādītos tik daudzās viņas nākotnēs?

Viņa piedzīvo kaut ko jaunu: iesākumā tas ir kā kamols kaklā, pēc tam tas pārvēršas par brīnišķīgām sāpēm viņas krūškurvī, par tauriņiem viņas vēderā un noplūst gar mugurkaulu uz leju, lai radītu siltumu kājstarpē.

Viņa izspēlē pavešanu. Izpēta nākotnes, kurās viņa savaldzina viņa sirdi. Viņš ir dzēlīgs vīrietis un dažkārt neciešams. Taču mīlestība ir vien kārtējās emocijas, un viņa var panākt, lai jebkurš darītu praktiski jebko, sajustu gandrīz jebko, ja viņa tam veltītu pietiekami daudz laika un pacietības. Un pastāv arī laika līnijas, kurās viņš padodas viņas šarmam. Grūti pieejamas un retas, bet tās eksistē. Vientuļās naktīs viņa gūst baudu, kamēr vēro viņu guļam. Tieši vienā no šādām naktīm, kas pavadīta, iztēlojoties, kā viņa raupjās rokas glāsta viņas kailo ķermeni, viņa atklāj, ka Reibolds Māršs var būt kaut kas vairāk nekā viņas mīļākais.

Viņš var būt viņas glābējs. Viņš var izglābt viņu no eidoloniem.

Ko Reibolds iesāktu, nostādīts neizbēgamā likteņa priekšā? Eidoloni pieliek punktu katrai laika līnijai. Tomēr viņš uz to raudzītos citādāk: tādējādi beidzas katra iepriekš eksistējusi laika līnija.

Tad kāpēc gan neizveidot jaunu laika līniju? No nekā.

Viņa uztraušas gultā sēdus, pirmās orgasma trīsas jau ir piemirstas.

ATKAL pavasaris. Tauriņš izpleš spārnus.

Pārspēt viltībā eidolonus ir pirmšķirīgs izaicinājums. Vienīgais izaicinājums, kam vērts pievērst savu uzmanību. Tas kļūst par viņas vienīgo rūpi, kam bez mitas tiek veltītas viņas pūles gadiem ilgi: noslīpējot manipulācijas, caurdurot vispiņķerīgāko paradoksu tumšās sirds, atmetot neskaidro nākotnes iespēju variantus, izsprūkot sveikā no saniknotu sabiedroto un apņēmīgu ienaidnieku nagiem, desmitgadēm ilgi vērpjot cēloņus un sekas.

Viņa visu izpēta līdz sīkumiem, nepaļaujoties uz labu laimi. Viņas plānam jātiek īstenotam tik daudzu gadu garumā, ka viņa nedrīkst pieļaut pat vissīkākās nobīdes, jo tās var pārvērsties ciklonos, kas spējīgi saraut gabalos viņas mahināciju smalkos pavedienus. Tas ir Hērakla cienīgs varoņdarbs. Un viņai tas izdodas.

VISS sāksies ar vīru vārdā Krasnopoļskis.

Drīz Vien doktors Spānijas Pilsoņu karu izmantos kā iespēju, kur pārbaudīt savu bērnu spējas kaujas apstākļos, tādējādi saviem labdariem pierādot, ka var piepildīt viņu sapņus par uzvaru. Willenskrдfte triumfējošie varoņdarbi tiks nofilmēti, lai varētu veikt turpmākus pētījumus. Krasnopoļskis būs viens no kinooperatoriem. Viņš būs liecinieks cilvēkiem nedabiskām spējām. Spējām, kas viņam nešķitīs normālas.

Viņai būs viegli panākt, lai Krasnopoļska satraukums pārvērstos domās par dezertēšanu. Briti nosūtīs spiegu, lai viņu savāktu. Spiegu vārdā Reibolds Māršs.

Reibolds un viņa pirmo reizi saskatīsies Barselonas ostā. Viņa piecirtīs āķi, piemiedzot ar aci.

Un tādējādi pēc tam, kad būs sācies karš, Reibolds atgriezīsies kontinentā, turpmāk meklējot informāciju par doktora muižu. Viņa ļaus viņam sevi sagūstīt. Reibolds atvedīs viņu uz Angliju, kur viņš un viņa kolēģi viņu parādīs eidolonam. Eidoloni redzēs arī Reiboldu un sajutīs, ko viņa Reiboldam paredzējusi nākotnē. Viņš piesaistīs eidolonu uzmanību. Un tas brīdis kļūs par viņas enkuru, par potzara vietu, no kuras veidosies jauna laika līnija. Taču no tā brīža būs vēl tik daudz kas jāpaveic.

Vadoties pēc viņas norādījumiem, brālis viņu glābs. Viņa kļūs par visvērtīgāko padomdevēju augstākajiem militārajiem ešeloniem. Viņa tiem palīdzēs iznīcināt Lielbritānijas armiju Denkerkas pludmalēs, vadīs Lielbritānijas pretgaisa aizsardzības sistemātisku sagraušanu. Viņas Willenskrдfte kļūs par skalpeli, kas nogriezīs visas cerības.

Tikmēr Reibolds centīsies nodibināt ģimeni. Diezgan sāpīgi viņu iedomāties kopā ar citu sievieti. Tomēr tā ir nepieciešama viņas plāna sastāvdaļa. Turklāt viņa aplamā apmātība ar vasarraibumaino kuci nebūs mūžīga. Viņš ir radīts tikai vienai sievietei un nevienai citai: tā sieviete spēj ielūkoties laikā, un viņš ir tas vīrietis, kas apmānīs laiku.

Viņa sarīkos bombardēšanas uzbrukumu, kas nogalinās Reibolda mazo meitiņu. Viņš aiz skumjām sajuks prātā. Aiz bēdām viņš kļūs neuzmanīgs. Viņš būs iniciators pēkšņam uzbrukumam muižai. Briti izmantos eidolonus, lai savus kareivjus nogādātu Vācijā. Tā būs ļoti atjautīga ideja, taču viņa izjauks britu plānus, lai panāktu, ka briti izmisumā atkāpjas. Pirms eidoloni atgriezīs Lielbritānijā vien dažus izdzīvojušos, tic pieprasīs Reibolda nākamo bērnu.

Lai Lielbritānija izdzīvotu karā, tai būs jāveic radikāli pasākumi. Reibolda tautieši pieveiks Vērmahtu, radot pārdabisku ziemu, un pievilinās sarkanarmiju, lai tā pabeidz šo darbiņu. Viņu viltīgais gājiens izdosies. Taču muiža kritīs padomju varas rokās, par spīti Reibolda pūlēm to novērst. Padomju vara piesavināsies doktora darba augļus.

Tai skaitā arī viņu. Un viņas brāli.

Vairāk nekā divdesmit gadus notikumi ritēs savu gaitu, viņai neiejaucoties. Lielbritānijas impērijas un Padomju Savienības attiecības būs nestabilas un iestrēgušas strupceļā. Vienas rīcībā būs eidoloni, otras — doktora pētījumi. Taču, kad pienāks īstais brīdis, viņa kopā ar brāli izbēgs no gūsta. Un viņu atgriešanās Anglijā atgriezīs Reiboldu darbā.

Tajā laikā viņš būs pavisam cits cilvēks. Saliekts, bet ne salauzts. Viņa laulību būs izpostījis eidolonu samaitātais bērns. Taču viņš visu pacietīs, jo Lielbritānija būs brīva, viņš pacietīs, jo ticēs, ka viņa nestie upuri ir jēgpilni.

Tajā laikā padomju vara būs uzlabojusi doktora tehnoloģiju. Tomēr Reibolda centieni likvidēt padomju Willenskrдfte armiju izgāzīsies, un viņš šausmīgi cietīs (viņš netiks nogalināts, viņa to nekad nepieļautu). Viņa mīļotajai Lielbritānijai nežēlīgi uzbruks.

Tad un vienīgi tad Reibolds beidzot būs īstajā emocionālajā stāvoklī, kāds viņai nepieciešams, lai realizētu savu plānu.

Savā izmisumā un dusmās viņš ļaus vaļu eidoloniem. Taču eidoloni iemiesosies viņa bezdvēseliskajā dēlā un, izmantojot cilvēka acis, pilnībā saskatīs cilvēci. Reibolda ciešanas kļūs par katalizatoru, kas iesviedīs viņu laika līniju ļaunprātīgajā bezdibenī.

Bet. Viņa jau sen pagātnē būs izmetusi enkuru, jau labu laiku pirms tam izmetusi ēsmu, lai pievilinātu Reiboldu atgriezties. Un tās pasaules pēdējos pastāvēšanas mirkļos, kad viņš beidzot uzzinās viņas plānu, viņš rīkosies, lai viņu glābtu.

Viņš pat nesapratis, ka dara to viņas dēļ. Viņš domās, ka viņam dota otra iespēja izglābt savu mazo meitiņu.

Taču nozīme ir tikai tam, ka viņš atmaigs un ļaus pēdējam burvim sevi nosūtīt atpakaļ pagātnē. Viņš ieradīsies tieši jaunās laika līnijas atzara vietā.

Tādā laika līnijā, kurā eidoloni viņu nenotvers.

Glābt sevi nozīmē ar jauniem diegiem izšūt iespējamo nākotņu gobelēnu. Tas nozīmē, ka jāsalauž Reibolds Māršs, vīrietis, ko viņa mīl, un jāpārvērš viņa skumjas par instrumentu, kas iznīcinās pasauli.

Tas nozīmē kārdināt viņu ar vienīgo, ko viņš vēlas vairāk par visu pasaulē. Tas nozīmē ievilināt viņu atpakaļ pagātnē.

Un tas izdosies.

1

1940. gada 12. maijs Vestminstera, Londona, Anglija

Es pieplaku pie zemes vilkābeļu dzīvžoga sāpīgajos apskāvienos, manās ausīs joprojām atbalsojās kliedzieni no mirstošās pasaules.

Manu skalpu kutināja karsti sviedri, taču mans ķermenis trīcēja no dzestruma, nelabas dūšas un eidolona pieskārieniem, ko joprojām jutu uz savas ādas. Līdz šim nebiju apzinājies, cik šķebinošas ir šīs sajūtas, kamēr tie dēmoni nebija mani pārcēluši un salikuši pa gabaliņam atkal kopā divdesmit triju gadu tālā pagātnē.

Es biju ceļotājs laikā. Bēglis no pasaules gala. Vienīgais izdzīvojušais stihiskajā nelaimē, ko pats izraisīju.

Debesis rietumos aiz plašās, karaliskās parka teritorijas bija nosarkušas oranži rozā. Pēdējie mijkrēšļa mirkļi ļāva saskatīt Sv. Džeimsa parka apgaismes stabu siluetus. Viss tumšs, neapgaismots. Vienīgā gaisma spīdēja caur šauro spraudziņu starp tumšajiem aizkariem, kas aizklāja logu man aiz muguras; blāvas gaismas strēle spīdēja caur ēnām virs manas slēptuves. Londonai piemita lempīga klātbūtnes sajūta, ko naktī varēja vienīgi sajust, nevis redzēt. Aiz manis slējās aptumšotā Admiralitātes ēka. Es varēju saost neseno lietusgāžu mitrumu un koksnes sulu, kas tecēja gar vilkābeli vietās, kur savā steigā, lecot ārā pa logu, bija aplauzis tai zarus. Viss bija

kluss, tikai laiku pa laikam tālumā garām Vaitholai aizdūca kāda automašīna.

Tumsa šai vietai un laikam piešķīra negaidītu intimitātes sajūtu. It kā satiktu sen neredzētu mīļāko, kas pamesta pirms ļoti ilga laika, un atklātu, ka viņa pa šiem gadiem nemaz nav mainījusies.

Šis bija 1940. gada pavasaris. Otrā pasaules kara pirmās dienas, vēl pirms Francija krita un pirms mēs zaudējām armiju Denkerkas pludmalēs. Vēl pirms garajā notikumu ķēdē tika sagāzti pirmie domino kauliņi, sasniedzot savu kulmināciju desmitiem gadu vēlāk kā dēmoniska apokalipse.

Mans uzdevums bija pārraut šo ķēdi. Kaut kādā veidā.

Šī uzdevuma smacējošais svars laupīja man gaisu. Es nespēju izprast tā visa milzīgo vērienu neapreibstot. Manas iekšas aiz krampjiem savilkās.

Es ievilku dziļu elpu un centos iejusties šeit un tagad. Iepriekšējā dzīvē es biju dārznieks, tāpēc koncentrējos uz tuvējo apkārtni.

Vietām virs nekoptā dzīvžoga slējās jauni dzinumi. Tie izjauca krūmāja gludo, vienmērīgo līniju. Slaidie zari tikko bija sākuši plaukt baltos maija ziedos, un mana drebēšana viegli purināja zaļos ērkšķus pret Admiralitātes loga stiklu. Tieši šādi ērkšķi, lecot ārā pa logu, bija saplēsuši manu kreklu. Tie skrāpējās gar manu ādu no vidukļa līdz pat padusei.

Tas droši vien bija uz ātru roku sameistarots dzīvžogs, stādīts pirms gadsimta vai senāk. Taču bija karš, un cilvēkiem bija risināmas svarīgākas problēmas tā vietā, lai aplīdzinātu dzīvžogu.

Šis vienkāršais novērojums vairāk nekā jebkas cits, pat vairāk nekā aptumšošana, man lika pieņemt realitāti. Viļam tas bija izdevies. Vils mani bija nosūtījis atpakaļ.

Iedomājieties: vīrietis, kam vēl nav piecdesmit trīs, mazliet smagāks nekā vajadzētu būt, ko nomoka ceļgala sāpes, kam piemīt smags raksturs un kura seja un balss ir uguns izķēmotas! Uzdzeniet viņam nelabu dūšu, drudžainu pašsajūtu, pametiet viņu vienu! Tagad skatieties, kā viņam saliecas mugura, kā izmisumā noslīgst pleci, cīnoties ar neiespējamā uzdevuma apjomu!

Tas biju es.

Kad kāds tuvojās Admiralitātes logam, pa kuru es biju izlēcis, grabēja grīdas dēļi. Es atkāpos dziļāk starp vilkābeles zariem, sakodis zobus, jo dučiem jaunās vietās dūrās ērkšķi. Es piespiedu muguru pie aukstās, cietās Admiralitātes sienas un centos neelpot. Man sāpēja muskuļi no pūlēm netrīcēt, lai neviens neizdzirdētu, ka pie palodzes sitās zari. Man ierūcās vēders.

Kāds sakārtoja aptumšošanas aizkarus. Mani apņēma tumsa.

Un tad ēnās iznira kādas sievietes balss. Viņa noteikti stāvēja tanī kabinetā, pa kura logu es biju izlēcis, vien dažas pēdas tālāk no manas pašreizējās atrašanās vietas aukstumā un tumsā. Viņas sacīto apslāpēja logs un aizkari, bet es tomēr varēju saklausīt. Man šķiet, ka viņa gribēja, lai es dzirdu.

»Ak!”

Es pazinu šo balsi. Vēderu sažņaudza vēl viens krampis.

Kāds vīrs vaicāja skarbā balsī: „Kas?”

Protams, ka es atpazinu arī viņa balsi. Taču par to es vēl nebiju gatavs sākt domāt.

„Tas izdevās,” teica sieviete.

Dievs mans liecinieks, ka, viņai to sakot, es varēju sadzirdēt, kā uz augšu izliecas viņas mutes kaktiņš. Vien divi vārdi, taču tas bija pietiekami daudz, lai viss mans ķermenis no jauna nodrebētu.

Grēta. Gaišreģe, kas desmitiem gadu bija manipulējusi ar pasauli — nogalinājusi manu meitu un izpostījusi manu laulību — ar savu paradoksālo piedāvājumu izbēga no eidoloniem pēdējā pasaules dienā. Es un visi cilvēki, kas man bija dārgi, nebija nekas vairāk kā nevilšas figūriņas Grētas ilgajā, komplicētajā šaha spēlē. Tāpat arī Lielbritānija, Trešais reihs un Padomju Savienība. Visi tikai marionetes. Es vēlreiz notrīsēju, šoreiz jau dusmās.

Tas izdevās.

Jв, tas bija izdevies. Viņa bija viltīgi panākusi, lai es ļauju vaļu eidoloniem. Un tad, kad mums visapkārt beidza pastāvēt pasaule, viņa man deguna priekšā bija novicinājusi burkānu, no kura es nespēju atteikties: iespēju izglābt manu mirušo meitu. Jo viņa zināja, ka Agnese bija vienīgā ēsma, kas bija pietiekami spēcīga, lai izrautu mani no apātijas. Līdz tam brīdim mani īpaši neuztrauca, ka pasaulei pienācis gals.

Un tagad viņa zināja, ka es esmu šeit. Zināja, ka ir uzvarējusi.

Vai tiešām viņa bija uzvarējusi?

Mana Grēta, mana bкte noire — Grēta, kas izraisīja bombardēšanas uzlidojumu, kura laikā mira Agnese; Grēta, kuras rēgs pēdējās desmitgades kopš kara beigām mani bija vajājis katru dienu — gāja bojā ar visiem pārējiem, kad eidoloni pasaules pastāvēšanai pielika punktu. Bet, protams, viņai bija vienalga. Lai gan viņa bija ārprātīga, viņa savās rokās turēja dievu varu. Tādējādi viņas ilgās spēles rezultāts nebija nekas vairāk kā grūti izprotama sevis upurēšana. Viena māņu kustība eidoloniem, nedaudz pārdabiskas roku veiklības, lai cita viņas versija varētu baudīt dzīvi. Lai cita Grēta, šīs jaunās, tikko radušās laika līnijas Grēta, varētu dzīvot mierā, nebaidoties no eidoloniem.

Man bija piešķirta šī priviliģētā perspektīva. Nelabi paliek no tā, ka paša acīm kā viens no savējiem varu lūkoties uz viņas ķēķī vērptajām, aukstasinīgajām mahinācijām. Tās sievietes psihozes pakāpe ir pretīga. Šausminoša.

Es saliecos un rīstījos, kamēr soļi atkāpās un viņš aizveda ieslodzīto atpakaļ uz kameru. Es zināju, ka viņš to dara, jo pats biju tur atradies, pats esmu bijis tur. Tieši tagad. Bet tāpat ari viņš.

Vai tas biju es, kas te tumsā trīcēja, svīda un asiņoja? Vai arī es biju tas otrs cilvēks drošībā un siltumā Admiralitātes telpās? Manā prātā bija viņa atmiņas, bet viņa prātā nebija manējo. Viņam nebija manu rētu. Viņš nebija izkropļots un bez mitas nejuta sāpes rīklē. Viņš nebija cietis divas sakāves, cenzdamies veidot ģimeni.

Iedomājoties par ģimeni, caur manu aizmiegto acu kaktiņiem izspraucās asaras. Mana mīļotā meitiņa Agnese tik pāragri mirusi.

Mans dēls Džons, bezdvēseliska būtne, ko iztukšojuši eidoloni, lai sev atvieglotu cilvēces izskaušanu. Un mana sieva Līva ar vasaras raibumiem, dzēlīgu asprātību un indīgiem aizvainojumiem.

Es atskārtu kaut ko jaunu tik spēcīgi, ka man sagriezās iekšas un kuru katru brīdi manu zarnu ūdeņainais saturs varēja izsprāgt ārā. Šis ir 1940. gads. Nekas no tā visa vēl nav noticis. Līva joprojām viņu mīl. Mīl tā, kā jau sen nebija mīlējusi mani. Mīl viņu tā, kā viņš nav pelnījis. Tas nebija godīgi. Ienīstu viņu par to. Taču mana prāta auglīgajā augsnē sāka dīgt kādas idejas sēkla. Es nespēju to izmest no galvas. Nemaz negribēju izmest.

Es nogaidīju, līdz biju drošs, ka Grēta un viņas pavadonis ir nogājuši pagrabstāvā un iekšpusē vairs neviens nedzirdēs mani spraucamies caur dzīvžogu. Kamēr kūlos ārā no vilkābelēm, Sv. Džeimsa parkā ūjināja pūce. Pēc dažām lamājoties pavadītām minūtēm biju ticis ārā ar veselu rindu jaunu skrāpējumu. Tie asiņoja, kamēr pār Horsgārdas parādes laukumu grīļodamies devos uz parku.

Es nedroši spēru savus soļus; daudzi pilsētas parki bija nodoti izmantošanā aizsardzības vajadzībām. Es iekūleņoju tranšejā, kas droši vien bija izrakta, lai iegūtu smiltis, ar kurām piepildīt maisus.

Mana galva dunēja vienā ritmā ar pulsējošajiem sviedriem, kas tecēja man gar deniņiem. Caur manu ķermeni izlauzās vēl viens nelabuma vilnis. Ūdeņainā sajūta zarnās lika man pielikt soli. Taču es zināju, ka parkā nav publiskās tualetes. Nu ne jau 1940. gadā. Un man vairs nebija laika, lai tādu sameklētu.

Notupstoties dubļos pie ezera, es atcerējos, ka reiz ap ezera krastu bija uzslietas teltis. Starpzona. Šīs atmiņas, traucoties cauri galvai, uzjundīja citas, it sevišķi vienas par kādu dīvainu un biedējošu tikšanos. Taču manas domas atkal aizjoņoja. Es nevēlējos par to domāt, lai gan nespēju sev īsti pamatot iemeslu.

Mans atvieglojums bija īslaicīgs. Es tikko biju uzvilcis kājās bikses, kad manā sejā tika iespīdināta gaisma. Maigā, pulsējošā sajūta manos deniņos pārvērtās par pamatīgām galvassāpēm.

„Hei, ko tad tu te dari?”

Ak augstais Dievs, nē! Ne tagad.

Es nespēju neko saskatīt, jo manās acīs spīdināja gaismu. Ēnās ārpus lukturīša gaismas plivinājās kaut kas bāls. Iespējams, ka tas bija mutautiņš. Kāda cita balss, kas skanēja tā, it kā runātājam būtu aizspiests deguns, teica: „Jēziņ! Man liekas, ka viņš iekakāja ezerā.”

„Man ir slikti,” es nobubināju. Katrs izteiktais vārds dedzināja manu rīkli.

Pamazām apjautu sava pazemojuma patiesos apmērus, tas noteikti bija vislielākais visā manā nožēlojamajā dzīvē. Iespēja, ka Grēta to bija paredzējusi, padarīja visu vēl ļaunāku. Tanī brīdī man bija vienalga par pasaules glābšanu. Gribēju, lai šis uzdevums izkūp gaisā.

„Var jau būt,” teica otra vīrieša balss, „bet karaliskais parks nav jūsu privātā tualete. Tas nu ir vienkārši pretīgi.”

Pirmais vīrietis pavērsa sānis kabatas lukturīti, lai tas nespīdētu man tieši acīs. Es varēju saskatīt, kā iemirdzas policista žetons un policista ķiveres siluets.

„Ser, parādiet man savu identifikācijas karti!”

Un tanī brīdī es sapratu, ka esmu iekļuvis nepatikšanās. Bailes bija tik lielas, ka šķita — es iegrimšu dubļos.

Viņa Majestātes valdība, sākoties karam, visiem pilsoņiem

1939.  gadā bija izsniegusi identifikācijas kartes. Mēs tās lietojām līdz piecdesmito gadu sākumam, kad beidzot tika izveidota nožēlojamā Iedzīvotāju reģistrācijas programma.

Taču tam nebija nozīmes. Jo šodien, 1940. gadā, kara laikā, likums man uzlika par pienākumu policistiem uzrādīt savu identifikācijas karti. Likums man liedza doties ārpus mājas, neņemot līdzi savu karti. Taču, kad eidoloni aprija pasauli, identifikācijas karte bija pēdējais, par ko es domāju.

Es atkal sāku trīcēt. „Pazaudēju,” es atbildēju savā griezīgajā

balsī.

„Ak tā! Kā tad jūs to pazaudējāt?”

Es nedrīkstēju policistam teikt, ka pirms desmit vai divpadsmit gadiem es to pavasara tīrīšanas laikā izmetu. Taču otrs policists sajuta manu vilcināšanos, pirms paguvu sagudrot ticamu attaisnojumu.

„Es divreiz nevaicāšu. Kur ir jūsu identifikācijas karte, ser?” „Man… man tās nav.”

„Kā tad!” viņš teica. „Jūs taču zināt, ka par to mēs varam jūs arestēt. Un arī par to'' Viņš ar steku norādīja uz ezera krastu. „Sasodīti nepiedienīga uzvedība sabiedriskā vietā, lūk, kas tas ir!”

„Frānsis!” teica pirmais policists. „Panāc šurp! Jūs,” viņš teica, norādīdams uz mani, „nekustieties no vietas!”

Mani bija pietiekami daudz reižu arestējuši, lai es prastu pamanīt, ka policistu starpā veidojas viedokļu nesaskaņas. Es noklausījos viņu sarunu un apsvēru domu bēgt. Vakara klusumā viņu čuksti bija sadzirdami, man vajadzēja tikai nedaudz sasprindzināt dzirdi, lai ezera viļņošanās netraucētu noklausīties. Viens bija skaidrs — viņi strīdējās.

„Mēs viņu vedīsim uz iecirkni,” teica Frānsiss, pie deguna joprojām turēdams mutautiņu.

„Viņš jāved uz slimnīcu!” teica otrs policists.

„Tu droši vien joko.”

„Pa gabalu jau redzams, ka nabaga vecais ir apjucis. Ieskaties

viņam acīs! Droši vien nav pie pilna prāta. Iespējams, viņš ir kāda

, īl tevs.

„Varbūt friči tieši grib, lai mēs tā domājam.”

„Paskaties uz viņa rētām! Viņam noteikti nav bijusi mierīga dzīve. Varu derēt, ka cīnījies Lielajā karā.”

„Varbūt viņš cīnījies Vācijas labā.”

„Tu mazliet pārspīlē, ne?”

„Nē. Tu mazliet slinko.”

„Ļauj man pašam tikt skaidrībā ar nabaga zelli!”

Viņi atgriezās. Es nebiju izkustējies. Es zināju, ka nebiju pienācīgā formā, lai man izdotos aizbēgt. Viņi mani noķertu, un tas izgāztu manu misiju, pirms tā vēl būtu sākusies.

Savos jaunības gados es būtu apsvēris domu tiem abiem negaidīti uzbrukt. Un ļoti veiksmīgā dienā man tas, iespējams, izdotos. Tomēr tagad biju vecāks un gudrāks, tas ir, lēnāks, un sapratu, ka pietiktu ar vienu labi notēmētu steka sitienu, lai iekultos vēl lielākās nepatikšanās.

Pirmais policists atkal uzņēmās iniciatīvu, un tas manī viesa jaunas cerības. „Kā jūs sauc, ser?”

Viņa pieņēmums, ka es biju Lielā kara veterāns, pasvieda man ideju. Es teicu: „Džons Stivensons, policista kungs!”

„Kur jūs dzīvojat, Stlvensona kungs?”

„Sentpankrasā.” Nosaucu viņam vecā vira adresi. Joprojām to zināju no galvas, es tajā vietā apprecējos.

„Vai jums uz rokas nav nekāda veida personu apliecinošu dokumentu? Varbūt maks?”

Bailes atkāpās, pārklājušas muguru ar mitriem sviedriem. Es centos neizrādīt atvieglojumu. Jau agrāk pietiekami bieži esmu bijis šādās situācijās, lai saprastu, ka mani laidīs vaļā. Viņi var vest mani uz slimnīcu, bet tā nebūtu problēma. Jebkurā slimnīcā būtu labāk nekā cietumā.

„Jā,” es viņam teicu, „man ir maks.”

„Vai drīkstu to apskatīt?”

Es pamāju ar galvu un ieliku roku jakas kabatā. Es taustījos kabatā lēni un piesardzīgi, lai neizbiedētu policistu. Es atradu kabatā meklēto un pasniedzu to viņam. Viņš pasniedza elektrisko lukturi Frānsisam, kas tā mesto gaismas staru notēmēja tieši uz mani. Viņš atvēra un šķirstīja manu maku kabatas luktura mestajā gaismā. Viņš sarauca pieri. Tad viņš vēlreiz uz mani paskatījās.

Tagad bija viņa kārta vilcināties.

„Kāds, lūdzu, bija jūsu vārds?”

„Stīvensons,” es atkārtoju.

„Pareizi. Tā jūs teicāt.” Viņš to izrunāja laipni un lēni. Taču viņa neaizņemtā roka uzmanīgi nolaidās līdz stekam, kas karājās pie viņa vidukļa. Tieši tanī mirklī man tapa skaidrs, ka biju iekļuvis pamatīgā ķezā.

Viņa acis bija kā piekaltas manam makam. „Sakiet, lūdzu, kas ir Viljams Bauklerks?”

„Sūdu būšana!” es teicu.

Frānsiss nosmīkņāja. „To jūs jau paspējāt, vai ne?”

Kaut kur tumsā dzirdēju noklikšķam rokudzelžus.

1940. gada 12. maijs Asinszāles štābs, Londona, Anglija

Viļa nogrieztā pirksta stumbeni pārņēma paralizējošas sāpes. Viņš nekad dzīvē nebija izjutis tādas sāpes, nekad nebūtu varējis iztēloties tādas sāpes kā tās, ko sajuta brīdī, kad Māršs aizcirta dārznieka šķēres. Piededzināšanas process bija vēl sāpīgāks, jo šķita, ka tas ilgst veselu mūžību. No viņa sakropļotās rokas sāpes izvirda kā balta, karsta lava, kas piepildīja viņa vēnas, pārvērta viņa sirdi oglē, viņa smadzenes — pelnos.

Vils aiz sāpēm sarāvās tik spēcīgi, ka izrāva roku no ārsta tvēriena. Ārsts drūmi paskatījās.

„Piedodiet!” Vils, aizsmakušā balsī čukstēdams, izdvesa. Enohiešu valodas ietekme uz balss saitēm apvienojumā ar neprātīgu kliegšanu, kamēr mutē ir sakosts koka gabals, bija padarījusi viņa kaklu vārīgu. Viņam šķita, ka kustas zobi.

Ārsts uzmeta Stīvensonam dzēlīgu skatienu. Vils nezināja šī vīra vārdu. Viņš bija jūras spēku mediķis, bet laikam nolīgts darbam SID, nevis Admiralitātē. Tas bija tikai minējums, bet bija acīmredzams, ka ārsts un Stīvensons bija pazīstami. Un ārsts nebija jautājis par to, kā Vils zaudējis pirkstu, viņš neizrādīja interesi ne par ko citu kā tikai brūces apstrādi. Vai kaut kā tamlīdzīgi, Vils to bija secinājis to dažu īso mirkļu laikā, kad aiz sāpēm nejuka prātā. Viņš bija zaudējis samaņu tieši pēc rituāla un jutās tā, it kā jebkurā brīdī atkal varētu zaudēt samaņu.

Stīvensons kurnēja: „Dieva dēļ, Bauklerk! Jums nevienam nekas nav jāpierāda. Paņemiet morfija devu! Vai ļaujiet konjakam remdēt sāpes!”

Viņš centās Viļam rokās iespiest pilnu glāzi, bet Vils no tās atteicās, atmezdams ar roku. Viņam atkal sagriezās galva šīs nelielās piepūles dēļ.

„Nē.” Sāpes bija tik neciešamas, ka viņam palika slikti. Tomēr viņš nolēma paciest jebko, lai nekļūtu līdzīgs savam vectēvam. Viņš sev nekad neļautu iet tā vecā, nenormālā, sagrautā dzērāja pēdās. Vils sev jau sen bija zvērējis, ka nekad nepieskarsies alkoholam. Nekādas fiziskās sāpes nepiespiestu viņu piekāpties. Pat ne šī spīdzināšana. Viņš būs labāks cilvēks nekā viņa vectēvs pat tad, ja šie centieni viņu iznīcinās.

Vils saprata, ka agrāk vai vēlāk viņam būs jāpaskaidro Obrijam, kur pazaudējis pirkstgalu. Vai šis ievainojums bija pārāk traks, lai varētu ticami attaisnoties, ka tas bijis negadījums, strādājot dārzā? Vismaz šādā skaidrojumā būtu daļa patiesības. Šīs šķēres pirms ilga laika, vēl vectēva laikos, bija piederējušas vienam no Bestvudas dārzniekiem.

Vils gandrīz zaudēja samaņu, kad savainoto roku vēlreiz pasniedza ārstam. Viņam izdevās pateikt: „Lūdzu, turpiniet, ārsta kungs!”

Ārsts nopūtās, uzmetot sapņainu skatienu morfija tūbiņai, kas neatvērta stāvēja uz galda. Stīvensons pārliecās pār Viļa krēslu un ar savu svaru piespieda Viļa roku pie roku balsta. Ņemot vērā, ka viņam bija tikai viena roka, Stīvensona tvēriens bija kā dzelzs stīpas apkārt mucai. Ārsts vēlreiz pacēla gludekli.

Vils sakoda zobus. Jā, tie noteikti kustējās.

Klusā čurkstēšana savijās ar sāpēm, kas nokaitētas līdz baltkvēlei, karstākas nekā zemes kodols, un tās pārpludināja Viļa ķermeni.

Augšup ap stumbeni vijās zili melnu dūmu smalkie savijumi, savilkdami uz viņa plaukstas virspuses taukainas švīkas. Vecā vīra kabinetu piepildīja apdegušas miesas smirdoņa.

Vils aplūkoja telpu, lai atrastu kaut ko, kas palīdzētu novērst viņa uzmanību no sāpēm. Tie viņa prāta nostūri, kas vēl bija spējīgi apzināti domāt, pūlējās atrast kaut ko, kam pievērst visu uzmanību. Kā viņš te bija nonācis?

Čigānu klaidone. Eidoloni. Māršs.

Kas viņa bija? Ko viņa spēja izdarīt? Kāpēc viņas galvā bija implantēti vadi? Ko viņai bija nodarījis fon Vestarps? Un kā tie cilvēki Taragonas diafilmā spēja paveikt tik kliedzoši nedabiskus varoņdarbus, nelūdzot palīdzību eidoloniem? Tas nebija iespējams. Tomēr eidolonu atbilde bija tikpat nepārprotama kā to dusmas. Klaidone nebija viņu roku darbs.

Šī bija tieša atbilde. Un tā maksāja viņa pirkstgalu. Tas bija muļķības kalngals iedomāties, ka viņam piemita pietiekamas zināšanas, lai vadītu pārrunas ar eidoloniem. Viņam bija paveicies. Asins cena būtu varējusi būt vēl augstāka.

Vēl jo dīvaināk… kāpēc eidoloniem jādod kādam vārds? Ko nozīmēja šis vārds? Un kāpēc tie bija izvēlējušies Māršu? Šķita, it kā tie viņu pazītu, atzītu, bet eidoloni neatpazina atsevišķus cilvēkus. Tie cilvēci uztvēra kā traipu kosmosā, kā kaut ko pretīgu, kā invāziju, kas jāizskauž. Neko vairāk.

Tas viss bija pārāk satraucoši, lai to apcerētu. Vils centās koncentrēt uzmanību uz ne tik biedējošiem noslēpumiem.

Viņš pārējos bija brīdinājis, lai tie gatavojas dīvainām parādībām. Lai gan patiešām nekas nespēj cilvēku morāli sagatavot tam, kā eidolona klātbūtnē pasaule sagriežas un izplūst kā svece uz kamīna degošā mājā. Pat pieredzējuši burvji laiku pa laikam sajūk prātā. Vils atcerējās kalpu stāstus par viņa tēvu.

Šī vakara pārrunas ne ar ko neatšķīrās no citām. Fantomu smaržas, noslēpumainas skaņas, svešādas sajūtas. Sekas bez cēloņiem.

Tobrīd bija skaļš būkšķis, it kā uz grīdas dēļiem būtu nokritis kaut kas smags. Un viņa paša balss, kas kliedz galējā izbīlī un neprātīgā panikā. Vēl skaļāks bija kliedziens, kas izlauzās no viņa, kad Maršs nogrieza viņa pirkstgalu. Aiz nežēlīgajām sāpēm viņš nespēja skaidri domāt. Vai kaut kur bija vēl viens Viljams Bauklerks, kurš bija piedzīvojis kaut ko daudz ļaunāku nekā nogrieztu pirkstu? Kurš pieredzējis kaut ko šausmīgāku nekā Trešā reiha kareivju pārcilvēciskās spējas?

Tas noteikti nebija iespējams.

1940. gada 12. maijs Valvorta, Londona, Anglija

Māršām pieglaužot Agnesi sev pie krūtīm, uz viņa krekla no meitiņas krunkainās, sarkanās mutītes notecēja siekalas. Viņš piespieda degunu pie viņas mīkstās galviņas un ieelpoja viņas smaržu, Agneses zīdainie matiņi sakutināja viņa degunu. Viņa smaržoja tik tīri. Tik svaigi, tik brīnišķīgi. Kā ģimene.

„Mūsu nabaga meitiņa nekad nevarēs kārtīgi izgulēties,” Līva čukstēja, „ja visu laiku viņu ņemsi ārā no pītās gultiņas.”

Viņa pienāca klāt no mugurpuses, aplika roku ap viņa vidukli. Piebriedušās krūtis pieglaudās viņa elkonim. Viņa saviebās no sāpēm.

„Es atlīdzinu par zaudēto laiku,” viņš teica. „Piedod, ka palaidu garām viņas piedzimšanu!”

Viņš bija atradies Francijā, kad Livai sākās dzemdības. Pamatojoties uz laiku, kas bija ierakstīts Agneses dzimšanas apliecībā, viņš tobrīd, kad dzima Agnese, šķērsoja Lamanša jūras šaurumu kopā ar frankenšteinīgo čigānieti. Viņš tobrīd pildīja savus darba pienākumus. Tad kāpēc kalpošana valstij tagad šķita kā neuzticība? Vainas apziņa apskāva viņu ciešāk nekā paša āda.

Apsveicu! Tā ir meitiņa.

Viņš bija steidzies uz slimnīcu, tiklīdz bija atradis Līvas rakstīto zīmīti. Taču, pirms viņš paguva to pamanīt, viņš jau bija kritis panikā, jo, atgriežoties mājās, namdurvis bija vaļā, Līvas nebija mājās un guļamistaba bija izvandīta. Ieslodzītā bija iezagusies viņa domās.

Kas viņa bija? Kam bija domāti tie derdzīgie vadi? Un kā, pie visiem svētajiem, viņa varēja zināt par Līvu un viņa bērnu?

Līva sacīja: „Kādudien Agnese tev varētu to piedot.” „Kādudien?”

„Viss atkarīgs no tā, cik viņa būs stūrgalvīga. Vai būs atsitusies tēvā.” „Es neesmu stūrgalvīgs.”

Līva, piespiedusi muti pie viņa pleca, iesmējās. Pār viņas seju krita gari, kastaņbrūni mati un kutināja viņa plecu. Kopš atgriešanās no slimnīcas viņa vēl nebija sējusi matus astē. „Tad ietiepīgs.”

„Tā jau ir labāk. Un tu? Vai tu man piedod?”

„Man nav par ko tev piedot, mīļais! Tagad tu esi šeit.”

Viņš teica: „Darīšu visu, kas būs manos spēkos, lai nenāktos tevi vēlreiz tā pamest. Es apsolu.”

„Es zinu.”

Māršs pārlaida lūpas pār Agneses galviņu. Viņš pieliecās, uzmanīgi pieturēdams meitiņas galviņu, kad nolika viņu atpakaļ gultiņā. Viņas rociņa noraustījās, un sejiņa saņurcījās jaunā krociņu kārtojumā, Māršām apsedzot viņu ar sedziņu. Tā bija rozā krāsā un izšūta ar priecīgiem zilonīšiem.

Līva atbalstīja galvu pret viņa plecu. Viņi abi stāvēja kopā un klusām raudzījās, kā guļ viņu meitiņa.

„Tev vajadzētu atpūsties,” viņš teica. Viņš paņēma viņas roku un aizveda viņu uz otru istabu.

„Es neesmu pārgurusi, Reibold!” Viņa noklakšķināja mēli. „Jūs vīrieši. Man Viļam bija jāsaka tieši tas pats.”

Viņa ausīs joprojām atbalsojās Viļa kliedziens. Viņš nespēja aizmirst tās sajūtas, kas pārņēma, turot rokās šķēres un to asmeņiem pārgriežot miesu un kaulu.

Taču eidolona klātbūtnē sajūtas bija vēl sliktākas, tas, kā eidolons viņu pētīja, bija Māršām licis justies kā kukainim zem palielināmā stikla, eidolonam piemita nemateriāls klātbūtnes spiediens, ļaunprātības titāniska sajūta, šausmas, no kādām mati ceļas stāvus. Māršs prātoja, vai viņš savā dzīvē vēl jebkad spēs aizmigt. Viņš ievilka garu, trīcošu ieelpu.

Jēziņ! Šis nu gan bija viens sasodīti draņķīgs vakars.

„Tas, ka Vils ir Agneses tēvs,” Līva sacīja, „nedod tev iemeslu būt greizsirdīgam. Tev būtu jāstāv tam pāri.”

„Jā, tev taisnība,” Māršs nomurmināja. Tad kaut kas, ko viņa bija pateikusi, atgrieza viņu tagadnē. Viņš sarauca pieri. „Pagaidi! Ko tu teici par Viļu?”

Līva atgāza galvu un piepildīja istabu ar melodiskiem smiekliem. „Tu tikko domās biji kaut kur aizpeldējis. Es to vienmēr pamanu. Tas redzams tavās acīs. Bet kad nokrakšķini pirkstu locītavas…” Viņa pielika slaidās delnas virspusi pie savas sejas, atdarinādama viņa paradumu. „Es zinu, ka esi pavisam aizdomājies.”

Viņa atslīga dīvānā. Māršs centās viņai palīdzēt, bet viņa atgrūda viņa rokas. Viņš apsēdās viņai blakus. Nožāvājās. Izberzēja savas sūrstošās acis.

Māršs teica: „Runājot par Viļu.” Viņš norādīja uz ieejas durvīm mājā. „Vai zināji, ka viņš bija atstājis vaļā mājas durvis, kad aizveda tevi uz slimnīcu?”

„Man šķiet, ka tu jau to stāstīji. Vienreiz vai divreiz.”

Apsveicu! Tā ir meitiņa.

„Līva, vai pēdējā laikā tevi kāds ir apciemojis, kamēr es biju prom?”

Viņa papurināja galvu. „Tikai mana tante. Un Vils.”

„Vairs neviens?” Māršs prātoja par visiem iespējamajiem veidiem, kā friči varētu izsekot viņu un Līvu. To bija tik daudz. Cik ilgi jau viņi tika novēroti? Tas bija vienīgais izskaidrojums. Viņš piecēlās kājās, pasoļoja šurpu turpu pa istabu un divreiz sakārtoja aptumšošanas aizkarus. „Vai ir nācis kāds no Civilās pretgaisa aizsardzības vienības locekļiem?”

’„Nē.”

„Tu taču man pateiktu, ja kāds te būtu bijis, vai ne?”

Starp viņas uzacīm iezagās saraukta grumbiņa. „Tu zini, ka pateiktu.”

„Vai Vils ir pieminējis kaut ko neparastu? Aizdomīgus apmeklētājus?”

„Reibold! Apsēdies!” Viņa uzsita pa blakus esošo dīvāna spilvenu. „Par ko ir runa?”

Viņš nopūtās. „Es uztraucos, ka tu ar Agnesi te paliec viena pati, kamēr es visu dienu esmu darbā.”

„Un tu esi malacītis, ka tā dari. Liecies mierā, pirms mūs pavisam būsi izlutinājis!”

Viņš izmēģināja citu taktiku. „Varbūt jūs abas varētu aizbraukt uz Villitonu un tur atpūsties. Apciemot tavu tanti, lai neliktu viņai braukt uz Londonu."

Līva teica: „Mēs jau to esam apsprieduši. Es nekur nebraukšu.” Viņas balss skanēja stingri, aizkaitināti. „Pirmā mammu un zīdaiņu evakuācija bija īsta laika izšķiešana. Viņi visi atgriezās. Nākamreiz būs tāpat.”

„Ja nu vācieši tiešām sāks bombardēt?”

„Izbeidz! Tu mani biedē.” Viņa samiedza acis, nopētīja viņu no galvas līdz kājām. „Vai kaut kas notika, kamēr biji vizītē pie jeņķiem?” Līva nezināja, ka viņas vīrs ir Viņa Majestātes valdības spiegs. Viņa domāja, ka viņš ir vidēja līmeņa birokrāts Ārlietu ministrijā. Pirms Stīvensons viņu bija nosūtījis uz kontinentu, lai apkopotu informāciju par fon Vestarpu, viņi sagudroja atbilstošu oficiālo versiju. Maršs bija Līvai pateicis, ka viņu kopā ar veselu delegāciju nosūta uz Ameriku cerībā panākt palīdzību no jeņķiem. Viņš bija uztraucies, ka Vils, kuram nebija nekādas pieredzes spiegu lietās un kuram izrādīja pavisam vājas spējas šajā jomā, nejauši apgāzīs oficiālo versiju.

„Nekas nenotika. Baidos, ka visa tā ņemšanās bija velta.”

Šī atbilde nemazināja viņas aizdomas. „Vai Francijā notiek kaut kas, par ko nav ziņots pa radio?”

„Es zinu tikpat daudz cik tu,” viņš meloja.

„Runā, ka Britu ekspedīcijas spēki pārgrupējas.”

Drīzāk juceklīgi skraida. Kad vācu karaspēks tuvojās, Māršs bija atradies tikai dažu jūdžu attālumā. Viņš bija tur klāt un savām acīm redzēja Britu ekspedīcijas spēku absolūto apjukumu, kad friči tos apgāja, zibens ātrumā šķērsojot robežu. Vācieši ir izdedzinājuši ceļu cauri Ardēnu mežam. Francija kritīs. Ne uzreiz, bet agrāk vai vēlāk. Viņš to juta līdz kaulam.

Tomēr viņš negribēja uztraukt Līvu vēl vairāk, nekā jau bija satraucis, tāpēc viņš sacīja: „Viņi drīz vien tiks galā ar fričiem.”

„Tad mums nav iemesla uztraukumam.”

„Nav, bet es justos labāk, ja tu ar Mārgaretu apspriestu iespēju pie viņas paviesoties.” Līva atbildēja klusējot, raidīdama viņam drūmu skatienu ar paceltu uzaci. Paceltā uzacs nozīmēja, ka viņa asināja sava sakāmā dzeloņus. Māršs ātri piebilda: „Zini, ja te viss kļūs slikti, mēs paliksim te, bet Agnesi aizsūtīsim drošībā ārpus pilsētas!”

Līva nopūtās. „Tā jau ir labāk.” Viņa iekārtojās ērtāk viņam blakus. „Tad šis jautājums ir atrisināts. Britu ierindnieki piekrīt tikt galā ar Hitleru. Ārlietu ministrija piekrīt, ka tevi vairs nekur prom nesūtīs. Un Agnese piekrīt doties uz Villitonu, ja nebūs citas iespējas.”

2

1940. gada 12.-13. maijs Vestminstera, Londona, Anglija

Policisti mani aizvilka līdz mašīnai. Saskaņā ar aptumšošanas regulām tā bija pārveidota. Slīpie mašīnas lukturi vāji apgaismoja ceļu. Pie stūres sēdēja Frānsiss.

Biju jau aizmirsis, cik nopietni tika uztverta aptumšošana. Viena lieta bija stāvēt pastorālajā Sv. Džeimsa parkā, tumšās pilsētas ieskautam, bet pilnīgi cita traukties cauri Trafalgaras laukumam un saprast, ka nakts ir pilnībā aprijusi Nelsona kolonnu. Londona bija milzis, kas centās paslēpties no skatieniem. Pirmo reizi, kad piedzīvoju aptumšošanu, tā bija šķitusi loģiska un iedarbīga. Taču, laikam ejot, mans viedoklis bija mainījies; tagad es visu spēju redzēt patiesajā gaismā. Es zināju labāk nekā jebkurš cits, ka ilgtermiņa aptumšošanai nebija nekādas jēgas.

No eidoloniem nebija iespējams noslēpties. Pat Grētai bija izdevies tiem sajaukt pēdas vien tik ilgi, lai pagūtu panākt no manis to, ko viņa vēlējās. Taču, atgriezdamies 1940. gadā, es pat nebiju paspējis te nodzīvot veselu stundu, kad mani savāca policisti. Vai tas nozīmēja, ka tikko biju palaidis pa rensteli visus viņas plānus?

Labi vien ir. Velns viņu rāvis!

Vienīgais man svarīgais uzdevums bija izglābt manu ģimeni. Agneses nāve bija mūsu laulības beigu sākums. Taču šoreiz viņa vairs

nemirs. Par to es parūpēšos, lai tur vai kas. Nekam nebūs ne mazākās nozīmes, ja es nespēšu izglābt savu mazo meitiņu. Kāda jēga glābt pasauli, ja nevaru izglābt Agnesi?

Es biju dzīvojis vientulībā tik ilgi, ka neaptvēru, cik tā bija milzīga, līdz nebiju atgriezies pasaulē, kurā mana sieva mani ieredzēja. Visas manas pēdējo divdesmit triju gadu kļūdas bija dzēstas. Izredzes atgūt manu pašcieņu lika man teju raudāt.

Viss mainītos, kolīdz es izglābtu Agnesi. Taču man būs jābūt vērīgam. Jānodrošina, lai eidoloni nenozog Džona dvēseli vēlreiz, atstājot mūs ar tukšu, gaudojošu briesmoni. Ja šajā piegājienā mums Džons vispār piedzims. Var jau būt, ka tas nebija godīgi, bet es nebiju pārliecināts, vai pēc visa notikušā vēlreiz gribētu dēlu.

Viens no briesmīgākajiem skatiem, ko savā mūžā biju redzējis, bija eidolona iemiesošanās Džona ķermenī. Viņa aklās acis… eidolonu milzum daudzās balsis… Lai cik vājš un pārguris es jutos, es baidījos iemigt, jo miegā nespētu sevi pasargāt no atmiņām, kas bija iegūlušās dziļi manā prātā.

Es izglābšu Agnesi. Viss atkal būs tā, kā tam jābūt. Un Grēta pati varēs sevi sargāt.

Tā es domāju, kamēr policisti piesardzīgi brauca pa Vestminsteras tumšajām ielām. Taču man nepiemita Viļa spējas sevi ilgstoši maldināt, tas ir, mēs bijām pabraukuši garām kādiem diviem vai trīs krustojumiem pēc Nelsona kolonnas, kad man sāka durties acis šī plāna acīmredzamā nepilnība.

Ja es izglābtu Agnesi, bet vairs neko nepasāktu, es atdotu viņas likteni eidolonu rokās. Labākajā gadījumā? Viņa kā jauna sieviete mirtu divdesmit gadu vecumā. Grēta nespēja pārcelt apokalipsi vēlāk par 1960. gadu sākumu. Pasaules pastāvēšanas pēdējās minūtēs, kad viņa man un Viļam bija visu izklāstījusi, viņa bija teikusi, ka vairākums laika līniju, kuras viņa bija izpētījusi, bija beigušās ar eidolonu atnākšanu daudz agrāk. Kas nozīmēja, ka es varu izglābt Agnesi no Luftwaffe, bet viņa tik un tā mirs zīdaiņa vecumā.

Man bija jāapzinās fakti. Lai glābtu savu ģimeni, man nebija vien jāpanāk, lai Agnese netiktu nosūtīta uz Villitonu. Patiešām izglābt savu ģimeni nozīmēja liegt eidoloniem iespēju ienākt mūsu pasaulē uz visiem laikiem. Un tas nozīmēja, ka jālikvidē burvji. Taču es nepieļaušu, ka Agnese uzaug zem Hitlera varas, kas nozīmēja, ka nedrīkstu ķerties pie burvjiem, kamēr doktors fon Vestarps SS uzdevumā priecīgi rada Ьbermenschen.

Pasaule bija nonākusi starp Scillu un Haribdu: divām briesmām, kas gatavas aprīt visus, kuri uzdrošinās tām pietuvoties pārāk tuvu. Vienā pusē Asinszāle, otrā — Reichsbehцrde fьr die Erweiterung germanischen Potenzials. Vai arī precīzāk bija teikt, ka tie bija kās Simplegādas, klintis, kas triecas viena otrai pretī no sirmās senatnes.

Es apjautu, ka tādā gadījumā es biju tā dūja. Es pavisam noteikti nebiju Jāsons — viņam bija uzticama komanda — taču man tādas nebija, es biju viens.

Ja vien… Man radās jauna doma. Es to nolēmu apcerēt vēlāk.

Neapzināti es cēlu rokas, lai pret žokli nokrakšķinātu pirkstu kauliņus. Parasti es to darīju neapzināti. Arī šoreiz, sēžot policijas mašīnā, nebūtu tam pievērsis uzmanību, bet, saslēgtam rokudzelžos, to izdarīt bija visai apgrūtinoši.

Viss nebija tik vienkārši, kā ņemt un iznīcināt burvjus. Visbūtiskākais bija likvidēt informāciju. Un ne tikai burvju enohiešu valodas zināšanas, eidolonu linguafranca, bet arī informāciju, ka šādas burvestības ir iespējamas. Jo, līdzko Vaithola uzzinātu, ko spēj panākt burvji, tie uz visiem laikiem kļūtu par daļu no mūsu valsts aizsardzības stratēģijas. Un jaunu burvju apmācība tiktu institucionalizēta, un pēc tam birokrātu demagoģija tos nošķirtu no apkārtējās pasaules. Es zināju, jo biju to redzējis.

Un pretējā frontē viss notiktu līdzīgi. Kamēr vien netiktu iznīcināti fon Vestarpa pētījumi un Gцtterelektrongruppe, cilvēki to visu censtos radīt no jauna. Un, kamēr vien tā turpinātos, Lielbritānija nebūtu drošībā.

Es biju lasījis doktora darbības kopsavilkumu, tāpēc zināju, kā bija aizsākusies viņa programma. Es zināju par bāreņu namu un masu kapiem. Es biju atgriezies no nākotnes, kurā Vaithola bija attaisnojusi bērnu pārtapšanu par burvjiem; kaut kādā ziņā tas ne ar ko neatšķīrās no tā, ko fbn Vestarps bija nodarījis saviem pirmajiem izmēģinājuma trusīšiem. Tāpēc nebija nozīmes, vai viņa pētījumi atradās vāciešu, padomju vai britu rokās. Tas viss bija jāiznīcina. Muiža, akumulatori, pētījumi, Taragonas diafilma… Pilnīgi viss. Kas nozīmēja, ka sākumā man bija jāizdomā, kā no zemes virsas noslaucīt doktora „bērnus”.

Jāatzīmē, ka viens no viņiem spēja ielūkoties nākotnē.

Taču nevarēju cerēt, ka varēšu ķerties pie ragiem kādai no abām problēmām, Asinszālei vai Reichsbehorde, sēžot cietumā. Viņi mani aizsūtītu uz nometni internētām personām Menas salā. Tā bija vieta, kur viņi nosūtīja visus vāciešus un itāļus, kuriem, sākoties karam, dzīvē bija tā sagadījies, ka viņi dzīvoja Apvienotajā Karalistē. Tur nokļuva arī visi Lielbritānijas pilsoņi, kuriem bija apšaubāmas politiskās noslieces. Kad es no turienes izkļūtu, būtu jau daudz par vēlu.

Un, lai visu padarītu vēl bezcerīgāku, bija atgriezies nelabums.

Es uzsitu ar galvu pret loga stiklu.

Sūdu būšana.

Kā gan es varēju būt tik neuzmanīgs? Sis gājiens, kura dēļ mani bija savākuši policisti, bija kā radīts, lai to ierakstītu rekordu grāmatā. Paldies Dievam, ka vecais vīrs — mans darbaudzinātājs, Džons Stīvensons — to visu neredzēja! Pirms pārrunu uzsākšanas ar eidoloniem, pēc kurām tie mani atgrieza 1940. gadā, Vils man rokās bija iemetis savu maku. Viņš bija gribējis, lai paņemu viņa naudu, un es to biju pieņēmis, jo mums pirms pārrunām nebija laika, lai sagatavotos. Es atgriezos 1940. gadā ar to, kas man bija mugurā un kabatās, kad eidoloni bija tikai mirkļa attālumā, lai dzēstu mūsu eksistenci. Tas bija labas gribas žests, sasodīti prātīga rīcība, esot aci pret aci ar briesmām. Pietiekami prātīga, lai es sajustu kaunu par to, kā biju izturējies pret Viļu. Es no viņa biju izvairījies gadu desmitiem, bet beigu beigās viņš izrādījās tas cēlais. Taču tas bija arī veltīgs žests, un es to būtu tūdaļ sapratis, ja vien nebūtu bijis pārbijies līdz nāvei un vienlaicīgi apstulbis no Grētas atklāsmēm.

Nauda? Tieši cik daudz reižu laika posmā no 1940. gada līdz 1963. gadam bija mainījusies mūsu valūta? Dieva dēļ, mums taču bija jauns monarhs! Es prātoju, vai policisti to jau bija pamanījuši. Viļa makā droši vien nebija neviena dokumenta, kas 1940. gadā neradītu pētījošus skatienus. Autovadītāja apliecība vēl kādus desmit vai piecpadsmit gadus tā neizskatīsies.

Tagad tas liekas tik pašsaprotami, taču tobrīd mūs vadīja izmisums.

Šobrīd man bija grūti noticēt, ka kādreiz pratu bez mazākās aizķeršanās ar visiem vienoties. Tas man padevās tīri labi. Var pat teikt, ka tiku tam audzināts. Taču nebiju piedalījies šai spēlē ilgāk nekā divdesmit gadus, līdz caur dzelzs priekškaru šeit atkal uzradās Grēta un viņas brālis. Kopš tā laika vairāk gadu bija pavadījis, strādājot par dārznieku, nevis spiegu, un tas bija acīmredzams.

Kad es biju jaunāks, nekad nepieļāvu šāda veida kļūmes. Patiesībā tolaik es —

Doma, ko biju iecerējis apdomāt vēlāk, atgriezās ar jaunu sparu. Man radās pirmais priekšstats par plānu, taču tas bija velnišķīgi biedējošs. Un man jau tāpat bija pietiekami nelaba dūša.

POLICISTI mani aizveda uz Kanonrovas policijas iecirkni. Pēc darba attiecību pārtraukšanas ar Asinszāli biju kādu laiku pavadījis dažādās aresta telpās, visbiežāk dzēruma un ik pa laikam kāda kautiņa dēļ. Tāpēc zināju nosaukumus lielākajai daļai policijas iecirkņu.

Tā vietā, lai visu tūdaļ noskaidrotu, viņi izvēlējās mani pa nakti iemest cietumā. Viņi paturēja Viļa maku un iztukšoja manas kabatas. Vienīgais, ko viņi pēc visām šīm pūlēm ieguva, bija manas mājas atslēgas. Jau sen biju paradis nenēsāt līdzi savu identifikācijas karti, dodoties SID uzdevumā, un šo paradumu piekopu arī strādājot Asinszālē.

Taču Leslija Pembruka Asinszāle, sešdesmito gadu Asinszāle, bija nolaidīga organizācija. Kāds bija pieļāvis milzīgi lielu kļūdu, ļaujot Viļam paturēt savu maku pēc tam, kad presē tika gari un plaši atspoguļota viņa nāve. Kauja ar padomju aģentu bija nodedzinājusi pusi ielokā esošo māju, tai skaitā Viļa. Asinszāle bija piesegusi patiesos notikumus, izplatot informāciju, ka plīsis maģistrālais gāzvads. Viņiem bija vajadzējis atņemt viņa maku vēlākais, kad Vils avīzēs lasīja savu nekrologu.

Frānsiss aiznesa atslēgu un maku seržantam, kas sēdēja reģistratūrā. „Nepiedienīga uzvedība sabiedriskā vietā. Un, iespējams, zādzība,” viņš teica, pamādams uz mani, kamēr viņa pārinieks aizveda mani ap stūri un ierādīja man vietu vienā no divām brīvajām kamerām. Tā neko daudz neatšķīrās no citām, kurās biju uzturējies: saliekamā gulta, tualetes pods, izlietne un augstu pie ķieģeļu sienas vienu pēdu liels lodziņš. Arī šim logam kā visiem citiem Lielbritānijā bija aizvilkti priekšā aptumšošanas aizkari.

Aiz manis noklaudzēja kameras durvis tik stipri, ka nograbēja saliekamās gultas atsperes. Es ieklausījos, kā aizklikšķ slēdzene; asa, metāliska skaņa, nedaudz klusāka par policista atslēgu šķindoņu. Es apgūlos gultā un sāku trīcēt. Sega nepatīkami smirdēja pēc sviedriem un cigarešu dūmiem, kas jo vairāk kairināja manu slikto pašsajūtu. Tāpat arī traipi uz spilvena, no kuriem cēlās briljantīna ziedes smarža, letiņos segā, taču tā nepalīdzēja sasildīties, lai es vairs netrīcētu.

Viņi sazināsies ar Viļu, lai ziņotu par atrasto maku. Tas nozīmēja, ka pietiekami drīz viņi uzzinās, ka Vils ir lords, un šis fakts tikai pasliktinās manas izredzes. Kā reaģēs Vils, uzzinot, ka viņa maks ir pie policistiem? Un kā reaģēs policisti, kad Vils pateiks, ka nav pazaudējis maku, un tie ciešāk aplūkos maka saturu? Vai Vils mani atpazīs? Es sapurināju galvu, pēc tam saviebos aiz sāpēm, manas bārdas rugājiem aizķerot segu. Šajā laikā Vils pazina vien tādu Māršu, kas bija gludi noskuvies. Turpretī es biju uzaudzējis bārdu, lai tā noslēptu manus apdegumus, ko biju guvis neveiksmīgajā mēģinājumā notvert padomju varas melno darbu speciālistu. Šo aģentu bija radījuši Arzamasā-16: slepenajā pētniecības pilsētā, kurā padomju vara apgrieztā secībā bija uzprojektējusi, atveidojusi un uzlabojusi doktora fbn Vestarpa sasniegumus. Tādējādi viņš bija tā uguns, kas mani bija apdedzinājusi. Pat tad, ja Vils spētu palūkoties cauri manai bārdai, rētas viņam neļautu saskatīt Reibolda Mārša seju.

Rētas, ko bija atstājusi šī kauja, nebija tikai uz sejas. Nokaitētais gaiss bija savilcis čūlās manu rīkli, apdedzinājis manas balss saites. Es izklausījos pilnīgi citādāk nekā jaunībā.

Tad es sapratu. Es pēkšņi zināju, kā tieši Vils mani uztvers.

Es izskatījos un izklausījos pēc veca burvja.

Šī bija lieliska izdevība. Es zināju, ko tieši iesākt. Un pirmo reizi kopš manas ierašanās es sevī sajutu cerību. Varbūt sagraut Asinszāli nebūs tik grūti, kā biju baidījies. Jau tagad Vils apsver domu aicināt pārējos burvjus pievienoties Asinszālei. Es varētu iejaukties, pirms tas notiek. Panākt, ka Viļam vispār neizdodas nolīgt citus burvjus darbam Asinszālē.

Pamatojoties uz oriģinālajā vēsturē notikušajām sarunām ar Viļu, es zināju, ka pēc mūsu mēģinājuma parādīt eidoloniem Grētu Vils juta bažas par savām spējām vest turpmākas pārrunas. Mēs abi nebijām pārliecināti, ka to spēsim, kad tie dēmoni mani bija piespieduši nodarīt pāri tuvam draugam. Tomēr Vils zināja, ka mums bija nepieciešama palīdzība. Un viņš arī zināja, ka šur tur valstī dzīvoja arī citi burvji. Vīri, kas bija līdzīgi viņa vectēvam. Vīri, kas, kā es cerēju, bija līdzīgi man.

Es Viļam pastāstītu patiesību, kas tāda daļēji arī būtu: ka zinu par Asinszāli un zinu, ko viņš plāno darīt. Es uzstātu, ka būšu tas cilvēks, kas sazināsies ar pārējiem burvjiem, jo viņš tomēr ir tikai iesācējs, bet es atbilstu pieredzējuša vīrieša profilam. Un pēc tam, kad viņš no vectēva pierakstiem būs apkopojis visu svarīgo informāciju (viņš tomēr jau vienreiz to bija darījis), viņš man iedos pārējo burvju atrašanās vietu koordinātes. Runāt cnohiešu valodā, protams, es nepratu, bet, strādājot Asinszālē, es par burvjiem biju uzzinājis pietiekami daudz, lai pats par tādu varētu izlikties. Man vienīgi nāktos no Viļa slēpt savas plaukstas, citādi viņš pamanītu, ka tās nav cauraustas ar smalkām, baltām rētām, kādas bija viņam pašam, bet tas bija viegli izdarāms.

Es izmantotu Viļu kā instrumentu, lai sadzītu pēdas visiem Lielbritānijas burvjiem. Tieši tāpat kā to sešdesmitajos gados bija darījusi padomju vara.

Taču es tos nenogalinātu. Ne uzreiz. Es tos kādu laiku pataupītu, ja gadījumā karš mūs atkal dzītu izmisumā. Es atteicos no domas atdot Lielbritāniju ienaidniekam.

Un, ja nu kļūtu nepieciešams sapulcēt burvjus, es paturētu vienu priekšrocību. Vils raganu naktī būtu manas acis un ausis. Es viņu padarītu par dubultaģentu.

Manas liekulības apmērs bija graujošs. Es biju atgriezies no nākotnes, kurā Vils bija neko nenožēlojošs valsts nodevējs. Aiz skumjām un vainas apziņas par to, ko bija pastrādājis kara laikā, viņš Lielbritānijas ienaidniekam bija sniedzis informāciju par Asinszāles burvjiem. Ienaidniekam, kas sistemātiski likvidēja visus vecos vīrus. Es biju gribējis redzēt, kā Vils tiek pakārts par to, ka iesaistījies slepenā norunā ar padomju varu. Taču te nu es biju, tīši plānojot viņu pataisīt par savu pakalpiņu.

Pastāvēja vēl otra iespēja: es varētu viņam pastāstīt patiesību. Visu patiesību. Pastāstīt, kas mūs gaida nākotnē. Brīdināt viņu par asins cenām, par viņa atkarību no morfija. Šī bija vilinoša doma, ka 1940. gadā varētu sev iegūt vienu draugu. Patiesu sabiedroto. Taču es baidījos, ka Vils visu saputrotu. Šis vīrietis nespēja rīkoties diskrēti. Un viņš būtu atturīgs, ņemot vērā, ka Taragonas diafilmā bija redzējis dīvainus kadrus. Pēc sarunas ar mani viņš taisnā ceļā dotos pie Stīvensona. Un, kas vēl ļaunāk, pie šo laiku manas versijas. Un to abu pārītis izšķiestu vērtīgo laiku, rokoties manā stāstā. Ap to laiku, kad viņi būtu nolēmuši ņemt mani vērā, kritiskais punkts jau būtu palaists garām.

Nē. Daudz vieglāk un ātrāk būtu stādīties priekšā Viļam kā kaut kam, ko viņš bija gatavs pieņemt.

Es nelepojos ar to, kā plānoju Viļu izmantot, bet tas bija nepieciešamais ļaunums cēlāka mērķa vārdā. Vai vismaz tā es sev centos iestāstīt. Šis attaisnojums nemazināja riebumu pret to, kāds grasījos kļūt. Izmantot cilvēkus kā spēles kauliņus, izmantot tos, lai piepildītu savus mērķus? Es jau tagad domāju līdzīgi kā Grēta.

Laiks un mana nākotnes pieredze bija snieguši man neparedzētu priekšrocību. Es Viļu pazinu labāk nekā viņš pats sevi. Tomēr šeit bija viens vīrietis, ko es pazinu labāk nekā jebkuru citu. Un, lai mans plāns izdotos, man jāsavervē arī viņš.

Viss bija atkarīgs no tā, vai izdosies novērst Reichsbehdrde radītos draudus. Citiem plāniem nebūs nekādas nozīmes, ja nespēšu izdomāt, kā to izdarīt. Secinājums bija nožēlojams, bet diemžēl neizbēgams.

Man bija nepieciešama Grētas palīdzība.

Kuņģa skābe kāpa augšup pa manu rīkli. Es izvēlos no gultas, joprojām sasedzies segā, un notupos pie poda uz zilganpelēkās grīdas, nežēlīgas spazmas vēderā izrāva ārā visu kuņģa saturu. Kad tās bija beigušās, man vairs nepietika spēka apgulties gultā. Es paliku uz grīdas.

„Vai jums nekas nekaiš?”

Es pacēlu skatienu. Kāds cits policists bija pabāzis kamerā galvu. Viņš uz mani cieši lūkojās, saraucis pieri.

Es ar delnas virspusi noslaucīju muti. „Jau teicu, ka man ir slikta pašsajūta,” es noķērkstēju.

„Vai izsaukt ārstu?”

Es papurināju galvu. Viņš devās prom, izskatīdamies nepārliecināts.

Grēta. Jau no domas vien, ka būs jāstrādā plecu pie pleca ar to kraukļmelno matu dēmonu, man kļuva neizsakāmi slikti. Kā gan es jebkad varēšu ieskatīties Līvai acīs vai, Dieva dēļ, sev acīs, skaidri zinot, ka labprātīgi esmu kļuvis par sabiedroto sievietei, kas bija nogalinājusi mūsu meitu? Kā es vēl jebkad spēšu ielūkoties Agnesei acīs? Kā lai strādāju kopā ar Grētu, nepadodoties vēlmei viņu nogalināt? Sevi par to nenicinot?

Tas bija zemiski. Vēl viens nepieciešamais ļaunums.

Lai cik ļoti man negribētos to atzīt, man bija nepieciešama piekļuve Grētas spējām. Man bija nepieciešamas viņas zināšanas par nākotni. Bez tām viss šis pasākums ir lemts sakāvei.

Grēta to zināja tikpat labi kā es. Pat vēl labāk. Viņa sadarbotos tik ilgi, kamēr mūsu intereses sakristu. Kas attiecas uz to, kas notiktu vēlāk…

PIE aptumšošanas aizkaru malām ķieģeļus iekrāsoja pelēku staru vainags. Britu saullēkts, kas kļuva blāvāks, saules stariem spīdot caur biezajiem lietus mākoņiem. Es to būtu atpazinis jebkur.

Pazīmes par uzlecošo sauli mani pārsteidza nesagatavotu. Es nebiju cerējis aizmigt, taču man tas bija izdevies, un tagad pa nakti drudzī sapņotie, juceklīgie sapņi atkāpās kā negaisa mākoņi, uzlecot saulei. No tiem maz ko atcerējos, prātā vien palika, ka daudz sapņoju par Džona pienbaltajām acīm. Jau atkal man galvā skanēja kliedzieni mirstošajā pasaulē.

Aukstie un nu jau izžuvušie sviedri bija iestīvinājuši manu apģērbu un iesūcinājuši tabakas un matu ziedes smaku no gultas veļas manos matos. Smaržas atkal sakairināja manu kuņģi. Man niezēja bārda vietās, kur rugāji auga blakus dziļās rētas rētaudiem gar žokli. Es kustējos lēnām, uzmanīgi izritinoties no segas. Vismaz zem deniņiem pulsējošās galvassāpes bija rimušās.

Nezinu, cik ilgi tur biju nogulējis, maldoties domās par Reichsbehdrde, kad atnāca policists. Es viņu nepazinu, sapratu, ka Frānsisa un viņa pārinieka maiņa bija beigusies. Viņš pa durvju spraugu ieslidināja paplāti. Uz tās bija šķīvis ar grauzdiņiem un krūzīte. Atpazinu šo vājo smaržu, kas garoja no otro vai trešo reizi aplietām tējas lapām. Kara laikā tā darīt bija ierasta lieta.

„Likās, ka dzirdēju tevi te grozāmies,” viņš teica.

Es paņēmu paplāti. „Cik ilgi man te vēl būs jāsēž?”

„Tas atkarīgs no tā, ko teiks lords Viljams, kad te ieradīsies.”

1940. gada 13. maijs Vestminstera, Londona, Anglija

No Admiralitātes līdz Kanonrovas iecirknim nebija jāiet pat piecas minūtes, tas atradās netālu no Dauningstrītas. Vils izgāja caur Admiralitātes aizsegu un devās uz Vaitholu, pamādams sardzei, kas stāvēja pie smilšu maisu krāvumiem. Uz viņa katliņa uzpilēja sauja smagu lietus lāšu. Izskatījās, ka drīz no svina pelēkajām debesīm līs auksts lietus, kā tas jau ik pa laikam šodien bija noticis.

Viņš paātrināja gaitu. Viņš apzināti nebija paņēmis līdzi lietussargu, vienā nesavainotajā rokā to nest bija pārāk neērti. Pār Temzu pavīdēja Vestminsteras pils pulksteņa tornis, kad Vils ap stūri nogriezās uz Bridžstrītu. Pulkstenis rādīja bez dažām minūtēm trīs. Visu viņa uzmanību bija absorbējušas domas par vectēva leksikonu, cenšoties rast kādu tulkojumu vārdam, ko eidoloni bija devuši Māršām, kad viņš beidzot saņēma dīvaino ziņu no Metropoles policijas.

Vils vēlreiz pārbaudīja kabatu. Nē, viņš nebija pazaudējis savu maku. Noteikti kaut kāds dīvains misēklis.

Kanonrovas policijas iecirknis atradās blakus Skotlendjardam, deviņpadsmitā gadsimta celtnei, kas slējās pār Viktorijas krastmalu. Pēc Viļa domām, tā atgādināja Viktorijas laika gotisku saldumu, piecstāvīgu sarkanu ķieģeļu kārtaino kūku ar baltu kaļķakmens pildījumu. Vils netīšām pagāja garām policijas ieejas durvīm, aizsoļodams līdz Skotlendjarda lielajiem dzelzs vārtiem, kas atradās ar skatu uz piekrasti. Viņam bija jājautā pie vārtiem dežurējošajam konsteblam, kā nokļūt policijas iecirknī. Kad Vils beidzot atrada iecirkni, pulksteņa tornī nozvanīja apaļu stundu.

Viņš stādījās priekšā seržantam, kas sēdēja reģistratūrā, un paskaidroja, ka viņš izsaukts, lai ierastos pēc savas pazaudētās mantas. Taču viņš uzsvēra, ka tā nemaz neesot pazaudēta, tādēļ vai neesot mazliet muļķīgi bez iemesla tērēt visiem laiku? Tomēr seržants lūdza viņam brīdi uzkavēties. Viņš pazuda aiz durvīm.

BIGBENAM nozvanot trīs pēcpusdienā, es jau biju gatavs rāpot pa sienām aiz nepacietības, taču beidzot es izdzirdēju, kā reģistratūras seržants paziņo, ka ieradies lords Viljams, vai kāds bija saucis viņu uz šejieni?

Beidzot. Nemaz nesteidzies, vai ne, Vil?

Tas tev ir raksturīgi.

Es noglaudu matus, cenzdamies izspūrušajai siena kaudzei piešķirt kārtīgu un cienīgu izskatu. Centos iztēloties, kā Viļu uzņemtu kāds vecāks burvis, kā, piemēram, Hargrīvss. Man gan ar šo vīru — tāpat kā ar visiem pārējiem burvjiem, izņemot Viļu — nebija sanācis daudz kontaktēties, un par to nebiju īpaši sarūgtināts. Visi kā viens augstprātīgi, atturīgi un nejauki. Tādi man viņi bija palikuši atmiņā. Nešķita, ka sagaidīt Viļu, sēžot uz gultas, būtu pareizi, tāpēc nostājos tieši kameras vidū, sev aiz muguras saliekot kopā rokas. Viens skatiens uz mani, un Vils saprastu acīmredzamo.

Kamēr es gaidīju, es slepus noklausījos sarunu, kas norisinājās tieši aiz manas kameras stūra.

BRIDI vēlāk atgriezās reģistratūras seržants. Viņš veda Viļu pa tām pašām durvīm dziļāk iecirknī. Kanonrova bija viens no iecirkņiem, kas bija atbildīgs par kārtības nodrošināšanu pašā Londonas sirdī, un tādēļ šī bija diezgan rosīga vieta. Seržants veda Viļu caur rakstāmgaldu un dokumentu skapīšu labirintu, telpā atbalsojās rakstāmmašīnu klaboņa, telefonu zvani un dučiem sarunu. Pie rakstāmgalda, kas stāvēja pie galējās sienas blakus durvīm, uz kuru matētā stikla rūts bija uzdrukāts KAMERAS, viņus sagaidīja kaut kāds konstebls Deniss un inspektors Hills.

„Lord Viljam?”

„Sveiki, sveiki! Esmu novēlojies. Ļoti atvainojos. Darbā iet kā trako mājā. Ziniet, karš tomēr!”

Policisti tam atbildēja ar daudzbalsīgu lādēšanos par fričiem.

„Jā, tieši tā! Jāatzīst,” Vils teica, „ka esmu neizpratnē, kāpēc man šeit jābūt.”

Viens no konstebliem viņam piedāvāja apsēsties. Nepadomājis Vils ar savainoto roku piestūma krēslu tuvāk.

,,Au… nolādēts!”

Inspektors jautāja: „Kāpēc jums apsaitēta roka, ser? Kas notika?”

„Šis? Ak!” Vils ieturēja pauzi, lai izdomātu ticamu izskaidrojumu, bet tad spļāva ārā pirmo, kas bija ienācis prātā, lai viņa klusēšana nekļūtu neveikla. „Muļķīgs atgadījums. Stipri savainoju pirkstu ar lāpstu. Karaliskajā Viktorijas dārzā. Piepalīdzot kareivjiem.” Viņš centās iesmieties, taču tas neizdevās diez ko ticami. „Var teikt, stādot uzvaras sēklas.”

VIĻAM nekad nebija padevies melot, taču šis bija tas Vils, ko atcerējos no vecajiem labajiem laikiem, pirms Asinszāle viņu bija izmainījusi. Bija patīkami viņu dzirdēt tādu, kāds viņš bija agrāk; es pat varēju iztēloties, kā viņš runājot vicina rokas. Tomēr viņi nemitējās runāt par citām lietām, un es aiz neapmierinātības nevarēju izbeigt bolīt acis. Ak Dieva dēļ, Vil! Beidz muldēt!

KONSTEBLS jautāja: „Vai jūs kopjat arī savu dārzu?”

Viņš nespēja balsī noslēpt to, ka neticēja Viļam. Šķita, ka viņam bija grūti iedomāties Viļu, kas šeit sēdēja savā Savi/e Row greznajā tērpā, rokamies pa zemi.

„Jā,” Vils teica. „Brāļa fondam. Rādu citiem piemēru. Viņa Žēlastība velta ļoti lielas pūles, lai palīdzētu valstij karā. Gluži tāpat kā es.” „Kad jūs savainojāt savu roku?” pajautāja konstebls.

„Vakar.” Abi policisti saskatījās.

„Tad jūs sakāt, ka tas bija tikai negadījums?”

Skepse bija acīmredzama. Vils nespēja saprast, kāpēc policistiem tik ļoti interesēja viņa apsējs. „Tieši tā,” viņš atbildēja.

„Izskatās pēc nopietnas traumas. Vai esat bijis pie ārsta?” „Patiesībā tāpēc arī nokavēju.” Vismaz šī bija taisnība. „Bet pietiek par manām nedienām,” sacīja Vils. „Kas tas par maku?”

Konstebls Deniss izstāstīja par arestu, ko iepriekšējā vakarā bija veikuši kopā ar pārinieku. Tas bija dīvains stāsts. („Jūs sakāt, ka ezerā? Augstā debess!”)

Kad otrs konstebls bija beidzis savu stāstāmo, konstebls Hills piebilda: „Nu jums skaidrs, ser, kāpēc vēlējāmies ar jums tikties!”

„Es novērtēju jūsu centību. Patiešām lieliski pastrādāts,” Vils teica, „bet man ir aizdomas, ka jūs kāds vienkārši ķircina.” Viņš uzmanīgi ielika nesavainoto roku kabatā. „Kā redzat, neesmu pazaudējis savu maku.” Konstebls atvēra rakstāmgalda atvilktni un izņēma no tā līdzīgu maku.

„Tad šis jums nepieder?”

Vils iesmējās. „Džentlmeņi,” viņš teica, „es atzīstu, ka mans ģērbšanās stils ir zināmā mērā ekstravagants, taču maks man ir tikai viens.” Hills jautāja: „Vai pastāv iespēja, ka jūs būtu nolicis nevietā kaut kādus savus dokumentus? Jebko, kas būtu varējis nokļūt šajā makā?” „Es šaubos. Vai drīkstu?”

„Lūdzu!”

Vils ar īkšķi izšķirstīja noslēpumainā maka saturu. „Piedodiet, kungi! Man šie dokumenti ir sveši. Paskatieties! Naitsbridža? Šī ir man nezināma adrese. Noteikti ne manējā. Kaut arī es vēlētos, lai būtu. Diezgan jauka vieta. Man vienmēr šķitis, ka tā ir laba vieta, kur apmesties. Naitsbridža.”

„Vai viņu atpazīstat?” Inspektors norādīja uz krāsainu fotogrāfiju (kas interesanti), kurā bija redzama kāda dāma ar izteikti zilām acīm un nedaudz iesirmiem matiem medus blondajos matos. Viņa izskatījās krietni vecāka nekā Vils, bet tik un tā skaista. Viņas sejas izteiksmē bija manāms kaut kas starp smaidu un drūmu skatienu. Tajā zīmējās gan aizkaitinājums, gan mīlestība, it kā fotogrāfs būtu bijis kāds viņai ļoti tuvs cilvēks un tanī brīdī pārsteidzis viņu pilnīgi negaidīti. Vils prātoja, kas šī sieviete varētu būt un kas bijis fotogrāfs.

„Ser?”

Vils atskārta, ka aizdomājies. „Jauka sieviete,” viņš teica. „Taču es viņu nepazīstu. Vēlētos, kaut būtu pazinis.”

Inspektors atlocīja kādu citu papīra lapu. Izskatījās, ka tā bija autovadītāja apliecība. „Vai šis ir jūsu pilnais vārds? Un dzimšanas datums?”

„Jā.” Vils apskatījās uz apliecības izdošanas datumu un sarauca pieri. „Pilnīgi skaidrs, ka šis ir joks. 1963. gads? Smieklīgi.”

Deniss teica: ,Jā. Sajā sakarā esam mazliet nesaprašanā.”

„Vai jums ir jel kāda nojausma, kā jūsu vārds būtu varējis nonākt uz šiem papīriem? Kaut vismazākā?”

„Nav ne jausmas.”

Inspektors ieskatījās savās piezīmēs. „Vai jūs pazīstat Džonu Stīvensonu?”

Vils pamirkšķināja acis. „Kā, lūdzu?”

„Tas vīrs stādījās priekšā kā Stīvensons. Skatos, ka jums šis vārds ir pazīstams.”

„Es pirms nepilnām piecpadsmit minūtēm runāju ar Džonu Stīvensonu. Diezgan mīklaini, vai ne? Esmu tikpat lielā neziņā kājūs. Lai gan…” Vils nepabeidza teikumu, jo prātā iešāvās kāda doma. Maršs bija izteicis aizdomas, ka ienaidnieki viņus vēro. Vai šis arī bija tas gadījums? Inspektors pacietīgi skubināja Viļu turpināt: „Jā?”

„Vispār man ir aizliegts par to publiski runāt, saprotiet, tas viss ir diezgan slepeni, bet es piepalīdzu Viņa Majestātes valdībai.”

„Kā tieši piepalīdzat?”

„Esmu pārliecināts, ka jūs, kungi, sapratīsiet, ka gatavošanās karam nereti rada dažādus slepenas dabas jautājumus. Teiksim tā, man palūdza piepalīdzēt ar savām iemaņām, lai atrisinātu kādu problēmu.”

ES gribēju dauzīt sienu. Bet vislabāk Viļu. Darīt jebko, lai viņš aizvērtos.

Jēziņ, Vil! Ja jau esi sācis runāt, tad kāpēc gan tev uzreiz viņiem neizstāstīt visu par Asinszāli un Reichsbehdrde?

Es zināju, ka Vils bija iepazinies ar Valsts noslēpuma aktu. Taču man nebija ienācis prātā, ka akta pamatideju Vils tā arī nebija aptvēris. Stīvensonu ķertu trieka, ja viņš zinātu, ka Vils te kladzina par savu slepeno sadarbību ar Vaitholu visiem, kam nav slinkums klausīties.

Tieši tobrīd es sapratu, ka nekad nedrīkstu Viļam uzticēties, ja vēlos, lai mana misija izdotos.

Nespēju noticēt tam, ko dzirdēju. Man bija aizdomas, ka arī policisti neticēja. Kādu gan artavu spētu piedāvāt šis nevarīgais švīts?

„Iemaņas?”

„Vairāk jums nedrīkstu stāstīt,” sacīja Vils. „Taču esiet droši, kad pienāks laiks, mēs fričiem sadosim pa krāgu. Tieši tā.” Viņš piemiedza ar aci.

Deniss teica: „Tātad jūs domājat, ka strādājot troņa labā—”

„Lūdzu, nerunājiet tik skaļi! Kā saka, sienām ir ausis.”

Inspektors Hills nopūtās. Tad viņš jautāja: „Vai jūsu darbam varētu būt kaut kāds sakars ar šo?”

Vils teica: „Esmu brīdināts, ka mani, iespējams, izsekos. Ka mani varbūt novēros.” Viņš ieturēja pauzi un tad pačukstēja: „Friči.”

AUGSTA debestiņ! Tā bija manis paša vaina. Es viņu tiku brīdinājis par novērošanu, kad biju atgriezies Lielbritānijā, atvedot līdzi sagūstīto Grētu. Tas bija vēl labu laiku, pirms beidzot sapratu, kas viņa patiesībā bija. Ienaidnieka novērošana tolaik šķita vienīgais loģiskais izskaidrojums tam, ka viņa mani pazina un zināja arī par Livu un mūsu tikko dzimušo meitu.

Konstebls sacīja: „Frānsiss domā, ka vecais savādnieks ir friču spiegs.”

„Ja tas tā tiešām ir, tad viņš ir neprasmīgs amata brālis,” teica Hills. „Friči vismaz nodrošinātu, lai viņu aģentiem šajā valstī pie rokas būtu īsta nauda, nevis šie papīriņi.”

Šī piebilde izraisīja vispārīgu diskusiju to policistu starpā, kas kopumā prātoja par vācu aģentiem Londonā. Kuri, kā es pēkšņi apjautu, bija iemesls kņudinošajai sajūtai manā prātā.

Uzplaiksnot citām atmiņām, manas kājas kļuva smagas. Es iespēru pa sienu un iekritu gultā; no mana svara iečīkstējās gultas rāmis.

,,Ei, tu tur mierā!” iekliedzās kāds policists.

Vils vakar bija zaudējis pirkstu. Taču tas, ko līdz pat šim brīdim nebiju atcerējies, bija tas, ka jau nākamajā vakarā Admiralitātē bija ieradies Klauss, lai izpestītu Grētu no gūsta. Tas nozīmēja, ka viņš jau bija ieradies šajā valstī. Tas nozīmēja, ka brālis un māsa šonakt aizbēgs. Un man jābūt tur, kad tas notiks.

Pēc tam, kad krietnu laiku vēlāk biju izlasījis Schutzstaffel operāciju protokolus, es zināju, ka Klauss šeit bija ieradies ar zemūdeni, sekodams Grētas instrukcijām, ko viņa bija uzrakstījusi vēstulē, pirms aizlaidās no tiem, lai kļūtu mana gūstekne. Tā zemūdene pašlaik zagās gar piekrasti, gaidīdama, kad varēs abus aizvest atpakaļ uz Vāciju. Uz viņu muižu.

TAS nozīmēja bezmaksas braucienu uz Reichsbehdrde. Zelta vērta izdevība. Taču zemūdene negaidīs mūžīgi.

Man uz tās zemūdenes bija jādabū otrs gados jaunākais Māršs.

Tādējādi vēl viens zobrata zobs Grētas grandiozajā plānā nostājās savā vietā. Vienu lietu es tā arī nekad nebiju spējis saprast: kāda mērķa vārdā viņa izlikās par manu gūstekni? Kāpēc viņa man ļāva sevi aizvest uz Lielbritāniju, ja jau tik ātri kopā ar brāli aizbēga prom? Es jau sen biju atmetis cerības kādreiz uzzināt atbildi, norakstot Grētu un viņas mahinācijas kā neizdibināmas.

Tagad es zināju, ka visu daru pareizi, jo pēkšņi Grētas darbības kļuva pavisam skaidras. Viņa bija braukusi līdzi uz Lielbritāniju, lai satiktu mani.

Taču man bija jāizdara vēl vairāk. Daudz, daudz vairāk.

Klausa iespaidīgā iekļūšana Admiralitātes ēkā bija likusi mums apzināties Asinszāles trūkumus. Tas nozīmēja, ja es Klausu neapturēšu un tādējādi neizmainīšu notikumu gaitu, Vils rīt dosies uzmeklēt citus burvjus. Taču tas vismaz atrisināsies pats no sevis, kad policisti atvedīs Viļu pie manis uz kameru.

Vismaz tā es domāju.

POLICISTI bija iegrimuši diskusijā un aizrāvušies ar spekulācijām. Vils tiem nebija palīdzējis atšķetināt maka mistēriju, taču bija devis tiem vielu pārdomām. Tie noticēja aizbildinājumam par novērošanu, taču Vils nevarēja pateikt, vai tagad viņi jūtas atviegloti vai nobijušies.

Katrā ziņā savu uzdevumu viņš šeit bija izpildījis. Policisti tālāk paši visu noskaidros. Un Vils gribēja atgriezties pie leksikona, kamēr prātā vēl skaidri bija palicis eidolonu paziņojums. Viņš nokremšļojās.

„Tad nu. Ja tas ir viss?” Viņš pastūma krēslu uz aizmuguri. „Esmu pārliecināts, kungi, ka drīz jūs visu noskaidrosiet!”

Inspektors Hills teica: „Labi. Bet ja nu mums būs vēl papildu jautājumi?”

„Bet, protams, zvaniet, tiklīdz būšu nepieciešams! Lai jums veicas ar šo noslēpumaino personu. Visu labu!”

AK, nē! Neuzdrošinies, Vil! Neuzdrošinies iziet no šejienes, mani nesaticis!

Es saķēru rokās seju. Vils jau grasījās doties prom, nemaz nepaskatījies, pie kā bija atradies viņa maks. Un policisti viņam to ļāva.

Tu, stulbais, nemākulīgais švīt, es gribēju kliegt. Ir noticis kaut kas dīvains, un tev tas ir jāizpēta! Tev ir jāapskata šī situācija. Jāievāc informācija. Iespējams, tava dzīvība ir briesmās. Un, Dieva dēļ, ja tevi novēro tāda veida spiegi, tad tie novēro mūs visus! Tavs pienākums ir noskaidrot, ko vien spēj, un ziņot par to Stīvensonam. Ziņot man.

Tomēr bija jau par vēlu. Vils bija devies prom.

Šis fakts mani atmeta atpakaļ izejas punktā. Man bija mazāk nekā divdesmit četras stundas, lai izkļūtu no šis kameras, lai savervētu otru Māršu un pārliecinātu viņu atstāt sievu un jaundzimušo bērnu un doties uz nenoteiktu laiku slepenā misijā, un lai atturētu Viļu no citu burvju savervēšanas.

Es biju atgriezies divdesmit triju gadu senā pagātnē, lai šeit kaut ko mainītu. Un kā allaž saskāros ar mūžseno problēmu: laika trūkumu.

3

1940. gada 13. maijs Valvorta, Londona, Anglija

Līva ar pirkstgalu glāstīja Mārša plaukstas pirkstu kauliņu krunkās savilkto ādu. Viņa roka dusēja uz Līvas vēdera. Pēc tam, kad trijos naktī bija pabarojusi Agnesi, viņa bija aplikusi viņa roku sev apkārt, abiem guļot uz sāna vienam aiz otra. Tas bija iztraucējis viņa miegu, pamodinājis viņu no šausmīga murga par dārznieka šķērēm. Pusi nakts viņš bija nogulējis viņai blakus, klausoties, kā viņa elpo, vērojot, kā cilājas viņas porcelānbaltais kakls, ieelpojot viņas smaržu.

Viņš pat nenojauta, ka viņa jau kādu laiku bija nomodā. Viņa mēdza izlikties, ka guļ dziļā miegā, gari un lēni elpojot un prātojot, vai Maršs ir pamanījis, ka patiesībā viņa tikai tēlo. Viņai tas labi padevās. Saulei lecot, viņi abi bija gulējuši līdzās, jau būdami nomodā. Kopš Agnese bija pārvesta mājās, viņi nebija mīlējušies. Viņi to nebija darījuši jau labu laiku pirms brauciena uz Franciju. Turklāt Līva pavisam nesen bija atgriezusies no slimnīcas. Viņš neuzspiedīs, viņš nogaidīs, līdz viņa būs gatava.

Viņas pirkstgala ceļošana pa Mārša plaukstas virspusi apstājās. Viņa pačukstēja: „Un no kā šī?”

„Kura?”

Līva skaitīja viņa rētas. Viņam bija vairākas.

„Uz zeltneša. Mazliet virs otrās locītavas.” Viņa noskūpstīja to vietu. „Ak! Tā.” Viņš ar zeltnesi noglāstīja viņas nabu. Līva saraudamās ieelpoja, jo viņai kutēja. Viņas ķermenis piespiedās Māršām. Viņš noskūpstīja viņas skaustu.

„Nu?” Līva izlikās, ka viņu nesaviļņo vīra uzmanības apliecinājumi. Tomēr viņas sarkstošā āda nodeva viņas centienus izlikties. „Droši vien ar to rētu saistīts varens stāsts, ja to tik spilgti atceries. Cik tev toreiz bija gadu?”

Māršs skaitīja gadus uz pirkstiem, piesizdams pirkstus Līvai pie vēdera. „Varbūt kādi septiņpadsmit?”

„Ahā!” viņa izsaucās teatrālā čukstā. „Tad jau mani gaida tiešām interesants stāsts.” Līvai sagādāja prieku klausīties stāstos par viņa izšķiesto jaunību, gluži pretēji lielākajai daļai sieviešu, kas vienkārši izlikās, ka viņu vīriem nav pagātnes. Tomēr viņš priecājās, ka viņa nekad nebija jautājusi, kā viņš ar savu raibo pagātni varējis dabūt darbu Ārlietu ministrijā. Tāpēc viņam nekad nebija nācies atskaitīties par to, kā Stīvensonam bija izdevies iztīrīt ierakstus viņa lietā. Viņa darbam tomēr nebija nekāda sakara ar Ārlietu ministriju.

„Kur tas notika?”

„Limpnē.”

„Ko tu, pie visiem svētajiem, tur darīji?”

„Devos ekskursijā ar dažiem biedriem.”

„Nūja. Ekskursijā. Protams.” Viņa pagriezās uz otriem sāniem, pārlika potīti pār viņa lielu un ielūkojās viņam acīs. „Kā to meiteni sauca r

„Mani aizskar šis norādījums.”

„Mmm, hmmm.” Viņa viegli uzsita pa zeltnesi virs izbalējušās rētaudu līnijas. „Tad. Tās ir tik asas? Tās Limpnes slavenākās vietas?” „Ne īpaši. Bet logu stikli gan.”

„Tā esmu dzirdējusi. Kā tu izsiti logu?”

„Aizdzenot mašīnu.”

„Tikai nesaki, ka tu to izdarīji!”

„Līva, es steidzos!”

„Vai tiešām?”

„Ne jau savas gribas dēļ. Ekskursija tomēr. Bet tur bija tas dusmīgais čalis.”

Tagad viņa izlikās, ka raizējas. „Dusmīgs? Uz tevi? Kāpēc?”

„Šķiet, ka viņš bija atnācis mājās un redzējis kādu karājamies pie savas guļamistabas palodzes.”

„Kādu?” Līva atbalstīja pieri pret viņa krūškurvi. Viņam blakus berzējās viņas siltais, kailais augums, raustīdamies apspiestos smieklos. Tas šķita brīnišķīgi. Māršs apskāva viņu ciešāk. Ak Dievs, kā viņš mīlēja šo sievieti!

„Jā. Bet, kad viņš apskrēja ap māju un šaurajā ieliņā ieraudzīja mani nevainīgi savācam savu kreklu, viņš nekavējoties secināja, ka es esmu tas nelietis. Nepamatots secinājums.”

„Nelietis.”

„Nabaga puisis. Es būtu nozadzis kādu citu mašīnu, ja būtu zinājis, ka tā bija viņējā.” Viņš nogaidīja, līdz viņas smiekli kļuva klusāki, tad viņš piebilda: „Viņa māsa man nekad nepiedeva.”

Līva sāka ķiķināt. Tā nenotika bieži. Ķiķināšana pārvērtās par kutināšanu. Pēc tam par skūpstiem.

Pirmajā stāvā iezvanījās telefons.

„Neraža!” viņš teica.

„Jāpaceļ. Un telefona zvanīšana pamodinās tavu meitu, ja nepasteigsies.” Viņa viegli piebakstīja ar elkoni viņam pie vēdera. „Kusties, jūrniek!”

„Varbūt vēlāk viņi piezvanīs vēlreiz.”

Taču, telefonam iezvanoties trešo reizi, Agnese sāka raudāt. Līva neapmierināti novaidējās. Viņa izrāva to spilvenu, kas bija Māršām zem galvas, un aizspieda ar to ausis. „Ej! Un tam, kas zvana, pieklājīgi pasaki, lai liek mūs mierā!”

Māršs piecēlās sēdus. Viņš ar pēdām taustījās pa grīdas dēļiem, līdz atrada savas čības. Viņš grīļodamies aizgāja līdz bērnistabai, neveikli siedams rītasvārku jostu. Viņš, šūpinādams Agnesi rokās, nokāpa lejā pa kāpnēm.

Telefona aparāts stāvēja vestibilā uz galdiņa blakus segai un ūdens bļodai, ko Līva bija sagatavojusi, ja nu gadījumā notiek ķīmiskais uzbrukums. Virs galdiņa karājās akvarelis, kas viņiem bija uzdāvināts kāzās. Kad Māršs beidzot bija ticis līdz telefonam, tas joprojām zvanīja. Viņš klausulē nomurmināja pakalpīgu sveicienu.

„Kāpēc tu tagad nenopratini gūstekni?”

Māršs nopūtās. Izberzēja acis. „Labrīt, ser!”

Stīvensons teica: „Mums ir jāzina, kāpēc viņa šeit ieradusies.” „Jā, ser!”

Līvai ejot lejā pa kāpnēm, čīkstēja pakāpieni. Viņa pamāja uz klausuli, ko Māršs turēja rokās. Sveiks, Džon! Viņa pasveicināja, paņemot rokās Agnesi.

„Ser, mana sieva gribēja, lai es jums pasaku, ka—”

Līva viņam spēcīgi uzsita. „Neuzdrošinies!”

„— ka viņa ir uz jums apvainojusies par to, ka jūsu dēļ nebiju klāt savas meitas dzimšanas brīdī.” Līva zināja, ka Māršs strādā Stīvensona pakļautībā un ka abi ir pazīstami jau ilgus gadus.

„Pasaki viņai, lai sadraudzējas ar Hitleru!” teica vecais virs. Māršs nogaidīja, līdz Līva bija iegājusi virtuvē un nevarēja vairs noklausīties viņu sarunu.

„Es jau darīju, ko varēju ar to meiteni,” viņš teica. „Varbūt kādam citam ir jāpamēģina.”

„Varbūt tu neesi pamanījis, bet mums te trūkst cilvēku.”

„Mums ir Lorīmers. Vai Vils.” Sarunā uz kādu ilgāku brīdi iestājās klusums. Māršs piekāpās: „Labi, aizmirstiet!”

Viļam nebija izpratnes par piesardzību. Spiegošanas pasaulē viņš joprojām bija iesācējs. Turklāt savā novājinātajā stāvoklī viņš nespētu ar viņu tikt galā. Aukstasinīgā čigāniete vienmēr būtu vienu soli priekšā. Vienīgi eidolons — Māršs nodrebinājās — bija no viņas izvilinājis patiesas emocijas.

Viņš vizualizēja dažus fragmentus no pagājušās nakts sapņa par šķērēm un pirkstgaliem, un tauriņiem, kuriem tikko bija izauguši spārni.

Stlvensons teica: „Lorīmers ir aizņemts.”

Virtuvē Līva lēja ūdeni tējkannā un mīlīgi dūdoja ar abu meitiņu, izvairīdamās no pilošā krāna šķaudieniem.

„Es arī,” Māršs teica. Viņam neizdevās balsī noslēpt lūdzošo

toni.

„Izlikšos, ka es to nedzirdēju.”

Līva pagrieza gāzes plīts pogu. Klik, klik, vūš!

Māršs atkal nopūtās. „Vai drīkstu pirms tam pabrokastot?”

„Tikai tādā gadījumā, ja ātri paēdīsi. Premjerministrs grib dzirdēt atbildes.” Stīvensona balss kļuva klusāka, un pēc tam tā atskanēja atkal, it kā viņš būtu uz brīdi atlicis klausules nolikšanu, lai piebilstu: „Kā arī es.” Klik.

Viņiem ledusskapī nebija olu pārtikas normēšanas dēļ. Taču pieliekamajā viņiem stāvēja labi daudz žāvētu olu pulvera. Līva gribēja pamēģināt kādu ēdienu, kura recepte bija nodrukāta uz Pārtikas ministrijas ēdienu gatavošanas skrejlapām. („Angļu mērkaķis” no skrejlapas numur vienpadsmit.) Māršs gan būtu devis priekšroku kādam citam eksperimentam, ko sauca par „Spāņu omleti”, taču bija vēl par agru, lai dārzā jau būtu izauguši kādi zaļumi. Un viņš bija bijis pārāk aizņemts ar ārvalstu slepeno aģentu sagūstīšanu, lai pagūtu kaut ko iestādīt.

Māršs atvēra trauku skapi, kamēr Līva bļodā sadrupināja pēdējo viņu mājās esošo, sakaltušo maizi. Viņa rītasvārku piedurknes noslīdēja uz pleciem, viņam paceļot rokas, lai izzvejotu pāris šķīvju.

„Tās ir jaunas,” viņa teica, norādot uz apakšdelmu, kuru gultā nebija izpētījusi. Uz viņa rokas bija trīs plānas kreveles. Izskatījās kā miesā iegravēts Morzes koda fragments. Tie bija nagu atstāti nospiedumi; čigāniete bailēs bija sažņaugusi viņa roku, kad bija ieradies Viļa eidolons.

„Tas notika vakar metro,” viņš meloja. „Iecirtu roku durvīs.” „Nabadziņš. Tās durvis nekam neder, vai ne? Man tajās vienreiz ieķērās svārku apakšmala. Ātrvilcienā. Man viss garais ceļa gabals līdz Pedingtonai bija jānostāv kājās. Diezgan apgrūtinoši.”

Māršs nesteidzīgi kopā ar ģimeni izbaudīja brokastis, lai vecais vīrs pagaida. Vēlāk viņš atcerēsies šo rītu un pateicībā par to, ka viņam būs šīs atmiņas, lies prieka asaras.

1940. gada 13. maijs Vestminstera, Londona, Anglija

Pūstot te, kamerā, es tērēju savu tik ārkārtīgi vērtīgo laiku. Es jutu katru pulksteņa tikšķi. Izmisumā biju gatavs simulēt pietiekami nopietnu saslimšanu, lai būtu nepieciešams izsaukt ārstu. Es jau sāku apsvērt, kādas varētu būt manas izredzes sagrābt kādu ķīlnieku, kad negaidot notika kaut kas dīvains: policisti mani atbrīvoja.

Šīs labās ziņas man atnāca pavēstīt Frānsisa pārinieks. Viņš teica, ka, tā kā Vils nebija izvirzījis nekādu apsūdzību, viņam nekas cits neesot atlicis, kā laist mani vaļā.

Es jautāju: „Tad tas ir viss?”

„Tas arī viss. Piedodiet par pārpratumu, ser!” Viņš nemierīgi smaidīja un neveikli ieturēja pauzi, it kā apsvērtu, vai uzsist man pa plecu vai tomēr nē. „Bet turpmāk, lūdzu, neejiet uz Sv. Džeimsa parku! Sarunāts?”

Ha, nolāpīts, ha!

„Pa taisno uz mājām, ser! Un nākamreiz neizejiet no mājas, nepaņēmis līdzi II) karti! Jums būs nepatikšanas, ja jūs vēlreiz pieķers.”

Lai nu kā, bet šķita, ka viņš ļoti dedzīgi vēlējās, lai es dotos prom. Tas bija pavisam pretēji tam, kas notika vakar. Un Sv. Džeimsa parka pieminēšana atgādināja man par vēl vienu neparastu lietu. Viņi bija atteikušies no apsūdzības par nepiedienīgu uzvedību sabiedriskā vietā. Es noteikti nebiju ieinteresēts, lai šis jautājums atkal tiktu cilāts, tomēr tas bija dīvaini. Vēl jo dīvaināk bija tas, ka viņi man atdeva Viļa maku ar visu tā saturu. Un viņi pievēra acis uz manu neesošo identifikācijas karti. Policisti mani palaida vaļā, sasodīti labi zinādami, ka man vēl joprojām nav derīgu dokumentu.

Es izgāju no policijas iecirkņa drēgnā, pelēkā pēcpusdienā. Izskatījās, ka lijis spaiņiem, kamēr biju ķurķī, kaut gan caur biezā mūra sienām neko nebiju dzirdējis. Tagad no mākoņiem smidzināja auksts lietus, kas pilēja man aiz apkakles. Man tagad būtu lieti noderējusi mana mīkstā filca cepure.

Es apstājos uz ietves, izstaipījos un izturējos kā cilvēks, kas vienlīdz izbauda gan brīvību, gan atvieglojumu. Tanī brīdī pirmo reizi varēju tā kārtīgi uzmest acis Londonai, kāda tā bija palikusi sen manā pagātnē vismaz fiziski, ja ne manā sirdī.

Augstais Dievs! Es nemaz nebiju apzinājies, cik ļoti man bija pietrūcis šīs pilsētas. Pirms Luftwaffe bumbas izdzēsa mūsu gadsimtiem seno vēsturi un kultūru, Londona bija ļoti krāšņa pilsēta. Pēckara laikā notikusī pārbūvēšana bija ekstensīva, bet bezdvēseliska un pavirša. Londonas pēckara komandanti nebija ņēmuši vērā pilsētas arhitektūras mantojumu. Tomēr tagad es stāvēju tādas Londonas vidū, kādai tai bija jābūt.

Es notrausu asaras, pētīdams apkārtni. Arī sīkumi bija mainījušies. 1940. gadā joprojām bija iespējams atrast gāzes lampas. Es stāvēju zem vienas tādas.

Pēc tam, kad biju aplūkojis un izjutis šo pilsētu, es ielās ievēroju mašīnas. Es nebiju novērtējis, cik ļoti tās, gadiem ejot, bija mainījušās, līdz visas pārmaiņas pazuda. Tā droši vien bija pakāpeniska attīstība. Un ielās to bija tik maz, to arī biju aizmirsis. Pie tā daļēji bija vainojama benzīna normēšana. Taču, pat neņemot vērā normēšanu, 1963. gadā uz ielām vienkārši bija vairāk mašīnu.

Aptiekas logā bija ielīmēts plakāts, kas brīdināja: UZMANIES! APTUMŠO! Citi plakāti mudināja garāmgājējus pirkt Uzvaras obligācijas un nekavējoties atpazīt ienaidnieka formas tērpus. Man pamāja Civilās pretgaisa aizsardzības vienības loceklis. Viņam galvā bija metāla ķivere ar šauru malu. Es pamāju viņam pretī.

Es uzsūcu sevī pilsētu. Skatus. Skaņas. Pavasara lietaino smaržu pilsētā. Šī bija mana īstā vieta. Cīnīšanās gaismēnu karā, melnā un baltā. Es nebiju radīts, lai kļūtu par Aukstā kara kareivi. Notikumi, kas bija risinājušies pēc tam, kad biju atgriezies dienestā, to bija apliecinājuši.

Apkārtnes apskate ļāva man pamanīt melno Vauxhall, kas, skatoties no policijas iecirkņa, stāvēja pašā ieliņas galā. Es to tūdaļ atpazinu; vēl līdz pat 60. gadiem SID izmantoja šī modeļa modernos pēctečus.

Es aptvēru, kas bija noticis. Viļa aiziešana bija izraisījusi karstu diskusiju starp tiem, kas domāja, ka viņš ir kārtējais bezsmadzeņu džentlmenis, un tiem (iespējams, mazākumā), kas domāja, ka Viļa apgalvojumiem bija vērts pievērst rūpīgāku uzmanību. Galu galā, piesardzība ņēma virsroku. Pēc tam steidzīgi zvani no Kanonrovas uz Metropolitēnu, uz Imigrācijas departamentu un Izlūkdienestu, pēc tam satrauktu telefona zvanu ķēde atkal plūda atpakaļ. Es atcerējos, ka MI5 ziņā bija teikts kaut kas tamlīdzīgs: Dodiet mums laiku, lai tur nokļūtu! Atbrīvojiet viņu, kad mēs liksim! Aizsūtīsim kādu pēc lietas. Pēc tam pasakiet saviem vīriem, ka šis gadījums nekad nav noticis!

Ap to laiku policisti jau gribēja tikt vaļā no manis. Laiku pa laikam noķert kādu miesnieku, kas krāpa klientus, izsniedzot mazāku daudzumu preces, nekā bija norādīts pārtikas kartītēs, bija viena lieta, pavisam cita bija tikt galā ar vācu spiegu grupējumiem.

Šī iemesla dēļ, par spīti maniem nederīgajiem dokumentiem un identifikācijas kartes neesamībai, viņi mani atbrīvoja. Pat deva lēnprātīgo padomu uzreiz doties mājās: lai MI5 mani varētu izsekot. Viņi man bija atdevuši Viļa maku ar visu tā sākotnējo saturu; es domāju, ka viņi tajā ir kaut ko ielikuši. Kaut ko kaitniecisku. Viņu peļu slazda saindēto sieru.

Es uzlocīju uz augšu apkaklīti un sāku iet tā, lai nepazustu no Vauxhallsēdošo skatiena. Pēc pāris dučiem metru es apstājos pie kādas ietves malā novietotas mašīnas un pieliecos, lai aizšņorētu kurpes. Es centos ielūkoties mašīnas hromētajā buferī kā spogulī, taču tas bija nokrāsots. Pareizi… aptumšošanas regulas. Es biju piemirsis. Es ar acs kaktiņu atskatījos uz ielu. Bet, protams, līdzko biju pazudis skatienam, Vauxhall izgriezās uz ielas.

Lieliski. Es tagad oficiāli tieku novērots, un to dara vietējie izlūkdienesti. Viņi noteikti rīkosies pēc ierastās kārtības, ja vien bija sava darba lietpratēji; es vēl nebiju sazīmējis visus novērotājus. Arī negribēju to darīt. Vēl ne. Viņi sadusmotos, ja zinātu, ka es viņus tik veikli atpazinu.

Uzlecot uz garām braucošā autobusa aizmugurējās platformas, celī atkal sajutu sāpes, kas brīdināja, ka būtu jākustas uzmanīgāk. Es priecājos, ka vismaz šie autobusi bija pārdzīvojuši manu lēcienu laikā. Jo tas nozīmēja, ka joprojām zināju, kā izstrādāt dažas blēdības, lai nebūtu jāmaksā braukšanas maksa.

Konduktors uz mani drūmi paskatījās, viņu nepārprotami mulsināja manas rētas. „Tā darīt ir bīstami,” viņš teica. „Nevarējāt pagaidīt, kamēr apstāsimies pieturā, ko?”

„Piedod, draugs! Steidzos,” es teicu. Es apsēdos brīvā vietā aiz kādas mātes un meitas un izvilku Viļa maku. Kamēr autobusa konduktors iekasēja braukšanas maksu no kāda cita pasažiera, es no Viļa maka izņēmu un rokās salocīju piecu mārciņu banknoti. Pēc tam, brīdī, kad neviens neskatījās, es uzspēru pa meitenes sēdekli. Viņas māte uz mani nikni paskatījās, bet, kolīdz ieraudzīja sakropļoto seju, viņa sarauca pieri un pagriezās atpakaļ. Man nepatika to darīt, es iedomājos par Agnesi, taču tādējādi es panācu, ka meitene sāk skaļi raudāt, un tas bija tieši tas, kas man nepieciešams.

Kad pienāca mana kārta maksāt, es pasniedzu konduktoram naudaszīmi, turēdams to salocītu starp pirkstiem tā, lai viņš uz tās skaidri redzētu „5”. Es aizbildinoties smaidīju un ieķērcos: „Krogā pazaudēju visu sīknaudu. Izpalīdziet, lūdzu, nabaga puisim!”

Viņš neatteicās un izdeva man atlikumu no piecīša, raudošais bērns bija pārāk novērsis viņa uzmanību, lai viņš kārtīgāk aplūkotu naudaszīmi. Jā, atzīstu, tā ir viena no senākajām viltībām, taču tā izdevās. Ir tikai jāzina, kā to izspēlēt.

Atlikumā izdotā summa nebija liela, bet man vismaz beidzot bija likumīgs maksāšanas līdzeklis, un ar to pietiks, lai nokļūtu līdz Valvortai.

Konduktoram ap kaklu karājās siksniņā iesieta skārda kārba, kurā glabājās gāzmaska. Autobusam nogriežoties ap stūri, tā atsitās pret viņa krūškurvi. Pārējiem — vīriešiem, sievietēm, pat bērniem — līdzi bija līdzīgas skārda kārbas. Man nebija gāzmaskas, taču es par to neuztraucos; kara dažos pirmajos mēnešos tās ļoti daudzi nēsāja līdzi, lai gan ap 1940. gadu jau varēja sastapt ļautiņus, kas bija nolēmuši nepūlēties to visur stiept līdzi. Karam ieilgstot, arvien vairāk un vairāk cilvēku izvēlējās gāzmaskas atstāt mājās. Viņiem bija taisnība; Hitleram tā arī neizdevās pārvest iprītu pāri Lamanša jūras šaurumam.

Man atlika vien cerēt, ka šī vēstures daļa netiks pārrakstīta. Grēta bija vienīgā, kas man varētu pateikt, kā mainītos notikumi atkarībā no manas rīcības. Taču, lai mēs varētu to pārspriest, man vispirms bija pie viņas jānokļūst.

Pārsēžoties pretējā sēdekļu rindā, es ievēroju melnu Vauxhall, kas sekoja manam autobusam. Ar acīm izpētīju pārējo nelielo satiksmi ap mums, taču nevienu citu novērošanas komandas locekli nespēju saskatīt. Mani pirksti kabatā uztraukti viļāja mājas auksto misiņa atslēgu. Ja vēlējos no viņiem tikt vaļā, man tas bija jāizdara, pirms aizvedu viņus līdz Līvas un manām mājām. Otra Mārša mājām.

Otrs autobuss nebija tik pārpildīts kā pirmais. Ikreiz, kad uz īsu brīdi kāda smagā automašīna vai strūklaka aizšķērsoja redzamību starp Vauxhall un manu autobusu, es pārsēdos vienu rindu tuvāk aizmugurējām durvīm. Konduktors izskatījās apmulsis vai varbūt aizkaitināts. Tomēr drīz vien es biju tik tuvu aizmugurējai platformai, ka nākamais solis, lai atrastos vēl tuvāk, būtu stāvēt tai tieši virsū. Šī bija vislabākā vieta tam, ko es biju ieplānojis darīt, taču, mani šeit ieraugot, mani izsekotāji tūdaļ saprastu manu nodomu.

Autobusam braucot caur Cīpsaidu, no manis pa kreisi pelēkajā miglā vīdēja Sv. Pāvila katedrāles kupols. Es nespēju neskatīties uz spokaino milzi, it kā tas būtu kāds sen neredzēts draugs; ugunsdzēsējiem nebija izdevies glābt katedrāli pēc vairākiem tiešiem trāpījumiem 1940. gada rudenī, pēc tam, kad Luftwaffe, sistemātiski iznīcinot Karaliskos gaisa spēkus, bija guvusi brīvu vaļu Lielbritānijas gaisa telpā. Pēc kara pilsēta bija aizbērusi krāteri un pārvērtusi šo vietu par pašvaldības autostāvvietu. Taču šajos laikos Vrena šedevrs lepni slējās pār kaimiņu ēkām, izskatīdamies ne mazāk grandiozs, par spīti savam mitruma apmetnim. Es cerēju, ka vēsture neatkārtosies. Man šī kupola bija pietrūcis vairāk, nekā līdz šim biju domājis. Es biju atguvis savu veco pilsētu.

Tuvojoties Ņūgeitai, autobuss samazināja ātrumu. Es griezu zobus, paredzēdams, ka sāpošajā celī tūlīt atkal uzliesmos stipras sāpes. Autobuss nogriezās uz Sv. Martina le Granda ielu. Es uztrausos kājās un nolēcu no aizmugurējās platformas.

Atsitot celi pret ielas šķembu segumu, tas iesmeldzās mežonīgās sāpēs. Es kūleņoju, taču citādi man izdevās nesasities, kaut gan izmirku gan. Izvairīdamies no garām braucošajām mašīnām, es, krustu šķērsu klibojot, gāju uz Sv. Pāvila metro stacijas ieeju, kamēr man aiz muguras lamājās konduktors un kauca riepas. Mani lamāja vēl vairāk, kad uz eskalatora ar elkoņiem spraucos lejā cauri pūlim uz biļešu kasi. Es lūdzos, kaut mani neievērotu kāds policists un neliktu parādīt man neesošo identifikācijas karti. Man kaut kā ir jāatrisina tā nolāpītā dokumentu problēma.

Londonas metro bija mana vislabākā izdevība, lai atbrīvotos no izsekotājiem. Lielāko savas dzīves daļu es biju pavadījis Londonā. Kaut gan šajā sakarā mani divdesmit papildu gadi, pavadīti braukājot ar metro, varēja kļūt par traucēkli. Es neskaidri atcerējos, ka agrāk šo pieturu sauca par „Pasta nodaļu”. Šāds nosaukums tai bija līdz modernizācijai dažus gadus pirms kara, kad apakšzemes stacijās liftus nomainīja pret eskalatoriem. Tomēr cilvēkiem, kas man šobrīd bija visapkārt, šīs pārmaiņas bija pavisam nesenas.

Nākamo stundu es pavadīju, pielietojot jebkuru zināmo taktiku, lai atbrīvotos no izsekotājiem: atgriešanās pa vienreiz jau mēroto ceļa posmu, virziena izvēle pēc nejaušības principa, vairāku biļešu iegāde, iekāpšana vagonā un izlēkšana mirkli pirms tas pamet platformu… Iespējams, mans lēciens no autobusa bija panācis, ka man vairs neviens neseko, tomēr papildu piesardzība nenāca par ļaunu.

Kad biju nokļuvis Valvortā, bija jau vēla pēcpusdiena. Es precīzi zināju, kas man bija jādara, kamerā man bija atvēlēts pietiekami daudz laika, lai visu varētu pamatīgi apdomāt. Taču viena lieta bija uzmest plānu, bet pavisam cita lieta to īstenot, stāvot uz savas mājas sliekšņa. Neilgi pēc kāzām, kas notika vecā vīra dārzā, kopā ar Līvu bijām nopirkuši māju, kas bija būvēta kā Tjūdoru stila atdarinājums; mums bija paveicies, ka to atradām.

Es nedrīkstēju izmantot atslēgas, kas mētājās manā kabatā, kamēr nebiju pārliecinājies, ka mājās neviena nav. Noteikt, kur šajā laikā atrados es pats bija viegli: mans dubultnieks bija Admiralitātē. To es zināju, jo todien, kad Admiralitātē iezagās Klauss, lai palīdzētu Grētai aizbēgt, lielāko dienas daļu pavadīju darbā. Bet kur bija Līva?

Lai nomierinātos, es ievilku dziļu elpu un pieklauvēju pie durvīm. Ja durvis atvērtu Līva, es izliktos, ka esmu apmaldījies, un cerētu, ka viņa mani nekādā gadījumā neatpazīs.

Atbildes nebija. Otrreiz es pieklauvēju jau drosmīgāk.

Izņēmu no kabatas mājas atslēgas tā, kā to biju darījis jau neskaitāmas reizes. Iestumjot atslēgu slēdzenē, mans īkšķis apņēma pazīstamo atslēgas gala izliekumu.

Atslēga iestrēga, tā nekustējās ne no vietas. Mani sagrāba pēkšņa panika. Ko es biju aizmirsis? Es biju gatavs apzvērēt, ka mēs nekad netikām mainījuši slēdzeni. Tomēr tad atslēga pagriezās uz vajadzīgo pusi, un es sapratu, kas bija noticis.

Mājas atslēgas, kuras nēsāju kabatā 1963. gadā, bija šo durvju slēdzenes oriģinālās atslēgas, taču tās bija divdesmit gadu vecākas, to zobiņi pēc gadu desmitiem ilgas lietošanas bija nodiluši, turpretī reversmehānisms durvīs joprojām bija jauns un nenolietots. Atslēga, negribēdama griezties, man pretojās vairāk, nekā biju pieradis. Nācās to nedaudz paraustīt, līdz aizbīdnis, klusi noklakšķēdams, atnāca vaļā. Galvenais, ka durvis galu galā atvērās un es iekļuvu iekšā…

… un apstulbu no atmiņu pēkšņā uzbrukuma.

Pirmais, ko pamanīju, bija smaka, kas kūpēja no zivju sautējuma, kas vārījās virtuvē. Šis aromāts manī ielauzās ar tādu spēku kā stingri nospriegota enkura ķēde. Ja citas lietas, ko biju redzējis savām acīm, kopš atgriezos kara laikā, bija kā pakāpeniska iegremdēšanās manā pagātnē, šis bija kā lēciens naktī no liela augstuma bez izpletņa.

Taupības pasākumi ēst gatavošanā. Jau sen neko tādu nebiju pieredzējis un pēc tā nekad nebiju skumis. Tomēr es šo smaku atpazītu jebkurā vietā.

Līva nevarēja ciest zivju sautējumu. Mums abiem tas negaršoja. Taču zivis un to subprodukti bija vienīgie gaļas produkti, uz kuriem neattiecās pārtikas normēšanas sistēma. Ap šo laiku tādus produktus bija pavisam grūti dabūt, un šīs grūtības cilvēkiem lika eksperimentēt ar nepazīstamām un nevēlamām zivju sugām; es noskurinājos, atceroties nepatīkamos pārsteigumus, ko mēdza sagādāt zivju tirgotājs. Mēs tikai vienreiz bijām pietiekami drosmīgi, lai pamēģinātu vaļa steikus. No manu piemirsto atmiņu dzīlēm uzplaiksnīja eļļainu, aizdomīgi smakojošu aknu smirdoņa.

Redzot ēdienu, kas sautējās uz lēnas uguns, es sapratu, ka Līva nebija devusies prom uz ilgu laiku. Man bija jāpasteidzas.

Šī māja no tās, kuru es pazinu, atšķīrās miljons dažādos sīkumos. Mēs jau kopš kara laika pie ārdurvīm neglabājām bļodu ar ūdeni, un jau gadiem nebiju redzējis to akvareli. Saules gaisma vestibilā vēl nebija izbalinājusi tapetes; kāpņu margas nesen bija nolakotas, un tās mirdzēja, turpmākie gadi tās vēl nebija nodeldējuši un saskrāpējuši. Tomēr tā joprojām bija tā pati māja.

Es biju domājis, ka esmu tam gatavs. Šis tomēr ir manas mājas. Es biju cerējis, ka ieskriet mājās būs ātri un viegli, taču tad es uzmetu skatienu viesistabai. Tur, blakus radioaparātam, stāvēja Agneses pītais šūpulltis. Viņas rozā sedziņa ar zilonlšiem bija pārklāta pār šūpullša maliņu. Tā bija tā pati sega, kurā bija birušas Līvas asaras, kamēr es kailām rokām rakos Villitonas gruvešos.

Atjēdzos tikai tad, kad jau biju saļimis ceļos uz grīdas, sedziņu piespiedis sejai. Tā smaržoja pēc manas meitas.

Ak Dievs! Tā smaržoja pēc manas dzīvās meitiņas.

Tas viss bija īsts. Viss notika pa īstam. Es tiešām atrados šeit, nevis sapņoju. Mana meita bija šeit, un viņa bija dzīva. Viņa tagad bija kopā ar Līvu.

Pirmajos gados pēc Agneses nāves mēs bija saglabājuši dažus niekus, kas mums atgādināja par viņas klātbūtni mūsu mājās un ģimenē. Tomēr, mūsu laulībai izjūkot, Džona spalgās klaigas un gaudas pastāvīgos atgādinājumus par Agnesi no saldsērīgām piemiņas lietām bija pārvērtušas par moku instrumentiem. Līva aizvāca sedziņu, un drīz vien tai sekoja arī citas piemiņas lietas. Bija jau pagājis krietns laiks, kopš pēdējo reizi biju redzējis vai ieelpojis, vai pieskāries jebkādiem pierādījumiem par Agneses eksistenci, neskaitot vienīgo izbalējušo fotogrāfiju —

—   es pagriezu galvu, lai paskatītos uz kamīnu, un tur jau tā stāvēja: fotogrāfija, kas vēlāk nonāca manā makā.

Nezinu, cik ilgi uzkavējos viesistabā. Kad beidzot piecēlos kājās, mana seja bija mitra, tāpat arī sedziņa. Es noslaucīju asaras.

Šoreiz, Grēta, tu šeit netiksi!

Visu pēc kārtas. Uzskrēju augšā pa kāpnēm, atsperdamies pret katru otro pakāpienu un katrā solī saviebdamies aiz sāpēm celī. Devos taisnā ceļā uz mūsu guļamistabu. Istabas stūrī stāvēja Līvas drēbju skapis, kurā bija kārtīgi sakārtotas viņas drēbes. Līvai apģērbu bija vairāk nekā man, taču visas mūsu drānas stāvēja vienā skapī. Es rakņājos pa skapi, pastumjot malā kleitas un kreklus, līdz tiku līdz skapja sienai. Un tur tas bija, piespiests pie sienas, tas joprojām glabājās apģērba maisā.

Mans jūras spēku formas tērps. Viņa jūras spēku formas tērps.

Es atvēru maisu un izpurināju to virs gultas. No maisa izkrita pazīstamais zilais tērps un pēc tam arī galvassega. Pēc tam tukšo apģērba maisu ieliku atpakaļ skapī, kur tas bija stāvējis, un sastūmu priekšā pārējās drēbes apmēram tā, kā tās iepriekš bija stāvējušas.

Pirms skapja aizvēršanas es no tā izņēmu kādu nelielu portfeli. Tas bija gandrīz jauns; man nekad nebija bijis paradums tādu nēsāt. Tomēr beidzot tas noderēs.

Viņš nekad nepamanīs, ka trūkst viņa formas tērpa. Es droši vien vairs nekad to neaplūkoju, kad demobilizējos un sāku savu karjeru SID. Pametot jūras spēkus, es biju komandieris; biju par tādu kļuvis, būdams jaunāks nekā citi, un ar to lepojos. Kaut gan tā nebija mana īstā vieta, es savai valstij kalpoju godam. Tur iegūtā dienesta pakāpe man noderēja, kad pievienojos šim pulciņam. Kā jau vecais vīrs to bija paredzējis.

Pēc tam devos lejā pa kāpnēm cauri virtuvē kūpošā, askētiskā sautējuma smirdoņai un ārā pa sētas durvīm. Taču mans mērķis nebija dārzs, bet Andersona tipa patvertne, kur abi ar Līvu — un iesākumā arī ar Agnesi — neskaitāmas reizes apskāvušies tvērāmies no bombardēšanas uzbrukumiem, klausoties sirēnu gaudās, pretgaisa ieroču iafčafčaf pērkona dārdos, kamēr Londona visapkārt gruva.

Tā bija kalpojusi par mūsu patvērumu. Lai gan tā bija diezgan šaura, Līvai bija izdevies tajā salikt dažas nepieciešamās lietas, ja gadījumā mūsu māja tiktu sabombardēta. Eļļas lampu. Sveces. Katram tīra apģērba kārtu. Dažas skārda bundžas ar pārtiku. Un naudu.

Stikla burku mēs bijām noslēpuši stūrī zem saliekamās gultas. Vāku biju aiztaisījis ar sveču vasku pēc tam, kad bijām atklājuši, cik viegli patvertnē sūcas ūdens. Vēlāk, kad no veca velosipēda pumpja biju sameistarojis nosēdtilpnes sūkni, patvertnē vairs nebija tik izteikta pelējuma smaka. Taču to es izdarīju vasaras beigās, tāpēc šobrīd patvertnes grīda vēl bija mitra.

Man nebija laika, lai pārskaitītu visu naudu, taču ar to pietika, lai kādu laiku varētu iztikt. Papīra nauda nozuda manā makā. Tāpat arī monētas. Es sev teicu, ka tā nav gluži zagšana. Ne tehniski.

Pēc tam nometu apģērbu, kurā biju staigājis kopš 1963. gada. Atsitot galvu pret vienu no zemu izliektajām tērauda plāksnēm, kas veidoja nelielā patvēruma sienas un griestus, Andersona patvertne iezvanījās kā ķīniešu gongs. Vecās drēbes es salocīju kaudzītē un noliku uz kāda zema plaukta, tad iestīvējos formas tērpā. Tas vairs nederēja tik labi kā kādreiz; piecdesmitgadīga žūpotāja un dārznieka dzīvesveids bija pazudinājis manu labo fizisko formu, kādā biju trīsdesmit gadu vecumā, kad strādāju par spiegu. Tomēr man izdevās uzvilkt bikses, kreklu un žaketi, nesaplēšot tos pa vīlēm.

Līva šeit, patvertnē, bija man noglabājusi lietotus skūšanās piederumus; ātri uzmetot acis spogulim, radās iespaids, ka tiešām līdzinos jūras kara virsniekam. Par vīru sprieda pēc formas tērpa. Ja vien nezināja, kam jāpievērš uzmanība, tad tērps spēja noslēpt veselu lērumu nepilnību, piemēram, manas kurpes.

Pārējos patvertnē atrodamos krājumus es neņēmu līdzi. Ne šoreiz. Bija vēl viena lieta, kura man bija nepieciešama, bet šeit tās nebija. Zināju, ka es — viņš — to sev nēsāja līdzi, tāpēc tā man būs jādabū vēlāk. Bet zināju, ka šeit vēl atgriezīšos, taču tas atkarīgs no tā, kā šovakar viss noritēs Admiralitātē. Vakaru es biju nolēmis pavadīt, šaudoties kā badmintona volāniņš starp Admiralitāti un mājām. Šī bija nogurdinoša doma. Taču laika bija atlicis ļoti maz, un man bija ļoti svarīgi panākt, lai otrs Reibolds Filips Māršs nokļūtu uz randiņu ar vācu zemūdeni.

Laiks doties. Un es jau grasījos to darīt, taču nācās atkāpties un paslēpties patvertnē, kad čīkstēdamas atvērās virtuves durvis. Līva bija pārnākusi mājās.

Viņa iesaucās: „Mīļais, vai tu jau esi mājās?” Gluži kā vienmēr to bija darījusi. Laikos, kad mani vēl mīlēja. Laikos, kad viņas balss skanēja kā maigs soprāns.

Es pavēru muti, lai atbildētu savai sievai, tas notika automātiski, it kā tā būtu dabiskākā reakcija pasaulē, taču atjēdzos vien tad, kad manā izkropļotajā kaklā ietrīsējās pirmās sāpju pazīmes. Viņa neatpazītu manu tagadējo balsi. Līva ne pēc sejas, ne balss nekad nepateiktu, ka es esmu viņas vīrs.

Es biju zaudējis šīs ilūzijas. Es nespēju izlikties ne no attāluma, ne pat uz dažiem mirkļiem, ka esmu viņas mīļotais.

Vairāk par visu citu es pašlaik vēlējos būt Sirāno de Beržeraks. No paslēptuves runāt ar savu mīļoto. Ļaut viņai noticēt, ka esmu kāds cits. Tomēr tas nebija lemts, tāpēc, kad viņa vēlreiz iesaucās, es ieslēpos dziļāk patvertnē.

„Reibold! Vai esi mājās?” Es prātoju, vai viņa bija dzirdējusi, kā es te pārmeklēju patvertni. Vai viņa bija dzirdējusi, ka es atsitu galvu pret plāksni? Es pieliecos pie patvertnes durvīm, kas bija pavērtas pirksta tiesas platumā, un caur saviem skaļajiem sirdspukstiem un smalkā lietus vieglo smidzināšanu uz dārza celiņa pūlējos saklausīt. „Hmmm,” viņa teica un aizvēra durvis. Mirkli vēlāk es atpazinu kādu citu eņģu čīkstēšanu; viņa bija atvērusi logu virs izlietnes. Es paliecos uz priekšu, joprojām klausīdamies notiekošajā.

Līva teica: „Dažreiz tavs tēvs mani dzen izmisumā. Agrāk vai vēlāk pie mums ielauzīsies un mūs apzags, jo viņš neprot kārtīgi aizslēgt durvis.” Viņa apklusa, bija dzirdama vien ūdens tecēšana. Tad viņa piebilda: „Vai salabot šo pilošo krānu.”

Viņa runājās ar Agnesi. Ak Dievs! Agnese.

Es viegli piebikstīju pie patvertnes durvīm un ar vienu aci slepus paskatījos pa spraugu. Caur virtuvi iztraucās Līvas kastaņbrūnie mati, lai apmaisītu sautējumu.

Agnese sāka raudāt. Es sastingu, roku uzlicis uz roktura. Tā skaņa. Tā brīnišķīgā skaņa. Manī bija tukšums, ko reiz bija aizpildījusi Agnese. Taču nu tas mazliet saruka, kamēr mana meita raudāja un Līva viņu mierināja.

„Sšš, ššš, mazulīt!” Līva dziedāja šūpuļdziesmu.

Es aizvēru acis, šūpodamies viņas balss liegajās skaņās.

Mājas. Es atkal biju mājās. Vien dažu soļu attālumā bija mana mīļotā sieva un meita. Jau dažu sekunžu laikā varētu būt pie viņām. Es to varētu izdarīt. Es varētu pieiet pie Līvas. Es viņai varētu pastāstīt patiesību, pateikt viņai, ka viņas vīrs beidzot ir atgriezies no visgarākā ceļojuma. Viņa zinātu, ka tā ir patiesība, es spētu viņu pārliecināt. Es viņai varētu pačukstēt dažas lietas, ko zināja tikai vīrs, pieskarties viņai tā, kā mācēja pieskarties tikai viņas vīrs.

Es varētu. Es to darītu. Es atgūtu savu ģimeni. Es to paņemtu atpakaļ, pie velna manu dubultnieku! Viņš viņas abas nebija pelnījis tā kā viņas biju pelnījis es.

Es jau nāku, milā!

Joprojām šūpojoties Līvas balss ritmā, es pavēru acis, pasniedzos ar roku durvju virzienā—

Un paskatījos uz sevi skūšanās spogulī. Uzmetu acis savai neglītajai bārdai, izkropļotajai sejai, savām iegrimušajām, nogurušajām acīm. Ieraudzīju sevi no Līvas skatpunkta: nožēlojams cilvēks, biedēklis, apdedzis trakais, kuram viņas vīra uzvalks ir par mazu. Un ko ar viņu? Ko ar viņu, otru mani, Reiboldu Māršu, to, kuru Līva sauc par vīru un mīļoto? Mana atgriešanās mājās nekad nebūs pilnīga, kamēr vien viņš staigās pa šo zemi. Vai es to spētu izdarīt? Kad viss beigtos, kad mana misija būtu veiksmīgi izpildīta, vai es varētu viņu pastumt malā un ieņemt viņa vietu?

Es gribēju ticēt, ka spētu to izdarīt. Gribēju noticēt, ka tas nebija muļķa mierinājums.

Es biju atgriezies pagātnē, bet vai nodarītais posts bija labojams? Kāds tilts spētu savienot ilgo gadu bezdibeņa malas, kas mani šķīra no tā vīrieša, kas reiz biju?

Dārza vārtiņi nenočīkstēja, jo, atverot tos, es pavilku uz augšu eņģu viras. Tā bija neliela blēdība, ko biju apguvis pēckara gados, kad vēlos vakaros mēdzu pārrasties mājās no kroga.

Taču, līdzko biju otrpus vārtiņiem, es apstājos uz ietves un raudāju līdzi savai meitai.

4

1940. gada 13. maijs Asinszāles štābs, Londona, Anglija

Māršs aizcirta noliktavas durvis. Viņš uzkāpa pa kāpnēm un iznira no Admiralitātes pagraba tieši tajā brīdī, kad Vils gatavojās klauvēt pie viņa kabineta durvīm. Viņa vara krāsas mati bija sabužināti kā lempīga siena kaudze, izņemot to vietu, kur tos bija nospiedusi viņa cepures mala. Švītīgais katliņš bija ekscentriska samākslotība, ko viņš bija pārmantojis no Oksfordas laikiem. Komplektā ar Vila Savile Row greznajiem tērpiem tas izskatījās vēl jo neiederīgāk. Viņš turēja cepuri savā nesavainotajā rokā.

„Ja es būtu tavā vietā,” teica Māršs, „pirms klauvēšanas es divreiz padomātu, vai ir vērts.”

Vils pārsteigts pagriezās. Māršs norādīja uz apsējiem ap Vila pacelto roku. Tīro kokvilnas marli bija sasmērējuši rūsgani asins traipi un gaiši dzelteni pleķi. Šis skats Māršā uzjundīja vainas apziņu. Māršs teica: „Domāju, ka tev varētu sāpēt.”

„Ak! Jā.” Vils uzmanīgi nolaida roku, lai to neatsistu. „Un tu patiesi nekļūdies.” Viņš ieturēja neveiklu pauzi. „Pagājusi vesela diena, bet es joprojām esmu mazliet neuzmanīgs.” Vils smaidīja, kaut gan viņa sejā bija jaušams vājums. Bālums.

„Vai tev sāp?”

„Tu domā, vai sāp, kad nesitu ar pirkstu pa aizslēgtām durvīm? Tāpat kā zobu sāpes.” Atkal jau viņa acis neiemirdzējās smaida. „Tādas sāpītes man neliktu apmeklēt zobārstu.”

Māršs pret žokli nokrakšķināja pirkstu kauliņus. „Es no tiesas jūtos kā īsts nelietis, Vil! Ja mēs—”

„Nu, nu, Pip, tev sevi nav jāvaino notikušajā! Viss varēja būt vēl ļaunāk. Daudz ļaunāk, ja nebūtu man palīdzējis.”

„Daudz ļaunāk? Man ir grūti tam noticēt.” Māršs nodrebinājās. Dēmona klātbūtne bija ļaunākais, ko viņš vispār spēja iedomāties. Un tas, ko tas lika viņam nodarīt Viļam…

„Nekad neko neapšaubi, kur iesaistīti eidoloni!” Vils nopētīja Māršu. „Es pazīstu šo sejas izteiksmi. Sliktas ziņas.”

„Stīvensons man lika nopratināt to meiteni.” Māršs papurināja galvu, paberzēja ar rokām seju. „Šodien jau divas reizes esmu to darījis.”

„Kaut ko uzzināji?”

Māršs nosprauslājās. „Viņa nav normāla, Vil! Kaut kas ar viņu nav kārtībā. Dievs mans liecinieks, ka pēc desmit minūtēm vienā kamerā ar viņu man ir nepieciešama alus pinte.”

„Es nu gan atteikšos no alus, bet esmu dzirdējis labas atsauksmes par kādu vietu, kurā pasniedz vislabāko zirga gaļu, ja vien tev ir noskaņojums papļāpāt. Es tāpēc arī atnācu, lai ar tevi aprunātos.”

Vils bija atturībnieks. Visu šo laiku, kopš viņš pazina Viļu, Māršs domāja, ka tā bija vien personīga izvēle. Tai bija kaut kāds sakars ar Viļa vectēvu. Taču vēlāk, kad bija mazliet uzzinājis par burvjiem un to, ko tie dara, un pats savām acīm redzējis, kā norisinās pārrunas, viņš labāk izprata, kāpēc vecais hercogs bija ķēries pie pudeles. Māršs beidzot bija sapratis, ka Viļa atturēšanās nebija morāls paziņojums, bet centieni sevi pasargāt. Māršs cienīja viņa izvēli. Nemaz nerunājot par drosmi, kas bija nepieciešama, kad Vils piekrita izpildīt eidolonu prasību.

„Zirga gaļu?”

„Es pieļauju. Tas puisis man kaut ko stāstīja par cirka dzīvniekiem, redz, un es vienkārši izdomāju, kas tie varētu būt. Viņi taču cirkā dresē zirgus, vai ne? Kaut gan es ļoti vēlētos pagaršot zebras gaļu, ja vien viņiem tāda ir,” teica Vils, iesilstot šai sarunai. Ja vien viņam gar acīm nevicinātos vaļā atnākušais apsējs — Vils runāja ar rokām — varētu padomāt, ka vakar nekas baiss nebija noticis.

Pārtikas ministrija restorāniem bija atcēlusi pārtikas normēšanas ierobežojumus. Fakts, kas nespēja mierināt daudzus britus, jo tie pat nevarēja atļauties pusdienot ārpus mājām. Taču Viļam ekonomiskās problēmas bija svešas. Māršs centās to neizmantot, ja vien uz maltīti netika aicināta arī Līva.

„Mēs visi ēdīsim zirga gaļu vai kaut ko vēl sliktāku, ja pārvadātāji nenolaidīs cenas. Nolāpītās vācu zemūdenes!”

„Varbūt jeņķi palīdzēs.”

Māršs nosprauslājās. „Rūzveltu šogad sagaida pārvēlēšana. Viņš neuzdrošinās.”

„Žēl gan,” Vils teica, no jauna izskatoties drūms.

„Jā.” Māršs sevi klusi sabāra. Vils uzvedās kā parasti, un to bija patīkami redzēt. Māršs ar īkšķi norādīja pār plecu un nomainīja sarunas tēmu: „Man jāieelpo svaigs gaiss. Ejam!”

„Lieliski!” Vils gāja viņam līdzās. Viņš pasita katliņu zem rokas. Viņi devās caur Admiralitātes gaiteņiem, uz īsu brīdi apstādamies, lai dotu ceļu trim britu jūrniekiem.

„Par ko tu gribēji ar mani aprunāties?”

„Ak! Nu.” Viļa veselā roka maigi pieskārās apsējiem. Māršs centās atgaiņāt nemierpilnās nojautas, centās neizrādīt savas bažas. „Tu, iespējams, pamanīji, ka vakar notika kaut kas mazliet savāds. Un pirms tu kārtējo reizi, apburoši nosprauslājot, mani atšuj, es nerunāju par ķibeli ar pirkstu.”

„Vārds,” Māršs teica, to atceroties, viņam uz skausta sacēlās matiņi. „Tu teici, ka eidoloni man ir devuši vārdu.”

„Jā, Pip! Jā, tie deva!”

ZEMIE, pelēkie mākoņi un bungojošās lietavas paātrināja vakara iestāšanos. Es samaksāju par braucienu, lai no Valvortas atgrieztos Vestminstcrā. Atpakaļceļš bija ātrs un taisns, bet, kad taksometrs apstājās Vaitholā, krēsla tik un tā bija aprijusi Admiralitāti.

Kāds vīrietis tādā pašā komandiera formas tērpā, kāds bija man mugurā, steigā pārskrēja pār ielu, cenzdamies izvairīties no lietus, kamēr es maksāju taksometra vadītājam. Kad viņš izgāja caur Admiralitātes vārtiem, sargkareivis viņam atdeva godu. Šovakar es šeit nebiju vienīgais krāpnieks. Lai izglābtu Grētu, šeit bija ieradies Klauss.

Tas, ko viņš šeit pastrādāja turpmākajās minūtēs, kļuva par izšķirošu bridi Asinszāles oriģinālajā vēsturē, pametot Viļam ideju nolīgt darbā burvjus. Aukstā kara laikā, kad viņš māsai beidzot bija uzgriezis muguru, abi ar Klausu kļuvām par sabiedrotajiem. Tomēr pašlaik viņš bija tas Klauss, kas mūsos bija iedzinis bijību: spoks, pārcilvēks, kaismīgs doktora fon Vestarpa un REGP ideju sekotājs, vīrietis, kas bija uzticīgs savai māsai, vājprātīgajai gaišreģei.

Gar Admiralitātes ieeju bija sakrauti augsti smilšu maisu krāvumi, un pie tās abās malās stāvēja sardze. Ieejot ēkā, es atdevu godu un tādu pašu goda izrādīšanu saņēmu arī pretī. Klauss jau meklēja kāpnes uz pagrabu. Viņš ātri vien tiks tur lejā. Man bija jāpasteidzas.

Es aiznesu savu tukšo portfeli uz Asinszāles glabātuvi. Pēdējo reizi šīs durvis biju vēris 1963. gadā jeb pirms divām dienām. Taču šī brīža kombinācija bija cita; pēc Stīvensona vadību savās rokās bija pārņēmis Leslijs Pembruks, tas nožēlojamais stulbenis, kuram bija izdevies noorganizēt minimālus drošības pasākumus. Viņš bija draņķīgs nodaļas vadītājs, viens no Grētas brīvprātīgajiem bandiniekiem, bet vismaz kaut kas viņam bija izdevies. Tāpēc man bija mazliet jākoncentrējas, lai atcerētos iepriekšējo kombināciju, taču man tas izdevās.

Sākoties karam, velvētā glabātuve pārsvarā stāvēja tukša, taču tās niecīgais saturs bija neizsakāmi bīstams — vairāk nekā pietiekams iemesls dibināt Asinszāli. Mantas bija sakārtotas uz zema plaukta pie durvīm: plāna ādas mugursoma, dažas lapas no kāda memoranda, kas rakstīts vācu valodā, fotogrāfija, kurā attēlota muiža. Un, protams, Taragonas diafilma. Oriģinālie fragmenti, kā ari rekonstruētā versija, kuru kopā bija sastiķējis Lorīmers.

Dažiem priekšmetiem, piemēram, mugursomai un fotogrāfijai, bija noskranduši apdegumi. Pat tagad to nokvēpušās malas viegli smaržoja pēc dūmiem. Dīvaini, ka apdegušās filmas lente smaržoja pēc etiķa.

Sie bija mani niecīgie guvumi pēc ceļojuma uz Spāniju Pilsoņu kara pēdējās dienās. Es biju tur devies, lai tiktos ar viru vārdā Krasnopoļskis, kurš bija mēģinājis Slepeno izlūkdienestu brīdināt par Reichsbehorde. Taču, pirms viņš bija paguvis visu izstāstīt, Reinhards bija viņu diezgan iespaidīgi nogalinājis. Tam kuces dēlam bija gandrīz izdevies nogalināt arī mani. Mana tikšanās noritēja pie guļvietas uz pēdējā tvaikoņa, kas devās prom no Barselonas, un es braucu prom ar tukšām rokām, ja neskaita apdegušu mugursomu, vārdu (doktors fon Vestarps) un neticamu stāstu.

Diez ko daudz tas nebija, taču tas bija pietiekami, lai apņēmīgi izmeklētāji varētu izveidot kopainu. To mēs arī paveicām.

Tādēļ arī visas šeit atrodamās lietais iestūmu savā portfelī. Lai mani centieni pagātnē izdotos, man bija jāiznīcina jebkādas pēdas par Asinszāli un Reichsbehorde.

Kas attiecas uz pēdējo, glabātuvē glabājās vēl kāda liecība: akumulators, ko biju atņēmis Grētai, kad viņu sagūstīju Francijā. Es iemetu portfelī arī to, tad aizklikšķināju ciet tā slēdžus.

Lai iztukšotu glabātuvi, bija nepieciešamas dažas sekundes. Pēc mazāk nekā minūtes biju atgriezies gaitenī, glabātuvi cieši aiz sevis aizslēdzis. Paies vairākas dienas, līdz kāds pamanīs, ka notikusi zādzība. Tomēr es savu darbu šeit vēl nebiju beidzis. Tālāk es devos uz Stīvensona kabinetu. Man tur bija jānokļūst, pirms kāds saprot, ka Klauss nav savējais; krēsla un klaigas dotu vien niecīgu papildu laiku, tāpēc, cenzdamies sev nepievērst uzmanību, steidzos, cik vien es spēju.

Un ievēroju, ka man tuvojas divi vīrieši, kas devās prom no Asinszāles kabinetiem. Viļu Bauklerku es pazinu uzreiz, taču skats uz viņa kompanjonu lika man saminstināties.

Tas biju es. Es skatījos uz daudz jaunāku sevis kopiju.

Jēziņ, cik viņš ir jauns!

Es apskaudu viņa jaunību un spēku. Es apskaudu viņa neziņu. Es viņu ienīdu mīlošās sievas un dzīvās meitas dēļ.

Cik ilgs laiks jau ir pagājis, kopš pēdējo reizi redzēju spogulī to seju? Kopš tā laika, kad notika nelaimes gadījums, spoguļi man nebija rādījuši neko citu kā vien izkropļotu vīrieti.

Es gribēju atgūt savu seju. Es gribēju atgūt savu dzīvi.

Es paspēju attapties, ka uzkrītoši blenžu, pirms viņš to pamanīja. Man bija jāpieliek milzu pūles, lai novērstu skatienu. Jo tuvāk abi pienāca, jo vairāk vēlējos aizbēgt un paslēpties. Taču mans galamērķis atradās aiz viņiem, tāpēc devos taisni pretī, cerēdams, ka viņi mani neatpazīs. Pēkšņi bārda un rētas šķita kā muļķīga maskēšanās, taču tā nebija maska, tas bija mans patiesais izskats. Man vajadzēja vairāk pacensties, lai paslēptu sevi no vienīgā cilvēka, kas mani pazina labāk nekā jebkurš cits.

Mirklī, kad man bija jāpaiet abiem garām, Vils un otrs Reibolds Māršs nogriezās ap stūri. Būdami iegrimuši sarunā, viņi mani tā īsti pat nepamanīja. Viņiem aizejot prom pa citu koridoru, es dzirdēju vien īsu fragmentu, taču ar to pietika, lai prātā ataustu dйjа vu sajūtas.

„… neredzu tam jēgu.”

„Tu nesaproti, Pip! Eidoloni to nedara. Par kaut ko tādu nekad nekas nav dzirdēts.”

„Vil, viņiem taču ir jābūt dažādu parādību nosaukumiem.”

Vils centās izskaidrot to, cik tas bija dīvaini, ka eidoloni bija izvēlējušies man dot apzīmējumu. Viņam bija taisnība; kā es vēlos, kaut būtu viņā ieklausījies. Varbūt, ja es būtu… Taču, protams, ka es viņā neieklausījos, tādēļ mēs tā arī neatrisinājām to mīklu, līdz bija jau pārvēlu.

„Jā, nosaukumi lietām, jēdzieniem. Bet ne cilvēkiem…”

Es atskatījos uz viņiem. Un pamanīju, ka pa sānu koridoru tuvojas Klauss. Vēl pēc dažiem mirkļiem otrs Māršs viņu atpazīs, jo sapratīs, ka tas ir tas pats diafilmā redzētais puisis. Diafilmā, kura pašlaik atradās manā portfelī. Es paātrināju gaitu.

Lucky Strike cigarešu smarža aizveda mani līdz vecā vīra kabinetam. Pa atvērto durvju spraugu virpuļoja zilpelēku dūmu mutuļi. Es uzkavējos vestibilā, tur viņš mani nevarēja saredzēt, stāvēju tā, it kā es pieklājīgi gaidītu, kad mani aicinās iekšā. Līdz vietai, kur stāvēju, atplūda daži izbijušies kliedzieni no Admiralitātes dziļumiem.

Nebija iespējams izšķirt atsevišķus vārdus, bet es zināju, kas tur notika.

Es gaidīju.

.. man vienalga, cik viņš ir vērtīgs…”

Stīvensons runāja pa telefonu, kaut ko spriedelēdams ar kādu nabaga padoto. Dzirdot viņa balsi, man kaklā saskrēja kamols. Vēl kāda lieta, kuras man bija pietrūcis. Taču viņš nepavisam neizklausījās tāds, kādu es viņu atcerējos. Kopš bērnības Džona Stīvensona balsi atcerējos kā zemu, iebiedējošu dārdoņu. Dieva balsi. Taču tagad, kad man atkal bija iespēja to dzirdēt, viņa balss salīdzinājumā ar manu kērkstonu izklausījās smalka. Laiks bija nežēlīgs alķīmiķis.

„Hei! Ser!”

Kā jau biju gaidījis, vecā vīra tirāde tika pārtraukta. Kāds puisis civilapģērbā aizelsies skrēja pa koridoru un iebrāzās Stīvensona kabinetā. Tas bija vēl viens cilvēks, kuru jau ilgu laiku nebiju redzējis, Džeimss Lorīmers. Viens no pirmajiem Asinszāles biedriem. Vīrietis, kuru Stīvensons bija piesaistījis, lai viņš rekonstruētu Taragonas diafilmu, un kuru kādā aukstā decembra naktī sagaidīja šausmīga nāve. Stīvensons ierējās: „Kas tev par vainu? Vai neredzi, ka es…” „Viens no tiem friču biedēkļiem, ko redzējām filmā. Viņš ir šajā ēkā, iespējams, ieradies, lai izpestītu meiteni. Māršs tagad viņam dzenas pakaļ.”

„Sasper jods!” Stlvensons ar blīkšķi nometa klausuli uz telefona aparāta. Lorīmers izmetās no kabineta, viņam pa pēdām sekoja vecais vīrs. Viņi aizskrēja tieši man garām. Stīvensons aizjoņoja man tik tuvu, ka jutu viņa tukšās, plandošās piedurknes radīto gaisa pūsmu.

Es ļoti vēlējos pastiept roku, lai sagrābtu viņa veselo roku. Džon, tas esmu es! viņam gribēju teikt. Piedod, ka biju pārāk ietiepīgs un neapciemoju tevi, kamēr tu slimoji! Piedod, ka nespēju norīt savu lepnumu! Piedod, ka nekad nenogludinājām savas nesaskaņas! Un es gribēju zināt, kāpēc tu, pie velna, negāji pie ārsta? Viņš tagad nebija diez ko vecāks par mani, kad viņu piebeidza mutes vēzis.

Taču es turēju mēli aiz zobiem un savu nožēlu — pie sevis. Sekundes laikā viņš jau bija prom, un es ielavījos viņa kabinetā, kurā vairs neviena nebija.

Vecā vīra rakstāmgalds vienmēr bija aizslēgts. Ja man būtu laiks un nepieciešamie instrumenti, es ātri vien varētu atslēgt atvilktnes. Taču, kad arvien straujā asins cenu paaugstināšanās Viļu bija aiztriekusi līdz pudelei, viņš bija atklājis, ka atvilktni var veikli atmūķēt ar vēstuļu attaisāmo. Laika nebija daudz. Es izmantoju Viļa metodi, taču brendijs nebija tas, ko es meklēju.

Tā vietā es pārmeklēju atvilktnes, līdz atradu papīru kaudzīti, kurai bija apsieta melna lente. Uz papīra lapām bija Apvienotās Karalistes ģerbonis, kas faktiski katru dokumentu padarīja par Viņa Majestātes rīkojumu. Es izvilku vienu no tukšajiem pārcelšanas rīkojumiem. Saņemot jaunā premjerministra atbalstu, Stīvensons izlūkdienestos jau bija sācis atlasīt piemērotus cilvēkus, lai vervētu tos darbam Asinszālē, līdz mirklim, kad Grētas bēgšana lika mums pieņemt stingrākus mērus. Viņa plānam rūpīgi atlasīt īpašo uzdevumu kadrus pielika punktu plaša mēroga pakaļdzīšanās pa Admiralitāti, kas jau tagad, tai ieilgstot, radīja veselu kaudzi liecinieku. Liecinieku, kam nebūs citas izvēles, kā vien pievienoties Asinszālei vai rēķināties ar dažādām apsūdzībām. Draudi, kurus apstiprināja Valsta nodevības akts, ko parlaments ieviesīs pēc desmit dienām. Joprojām atceros nabaga leitnantu Katermolu, Asinszāles upurjēru. Divatā ar Stīvensonu no visiem lieciniekiem bijām izvēlējušies tieši viņu, kam piespriest nāvessodu par jaunā akta pārkāpšanu. Viņš tika notiesāts, pamatojoties uz nepatiesiem pierādījumiem par to, ka viņš bijis nacistu kolaboracionists, taču viņa patiesais noziegums bija lielā mute. Viņa nāve Asinszālei palīdzēja pārliecināt pārējos klusēt.

Apmēram šajā brīdī visā ēkā bija izcēlusies liela kņada. Es to varēju dzirdēt pat aiz aizvērtām durvīm. Klauss jau bija nokļuvis pagrabā. Pēc dažām minūtēm viņš izvilks ārā Grētu Horsgārdas parādes laukuma pusē. Stīvensona rakstāmmašīna stāvēja stūrī uz zemas kumodes. Kamēr vecais vīrs bija strādājis par T sekcijas vadītāju, viņam bija sekretāre, taču, izveidodams Asinszāli, viņš Mārdžiju nebija paņēmis līdzi uz Admiralitāti. Ieliku tukšo pārcelšanas rīkojumu rakstāmmašīnā.

Un visu pamatīgi sačakarēju. Es tā arī nekad nebiju iemācījies drukāt.

„Velns!”

Es izrāvu sabojāto lapu ārā, iestūķēju to kabatā, paņēmu no kaudzītes citu lapu un mēģināju vēlreiz. Šoreiz mana ilgā vajadzīgo taustiņu meklēšana un piespiešana deva labākus rezultātus. Man neizdevās lieliski, bet tīri ciešami. Veidlapas apakšā es uzkricelēju nesalasāmu parakstu.

Viltotais rīkojums nonāca manā kabatā, un melnajā lentē iesietā veidlapu kaudze atgriezās rakstāmgalda atvilktnē. Es to aizvēru un pārliecinājos, ka slēdzenes mehānisms noklikšķ savā vietā, pēc tam izslīdēju ārā no kabineta. Es atstāju durvis tikpat plati pavērtas, kādas tās aizskrienot bija pametis Stīvensons.

Šobrīd man bija droši atgriezties. Izskatītos tā, it kā es būtu pievienojies Klausa un Grētas tvarstītājiem. Kā patiesībā arī bija. Es izgāju ārā pa sāndurvīm, ieiedams mēness apspīdētā tumsā.

Lietus bija mitējies, bet to bija aizstājusi dūmakaina migla. Aiz uztraukuma es svīdu, un no sviedriem mans formas tērps bija kļuvis mikls, un tagad vakara vēsumā šis miklums mani saldēja. Es noslēpos pie Admiralitātes sienas un nogaidīju, līdz acis pierod pie tumsas. Man bija nepieciešami daži mirkļi, lai spētu saskatīt Sv. Džeimsa parka zīdkokus. To mitrie zari bija redzami sudrabainajā mēnesgaismā. Es centos atcerēties, pa kuru pusi Klauss un Grēta izies caur ēkas sienu. Es saskaitīju Admiralitātes ēkas Asinszāles spārna logus, tad devos aiz stūra.

No mana krūškurvja izlauzās tik dziļa atvieglojuma nopūta, ka tā jau gandrīz šķita kā elsas. Mani neviens nebija pamanījis. Šobrīd vairs nebūtu nozīmes, vai es ierodos pāris sekundes pirms vai pēc viņiem. Es zināju, ka Grēta nedosies prom, nesatikusi mani. Šajā brīdī Klauss viņai jau ir nogādājis akumulatoru.

„Stāt! Tu tur, stāt!”

Es apgriezos —

—   redzēju kādu tuvojamies —

—   un man paspruka: „Vil?”

Viņš apstājās, it kā būtu apstulbis. Ko, pie velna, viņš te ārā dara? Kāpēc viņš nepalīdz ķert abus bēgļus? Prātā uzpeldēja neskaidras atmiņas: Vils bija rīkojies atjautīgāk. Viņš bija iznācis ārā cerībā pārtvert friču aģentus pēc tam, kad tie būs pametuši Admiralitāti. Vēlāk pēc notikušā mēs bijām apsprieduši, kā katrs bija rīkojies. Taču tolaik notika arī vēl kaut kas. Mana atvieglojuma sajūta pārvērtās nemierīgās bailēs, kas man teica priekšā, ka kaut ko esmu palaidis garām.

Es vilcinājos. Vai man mēģināt runāt ar Viļu, pirms satieku Grētu? Vai es varētu viņam likt palūkoties uz mani, neņemot vērā jūras spēku formas tērpu, un pārliecināt, ka esmu burvis? Pierunāt viņu piegādāt man visu pieejamo informāciju par pārējiem burvjiem? Iespējams, ka varētu. Taču ne jau trīsdesmit sekundēs. Tam bija nepieciešama ilgāka saruna. Un tā jau būtu notikusi, ja Viļam būtu bijis pietiekami daudz skaidrā saprāta, lai ielūkotos manā kamerā, kad viņu bija izsaukuši policisti. Tomēr kaut kādā brīdi man būs ar viņu jārunā un jāiegūst viņa uzticība. Tas nozīmēja, ka nedrīkstu pieļaut, lai viņš mani redz kopā ar Klausu un Grētu.

„Vai es jūs pazīstu?” Vils jautāja.

Man nepatika to darīt, bet nebija citas izvēles. Jau tā viņam biju parādā milzum daudz atvainošanos. Arvien vairāk nožēlu — manas dzīves nasta. Kaut es tevī būtu ieklausījies. Piedod, ka uzgriezu muguru, kad tev bija nepieciešama palīdzība! Piedod manu vienaldzību, kad Asinszāle tevi pazudināja! Kaut es būtu bijis labāks draugs. Taču tā vietā es sacīju: „Es ļoti negribu to darīt, bet piedod!” un iebelzu viņam ar portfeli. Centos viņam nesalauzt žokli. Viņa galva pagriezās sānis, viņš pats viduklī sagriezās uz otru pusi un tad sabruka zemē kā tāds graudu maiss.

Es uzkavējos, lai iztaisnotu viņa saliektās rokas un kājas, cerēdams, ka viņš te nenogulēs bezsamaņā tik ilgi, lai ņemtu galu no gulēšanas uz mitra parādes laukuma. Tas bija mazākais, ko viņa labā varēju darīt, un sapratu, ka vismaz tik daudz biju viņam parādā. Es prātoju, ko viņš atcerēsies, kad atjēgsies, ko viņš ziņos vecajam vīram, ko viņš uzticēts savam draugam Pipam.

Prātā nemierīgi joņoja domas.

Viņš ziņos, ka pie Admiralitātes redzējis kādu dīvainu vīrieti. Bārdainu vīrieti. Ar briesmīgām rētām. Viņš Viļu uzrunājis vārdā.

Nemiers, nemiers, nemiers.

Piķis un zēvele! Es precīzi zināju, ko Vils teiks. Viņš man par šo atgadījumu bija stāstījis pirms divdesmit trim gadiem. Pastāstījis par savu sastapšanos ar rēgainu tēlu Sv. Džeimsa parkā. Rēgaina cilvēka stāvu, kas, es tagad sapratu, atbilda manam aprakstam.

Mēs to bijām norakstījuši kā eidolonu blakusparādību. Tās vasaras laikā Admiralitātes ēkā mēs bijām redzējuši vēl dīvainākas parādības, kamēr burvji dienām un naktīm veda pārrunas ar eidoloniem, lai nodrošinātu, ka neviens nevar tikt pāri Lamanša jūras šaurumam: spektrālus tēlus, fantomsmaržas, trokšņus, kas skanēja paši no sevis. Mēs bijām pieļāvuši, ka viens no tiem varēja būt arī šis Sv. Džeimsa rēgs.

Taču mēs kļūdījāmies. Es biju Sv. Džeimsa parka spoks.

Mana galva kūpēja, celis liesmoja sāpēs. Arī es šo spoku biju redzējis kaut ari vairākus mēnešus vēlāk. Es atgriezos tā vakara atmiņās, atcerējos to cilvēka siluetu, ko biju redzējis ēnās. Atcerējos rēgainā cilvēka stāvu, kas bija izvilcis ieroci un centies man iešaut celī.

Sasodīts, ko es biju gribējis panākt?

Taču man nebija laika gremdēties atmiņās, lai censtos saprast minētās rīcības iemeslus, jo tieši tagad parkā pamanīju divus cilvēkus. Kādu vīrieti un sievieti. Tieši šobrīd aiz Admiralitātes sienām lamājās mans dubultnieks.

Klauss bija apstājies, nervozi aplūkodams apkārtni. Droši vien bija dzirdējis, kā Vils man bija uzkliedzis.

Grēta vēroja mani tuvojamies bez jebkādām neizpratnes pazīmēm. Lai nu kā, bet tā kuce noteikti izskatījās sajūsmināta. Jau agrāk biju redzējis viņu smaidam, bet nekad šādi.

„Tas esi tu,” viņa teica. „Tu atnāci man pakaļ.”

„Tā esi tu" es teicu.

Mēs, nenolaižot acis, skatījāmies viens uz otru. Slīpacainā Grēta izskatījās gandrīz tāpat kā tā sieviete, ko pēdējoreiz biju redzējis 1963. gadā. Arī šai, gados jaunākajai Grētas versijai, kraukļmelnie mati bija sapīti divas bizēs. Vienīgā atšķirība bija tā, ka šai Grētai matos nebija manāms sirmums un ap acīm nebija krunciņu. Itin nemaz nebija mainījies viņas manierīgums, it īpaši tas, kā viņa tikko jaušamā augstprātīgi labvēlīgā vieglprātībā uzlūkoja pasauli. Ap viņas bizēm vijās vadi, kuri iesniedzās viņas akumulatorā, kas bija piestiprināts pie vidukļa.

Klauss pačukstēja: „Grēta, vai tu viņu pazīsti? Kas viņš ir?”

Grēta viņam nepievērsa uzmanību. Viņas acis uzlūkoja manu bārdu, manas rētas. Viņa gandrīz nebija mainījusies. Taču es…

Viņas mutes kaktiņš izliecās uz augšu. Viņa teica: „Tev ļoti piestāv bārda. Ļoti vīrišķīgi.”

Ļoti satiek/īgi, tu kuce1 . Jau agrāk no viņas to biju dzirdējis.

„Tu to visu zini, ne tā? Visu to notikumu neizbēgamo secību, kuru dēļ tiku nosūtīts atpakaļ.”

Grēta teica: „Es to visu atceros. Visu, ko kopā darījāt. Tu un otra es.” „Kopā? Tu—”

Klauss satvēra viņas roku. Viņš vāciski teica: „Mums jāiet!” Nervozi skatoties manā virzienā, viņš piebilda: „Es pieļauju, ka tu devies uz šejieni šī iemesla dēļ. Lai satiktu viņu.”

Viņa pielika roku manai rokai, ieāķēja savējo manā elkonī. Viņas ķermeņa karstums sildīja manu atvēsināto ādu, lika uzmesties zosādai. Viņa paskatījās uz mani pašapmierinātā smaidā: „Vai iesim?”

NEBIJA ne runas, ka mēs varētu braukt ar taksometru, metro vai autobusu. Nebija iedomājams, ka mēs trijatā varētu pārvietoties tā, lai nepievērstu sev uzmanību. Pat naktī. Klausa maskēšanās formas tērps tīri ciešami slēpa viņa vadus no īpaši nepētošiem skatieniem. Tomēr, paskatoties uz manām rētām un Grētas vadiem, varēja šķist, ka mēs abi esam izbēguši no cirka. Nenāca par labu arī viņu abu vācu akcents. Būdams viens, es pratu atbrīvoties no sekotājiem un pārvietoties neuzkrītoši, taču jo ilgāk mēs trijatā klīstu apkārt, jo ātrāk viņi mūs atrastu. Es necerēju, ka Grēta brīdinās par šķēršļiem. Nevarēja zināt, ko viņa tagad perina savā galvā.

Tomēr vismaz pagaidām izskatījās, ka viņas mērķi sakrīt ar maniem, tāpēc, lai gan nelabprāt, bet ļāvu viņai izvēlēties mašīnu. Es to piešķīlu. Mēs bez aizķeršanās aizbraucām.

Man riebās, ka strādāju vienā komandā ar viņu, ka paļāvos uz viņas spējām, ka neatriebos viņai par Agnesi. Jau atkal un atkal es sev atgādināju, ka cēlāka mērķa vārdā bija nepieciešams spert šo ļauno soli. Es sev apsolīju, ka atriebšos, taču jutu, ka mānu pats sevi.

Klauss sēdēja mašīnas aizmugurējā sēdekli. Viņa māsa sēdēja man blakus pasažiera pusē. Nespēju izdzēst no galvas atmiņas, kad pēdējoreiz ar viņu braucu kopā vienā mašīnā. Tas notika, braucot caur Londonu, kurā norisinājās postošs uzbrukums. Ar vienu ausi klausījos brāļa un māsas nemitīgajā sarunā, kas kā ložmetējs vāciski šāva teikumus no vienas puses uz otru.

Klauss jautāja: „Uz kurieni mēs braucam?”

„Satikt cilvēku, kas mums palīdzēs,” atbildēja Grēta.

„Mums nav vajadzīga palīdzība. Paši varam tikt prom. Taču, ja šķiedīsim laiku, palaidīsim garām izdevību.”

Ja Līvas smiekli skanēja kā mūzika, tad Grētas smiekli līdzinājās nagu skrāpēšanai pret tāfeli. „Mīļais, mīļais brāli! Tu taču izlasīji manu vēstuli, vai ne? Viņi mūs gaidīs.”

„Un kas viņš tāds?” Klauss atpakaļskata spogulī parādīja ar zodu uz mani.

„Ļoti dārgs draugs.” Grēta noglaudīja manu kāju. Es tik spēcīgi atrāvos no viņas, ka mēs gandrīz nobraucām no ceļa. Pretējā joslā braucošā kravas automašīna divreiz īsi uztaurēja. Ignorējot manu riebumu, Grēta nemaz neatrāva roku.

„Viņš ir ļoti derdzīgs,” Klauss teica. „Viņš piesaistīs mums uzmanību.”

Es sacīju: „Lai nav nekādu neskaidrību, es gribētu norādīt, ka saprotu visu, ko jūs runājat. Bet, ja jums tas kaut ko izsaka, es zinu visu par jūsu zemūdeni. Tāpēc, lūdzu, manis dēļ nerunājiet aplinkus!”

Klauss drūmi paskatījās. Šis Klauss, kas bija jaunāks par to, kuru pazinu es, bija daudz uzvilktāks. Divdesmit gadi gulagā viņam bija iemācījuši būt uzmanīgākam.

„Vai viņš tiešām ir jūras kara virsnieks?”

„Es biju.” Bet pirms sasodīti ilga laika, draugs!

Klauss turpināja iztaujāt Grētu: „Kas viņš tagad ir? Dubultaģents? Vai viņš strādā Schutzstaffel labā?”

Kas par šķebinošu mājienu. Jau no domas vien man metās nelabi, lai gan skaidri zināju, ka nedrīkstu to atklāti noliegt. Tomēr Klausam vienā lietā bija taisnība: piedaloties viņu bēgšanā, biju vainojams troņa nodevībā. Vai varbūt neuzticībā atkarībā no tā, vai ceļotāji laikā skaitījās britu likumu subjekti vai nē.

Nepieciešamais ļaunums, es sev atgādināju…

Grēta teica: „Viņš ir sabiedrotais. Mēs viņam varam uzticēties.” Viņa pagriezās savā sēdeklī, lai paskatītos uz brāli. „Lūdzu, uzticies man! Tas ir svarīgi.” Viņas „lūdzu” izskanēja sevišķi maigi. Un tas panāca vēlamo rezultātu. Klauss nolaida tvaiku. Šajā dzīves posmā viņš tomēr vēl padevīgi klausījās Grētā. Es saspringu, kad Grēta pieliecās tuvāk, ieņēmusi sazvērniecisku pozu. „Viņš uztraucas par mani. Bet viņš man vēl tikai labu.”

„Viņš grib, lai manu valsti SS rupjie spēki samaļ miltos.”

„Kā nu ne. Ko tad tu sagaidi? Bet man viņš vēl tikai labu.”

„Ļoti aizkustinoši. Es tūlīt raudāšu.”

„Tas ir aizkustinoši, bet tajā pašā laikā arī kaitinoši.” Viņa čukstēja: „Rīt no rīta mēs strīdēsimies par līdzīgu tēmu.” Viņa nopūtās un pārmeta bizi pār plecu.

Savā nozagtajā automobilī pabraucām garām mūsu Valvortas mājai. Tā bija tumša, visiem logiem bija aizvilkti priekšā aizkari. Man uzmācās greizsirdība, kas mijās ar trīcošām dusmām, es prātoju par to, kur gan bija aizgājusi Līva. Vai viņa būtu devusies pie viena no saviem mīļākajiem? Pie pēcskūšanās losjona vīriešiem?

Vai viņa to darīja jau no sākta gala? Likusi man ragus jau kopš 1940. gada?

Bet tad bez mazākās kauna sajūtas es apjautu, ka māja bija tumša aptumšošanas aizkaru dēļ, nevis tāpēc, ka tajā neviena nebija. Līvas romāni bija sākušies daudz vēlāk. Pēc tam, kad manas dusmas un kauns viņu bija pavisam atgrūduši. Pēc tam, kad regulāri nebiju viņai līdzās un neatbalstīju, pēc tam, kad pārstāju būt par vīrieti, kuru viņa mīlēja un pēc kura tiecās. Tā laika sevi es ienīdu visvairāk. Ienīdu, ka izturējos pret Līvu tik necienīgi gan toreiz, gan tagad.

Protams, ka Līva bija mājās. Rūpējās par savu meitu, kamēr nepacietīgi gaidīja mājās savu vīru, kā jau vienmēr to bija darījusi. Taču viņas trīskārt nolādētais vīrs, laimīgais puišelis, vēl kādu laiciņu nebūs mājās. Pēc Grētas bēgšanas viņš un Stīvensons ķersies pie katra salmiņa, lai atrisinātu šo situāciju. Tās nebija patīkamas atmiņas.

Taču tas nozīmēja, ka Līva mājās bija viena. Pat tagad pretojos kārdinājumam doties pie viņas. Ja vien viņa zinātu, ka es biju mājās. Ja vien viņa zinātu, cik ļoti es vēlējos sajust viņas siltumu, viņas mīlestību, viņas atzinību.

Es nogriezos ap stūri, apstājos pie ietves, noslāpēju motoru. Izvēlētā apstāšanās vieta pavēra man labu skatu gar Andersona patvertni uz dārza vārtiem un uz virtuves durvīm. Man nebija nepieciešams apgaismojums, lai to visu saskatītu. Es zinu, kur kas atrodas tikpat droši kā savu vārdu.

„Kāpēc mēs apstājāmies?” jautāja Klauss. Viņš joprojām runāja ar Grētu un joprojām vāciski.

Neviens viņam neatbildēja.

Mums bija ilgi jāgaida. Un es secināju, ka šī bija vienīgā iespēja, kas man dota, lai mēģinātu izvilināt Grētas nodomus šajā jaunajā laika līnijā. Es viņu vēroju. Viņa bija aizdomājusies, viņas sejā bija vērojama gan sajūsma, gan koncentrēšanās. Mēnesgaismas apgaismojums bija pārāk vājš, lai varētu nolasīt viņas akumulatora mērierīces rādījumus.

Es teicu: „Vai tu—”

„Jā.” Viņa neatvēra acis.

„Nedari tā!”

Viņa teica: „Centos tev aiztaupīt pūles.”

„Es gribu, lai zini, ka nedaru to tevis dēļ. Man būtu pilnīgi vienalga, ja tevi sagrābtu eidoloni. Vai mani, ja reiz par to runājam.”

No aizmugurējā sēdekļa atskanēja uztraukums: „Kas, pie velna, ir eidolons?”

Es turpināju: „Tu esi pelnījusi mirt kliedzot.”

„Hei!” Vadu savienošanas klikšķis ar akumulatoru. No mana krūškurvja iznira rēgaina roka. Brīdinājums man. Es sastingu. Es neuzdrošinājos elpot.

„Kļaus!” Grēta asi pacēla vienu roku. Pauze. Viņš izvilka roku no mana ķermeņa. Vēl viens klikšķis.

Viņa pagriezās. Viņas acīs atspīdēja mēnesgaisma, un tikai uz mirkli man šķita, ka viņas acu dziļumos redzu uzglūnam kaut ko citu. Tomēr viņas vājprāta ēnas neatņēma man drosmi. Ne jau man, kuru vairākas reizes izjaukuši un pēc tam atkal salikuši kopā eidoloni. Man, kas personīgi bija runājis ar eidoloniem, kad tie bija iemiesojušies manā dēlā.

„Tu joprojām dusmojies,” viņa teica. „Tev riebjas ar mani kopā strādāt.” Viņa vēlreiz noglaudīja manu kāju. „Vai mēs neesam visdīvainākie biedri?”

Atkal jau es atgrūdos no viņas kārstā pieskāriena. „Ja tam ir lemts izdoties, tam vienlaicīgi jānotiek divās vietās. Šeit es varu visu, kas saistīts ar eidoloniem un viņu… starpniekiem, turēt grožos.” Tagad bija mana kārta runāt aplinkus Klausa klātbūtnē. „Bet es nerīkošos pret viņiem, kamēr tas nebūs droši. Labāk atdodu visu eidoloniem, nekā nolādu savu meitu, liekot viņai uzaugt Tūkstošgadu reihā.” Es vēroju viņas acis, tos tumšos logus, kas veda uz viņas postošo dvēseli. Viņa saprata: es nepārrautu cilvēces saikni ar eidoloniem, ja tas nozīmētu pamest Lielbritāniju neaizsargātu REGP uzbrukumam. Šī doma mani atgrieza pie sākotnējā jautājuma.

„Vai tu saproti, kas tev ir jādara?”

Viņa atbildēja uz manu jautājumu ar nopūtu. „Jā,” viņa teica, pārspīlēdama savas raizes. „Es viņam palīdzēšu.”

„Es viņu brīdināšu par tevi.”

Grēta teica: „Katrā ziņā. Taču neizšķied pārāk daudz laika viņu brīdinot! Mums ir jāpaspēj uz laiviņu.”

Pagriezienā iebrauca kāda mašīna. Priekšējo, šauro lukturu mestā spilgtā gaisma mūs uz mirkli apspīdināja. Mēs noslīdējām zemāk nozagtās mašīnas sēdekļos, nogaidīdami, līdz mašīna pabrauks garām.

„Lieta tāda, ka nevaru vien beigt prātot par to, kas notiks vēlāk.” Es norādīju uz viņas akumulatoru. „Pēc tam, kad viss būs beidzies. Pieņemot, ka mums viss izdosies.” To dzirdot, viņa pasmīnēja. „Kāds tev no tā labums?”

„Ak, Reibold! Tu jau to zini. Tu biji tur. Tu izglābi mani no eidoloniem.”

„Nē. Vai tad tā nebija „otra” Grēta? Izsakoties tevis pašas vārdiem. Taču ko tu ieguvi no viņas upurēšanās?”

„Brīvību. Jaunu laika līniju. Vienīgo laika līniju, kas nebeidzas ar eidoloniem.”

Klausa klātbūtnē viņa runāja piesardzīgi, taču es sapratu nepateikto. Vienīgo laika līniju, kurā Grētu neiznīcina eidoloni. Un, pie velna, ar visu pārējo!

„Ak, man nav ne mazāko šaubu, ka tā ir. Es zinu, cik ļoti tu no tiem baidies.” Es pacēlu roku, atrotīju formas tērpa piedurkni. Mēness spīdēja uz trim vāji saskatāmām pusloka rētām uz mana apakšdelma. „Tomēr tas ir pārāk virspusējs iemesls. Tas nav tavā garā vienkārši izsprukt sveikā. Tavos plānos vienmēr ir būt par ieguvēju. Tāpēc man jābrīnās. Ko tu tagad gribi?”

Grētas mutes kaktiņš izliecās pussmaidā, ko nu jau es ienīdu. „Man ir tādas pašas vēlmes un vajadzības kā jebkurai citai sievietei. Pagaidām tu vēl tam netici, bet drīz noticēsi.”

Viņai bija taisnība. Es neticēju.

Klusumā un tumsā gaidīju ierodamies savu dubultnieku.

5

1940. gada 13.-14. maijs Valvorta, Londona, Anglija

Māršs piespiedās pie ārdurvīm, viņš bija pārāk noguris un nespēja darīt neko citu, kā vien ar visu svaru pret tām atbalstīties. Tās atsprāga vaļā. Viņš steidzās durvis noķert, lai, atsizdamās pret sienu, tās nepamodinātu Agnesi. Viņš uzgrūdās telefona galdiņam, izgāzdams uz grīdas ūdens bļodas saturu.

„Nolādēts!”

Viņš uzmeta savu mīksto vilnas cepuri uz kāpņu margas gala, paņēma segu, kas stāvēja blakus bļodai, un pūlējās saslaucīt izgāzto ūdeni. Sega slikti uzsūca ūdeni. Tā tikai izpludināja to pa visu grīdu. Taču viņam bija slinkums iet uz virtuvi pēc kārtīga dvieļa. Pakaļdzīšanās un tās sekas bija atņēmušas viņam visus spēkus gan fiziski, gan garīgi.

Līva izšļūca no virtuves. Viņai mugurā bija rītasvārki, tie, kas bija mēļā krāsā, bet rokās tasīte. Viņa iedzēra malciņu tējas, vērodama viņa bezjēdzīgos centienus savākt ūdeni.

„Tu taču saproti, ka es to tur noliku, zinādama, ka būs kumēdiņi,” viņa teica. „Ķīmiskais uzbrukums bija tikai atrunas.”

Viņš murmināja: „Piedod, Līva! Negribēju tevi pamodināt.”

„Es nemaz negulēju, tu trakais muļķīt! Liecies mierā! Tas ir tikai ūdens.” Viņa satvēra un pavilka viņu aiz rokas, likdama viņam pietrausties kājās. „Tu izskaties pārguris.”

„Gara darba diena,” Māršs teica, papurinādams galvu. Viņš pārcilāja atmiņā visu, ko tā meitene viņam bija teikusi, pūloties salikt kopā tās dažas izmisīgās tvarstīšanas minūtes un viņas aizbēgšanu. Viņš nespēja beigt domāt par to, kā friču aģents bija lēcis cauri cietām sienām, it kā to tur nemaz nebūtu. Māršs saprata, ka viņiem bija vājās vietas. Pirmkārt jau akumulatori. Un tas spokainais puisis nespēja paelpot, kad bija kļuvis iluzors. Tomēr tas šķita pārāk mazs salmiņš, pie kā pieķerties.

Grēta — tagad viņi zināja viņas vārdu, bet no tā bija maz jēgas, viņa pazina to puisi ar spokainajām spējām, un viņš bija ieradies, lai viņu atbrīvotu. Viņas bēgšana no Admiralitātes bija noritējusi pārāk perfekti, lai varētu pieņemt, ka šī operācija bija sameistarota uz ātru roku. Fon Vestarpa cilvēki to jau no sākuma bija ieplānojuši. Kāpēc?

Un vēl jo sliktāk, kā viņi zināja, kur viņa atradīsies? Sis bija jautājums, kas ar baiļu adatām durstīja Mārša mugurkaulu. Jautājums, kas viņu nomocīja, jo tas bija pārāk grūts, lai uz to atbildētu. Nebija plaši zināms, ka Admiralitātes ēku izmantoja SID. Tieši šī iemesla dēļ vecais vīrs Asinszāles štābu bija izvēlējies iekārtot tieši tur. Grētas glābējs nebija rīkojies uz labu laimi. Viņš bija zinājis. Un kas bija viņa? Ko viņa spēja izdarīt?

Lai arī kāda bija atbilde, viņa kopā ar glābēju jau bija tālēs zilajās. Sajā laikā viņi droši vien jau bija pusceļā uz otru krastu. Māršs kopā ar Lorīmeru un Stīvensonu bija zvanījis, lai neuzkrītoši brīdinātu visus policijas iecirkņus Dienvidanglijā. Tomēr Māršs zināja, ka tas neko nedos.

„Viņš saka, ka gara darba diena. Hmmm.” Līva nopētīja viņa seju. Viņas sejas izteiksme atmaiga, kas nozīmēja, ka viņa uz kādu laiku bija beigusi viņu ķircināt. Virs viņas deguna savilkās rieva, kas saviļņoja viņas vasaras raibumus un lika saraukties uzacīm. „Vaina ir ne tikai tajā.”

Un, kā jau bieži, arī šoreiz viņai bija taisnība, jo, neskaitot šovakar piedzīvoto demoralizējošo un pazemojošo sakāvi, ko bija panākusi Schutzstaffel., vēl bija arī jautājums par Viļa sadursmi parkā. Māršs īsti

nezināja, ko par to domāt, taču nabaga puisim tajā vietā, kur svešinieks viņam bija iebelzis ar portfeli, bija zilums. Viļam šonedēļ neveicās.

Tāpat kā viņiem visiem. Ja vīrietis, kas viņam bija uzskrējis parkā, bija jūras spēku virsnieks… Grētas raiti noritējusī bēgšana norādīja, ka viņu vidū ir kāds ienaidnieku spiegs. Viļa stāsts, ja tas visos sīkumos bija precīzs, to tikai apstiprināja. Lai gan spiegam būtu jābūt diezgan drosmīgam, lai tā vienkārši pieietu pie Viļa. Ļoti neparasti. Kopš Māršs bija atgriezies no Spānijas, neparasti notikumi liecināja tikai par nepatikšanām.

Līvai bija taisnība. Gara diena darbā un ne tikai.

„Panāc!” viņa teica, pavilkusi viņu sānis, kur savā pītajā šūpulītī saldi gulēja Agnese. Māršs sekoja un gandrīz paklupa, novilkdams kurpes. Viņš atgāzās atzveltnes krēslā. Līva viņam pieglaudās. Viņa pievilka Mārša galvu sev pie pleca. Viņi šūpojās vienā ritmā ar viņas elpošanu. Viņš klausījās Līvas sirdspukstos. Viņa viņu nevainojami izprata. Viņas klātbūtnē viņš drīkstēja būt ievainojams, un viņa zināja, kad viņš tā jutās. Un, par spīti visām nepatikšanām, viņa Māršu mīlēja. Dažreiz Māršs juta, ka Līva ir viņa vienīgā miera osta.

„Pastāsti man!” viņa teica.

Ja vien es varētu, Līva! Māršs nokrakšķināja savas pirkstu locītavas. Bet ko gan viņš varēja pateikt? Nelāgu patiesību. Līva, es tevi pievīlu! Es pievīlu Agnesi. Es nevaru jūs aizsargāt.

„Hitlers mums šodien sadeva pa olām.”

„Neļauj viņam to darīt pārāk bieži,” teica Līva. „Agnesei drīz vajadzēs mazu māsiņu vai brālīti.”

Viņa meitas sejiņa vairs nebija tik sarkanīga kā dienā, kad viņš pirmo reizi viņu ieraudzīja, taču viņas acis un lūpiņas joprojām bija saņurcījušās mazuļa tauciņu krunciņās, it kā viņa sapņotu par kādiem nopietniem jautājumiem.

„Vai esi vēl domājusi par viņas nosūtīšanu savai tantei?”

Līvas krūškurvis pacēlās, viņai ievelkot garu, vienmērīgu elpu. „Noticis kaut kas baigs. Kaut kas, par ko tu nedrīksti stāstīt.”

„Jā.” Ko gan viņš varēja atbildēt. Viņš atkal izvēlējās izteikt patiesību vienkāršos vārdos. „Es baidos, ka viss var pasliktināties, krietni pasliktināties, pirms kaut kas uzlabosies. Agnesei nenāktu par ļaunu, ja mēs paturētu prātā Villitonu.”

Līva nopūtās. „Ja citādi nevar.”

Viņi sēdēja apskāvušies. Māršs aizvēra acis. Peldēja Līvas sirdspukstu skaņās, viņas ādas smaržā. Viņam iekurkstējās vēders.

Viņa pajautāja: „Vai tu esi ēdis?”

„Es… Nē. Tikai brokastis.” Viņš par to nebija aizdomājies līdz brīdim, kad viņa pajautāja. Taču pēkšņi viņš sajutās izbadējies. Turklāt māja smaržoja pēc Līvas gatavota ēdiena. Kā viņam bija izdevies to nepamanīt? Tā nolādētā Grēta viņu bija pamatīgi uzvilkusi.

„Nu, redz, viss ir skaidrs. Nav nekāds brīnums, ka fīrers tevi var dauzīt ar mietu. Ar tukšu vēderu tu Lielbritāniju neizglābsi.” Viņa izslīdēja no viņa apskāvieniem un piecēlās kājās. „Atnesīšu tev bļodiņu.”

Māršs atkal paošņāja gaisu. „Zivs sautējums?”

„Labāk priecājies, ka tas nav zuša sautējums! Tev būtu tāds jāēd, ja es nebūtu laicīgi paspējusi tikt līdz zivju tirgotājam.”

Kamēr Māršs ēda, Līva pabaroja bērnu. Viņš aizmiga krēslā. Mazliet vēlāk Līva viņu pamodināja, izņemot no viņa vaļīgajiem pirkstiem karoti un atdzisušo bļodiņu. Šķita, ka bija pagājušas tikai dažas sekundes.

„Tev būs labāk, ja gulēsi gultā,” viņa pačukstēja.

Kāpšana augšā pa kāpnēm un izģērbšanās atkal izkustināja viņa smadzenes. Viņš iekrita palagos. Un gulēja nomodā.

Vai fon Vestarps vai Schutzstaffel bija kādu iefiltrējuši SID? Lai uzraudzītu Asinszāli? Vai tāpēc čigāniete zināja par Līvas grūtniecību? Māršs nevarēja atmest šīs domas. Viņš no visām pusēm to apsvēra, līdzīgi kā suns, kas grauž buljona kaulu. Taču viņa buljona kaulā nebija kaulu smadzeņu. Vien šķembas.

Viņš nemaz nenojauta, cik ilgi viņš tā bija gulējis, līdz pamanīja, ka Līvas elpošana pārtapa garos, lēnos elpas vilcienos, kas liecināja par saldu miegu. Viņa nebija aizmigusi uzreiz, jo bija klausījusies viņā, vēlēdamās uzzināt, vai viņš spēs atpūsties. Taču viņš bija pārāk noguris, lai gulētu, viņa prāts bija pārāk satraukts, lai spētu no sirds atpūsties. Viņam bija vajadzīgs laiks, lai nomierinātos.

Māršs uzmanīgi izlīda no gultas, lai nesašūpotu matraci. Viņš tumsā saģērbās un uz pirkstgaliem izgāja no guļamistabas. Agneses sejiņa saviebās, un tauku krociņas savilkās jaunā rakstā, viņas rociņas strauji novicinājās. Viņai bija noslīdējusi sedziņa. Viņš to uzsedza viņai līdz pleciņiem, noglaudīja viņas zodu tieši ar to pūkainās segas vietu, kur bija uzzīmēts viens zilonītis. Viņa smaržoja pēc Līvas šampūna.

Viņš klusi lavījās pa lejasstāvu, likdams soļus gar telpas malu, lai neiečīkstētos istabas grīdas dēļi, un iegāja virtuvē.

„VIŅŠ jau nāk,” Grēta teica.

Es pietrausos no miega, man vēderā skrēja skudriņas. No aizmugurējā sēdekļa ausīs skanēja liega krākšana. „Ko?”

„Reibolds ir mājās. Viņš nāk ārā.” Viņa ieturēja pauzi; es nemācēju noteikt, vai viņa to darīja tāpēc, lai panāktu teatrālu efektu, vai tāpēc, ka iedziļinājās potenciālajās laika līnijās. „Centies viņu nesadusmot! Viņam šī ir bijusi satraucoša diena. Viņš tevi neuzņems ar atplestām rokām.”

It kā man šis brīdinājums būtu bijis vajadzīgs. Grēta zināja pilnīgi visu, ko viņš būtu varējis darīt, bet viņa viņu nepazina tik labi kā es. Es zināju, ko viņš domāja. Ko viņš juta.

Es pataustīju savu kabatu, vēlreiz pārliecinoties, ka tajā atrodas viltotais pārcelšanas rīkojums, ko biju nodrukājis Stīvensona kabinetā. Pārslidināju pirkstus pār Anglijas ģerboņa reljefu. Tas bija mans talismans, mans vienīgais vairogs draudošajā konfrontācijā. Turklāt diezgan neizturīgs vairogs.

Ja manu misiju aplūkotu no sagatavošanās viedokļa, tad tas bija farss. Un tas nebija smieklīgi. Neskaitot ievērojamas zināšanas par mērķi, mans vienīgais aizsegs bija balstīts vienā papīra lapā. Mans plāns bija kā izsmiekls īstām izlūkošanas procedūrām. īstas SID operācijas ietvaros, kas būtu kaut pa pusei lietpratīga, tiktu pavadīti vairāki mēneši, radot manu identitāti, pirms man ļautu to pieņemt. Karadienests, skolu uzskaite, slimības vēsture, dzimšanas apliecība… Jebko, ko nepiederīgais varētu izpētīt, lai ar faktiem apstiprinātu manu identitāti, mēs būtu radījuši un ielikuši manā dzīves gājumā, pirms mēs iekustinātu sviru.

Taču man nebija tādas greznības kā laiks. Tāpat arī manam līdziniekam, un uz to arī liku savas cerības. Viņam bija tikai viena iespēja iefiltrēties muižā. Viņš nevarēja paspēt izdarīt to un reizē pārbaudīt manus datus. Tādējādi tam, ka nebiju iepriekš ilgi un dikti gatavojies, nebija nekādas nozīmes, galvenais, lai viņš uzķeras uz manas pārliecinošās runas.

Es izkāpu no mašīnas, taču durvis aizvēru klusi, lai savam dubultniekam neradītu lieku trauksmi. Es pieliecos pie mašīnas atvērtā loga un uzmetu Grētai niknu skatienu. Mēness bija pavirzījies tālāk, un tagad viņas acis ieskāva ēnas.

Es nočukstēju savā izkropļotajā balsī: „Nekur neejiet!” Viņa izbāza mēli. Klauss miegā kaut ko nomurmināja. Kaut ko par siena ratiem.

Šai naktī manu kurpju skrāpēšanās pret mitro ietvi atbalsojās neticami skaļi. Es pārvietojos klusi, gāju uz pirkstgaliem, tādējādi cenzdamies samazināt troksni. Mūsu mašīna nebija vienīgā šajā ielā; kamēr biju gulējis, ielas malā bija uzradusies vēl viena.

Es tikko biju pagājis garām dzīvžogam, kas auga blakus dārza vārtiņiem, kad čīkstēdamas atvērās virtuves durvis. Es sagriezos, piespiedies pie bārbeles un akmeņozolu dzīvžoga tā, lai viņš mēnesgaismā nepamanītu manu stāvu, kas uzglūn aiz dārza vārtiņiem.

Man kņudēja vēders, tāpēc es stomījos. Es slēpos no savas gados jaunākas versijas nakts vidū dārzā, gaidot, kad varēšu ar viņu runāt. Visa šī situācija bija absurda. Kopš manas ierašanās pagātnē es darīju visu, lai šis mirklis piepildītos. Tomēr pirms tikšanās ar sevi pašu es ļoti nervozēju. Es jutos pat nobijies. Mēs abi bijām temperamentīgi.

Par spīti savām bažām, centos koncentrēties. Klausījos, kas notiek, un gaidīju īsto brīdi. Cabēšana: rasotā zālē sperti soļi. Paukš — krakšķ! Nokrakšķina pirkstu locītavas. Pēc tam klusums. Lieliski pārzinot mazā dārza platību, to, kur atradās dārza šķūnis blakus Andersona patvertnei, es varēju precīzi noteikt, kur bija apstājies mans līdzinieks. Viņš bija apstājies starp māju un manu — viņa — dārza šķūni.

Ko tu dari? Ej iekšā!

Taču viņš nepakustējās. Viņš tur stāvēja kā statuja tumsā.

MARSS šļūca pār pagalmu uz dārza šķūnīti. Tur viņa domas raisījās brīvāk; viņš tur varēja soļot uz riņķi un murmināt pie sevis, nepamodinot Līvu un mazulīti. Viņš vēlreiz nokrakšķināja pirkstu locītavas.

Viņa uzmanību aiz vārtiņiem piesaistīja blāva gaismiņa. Mēnesgaismas atspīdums uz metāla.

Viņš apstājās. Samiedza acis.

Mašīna. Novietota viņa mājas pagalma pusē.

Māršs novērsa skatienu, paturēdams transportlīdzekli perifērajā redzē. Viņš iemainīja redzes asumu pret jutību. Šo blēdību viņš bija apguvis Monktonas fortā pirms pievienošanās izlūkdienestam.

Tumsā noapaļojās forma. Jā, tur tiešām stāvēja mašīna. Un tajā bija cilvēki.

Kāds novēroja viņa māju.

Vai tie viņu jau bija pamanījuši? Atkarībā no tā, vai tie bija dzirdējuši nočīkstam virtuves durvis. Mēness atradās nedaudz aiz mājas, tādējādi pametot viņu visdziļākajās ēnās.

Šķūnī viņš glabāja rezerves revolveri. Līva par to nezināja; viņai ļoti nepatika ieroči, taču viņš priecājās, ka bija spēris šo piesardzīgo soli. Iedams tikai uz priekšējiem pēdu spilventiņiem, Māršs pavirzījās sāņus, lai mašīnā sēdošie viņu nevarētu saredzēt.

KAI) viņš atkal sāka kustēties, es zināju, ka viņš mūs bija pamanījis. Viņš kustējās straujāk, bet klusāk. Būtu es viņa vietā, es…

Nu ir ķeza! Viņš dodas pēc šaujamā.

Es sastingu un ieklausījos. Dārzā nemanīju nekādas ēnu kustības, pēc kurām varētu spriest, kad viņš iegājis šķūni. Man tas bija jāsecina pēc tā, kad novirināsies ieeļļotās, nečikstošās eņģes.

Tā. Es atkal pavilku uz augšu vārtiņus, kā to jau šovakar vienreiz biju darījis, un iegāju dārzā. Es neļāvu tiem aizcirsties aiz sevis. Nebija nekādas nepieciešamības viņu izbiedēt. Viņa pārsteidzīgā reakcija visu tikai pasliktinātu.

Manas acis, kas jau bija pieradušas pie tumsas, spēja viegli saskatīt šķūnīša atvērtās durvis. Viņš jau bija iekšā. Es šķērsoju pagalmu, zinādams, ka, līdzko mans augums uz sliekšņa parādīsies mēnesgaismā, būšu kā uz delnas. Es pietuvojos ieejai. Šķūnī tumsā skanēja viņa balss, bija saožams pazīstamais pelējums un stādu mālainā zeme. Viņa balsī bija jūtamas aukstasinīgas dusmas. „Esmu uz tevi notēmējis ieroci,” viņš teica. „Ja mēģināsi kaut ko darīt, pilnīgi vienalga ko, es tevī ielaidīšu lodi.”

„Neielaidīsi gan.” Es iegāju iekšā, juzdamies tā, it kā pirms ilga jo ilga laika jau vienreiz būtu piedzīvojis šo sarunu.

Es sasodīti labi zināju, ka viņš blefo. Viņš drīzāk man uzbruktu. Neviens nespētu atbildēt uz jautājumiem, ciešot agoniskas sāpes no šautas brūces.

„Tikai izprovocē mani!” viņš teica. „Kas tu esi?”

„Nē,” es teicu. „īstais jautājums ir, vai tu grasies runāt tumsā vai tomēr ļausi man aizvērt durvis, lai mēs varētu ieslēgt sasodīto gaismu.” Viņš neatbildēja. „Es tagad pagriezīšos uz otru pusi un aizvēršu durvis. Kamēr slēgsi gaismu, stāvēšu ar muguru pret tevi.”

„Tu nekustēsies ne no vietas, kamēr vien es tev nelikšu to darīt.” Jēziņ, kāds kareivīgs puisis! Es sāku prātot, vai visi uzskatīja, ka es esmu tik skarbs. Es dziļi ievilku elpu un pagriezos pret viņu. Pār plecu es teicu: „Ja šausi uz mani, centies trāpīt galvā. Gribētu nomirt uzreiz.”

Es aizvēru durvis, tad pacēlu rokas. Atskanēja kluss klikšķis, un tad šķūni piepildīja sinepjkrāsas gaisma.

„Griezies otrādi!” viņš uzrēja.

Es paklausīju. Kādu ilgāku mirkli mēs viens uz otru blenzām.

Viņš teica to, ko es jau biju paredzējis: „Ak tu kuces dēls!”

SVEŠINIEKS bija vecāks, nekā Māršs bija domājis. Iespējams, Stīvensona vecumā vai pat mazliet vecāks, bet to bija grūti noteikt, jo vienu viņa sejas pusi klāja rētaudi, ko sirmā bārda pilnībā nenoslēpa. Rētas, iespējams, bija gūtas karā. Viņš izskatījās pietiekami vecs, lai būtu karojis Lielajā karā. Spriežot pēc viņa balss, arī rīkle šim cilvēkam bija sakropļota. Iprīts? Fosgēns?

Viņam mugurā bija jūras spēku formas tērps. Kapteiņleitnants.

„Mans Dievs! Es tevi pazīstu.” Savādnieka acis izpletās platas kā apakštasītes. Māršs turpināja: „Tu esi tas nelietis, kas parkā uzbruka Viļam.”

Svešinieks izdvesa garu, trīsošu nopūtu. Māršs būtu varējis derēt, ka tā bija atvieglojuma nopūta. Vecais jautāja: „Kā viņš jūtas?”

Ko?

„Tu gandrīz salauzi viņam žokli. Man grūti atturēties no kārdinājuma tevi nošaut viņa vārdā.”

„Vai tu esi dusmīgs par viņa žokli vai jūties vainīgs par viņa nošķērēto pirkstu?”

Notikušajā bija piedalījušies vien pieci cilvēki. Māršs pūlējās saglabāt ārēju mieru, kamēr viņa prāts mežonīgā ātrumā analizēja iespējamos krīzes scenārijus. „Kā tu zini par pirkstu?”

Svešinieks veltīja Māršām ilgu, stingru skatienu. „Es par tevi zinu visu.” Viņš nicīgi norādīja uz revolveri. „Un beidz man draudēt! Mēs abi zinām, ka Stīvensons tev ir iemācījis rīkoties prātīgāk.”

„Pie velna, kas tu tāds esi?”

„No šī brīža esmu tavs tiešais priekšnieks,” teica svešinieks. Viņš iebāza roku kabatā. Māršs joprojām stāvēja, notēmējis uz viņu ieroci, taču ieroča vietā svešinieks no kabatas izvilka salocītu papīra lapu. Viņš to nosvieda uz sola.

„Pārcelšanas rīkojums,” viņš teica. „Tagad tu strādā pie manis.”

ES atguvos no šoka, ko bija radījušas domas, ka viņš mani tiešām atpazinis, un rīkojos uzstājīgi, lai neļautu viņam atjēgties. Lai gan neizturējos pret viņu pārāk stingri. Es skatījos tieši virsū viņa revolvera stobram, sev atgādinot, ka viņam piemīt strauja daba. Šaujamais neizkustējās ne no vietas, kamēr jaunais Māršs ar otru roku atvēra viltoto pārcelšanas rīkojumu. Viņš nopētīja dokumentu. Varēja manīt, ka viņš domā, ka cenšas noteikt, vai rīkojums ir īsts.

„Lidells-Stjuarts,” viņš pie sevis nomurmināja. „Pieņemu, ka tas esi tu.” Dažas sekundes vēlāk viņš bija pieņēmis lēmumu. Es sakrustoju rokas un atbalstījos pret ēvelsolu, taču mans atvieglojums pārauga dusmās, kad viņš saburzīja papīru un nometa to zemē. Es, tikko valdīdamies, sažņaudzu dūres.

Ietiepīgais pakaļa.

Tomēr es pazinu šo vīrieti, kas man stāvēja pretī, un zināju, ka pārcelšana bija piesaistījusi viņa uzmanību. Tomēr viņš atteicās to atzīt. Es vēlējos viņu nožņaugt. Būtu patīkami to pamēģināt, taču sapratu, ka virsroku gūtu viņa jaunība. Es noriju savas dusmas. Un gandrīz sevi nodevu: es pacēlu roku, lai pret žokli nokrakšķinātu pirkstus, kā to bieži darīju, kad jutos uztraukts, taču pēdējā mirklī atjēdzos un tā vietā pakasīju savu bārdu.

Es norādīju uz saburzīto papīru. „Varbūt tu nepamanīji Anglijas ģerboni. Varbūt tev tas nepatīk, bet šis rīkojums paliek spēkā. Tāpat arī tavs nolādētais darbs.”

„Strādāt pie tevis” Viņš papurināja galvu. „Tu palīdzēji viņiem aizbēgt. Tieši tāpēc tu apklusināji Viļu.”

„Bauklerks visu būtu salaidis dēlī. Muļķa švīts. Es nedrīkstēju to pieļaut.”

Otrs Māršs pasmīnēja. „Var redzēt, kāpēc tev tā arī nav izdevies uzdienēties augstāk par kapteiņleitnantu. Tu esi kā apvainojums šim formas tērpam.” Viņš teica: „Tevi sagaida karātavas.”

Jēziņ! Vai es vienmēr esmu bijis tik paštaisns?

Es iedomājos par Stīvensonu un centos uzvesties kā viņš. „Puis, tu pilnīgi neko nesaproti!” Viņš iztaisnojās, dzirdot manu augstprātīgo labvēlību. Taču tas bija tiesa. „Es nestrādāju friču labā. Meitene strādā pie mums''

Vismaz pagaidām, taču to es viņam neteicu.

Viņš vilcinājās: „Absurdi. Es…”

„Viņa lāva tev sevi sagūstīt. Un neizlicies, ka tā jau nebiji nodomājis! Šajā brīdī jau noteikti esi secinājis, ka tas ir vienīgais saprātīgais izskaidrojums. Vismaz tā tev būtu vajadzējis secināt. Tāpēc es nācu pie tevis. Tu skaities gudrākais.”

TAS bija pārdabiski un tracinoši, kā šis vīrs spēja visu nojaust. Kaut kas viņā… Vai viņi bija jau agrāk tikušies? Māršām bija miglaina sajūta, ka viņi bija tikušies, bet viņš noteikti būtu atcerējies tādu seju.

Māršs jautāja: „Vai esam tikušies?”

Vecais, pēc velna neglītais savādnieks, to dzirdot, pasmīnēja. „Tev būtu jāizstājas no izlūkdienesta, ja nespēj atcerēties tādu seju kā manējā.”

Tu tāds nepiedzimi, Māršs nodomāja, taču domās atgriezās pie Grētas.

„Nevar būt, ka viņa pati būtu organizējusi savu bēgšanu,” viņš teica. „Neviens nezināja, kur es no rīta atradīšos. Pat ne es pats. Lēmumu ātri aizskriet un apskatīt iebrukuma fronti pieņēmu spontāni. Tas, ko tu apgalvo, nav iespējams.”

„Ne jau viņai,” teica svešinieks savā izkropļotajā balsī. Apbrīnojami, cik daudz emociju viņš varēja ielikt tanī sausajā ķērkstoņā. Skumjas, rūgtumu, dusmas. Cilvēks ar smagām problēmām un vēl smagāku nastu.

Māršs jautāja: „Kas viņa ir? Ko viņa spēj darīt?”

„Grēta ir gaišreģe,” viņš teica, „viņa zina, kas notiks nākotnē.”

Māršs bija gatavs dzirdēt jebko, bet tikai ne šo. Viņš sagrīļojās. Visas norādes… Ja tas bija tiesa, tā meitene bija visspēcīgākā no visiem fon Vestarpa subjektiem. Viņa spētu panākt, ka Trešais reihs kļūst neapturams.

'T' • »

,,Ias ir…

„Neiedomājami? Neaptverami? Neiespējamāk nekā vīrietis, kas spēj iziet cauri sienām?” Šim svešiniekam arī piemita kaitinoša tieksme pabeigt Mārša teikumus. Māršs dusmās sažņaudza dūres. „Tagad jau būsi sapratis, ka visi fakti sakrīt.”

Lai viņš nolādēts! Viņam bija taisnība.

Māršs jautāja: „Kāpēc lai viņa mums palīdzētu?”

„Viena lieta ir redzēt nākotni. Pavisam cita — būt apmierinātam ar to, ko tajā ieraugi.”

TAS beidzot viņam aizvēra muti. Otrs Māršs cieši lūkojās uz mani, samiedzis acis, bet es zināju, ka viņš mani nemaz neredz. Līva un Vils vienmēr bija teikuši, ka viņi varēja viegli pateikt, kad es biju iegrimis dziļās domās. Beidzot es sapratu, ko viņi ar to bija domājuši.

Viņš nenolaida revolveri, bet tomēr palūkojās uz saburzīto rīkojumu.

Viņš piesardzīgi jautāja: „Kāpēc esi atnācis pie manis?”

Beidzot. Es vēl nebiju panācis viņa uzticēšanos, bet tagad viņš vismaz piekrita ieklausīties. Bija vajadzīgs krietns brīdis, lai pārliecinātu. Nekad dzīvē nebiju saticis nevienu tik sasodīti stūrgalvīgu. Es prātoju, vai cilvēki joprojām mani par tādu uzskata.

Es ilgi biju domājis par to, kā atbildētu uz šo jautājumu. Man bija jārīkojas piesardzīgi, lai panāktu, ka viņš klausās. Es negrasījos to visu pazudināt, pastāstot par tālo nākotni, aukstajiem kariem un ceļošanu laikā. Viņš varbūt spētu pieņemt, ka Grēta ir orākuls. Tomēr tikai jukušais noticētu, ka sarunājas ar gados vecāku sevis paša kopiju.

Aptuveni pēdējā gada laikā viņš bija pieredzējis pāris dīvainus notikumus, taču, kad es biju viņa vecumā, es pilnībā neapzinājos, kas bija eidoloni un ko tie spēja darīt.

Tādēļ es nolēmu izmantot viņa bailes, kuras es ļoti labi zināju. „Asinszāle ir kompromitēta. Ko pietiekami izsmeļoši šovakar nodemonstrēja Admiralitātē notikušais farss. Mēs nezinām kā, bet droši zinām to, ka Schutzstaffeln labi informēta par mūsu centieniem. Viņi zina, ka mēs uzmanām fon Vestrapu.” Ātri pārslidoju pār plānāko ledus kārtu.

„Vai māņu operācijas nolūkā šis nav mazliet par grotesku?”

„Tā bija Grētas ideja notēlot gūstekni. Viņai piemīt īpaša pieeja lietām.” Dievs mans liecinieks, tā bija taisnība. Tagad vajadzēja pievienot melus. „Mēs zinājām, ka, ja Asinszāle ir tikusi kompromitēta, tad SS tūdaļ sūtīs kādu viņai pakaļ. Un to viņi tik tiešām izdarīja. Starp citu, viņu sauc Klauss.”

„Un tu gribi, lai es uzzinu, kurš ir spiegs,” viņš teica.

„Nē.” Tas viņu pārsteidza. „Asinszāle ir zudis gadījums.”

Viņš atkal sabozās. Es vienmēr biju zinājis, ka ātri aizsvilstos, taču laikam pilnībā neapzinājos to, cik aizkaitināms es spēju būt, līdz pats savām acīm to nebiju redzējis. Es sapratu, ka manai gados jaunākajai versijai piemita kaut kas slepkavniecisks. Es cerēju, ka viņš spēs kontrolēt savas dusmas, taču apzinājos, ka droši vien viņš nespēs tās apvaldīt.

Viņš jautāja: „Vai viņa tev to pateica?”

Es ignorēju viņa iebildumus un turējos pie sava sakāmā. Turpināju pīt melus. „Asinszālei tomēr ir sava vērtība. Kamēr vien spiegs ir savā vietā un turpina piegādāt Vācijai ziņas, SS veltīs visu uzmanību Asinszāles centieniem cīnīties ar fon Vestarpa subjektiem. Tikmēr mēs abi strādāsim pie citas operācijas. īstās operācijas.”

„Kā tu zini, ka es neesmu tas spiegs?”

Tu neesi.

„Tu taču nedomā, ka tas ir Vils?”

„Bauklerks ir nevarīgs švīts un kaitinošs muļķis, bet viņš nav nekāds nodevējs.”

Es cerēju, ka manā balsī nebija saklausāma ironija.

„Vai Stīvensons par to zina?”

Mēs būtu mēslos līdz ausīm, ja viņš kādam par to bilstu kaut pušplēstu vārdiņu. „Neesi vientiesīgs!”

Viņš ar roku pārbrauca pār seju, taču es sapratu, ka viņš bija man noticējis. Viņa prāts pievērsās uzdevumam. „Es esmu tikai viens. Ko tu no manis sagaidi?” Taču viņš jau pats bija atbildējis uz savu jautājumu. Viņš nopūtās. „Jūs sūtīsiet mani uz kontinentu.”

Jā.”

„Es tikko atgriezos! Es tik tikko ieraudzīju savu meitu!” Viņš ar dūri iebelza pa solu. Uz grīdas nokrita nepabeigta koka režģa dēlīši. ,,Sī ir mūsu vienīgā iespēja.”

„Mana sieva jūs par to nogalinās.”

Es teicu: „Viņa sapratīs.”

„Jūs nepazīstat Līvu.”

Es nodomāju, Pat labāk nekā tu, draugs! Taču teicu: „Ja mēs to nedarīsim un fon Vestarpam tiks dota iespēja noslīpēt savas metodes, Lielbritānija būs pilna ar tādiem cilvēkiem kā Klauss un pārējie, ko redzēji Taragonas diafilmā. Vai notiks vēl ļaunākas lietas.” Es atcerējos, cik ātri un veikli padomju slepenie aģenti no Arzamasas-16 bija pārvērtuši kūpošās šķembās un drupās lielu daļu Londonas. Pilsētas pārējo daļu, pārējo Lielbritāniju būtu sagaidījis tāds pats liktenis, ja nebūtu iejaukušies eidoloni… Galīgais ārstnieciskais līdzeklis, kas bija vēl ļaunāks nekā pati slimība.

Es izklāstīju visu, kas viņam bija jāizdara. Diezgan garš saraksts ar uzdevumiem, un viņš neizskatījās priecīgs. Es pastāstīju visu, ko zināju par REGP un Gotterelektrongruppe. Arī to, kā tās bija organizētas un kā tika vadītas. Pastāstīju viņam, ko zināju par fon Vestarpu un pārējiem. Vārdus, pilnvaras, uzticības personas, savstarpējos sāncenšus. Un gluži kā sūklis viņš to visu uzsūca. Viņam piemita ļoti izteiktas koncentrēšanās spējas. Dīvaini tā teikt, bet mana gados jaunākā versija man atgādināja saspiestu atsperi.

Kad biju beidzis savu stāstījumu, viņš uz mani skatījās tā, it kā es viņam būtu prasījis savicināt spārnus un lidot uz Mēnesi. Iespējams, tas nebija tālu no patiesības.

„Tas nav iespējams,” viņš teica. „To nevar izdarīt.”

„Tev būs palīgi.”

„Grēta.”

Es pamāju ar galvu. „Pieeja viņas zināšanām sniegs tev milzu pārākumu. Izmanto to! Kamēr vien jūsu abu intereses saskanēs, viņa tev būs ļoti vērtīgs palīgs. Taču ir viena lieta, ko gribu skaidri un gaiši pateikt.” Es piegāju viņam tuvāk. Cik vien tuvu uzdrošinājos. „Nekad neuzticies Grētai! Nekad. Viņa ir visvarenākā un krietni bīstamāka nekā jebkas cits. Viņi visi no Grētas mazliet baidās pat tad, ja to neatzīst. Un tā tam vajadzētu būt! Pat fon Vestarps neapjēdz, ko ir radījis.”

„Un tomēr tu gribi, lai es nododu savu dzīvību viņas rokās?”

„Tu Grētai patīc.”

„Kā tu to vari zināt?”

Es viņam pateicu patiesību. Sava veida patiesību. „Man ar Grētu ir sarežģītas attiecības.”

„Ak, tas ir vienkārši lieliski! Ļoti nomierinoši vārdi.” Viņš papurināja galvu. „Kā man ar viņu sazināties, kad būšu ieradies?”

„Nav vajadzības.” Es pamāju ielas virzienā aiz dzīvžoga. „Viņa gaida mašīnā.”

Iestājās klusums, kamēr viņš dzirdēto sagremoja. Pēc tam: „Draugs, tu esi unikāls! Vai pats to zini?”

„Mums jādodas,” es teicu, ieskatīdamies rokas pulkstenī. „Atvadies no mājiniekiem! Un atnes man savu identifikācijas karti!” Vācijā viņam tā nebūs nepieciešama, taču, to pielabojot, tā varētu mani pasargāt no liekas nonākšanas cietumā.

„Tagad?”

„Lamanša jūras šaurumā gaida zemūdene, kas tevi nogādās Brēmenhāfenē.”

Viņš atkal papurināja galvu. „Sasodīti neticami!”

MARSS iegāja virtuvē, lai paziņotu Līvai sliktās ziņas. Viņa prātā joprojām plosījās daudzās pretrunas, ko vecais, jukušais dīvainis viņam bija izklāstījis. Kaut kas viņā šķita savāds, bet izskatījās, ka viņš zināja, ko dara. Viņš nepārprotami zināja, ar ko nodarbojas Asinszāle un S1D. Un par fon Vestarpa midzeni viņš zināja sasodīti vairāk nekā jebkurš cits šajā Lamanša pusē.

Komandieris Lidells-Stjuarts bija uzradies praktiski no nekurienes. Māršs nekad par tādu nebija dzirdējis. Asinszālei piešķirtā autonomija nozīmēja, ka Stīvensons pa tiešo par visu ziņo premjerministram. Māršs būtu varējis apzvērēt, ka posmā starp Stīvensonu un Cērčilu neviena cita vairs nebija. Ne arī starp Stīvensonu un Menziju, MI6 vadītāju. Tomēr šim svešiniekam bija šī detalizētā informācija… Kas viņš bija?

Nebija jau daudz varbūtību. Varbūt viņš bija saistīts ar politiku, kāds kam uzticas Cērčils vai Menzijs, vai abi. Dubultaģentam tā būtu pirmšķirīga pozīcija. Vai viņš bija tas spiegs?

Māršs viņam pilnīgi noteikti neuzticējās, bet viņam jau bija jāparedz, ka, šādi ierodoties pie viņa mājās, iegūs tikai aizdomīgu attieksmi. Grūti iedomāties, ka friču spiegs rīkotos tik nekaunīgi. Tomēr viss, ko svešinieks bija teicis, atbilda faktiem. Viņa apgalvojumi par spiegu sakrita ar secinājumiem, pie kuriem Māršs pats bija nelabprāt nonācis. Viņa apgalvojums par Grētas paredzēšanas spējām bija negaidīts, tomēr tas saskanēja ar visu, ko Māršs līdz šim bija piedzīvojis.

Ja šis svešinieks bija friču spiegs Asinszālē, Mārša nosūtīšana uz Vāciju bija diezgan izsmalcināts gājiens. No otras puses, tā pastumtu viņu malā. Ko šis svešinieks plānoja darīt, kamēr Māršs būs nost no ceļa?

Atgriežoties augšstāvā, Māršs kāpa neuzmanīgi, ļaujot kāpnēm čīkstēt. Tā vai citādi viņam bija jāpamodina Līva. Daļēji viņš jutās slikti par to, ka tik drīz pēc atgriešanās viņam atkal ir jādodas prom. Kas viņš bija par vīru, tā rīkojoties? Sasodīti draņķīgs.

Viņš atkal apstājās pie Agneses gultiņas un šoreiz paņēma rokās savu guļošo meitiņu. Viņa nožāvājās, bet pēc tam iešņukstējās. Viņš pašūpināja viņu sev uz pleca, noskūpstīja viņas smalkos, zīdainos matiņus, ieelpoja viņas smaržu. Vai viņa meita uzaugs, klausoties stāstos par savu mūžīgi prom esošo tēvu, kurš nebija klāt dzemdībās un kurš pēc dažām dienām viņu atkal pameta? Kas notiks, ja viņam neizdosies atgriezties? Vai viņa izaugs par rūgtuma pilnu un aizvainotu sievieti? Šī doma viņu biedēja vairāk nekā iefiltrēšanās REGP. Tā radīja viņam sliktu dūšu.

„Tētis tevi mīl,” viņš čukstēja, „viņš tevi aizsargās.”

Un tas bija galvenais. Vislielāko iespaidu uz viņu atstāja svešinieka brīdinājums par to, kas notiks, ja fon Vestarpam būs iespēja netraucēti turpināt savu darbu. Svešinieks bija vairākkārt precīzi atkārtojis Mārša lielākās bažas. Tas svešinieks varbūt karināja viņam uz ausīm makaronus, bet vienlaicīgi arī pasniedza iespēju gāzt REGP. Un Māršām bija jāizmanto šī izdevība. Agneses un Līvas dēļ.

Vien divi no fon Vestarpa cilvēkiem bija padarījuši MI5, MI6 un Admiralitāti par izsmieklu. Kādu postu nodarītu divdesmit? Divi simti? Komandieris piedāvāja, iespējams, vienīgo iespēju to apturēt.

Līva ienāca istabā un nostājās aiz viņa. Viņa aplika roku Māršām ap vidukli un atbalstīja galvu pret viņa plecu. „Vai tu viņu sargā no miedziņa?”

Māršs vēlreiz noskūpstīja savu meitiņu, tad uzmanīgi ielika viņu atpakaļ gultiņā. Viņš viņu apsedza ar sedziņu, uz kuras bija zilonīšu zīmējumi. Māršs satvēra Līvas roku, izveda viņu ārā no Agneses istabas un apstājās vietā, kurā guļamistabas naktslampiņa meta gaismu uz gaiteni. Viņam bija grūti ieskatīties viņai acīs. Viņa to pamanīja.

Līva jautāja: „Kas par lietu?”

Māršs satvēra viņas otru roku. Viņš tās abas saspieda, cieši lūkodamies uz grīdu, vēlēdamies, kaut viņam tas nebūtu jādara. Vēlēdamies, kaut viņam nebūtu jādodas prom, vēlēdamies, kaut dzīve nespiestu viņu ievainot Līvu tik stipri. Viņa parāvās malā.

„Reibold, tu mani biedē! Kas noticis?”

„Man jābrauc. Viņi mani atkal sūta prom.”

Viņas seju pārņēma apmulsums, kam sekoja šaubas. „Tagad?” „Viņi ir atsūtījuši mašīnu. Tā jau gaida.”

„Pasaki viņiem, ka nevari braukt!” Viņai aizlūza balss. „Tu tik tikko atgriezies.”

Viņš papurināja galvu. „Es to nevaru. Esmu viņiem vajadzīgs.” „Nakts vidū?” Tagad Līvas balsī bija jau iezadzies nicinājums pret Ārlietu ministriju. „Vai tad viņi nemaz nezina, ka tev mājās ir mazs bērniņš? Un sieva?”

„Zina. Bet viņiem ir vienalga. Esmu…” Viņa balss drebēja. Nekādi vārdi nespētu vērst šo situāciju par labu. „… viņiem vajadzīgs,” viņš atkārtoja.

„Tu esi vajadzīgs arī savai ģimenei.” Viņa savilka ciešāk rītasvārku jostu un nikni raudzījās uz viņu. „Vai tā tas būs? Agnese uzaugs, nepazīdama savu tēvu?”

Tas sāpēja. Līvas raidītais pārmetums trāpīja viņa visjūtīgākajā vietā, precīzi tur, kur slēpās vainas apziņa. Līva viņu nevainojami pazina. Taču viņš neizvairījās no viņas pārmetumiem. Viņš tos bija pelnījis un pat kaut ko vēl sāpīgāku. Viņš jutās kā draņķis.

„Nē. Protams, nē. Bet karš…”

„Tu teici, ka nepametīsi mani atkal vienu!”

Dusmu izvirdums pamodināja Agnesi. Viņa sāka skaļi raudāt. Māršs būtu kritis ceļos, ja zinātu, ka tas kaut kā var līdzēt. Viņš ienīda karu, bet Lidellu-Stjuartu viņš pašlaik ienīda vēl vairāk. „Es to biju teicis no sirds, Līva! Katru vārdu. Es nespēju ielūkoties sasodītajā nākotnē. Kā gan es būtu varējis zināt…” Viņš apklusa, viegli norādīdams uz ielu. Viņš nu jau kādu simto reizi vēlējās, kaut Stīvensons viņam būtu atļāvis pastāstīt Līvai patiesību, kad viņi apprecējās. „Šī ir ārkārtēja situācija,” viņš teica. „Es tev zvēru.”

Vismaz tā bija patiesība.

Viņa sarauca pieri. Tas Līvu aizskāra ļoti dziļi, viņš to redzēja viņas stājā. Sajūtu, ka viņu ir nodevusi viņas valdība, kura diktēja, cik daudz laika viņa pavadīs kopā ar savu vīru. Tomēr, galu galā, viņa bija britu mājsaimniece, kas dzīvoja kara laikos. Arī viņai bija savi pienākumi.

Līva viņu apskāva un kvēli skūpstīja. Lai gan viņam vairs nebija laika, viņš pagaidīja, kamēr viņa paņems Agnesi. „Kamēr sakravāsi mantas, uztaisīsim tev tasīti kafijas,” viņa teica. „Tavi nolaupītāji var vēl dažas minūtītes pagaidīt.”

Situācija kļuva arvien neveiklāka. Līva to ātri vien saprata. Māršs juta, kā ielūst viņa stāsta plānā ticamības kārta. „Es nekravāšu mantas,” viņš teica.

„Nē?” Izliecās viena viņas uzacs. Krakšķ, krakšķ! „Ir nu gan Ārlietu ministrija viena apburoša iestāde.”

Māršs jau gribēja iebilst, taču viņa atgaiņājās. Pēc tam viņš paņēma savu identifikācijas karti, un tad jau bija laiks pamest mājas. Līva ar Agnesīti uz pleca pavadīja viņu līdz ārdurvīm. Viņš noraidoši papurināja galvu. „Pa pagalma durvīm.”

Līva viņu noskūpstīja uz lūpām un uz auss. „Ej! Ej izglāb pasauli!” viņa čukstēja.

TAS bija atvieglojums, kad otrs Māršs iegāja iekšā, un es atklāju, ka Grēta un viņas brālis nebija aizmukuši. Es stāvēju un gaidīju ēnās aiz dārza vārtiņiem, vietā, no kuras varēja redzēt gan dārzu, gan mašīnu. Otra mašīna ietves malā nebija izkustējusies, kamēr šķūnītī biju strīdējies pats ar sevi. Bija pārāk tumšs, lai saskatītu, kas tajā sēdēja, ja vispār tur kāds bija.

Atkal jau pretojos vēlmei noskaidrot. Jaunībā droši vien tā būtu rīkojies. Taču, gadiem ejot, biju iemācījies būt mazliet diskrētāks.

„Tu teici, ka nepametīsi mani atkal vienu!” sadzirdēju pār dārzu. Līvas balsī vienlīdz spēcīgi skanēja gan sāpes, gan dusmas. Dzirdēju arī Agnesi raudam.

Agneses raudas rāva sirdi ārā no manām krūtīm. Kauns atzīt, bet nodevības pieskaņa Līvas balsī radīja manī nekrietnu, alkatīgu cerību. Schadenfreude — vārds friču leksikā, kas to apzīmē. Viņš nebija pelnījis Līvu vairāk par mani.

Pēc tam viņi atkal apklusa. Viņš iznāca no mājas. Līva stāvēja durvīs, vērodama, kā viņš aiziet, lai Dievs žēlīgs tam nabaga Civilās aizsardzības drošībniekam, kas mēģinātu viņu ieraidīt atpakaļ mājā. Centos neblenzt. Taču virtuves gaisma labi izgaismoja viņas rītasvārkos tērpto augumu, un es to būtu atpazinis pat tad, ja tas būtu tērpts maskēšanās tērpā. Es nebiju aizmirsis to, cik viņa bija skaista.

Līvai rokās bija mūsu meita. Es atpazinu sedziņu.

Tāpat kā es, arī viņš zināja, kā klusi atvērt dārza vārtiņus. Droši vien tam mani nevajadzēja pārsteigt, bet no tiesas biju domājis, ka to biju iemācījies darīt krietni vēlāk. Viņš pasniedza savu identifikācijas karti. „Zini, man tā būs neieciešama, kad atgriezīšos!”

„Tā tevi tepat vien gaidīs.” Es izstiepu roku, lai to paņemtu, taču viņš parāva to malā.

„Kāpēc tev tā ir vajadzīga?”

Es norādīju uz mājas pusi. Uz savu māju. „Tas ir viņu labā,” es meloju. „Ja gadījumā notiek kāda nelaime. Par viņiem parūpēsies.”

Šī tomēr nebija viņa pirmā misija. Viņš zināja, kā bija īstenībā. „Tā neno…”

Es sagrābu viņu aiz elkoņa un, izmantojot savas zināšanas, piespiedu viņu pārnest svaru uz kāju ar sāpošo celi. Viņš paklupa dzīvžogā. Mazliet netaisni no manas puses un neapdomīgi, ja viņš nolemtu uzsākt kautiņu, bet manbijaātrijānovēršviņauzmanība,pirmsviņašaubas nebija izgrauzušās caiir manas sagudrotās pasaciņas plāno ticamības kārtu.

„Šī ir slepena iefiltrēšanās misija,” es nošņācu. „Nevis izklaides brauciens uz Spāniju.” Viņš vēl nebija bijis slepenā misijā. Es biju.

Viņš pagrūda mani atpakaļ. Viņš bija spēcīgāks. Es atkāpos.

„Tas ir farss. Tu sūti mani prom bez viltus identitātes aizsegam un liec nodot manu dzīvību vāciešu skuķa rokās. Tās, kurai teici, lai neuzticos.”

„Tava identitāte ir Rcibolds Filips Māršs,” es teicu. „Un tas skuķis ir tavs aizsegs.”

Redzēju, ka viņš vēlreiz visu apsver. Taču es viņam biju piedāvājis iespēju iefiltrēties vislielākajos draudos viņa ģimenei un valstij, kā ari nepārspējamu ieroci, lai tas izdotos. Viņš nāca pie prāta. Lai gan tam bija vajadzīgs kāds laiciņš. Ietiepīgais kuces dēls.

Viņš man iedeva karti. Viņš uz mirkli apdomājās, pēc tam iztukšoja savas kabatas. Tā nu es paņēmu arī viņa maku, sīknaudu un atslēgas. Visu, ko varētu izmantot, lai viņu identificētu. Visu, kas viņu nodotu kā britu, ja gadītos zaudēt Grētas aizsardzību.

Mēs kopā gājām uz mašīnu. Klauss bija pamodies. Grēta vēroja mūs tuvojamies. Es nevarēju saskatīt viņas acis. Viņa pieliecās pie atvērtā loga.

„Sveiks, Reibold! Es jau teicu, ka mēs atkal tiksimies.”

„Sasodīti neticami!" viņš nomurmināja.

„Es viņu zinu,” Klauss sacīja vāciski. „Viņš mums šovakar dzinās pakaļ. Grēta, kas te notiek?”

„Kad pienāks īstais laiks, tu uzzināsi, brāl’!” Viņa man piemiedza ar aci.

Es pajautāju gados jaunākajam Māršām: „Vai atceries protokolu?”

Jā.”

Es gribēju saņemt apstiprinājumu, kad viņš būs ieradies Vācijā. Ar Grētas palīdzību atrast novārtā pamestu raidītāju būs tīrais nieks. Es aptuveni zināju, kad gaidīt ierašanās apstiprinājuma ziņu; lai to saņemtu, es varētu izdarīt tā, lai tajā brīdī būtu krogā blakus radioaparātam.

Es pašķielēju uz otru mašīnu, cenzdamies saskatīt, kas tajā sēž. Kaut kas tajā visā likās aizdomīgi. Es pačukstēju Grētai: „Mūsu draugi ielas galā nav izkustējušies.”

„Protams, ka nav. Viņi šeit atrodas, lai pieskatītu Oliviju.”

„Es pierunāju Stlvensonu norīkot dažus, kas uzmanītu manu māju,” speciāli pazeminājis balsi, teica otrs Māršs. Viņš uzmeta Grētai nopietnu skatienu. „Piesardzības pasākumi no tiem abiem?

Ak, sasodīti lieliski! Par to jau pavisam biju piemirsis. Vecā vira novērotāji jau bija pamanījuši dīvainas aktivitātes pie Reibolda Mārša mājas: dīvains apciemojums nakts vidū, kam sekoja pēkšņa došanās prom. Tas nebija labi, taču tā arī nebija katastrofa — jaunā aģenta Mārša pazušana vairs nebūtu nekāds noslēpums, kad viņš rīt no rīta neierastos Admiralitātē. Vairāk mani uztrauca tas, ka novērotāji varētu atpazīt nakts viesus. Ja Stīvensons uzzinātu, ka viņa mīlulis izklaidējis divus friču aģentus…

Mūsu vienīgais glābiņš bija aptumšošana, jo tās dēļ bija gandrīz neiespējami saskaitīt un identificēt pasažierus, kas sēdēja otrā mašīnā. Es nespēju saskatīt novērotājus, taču tie nespēja saskatīt arī mūs. Viņi bija tikai redzējuši ejam un nākam manu siluetu, un es šaubījos, vai viņi zināja, ka mašīnā palika sēžam vēl kāds. Šķita diezgan droši, ka viņi vēl nebija ievērojuši Grētu un Klausu.

Mans dubultnieks iesēdās mašīnas šofera vietā, kuru es pirms tam biju atbrīvojis. „Veiksmi!” Es pa atvērto logu pasniedzu roku. Mēs paspiedām viens otram roku. Man bija stingrs tvēriens.

„Neuztraucies!” teica Grēta, kad viņš pasniedzās pēc nokarenajiem aizdedzes vadiem. Viņa pasniedza man portfeli. „Es viņu pieskatīšu.”

„Jums, iespējams, būs aste,” es teicu, paliecis galvu uz ielas galā novietoto automobili. „Vislabāk būtu no viņiem ātri atbrīvoties.” Viņš nobolīja acis. Tad viņš piešķīla nozagto mašīnu daudz prasmīgāk, nekā es to biju izdarījis, un viņi uzsāka kustību. Tiem aizbraucot, dzirdēju Grētu sakām: „Trīs krustojumi, pēc tam nogriezies pa labi…” %

Viņi, tā savādā trijotne, tumsā nozuda skatienam. Es kliboju pa dusošo pilsētu un prātoju, ko liktenis mums sarūpējis.

Stīvensona novērotāji laikam sajuta kaut ko nelāgu, jo tie izkustējās no savas stāvvietas, pirms Māršs bija paguvis no viņiem aizbraukt pārāk tālu. Viņi brauca, neieslēguši gaismas, pat ne slīpo, priekšējo lukturi. Tas nozīmēja, ka tie bija vai nu vieglprātīgi dzērāji, vai apmācīti profesionāļi. SID vīri noteikti bija pārliecināti par savu lēmumu: ja pēc sava posteņa pamešanas viņi atgrieztos ar tukšām rokām, viņi dabūtu pamatīgi trūkties. Un droši vien atlikušo kara laiku varētu berzt podus Monktonas fortā.

Māršs atsauca atmiņā apkaimes plānu. Drāžoties lielā ātrumā, atbrīvoties no astes nebija prāta darbs; tādā veidā viņš tikai pievērstu sev vēl vairāk uzmanības. Vismaz viens Civilās aizsardzības drošībnieks noteikti būs liecinieks šai pakaļdzīšanās operācijai.

„Trīs krustojumi,” Grēta teica, „un tad pa labi.”

Komandieris sacīja, ka viņa spējot ielūkoties nākotnē. Vai viņa jau tagad to dara?

Pēc trešā krustojuma Māršs strauji nogriezās ap stūri, taču pietiekami lēni, lai neiekauktos riepas. Arī SID mašīna nogriezās. Tā turējās piesardzīgā attālumā, braukdama, cik vien atstatus iespējams, taču neriskēja tumsā pazaudēt savu medījumu.

„Ko tagad?”

Grēta neko neteica. Viņš uzmeta viņai mirklīgu skatienu. Viņas mēness apspīdētais siluets sēdēja galvu atgāzis, it kā snaustu vai koncentrētos.

Māršs vēlreiz nogriezās pa labi un pa kreisi, izdrāzās caur apvedceļu, mētādams Klausu, kurš lamājās, pa aizmugurējo sēdekli no vienas puses uz otru. Visu šo laiku SID mašīna ieturēja nemainīgu attālumu. Māršs prātoja, vai viņš pazina otrā mašīnā sēdošos. Viņš prātoja, kā tas bija nācies, ka kopā ar diviem ienaidnieka aģentiem bija slepeni vienojies tikt vaļā no saviem kolēģiem. Viņš prātoja, kā tas nācās, ka viņš atkal pameta savu sievu un jaundzimušo meitu. Un uz cik ilgu laiku?

„Vismaz pasaki, uz kurieni mēs dodamies!” viņš teica.

Grēta teica: „Kuš!” Un sarauca savu degunu vai nu samiedzot acis, vai saraucot pieri. Tumsā to nevarēja izšķirt.

Māršs atpakaļskata spogulīti uzrunāja tumsā neskaidri saskatāmo Klausa apveidu: „Ja gribat tikt uz savu sarunāto randiņu, ” viņš teica, izvēloties vienkāršākus vārdus, „tad sakiet man, nolādēts, uz kurieni braukt!”

Viņu nozagtās mašīnas motors ierūcās skaļāk. Mirkli vēlāk skaļāk iedūcās arī viņu izsekotāju motors, it kā saskaņotu toņus. Māršs uzspieda uz gāzes pedāļa.

Klauss bija saīgusi ēna. Viņš paberzēja savu plecu. Vai viņš no Grētas gaidīja piekrišanu vai noraidījumu? Jokaini tie abi friči. Taču uz Mārša nevēlēšanos viņiem abiem uzticēties Klauss atbildēja ar līdzīgām jūtām. To vismaz Māršs varēja saprast.

Viņš vēlreiz paskatījās uz sievieti. Klusām, neatverot acis, Grēta teica: „Skaties uz ceļu, Reibold!”

Māršs atkal pavērsa ciešu skatienu uz priekšu tieši laikā, lai pagūtu samanīt kādu ēnu, kas šķērsoja ceļu uz gājēju pārejas starp diviem neiedegtiem laternu stabiem. Māršs nolamādamies sagrieza stūri. Šoreiz, mašīnai slīdot pa tukšo pretējo joslu, riepas švīkstēja. Viņam par mata tiesu palaimējās nenotriekt Civilās aizsardzības drošībnieku. Mašīnu sanesa pietiekami tuvu gājējam, lai sadzirdētu viņa izbīli un sajustu pirkstu nokrakšķēšanu pret mašīnas sānu paneļiem.

Aiz viņiem uztaurēja otra mašīna. Māršs pūlējās iztaisnot mašīnas saslīdējušo aizmuguri, lai ar sānu nebūtu jāietriecas ielas stabā. Pie velna šito muļķošanos, Māršs nodomāja.

„Kļaus!” viņš teica. „Galamērķi! Tūlīt pat!”

Klauss ar trūkstošā pirksta stumbenīti paberzēja galvu. Viņš vāciski teica: „Mums būtu jādodas uz zemūdeni…”

Grētas acis atsprāga vaļā. „Stāt!” viņa nokliedzās.

Māršs nospieda bremzes. Viņa mašīnas riepu kaukšana atbalsojās visas ielas garumā.

„Uz atpakaļu,” viņa teica. „Otrais pa kreisi.”

Pārnesumkārba nograbēja. Māršs pagrieza galvu uz mugurpusi, cenzdamies kaut ko saskatīt caur aizmugurējo mašīnas logu. Klauss pieliecās.

„Varbūt esat pamanījuši, ka mums seko,” Māršs teica, samiegdams acis.

„Melna mašīna bezgaismām melnā sasodītā…”

Tur. Tumsā neskaidri iezīmējās MI6 mašīnas aprises, blāvajai mēnesgaismai krītot uz matēti melnās krāsas, atspīdēja neskaidras kontūras. Viņš vēlreiz sagrieza stūri, pie visiem velniem cerēdams, ka otras mašīnas šoferis reaģēs atbilstoši, un gatavojās sadursmei.

Nošņirkstēja metāls pret metālu. Nakti izgaismoja dzirksteļu brāzma. Viņu sānu spogulis sašķīda lauskās.

Un pēc tam SĪD automašīna atradās viņiem priekšā.

„… aptumšošanas laikā!” Māršs izelpoja. Viņš nospieda gāzes pedāli līdz grīdai — joprojām braukdams atpakaļgaitā — nogriezās ap stūri. Klauss atkal kūleņoja pa aizmugurējo sēdekli. „Nolādēts!”

Grēta izrāva no akumulatora kontaktdakšu. Viņa noklakšķināja mēli. „Es teicu otrajā pa kreisi.”

„Cik nevērīgi no manas puses.”

Kad Māršs atkal uzsita pa bremzēm, mašīnas piekare nočīkstēja. Viņa pēda noslīdēja no sajūga. Zobratiem griežoties un mašīneļļai smirdot, viņi atkal grīļīgā gaitā devās uz priekšu. Viņi aizdrāzās gar stūri. Grētas vadi mežonīgi noplivinājās un atsitās pret Mārša roku.

MI6 automobilis atsāka pakaļdzīšanos, šoreiz tas turpināja ceļu atpakaļgaitā, kamēr Māršs brauca uz priekšu. Grētas norādītais pagrieziens pa kreisi bija diezgan šaurā ielā, kas bija tikai nedaudz platāka par viņu mašīnu.

Turklāt tas bija strupceļš.

Zina, kas notiks nākotnē, tiešām? Ha!

„Ak, tas ir sasodīti brīnišķīgi!” Viņš atpakaļskata spogulī saskatīja izsekotāju mašīnas neskaidrās kontūras, kad viņi apstājās un nobloķēja viņu vienīgo izeju. „Tagad, kad tik jauki esam iedzīti strupceļā, vai būs jel kādi tālāki norādījumi?”

„Jā,” teica Grēta. Viņa pārsvieda pār sēdekli savu akumulatoru. Klauss to nebija gaidījis, taču viņš paguva to noķert. Viņa slīdēja pār sēdekli, berzēdama savu drudžaini karsto augumu pret Māršu. Viņš apspieda vēlmi noskurināties. Viņa atspieda plecus pret sēdekļa atzveltni un ar izstiepto papēdi piespieda pie grīdas Mārša pēdu.

„Brauc ātrāk!” viņa teica.

Šauro lukturu blāvajā apgaismojumā iezīmējās šaurās ieliņas gals. Māršs centās viņu pagrūst malā, taču viņa bija uzstājīga.

„Paklau, tu jukusi!”

Tomēr pat Mārša asais grūdiens ar elkoni viņai pa plecu nespēja tikt galā ar to nolādēto aukstasinību. Grēta teica: „Brāl’! Ja tu neiebilsti?”

Klauss iztaisnojās aizmugurējā sēdekli. Viņš pētoši lūkojās caur aizsargstiklu uz mūra sienu, kas strauji tuvojās. Viņš nolamājās.

„Scheisse!"

Akumulatora savienotāja klusais klikšķis izklausījās kā šāviens.

Māršs atkal saviebās. Viņš centās iebilst: „Nē…”

Taču tad viņš vairs nespēja parunāt, jo bija pārtapis par rēgainu vīrieti rēgainā mašīnā un no plaušām ātri gaistošais gaiss nespēja izdvest ne skaņas. Tas gan viņu neatturēja no kliegšanas. Caur viņa pukstošo sirdi izspokojās ķieģeli un kaļķu java kopā ar apmetuma sietiem un ģipsi, un dzelzi, un stiklu. Tas viss plūda viņiem cauri kā vējš cauri aizsprostiem. Šīs sajūtas bija daudz nepatīkamāks nekā tās, kad vēl pirms dažām stundām Admiralitātē viņam cauri bija izskrējis iluzorais Klauss, velkot sev līdzi Grētu.

Māršām iesāpējās plaušas. Un viņi joprojām brauca. Caur atpūtas telpu, caur istabu, caur foajē.

Sāpes viņa krūškurvī pārtapa par tirpām. Par dedzināšanu.

Viņi izbrauca uz brīvas joslas. Klauss kaut ko izdarīja, drīzāk beidza kaut ko darīt, kas šķita kā nesadzirdama nazāla skaņa, it kā mašīna un viss tajā esošais būtu kā neiespējamā virzienā parauta vijoles stiga. Mašīna materializējās. Tās pasažieri visi reizē kampa gaisu.

Māršs, joprojām elsdams, apstādināja mašīnu. „Nekad,” viņš teica, „nolādēts, to vairs nedari, iepriekš nepabrīdinājis!”

Viņš gribēja pakasīt niezošo vietu, bet fantoma niezēšana viegli un ātri noskrēja lejā pa viņa kaulu iekšpusi, caur viņa galvas iekšpusi, kam vēl pirms mirkļa bija cauri gājusi māja. Viņš sita pa stūri, kamēr nokrakšķēja viņa pirkstu locītavas un sāka sāpēt plaukstas. Viņš to darīja tikai tāpēc, lai sajustu kaut ko cietu, lai zinātu, ka viņa ķermenis atkal ir taustāms. Māršs zināja, ka nākamreiz, kad ļausies miegam, viņš sapņos, kā tiek aprakts dzīvs.

„Tagad viņi vairs nesekos,” teica Grēta.

6

1940. gada 14. maijs Saseksas piekraste, Anglija

Viņi ieradās piekrastē tieši tad, kad debesis no ogļmelnām pamazām pārvērtās mitras vilnas pelēkās. Salīdzinājumā ar uztraukumu, ka bija izdevies tikt vaļā no SID izsekotājiem, pārējā nakts bija diezgan mierīga, ja neskaita dažas virziena norādes no Grētas. Māršām joprojām gremza, ka jābūt par šoferi diviem fričiem. Grēta, dodama norādes, viņus bija atvedusi līdz garai, izolētai šķembu pludmalei starp Istburnu un Heistingsu.

Viņš parāva stāvbremzi un grasījās atraisīt kopā savītos vadus, kurus Lidells-Stjuarts bija savienojis, lai iedarbinātu mašīnu. (Tas bija mazliet dīvaini. Nebāzt ārā degunu bija viena lieta, bet nekādas piekļuves dienesta automašīnām? Zagtas mašīnas piesaistīja uzmanību.) Svešinieks bija prasmīgs, to varēja redzēt; Māršs kā lietpratējs to atzinīgi novērtēja. Komandieris zināja, ko dara.

Grēta uzlika pirkstu Māršām uz rokas. Viņš atrāvās no viņas karstā pieskāriena.

„Pagaidi!” viņa čukstēja. „Divreiz pamirkšķini ar lukturiem!”

Viņš paklausīja, prātodams, cik gan tālu slīpo lukturu gaisma var aizspīdēt. Tomēr jau mirkli vēlāk kaut kur Lamanša tumsā, pārsimt jardu aiz plūdmaiņas līnijas atspīdēja atbildes ugunis.

„Sasper mani zibens!” viņš sev teica. Tai bija jābūt drosmīgai zemūdenes apkalpei, lai uzdrošinātos peldēt pāri Lamanšam.

Grēta novilka kurpes, pēc tam izkāpa no mašīnas. Viņa viegliem soļiem kustējās gar dažiem veciem zvejas tikliem, zaļa stikla nobružātiem gabaliņiem un citiem no jūras izskalotiem priekšmetiem, kas bija izmētāti pludmalē. Oļi zem viņas basajām pēdām skanēja kā zvaniņi, radīdami atonālu daudzbalslbu ar sašķelto viļņu šņākšanu un bangošanu. Dzestrā vēja vēsma no jūras nesa sāls un putu piegaršu un no zvejas tīkliem vieglu zivju aromātu. Vēsma sabužināja Grētas bizes. Tā piespieda viņas svārku apakšmalu pie viņas potītēm.

Māršs izkāpa no zagtās automašīnas, lai pārliecinātos, ka Grēta nepazūd ēnās pirms rītausmas. Viņš viņai neuzticējās tikpat ļoti kā Klauss viņam. Māršs izstaipīja kājas, nokrakšķināja pirkstu locītavas. Bija jāizstaipās, kamēr viņš vēl to varēja izdarīt; zemūdenē būs sasodīti maz rūmes. Izstaipīšanās bija arī labs līdzeklis pret vēdergraizēm. Viņš savā dzīvē bija tik bezgala daudzas reizes rīkojies neapdomīgi un bīstami, ka pietiktu visam mūžam un vēl pāri paliktu. Taču šis…

Klauss no mašīnas izkāpa pēdējais. Viņš uzlika Grētai uz pleciem savu neīsto jūras spēku formas tērpa žaketi. Viņa pagriezās pret Māršu un uzsmaidīja. Čukstošais vējš atnesa līdz viņa ausīm abu sarunu, tā bija tik tikko sadzirdama caur krastu skalojošo viļņu statisko šņākšanu.

Klauss jautāja: „Kas viņš ir?”

„Muižas nākotne.”

Viņš teica: „Es viņam neuzticos.”

Viņa jautāja: „Vai tu uzticies man?”

Viņš neatbildēja. Tadjau mēs esam divi tādi, nodomāja Māršs. Viņš koncentrējās, lai dzirdētu sarunas turpinājumu, taču vai nu abi bija apklusuši, vai ari viļņi bija kļuvuši skaļāki. Neilgi pirms debesis austrumu pusē pietvīka rozā, Māršs sadzirdēja laivas dullu kluso čīkstēšanu. No ēnām iznira airu laiva, pārpeldēja pār pēdējo vilni, un tās dibens nokraukšķēja pret oļiem.

Pār laivas priekšgalu pārlēca Vācijas kara flotes apakšvirsnieks. No viņa zābakiem Grētai uz kāju pirkstgaliem uzšļakstljās jūras putas. Izskatījās, ka viņa tam nepievērsa uzmanību. Viņam rokās bija elektriskais lukturītis, spuldzīte pilnībā bija aizklāta ar biezu papīru, izņemot vienu šauru spraudziņu, pa kuru varēja spīdēt gaisma, līdzīgi kā pa nozagtās mašīnas priekšējiem lukturiem.

Zemūdens flotes jūrnieks izvairījās uzmest acis Grētas vadiem. Arī Klausa vadiem. „Jūs kavējāties,” viņš teica.

Grēta teica: „Nekavējāmies gan. Jums tika pavēlēts gaidīt, kamēr mēs ieradīsimies. Mēs tagad esam ieradušies.”

Māršs vienmēr juta, kad sāk briest kašķis. Iespējams, Vācijas kara flotes jūrnieki bija dzirdējuši baumas par Gotterelektrongruppe. Protams, ka viņiem bija pavēlēts izturēties ar cieņu pret šīs grupas locekļiem, taču viņi nekad nebija redzējuši, kā izpaužas Klausa un Grētas spējas, tāpēc, protams, brīnījās, kāpēc šie tipi, kas nepārprotami nebija ģermāņu izcelsmes, bija situācijas noteicēji. Bija jūtamas domstarpības, tāpēc Māršs grasījās iejaukties. Apakšvirsnieks sarauca pieri. Viņš ar pirkstu norādīja uz ūdens pusi, kur rītausmas debesīs bija redzams zemūdenes vadīšanas torņa haizivs spuras siluets.

„Vēl dažas minūtes, tad jūs te būtu iestrēguši līdz nākamajai naktij. Jau tagad ir par gaišu. Braucam!”

Māršs slampāja lejā pa oļaino pludmali, lai pie ūdenslīnijas pievienotos pārējiem, katrs viņa uz oļiem spertais solis skaļi čirkstēja. Viņš centās norīt skābo garšu, kas no kuņģa cēlās mutē. Ko es šeit daru?

„Kas viņš tāds?”

Grēta virpuļoja pirkstu ap vienu bizi tā, lai viņš un pārējie zemūdens jūrnieki nespētu nepamanīt viņas vadus.

„Viņš ir kopā ar mums,” viņa teica.

Vāciešiem raksturīgā meistarībā jūrnieki aizvizināja visus pasažierus pār Lamanšu. Katrs airu atvēziens aizveda Māršu arvien tālāk no Lielbritānijas, tālāk no Līvas un Agneses. Un pēc katra atvēziena viņa sirds iepukstējās arvien izmisīgāk kā ieslodzītais, kas mēģina izlauzties no sava krātiņa. Sievu un meitu viņš paturēja sava prāta priekšplānā; tas palīdzēja nekrist panikā, apziņa, ka viņš to darīja viņu abu dēļ.

Saulei austot virs Lamanša jūras šauruma, Māršs aiz Klausa un Grētas pa lūku iekāpa tumšajā un šaurajā Unterseeboot-115.

1940. gada 14. maijs

Asinszāles štābs, Londona, Anglija

Ap laiku, kad ieradās Vils, Stīvensons gandrīz jau bija aizsvilies dusmās ar putām uz lūpām. Vils paskatījās uz Lorīmeru, lai redzētu solidarizēšanos, zinot, ka arī pats dabūs pa mizu. Māršs vēl nebija ieradies, bet, kolīdz Vils aiz sevis bija aizvēris kabineta duras, Stīvensons sāka aurot.

„Kā, pie velna, viņš zināja, kur viņu meklēt?”

Staigājot pa telpu, cigaretes pelni virpuļoja ap Stīvensonu. Viņš izmantoja cigareti kā zizli, žestikulēdams kā neapmierināts komandants savai armijai. Uz viņa uzvalka un kaklasaites kā blaugznas bira mazas, baltas sniegpārsliņas.

Viņš pagriezās uz Viļa pusi. „Un jūs! Dieva dēļ, ko jūs domājāt? Jūs uzstājāt, ka ieslodzītā neredzēs neko tādu, ko jau nebūtu redzējusi. Un tad jūs visu izjaucāt,pasniedzot roku ienaidniekam."

Vils stostījās. Viņam bija grūti parunāt; uzbrucējs parkā uz viņa žokļa bija atstājis pamatīgu nobrāzumu. „Viņa… es gribu teikt, es… tas bija vienīgais, ko likās saprātīgi…”

Taču Stīvensona galvā jau bija sakrājies gana tvaika. Viņa tirāde turpinājās, no viena dusmu iemesla pārejot uz citu. „Un kur, pie joda, ir Māršs?”

Lorīmers saskatījās ar Viļu un paraustīja plecus. „Visu dienu neesmu viņu redzējis. Biju domājis, ka viņš jau būs klāt,” teica skots. Vils piekrītoši pamāja ar galvu.

Taču Stīvensons cieto skatienu atkal pievērsa Viļam. Vils sarāvās. Šī nejaušā kustība Viļa apsaitētajā pirksta stumbenītī izraisīja jaunas agoniskas sāpes. Sajūta bija tāda, it kā sāpētu nošķērētā pirksta daļa; ārsti to sauca par locekļu fantoma sāpju sindromu.

Ja vecā vīra balss spētu skanēt vēl aukstāk, tā uz logiem izplaucētu leduspuķes. „Bauklerk, kur viņš ir? Jūs jau kopš universitātes laikiem viens par otru zināt visu.”

Vils centās saņemties un ieskatīties vecajam vīram acīs. Tas, ko viņš tajās ieraudzīja, padarīja Stīvensona nogurdinošo aizkaitinājumu neīstu. Viņš bija norūpējies. Nobažījies par Māršu un uztraucies par to, ka pie viņiem bija iezadzies ienaidnieka aģents.

„Es patiesi nezinu, kur Pips varētu būt,” teica Vils. Pietūkums uz viņa žokļa padarīja viņa izrunu neskaidru. Viņam bija jāpiepūlas, lai viņu varētu saprast. „Es biju domājis, ka satikšu viņu šeit. Man tiešām žēl, ka jānoliedz jūsu apgalvojums, bet patiesībā viņš man neatskaitās ik uz soļa.” „Viņam tomēr mājās ir zīdainis,” teica Lorīmers. „Droši vien aizkavējās.”

,,Eh, tad jau viss skaidrs, ne tā?” teica Stīvensons. Pār Viļa seju plūda tabakas dūmi, kad vecais vīrs turpināja sakāmo: „Es fričiem vienkārši palūgšu, lai nākamreiz, kad plānos mūs pieķert ar nolaistām apakšbiksēm, tie to dara kādā komandierim Māršām ērtākā laikā, ko? Vai vēl labāk aizsūtīšu Hitleram un Musolīni ziņu, izklāstot situāciju. Nav šaubu, ka tad viņi pakārtos karu, ņemot vērā komandiera privātās dzīves vajadzības!”

„Nolaistām apakšbiksēm?” Lorīmera seja sašutumā izmainījās. „Pie joda! Kādā veidā mums bija jānoķer tas kroplis? Pret ko tādu nevar cīnīties.”

Stīvensons apklusa pavisam, it kā iesaldēts uz vietas un pārklāts ar ledus laķējumu. Viņš piegāja pie Lorīmera tik tuvu, ka viņu deguni gandrīz saskārās. „Ļaujiet man jums, kungi, atgādināt, ka mūsu pilnvaras, kuras man personiski ir devis pats premjerministrs, ir darīt tieši to!” Lorīmefrs iekliedzās: „Vai jūs viņam pie reizes arī apsolījāt zvaigznes no debesīm? Mēs te esam tikai četri. Ko viņš no mums sagaida, ka no pakaļas izvilksim veselu bataljonu?”

Vakardienas sakāve bija skaidri parādījusi to, cik ļoti pretinieki bija pārāki, un tie vīri, kas līdz šim bija pieraduši, ka viņiem ļoti labi padodas savs darbs, tagad jutās bezpalīdzīgi. Dusmas sita augstu vilni.

Stīvensons paliecās uz priekšu, līdz abiem vīriešiem gandrīz saskārās krūškurvji. „Tikai četri? Šajā telpā es varu saskaitīt tikai trīs, no kuriem viens drīz būs…”

Vils iespraucās starp abiem vīriešiem, pirms to dusmas pārauga kādā trakākā izvirdumā. Viņš ar rokām tos abus atrāva vienu no otra. Skotam bija masīvs augums; stumjot to malā, Vils saspieda savu apsaitēto pirkstu un viņam aizcirtās elpa.

„Kungi,” viņš elsoja, „tas ir bezjēdzīgi! Labāk izgāzīsim dusmas pār f'ričiem, ko teiksiet?” Aiz sāpēm viņa balss skanēja smalki un saraustīti. Pagriezies pret Stīvensonu, viņš centās runāt mierīgāk: „Pips būs klāt, tiklīdz viņš varēs. Viņš zina, ka tas ir svarīgi, un nav šaubu, ka viņa kavēšanai būs lielisks izskaidrojums. Tikmēr turpināsim bez viņa.” Lorīmeram viņš sacīja: „Es esmu pārliecināts, ka mūsu cienītais namatēvs apzinās, kādus sarežģījumus rada personāla nepietiekamība. Kādēļ gan mums neapspriesties kā civilizētiem vīriešiem, nevis kā trim trakojošiem mežoņiem?”

Vils atkāpās, nejuzdamies ar sevi diez ko apmierināts. Stīvensons uzmeta Lorīmeram vēl vienu niknu skatienu, bet tad, joprojām vārīdamies dusmās, apgāja ap galdu, lai apsēstos. Lorīmers sekoja viņa piemēram, apsēžoties vienā krēslā, kas stāvēja pretī vecā vīra rakstāmgaldam. Stīvensons lielāko daļu mantu, mēbeļu un akvareļu, kas bija stāvējuši viņa kabinetā Brodvejas ēkās, bija pārvedis uz veco Admiralitāti. Vecais vīrs visu savu politisko kapitālu bija ieguldījis šaubīgas četru vīru operācijas pārraudzībā.

Četru, ieskaitot Māršu. Taču kur viņš ganījās?

„Es vainoju tevi, Bauklerk, par to, ka notika šī milzīgā izgāšanās!” „Ko?”

„Vienu brīdi tu mums saki, ka friči noteikti izmanto kaut kādas sava veida burvestības, par to nav šaubu, un tad kādu laiciņu pēc šaušalīgas sevis sakropļošanas — iemeslu joprojām nespēju saprast — tu paziņo, ka tā nav, patiesībā friči neko tamlīdzīgu nedara.” Stīvensons ievilka lielu cigaretes dūmu mutuli, nodzēsa to marmora pelnutraukā un piepīpēja jaunu. „Tu izšķiedi laiku vairāku mēnešu garumā, ko mēs nevarējām atļauties tērēt, lai dzītos pakaļ maldugunīm.”

Pēdējo daļu Stīvensons izrunāja ar tādu nicinājumu, ka tas aizskāra Viļu tāpat kā viņa vectēva sadistiskā ņirgāšanās. Viņu atkal pārņēma vēlme slēpties. Viņi tikpat labi tagad būtu varējuši atrasties Bestvudas izcirtumā.

Vecais vīrs teica: „Tā. Kā, pie visiem svētajiem, tam friču izdzimtenim izdevās viņu atrast?”

Atklāsme pār Viļu nāca kā elektrības trieciens. Vēlme paslēpties kļuva teju neatvairāma. Tā bija spēcīgāka nekā viņa pirksta un žokļa sāpes. Viņam šķebināja, viņš precīzi zināja, kā tas spokainais puisis varēja zināt, ka Asinszāle darbojās vecās Admiralitātes ēkā.

Es nudien esmu muļķa švīts.

„Viņam nepalīdzēja eidolons,” Vils murmināja, „bet gan cilvēks.” „Vai tu tiešām domā,” Stīvensons klusi teica, „ka tas izdzimtenis bija cilvēks?”

Pat Lorīmers to negribēja apstrīdēt.

Viļam bija izkaltusi mute. Viņš ieklepojās. „Es, eh… Es gribēju sacīt, ka tam visam droši vien ir vienkāršs izskaidrojums.”

Abi vīrieši pamanīja Viļa vilcināšanos. „Dieva dēļ, apgaismo mūs!” teica Stīvensons.

„Tas ir pagarš stāsts,” Vils teica, „varbūt man vajadzētu pagaidīt, līdz ierodas Pips.”

Stīvensons papurināja galvu. „Spļauj laukā, Bauklerk!”

Viņi lūkojās, kamēr Vils nervozi bakstīja savas katliņcepures malu. Viņš dziļi ievilka elpu un, pirms paguva zaudēt dūšu, spēra vaļā. „Redziet, vakar ar mani sazinājās Metropole!”

Un tā nu Vils pastāstīja par savu Kanonrovas apmeklējumu. Lorīmers un Stīvensons klausījās, neteikdami ne vārda un būdami pārsteigti par Viļa nevērību, līdz brīdim, kad viņš sāka aprakstīt sava maka absurdo kopiju.

Lorīmers teica: „Tu sasodītais stulbeni! Tu idiotiskais švīt!” Viļam turpinot savu stāstījumu, viņš tā arī nebeidza lādēties un mētāties ar apvainojumiem.

Taču Stīvensons neteica ne vārda. Vienīgi viņa balējošās pirkstu locītavas, kas bija sagrābušas pelnutrauku, nodeva viņa iespējamās emocijas. Vils domāja, ka viņš to sviedīs pār kabinetu vai izmantos, lai iedragātu viņa galvaskausu, kolīdz dusmas plūdīs pāri malām. Vismaz Māršs tā būtu rīkojies. Tā vietā vecais vīrs nogaidīja, kamēr Viļa nesakarīgā un neveiklā atzīšanās būs izskanējusi. Kad viņš ierunājās, tas skanēja tā, it kā viņš būtu kļuvis tik dusmīgs, ka dusmīgāks vairs nekādi nespēj būt, kā rezultātā uzvedās pavisam rāmi un objektīvi.

Viņš tādā pašā tonī būtu varējis izmest kādu piebildi par laika apstākļiem, kad pajautāja: „Un nevienā mirklī tev neienāca prātā uzmest acis šim puisim, kuru tie bija noķēruši ar tavu maku kabatā?” „Tas pilnīgi noteikti nebija mans maks, un tas noteikti nebija Džons Stīvensons, ko viņi bija aizturējuši, tāpēc nodomāju, ka ar to arī šis jautājums ir atrisināts.” Kabinetā iestājās klusums. Vils steidzās to aizpildīt: „Es gribu teikt, ka friči noteikti nebūtu rīkojušies tik neapdomīgi. Kas attiecas uz viltojumiem, tiem dokumentiem nebija nekādas ticamības. Tas noteikti bija kāds pārdomāts joks. Izāzēšana.” Taču Stīvensons telefonā, kas stāvēja uz viņa rakstāmgalda, jau grieza kādu numuru. Bija grūti klausīties, kamēr Stīvensons caur vairāku zvanu ķēdi noskaidroja, ka puisis, kas bija noķerts Sv. Džeimsa parkā, ir ticis atbrīvots. Un ka policija viņu ir palaidusi brīvībā, paklausot pavēlēm „no augšas”. Vils nesaprata to, kāda tam bija nozīme, taču Lorīmers un Stīvensons gan. Drošības dienests bija licis izsekot noslēpumaino vīrieti. Tic novēroja arī Stīvensonu, par kuru svešinieks bija uzdevies.

MI5 nezināja par Asinszāli, tomēr Drošības dienests bija uzdūries uz pierādījumiem, ka Asinszāles darīšanās iejaukušies vācieši.

Pie viņiem bija ielauzušies un kaut ko paņēmuši. Tas bija piиce de rйsistance, Viļa neseno kļūdu kroņa numurs. Kauns bija tik liels, ka viņam gribējās ielīst zemē. Aiz bailēm no tā, ko varbūt ir izdarījis, viņa krekls padusēs kļuva mitrs.

Pips paļāvās uz mani. Kā man, pie visiem svētajiem, izpirkt savu vainu? Vismaz viena iespēja Viļam ienāca prātā. Pirms divām dienām viņš to bija atmetis kā pārāk ekstrēmu. Pārāk nereāli, taču tagad…

Stīvensons teica Lorīmeram: „Mēs tā arī neuzzināsim, kas bija šis noslēpumainais ieslodzītais.”

„Mēs zinām, ka tas nebija tas kroplis, kas nočiepa meiču.” Lorīmers papurināja galvu. „Ja viss turpināsies šādos tempos, nedēļas beigās uz katru no mums četriem te būs vairāk nekā viens vāciešu aģents. Piķis un zēvele!”

Četri. Atkal tas skaitlis. Taču kur tas Māršs blandās?

„Pēc vakardienas sakāves vismaz kāds labums.” Stīvensons atvēra rakstāmgalda atvilktni. Viņš izņēma papīru kaudzi, kas bija apsieta ar melnu lenti. Uz katras lapas bija Apvienotās Karalistes ģerbonis, faktiski katru dokumentu padarot par Viņa Majestātes rīkojumu. Vakardienas vajāšanai bija dučiem liecinieku, dučiem liecinieku, kas bija redzējuši, ka caur sienu kā mirāža izskrien vīrietis. Tie liecinieki, kā paskaidroja Stīvensons, bija Asinszāles jaunie biedri.

„Esi gatavs pēc dažām dienām demonstrēt Taragonas diafilmu!” Stīvensons pavēlēja Lorīmeram.

„Labi.”

Runas par biedru pievienošanu Asinszālei, par resursu novirzīšanu šai organizācijai, kas tai bija nepieciešami, lai efektīvi cīnītos ar fon Vestarpu un viņa „bērniem”, Viļu pārliecināja paust savu piedāvājumu.

Viņš teica: „Es baidos, ka ar spiegiem un kareivjiem mums nepietiks. Vienalga, ko fon Vestarps tur ir paveicis vai kā viņam tas ir izdevies, vislabākais mūsu ierocis, kā stāties tiem pretī, ir eidoloni.” Viņš pacēla gaisā savu apsaitēto roku. „Un šajā sakarā mans ieguldījums līdz šim nav bijis diez ko spožs.” To dzirdēdams, Lorlmers nosprauslājās. Vils turpināja: „Mums ir vajadzīgi īsti eksperti, nevis tādi diletanti kā es.”

Tas, kas Asinszālei bija vajadzīgs vairāk par visu citu, Vils paskaidroja, bija burvji. Vīri, kas no paaudzes paaudzē gadsimtiem ilgi bija slepenībā nodevuši enohiešu valodas zināšanas. Viļa vectēvs, divpadsmitais Elredas hercogs, bija bijis viens no šiem vīriem, tāpat kā arī Viļa tēvs. Obrijs, Viļa brālis, kā tas tradicionāli pienācās vecākajam dēlam, tika skolots par pēru. Taču Vils tika uzaudzināts, ievērojot citas savas ģimenes tradīcijas.

Lai gan šie viri ļoti rūpīgi sargāja savas grūti iegūtās zināšanas, bija zināms, ka retos izņēmuma gadījumos viņi ar citiem līdzīgajiem apmainījās ar savām zināšanām, tādējādi tās papildinot. Vecais hercogs bija mēdzis tā darīt, kas nozīmēja, ka viņa dienasgrāmatās varētu būt ieraksti par citu burvju radurakstiem vai viņu atrašanās vietām.

Stīvensons klausījās ar ievērojamu interesi, kamēr Vils izklāstīja savu priekšlikumu. Tas neaizņēma daudz laika. Sapulcei beidzoties, Māršs joprojām nebija ieradies. Vils nekavējoties pameta Admiralitāti, lai dotos vervēšanas misijā.

1940. gada 14. maijs Bermondsija, Londona, Anglija

Es sapņoju par jūraszālēm un kraukļiem, vairs jau nepateikšu, cik ilgi tā bija, līdz mani pamodināja lietus pakšķēšana pa metāla jumtu. Lietus lija tik skaļi kā sprostuguns vai kā pirkstu bungošana pa cieta metāla virsmu. Caur izrūsējušu caurumu jumtā pilēja lietus ūdens, smidzinot man virsū aukstu ūdeni un dzeltcnbrūnas smiltis. Es pagriezos uz sāniem un apjucis centos no tā izvairīties. Man grozoties, no noliktavas grīdas gaisā uzvirpuļoja zāģskaidas; pēc klepus lēkmes zuda jebkādas cerības pasnaust ilgāk.

Es nožāvājos. Izstaipījos. Man iesāpējās locītavas. Tās no kakla līdz pat potītēm paukšķēja un krakšķēja. Gulēšana uz grīdas manam sāpošajam celim nebija diez ko nākusi par labu. Samirkšķinājis acis, uzmetu skatienu nokvēpušo un plankumaino logu rindai. Aiz stikla un sodrējiem vīdēja svina pelēks rīts. Un atkal jau gāza kā no spaiņiem.

Es, ģērbies vien apakšveļā, nodrebinājos. Lietu bija atnesusi jūra, to brāzmās pūzdama uz šejieni. Caur noliktavu plūda auksts caurvējš, gaisā jaucot Temzas un dīzeļdegvielas aromātu. Pie noliktavas griestiem tumsā kā Mārlija spoki savas ķēdes žvadzināja vinčas un celtņi. No Adersona patvertnes es biju paķēris līdzi sava gados jaunākā dubultnieka apģērbu; piegāju pie drēbju kaudzītes, kas bija salocīta un nolikta uz grīdas vietā, kur tā bija salīdzinoši tīra, un apģērbos civiltērpā. Šodien iztikšu bez formas tērpa.

Biju gulējis kā nosists. Pēc sava dubultnieka aizsūtīšanas prom kopā ar nacistu pavadoņiem es biju devies uz upes pusi. Pēc jau tā garas un nogurdinošas dienas līdz Bermondsijai man bija jāiet garš ceļa gabals, bet man bija nepieciešama vieta, kur apmesties.

1963. gadā pēc kaujas ar padomju aģentu, kas manā sejā bija atstājis rētas, Asinszāle bija aizvedusi viņa līķi uz noliktavu pie dokiem. Noliktava bija viena no daudzajiem īpašumiem Londonā un visā Apvienotajā Karalistē, kas slepeni piederēja SID. Šī noliktava, notiekot karam, pēc kādas bombardēšanas ļoti smagi cieta. Un kā vēl daudzas citas ēkas Londonā to tā arī nekad pilnībā neatjaunoja. Pamestā noliktava bija izrādījusies noderīga MI6. Šobrīd šī vieta vēl nebija cietusi, taču pamazām tā grima aizmirstībā. Pagaidām tā vēl nebija nonākusi MI6 īpašumā, taču uzbrukumi kuģu karavānām, kā redzams, bija samazinājuši kravu plūsmu tik lielā apmērā, ka īpašnieki bija spiesti konsolidēties. Man no šejienes vajadzētu izvākties, pirms vēsture pagūst atkārtoties un šai noliktavai trāpa Luftivaffe bumba… ja vēsture šoreiz atkārtosies. Tomēr šobrīd, kamēr vien biju gatavs dalīt telpu ar žurkām, sikspārņiem un baložiem, biju ieguvis vietu, no kuras vadīt otru savas misijas uzdevumu.

Kurš bija šodienas dienas kārtībā. Saistībā ar REGP biju izdarījis visu, ko varēju. Tagad tur vairs neko nevarēju ietekmēt, un es vēl ilgi neuzzināšu, vai lode trāpījusi mērķī. Tomēr te, Asinszālē, es vēl varēju kaut ko darīt lietas labā.

Klausa iezagšanās Asinszālē bija veicinājusi veselu kaudzi pārmaiņu. Es zināju, ka oriģinālajā laika līnijā šodiena bija diena, kad Vils apņēmās sadzīt pēdas burvjiem un savervēt tos darbam. Šodienas uzdevums bija vienkāršs: apciemot Viļu.

Es neteiktu, ka jutos mierīgs, tas nebija iespējams, pavadot dažas stundas miegā uz dēļu grīdas, tomēr man šodien bija dota neliela, īslaicīga atelpa no smagās nastas, ko nesu. Ar Viļu bija viegli tikt galā. Jutos patīkami, ka šis uzdevums man bija pa spēkam.

Man iekurkstējās vēders, atgādinot, ka kopš policijas iecirknī vakardien pasniegtā ēdiena neko nebiju ēdis. Un ka nebiju baudījis kārtīgu maltīti kopš 1963. gada. No patvertnē nočieptās naudas man vēl bija atlicis diezgan pieklājīgs atlikums. Ar to varētu samaksāt par brokastīm, ja es atrastu, kur tādas piedāvā. Taču šo apkārtni es nepazinu, tāpēc nu izskatījās, ka laikam būs jāsamierinās ar krogā gatavotu ēdienu, ja atradīšu kādu, kas šajā agrajā rītaļ stundā būs atvērts.

Es uzmetu skatienu savam rokas pulkstenim. Un nolamājos.

Skaļi.

Bija jau pēcpusdiena. Lielāko dienas daļu biju nogulējis.

KLAUVĒJOT pie Viļa Kensingtonas dzīvokļa durvīm, mani līdz kaulam un pat muguras smadzenēm nebeidza mērcēt lietus.

Atbildes nebija, taču es nerimos, jo nezināju, ko citu iesākt.

Domā. Domā. Kur šodien ir Vils? Nedaudz sakoncentrējies, es spēju atsaukt atmiņā viņa rīcību oriģinālajā laika līnijā.

Es atminējos, kā vecais vīrs pēc Grētas aizbēgšanas mūsu jaunās pakaļas bija sarāvis gabalos. Vils pēc sapulces uzreiz bija devies ceļā, lai uzmeklētu burvjus, taču pirms aizbraukšanas viņam vajadzēja sakrāvāt somu. Un pēc tam viņam vajadzēja dabūt sava vectēva pierakstus. Viņš no manis Admiralitātē atvadījās, uz īsu brīdi ieskrēja Kensingtonas dzīvoklī un tad devās uz ģimenes īpašumu Bestvudā, kas atradās Notingemšīrā.

Tomēr tagad notikumi norisinājās citādi. Es tos biju izmainījis: Reibolds Māršs nebija apmeklējis sapulci. Kā uz manu prombūtni bija reaģējis Stīvensons? Es nospriedu, ka tas viņu bija sadusmojis vēl vairāk. Un ka savas dusmas viņš izgāzis uz nabaga Viļu un Lorīmeru. Tagad Viļa apņēmība atrast burvjus droši vien bija vēl lielāka nekā oriģinālajā laika līnijā.

Vai viņš vēl arvien atradās Admiralitātē? Vai viņš jau bija paguvis ieskriet dzīvoklī? Vai varbūt viņš jau gaidīja vilcienu? Es atkal ieskatījos pulkstenī. Vislabākās izredzes pārķert Viļu bija dzelzceļa stacijā, ja viņš vēl nebija pametis pilsētu.

Es caur lietusgāzi metos uz taksometru. Mans apģērbs bija pārāk ciešs un neērts. Tas piederēja jaunākam vīrietim, kam nebija pusmūža vīrieša resnā vēdera. Tagad tas bija izmircis un lipa man pie ādas, taču no jauna atdzimusī neveiksmes sajūta pie sirds ķērās ciešāk.

Taksometra vadītājs nebija iebildis, kad liku viņam uzgaidīt. Mana čammāšanās man dārgi izmaksāja. Viņš atlocīja savu avīzi un nolika to blakus uz pasažiera sēdekļa.

„Ser, vai jūsu drauga nav mājās?”

„Nav.”

„Ja gribat zināt manas domas, šodien ir briesmīga diena, lai staigātu apkārt. Uz kurieni tālāk?”

„Uz Sentpankrasas dzelzceļa staciju.” Tur Vils iekāps vilcienā, lai dotos uz Notingemšīru.

Te nu es klīdu no platformas uz platformu kā spoks līdz pat pēdējai atiešanai, vajādams katru vilcienu, kas devās uz Midlcndu. Es biju nokavējis, no Viļa nebija ne miņas, ne ziņas.

„Velns lai parauj!”

Mana balss atbalsojās nu jau gandrīz tukšajā dzelzceļa stacijā. Kārtīgi iespēru pa atkritumu grozu, tas noripoja no platformas, pa ceļam izmezdams avīzes un čipsu iepakojumus. Es devos prom pa platformu, sperdams ar kāju katram atkritumu grozam, kas vien gadījās pa ceļam.

„Tu!” Spēriens. „Kuces!” Spēriens. „Dēls!”

Atcerējos, ko man reiz ļoti, ļoti sen bija teicis vecais vīrs: Esmu diezgan pārsteigts. Kad jūs kaut ko salaižat grīsti, jūs to izdarāt labi un pienācīgi. Viņam bija izrādījusies taisnība.

Es biju palaidis garām savu izdevību, tādēļ jutos pārāk bezspēcīgs, lai kaut ko iesāktu. Tagad es vairs nevarēju ietekmēt procesus Asinszālē, kamēr nebija atgriezies Vils. Es neuzdrošinājos spert kaut vienu soli atpakaļ Admiralitātē; tagad visi jau bija dzirdējuši stāstu par svešinieku, kas Sv. Džeimsa parkā uzbrucis Viļam. Stīvensons un Lorīmers joprojām bija aizņemti, apzinot visus lieciniekus, kas bēgšanu bija redzējuši savām acīm. Tā sacīt, aizņemti ar jaunu kadru piesaisti savai ballītei. Drīz vien vecais vīrs uzzinās, ka glabātuve ir iztukšota.

Nē, doties uz Admiralitāti nebija prāta darbs.

Es izkliboju no dzelzceļa stacijas, pirms kāds bija paguvis izsaukt policiju, lai ziņotu par veco savādnieku, kam izkritušas dažas skrūvītes.

Vakariņās es iegriezos krogā un nopirku avīzē ietītu mencas gabaliņu. Pēc dažiem kumosiem es pamāju bārmenim un pasūtīju pinti rūgta dzēriena, lai aizskalotu tintes garšu mutē. Par spīti tam, ka ēdiens bija negaršīgs, es to apēdu ātri, aprīdams to kā izsalcis vilks. Es ēdu tā, it kā ar katru kumosu varētu pavirzīt Viļu tuvāk lamatām, atvilkt viņu atpakaļ uz Londonu, aizkavēt viņa uzdevumu, noturēt savu misiju uz sliedēm. Rūgtais nogāja lejā tikpat ātri.

Šajā krogā pie sienas bija kamīns, tagad tas nebija iekurināts, taču tajā vēl arvien gulēja maza pērnās ziemas pelnu kaudzīte. Es ar sievu biju iepazinies līdzīgā krogā. Klientūra šeit bija mazliet parastāka, taču šī vieta man ļoti atgādināja „Hārtu un Ilērtu”. Man prātā par to krodziņu bija palikušas siltas atmiņas. Vils mani bija aizvedis uz „Hārtu” un tanī pašā vakarā iepazīstinājis ar Līvu.

Pēc gada viņš to bija uzlaidis gaisā. Tā bija daļa no asins cenas samaksas eidoloniem apmaiņā pret iebrukuma flotes iznicināšanu. Vils jau pirms tam bija pasācis dzert, taču es domāju, ka tā bija nakts, kas viņu salauza pavisam. Pēc tam eidolonu nežēlīgās prasības pēc asins cenām un slepkavībām tikai pasteidzināja viņa pagrimumu. Tās bija nepielūdzamas. Par katru izlieto asins lāsi eidoloni saņēma jaunu asins karti, kas tiem ļāva sagrābt mūsu pasauli arvien ciešāk. Vils un pārējie bija spiesti izraisīt ugunsgrēkus, noslīcināt liellaivas, pat nolaist no sliedēm vilcienus. Bija jāpastrādā zvērības pret saviem līdzcilvēkiem, viss tikai tāpēc, lai veicinātu Asinszāles slepeno karu pret Gotterelektrongruppe.

Es papurināju galvu. Tagad es tur neko nevarēju labot, taču es to darīšu, kolīdz Vils būs atgriezies. Ko gan nozīmēja vēl viens punkts garajā visu laiku augošajā maināmo notikumu sarakstā? Šobrīd nešķita, ka tam būtu liela nozīme. Nolāpītais uzdevumu saraksts jau tagad likās absurds.

Manām rētām, protams, bija briesmīgs paskats. Es jau biju pieradis, ka cilvēki divreiz atskatās, blenž un uzkrītoši skatās uz visu citu, tikai ne uz manas sejas izkropļoto pusi. Es tomēr atklāju, ka ievainota veterāna paskatam bija ari savas priekšrocības.

Lielākoties cilvēki runāja par karu, un lielākoties tie centās runāt optimistiski. Britu ekspedīcijas spēki kontinentā joprojām pretojās agresoriem. Lielākā daļa ļautiņu ticēja, ka viss nokārtosies, līdzko Francija būs atguvusies no friču slepenā iebrukuma pār Mažino līniju. Mums bija jauns premjerministrs, tāds, kas acīmredzami saprata fašistu draudus. Pilsoņu psihē vēl nebija ielauzusies doma par iespēju, ka var notikt pilnīga un visaptveroša katastrofa. Tas, ka nāktos vieniem pašiem stāties pretī ienaidniekiem, vēl nevienam nešķita drūma realitāte. Šobrīd mēs Denkerkā vēl nebijām zaudējuši veselu armiju.

Nebija ilgi jāgaida, kamēr cilvēki bārā sāka tērzēt par pēdējo reizi, kad mēs pieveicām bošus. Kopš tā brīža tika izdzertas vien dažas pintes, kad kādam sagribējās uzrunāt veco ar rētām.

„Kungs, vai jūs esat kara veterāns?”

,Jā.”

„Lielā kara?”

Es jau gribēju papurināt galvu, taču laikus attapos. Es tagad biju īstajā vecumā, lai būtu iepriekšējā kara veterāns, tāpēc piekrītoši pamāju ar galvu. „Karaliskais gaisa spēku korpuss.”

„Vai jūs bijāt pilots?” Ap mani sapulcējās vairāk vīru. Visa valsts bija kā izslāpusi pēc labiem stāstiem par karu. Un visinteresantākie stāsti, protams, bija lidotājiem.

,Jā.”

Viens no vīriem lepni teica: „Mans dēls dienē KGS. Viņš kārtīgi samizos fričus.”

„Lai Dievs viņu svētī!” es teicu, pacēlis rokas. „Lai Dievs svētī visus tos puišus, kas cīnās!” Par to mēs iedzērām.

„Ko jūs, ser, darījāt, ja nav noslēpums?”

„Trīs gadus lidoju izlūkošanā. Mēs bijām zem mana Bristo! lidaparāta piestiprinājuši kameru…” Noliku uz galda savu alus kausu, lai visu labāk izskaidrotu ar rokām. „… un tad es lidoju virs ienaidnieka teritorijas. Fotografēju militāro spēku pārvietošanos, artilērijas izvietojumu un tamlīdzīgi.”

„Vai uz jums šāva?”

„Visu sasodīto laiku. Vairāk laika pavadīju lāpot caurumus, nekā sēžot pilota kabīnē.” Tas visus sasmīdināja. „Vienreiz no apakšas |

izšāva caur manu sēdekli un norāva man brilles.”

„Nevar būt.”

„Tās joprojām glabājas pie manis, varu pierādīt,” es teicu.

„Vai gaisā gadījās iekļūt arī savstarpējā cīņā ar lidaparātiem?”

Es noskurinājos. „Vienreiz redzēju tādu cīņu.”

„Kā ar fon Rihthofenu? Vai kādreiz gadījās cīnīties ar viņu?”

„Ar Sarkano baronu? Kā redzat, es vēl esmu dzīvs.”

Vīrieši ap mani atkal iespurdzās smieklos. Kāds man papliķēja pa muguru.

m

„Vai jūs kādreiz notrieca?”

Dzirdēdami jautājumu, daži interesentam uzmeta nopietnus skatienus, bet es izlikos, ka tas nebija nekas sevišķs. „Mani notrieca austrieši. Viņu lodes tā sagrauza manu lidaparātu, ka es virpuļodams triecos zemē. Ak Kungs, kā man patika mans Bristol\ Centos nokrist neitrālā teritorijā.” Izdzēru alus kausu un to tukšu noliku uzbāra letes. „Pamodos lazaretē. Todien ari ieguvu šis,” es teicu, norādīdams uz apdeguma rētām. Sī atzīšanās izkausēja ledu starp mums, jo puiši redzēja, ka nekautrējos no tā, kas ar mani noticis.

Patiess stāsts, gandrīz viss. Rētas nomaini pret amputētu roku un būsi dzirdējis mana darbaudzinātāja Džona Stīvensona stāstu. Viņš man bija rādījis tās brilles.

Es taču nevarēju viņiem stāstīt patiesību, vai ne?

Centos atstāstīt vecā vīra varoņdarbus, cik vien labi spēju. Es pratu ticami izklāstīt viņa pieredzēto tā, lai klausītāji godbijīgi novērtētu vecā vīra kalpošanu savai valstij. Viņš neko daudz nerunāja par vecajiem laikiem, taču, kad gremdējās atmiņās, es klausījos. Parasti tas notika pēc pāris brendija glāzēm.

Es to nebūtu darījis, ja es nebūtu veterāns. Iespējams, man vairs nav pašcieņas, taču vīriešus formas tērpos es joprojām cienīju. Un es biju viens no viņiem. Slepena kara veterāns. Kas piedalījies cīņās, kuras vēl nav notikušas vai varbūt šajā pārrakstāmajā vēsturē pat nenotiks.

Un, cik vien sen spēju atcerēties, man nekas nesanāca. Man bija patīkami sajust, ka mani novērtē kaut uz šo īso mirkli pat tad, ja ne par to, ko patiesībā biju darījis sava karaļa un valsts labā. Es jutos priecīgs, saņemot šo dažu tautiešu atzinību.

Niansēm nebija nozīmes. Pastāstīju Stīvensona stāstu, lai nebūtu jāizklāsta savs, taču, šādi izkratot sirdi, atbrīvojos no savām sāpēm.

Vīrietis, kurš mani pirmais bija uzrunājis, paspieda man roku. „Valsts ar jumā lepojas, ser! Paldies!”

Un, Dievs sargi viņus, tie pacēla par mani glāzes. Neviens nekad agrāk man nebija pateicies par manu ieguldīto darbu. Kopumā bija ļoti maz cilvēku, kas zināja patiesību par manām gaitām, par mocībām un ciešanām, ko biju piedzīvojis Lielbritānijas dēļ. Un pat tie par manu ieguldījumu nebija pateikuši nevienu laipnu vārdu. Arī vecais vīrs ne. Es izvilku no kabatas mutautiņu un izlikos, ka izšņaucu degunu, lai mani jaunie biedri neredzētu, ka acīs ir sariesušās asaras.

Tomēr es nespēju tās kontrolēt. Es biju sasodīti vientuļš.

Pēc trešā alus es vairs nejutos tik stīvs un pienākumu nospiests. Vēlāk pat pāris reizes pamētāju šautriņas. Man galīgi negāja. Taču, ak Dievs, piedzerties kopā ar dažiem biedriem, uz īsu brīdi aizmirst savas problēmas… pat neatminos vairs, kad pēdējo reizi to biju darījis. Es biju pasācis daudz laika pavadīt krogos, kad sākās visas tās ķezas ar Līvu un mūsu dēlu Džonu, taču tas vienmēr bija pa kluso. Tā no sirds nekad neatpūtos.

Dažas minūtes pirms sešiem bārmenis ieslēdza radio, ļaujot uzsilt lampām, pirms sākas BBC ziņas. Mēs pārtraucām mest šautriņas; pulkstenim nozvanot sesto stundu, sarunas pārvērtās klusos čukstos.

„Šīs ir Ziņas pulksten sešos, un studijā ar tām — Aivars Lidells. Vācu bruņotie spēki šodien placdarmā Sedānā un Dinantē turpināja šķērsot Mēzu, iekļūstot arvien dziļāk Francijā. Šodien pēc četriem Francijas devītais un otrais leģiona korpuss atradās nepilnu septiņdesmit piecu jūdžu attālumā. Ģenerālis Gamelēns paziņoja…”

Kamēr pārējie klausījās, es izdzēru savu alu. Nebija vajadzības klausīties šīs ziņas. Friči mūs sakaus, un, kamēr britu kareivji mēģinās evakuēties, viņi tos noslepkavos. Hitlers piespiedīs francūžus atzīt savu kapitulāciju tajā pašā dzelzceļa vagonā, kurā ķeizara vīri bija parakstījuši savu kapitulāciju un pielikuši punktu Pirmajam pasaules karam.

Es tur neko nevarēju labot. Es biju atceļojis no nākotnes, lai glābtu pasauli no iznīcības, bet taisīt zilus brīnumus es nepratu. Pasaule nepakļāvās manām iegribām. Es nespēju izmainīt kara gaitu, piemiedzot ar aci un iečukstot austiņā. Es nebiju nekāda Grēta.

Droši vien jau biju izdzēris par daudz, jo kāds iejautājās: „Kas ir Grēta?”

„Čigāniete, kas pie šī visa ir vainīga,” es teicu, pavicinādams roku un noliedams galdu ar alus putām. „Mēs visi esam viņas marionetes. Stulbais Pančs un Džūdija. Tie esam mēs.”

Varbūt es biju atslābinājies jau par daudz. Nieks vien, jo viņi to norakstīja uz to, ka biju jau gana daudz izdzēris, kas bija tiesa, bet tas nebija būtiski. Viņi vēl joprojām ar mani runāja un izturējās kā pret cilvēku. Es par to biju ļoti pateicīgs. Es varētu šeit nosēdēt visu vakaru.

Lai gan joprojām lija, es nolēmu iet uz noliktavu ar kājām, nevis maksāt taksometram, lai mani aizved. Rītdienas uzdevums būs padārgs. Es novilku izmirkušās drēbes un caurvējā tūdaļ sāku drebināties. Lai sasildītos, es izbēru sava portfeļa saturu kādā tukšā mucā un pielaidu uguni Asinszāles glabātuvē savāktajām mantām.

Un gandrīz pats sevi aizdedzināju. Uguns uzliesmoja daudz enerģiskāk, nekā biju gaidījis. Krasnopoļska diafilmas fragmenti krakšķēdami izkusa un nosmirdēja pēc etiķa. Celulozes acetāts. Taču Lorīmers restaurēto Taragonas diafilmu laikam bija uzlicis uz celulozes nitrāta plēves. Filmas rullis uzšāvās gaisā kā salūts. Ja man nebūtu tik veiklas kājas, droši vien būtu palicis bez uzacīm. Vienam mūžam jau biju sakrājis pietiekami daudz rētu.

No mucas izvēlās zili melns dūmu mākonis un tika aizpūsts līdzi caurvējam, kas plūda caur noliktavu. Dūmi koda man acīs, taču liesmas vismaz deva siltumu, tāpēc, pārvelkot sausas drēbes, es tos pacietu.

Es nevarēju sadedzināt Grētas akumulatoru, bet negribēju piņķerēties, to izjaucot. Domāju, ka tajā bija ierastais raganu brūvējums, kas satur kodīgas vielas un, Dievs vien zina, ko tik vēl ne. Aiznesu to uz molu un iemetu Temzā. Akumulatoru apņēma melnā nakts, tas ar šļakstu un plunkšķi iekrita tumšajā ūdenī. Un noslīka, es ceru, ka uz visiem laikiem.

NĀKAMAJĀ rītā es savācu visu naudu, ko biju nočiepis patvertnē, un devos uz Vaitčapelu. Fērklogstrīta bija īstā vieta, uz kuru doties pēc aizliegtām lietām, kontrabandas vai citiem nelegāliem pirkumiem. Šajā melnajā tirgū Stīvensons pirka savu amerikāņu tabaku. Šī bija arī tā vieta, kurā Vils iegādājās morfiju, kad alkohols vairs nespēja notrulināt mokas, ko viņš izjuta, kad eidoloni kārtējo reizi pieprasīja nomaksāt asins cenu.

Es šeit ierados ar sava dubultnieka ID karti kabatā. Pakaļdarinājums man izmaksāja ievērojamu summu, toties tas bija kvalitatīvs: uzpircējam bija tukšu karšu čupiņa un īstās kartes, kas bija iznestas no paša Nacionālā reģistrācijas biroja. Nemaz nejautāju, kā viņš to dabūja gatavu. Viņš pat nokopēja ar zīmogu iespiestos datumus un izsmērēja tos kā oriģinālā. Tā kā īstās kartes īpašnieka paraksts bija mans, nebija grūti to atdarināt. Uz kartēm nebija norādīts to īpašnieka dzimšanas datums. Ja tas tur būtu, es uzpircējam būtu vienkārši pateicis par divdesmit gadiem senāku gadu — 1890.

Jau pēc stundas man rokās bija Reibolda Mārša ID kartes kopija, kas bija pilnīgi identiska viņa kartei līdz pat sīkumiem, atšķīrās vien sērijas numurs. Šis viltojums bija vairāk nekā perfekts, lai neradītu policistiem nekādas aizdomas, ja nu viņi mani atkal apturētu. Viņiem būtu jāsazinās ar NRB, lai pieķertu, ka tāds sērijas numurs nemaz neeksistē, bet kaut kas tāds notiktu tikai tad, ja mani atkal aizvestu uz kameru vai ja mani noķertu Drošības dienests. Pēdējā gadījumā ID karte būtu pēdējais, par ko man uztraukties. Katrā ziņā, noglabājis kabatā savu jauno dokumentu, es izjutu ļoti lielu atvieglojumu.

Pavadot iepriekšējo vakaru krogā, biju izbaudījis biedriskumu, sajutis, ka mani novērtē. Tomēr, uzaustot rītam, siltās sajūtas bija apdzisušas, un to vietu bija ieņēmusi jau līdz kaulam pazīstamā vientulība, kas šķita auksta kā izdzisuši pelni. Es iztērēju vēl mazliet naudas, lai nopirktu pienācīga izmēra kreklu, kā arī kaklasaiti.

Un, uzvilcis mugurā jauno kreklu un apsējis kaklasaiti, jau trešo reizi divu dienu laikā atgriezos Valvortā. Es sev ieskaidroju, ka daru to tikai tāpēc, lai atgrieztu sava dubultnieka ID karti. Vien ātri ieskriešu. Es pagaidīšu, kamēr Līva kaut kur aiziet, iezagšos mājā, nolikšu karti atpakaļ vietā un izlavīšos atkal ārā. Nepaies pat piecas minūtes. Es sev teicu, ka tad man būs par vienu lietu mazāk, par ko vēlāk uztraukties.

Nē. Pat es pats tam visam nenoticēju. Biju centies, cik varēju, lai glābtu pasauli. Tagad gribēju vienīgi justies kā cilvēks. Atrasties viņas tuvumā. Kaut uz īsu brīdi.

Nemanīju nevienu, kas novērotu māju, taču jutos pārāk vientuļš, lai mani tas vispār uztrauktu.

Es ievilku dziļu elpu. Vilcinājos. Sadūšojos. Pieklauvēju. Kamēr es neizlēmīgi centos saprast, vai man atmest šim idiotismam ar roku vai klauvēt vēlreiz, Līva atvēra durvis.

Viņas acis uzreiz pievērsās manām rētām, taču tikai uz mirkli. Viņa ātri attapās. „Kā varu jums palīdzēt?”

Šī bija pirmā reize kopš manas ierašanās, kad varēju viņu kārtīgi aplūkot. Es biju pieradis pie mazajām krunciņām ap viņas muti un pigmenta plankumiem, kas bija aizstājuši viņas vasaras raibumus. Tomēr tagad laiks bija patīts atpakaļ, un manā priekšā stāvēja tā sieviete, kādu es Līvu atcerējos jaunībā. Sieviete, ar ko biju iepazinies „Hārtā un Hērtā”. Sieviete, kas mani mīlēja. Manu bērnu māte. Mana sieva.

Man nebija ne jausmas, vai viņa vēl kādreiz būs mana, taču es vienmēr palikšu viņai uzticīgs.

Runā, es sev pavēlēju. Viņa neatpazīs tavu balsi.

„Labdien, Mārša kundze?”

Viņa pacēla uzaci. Tā Līva mēdza pateikt: /«, kas ir?

„Mans vārds ir Lidells-Stjuarts. Es strādāju pie Ārlietu sekretāra. Es gribētu ar jums parunāt par jūsu vīru.”

Viņai iepletās acis un atkārās mute. Šausmas, kas iezīmējās viņas sejā, man vēderā iedūrās kā lāsteka. Es turpināju runāt, pirms viņa nonāk pie nepareizā secinājuma. „Uztraukumam nav pamata, Mārša kundze, viņam nekas nekaiš!” Tā es vismaz cerēju. „Neesmu šeit ieradies oficiālā vizītē. Kā noprotu, jums mājās ir zīdainis. Tāpēc arī atnācu atvainoties.”

Līva mani nopētīja. Es redzēju, kā nozibsnī viņas acis, un jau gatavojos dzirdēt cinisku piezīmi. Un tā jau bija sagaidāma. „Vai šī atvainošanās iekļauj arī līšanu uz vēdera?”

jā, tā bija mana sieva. Taču es izlikos, ka esmu pārsteigts nesagatavots. „Es…” Es apklusu. Papurināju galvu. „Atvainojiet?”

„Neiebilstu arī pret pinkšķēšanu,” teica Līva, „vai pret zemošanos. Es neesmu īpaši izvēlīga sīkumos. Tomēr gaidu krāšņu atvainošanos.” Viņas skatiens kļuva nopietns. „Tas ir mazākais, ko varat darīt.”

„Ak… Kā vēlaties, kundze!”

Viņa kodīja savu lūpu, to apdomādama. Tad atkāpās un pavēra durvis plašāk. „Ienāciet!”

Un es tā arī darīju.

Intermedija: Greta

Viņa ar pusdievietes skaidrību nevainojami atceras nākotnes šifru. Redz katru soli, ko sper otra viņa, lai ievilinātu Reiboldu pagātnē. Atceras ceturtdaļgadsimtu ilgu prologu.

Taču tagad viņa ir pavisam jaunas laika līnijas atzara punktā. Šis visums ir tikai vienu dienu vecs. Tas ir kā tikko izšķīlies cālītis, pārāk nevarīgs un akls, lai izdzīvotu bez citu palīdzības. Tas ir kā mīksts māls, kas tiecas pēc skulptora rokām. Trauslie zīda un zelta pavedieni gaida lietpratīgas vērpējas pieskārienu. Gaida viņu.

Viņas Willemkrдfte būs tās stelles, kas šai jaunajai laika līnijai piešķirs formu un struktūru. Kā jebkuram mazulim arī šim visumam ir nepieciešama kārtība. Nolūks. Viņa par to gādās.

Pēc viņas ierodas brālis. Viņš viņai atgādā akumulatoru.

Aktivizējot Gцtterelektron, pasaule pazūd aiz mirdzoša iespēju tīmekļa aizkara. Viņas pirmais īstais acu uzmetiens jaunajai laika līnijai. Tik skaista. Viņa grib to izpētīt. Katru pavedienu, katru atzarojumu, visus miljons smalkos atzariņus. Ak, cik pasakaini ir izpētīt šīs ainavas, traukties līdz galam notikumos, kas nez vai kādreiz notiks! Viņa nespēj tam pretoties. Viņa steidzas uz priekšu — pa dienām, nedēļām, mēnešiem, gadiem — dodamās pa spīdošajām iespēju takām, lai uzmestu skatienu pasaulei, kuru viņa radīs kopā ar Reiboldu, dzīvei, ko viņi nodzīvos kopā…

Pusdieviete — lūriķe.

… Un pamana kaut ko pavisam neredzētu: nākotnes zaudē savu vienotību, izkūst neskaidrās kontūrās. Viņas gribasspēks apsteidz Šīs tikko izšķīlušās laika līnijas dzimšanas kliedzienus! Radīšanas ņirboņai vēl jānotrauc nenobriedusī pirmatnības migla. Ir nepieciešams laiks, lai izjauktu bezgala viendabīgo, bezgala izotropo varbūtību perfekto simetriju.

Viņa atkāpjas. Turpmākajās dienās būs darba pilnas rokas, šajās pirmajās stundās būs jāizpēta daudzas iespējamās izvēles. Pēc vienpadsmit minūtēm viņi parkā satiks Reiboldu, viņas Reiboldu.

„Tu atgriezies pēc manis,” viņa teiks. „Es jau zināju, ka tā notiks.”

Un viņš atbildēs: „Tu nolādētā, ļaunā kuce! Es to nedarīju tevis

dēļ.”

Nē. Tas nav jauki.

„Tas esi tu,” viņa teiks. „Tu man atnāci pakal."

Un viņš atbildēs: „Tā esi tu.”

Tā jau ir labāk.

Lai ko Reibolds darītu, viņš visu mazliet izmaina. Katrs viņa Sv. Džeimsa parkā nomītais zāles pleķītis, katra vīrišķīgi saldā izelpa, kamēr viņi gaida mašīnā. Iesākumā vien niecīgas pārmaiņas, taču tas pieaugs.

Sniegpārslas pārtaps lavīnās. Nokritis koks izmainīs straumi, izmainīs pietekas, radīs upē jaunus līkločus, bezgalīgajā un plašajā laika kontinentā izkodinās jaunu topogrāfiju.

Kad viņa caur iespējamo nākotņu mirdzošo gobelēnu palūko- \

jas uz Reiboldu, viņš pārvēršas par ēnu, par siluetu, kas izskatās kā kaleidoskopiska difrakcija. Rakstam ir struktūra, dārza režģis, caur kuru viņa pīs sava Willenskrдfte vīteņus. Kopā viņi radīs jaunu pasaules virzienu, pasaules koku, kas būs gana spēcīgs, lai deformētu visumu, kā viņa to gribēs. Viņa un viņš šai jaunajai laika līnijai ir kā Ieva un Ādams. Tā ir viņu atvase, viņu pūļu auglis. Viņš ir tas vīrietis, kas ir atceļojis no nākotnes. Un viņa ir tā sieviete, kura tai redz cauri.

Viņa vēlreiz ieskatās nākotnē. Taču tālo nākotni vēl arvien ietin blīvs, svina pelēks pirmsradības mākonis.

Tam nav nozīmes. Viņa zina, ko ieraudzīs, kad migla izklīdīs. Nākotne vairs nebeigsies eidolonu dēļ. Eidoloni viņu vairs neizdzēsīs. Viņa būs kopā ar Reiboldu. Ja viņai tiks dots laiks, viņa panāks, ka Reibolds viņu iemīl. Vairs nebūs nekādu eidolonu, muižas, burvju, Gotterelektrongruppe, kas abus varētu izšķirt. Vairs nekāda traucējoša kara, kas izjauktu viņas vēlmju piepildīšanu.

Nekā, kas varētu novērst Reibolda uzmanību. Vairs nekādas vasarraibumainās maukas. Nekāda gaudojošā bērneļa.

7

1940. gada 15. maijs

53° 55’ 41” uz ziemeļiem, 8° 14’ 6” uz austrumiem

„Tas nav iespējams,” teica Māršs.

Pieliecies, lai izietu cauri lūkai, viņš sekoja Grētai pa šaurajām zemūdenes ejām. Kad neilgi pēc pusnakts sardzē esošais jūras spēku virsnieks paziņoja, ka pēc pāris stundām tie piestās ostā, Grēta bija pārģērbusies. Viņai mugurā vairs nebija izbalējusi lauku kleita. Tagad viņa bija uzvilkusi pavisam jaunu pelēku formas tērpu, kas nepārprotami bija šūdināts speciāli viņas smalkajam augumam. Kreisajā pusē uz apkaklītes bija trīs rombveida izcilnīši, bet uz katra pleca pa vienam SS-Obersturmjūhrer, kaut kas aptuveni līdzvērtīgs tam, ko Karaliskā jūras spēku flote sauca par apakšleitnantu. Tiktāl Lidella-Stjuarta j

informācija bija akurāta. Tomēr zīmotne labajā pusē uz viņas apkaklītes nelīdzinājās nekam, par ko viņš kādreiz bija mācījies: miroņgalva, kurā iešķelts SS siegrunen. Māršs nosprieda, ka tā simbolizē Gotterelektrongruppe.

Vācijas kara flotes jūrnieks deva ceļu Grētai, kaut gan nebija saprotams, vai tāpēc, ka izrādīja cieņu viņas dienesta pakāpei, vai tāpēc, ka izjuta bijību viņas vadu dēļ. Izskatījās, ka Gotterelektrongruppe zīmotne tiem neizteica neko vairāk kā Māršām. Zemūdenes apkalpe visu laiku piesardzīgi raudzījās uz čigānieti un viņas brāli. Tāpat arī

uz Māršu, taču cita iemesla dēļ — viņš bija viens no nīstamajiem angļiem.

Tik atklāti atrasties sava ienaidnieka acu priekšā bija biedējoši. Viņš izlikās par dezertieri, taču šie jūrnieki būtu muļķi, ja tāpēc viņam uzticētos. Teorētiski viņi neuzdrošinājās viņu aiztikt, ja nu gadījumā reiham viņš tiešām izrādās vērtīgs. Taču praktiski viņa vienīgais aizsargs bija noslēpumainā meitene ar „jaukteņa asinīm”.

Tas bija mulsinošākais no visa. Kad Lidells-Stjuarts sāka stāstīt par Grētu, viņš kļuva nelokāms. Viņa izliksies nevainīga. Viņa centīsies tevi savaldzināt. Viņa pat flirtēs ar tevi. Taču nekad neaizmirsti: tu neesi viņai nekas vairāk kā tikai instruments. Nekad neuzticies viņai! Un tomēr, par spīti tam visam, viņš bija pārliecināts, ka Grēta Māršu aizstāvēs.

Aģenta iefiltrēšana Reichsbehorde? Pat ne savos drosmīgākajos sapņos, ne arī tad, kad viņi bija pārdzērušies brendiju, Māršām un Stīvensonam nekas tāds nebūtu ienācis prātā. Komandieris bija izmetis īsto ēsmu, kas spēja panākt, lai Māršs pamest ģimeni.

Un tādējādi viņa dzīvība bija nonākusi Grētas neuzticamajās rokās. Tātad viņa niecīgās izredzes izdzīvot bija atkarīgas no tā, cik labi viņš sapratīsies ar šo meiteni. Tā nu, Grētai pastaigājoties pa piebāzto zemūdeni, viņš viņai mina cieši uz papēžiem. Tas nebija viegli; vietām ejas bija vien dažas collas platas, un katra brīvā vietiņa bija piekrauta ar kastēm, kurās bija krājumi. Zemūdenē smirdēja pēc dīzeļdegvielas, vārītiem kāpostiem un citu vīriešu elpas. Zemūdenes jūrnieki lielos daudzumos lietoja dezodorantus un smaržas, lai nomāktu sava ķermeņa aromātu. Pirms dažām dienām zemūdene bija piestājusi krastā, lai uzņemtu Klausu, taču tas viņu ilgās patruļas laikā bija īss pieturas punkts. Pat virsnieki nebija noskuvušies.

Māršs uzlika roku uz auksta tērauda spraišļa un sasvērās sānis, kad zemūdenes klājs zem kājām sašūpojās. Korpuss iestenējās garā, zemā vaidā, zemūdenei Ziemeļjūrā šķeļot ūdeni un tuvojoties Brēmenhāfenei. Viņam nebija problēmu pārvietoties pa zemūdeni, kas šūpojas, taču viņa kājas bija pieradušas pie cietas sauszemes, zemūdenē tās tomēr jutās citādāk.

Grēta ieritinājās uz savas nolaižamās lāvas. (Un tā bija viņas. Izņemot kapteini, viņa bija vienīgā persona uz klāja, kurai uz maiņām nebija jādala sava guļvieta ar kādu citu. Zemūdenē daudzi ar to bija neapmierināti, it sevišķi tie virsnieki, kuri viņas dēļ bija pārvietoti. Vēl jo sliktāk bija tas, ka šajā kuģošanas reizē vēl nebija izšauta neviena torpēda, kas nozīmēja, ka neviens nevarēja iekārtoties torpēdas atbrīvotajā telpā.) Viņa apgūlās uz sāniem, vienu roku nolikusi uz gurna, bet ar otru atbalstīdama galvu. Šāda formalitāšu neievērošana varētu tikt uzskatīta par nepiedienīgu, ja to būtu redzējis kāds augstākas dienesta pakāpes virsnieks. Bet, no otras puses, nebija arī pieņemami, ka pār pleciem karājas bizes. Nemaz nerunājot par viņas dzimumu. Taču Gotterelektrongruppe, jo sevišķi Grēta, bija izņēmums. Tas lika viņam atgriezties pie apspriestā jautājuma.

„Nav iespējams? Droši stāsti, Reibold!”

Sakrustojis rokas, lai būtu siltāk, Māršs atbalstījās pret zemūdenes korpusu. „Ja tev būtu zināma nākotne, viss, kam lemts notikt, tas nozīmētu, ka viss ir jau iepriekš nolemts.”

„Kā gan tu zini, ka tā nav?”

„Tas nozīmētu, ka nemaz nav tādas brīvās gribas.”

Grēta sarauca pieri, it kā viņš tikko būtu pateicis kaut ko stulbu. Viņa teica: „Man piemīt brīvā griba.”

„Pareizi. Un tāpat ari man.”

Kad viņš izrunāja atbildi, uz viņas lūpām parotaļājās mazs smaidiņš. „Vai tu esi pārliecināts?”

„Protams, ka esmu.”

„Es zināju, ka tu tā teiksi.”

Klauss klupdams krizdams ievēlās pa lūku, viņa piere bija norasojusi ar sviedriem. Viņš pagāja garām Māršām un Grētai, neteicis ne vārda, bet pēc tam nolaida lāvu, ko uz maiņām dalīja ar Māršu un diviem citiem jūrniekiem. Viņa krūtis izriesās un noplaka, gari un lēni elpojot. Jau kopš zemūdenes ieniršanas Lamanša jūras šaurumā viņš bija juties slikti.

Zemūdenes korpuss iečīkstējās. Klauss aizspieda ciet acis. Māršs jautāja: „Kas viņam kaiš?”

„Klaustrofobija,” Grēta atbildēja. „Tā ir doktora apmācību metodikas blakusparādība.”

„Es biju domājis, ka to, ko jūs spējat, jūs panākat ar tiem.” Viņš norādīja uz akumulatoru, kas Grētai bija piestiprināts pie vidukļa.

„Akumulators ir tikai instruments, ar kura palīdzību izmantot spējas, nevis pašas spējas.” Viņa ar pirkstiem bakstīja pie apkaklītes piestiprināto zīmotni. „Mēs darām to, ko spējam ar gribasspēka palīdzību. Enerģiju gribasspēkam dod tas, ko doktors sauc par Gцtterelektron.” Tagad bija skaidrs, kāpēc viņai un brālim bija tāda zīmotne. Dievišķais zibens piešķiļ enerģiju Willenskrдfte. „Bet iesākumā gribasspēks ir jāuztrenē. Mana brāļa gadījumā ļoti jāvēlas izkļūt no sava zārka.”

Māršs par fon Vestarpu vēl nebija dzirdējis neko tādu, kas nemudinātu domāt, ka doktors fon Vestarps nav sadistisks, pirmklasīgs ķertais. Taču drīz vien viņš pats visu redzēs.

„Reinharda gadījumā tas bija aukstums.” Grēta papurināja galvu. „Miskastnieks ļoti neieredz ziemu.”

„Kā ir ar tevi? Kā viņš apmācīja tevi ielūkoties nākotnē, ja tas tiešām ir tas, ko tu spēj darīt?”

Grēta paliecās uz priekšu. „Es esmu citādāka nekā pārējie,” viņa pačukstēja.

„Kā tu zināji par Līvu? Un mūsu meitām?”

Grētas seja apmācās. Viņa centās, lai tas nebūtu pamanāms, viņai bija sasodīta akmens seja, taču viņa nespēja neuzkrītoši uzmest skatienu savam akumulatoram. Viņam bija izdevies panākt, ka viņa izjūt šaubas pār savām spējām, taču tās bija mirklīgas. Viņa pacēla skatienu un ledaini viņu uzlūkoja. Vai viņa tikko bija ielūkojusies nākotnē, lai saprastu, ka viņš melo?

„Uzķēries!” viņš teica. „Nu jau divreiz. Nemaz necerēju, ka otrreiz uzķersies.”

Ja pirms tam viņas sejas izteiksme bija ledaina, tagad tā bija arktiska. Iespējams, ka viņas mānīšana nemaz nebija tik laba doma.

„Vai vēlies, lai tev pastāstu par tavu dēlu?” Māršs bija pārsteigts, jo nebija gaidījis šādu atbildi, un viņa to redzēja. „Ak, jā! Pastāv laika līnijas, kurās tev ar Oliviju ir dēls. Viņu sauc Džons. Viņš nemaz nelīdzinās savam tēvam.” Viņš atguvās no pārsteiguma, taču Grēta turpināja runāt. „Pastāsti man, Reibold! Kas bija pirmais, kas Olīvijā piesaistīja tavu uzmanību? Vai tie bija vasaras raibumi? Vai viņas balss?”

„Tu neko nezini par Līvu.”

„Gluži pretēji. Es diezgan daudz ko zinu par tavu ģimeni. Es zinu, ka apprecējies Džona Stīvensona dārzā. Neliela ceremonija. Viljams bija tavs vedējs. Viņš…”

Māršs teica: „Tie ir tikai minējumi.”

„Nebūt ne. Olīvija man pati visu pastāstīja.”

„Tu nekad neesi tikusies ar Līvu.”

„Esmu gan.” Grēta vēlreiz paliecās uz priekšu, ieskatījās viņam acīs. Māršs to tumšajos dziļumos saskatīja kaut ko satraucošu. „Lejā pa straumi,” viņa pačukstēja.

Klauss piecēlās sēdus. „Vai jūs beidzot aizvērsieties?”

„Piedod, brāl’! Es uzvedīšos kārtīgi.”

Viņš piecēlās kājās un nostājās pret Māršu. Klausam bija tāda pati olīvkrāsas āda kā māsai, taču viņš nebija pārmantojis tādas acis. Māršs tajās neredzēja peldam ārprātu. Vien aukstasinīgu degsmi, kas bija raksturīga visiem fanātiķiem.

Klauss teica: „Viņa saka, ka tu esi svarīgs tam, kas notiks. Lūdz Dievu, lai tas nemainītos!” Māršs samiedza acis, Klausa skābajai elpai plūstot pār viņa seju. Klausam bija palicis slikti.

„Nodosi mani reiha drošības galvenajai pārvaldei, ja?”

„Nē, viņš tā nedarīs,” Grēta iestarpināja.

„Kad doktors nolems iztikt bez tevis, viņš tevi aizsūtīs uz treniņu laukumu, lai pārējie var praktizēt savas spējas. Esi par to pateicīgs!” Klauss ar pirkstu piespieda Māršām pie krūškurvja. „Es izdarīšu tā, lai tava nāve būtu ātra.”

Divas balsis centās iegūt Mārša uzmanību. Viena bija Lidella-Stjuarta ķērkstošā, aizsmakusi balss, kas bārstīja noslēpumus par Klausa psihi: Lai viņš tev uzticētos, tev jāpadara viņš par savu sabiedroto… Otra bija Mārša iekšējā balss, un tā dusmīgi pretojās: Neļauj tam maršējošajam plānprātiņam domāt, ka viņš var tevi iebiedēt!

Strupceļš.

Māršs nokrakšķināja pret žokli savu pirkstu locītavu kauliņus un izslējās visā augumā. Klauss tomēr bija par dažām collām garāks. „Kas tu esi, Kļaus? Kad neslēpies aiz savas māsas un akumulatora,” viņš sacīja. Un pēc tam, nespēdams pretoties kārdinājumam, piebilda: „Noņem to kādreiz, un tad mēs redzēsim, kuru sagaidīs ātra nāve!”

Grēta nolēca no savas lāvas. „Brāl’, tu esi sarūgtinājis mūsu viesi!” Viņa noglāstīja Klausa vaigu, pēc tam arī Mārša. „Tas būtu diezgan glaimojoši, ka jūs abi kautos manis dēļ. Tomēr šobrīd nav īstais laiks.”

NORMĀLOS apstākļos Unterseeboot-115 varēja izmitināt vairāk nekā piecdesmit apkalpes locekļus. Pat tad saspiestajā kuģī nepietika vietas, lai kaut neliela apkalpes daļa varētu vienlaicīgi paēst vai pagulēt. Divu SS virsnieku un angļa klātbūtne apkalpē radīja papildu spriedzi. Tieši tāpat kā fakts, ka uz klāja bija sieviete. Jūrnieki varbūt laida viņu pa priekšu, varbūt izjuta bijību, taču tas nenozīmēja, ka viņu acīs nebija manāms aizkaitinājums. Lielākoties aizvainotie skatieni tika raidīti Māršām un parasti tad, kad viņš stāvēja rindā, lai saņemtu savu „truša” porciju, kā apkalpe sauca maizi, kas bija izraibināta ar izplūdušu, baltu pelējuma sēnīti.

Kāds skaļi novīpsnāja: „Es pazīstu to smaku.” Kaut kas piebakstīja Māršām pie jostas vietas. „Eh, tas tak tas angļu šunelis!”

Kāds cits zemūdenes jūrnieks teica: „Vai tiesa, ka Čērčils tevi aizsūtīja dillēs, kad neprati viņam godam pakalpot?”

„Es domāju, ka viņu aizsūtīja prom smakas dēļ.”

Frici, tu pats neesi nekāds rožu pušķis!

Zem pēdām rībēja klājs, kad sanāca arvien vairāk jūrnieku, lai pasmietos par angli.

„Varbūt viņš ir žīds,” sacīja trešais. Vīrietis, kas izteica dzēlīgās piezīmes, runāja lejasvācu dialektā. Frīzs, kas dzīvoja netālu no piekrastes. Bija loģiski, ka viņi pievienojušies Vācijas kara flotei, ja reiz uzauguši jūras tuvumā.

„Pat žīdam pietiek prāta te nerādīties. Runā, ka šis esot dezertieris. Es domāju, ka viņš ir spiegs.”

Māršs pārmala galvā visas iespējamās rīcības, kas palīdzētu briestošajai konfrontācijai nolaistu tvaiku. Viena lieta bija pārmīt dažus vārdus ar Klausu, bet, kad uzklupa vesels bars friču, tas nešķita diez ko labs sākums viņa misijai. Ar viņu varētu būt cauri, ja viņš zaudēs savaldību un nolaidīs no kājām kādu no fričiem; nebija nekādas garantijas, ka kāds virsnieks šo visu nekavējoties pārtrauks. Maza laiva. Cik gan ilgi viņi spēs pievērt acis? Sī izsmiešana varētu vēl turpināties labu laiku, pirms kāds nolemtu to izbeigt. Mārša liktenis bija atkarīgs no Grētas goda vārda, patiesībā no mājiena, ka viņam ir būtiska loma reiha nākotnē.

Māršs centās atrast veidu, kā to visu apturēt. Risinājums tā arī neatradās.

Jūrnieks, kurš to visu bija sācis, iespraucās rindā priekšā Māršām. Viņa seja bija noklāta ar pūtītēm. Pēc izskata šķita, ka zēnam ir ap astoņpadsmit, divdesmit. Viņa zodu klāja pūkaini bārdas rugāji. Viņš nebija sevišķi gara auguma; zemūdenē nebija paredzēts uzņemt garos. Uz viņa raupjajām rokām bija daži noberzumi, Māršs nevarēja pateikt, vai tie bija iegūti strādājot vai kaujoties.

„Kā ir angli? Tu esi zaķpastala vai spiegs?”

Lai tu nolādēts, Lidell-Stjuart! Māršs ķērās pie scenārija, kuru uz ātru roku bija sagudrojis pa ceļam uz piekrasti. Viņš pārskrēja pāri visiem izdomātajiem veidiem, kā nonicināt Lielbritāniju un izteikt sajūsmas pilnus glaimus par Trešo reihu. Tad viņš visas šīs domas atmeta.

„Vai tāda ir vāciešu disciplīna? No nākamajiem pasaules valdniekiem es biju gaidījis vairāk.”

„Vai jūs dzirdat? Anglis domā, ka mēs esam pasaules valdnieki.”

„Un vai tu mūs laipni uzņemsi, kad ieradīsimies tavā valstī?”

„Jā, uzņemšu.” Māršs centās, bet viņam neizdevās to pateikt bez nepatikas pieskaņas, pavirša tēlojuma pazīmes. „Ne tikai es. Tādu kā es ir daudz. Tādu, kas grib, lai Lielbritānijā ienāktu nacionālais sociālisms.” Lai cik skumji nebūtu, tā bija patiesība. Lai viņi visi mūžam deg ellē!

Viens no pārējiem teica: „Varbūt iepazīstināsi mūs ar saviem draugiem.”

„Un ar jūsu sievietēm arī,” teica kāds cits.

,Ja,” teica barvedis. Jaunais puika glūnēja. „Varbūt tev pašam mājās ir kāda jauka freilene? Varbūt padalīsies ar mums?” Viņš sasmaidījās ar saviem biedriem.

Kāds no mugurpuses Māršu stipri pagrūda starp lāpstiņām. Māršs paklupa un uzgrūdās virsū barvedim. Barvedis viņu pagrūda atpakaļ. Māršs koncentrēja visu uzmanību uz delnām, lai nesavilktu tās dūrēs, kamēr tika mētāts šurpu turpu kā badmintona volāniņš.

Nezaudē savaldību! Nezaudē savaldību!

Barvedis teica: „Ļaušu pārējiem skatīties, kad paņemšu priekšā tavu freileni. Esmu dzirdējis, ka angļu maukas ir…”

Mārša dūres trāpīja viņam tieši zem žokļa, pietiekami spēcīgi, lai ar skaļu klakšķi aizcirstu ciet viņa muti. Zēns iespiedzās, saliecās uz priekšu un izspļāva gabaliņu no mēles. No viņa mutes karājās gari siekalu un asiņu pavedieni. Asinis nebeidza tecēt.

Velns. *

Māršu sagrāba pāris jūrnieki. Viņš pretojās, viņam pat izdevās atbrīvot vienu roku, taču tas neko daudz nepalīdzēja. Viņa vēlme pretoties saguma zem lēmuma, ka labāk šajā situācijā būtu ļaut viņiem sevi sist, nevis kauties pretī; ļaut viņiem just, ka ir uzvarējuši. Tā nu viņi turēja Māršu, kamēr zēns un daži citi nostājās rindā, lai viens aiz otra pāris reižu uzšautu anglim. Viņiem bija jārīkojas ātri: zemūdenē neko ilgi nevarēja noslēpt. Par disciplināriem pārkāpumiem viņi tiktu bargi sodīti.

Pār zēna zodu, kuram Māršs bija iekrāvis, notecēja gara, sarkana svītra. Viņš aiz dusmām izskatījās gluži vai zaļš, it kā viņam būtu kļuvis nelabi no tā, ka kuņģis pārpildījies ar asinīm. Viņš draudīgi vicināja uzgriežņu atslēgu.

Māršs pūlējās atbrīvoties, centās sagatavoties briesmīgajam salauztu ribu krakšķim. Prātoja, vai sitiens pārdurs viņa plaušas. Aizvēra acis. Sasprindzinājās.

Kaut kur kāda zābakos sperto soļu slampāšana rībēja pa klāju.

Pārējie atkāpās, lai dotu zēnam vairāk vietas, kur atvēzēties, cik nu tas piebāztā zemūdenē bija iespējams.

Slamp, slamp, s/amp, slamp.

Tanks.

Māršs sarāvās aiz sāpēm. Nekas nenotika. Viņš atvēra acis. Uzgriežņu atslēga mētājās uz grīdas. Marša uzbrucēji blenza uz sienu. Tic atkāpās, kad no tās iznāca Klauss, izspokojies no aukstās, tumšās telpas starp zemūdenes korpusiem, velkot līdzi barvedi. Viņi atkal kļuva vieliski. Klauss palaida zēnu vaļā. Viņa upuris trīcēdams sabruka uz grīdas un bija pavisam slapjš. Bija nepieciešams kāds mirklis, lai atgūtos no sāpju radītās miglas, pirms viņš apjēdza, kas bija noticis. Klauss Mārša uzbrucēju bija iemērcis jūrā. Māršs redzēja, ka arī Klausa apakšdelmi bija slapji. „Brīvs,” teica Klauss. Iebiedētie Vācijas kara flotes jūrnieki, dziļi paklanoties, atdeva godu SS oberšturmfīreram un izklīda.

Māršs pagriezās pret Klausu. „Paldies!” viņš teica.

„Ja mana māsa pārdomās, tu vēlēsies, kaut būtu tiem ļāvis sevi piebeigt.” Viņš aizsoļoja prom.

JVIāršs atkrita pret auksto zemūdenes korpusu. Pār plāksnēm lejā ripoja kondensāta pilieni kā dzelzs milzeņa sviedri un tecēja Māršām matos un aiz apkaklītes. Viņš nodrebēja. Viņš vēl kādu mirkli tur sēdēja, pūloties apkopot spēkus, lai nokļūtu līdz lāvai, taču viņa ļenganās kājas viņu vairs neklausīja. Par mata tiesu. Viņš no jauna sadzirdēja zābaku slampāšanu pa grīdas segumu. Viņš nepacēla skatienu; jau no gaitas vien viņam bija skaidrs, ka zābakos bija ieautas kaulainas potītes.

„Redzi?” teica Grēta. „Ar mani tu esi drošībā.”

„Varēji viņu atsūtīt ātrāk.”

„Tas nebūtu panācis vajadzīgo rezultātu. Tagad tie vīri no tevis baidās, jo viņi baidās no brāļa.”

1940. gada 16. maijs Brēmenhāfene, Vācija

Noskaņojums zemūdenē, tuvojoties un piestājot Brēmenhāfenē, bija mierīgāks. Māršu neviens vairs nekacināja, tādējādi apstiprinot Grētas nežēlīgos aprēķinus.

Lai izkļūtu no zemūdenes, bija jāuzkāpj pa trepēm līdz lūkai, pēc tam jātiek lejā pa vairākiem pakāpieniem, kas bija piemetināti pie zemūdenes ārējā korpusa. Esot sasistam, to bija grūti izdarīt. Māršs bija nonācis uz mola zemūdeņu bunkurā, milzīgā dzelzsbetona patvertnē.

Ja Francija kristu, Vācijas kara flotes zemūdenes no Francijas ostām iegūtu tiešu piekļuvi Atlantijas okeānam. Taču šobrīd Brēmenhāfene bija Vācijas galvenā bāze zemūdeņu operācijām Ziemeļjūrā un Ziemeļatlantijas okeānā. Tā bija būvēta, lai izturētu angļu bumbvedēju tiešus uzbrukumus. Māršs samirkšķināja acis un piesedza tās ar roku. Pēc brauciena krēslainajā U-115 prožektoru gaismas šķita nežēlīgi spožas. Atklātā okeāna tuvums palīdzēja izvēdināt dīzeļdegvielas smaku no viņa deguna. Dzelzsbetona ala trīsēja no tukšgaitā dārdošajiem dzinējiem un smagā aprīkojuma klaboņas. Tajā atbalsojās izrietās pavēles un skaļruņos runātie ostas kapteiņa ziņojumi.

Viņš caur burzmu sekoja brālim un māsai. Reichsbehbrde bija atsūtījusi Grētai un Klausam pakaļ mašīnu. Ieraudzījis Māršu, mašīnas vadītājs vilcinājās, taču viss norisinājās līdzīgi kā pludmalē. Grēta panāca savu.

Grētai iekāpjot mersedesā, viņu zemūdenes kapteinis uzsauca viņiem nopakaļ. „Tava krava zemūdenē aizņem pārāk daudz vietas.” Krava? Kaut kas negāja kopā. Visa bēgšana bija izdevusies pārāk viegli. Viņa uzsauca: „Tā paliks turpat. Es to savākšu, kad man tā būs vajadzīga.” Kolīdz viņi bija iekārtojušies mašīnā, Māršs jautāja: „Kas tā par kravu, par ko viņš interesējās?”

„Rezerves akumulatori,” viņa teica. „Manas instrukcijas bija diezgan konkrētas.” Instrukcijas? Grētas bēgšanu no Admiralitātes nebija organizējis iefiltrējies aģents. Viņa pati bija visu izplānojusi.

„Tas nožēlojamais izdzimtenis man meloja.”

,Jā. Tomēr tagad tu esi šeit. Nekam citam nav nozīmes.”

Kad Māršs atgriezīsies Anglijā, Lidcllam-Stjuartam būs draņķīga diena.

Sī rīta pirmajās stundās satiksme ostas rajonā nebija liela. Drīz vien viņi bija uz atklātas šosejas un devās uz Veimāru. Klauss nogulēja gandrīz visu brauciena laiku. Māršs centās iemigt, taču viņš nespēja ne nomierināties, ne aizdzīt skudriņas, kas skraidīja viņam vēderā. Katra nobrauktā jūdze veda viņu tuvāk REGP. Un ko tālāk?

Nokļūt fon Vestarpa muižā bija misijas visvieglāk izpildāmā daļa. Māršs spēja iedomāties, ka, ja viņš uzvestos tik naivi kā Vils, iepletis acis lielā optimismā, tad viņš varētu izgudrot, kā iznīcināt muižu. Iespējams, Grēta viņam palīdzētu to izdarīt.

Taču muižas iznīcināšana būtu kaķim zem astes, ja līdz ar to nepazustu arī visi dokumenti. Māršām šķita, ka Lidells-Stjuarts vēlējās, lai Reichsbehцrde tiktu ne tikai iznicināta, bet izdzēsta. Un komandieris bija diezgan drošs, ka Schutzstaffel bija ierīkota atsevišķa noliktava, kurā glabāt REGP protokolus, un ka tie glabājās Prinča Albrehta ielas 9 pagrabā.

SS galvenajā pārvaldē. Berlīnē.

Pat tad, ja SS noticēs, ka Māršs ir dezertieris, tie viņu vēros ļoti cieši. Nešķita reāli, ka viņam radīsies iespēja veselu nedēļas nogali pavadīt Berlīnē, ledefilēt SS pārvaldē un nočiept viņiem labumus vēl jo mazāk.

Patiesi. Ja viņam jebkad gadītos nonākt Prinča Albrehta ielā, dziļi Trešā reiha sirdī, tad tas nešaubīgi nozīmētu, ka kaut kas ir sagājis pavisam, pavisam greizi.

Grēta pamanīja, ka Māršs uz viņu blenž. „Mēģini pagulēt! Tevi gaida grūta diena.”

Tuvojoties Veimārai, debesis no melnām kļuva pelēkas, no pelēkām — zilas. Saskaņā ar Stīvensona dosjē par fon Vcstarpu ģimenes muiža atradās dažus kilometrus uz dienvidrietumiem no pilsētas. Braucot cauri mežam, sāka aust saule. Caur ozolu un ošu tumšajiem zariem lauzās pirmie saules stari, vietām uz ziemu pārlaidušo, kailo koku zariem spraucās sīkas lapiņas.

Uz muižu veda gudronēta šoseja. Tas bija neparasti, ņemot vērā, ka šī muiža bija celta jau pirms laba laika. Kāds bija atjaunojis sākotnējo ceļu, padarot to labāk izbraucamu nozīmīgiem viesiem. Varbūt Himleram nebija nekāda prieka kratīties pa izdangātu un dubļainu ceļu.

Kad viņi izbrauca no meža, riepu skaņa uz gudronētās šosejas kļuva par sasmalcinātas grants kraukšķēšanu. Krītbalto oļu ceļš saullēktā spoži mirdzēja gluži kā sudraba lente. Ceļš veda pār plašu līdumu, ko punktēja pavasara ziedu puduri. Virs ceļa karājās koka izkārtne. Tā apstiprināja, ka šis bija Reichsbehцrde fьr die Erweiterung germanischen Potenzials: ģsrmāņu potenciāla progresa reiha iestādes īpašums.

Vien uzmetot acis REGP izkārtojumam, bija iespējams daudz ko secināt par narcistisko ģēniju, kas vadīja REGP. Tur, pašā centrā, atradās muiža. Maršs to atpazina, jo bija redzējis apdegušo fotogrāfiju, ko Taragonā bija izglābis no Krasnopoļska mugursomas. Muiža bija lielāka, nekā bija licies, apskatot fotogrāfiju; tā bija augusi līdz ar doktora reputāciju reihā. Trīsstāvīgā muiža bija visaugstākā celtne visā apkārt sabūvēto būvju grupā. Muižas augstāko stāvu rotāja plati logi. Ja ne burtiski, tad pārnestā nozīmē tie ļāva fon Vcstarpam no šejienes pārvaldīt savu īpašumu.

Ēku izkārtojums Māršām atgādināja mazus pīlēnus, kas cieši sekoja savai mātei. Ēkas, kuras REGP pildīja visnozīmīgākās funkcijas, atradās vistuvāk muižai, doktora ēnā. Starp tām bija laboratorijas un noliktava (kurā glabājās vai tika ražoti akumulatori, Māršs minēja). Nākamais ēku kopums mazliet tālāk no fon Vestarpa mājas bija ieroču noliktava un kazarmas. Ēkas, kuras fon Vestarps uzskatīja par nesvarīgām, — sūkņu stacija, saldētava, ēdnīca, slimnīca regulārās armijas kareivjiem — atradās ēku kompleksa galos.

Nodrebēja zeme. Pār līdumu nodārdēja pērkons. Vieglā artilērija. Mersedesam lēni izriņķojot pa pēdējo līkumu un tuvojoties muižai, Māršs starp mājām pamanīja plašu treniņu laukumu. Visu ēku kopējais izkārtojums atgādināja lielu U burtu. Muiža atradās U burta apakšā, pārējās ēkas bija izkārtotas divās rindās viena aiz otras, bet laukums atradās pa vidu šīm ēkām. U formas izkārtojuma virspuse robežojās ar mežu. Jau atkal komandiera Lidella-Stjuarta informācija bija precīza. Kas tieši bija tas neglītais savādnieks? Māršs saskaitīja dučiem personāla darbinieku un regulārās armijas karavīru. Ja komandiera informācija bija patiesa, tad viņš uzzinās, ka kareivji REGP bija iesaukti no LSSAH, elitāras SS vienības, kas bija izveidota, atlasot vīrus no Ādolfa Hitlera personiskās miesassardzes.

Viņi apstājās līdzās muižai. Klauss izstaipījās un nožāvājās. Apšaude viņu bija pamodinājusi. Viņu mašīnas vadītājs parāva stāvbremzi un tad nogaidīja, līdz visi trīs viņa pasažieri izkāps no mašīnas, kura darbojās tukšgaitā.

Māršs sakoda zobus, pirms, sekodams Grētai, izkāpa no automobiļa. Zemūdenē viņš nebija cietis pārāk smagi, taču viņa celis bija palicis stīvs ilgā, saspiestībā pavadītā brauciena un arvien pieaugošā uztraukuma dēļ. Pārāk ilgu laiku viņš bija pavadījis nomodā. Tas roku rokā ar dehidrāciju nepārtraukti lika viņa kreisajiem deniņiem truli pulsēt. Šķita, it kā acis būtu ieziestas ar mašīneļļu un smiltīm. Lai kā viņš centās norīt rūgto garšu mutē, tas viņam neizdevās. Viņš pazina šo garšu. Tās bija bailes. Kolīdz viņi bija izkāpuši, mašīna ierūcās un aizbrauca. Pēc dažiem mirkļiem tā pabrauca garām izkārtnei un devās tuvējā meža virzienā.

Grēta paņēma Māršu aiz rokas. Viņa ļoti labi apzinājās, ka viņš neuzdrošināsies viņu pagrūst malā. Ne jau šeit, viņas māju teritorijā. „Tevi ar tik daudziem jāiepazīstina,” viņa teica, paskatoties uz augšu.

Trīs vīrieši — divi formas tērpos, trešais uzsvārcī — palūkojās uz viņiem pa trešā stāva logu. Vīrietis rītasvārkos bija krietni vecāks nekā tas vienīgajā fotogrāfijā, kuru Asinszālei bija izdevies iegūt. Viens no formas tērpā tērptajiem vīriešiem izskatījās manāmi neapmierināts. Uz īsu mirkli Klausu apņēma viegla ņirbēšana. Māršām šķita, ka viņš sajūt karstuma vilni, taču tas nodzisa tik strauji, ka viņam pat likās, ka tas bija tikai rādījies.

Klauss nomurmināja: „Cūku drāzējs.” Viņš iegāja mājā.

Māršs sekoja Grētai, kura joprojām nebija palaidusi vaļā viņa roku. Viņu zābaku zoles klakšķēja pret rozā marmoru. No plato kāpņu apzeltītās balustrādes atspīdēja saules gaisma. Kāpnes savienojās ar balkonu, kas stiepās ap visu māju. Pirmā stāva kāpņu laukumu izgaismoja rozes formas vitrāža. Logā bija attēlots vīrietis baltā laboratorijas uzsvārcī, kas ķer zibens zibsni. Svastikas neatbilda ieturētajam stilam, tās droši vien bija vēlāki papildinājumi. Māršs nojauta, ka sākotnēji muiža izskatījās pieticīgāk nekā šobrīd.

Viņš sekoja brālim un māsai gar grandiozo kāpņu telpu. Viņi pagāja garām virtuvei, kurā pusducis sieviešu gatavoja pāris broilerus, grieza tomātus un uz grauzdiņiem smērēja ievārījumu. Māršs saoda rūgtas kafijas un dzīvnieku taukos ceptu olu aromātu. Viņa kuņģis apmeta kūleni. Tādas brokastis viņš nebija ēdis, kopš tika ieviesta produktu normēšana. Viņu nemaz nepārsteidza tas, ka doktors šeit baudīja labu maltīti. Viņš prātoja, vai broileris bija paredzēts pusdienām vai vakariņām.

Viņam tecēja siekalas jau no domas vien, ka biežāk nekā vienreiz nedēļā varēs ēst gaļu, taču tad iedomājās par Līvu un sajutās savtīgs.

Koridors aiz virtuves bija putekļains, te mazliet oda pēc fbrmaldehīda. Caur logu sienā varēja redzēt telpu, kas izskatījās pēc ķirurģijas nodaļas. No operāciju galda karājās važas un siksnas, tai blakus stāvēja statīvs, uz kura bija novietoti dažādi zāģi, urbji, spriegotāji, skalpeļi un ķirurģiskās knaibles. Vienā galda galā atradās kakla un ekstremitāšu važas, izraibinātas ar noregulējamām skrūvēm. Blakus stāvēja elektroiekārtas pults paliela drēbju skapja izmērā. Uz āķīša, kas piestiprināts pultij, karājās saritinātu vadu saišķis, līdzīgs tiem, kas Klausam un Grētai bija piestiprināti pie galvas. Vadu galos bija asi uzgaļi.

Kuģojot no Francijas uz Angliju, Māršs bija iemidzinājis Grētu ar ēteri un aplūkojis viņas vadus. Viņš atcerējās, ka viņas galvas ādu krustu šķērsu klāja smalkas ķirurģiskas rētiņas.

Viņa teica: „Šī ir doktora personīgā laboratorija. Sākotnējā.”

Koridorā pretējā pusē laboratorijai bija virkne citu durvju. Māršs vienas paraustīja, bet tās bija aizslēgtas.

„Kas šeit atrodas?”

„Inkubatori,” Klauss atbildēja.

Kalpu kāpnes bija šauras un tumšas. Nekāda marmora, nekādu vitrāžu, nekādu apzeltītu balustrāžu. Viņiem vajadzēja lejā pagaidīt, kamēr pie viņiem nonāks kāda sieviete. Salīdzinājumā ar Klausa un Grētas tumsnējo miesas krāsu viņas āda izskatījās bāla kā porcelāns, tādējādi līdzinoties fantomam. Tikko atnākusī, noskrienot pa pēdējiem pakāpieniem, Klausam kaut ko teica, plātīdama muti.

Viņa uzmeta skatienu Māršām. Viņš vēlreiz viņu apskatīja, centās rūpīgāk aplūkot viņas acis, taču viņa jau bija viņiem garām un izgāja ārā no mājas.

Atšķirīgu krāsu acis. Viena zila, otra brūna. Viena no Dvīnēm.

Komandieris, stāstot par muižu un tās iemītniekiem, bija pieminējis Dvīnes. Viņas bija mediji, kas vienmēr savienoti, kas vienmēr redz viena caur otras acīm. Ideāli piemērotas drošiem sakariem.

Klauss pirmais uzgāja augšā. Viņam sekoja Grēta, pēc tam Māršs. Viņš sagrāba viņas roku un, cik vien liegā balsī spēdams, iečukstēja viņai ausi tā, lai Klauss, kāpnēm čikstot, neko nedzirdētu.

„Ko viņa šeit dara?” viņš izdvesa. „Es biju domājis, ka viņas abas ir izvietotas.”

Grēta noglāstīja viņa roku. „Tā tiešām bija, bet es ierosināju, lai viņu uz kādu laiku no VV pārceļ uz šejieni.”

Labi. Tas atrisināja vienu jautājumu, par kuru bija bažījies komandieris.

Klauss viņus pagaidīja kāpņu laukumā. Grēta rikšoja augšā pa kāpnēm. Māršs steidzās viņai nopakaļ. Viņa teica: „Šeit mitināmies mēs. Doktoram patīk, ka viņa bērni ir pa rokai.” Viņa ar pirkstu norādīja uz katrām koridorā redzamajām durvīm, nosaukdama katru, kas aiz tām dzīvoja. „Haike. Rūdolfs. Brālis. Es. Reinhards. Kemlers. Oskars.” Līdz brīdim, kad abas tika izvietotas, koridora galā pēdējā istabā bija mitinājušās Dvīnes. „Viņi tev ierādīs Rūdolfa istabu. Viņam tā vairs nav nepieciešama.”

Viņa saspieda Mārša roku. „Es būšu blakusistabā.”

Lidells-Stjuarts nebija pieminējis nedz Rūdolfu, nedz Oskaru. Māršs prātoja, kas ar tiem bija noticis.

Klauss jau grasījās kāpt augstāk pa šaurajām kāpnēm, bet drūmi paskatījās un negribīgi pakāpās malā, jo pa kāpnēm kāds slampāja lejā. Viņiem pievienojās viens no tiem formas tērpos tērptajiem vīriem, ko Māršs bija manījis aiz loga. Tas neapmierinātais. Viņam bija tādas pašas SS oberšturmfīrera zīmotnes kā Klausam un Grētai un līdzīga četrpunktu drošības josta ar akumulatoru. Māršs atpazina viņa seju, jo to bija redzējis Taragonas diafilmā. Šis vīrietis ar kailām rokām bija izkausējis laktu.

Ja skatiens spētu nogalināt (un šī kā reiz bija tā vieta, kur tas bija iespējams), jaunpienācēja nicinājums Klausu pataisītu par līķi. Ieraugot Grētu, viņš teatrāli nopūtās.

„Sveiks, Reinhard!” viņa teica. „Vai skumi bez mums?”

„Es cerēju, ka tevi vairs nekad nesatikšu. Vajadzēja jau zināt, ka atgriezīsieties.” Reinhards pagriezās pret Klausu. „Un kur, pie velna, tu esi bijis dažas pēdējās dienas?”

Klauss pasmaidīja. „Kalpoju reiham,” viņš teica. „Izpildīju pavēlētos uzdevumus.” Klauss to izrunāja ar acīmredzamu baudu. Vēl pirms šī brīža Māršs bija šaubījies, vai Klauss vispār māk smaidīt. Reinhards viņu cieši uzlūkoja un teica: „Es tev neticu.”

„Tā ir tiesa.” Grēta rotaļājās ar vienu no savām bizēm. „Doktors būs vareni apmierināts ar manu brāli.”

No koka dēļiem zem Reinharda zābakiem uzvirmoja smalkas dūmu stīgas. Māršs atkāpās. Nočīkstēja grīdas dēlis. Tas piesaistīja Reinharda uzmanību. Beidzot viņš pamanīja Māršu, nicinājumā viņu aplūkodams no papēžiem līdz matu galiņiem.

Māršs vēl nekad nebija redzējis tik gaiši zilas acis, kādas bija Reinhardam. Šis bija tas vīrietis, kas bija nogalinājis Krasnopoļski. Vai tas nozīmēja, ka bārā „Alekšandrija” viņš Māršu bija redzējis? Pār Mārša uzaci noritēja sviedru lāsīte.

„Kas viņš ir?”

Grēta teica: „Tas ir Reibolds Māršs. Viņš šeit ir ieradies no Anglijas, lai mums pievienotos.”

Reinhards ievaicājās nevainojamā angļu valodā: „Vai tu esi brits?”

Māršs atbildēja vāciski, runādams bez jebkāda akcenta. „Jā. Es uzaugu Londonā. Vairāk gan Sentpankrasā.”

„Ak, kā tev paveicies, ka tagad esi šeit! Vairs nav daudz palicis, līdz mēs Lielbritānijā varēsim izlādēt savu Willenskrдfte. Un, kad mēs to darīsim, no tavām mājām pāri nekas nepaliks, vien kūpoši gruveši. Ko tu par to saki, angli?”

„Mūsu Reibolds ir muižas nākotne,” teica Grēta, „nedrīkstam doktoram likt mūs gaidīt.”

Reinharda garlaikotā sejas izteiksme liecināja, ka vai nu viņš neņēma vērā, vai neticēja gandrīz nekam, ko Grēta teica. Viņš paspraucās garām Māršām, lai kāptu lejā. „Ja satiksiet Haiki,” viņš teica pār plecu, „pasakiet viņai, ka gribu ar viņu runāt. Divatā.” „Cūka,” teica Klauss.

Māršs nomurmināja: „Paldies par atbalstu.”

„Reinharda attieksme ir tava problēma, nevis mana.”

Klauss sekoja Māršām un Grētai augšā uz nākamo stāvu. Kāpnes beidzās šaurā kāpņu laukumā, kas veda uz aizvērtām durvīm, kurās bija novērošanas caurums. Kāpņu laukumā blakus durvīm stāvēja gumijas zābaki. Tie bija notriepti ar dubļiem, taču dubļi jau bija nožuvuši un ieplaisājuši. Kāpņu telpā uz grīdas bija piekaltušas dubļu pikas.

„Tās,” Grēta teica, „ir doktora galošas. Un šis ir doktora kabinets.” Viņa pieklauvēja.

Kāds teica: „Ienāciet!”

Reichsbehdrde zinātnieka darbistaba bija daļēji senlaicīga grāmatnīca, daļēji iestiklota terase un simtprocentīgi veidota Trakā Cepurnieka stilā. Saules gaisma te spīdēja caur logiem, kas bija vērsti uz austrumiem, un apgaismoja ar grāmatām pārpilnos plauktus. Tie bija pārņēmuši visas sienas, kur nebija logu, izņemot abas aizvērtās durvis un bufeti, uz kuras stāvēja gramofons. Starp daudzu grāmatu lappusēm vīdēja aprakstītas zīmītes, tās bija saliktas pat plauktos starp grāmatām. Te izskatījās tā, it kā grāmatu iespiestuvē būtu plosījies ciklons.

Sur un tur starp grāmatām bija spraugas. Doktors šīs brīvās vietas bija izmantojis, lai tur glabātu, kā izskatījās, paraugu burciņas. Tumšajā šķīdumā peldēja bāli audi. Māršs nesaprata, kas tajās atradās, un kaut kur sirds dziļumos viņš pat izmisīgi nevēlējās to uzzināt.

Doktora rakstāmgalds stāvēja pretī platam logam, kas pavēra skatu uz treniņu laukumu. Grāmatas un zīmītes, kas stāvēja uz galda, bija rūpīgāk sakārtotas. Te stāvēja arī akumulators, līdzīgs tiem, kas bija Klausam un Grētai, taču lielāks, iespējams, ka tas bija vecāks modelis. Kā rakstāmgalda piederums uz galda stāvēja ari cilvēka galvaskauss, pie kura bija piekniedēti vairāki gari vadi.

Mazs galvaskauss. Ne no pieaugušā.

Vadi tika izmantoti kā parocīga grāmatzīme. Tie bija pārlikti pār atvērtu ādas vākos ievākotu pierakstu kladi. Viena lappuse bija noklāta ar doktora piezīmēm. Māršs manīja, ka zem galvaskausa stāvēja līdzīgi pierakstu sējumi.

Saules gaismā kā pulverī saberzts sudrabs mutuļoja putekļu virpuļi. Doktora tāfele izskatījās tā, it kā tā nebūtu kārtīgi nomazgāta kopš tiem laikiem, kad Māršs vēl bija skolnieks. Kas, ņemot vērā doktora bāreņu nama seno vēsturi, droši vien nebija tālu no patiesības. Bija pagrūti saskatīt tāfeles sākotnējo krāsu, jo visi centieni nodzēst sarakstīto bija tikai izsmērējuši krītu pa tāfeli, nevis to notīrījuši. Krīta putekļi aizpildīja pusi trauka tā, ka filca tāfeles tīrāmais tajos bija iegrimis. Doktora ekscentriskais, grūti salasāmais rokraksts bija uzkricelēts virs paseniem pierakstiem un pār vecām skicēm. Doktoram tā nebija kā tāfele, bet drīzāk palimpsests, kurā viņš bija dokumentējis daudzkārtīgas izmeklēšanu fāzes. Tomēr viens tāfeles stūris bija tīrs un saprotams. Tajā attēlotā diagramma izskatījās pa pusei pēc cilvēka anatomijas, pa pusei pēc elektriskās principshēmas.

Istabas vidū stāvēja ēdamgalds. Pie tā varēja sasēsties seši cilvēki. Galds bija tukšs, neskaitot ēšanas piederumus vienai personai.

Porcelāna traukus nograbināja vēl viens apslāpēts sprādziens.

Doktors Karls Heinrihs fon Vestarps stāvēja blakus savam rakstāmgaldam un cieši vēroja treniņu laukumā notiekošo. Doktors pār formas tērpu bija uzvilcis uzsvārci, bija redzama arī viņa oberfīrera zīmotne ar divām savienotajām ozollapām. Šim vecākajam pulkvedim zābaku vietā kājās bija čības.

Trešajam vīrietim, kam Māršs bija uzmetis skatienu, mugurā bija SS štandartenfīrera formas tērps. Viņa apkaklīti rotāja vien zīmotne ar vienu ozollapu. Pēc Lidella-Stjuarta sacītā viņa vārds bija Pābsts, un viņš REGP atbildēja par treniņiem un disciplīnu. Pābsta dienesta pakāpe bija līdzvērtīga pulkvedim. Diezgan augsta pakāpe, ņemot vērā niecīgo atbildību. Neparasti.

Klauss atdeva godu. „Herr doktor! Standartenfīrer!”

Grēta viņus sveica ikdienišķākā tonī.

Fon Vestarps pagriezās, lai aplūkotu atnācējus. Viņš bija plikpaurains, ja neskaita sirmojošo tonzūru. Viņa briļļu lēcas bija apaļas kā marmora bumbiņas. Viņa uzsvārča drēbes josta sniedzās līdz pat grīdai. Skrandainais jostas gals vilkās pa zemi un krīta putekļos zīmēja vijumus.

Doktors paskatījās uz Klausu, pēc tam uz Grētu, tad atkal pievērsās Klausam. Likās, ka viņš nemaz nepamana Māršu, kas stāv abiem pa vidu. Viņa sejas izteiksmē nebija nekādu emociju, tikpat labi viņš tagad būtu varējis lūkoties mikroskopā un pētīt paraugus.

Viņš teica: „Jūsu operācija bija veiksmīga.”

Klauss teica: „Jā, Herr doktor!”

„Man prieks par to. Tu svētdien brokastosi kopā ar mani.”

Klauss izslējās vēl jo staltāk. „Tas man būs liels pagodinājums.”

Fon Vestarps Klausam atbildēja ar noraidošu rokas mājienu. Viņš atkal visu uzmanību pievērsa logam.

Pābsts nokremšļojās. Viņš runāja lēni, maigi, vienmērīgā tonī. „Atvainojiet, Herr oberfīrer, bet joprojām ir aktuāls jautājums par Grētas dezertēšanu! Un rādās, ka viņa ir atvedusi kādu, ar ko iepazīstināt.”

Ak! Tad tāpēc šeit ir Pābsts.

Schutzstaffel nebija neaptēsti. Droši vien pat Himlers apzinājās, ka šeit patversmi vada pirmklasīgs vājprātis. Neaizstājams trakais, varbūt pat trakais ģēnijs, bet tik un tā traks. Pābsta īstais uzdevums bija viņu uzraudzīt.

Uzrunājot Grētu, jebkādas maiguma izpausmes viņa balsī bija pazudušas kā nebijušas. „Tu esi vainīga par pienākumu nepildīšanu. Tu neņēmi vērā manas pavēles, pameti vietu un apzināti padevies

ienaidniekam.” Viņš pārgāja pāri darbistabai un pienāca viņai tuvāk.

„Regulārās armijas kareivis par šādu pārkāpumu saņemtu nāvessodu.”

Grēta teica: „Uzbrukumam bija lemts izdoties. Mani norādījumi tur vairs nebija vajadzīgi. Francija kritīs. Man bija daudz svarīgāki jautājumi, ko risināt.”

„Svarīgāki nekā pavēles izpildīšana?” Pābsts ar spēcīgu kreiso āķi iebelza Grētai pa seju, un viņa apsviedās riņķī. Vēsmā noplandījās Mārša mati. Rīt viņai tanī vietā būs pamatīgs nobrāzums. Māršs jau gribēja iejaukties, bet savaldījās, pirms bija paguvis kaut ko izdarīt, lai viņu aizstāvētu. Kad Grēta piecēlās, viņa smaidīja.

„Lūdzu iepazīstieties ar kapteiņleitnantu Reiboldu Māršu! Reibolds bija viens no Lielbritānijas Slepenā izlūkdienesta vienības galvenajiem locekļiem, kas pārraudzīja Reichsbehorde līdz brīdim, kad nolēma pievienoties mums.”

Pābsts nikni skatījās uz Māršu. „Vai viņš tev to teica? Absurdi.

Viņš ir spiegs.”

„Man bija licies,” Māršs teica, „ ka Grētu nav iespējams maldināt.”

Pābsts nespēja to apstrīdēt, neapšaubot doktora panākumus.

„Kāpēc esat šeit?”

Šo jautājumu uzdeva Pābsts, taču Māršs atbildēja fon Vestarpam. „Kolīdz aptvēru, ar ko šeit nodarbojaties, es nešaubīgi sapratu, ka šī ir nākotne.”

Pābsts izskatījās ārkārtīgi skeptisks. Viņš jau gribēja dot pret- <

sitienu, taču iejaucās doktors: „Kā jūs uzzinājāt par maniem pētījumiem?” „Pagājušajā februāri ar mums sazinājās vīrs vārdā Krasnopoļskis. M16 mani aizsūtīja uz Spāniju, lai es savāktu viņu un informāciju, ko viņš vēlējās nodot.”

Fon Vestarps teica: „Pārbēdzējs tika apklusināts. Viņš jums neko neiedeva.” Viņš uzgrieza Māršām muguru, jau atkal pievērsdamies treniņu laukumam. „Mani bērni par to parūpējās.”

Krasnopoļskis bija atteicies nodot jebkāda veida informāciju, kamēr nebija ticis prom no kontinenta, lai būtu drošībā. Reinhards

dažas minūtes vēlāk bija viņam pielaidis uguni. Māršām bija paveicies izkļūt no lielā ugunsgrēka, paķerot līdzi dažus apdegušus fragmentus. Taču šī bija izdevība uzspodrināt Klausa tēlu, uzmetot ēnu Reinharda reputācijai. Bija skaidrs, ka abu starpā valdīja spēcīga sāncensība. Mārša interesēs bija izcelt Klausu uz visu pārējo fona.

Māršs atbildēja: „Krasnopoļskis sadega dzīvs. Taču viņš jau bija paguvis man visu atdot.” Lai viņu sadzirdētu automātiskā ieroča troksnī, Māršām bija jāpaceļ balss. „Diafilma bija ļoti vērtīga.”

Doktors fon Vestarps kļuva mēms kā zivs. Tad viņš sāka trīcēt. Klusām, it kā teiktu to pats sev, viņš sacīja: „Reinhards mani maldināja. Viņš teica, ka veiksmīgi izpildījis manas pavēles. Tomēr tā nebija taisnība.” Mazliet skaļāk viņš piebilda: „Manis paša dēls man ir melojis.” Viņa dusmas sasniedza kreščendo: „Pazemojis mani!”

„Raugiet, lai viņš tiktu sodīts,” viņš noskaldīja Pābstam. „Tā, lai jūt, ka esmu pamatīgi vīlies.”

„Un ko ar jaunpienācēju? Es nopietni iesaku atbrīvoties no viņa. Viņš ir redzējis vairāk, nekā vajadzētu.”

Pulkvedim bija pareiza nostāja, taču fon Vestarpam bija augstāka dienesta pakāpe, un Grēta zināja, kā glaudīt viņam pa spalvai.

Viņa teica: „Briti, uzzinājuši par šo muižu, tagad ir panikā. Jūs noteikti gribēsiet zināt, kas Reiboldam jums ir sakāms. Viņi, izmisuma dzīti, ķeras pie ārkārtējiem līdzekļiem.”

Doktors apsvēra dzirdēto. Viņš pie sevis kaut ko nomurmināja. Tad viņš teica: „Izmitiniet viņu stāvu zemāk! Atrodiet viņam kādu nodarbi!”

Pābsta skatiens kļuva stingrs, taču viņš atdeva godu. Dodoties ārā pa durvīm, viņš uz mirkli apstājās pie Mārša. „Es uzzināšu, kas tev aiz ādas,” viņš klusi teica. „Viņa neaizstāvēs tevi mūžīgi.”

Grētrf atkal ieslidināja roku Mārša elkoņa ielokā. Viņas žoklis jau bija sācis uztūkt.

„Vai esi izsalcis?”

1940. gada 23. maijs

Reichsbehцrde fьr die Erweiterung germanischen Potenzials

Pirmajā nedēļā, ko Māršs pavadīja Reichsbehцrde, jau atkal un atkal apstiprinājās komandiera Lidella-Stjuarta sacītais. Grēta bija neatsverama sabiedrotā.

Mārša informācija par Lielbritānijas slepenā izlūkdienesta plāniem tika uzskatīta par pārāk svarīgu, lai to zaudētu mirklīga disciplīnas zuduma dēļ, kāds bija atgadījies uz U-115. Tādēļ tā vietā, lai iemestu viņu kazarmās kopā ar regulārās armijas kareivjiem, Māršām tika ierādīta Rūdolfa istaba muižā. Kā jau Grēta to bija paredzējusi.

Un divas naktis pēc viņu ierašanās viņa Māršām palīdzēja ielavīties un izlavīties no Pābsta mitekļa. Viņš izmantoja pulkveža raidītāju, lai pa radio nosūtītu īsu un kodolīgu punktiņu un svītriņu ziņojumu: „Burājošais monarhs.”

Pirmais vārds bija ziņa Lidellam-Stjuartam. Otrais apstiprināja saistību ar Asinszāli. Ja komandieris pašlaik klausījās, viņš zinās, ka Māršs ir ieradies galamērķī.

Protams, neviens neticēja Māršām. Par viņu galvoja tikai Grēta, bet ātri vien kļuva skaidrs, ka Pābstam un fon Vestarpam bija pašiem savas problēmas ar Grētu. Un regulārās armijas kareivji turējās no viņas pa gabalu. Pat pārējos Gцtterelektrongruppe biedros viņa izraisīja tādas emocijas kā atklātu naidīgumu (Reinhardam) un bailes < (Haikei).

Māršām nebija daudz izdevību paskatīties, kā notiek treniņi.

Pābsts un fon Vestarps rūpējās, lai Māršs pēc iespējas mazāk kontaktētos ar pārējiem. Kemlers bija vienīgais izņēmums. Viņš pilnīgi noteikti bija garīgi nepieskaitāms. Viņi arī nevēlējās, lai Māršs sazinātos ar tehniķiem vai darbotos ar slepenajām iekārtām, piemēram, akumulatoriem. Tāpēc, kad viņi neiztaujāja Māršu, viņi lika viņam darīt vispazemojošākos darbus, kādus vien spēja atrast, kas gandrīz robežojās ar ateju tīrīšanu.

Kemlera picskatīšana dažreiz nozīmēja ari darbošanos pa ateju.

Hauptštrumfīrers Būlers, Kemlera kurators, bija vienīgais cilvēks REGP, kas sirsnīgi uzņēma Mārša ierašanos, taču ne pašu Māršu. Būlers neuzticējās Māršām vairāk kā pārējie, taču pret papildu darbaspēku viņam nebija iebildumu. Tas viņu atbrīvoja no garlaicīgā pienākuma ģērbt, barot un mazgāt plānprātīgo muskuļu kalnu. Ja Kemlcrs būtu bijis parasts reiha pilsonis, tad tāds nabaga puisis kā viņš būtu kandidāts uz sterilizāciju vai eitanāziju. Taču viņš bija muižas rezidents, telekinētiķis, kurš spēja saspiest tanku, it kā tā tērauda karkass būtu bišu vasks, vai aizsviest zenītložmetēju kā sniega piku.

Viņš nevarēja runāt. Viņš nevarēja pats paēst. Tomēr vesela armija ar tādiem cilvēkiem kā Kemlers varētu satriekt jebko, kas nostātos ceļā Hitleram. Ieskaitot Lielbritāniju.

Būlers turēja viņu pavadā. Kad Kemlers nebija piesiets pie siksnas un nebija uzlicis četrpunktu drošības jostu ar akumulatoru, viņš bija nekaitīgs, un tādos brīžos atbildība par viņu pilnībā gūlās uz Mārša pleciem. Būlers izbaudīja to, ka tagad var paēst, pirms viņa ēdiens atdziest. Kamēr viņš ēda, Māršs pūlējās pabarot Kemleru ar karoti.

,,G-g-gā,” teica Kemlers. Viņš šūpojās turp un atpakaļ, radīdams vēsmas, kas ap galdu izplatīja vāju saskābuša piena smaržu. Bija pienācis laiks viņu atkal mazgāt.

Māršs pie Kemlera mutes pielika pilnu karoti ar ābolu biezeni. „Ieēd vēl mazliet. Vai izdarīsi to man par prieku?”

„Uzmanīgi, angli! Dažkārt viņš kož.” Būlers pie sevis smējās, noglaudīdams Kemlera īsi apgrieztos matus. Sānos uz viņa rokas bija viena ieapaļa rētiņa.

Kemlers palieca galvu sānis, it kā izteiktie kakla muskuļi būtu pēkšņi kļuvuši ļengani. Viņš mīļi pieglauda galvu pie Būlera pleca. ,,Bū-bū-b-b-b…”

„Ne jau mani, tu idiot!” Būlers, asi paraustījis plecu, pagrūda viņa galvu nost.

Māršs pacēla bļodiņu, turēja to tā, lai Kemlers redzētu un varētu sajust ābolu biezeņa smaržu. Šeit viņi to gatavoja, pieberot klāt kanēli. Māršs nebija pat smaržojis kanēli vēl pirms kara sākuma. Pat Trešā reiha visnožēlojamākie kareivji ēda labāku pārtiku nekā viņš un Līva. Viņš centās apvaldīt savu sašutumu, lai tas nepāraugtu niknās dusmās.

Tā vietā viņš veltīja visu uzmanību, lai uzvestos pazemīgi. Pievērsās savam uzdevumam. Koncentrējās, lai izdzīvotu.

Pabaro Kemleru! Iznīcini muižu! Iznīcini visu dokumentāciju! Brauc mājās!

Viņš vēlreiz mēģināja Kemleram iemānīt karoti ar ēdienu: „Ēd,

dēls!”

Salīdzinot abu vecumu, viņš droši vien nebija daudz vecāks par Kemleru, taču viņam bija diezgan pagrūti neuzlūkot Kemleru kā bērnu. Kad Māršām kļuva pavisam grūti savaldīt savu nepacietību, viņš domāja par Līvu un centās atdarināt viņas laipnību. Viņš domāja par Agnesi un centās iztēloties, ka mazas, nevainojamas meitenītes vietā viņiem ir piedzimis nepaklausīgs zēns. Viņi jau bija runājuši par otru bērniņu. Ja nu tas piedzimtu tāds kā Kemlers? Viņi taču tāpat viņu mīlētu, vai ne? Māršs centās noticēt, ka viņš iemācītos iemīlēt savu bērnu, ja tas būtu nepieskaitāms. Vai tad tā nedarītu jebkuri vecāki?

Varbūt arī nē. Nebija nemaz tik grūti iedomāties, kā Kemlers bija nonācis fon Vestarpa atradeņu mājā. Vai viņu bija pametuši? No otras puses, nešķita ticami, ka doktors būtu pieņēmis nepieskaitāmu bērnu. Vai Kemleru bija salauzis tas pats process, kas viņam bija piešķīris viņa spējas?

Kemlers satvēra mutē karoti. Noklakšķēja viņa zobi. Māršs bija aizdomājies, Kemlera rīcība viņu pārsteidza nesagatavotu. Lielais vīrs atgāzās uz aizmuguri, veikli izraujot Māršām no izstieptajiem pirkstiem karoti. Kemlers pie sevis ķiķināja. Šūpojās turp un atpakaļ. ,,Pā-…! Pā-pā-p-p…”

Karote nograbēja uz galda. Viņš nospļaudīja ar ābolu biezeni gan sevi, gan pārējos, kas sēdēja blakus.

Būlcrs notrausa no plakstiņa biezeņa piku. Viņš nosvieda uz paplātes savu sudraba karoti un piecēlās kājās.

„Stulbais idiots.”

Nebija īsti skaidrs, vai viņš domāja Kemleru vai Māršu. Viņš aizgāja prom, vairs neteicis ne vārda.

Māršām, pieliekot lielas pūles, bija izdevies iztīrīt biezeni no saviem matiem un lielāko daļu iebarot Kemleram, kad ēdnīcā ienāca kāds kareivis. Māršs, ēzdams atdzisušu liellopu gaļu, vēroja viņu tuvojamies.

„Tevi gaida muižā.” Ziņnesis pat nepaskatījās uz Māršu. Viņš skatījās uz Kemleru, kas pašlaik no šķīvja laizīja biezeni. Viņš aiz nepatikas savieba lūpas.

„Kas?”

„Tevi gaida. Tūlīt pat!” Māršs šeit visiem bija kā mīkla, viņu neaiztika tikai tāpēc, ka bailes no Grētas bija lielākas nekā neticība Māršām. Taču citu pieklājīgā attieksme viņam šeit bija vienaldzīga.

Atkal jau nebeidzamās iztaujāšanas. Tā tam bija jābūt.

Māršs piecēlās kājās. Viņš uzlika roku uz Kemlera pleca. „Tiksimies vēlāk.” Kareivim viņš teica: „Kemlers pirms treniņa pēcpusdienā ir jānomazgā.”

„Tas nav mans…”

„Mani izsauc doktors. Kemleru viņš neizsauc. Viņu nedrīkst atstāt vienu.”

Kareivis papurināja galvu: „Es neesmu…”

„Tiešām? Nodošu to doktoram,” teica Māršs.

Viņš pameta ziņnesi un telekinētiķi, lai tie paši viens ar otru tiek galā.

Dienā, kad Māršs šeit bija ieradies, koki bija gandrīz kaili, taču ļoti īsā laika sprīdī pavasaris mežu bija iekrāsojis zaļu. Vieglajā vējā čabēja tikko plaukušas lapas, kas izklausījās kā maigi čuksti uz smagās artilērijas un slāpēto sprādzienu fona. Blakus esošos laukus bija izraibinājuši pļavas ziedi, kas vieglo vēju iesmaržināja ar lavandas aromātu.

Grēta šeit pavadīja diezgan daudz laika. Tuvāk pie muižas auga asinssarkanas magones. Tās Māršām lika domāt par Stīvensonu.

Lai Māršs nokļūtu no ēdnīcas līdz muižai, viņam bija jāiet gar treniņu laukumu. Viņš gāja garām, cik vien lēni uzdrošinājās. Šie dārgie mirkļi, kad varēja vērot darbībā citus Gotterelektrongruppe biedrus, viņam gadījās reti.

Reinhards stāvēja uz laukuma pa vidu riņķī saliktiem smilšu maisiem, kuriem apkārt bija izrakta tranšeja. Māršs ievēroja, ka aiz maisu krāvumiem, pieplakuši pie zemes, slēpās regulārie karavīri.

Aiz sprādzienizturīga stikla vairoga stāvēja trīs tehniķi, kas bija tērpti laboratorijas uzsvārčos. Viens no tiem iekliedza ruporā: „Sāciet!”

Vūš! Reinhardu apņēma zils uguns vainags. No tranšejas izslējās kāds kareivis, kaut ko pasvieda Reinhardam un tūdaļ nozuda aiz aizsega. Reinhards, nicinoši pagriezis plaukstas locītavu, pavērsa to pret tuvojošos lādiņu. Imitācijas granāta uzliesmoja, nevienam nekaitējot.

Tā tas arī turpinājās, kareivji izlīda no tranšejas, lai viņam kaut ko mestu, līdz kādam ļoti veiklam kareivim izdevās aizmest granātu līdz salamandras pēdām. Reinhards aizdedzināja granātu, bet pēc tam kā brīdinājumu pārvērta vienu smilšu maisu rindu stiklainos izdedžos.

Jēziņ, augstais Dievs! Māršs sajuta pavisam lielu izmisumu, iedomājoties par sev uzticēto misiju. Kā, pie velna…

Ticis jau tuvāk muižai, Māršs gāja garām ķieģeļu un dzelzsbetona ēkai. Tā bija četrdesmit pēdu plata, piecpadsmit pēdu dziļa un ( desmit pēdu augsta, uz tās ar krītu pārdomātā rakstā bija pa perimetru savilkti riņķi, kvadrāti, rūtiņas un burti X. Citviet tā bija izrotāta ar slēdžiem un svirām. Nebija ieejas durvju. Nebija arī logu. Šīs ēkas nolūks viņam nekļuva skaidrs.

Līdz no dzelzsbetona sienas iznira rēgaina roka precīzi pa vidu vienam no ar krītu uzzīmētajiem riņķiem. Tā tikpat ātri nozuda.

Starp ķieģeļiem viena pirksta platumā ieplaisāja kaļķu java, zilajā krītā parādījās zigzaga līnija. Klausa roka atkal nozuda, tad tā izgāja caur sienu nedaudz zemāk. Tā parādījās tādā augstumā, lai varētu

nospiest slēdzi, tad atkal pazuda. To visu novēroja divi tehniķi. Viens turēja rokās hronometru, bet otrs — planšeti.

Māršs bija dzirdējis, ka Klauss piemin šķēršļu joslu, un prātojis, kāda gan tā varētu būt spokam. Vērot viņa treniņu nebija tik iespaidīgi kā Reinharda, līdz Māršs saprata, ka Klauss, atrodoties iekšā, neredz, kas notiek ārpusē. Viņš droši vien bāza roku cauri sienai, balstoties tikai uz atmiņu. Pēc savas pakaļdzīšanās Klausam Admiralitātē Māršs arī zināja, ka Klauss nevarēja elpot, kamēr bija iluzorā stāvoklī. Māršs prātoja, vai bija arī vēl kādas grūtības, citi šķēršļi, ar kuriem varēja sadurties vienīgi Klauss. Kādu gabalu nostāk, pretī ložmetējam stāvēja tukšs formas tērps. (Izskatījās, ka ierocis bija MG 34. Māršs to iekala atmiņā.) Izskatījās, ka formas tērps bija uzvilkts uz manekena. Zābaki, bikses, krekls un žakete bija piebāzti pilni, bet virs apkaklītes nebija galvas, pie aprocēm — roku. Elkoņi bija saliekti, tukšās aproces kustējās virs žaketes pogām. Neredzamā sieviete izģērbās.

Tigad izskatījās, ka tur vairs nekā nebija, izņemot zemē nosviesto drēbju kaudzi, kas mētājās starp ložmetēju un citādāka veida šķēršļu joslu. Pie ķēdēm karājās numurēti vimpeļi, taču pie tiem varēja tikt vienīgi tad, ja izlīda cauri šaurām caurulēm. Tie karājās arī virvju kāpņu galos, vīdēja zemē aiz dzeloņstiepļu spolēm vai bija nolikti tikpat nepieejamās vietās.

Tehniķis nospieda hronometru. „Sāc!”

Kaut kur, skrienot pa zemi, bija dzirdama pēdu dipoņa. Gaisā pacēlās vimpelis numur seši un nokrita zemē. Māršs secināja, ka Haikes uzdevuma mērķis bija noraut visus vimpeļus, nenododot savu atrašanās vietu. Ložmetējnieki raidīja lodes tajā vietā, kur bija karājies vimpelis. Taču tie rīkojās pārāk lēni, tagad neredzamās rokas no zemes jau bija izrāvušas vimpeli numur divi.

Un tad nožvadzēja ķēde, to bija parāvis kaut kas neredzams. Ložmetējnieki tūdaļ pavērsa stobru pret ķēdi un raidīja tās virzienā ložu krusu. Lodes lidoja taisnā līnijā gar sienu, pēdējās apstājās tukšā gaisā.

Sieviete iekliedzās: „Āāā!”

Viņa atkal parādījās, viņa bija kaila un krita lejā no margām.

Viņa ar dobju troksni nokrita zemē. Pat caur MG stobra tikšķēšanu Māršs varēja dzirdēt, kā no viņas plaušām izplūst gaiss. „Ūmf!”

Tiešs trāpījums. Lodēm būtu vajadzējis iziet viņai cauri, taču viņas ievainojumi bija laima zaļā krāsā. Viņas augšstilbs, vēders un krūts bija notraipīti.

Vaska lodes. Sī krāsa bija izvēlēta, lai neīstos savainojumus varētu atšķirt no īstām, asiņojošām brūcēm.

Viņš novērsa skatienu, saprazdams, ka bija jau redzējis Haiki kailu Taragonas diafilmā. Viņam bija neērti par viņu, taču viņš sevi piekodināja, ka Haike ir ienaidnieka kareivis un ir sasodīti bīstama. Kas notiktu, ja SS viņu palaistu kaujas laukā? Lielbritānijā?

Kā Asinszāle varētu tikt galā ar neredzamu slepkavu, kas pielavās premjerministram?

„Viņa ir lieliska, vai ne?”

Māršs pagriezās. Aiz viņa stāvēja Reinhards, viņam joprojām ap vidukli bija četrpunktu drošības josta. Viņš cieši lūkojās pār treniņu laukumu, kur blakus īlaikei bija pietupies mediķis. Un Reinharda sejas izteiksme… tā bija atmaigusi. Ja Māršs pieķertu, ka kāds zellis tā lūr uz viņa sievu, viņš tā kuces dēla zobus izsistu cauri pakausim.

Ar šo cilvēku tā nevarēja rīkoties. Šis vīrietis spēja nogalināt ar domu vien. <

Reinhards teica: „Tu gribi skatīties. Un viņa grib, lai tu skaties.

Viņa tā dara, lai mani kaitinātu.”

Māršs uzmeta viņam ciešu skatienu, cenzdamies saprast, vai tā šeit REGPjoko. Tas nebija humors.

„Es viņu dabūšu. Grēta to ir paredzējusi.”

„Man šķita, ka tu nepievērs lielu vērību tam, ko viņa saka,”

Māršs teica.

Reinhards teica: „Viņa ir čigānu šarlatāne. Bet melis esi tu.” Viņš ar karstu pirkstu piedūrās Māršām pie krūškurvja. „Tu doktoram par

mani melo. Pateici viņam, ka mana misija izgāzās. Tagad, kamēr man jāpacieš dzīve inkubatorā, kopā ar viņu pusdieno Klauss.” Ap Reinhardu iemirdzējās gaiss. Māršs soli atkāpās. „Vai maz saproti, kas tas ir par pazemojumu? Es esmu vislabākais! Taču doktors uzskata, ka esmu neveiksminieks.”

Viņš savācās, ar acīmredzamām pūlēm norīdams dusmas. Mirgojošā aura ap viņu samazinājās, bet pēc tam pazuda pavisam. Viņš aizsoļoja prom.

„Es to neaizmirsīšu, angli!”

Māršs sajuta gaisā dūmu smaržu. Viņš paskatījās lejā. Reinharda pirksts bija pārogļojis krekla pogu. Māršs nobrauca ar roku pār kreklu, poga sabira pelnos.

Māršs caur veco kalpu ieeju iegāja muižā. Vien īpašajiem viesiem, SS elitei un fīrera personālam bija atļauts izmantot galvenās kāpnes. Salamandras, neredzamās sievietes, telekinētiķi, mediji, rēgi, orākuli un tie, kurus turēja aizdomās par spiegošanu, kāpa augšā pa kalpu kāpnēm.

Pie aizvērtajām sanāksmju telpas durvīm dežurēja sargs, kāds no regulārās armijas kareivjiem.

„Mani izsauca,” Māršs teica.

„Pagaidi!”

Te nebija, kur apsēsties. Viņš atbalstījās pie sienas pretī durvīm. Caur durvīm bija dzirdama Grētas dobjā balss.

„… laiks izšķir visu. No tā viss ir atkarīgs. Kleista bruņutanku karaspēkam jāaptur sava došanās uz piekrasti. Tas jādara rīt. Jā, abiem. Arī Guderiana korpusam.”

Pārējo balsis viņam neizdevās tik viegli atpazīt. Viņš pūlējās kaut ko saklausīt, kopš ierašanās muižā viņš nebija dzirdējis nekādus jaunumus par karu, un tas viņu padarīja traku. Apziņa, ka vāciešu Virspavēlniecība un fīrera personāls no gaišreģes regulāri saņem stratēģiskus padomus, pielēja tikai eļļu ugunij. Viņš sadzirdēja, ka tiek pieminēti Britu ekspedīcijas spēki un ciemats piekrastē: Denkerka.

Atbildot kādai citai nesaklausāmai balsij, Grēta teica: „Nav būtiski. Šis uzdevums ir paredzēts Herr Gēringam un viņa Luftwaffe. Smago bruņojumu ieteiktu pataupīt „Sarkanajam gadījumam”.”

Tas droši vien bija segvārds gaidāmajam uzbrukumam. Tagad viņas iztaujātāji izklausījās rosīgāki, taču viņu iebildumi uz Grētu neatstāja nekādu iespaidu.

„Herr ģenerāli fon Rundštet!” Grētas balsī skanēja pārspīlēta pacietība. „Ja Vērmahts un Luftwaffe darīs, kā es iesaku, pēc divām nedēļām Eiropā vairs nebūs neviena britu karavīra.”

Likās, ka tas viņas iztaujātājus nomierināja.

Viņa teica: „Atcerieties! Izskaidrojiet fīreram, ka bruņutanku divīzijām jāapstājas 24. maijā. Un jāstāv mierā līdz 26. maijam.” Viņa ieturēja pauzi. „Esmu redzējusi nākotnes, kurās tie neapstājas. Esmu tās diezgan pamatīgi izpētījusi, Herr ģenerāli! Tajās nākotnēs nav nekāda tūkstošgadu reiha. Tajās nākotnēs nav nekā"

Noklausoties Grētas paziņojumu, Māršām uz rokām sacēlās matiņi. Dzirdētais viņam atgādināja kaut ko, ko bija teicis komandieris Lidells-Stjuarts. Viena lieta ir redzēt nākotni. Pavisam cita —patikt tam, ko tajā redzi.

Visbiežāk Grēta izklausījās tā, it kā neko neņemtu par pilnu. It kā viņai viss būtu vienalga. Tādēļ, kad viņa kļuva nopietna, sajūtas bija trauksmainas. Kas vispār spētu viņu biedēt? Cik viņam bija zināms — vienīgi eidoloni.

Grētas tikšanās drīz pēc tam noslēdzās. No telpas iznāca divi vīrieši, kam bija ārkārtīgi augsta dienesta pakāpe, abiem sekoja Pābsts.

Aiz viņiem no telpas vieglā solī iznāca Grēta. Drīz pēc tam, kad muižā bija ieradušies šie vīrieši, viņa bija novilkusi savu formas tērpu, šobrīd viņai mugurā atkal bija viņas vecā zemnieces kleita un viņa staigāja ar basām kājām. Katrā kraukļmelno matu bizē viņa bija iepinusi rudzupuķi. Viņas vadi vijās ap abām bizēm, un to gali savienojās ar akumulatoru, kas bija piestiprināts pie jostas. Viņa pieskārās Māršām pie rokas.

To viņa darīja bieži. Uzspieda viņam savu drudžaini karsto pieskārienu.

„Sveiks, Reibold! Kā klājas Kemleram?”

Šoreiz viņš neizvairījās no viņas, bet gan pielieca viņai tuvāk galvu. Ja kāds no virsniekiem tagad uz viņiem paskatītos, viņiem liktos, ka abi flirtē. Māršs gandrīz nemanāmi pamāja uz vīriešu pusi, kas tālāk koridorā apspriedās ar Pābstu. Viņš klusi jautāja: „Tavi draugi?” „Pielūdzēji. Tas ir ļoti glaimojoši.”

Viņš čukstot jautāja: „Ko, pie velna, tu viņiem stāstīji?”

„Tu izskaties noraizējies.”

„Noraizējies?” Māršs savaldīja muti. Kad viņš bija drošs, ka spēs turpināt ar viņu sarunāties čukstot, viņš teica: „Esmu šo vietiņu labi aplūkojis. Komandieris sagaida no manis, ka paveikšu zilus brīnumus.” Viņa saspieda Mārša roku. „Gan jau tev kaut kas ienāks prātā.” „Un tad vēl ir tāda sīka problēma kā Berlīne.” Māršs sev vēl nebija uzskicējis plānu, ko iesākt ar muižu. Domas par to, ka Berlīnē būs jāiznīcina REGP dokumenti, šķita nomācoši sarežģītas.

„Uzticies man!” teica Grēta. Viņas acīs paskrēja garām kaut kas tumšs kā ēna, kas pārklāj viņas dvēseli. „Es zinu, ko darīt.”

Māršs jau gribēja pajautāt, taču apmeklētāji bija aizgājuši, un Grētu pasauca Pābsts.

„Ej nost no viņa!”

,Jawohl> Herr štandartenfīrer!” Grēta palaida vaļā Mārša roku un garlaikotā gaitā aizgāja prom pa koridoru, rudzupuķu ziedlapiņām nokrītot uz grīdas.

Māršs sekoja Pābstam uz sanāksmju telpu. Pābsts viņam pavēlēja apsēsties, bet pats apsēdās galda pretējā pusē un ieslēdza pašrakstitāju. „Pastāsti man par dēmoniem!” viņš teica.

Mārša misija un viņa izdzīvošana bija atkarīgā no tā, vai viņš spēs savus namatēvus pārliecināt, ka no sirds vēlas pievienoties viņu centieniem sasniegt mērķi. Taču viņam nebija bijis laika, lai sagatavotu pasaciņu par Viļa ģimeni un radībām, ko dēvēja par eidoloniem.

Vienīgais veids, kā viņš varēja garantēt, ka neskaitāmās nopratināšanās viņa stāsts nebūs šūts ar baltiem diegiem, bija stāstīt patiesību. Un viņš sevi ienīda šīs rīcības dēļ.

Tā bija laimes spēle. Un pilnīgi noteikti bīstama. Māršs spēja iedomāties scenārijus, kuros Viļa zināšanas varētu būt galvenais stūrakmens, no kā būtu atkarīga Lielbritānijas nākotne. Kas notiks, ja viņš fričiem atklās ko tādu, kas jāzina, lai uzvarētu Lielbritānijas pārdabisko aizsardzību?

Vai Grēta viņam pateikts, ja viņš būs izpļāpājies par daudz? Komandieris aizrautīgi piekodināja viņai neuzticēties.

Pēc Mārša domām, viņa vienīgais glābiņš bija fakts, ka viņš par to visu zināja ļoti maz. Vien šis un tas, ko Vils laiku pa laikam bija pieminējis par savu vectēvu, un tā savādā pēcpusdiena, kad viņi mēģināja eidoloniem parādīt Grētu.

„Pastāsti man visu, ko zini par tiem burvjiem!” teica Pābsts.

Un tā arī viņš darīja. Jau atkal.

8

1940. gada 30. maijs Valvorta, Londona, Anglija

Nezinu, kā viņam tas izdevās, bet divas nedēļas pēc dubultnieka ierašanās Vācijā vēsture izmainījās.

Gudrs, gudrs maita.

Vismaz man patika iedomāties, ka viņam ar to bija kaut kāds sakars. Taču es nevarēju noliegt, ka notikumos, par kuriem katru dienu stāstīja pa radio un rakstīja avīzēs, bija vainojama Grēta.

Francijas aizsardzība izgāzās. Vērmahts, labāk manevrējot, bija pārspējis Lielbritānijas ekspedīcijas spēkus un franču sabiedrotos. Tie bija noslaucīti. Pilnīgi. Un galīgi.

Tāpat kā iepriekšējā reizē.

Tagad britu karavīri slēpās piekrastē. Ziemeļfrancijas pludmalēs bija simtiem tūkstoši vīru, kas visi kā viens gaidīja, kad viņus izglābs. Gaidīja evakuāciju. Gaidīja cerībā, ka ieradīsies savējo kuģi un pārvedīs viņus pāri Lamanšam, pirms viņus nogalinās friči.

Tāpat kā iepriekšējā reizē. Taču.

Šoreiz viņi turējās. Šoreiz pēc viņiem brauca kuģi. Tūkstošiem angļu karavīru atgriezās mājās. Desmitiem tūkstošu.

Iepriekšējā reizē viņi visi tajās pludmalēs bija gājuši bojā. Friči tos bija nogalinājuši līdz pēdējam karavīram. Simtiem tūkstošu vīru. Lielbritānija bija zaudējusi armiju.

Taču tagad, vairākas dienas pēc Denkerkas evakuācijas, kurā glāba un veda prom arī civiliedzīvotājus, nebija nekādu pazīmju, ka izglābto karavīru skaits saruktu. Daži ļaudis to bija iesākuši saukt par brīnumu.

Man nekad nebija nācies apgūt vēstures nianses. Mana dzīve noritēja karā, es tajā cīnījos, ar to arī vairāk nekā pietika. Nekad nebiju izjutis nepieciešamību uz to atskatīties. Tāpēc es nespēju atsaukt atmiņā, kuri karaspēka pārvietošanās virzieni un bruņoto kolonnu manevri bija tādi paši kā manis pieredzētajā vēsturē un kuri atšķīrās, jaunajā laika līnijā Grētai tos uzmanīgi izvēloties. Detalizēta informācija par šo jomu bija pieejama pārāk reti, un tā tas turpināsies vēl gadiem. Taču es spēju saskatīt vispārējos apveidus tam, ko viņa darīja.

Vācieši ļoti paļāvās uz Luftwaffe, ka tie saberzīs miltos bēgļus un novērsīs kuģu pietuvošanos pludmalei. Es esmu pārliecināts, ka būt tur iesprostotiem šķita īsta elle, bet viss noritēja daudz labāk, nekā būtu varējis notikt. Iepriekšējā reizē viņi bija atteikušies no gaisa spēkiem un iebrukuši ar smago bruņojumu. Pirms kaut viens glābšanas kuģis varēja sākt vilkt ārā no ūdens samirkušos angļu karavīrus, Denkerkā bija ieradusies vismaz viena vesela bruņutanku divīzija.

Iepriekšējā reizē Gērings nebija atbildīgs par Luftwaffe. Grēta bija parūpējusies, lai viņu noņem no trases jau kara sākumā. Es prātoju, kā viņa saviem priekšniekiem paskaidros šo evakuāciju. Viņi par to nebūs priecīgi.

Līva uz kafijas galdiņa pretī dīvānam nolika mūsu tējas servīzi. Servīze bija jauna, taču, kad biju to redzējis pēdējo reizi, tā jau bija apdauzīta un nobružāta.

„Paldies!” Tēja bija vāja, uzlieta uz jau divreiz vai trīsreiz lietotām lapām. Taču to kompensēja jaukā kompānija.

Viņa sēdēja man pretī, blakus radioaparātam, tik tuvu, ka varēja līdz tam aizsniegties.

„Komandieri, vai jūs dzerat tēju ar cukuru?”

Viņa to jautāja, protams, tikai pieklājības pēc, un es atteicos. Mana pirmā pieredze ar produktu normēšanu saistās ar to, ka bija jāpierod dzert tēju bez cukura. Vēlāk šo ieradumu tā ari nelauzu, kas man tagad, kad pārtika atkal tika normēta, nāca tikai par labu.

„Reiboldam nepatīk dzert tēju bez cukura. Es domāju, ka pārtikas normēšana viņu padarīs traku.” Viņa atlocīja auduma salveti, lai atklātu kādu bagātību: veselu cukura kubiņu, ko apmirdzēja pēcpusdienas saule.

Es noklepojos. Iztaisnojos krēslā, knapi paspēdams neizgāzt tēju klēpī.

„Kur jūs, pie visiem svētajiem, to dabūjāt?”

Līvai piemita sevišķs smaids, kas spēja likt justies tā, it kā tevi un viņu vienotu kaut kas ļoti privāts, ļoti svarīgs. Vienlaicīgi kaut kas jautrs, šausmīgs, seksīgs, vieglprātīgs un nozīmīgs.

Viņa mani tagad apžilbināja ar šo smaidu, gar kuba maliņu maigi skrāpēdama tējkaroti un cukura putekļus iebērdama savā tējā. „Reibolds domā, ka zina visas manas paslēptuves.”

Es zināju. Es būtu gatavs apzvērēt, ka zināju.

„Es domāju, ka varbūt viņš jūs nav pietiekami novērtējis.”

„Ak, viņam pašam ir sava gudrība!” Viņa iedzēra malciņu tējas. Uzlūkoja mani ar viltīgu skatienu.

„Pieņemu, ka tādēļ jūs viņu izvēlējāties.”

Savu pēcpusdienas apciemojumu laikā pie Līvas man bija izdevies viņai radīt iespaidu, ka esmu atbildīgs par to, ka Reibolds Māršs ir devies jau nākamajā ieilgušajā Ārlietu ministrijas uzdevumā. Viņa, protams, nevarēja tā vienkārši pateikt, cik ļoti viņai tas nepatika, jo tas nebūtu patriotiski, taču sākumā viņa uzvedās mazliet vēsi. Viņa atbalstīja gan karali, gan šo valsti, gan savu vīru, taču tas neatturēja viņu uzvesties skarbi, asi un izteikt dzēlīgas asprātības. Tomēr ilgi tas neturpinājās^ Es pazinu šo sievieti. Labi pazinu.

Tas bija visgrūtākais. Izlikties, ka nezināju, kā viņu aplidot. Izlikties, ka es to nevēlos. Izlikties, ka kaut kur dziļi sirdī mani nevajāja uzmācīga doma par to, ka es varētu viņu viegli iegūt, kad viņa vairs neievērotu manas rētas. Kad tikko biju iekarojis viņas sirdi, es viņu nepazinu tik labi kā tagad. Kas notiktu, ja viņas vīrs tā arī neatgrieztos mājās?

Nē. Es atgādināju sev, ka viņa nebija mana sieva. Mana sieva bija gājusi bojā pasaules galā. Man bija jāizmanto tas, kas tiek dots, un es šo iespēju nelaidu garām. Es biju pateicīgs par katru mirkli, kuru drīkstēju pavadīt viņas sabiedrībā. Jo, ja paveiksies un mēs uzvarēsim šajā karā, un mājās atgriezīsies Līvas īstais vīrs, vai man vēl būs kāda cita izvēles iespēja, kā pazust ēnās kā vientuļam rēgam? Es nespēju paciest šo domu. Man bija jāatrod veids, kā arī turpmāk palikt Līvas un Agneses tuvumā.

Līva ieslēdza radioaparātu. Kad viņa atkal paņēma rokās savu tējas tasīti, viņas rokas trīcēja. Viņai ātri vien izdevās piesegt savu uztraukumu. Tomēr es zināju, kas urdīja viņas prātu. Cik gan ilgi veiksme stāvēs Lielbritānijas pusē? Vai šodien tā mūs pametīs?

Ikviens brits sekoja līdzi notiekošajam Denkerkā. Un kaut gan katru dienu mājās atgriezās arvien vairāk karavīru, valstī vienlaicīgi valdīja gan optimisms, gan bailes. Francijai bija lemts krist. Evakuācija bija riskants pasākums, tā kuru katru brīdi varēja beigties. Cik daudz angļu karavīriem būs lemts zaudēt dzīvību tajās pludmalēs?

Iepriekšējā reizē visiem.

Es atceros to dienu. To šausmīgo dienu. Viņai no rokām bija izkritis šķīvis, kad viņa par to padzirdēja ziņās. Divatā ar Līvu sēdējām viesistabā, gandrīz kā pielīmēti pie radioaparāta, klausoties ziņu izklāstā. Diezgan līdzīgi tam, kā to darījām tagad un bijām darījuši vairākas pēdējās dienas.

Jokaini. Atgriezties divdesmit gadu tālā pagātnē un redzēt, ka lielie notikumi mainās, bet mazie — atkārtojas.

Dažreiz, klausoties ziņojumus, Līva virpināja pirkstos savus kastaņbrūnos matus. Dažreiz viņa saknieba lūpas tik cieši, ka persiku rozā mute kļuva bāla. Dažreiz viņa rauca pieri. Viņa centās izskatīties drosmīga, tomēr es zināju, ka viņa bija nobažījusies. Nobijusies.

Man bija tik sasodīti grūti uz viņu neblenzt. Man bija jātēlo sirms jūras spēku komandieris, kam zūd pārliecība, jo notikumi balansē uz naža asmens. Jāizliekas par parastu angli, kas noraizējies par to, ka drīz mūsu armijai tajās pludmalēs būs jāmirst.

Lai gan tam nemaz nebija lemts notikt. Es to zināju, jo labi pazinu Grētu. Pazinu viņu pietiekami labi, lai saprastu, ko viņa dara.

Katrs no Francijas piekrastes izglābtais kareivis bija papildu kareivis Lielbritānijas aizsardzībai, ja nu Hitlers mēģinātu rīkot uzbrukumu. Katrs evakuētais kareivis mazināja Asinszāles vēlēšanos uzticēt mūsu nacionālo aizsardzību burvjiem. Mazināja mūsu atkarību no eidoloniem.

Grēta bija paveikusi brīnumu. Tas nebija viņas pirmais un, par nelaimi, droši vien arī ne pēdējais, taču pirmais, ko es augstu novērtēju. Šis bija konkrēts pierādījums tam, ka mana neprātīgā misija nav neiespējama. Pierādījums, ka viss var mainīties.

Tas pavēra tik daudz iespēju, ka pat nespēju tās visas uzskaitīt. Pirmo reizi dzīvē varēju palūkoties uz pasauli ar Grētas acīm. Vēsture bija mainīga padarīšana. Tā varēja mainīties kā upe, kas izlauž sev jaunu gultni, mainot armiju un tautu likteņus. Un tāpat varēja mainīties arī atsevišķu personu likteņi.

Agneses liktenis varētu izmainīties. Viņai varētu tikt dāvāta dzīve.

Es biju pateicīgs par šo dāvanu. Pat tad, ja man to bija pasniedzis pats nelabais.

Radioaparātā ieskanējās statiskā šņākoņa. Mēs sirsnīgā klusumā dzērām savas pliekanās tējas, kamēr Agnese snauda savā grozveida pītajā bērnu gultiņā. Katra nākamā diena un stunda, kas pavadīta kopā ar Līvu, kļuva arvien omulīgāka. Viņa pamazām atmaiga pret komandieri. Reiboldam Māršām viņa bija atmaigusi ļoti ātri, tāpat arī Reibolds pret Līvu. Man sev pastāvīgi bija jāatgādina, ka esmu šeit ieradies kā cits cilvēks, ka otrs es to visu veikli aizmestu prom, nemaz neapzinādamies, ko dara. Stulbais, stūrgalvīgais pakaļa.

Ziņas pulksten sešos apstiprināja manas aizdomas par Grētas stratēģiju. Pat pēdējās vācu armijas vienības, kas bija atstātas, lai

uzraudzītu sabiedroto spēkus, bija atkāpušās. Tā vietā Luftwaffe vēl vienu dienu smagi uzbruka pašai Denkerkai. Interesanti, ka šoreiz Grēta Gēringu bija atstājusi par atbildīgo. Kādu kļūdu viņš pieļaus?

Ko viņš palaidīs garām? Ko viņš nepietiekami novērtēs?

Piemēram, Karaliskos gaisa spēkus. Tie visu vērību bija pievērsuši sev, tādējādi novēršot friču uzmanību no karaspēka atkāpšanās.

Iepriekšējā reizē tā nebija noticis. Toreiz tas nebija iespējams.

Oficiālās aplēses liecināja, ka dienas beigās būs izglābti vairāk nekā piecdesmit tūkstoši britu un franču karavīru. Tas bija divreiz vairāk, nekā no Denkerkas bija izdevies izglābt pirmajās divās dienās.

Evakuācija noritēja arvien veiklāk.

Līva izdzēra savu tēju. Viņa ar drebošu roku izslēdza radioaparātu. Izpūta aizturēto elpu. Mūsu acis uz īsu mirkli satikās. Es pazinu šo skatienu. Es pēkšņi apjautu, kāpēc ziņas no Francijas bija viņu tik ļoti satraukušas. Viņa neticēja, ka viņas vīrs ir devies uz Ameriku.

Viņai bija aizdomas par kaut ko citu. Tieši tobrīd pamodās Agnese un izsita mūs abus no savām domām.

Agnese šņukstēja. No zilonīšu sedziņas izlīda viena rociņa.

Tā vicinājās, zīdaiņa mazo muskulīšu kustināta. Es veltīju visu savu uzmanību tējai. Centos ignorēt lāsteku, kas dūrās manā sirdī.

Līva pacēla mūsu meitu. Viņu meitu. „Kuš, kuš, mazo meitiņ!”

Viņa turēja Agnesi sev cieši klāt, šūpoja viņu. „Vai gribi ēst?” Viņa šūpoja meitiņu un dungoja, kamēr mazā šņukstēja. „Nē, ēst tu negribi! (

Vai tev jāmaina autiņi?” Viņa turpināja dungot un paošņāja. „Nē, arī tas ne. Tev pietrūkst tēta, vai ne?” Mātes balss Agnesi nomierināja.

„Man arī, mazo meitiņ!” Līva čukstēja. „Man arī.”

Tā bija īsta agonija, vērot savu ģimeni, bet nebūt tās daļai.

Vēlme būt ar viņām bija karstāka nekā uguns, kas bija izkropļojusi manu seju.

Es to nevarēju izturēt. Es sadūšojos. „Mmm… Vai drīkstu?”

Līva pacēla uzacis. Viņai nebija radies iespaids, ka komandierim varētu patikt bērni. Un viņa mani tik labi vēl nepazina. Vai arī

neapzinājās, ka patiesībā mani pazina ļoti labi. Tomēr viņa paskatījās uz manu seju, un, lai kas tas bija, ko viņa tajā saskatīja, viņa pārdomāja.

„Jūs man tādā veidā izdarītu lielu pakalpojumu. Man ir jāgatavo vakariņas vai arī būs jāvakariņo vēlā naktī.”

Viņa jau gribēja man rādīt, kā turēt mazuli, bet es zināju, kas bija jādara. Iemaņas nebija zudušas. Līva ielika man rokās Agnesi. Mana mazulīte bija vieglāka par sniegpārsliņu un smaržoja tikpat tīri. Tīrāk.

Biju jau aizmirsis viņas mazās tauku rieviņas ap acīm. Aizmirsis viņas sīkos nadziņus. Aizmirsis, kā viņa miegā savilka savu ģīmīti.

Ak Dievs! Mana mazulīte.

Es viņu nenoskūpstīju. Dievs mans liecinieks, ka vēlējos to darīt. Taču ar to arī beigtos Līvas laipnība, ja viņa pieķertu mani to darām. Un es domāju, ka mana bārda būtu pārāk asa, skrāpējoša, lai pieskartos Agneses maigajai ādiņai.

Nepagāja ne mirklis, kad Līva jau bija atpakaļ. Viņa mani pārsteidza. Es nepacēlu skatienu. Negribēju, lai viņa redz manus mitros vaigus.

„Jums labi sanāk. Vai jums ir bērni, komandieri?”

„Nē,” purinādams galvu, es atbildēju pārāk strauji. Taču manā jau tā izkropļotajā balsī kaut kas aizlūza. Līva to dzirdēja. „Vairs nav,” es atzinos.

„Man ļoti žēl,” viņa teica.

Es zināju, ka pavadīt laiku kopā ar Līvu un Agnesi bija bīstami, taču es sev teicu, ka tas bija labākais veids, kā pavadīt savu laiku.

Šobrīd Reichsbehdrde sakarā es nevarēju neko iesākt. To uzdevumu es biju uzticējis daudz prasmīgākām rokām. Kas attiecas uz burvjiem… Asinszāle vēl nebija izveidojusi burvju komandu, un tas arī nenotiks, kamēr Vils nebūs atgriezies. Pēc valsts apceļošanas, uzmeklējot visus atlikušos Lielbritānijas burvjus, viņš uzreiz saprastu, ka esmu krāpnieks. Lai gan biju palaidis garām iespēju uzdoties par burvi viņa priekšā, es joprojām jutos pārliecināts, ka varēšu panākt, lai Vils kļūst par manu personīgo dubultaģentu Asinszāles burvju sapulcē.

Tomēr jautājums par Grētu palika atklāts. Iepriekšējā reizē viņa bija nogalinājusi Agnesi, bet ko viņa darīs tagad? Kādi bija viņas plāni attiecībā uz manu meitu? Uz manu sievu? Kad Grēta runāja par Līvu, viņas acīs garām traucās kaut kas auksts.

Es biju priecīgs, ka Grēta izmainījusi notikumus Denkerkā, taču tas nelika man uzticēties tai kucei. Starp mums bija pārāk daudz kopīgas vēstures, lai tas notiktu.

Iestāstīju sev, ka rīkojos gudri. Lai kādi bija viņas nolūki attiecībā uz Līvu un Agnesi, es zināju, ka Grēta nepieļaus, ka ar mani kaut kas atgadās, jo, galu galā, es biju viņas glābiņš.

Tas nozīmēja, ka Līva un Agnese ir drošībā, kamēr vien viņas ir kopā ar mani. Es pilnīgi noteikti nodrošinātu, lai viņas nepamet Londonu, kad sāksies bombardēšana. Tad viņas atradīsies zem mana lietussarga. Kamēr vien mēs būsim vienā pilsētā, es viņas varēšu pasargāt no Grētas.

Tikai līdz brīdim, kad atgriezīsies viņas vīrs, es sev nemitīgi atgādināju. Sī ir ilūzija, šīģimeniskuma oāze. Tas nevar turpināties mūžīgi. Viņš atgriezīsies mājās, un tad Līva uz mūžīgiem laikiem piederēs viņam. Tomēr, ja viņš neatgriezīsies… Nē. Es atteicos pieņemt šīs ļaunās domas, kas kā gailošas ogles gruzdēja manas dvēseles iekvēlinātajā ugunskurā.

Ko Grēta bija ar mani izdarījusi?

Viss atkal nokārtosies. Ja es spēšu atvairīt arvien pieaugošo vēlmi Līvai visu izstāstīt. Ja spēšu apspiest savu vēlēšanos atklāt savas kārtis. Ja spēšu tikt pāri tai greizsirdībai, ko izjūtu pret viņas vīru.

Es atdevu Līvai Agnesi, kuras sejas grimasēs iezīmējās žēlums un līdzjūtība.

Viņa vilcinājās. Pajautāja: „Vai paliksiet uz vakariņām?”

Ja vien es spēšu pretoties kārdinājumam atgriezties mājās.

1940. gada 6. jūnijs

Reichsbehцrde Jur die Erweiterung germanischen Potenzials

Līdzās Mārša misijas galvenajiem uzdevumiem — iznicināt muižu, iznicināt dokumentāciju — Lidells-Stjuarts bija pievienojis vienu īpaši dīvainu prasību. Māršs nezināja, kāpēc komandierim bija vajadzīgs asins paraugs no vienas Dvīnes, taču skarbais savādnieks bija uzvedies uzstājīgi.

Māršs zināja, ka šim lūgumam bija kaut kāds sakars ar eidolonicm. Viņš atcerējās, kā Vils bija izlējis savas asinis, lai piesaistītu viņu uzmanību, un kā viņš bija izmantojis Grētas asins paraugu, lai viņu parādītu eidoloniem. Tomēr tajā brīdī Māršs bija vairāk noraizējies par uzdevuma izpildi nekā par tā sarežģīto skaidrojumu. Kā pats komandieris paskaidroja, problēma bija tā, ka Dvīnes bija izvietotas. Un viņš nezināja kur.

Māršs bija bijis gatavs atteikties no šī uzdevuma. Pietika jau ar to, ka viņam nebija ne jausmas, kā iznīcināt Reichsbehцrde protokolus, kas glabājās Berlīnē. Viņš nevarēja noorganizēt to, kā arī iznīcināt muižu un izpildīt komandiera ekscentrisko papildu prasību. Ne tādā gadījumā, ja Dvīne pašlaik varēja atrasties jebkur visā plašajā pasaulē.

Tomēr Grēta par to jau bija parūpējusies. Tādējādi Lidclla-Stjuarta visdīvainākās prasības bija kļuvušas par visvieglāk izpildāmajām. Tas nebija vienkārši, taču bija izdarāms.

Viņš novēroja Dvīni, cik vien bieži viņam tas izdevās. Viņš centās piefiksēt, cik bieži viņa devās uz tualeti, kaut gan bija diezgan pagrūti viņu tik uzmanīgi novērot. Bet diez ko liela uzmanības nebija jāvelta tam, lai redzētu, cik daudz laika ar viņu divatā pavada Pābsts. Iztaujas sesijas it kā tika izmantotas, lai iegūtu informāciju no otras māsas. Taču vairākas reizes Māršs bija dzirdējis, kā pa flīžu grīdu klusi un ritmiski čīkst koka galda kājas vai kā nožvadz jostas sprādze, pēc tam, protams, uzvēdīja seksa smarža un atšķirīgo krāsu acīs iezaigojās asaras.

Māršs muižā dzīvoja jau trešo nedēļu. Šodien viņa kā sulaiņa uzdevums bija nodarbināt Kemleru, kamēr trīs tehniķi sagatavo šī rīta pārbaudījumu. Būlers laiskojās ēnā aiz saldētavas, gaidīdams, kad sāksies pārbaudījums. Viņš kopā ar Kemleru nepavadīja ilgāku laiku, nekā bija nozīmēts.

Neskaidrajās debesīs peldēja mākoņi. Spīdēja gan karsta saule, gan pūta tik auksts vējš, ka ēnā uzturēties kļuva nepatīkami. Mežā vējš sapurināja ozollapas un plivināja virs muižas uzvilktos karogus ar svastiku. Māršām nebija iebildumu pret drēgnumu. Vējš aizpūta prom Kemlera saskābušā piena smaku. No rietumiem muižai stratēģiski tuvojās zemāku un tumšāku mākoņu strēle. Tas nozīmēja, ka ap pusdienlaiku līs.

Treniņu laukuma tālajā galā regulārās armijas kareivji no piegādes kravas mašīnas bedrē bēra smalkas, zeltainas smiltis. Viņu darbu uzraudzīja Reinhards. Vējš bedrē samestās smiltis virpināja viļņos un riņķos. Tas pārpūta tās pāri visam laukumam līdz pat Māršām. Viņam acīs iedūrās smilšu graudiņi. Izskatījās, ka Kemlers neko no tā neievēro, tomēr Māršs paņēma lielo vīru aiz rokas un pagrieza viņa seju ar pakausi pret vēju.

„Tā. Šādi būs labāk,” viņš teica.

„Mmmmmm. Mā,” teica Kemlers.

Tas bija kaut kas jauns. Parasti viņš teica: ,,Bū.” Un tā bija visizteiksmīgākā izruna vārdam „Būlers”.

Māršs bija priecīgs, ka viņam nebija jāizmanto pavada. Taču viņi sēja viņu pie siksnas tikai tad, kad viņam bija pieslēgts akumulators, un Māršu tādos gadījumos telekinētiķim nelaida pat tuvumā. Kas attiecās uz Būleru, viņš ļoti paļāvās uz smacējošo kaklasiksnu.

Māršs nemitējās Kemleru iedrošināt un izturēties pret viņu laipni. Viņam nebija nekāda iemesla domāt, ka Kemlers kaut ko no tā saprot, taču tādā veidā vājprātīgais iepazina Mārša balsi un uzvedību. Tā vismaz bija iespēja panākt kaut nelielu komforta un tuvības sajūtu. Mārša izturēšanās panāca, ka lielais puisis uzvedas mierīgi.

No savas ideālās paslēptuves blakus Kemleram Māršs vēroja, kā Pābsts aizved Dvīni no ēdnīcas uz muižu un, bez šaubām, uz nopratināšanas kabinetu. Viņš prātoja, kur varētu būt izvietota viņas māsa un vai viņas atrašanās vieta bija tik stratēģiski svarīga, lai attaisnotu štandartenfīrera regulāro nabaga meitenes nopratināšanu.

Tu nolādētais cūka, viņš domāja. Kad pienāks laiks tevī ielaist lodi, man nebūs ne mazāko šaubu. Taču tavam upurim… Viņam nepatika domāt arī par to, ko nāksies nodarīt Kemleram, kad pienāks laiks.

Kā jau vienmēr fon Vestarps vēroja visu notiekošo pa savas darbistabas logu, kamēr tehniķi uzstādīja kameras un iekārtas, gatavojoties Kemlera pārbaudījumam. Tie svīda, stumjot celtņa ratiņus un darbojoties ap domkratu, lai uz lauka izkārtotu pusduci aprūsējuša metāla apkaluma kastes. Spriežot pēc tā, kā norībēja zeme, kad tie no ratiņiem nogrūda kasti, tās bija smagas. Izskatījās, ka viņi centīsies paplašināt Kemlera iespēju robežas, liekot viņam koncentrēties uz vairākiem objektiem vienlaicīgi.

Lai veicas, Māršs nodomāja. Tikmēr Kemlers urbināja degunu un ar plaukstu noglaudīja savu noskūto pakausi.

Tehniķi jau gandrīz bija beiguši uzstādīt kameras. No muižas iznāca Pābsts. Viņš aizcirta durvis tik stipri, ka Kemlers salēcās. Pulkvedis soļoja pāri laukumam uz Reinharda smilšu kasti.

Māršs nodomāja, Ak vai! Apniki viņai, ko?

Tomēr viņš neredzēja ne skrambiņas uz pulkveža sejas, neko tādu, kas rosinātu domāt, ka viņa tam atteikusi. Viņa neuzdrošinājās. Pābsts bija pārdomājis. Un nelikās, ka būtu par to diez ko priecīgs. Taču vēl pirms desmit minūtēm izskatījās, ka viņš diezgan dedzīgi gribēja ar viņu pārgulēt.

Kas gan spētu tā nokaut vīrieša degsmi? Bija reizes, dažas atsevišķas dienas katru mēnesi, kad viņš ar Līvu ne… Viņa krūtīs ielauzās nožēla, bailes un vientulības asās sāpes un aizcirta viņam elpu.

Ak, Līva!

Viņš pastūma malā šis sirdi un prātu plosošās sāpes. Koncentrējās. Sī bija viņa izdevība izpildīt vienu no Lidella-Stjuarta uzdevumiem.

Māršs caur acs kaktiņu, kurā bija sapūstas smiltis, vēroja tehniķus. Viens no vīriešiem vēl pēdējo reizi pārbaudīja, kā uzstādītas kameras. Viņš pamāja pārējiem, pēc tam uzsauca Būleram. Hauptšturmflrers pierausās kājās un pārsvieda pār plecu Kemlera pavadu. Viņam tuvojoties, rasotajā zālē aiz viņa palika pēdu nospiedumi.

Māršs pārspīlēti nopētīja Kemleru. „Nolādēts!” viņš to pateica tik skaļi, ka Būlers to sadzirdēja, pirms vēl bija pienācis pavisam klāt.

Būlers jautāja: „Ko?”

„Viņš atkal ir apčurājies.” Māršs pasniedzās Kemleram pie kakla un izvilka ārā pa krekla apkakli viņa garos vadus. Viņš nopurināja kailos vara savienotājus, it kā notraustu no tiem mitrumu. Tad, lai viss būtu ticamāk, viņš sarauca pieri un noslaucīja savas rokas Kemlera kreklā. „Viss slapjš.”

„Tāpēc tev,” Būlers teica, „jāaizved viņš uz tualeti, pirms mēs uzsākam pārbaudījumus. Tagad mums būs jāgaida.” Viņš nošūpoja galvu. „Tu esi nejēdzīgāks nekā Kemlers. Viņam vismaz ir attaisnojums.” Viņš atgriezās savā pavēnī.

Māršs parāva Kemleru aiz plaukstas locītavas. „Piedod!” viņš pačukstēja. „Ieiesim uz minūti iekšā.”

Muižā bija divas tualetes telpas. Blakus darbistabai fon Vestarpam bija sava personīgā tualete. Viņa bērniem bija kopēja tualete pirmajā stāvā. Pārējais personāls izmantoja tualetes telpas, kas atradās apkārt esošajās ēkās. Pagātnē veiktā renovācija muižā bija iekļāvusi arī kanalizācijas sistēmas uzlabošanu, taču tā bija palikusi pusratā. Telpā bija vairākas izlietnes, bet tikai viena tualete, un to akūti bija nepieciešams notīrīt (nebija nekādu šaubu, ka, līdzko kāds par to iedomātos, šis darbiņš tiktu piešķirts Māršām). Pie izlietnēm bija iespējams skūties vai tīrīt zobus vairākiem vienlaicīgi, taču, ja bija citas vajadzības, šeit nebija nekāda privātuma. Tā kā viņi bija uzauguši tādos apstākļos, viņi nemaz nezināja, ka var būt arī citādāk.

Par laimi, Kemlers zināja, ko dara tualetē. Viņš novilka bikses un aizšļūca uz tualeti ar līdz potītēm nolaistām biksēm.

Māršs notupās uz cietajām tualetes telpas flīzēm blakus atkritumu grozam. Viņš uzmanīgi iebāza roku atkritumos, jo nevarēja zināt, kam tur var uzdurties. Zīmuļa gals. Tukša zobu pastas tūbiņa. Auksts, mitrs šķidrums, kur kāds salvetē bija izšņaucis degunu. Kaut kas ciets; lēta, taisna skuvekļa roktura atlūza.

Un kaut kur dziļāk atkritumos iemesta asiņaina linu lupatiņa. Māršs izvilka to ārā. Audums joprojām bija lipīgs no sarecējušajām asinīm. Viņš paošņāja lupatiņu. Mēnešreižu asinis.

Tās varēja būt Grētas vai Haikes, taču, ņemot vērā Pābsta pēkšņās uzvedības izmaiņas…

Atvērās durvis. Telpā iedrāzās Reinhards. Viņš sastinga, redzēdams ainu, kas te pavērās: pie poda nolaistām biksēm stāvēja Kemlers un kaut ko pie sevis murmināja, pārliecies pār atkritumu grozu, stāvēja Māršs un pētīja asiņainu drisku.

Arī Māršs sastinga. Viņš nekādi nevar uzminēt, ko es te daru, viņš nodomāja. Vienalga, ko viņš domās, tā nebūs patiesība.

Viņš steidzās izgudrot ticamu izskaidrojumu, taču Reinhards iespurdza rejošos smieklos: „Tā jau es domāju! Tu sasodītais izvirtuli!” Viņš parādīja ar pirkstu uz Māršu. „Es jau zināju, ka kaut kas ar tevi nav kārtībā, kolīdz Grēta tevi šurp atvilka. Jebkuram, kas brīvprātīgi kļūst par viņas klēpja sunīti, jābūt ar novirzēm.”

Reinhards piegāja pie poda un pagrūda malā Kemleru. Taisīdams vaļā jostu, viņš jautāja: „Vai tic ir Grētas izdalījumi? Nē, nē, nesaki man! Es negribu zināt.” Viņš iztukšoja savu urīnpūsli. Skaļi čurādams uz baltā poda porcelāna, viņš piebilda: „Jūs abi esat pretīgāki, nekā'biju iedomājies.”

Kamēr Reinhards bija uzgriezis muguru, Māršs ielika mitro lina drāniņu kabatā. Reinhards nokratīja, aizsprādzēja jostu un parāva ķēdi, lai nolaistu ūdeni. Kamēr Reinhards mazgāja rokas, Māršs pārģērba Kemleru. „Angli, tu man šorīt esi uzlabojis garastāvokli!” teica salamandra. Viņš izgāja no telpas, pie sevis ķiķinādams. Māršs izveda Kemleru ārā, kamēr Dvīnes asiņu paraugs bija dziļi nobēdzināts viņa kabatā.

1940. gada 8. jūnijs Asinszāles štābs, Londona, Anglija

Vils atvieglojumā noskurinājās, kad caur mašīnas aizsargstiklu skatam pavērās Admiralitāte. Viņš brauca pirmajā no trim mašīnām, kuras bija norīkojis Stīvensons. Un, kolīdz Vils visus iepazīstinās un visu paskaidros, vīri, kas brauc šajās mašīnās, nonāks vecā vīra aizgādniecībā. Likās, ka līdz tam jāgaida vēl vesela mūžība. Viļam šķita smieklīgi, ka jātēlo pīlēnu māte tiem vīriem, kurus bija savervējis. Piepalīdzot karā, viņš varēja samierināties ar šādu tādu muļķošanos. Tomēr ne jau raizes par savu godu darīja viņu bažīgu. Ne jau vēlme būt pienācīgam vadītājam un savu pienākumu vēstniekam radīja šaubas, kas lipa pie viņa kā dadži.

Viņam bija grandiozi sapņi izveidot veselu armiju. Triumfējoši atgriezties Londonā kopā ar viņam padotajiem Lielbritānijas glābējiem. Viņš bija iedomājies, ka burvji ir pieklājīgi, bet veci, ekscentriski vīri, kurus saista vienots mērķis.

Ak, kā viņš bija kļūdījies pat pašos sīkumos! Viļam nebija izdevies sapulcēt armiju. Viņš bija atradis mazāk nekā desmit vīrus. Daži no tiem bija pārāk izkūkojuši prātu, lai no tiem būtu kāds labums. Pārāk ķerti, pārāk sagrauti, vai arī tiem piemita abas iepriekš minētās īpašības. Arī pārējie nebija nekādi pieklājīgie valsts aizstāvji, kā viņš bija iztēlojies. Viņš bija devies patriotu meklējumos, tādu vīru meklējumos, kāds bija viņa tēvs, kuru nu jau ar grūtībām atcerējās. Tā vietā bija atradis tādus vīrus kā viņa vectēvs. Varbūt ne ļaunus, bet amorālus. Aukstus. Jautājumi, ko viņi uzdeva… lietas, ko viņi meklēja… Jo drīzāk viņš tos varēs atdot Stīvensona aizgādniecībā, jo labāk.

Stīvensons ar viņiem nokārtos visus jautājumus. Šie vīrieši bija bīstami.

Daži burvji, piemēram, Pendeniss, bija pietiekami veci, lai būtu Viļa vectēvi. (Un, paldies Dievam, ka tas velnišķīgais dzērājs jau pirms laba laika bija nolicis karoti! Pietika jau ar to, ka bija jātiek galā ar šo baru, nejaucot iekšā ģimeniskus aizvainojumus.) Pārējie nebija diez ko vecāki par Viļu. Tomēr pat visneprasmīgākajiem bija vairāk varas nekā karalim. Šie vīri sazinājās ar spēkiem, kādi nevienam monarham, valdniekam vai despotam pat sapņos nebija rādījušies.

Viens aiz otra šie burvji bija ieradušies Londonā. Tiem pilsētā bija nepieciešama kāda apmešanās vieta, tāpēc Vils tiem Savojā bija rezervējis numuriņus un piestādījis rēķinu savam brālim. Vils bija rezervējis šīs istabas uz nenoteiktu laiku, jo viņam nebija ne jausmas, cik daudz laika paies, līdz viņš būs atradis visus burvjus. Viesnīcas pārvaldnieks ar prieku izdabāja Viļa neparastajam lūgumam, jo, kopš bija sācies karš, biznesa lietas viņiem diez ko negāja. Burvji, piemēram, Šeiplijs, ko Vils bija nolīdzis darbā kā pirmos, Savojā uzturējās jau vairākas nedēļas. Vaits, pēdējais biedrs, šeit mitinājās tikai otro nakti. Viļam bija aizdomas, ka gala rēķins būs diezgan iespaidīgs.

Viņš bija ieskrējis savā Kensingtonas dzīvoklī vien uz īsu brīdi, lai nomazgātos, noskūtos un uzvilktu tīru uzvalku, kas nebūtu nedēļām ilgi bružāts ilgos burvju meklējumos. Pa to īso laiku divreiz bija iezvanījies telefons. Obrijs bija neapmierināts.

Vils izkāpa no priekšā braucošās mašīnas. Burvji sekoja viņa piemēram. Pa Viļa mašīnas aizmugurējām durvīm izkāpa divi burvji, vēl divi citi no otras mašīnas un vēl divi no trešās.

Pieredzējušākie burvji, piemēram, Hargrīvss, runāja tādās balsīs, kas izklausījās pēc druskās saberzta granīta, kas sapīts zirnekļa tīmekļos un ēnās. Viņu rīkļu mīkstajos audos uz visiem laikiem bija ieaugušas enohiešu valodas sāpīgās un cilvēkam neraksturīgās skaņas. Un viņiem visiem bija acīmredzami izkropļojumi. Katram burvim, pat Viļam, uz vienas rokas plaukstas bija smalku, baltu rētu zirnekļa tīkli. Taču, salīdzinot ar asins cenu paaugstināšanos, šīs rētas bija sīkums, vien simboliska samaksa. Jo biežāk tika vestas pārrunas ar eidoloniem, jo dziļāki kļuva rētojumi. Seiplija enohiešu valodas zināšanas bija tikai nedaudz labākas nekā Viļa; viņa pirksti liecās kā plēsīgu putnu nagi milzīgā rētaudu apjoma dēļ. Vaitam nebija vairāk nekā puses no sava deguna, izejot cilvēkos, viņš valkāja protēzi. Viena no Vēbera acīm bija iegrimusi, bāla lodīte. Pendeniss slēpa savu nekustīgo roku garā cimdā, kas sniedzās līdz viņa elkonim. Kaut kas bija sarētojis visu Graftona seju. Hargrīvsam bija apdegumi.

Neviens nepievērsa uzmanību Viļa trūkstošajam pirkstgalam.

Šie vīri dzīvoja citā pasaulē, kurā viņus neuztrauca maznozīmīgi kara un tirānijas jautājumi, karalis un šī valsts. Viņi bija vientuļnieki un cilvēknīdēji. Viņi pavisam reti iesaistījās darīšanās ar apkārtējo pasauli, eksistēdami gandrīz pilnīgi šķirti no tās. Un viņus būtu gandrīz neiespējami atrast, ja nebūtu bijis vectēva pierakstu.

Viņš ātri vien bija sapratis, ka apelēt pie viņu patriotiskajām jūtām bija velti. Vienīgais, kas varēja panākt, lai šie vīri ierodas Londonā, vienīgais, kas viņos raisīja interesi, bija iespēja beidzot pēc vairākiem gadsimtiem praktizēt savu amatu bez ierobežojumiem. Iespēja vest īstas pārrunas, iespēja mainīt un lauzt dabas likumus. Izdevība tirgoties ar eidoloniem, kas jau daudzās paaudzēs netika izmantota. Izdevība pārrunās norēķināties ar asins cenām, kas vientuļiem, sevī noslēgtiem vīriem nebija iespējams.

Burvji vēlējās izmēģināt visu, par ko bija sapņojuši. Viņi vēlējās valdības sankcionētus pasākumus. Kad Hargrīvss bija apjēdzis, ko nozīmēja šī iespēja, viņš bija izskatījies acīmredzami asinskārs. Tādēļ arī Viļu pēdējās dienās nemitīgi tirdīja šaubas. Vai Asinszālei bija prātīgi savest kopā savus vīrus ar šiem spēcīgajiem vīriem, ja nesakrita pat viņu intereses un motivācija?

Vai šī bija kļūda?

Viļam par to būs jāaprunājas ar Stīvcnsonu divatā, lai viņu brīdinātu. Tomēr viņam galvā jau bija izveidojusies stratēģija, kā tikt galā ar asins cenām. Vils zināja, ka viņa miegs būs ciešāks, ja ar veco vīru vienosies par sīkumiem un pārējiem burvjiem uzstādīs kaut kādas vadlīnijas.

Vils pateicās šoferim un aizveda burvjus garām sardzei, kas stāvēja pie Admiralitātes ieejas blakus smilšu maisu krāvumiem. Sargi viņus cieši uzlūkoja, taču neiejaucās. Stīvensons jau bija brīdinājis, ka gaidāmi viesi.

Kamēr Vils bija projām, Asinszālei atvēlētais spārns Admiralitātē bija izmainījies. Kabineti vairs nestāvēja tukši, un koridoros bija manāma rosība. Arī Lorīmers un Stīvensons pa šo laiku bija nolīguši darbā jaunus biedrus.

Tā vietā, lai visi sapulcētos Stīvensona kabinetā, vecais vīrs aizveda viņus uz konferenču zāli. Labiekārtota telpa ar ādas un misiņa elementiem, tajā smaržoja pēc koka lakas un cigarešu tabakas. Ar mugurām pret logu un neiekurto kamīnu rindā stāvēja krēsli ar augstām atzveltnēm. Māršs nebija ieradies, taču Lorīmers bija šeit. Vils viņam pamāja ar galvu.

Tas mazliet izbrīnīja, ka Mārša šeit nebija. Ļaujoties nelielai patmīlībai, Vils par šo faktu jutās arī mazliet vīlies. Viņš beidzot bija devis noderīgu artavu.

Stīvensons apsēdās inkrustētā galda galdā, Vils apsēdās pretējā pusē, pie galda viņiem pievienojās arī burvji. Lorīmers apsēdās blakus Viļam. Stīvensona priekšā uz galda stāvēja aizvērta mape.

Vils iepazīstināja ar katru pie galda sēdošo burvi. „Hargrīvsa kungs, Vaita kungs, Vēbera kungs, Pendenisa kungs, Seiplija kungs, Graftona kungs, iepazīstieties ar kapteini Džonu Stīvensonu! Kapteinis,.

Iejaucās Stīvensons: „Es pārstāvu troni.” Viņš brīdinoši ieskatījās Viļam acīs. „Un, pirms kāds kaut ko saka, man vajag, lai ikviens no jums saprot, ka tronis pieprasa vislielāko slepenību. No šī brīža līdz pat mūža beigām, kas attiecas uz pasauli ārpus šīm telpām, sarunas, ko uzsāksim, nekad nav notikušas.” Viņš atvēra mapi un izdalīja katram pa vienam Valsts noslēpuma akta eksemplāram. Tukšā piedurkne, kas bija piesprausta pie viņa pleca, plivinājās kā karogs. „Jūs redzēsiet, ka tur nav nekā, kas jums būtu jāparaksta. Šī ir tikai formalitāte. Sauciet to par laipnību, ja vēlaties! Šis akts Lielbritānijā ir likums, un jums tas ir saistošs, zināt jūs to vai nē. Apskatiet to rūpīgi, it sevišķi to daļu, kurā uzskaitīti sodi un apsūdzības, un apdomājiet labi, vai vēlaties palikt šai telpā vai to pamest. Apdomājiet savu lēmumu rūpīgi!” Būtībā tā bija tā pati runa, ko Stīvensons iepriekšējā vasarā bija teicis Viļam. Šoreiz viņš tik daudz nelamājās. Burvju rokās čabēja papīrs, kamēr tie pētīja Stīvensona izdalītos dokumentus. Viņi visiem sīkumiem pievērsa vairāk uzmanības nekā Vils, kad bija lasījis šo aktu. Taču, galu galā, šie bija vīrieši, kas dzīvoja, cieta un mira formulējumu nianšu dēļ.

Neviens neizstājās. Cilvēku radīti draudi šos vīrus nevarēja tik viegli aizskart vai iebiedēt.

„Lieliski!” teica Stīvensons, „Tātad. Lords Viljams man ir teicis, ka jums, kungi, piemīt īpašas prasmes, kas var noderēt Viņa Majestātes valdībai.”

Hargrīvss ieķērkstējās: „Mums neinteresē politika.”

„Varbūt jūs esat dzirdējis, ka mēs karojam.”

„Mēs neesam nekādi karavīri, kurus var izsaukt, kad labpatikas,” sacīja Pendeniss.

„Jūs par mums neko nezināt. Jums par mums arī nekas nav jāzina.” Viņš nikni skatījās uz Viļu. „Jūs nesaprotat, ko mēs darām. Neviens nepiederošais nesaprastu.”

„Es esmu redzējis, ko lords Viljams var izdarīt pārrunās.” Izskatījās, ka burvji nevar izšķirties, vai apstrīdēt Viļa kompetenci (viņš viņus par to nevainoja). Viņi arī šķita apmulsuši par to, ka Stīvensons zina īsto terminoloģiju. Stīvensons turpināja: „Viņš saka, ka jūsu enohiešu valodas zināšanas ir daudz plašākas.” Pēc dzirdētā burvji apmulsa vēl vairāk, un Vils saņēma vēl vairāk niknu skatienu.

Vaits teica: „Viņš nerunā mūsu vārdā.”

Varbūt es neesmu viens no jums, domāja Vils. Tomēr tasjums nelika atteikties no mana piedāvājuma, kad jums solīju istabu Savojā, vai ne?

„Un tomēr esat ieradušies,” teica Stlvensons. Ja arī burvju kroplības viņu kaut kādā veidā izsita no sliedēm, viņa uzvedībā tas nebija manāms. Tomēr, no otras puses, vienrocim, Lielā kara veterānam, smagi ievainojumi nebija nekas jauns. „Kaut kas jūs izvilināja no jūsu paslēptuvēm.”

„Noruna,” teica Hargrīvss. „Mūsu palīdzība pret mūsu amata praktiskas pielietošanas brīvību. Tā mums tika sacīts.”

Stīvensons teica: „Jūs esat sevī visnoslēgtākie cilvēki visā valstī. Ja nebūtu lorda Viljama, mēs tā arī domātu, ka jūs eksistējat tikai pasakās. Neviens nezina, ka ir tādi kā jūs. Jums jau ir dota rīcības brīvība.” „Ir zināms punkts, kuru sasniedzot, mūsu amata praktizēšana kļūst ierobežota. Mums trūkst resursu.”

Visi runāja caur puķēm, gan burvji, gan Stīvensons. Neviens negribēja runāt atklātu valodu. Vils negrasījās ļaut tiem paslaucīt visus netīrumus zem paklāja. Ja lietas nesauca īstajos vārdos, tad šī noruna varētu izvērsties ļoti nepatīkama. Viņš parūpēsies, lai tā nenotiek.

Vils iejaucās: „Viņi runā par asins cenām. Cilvēku asinis nodrošina eidolonu sadarbību.”

Viļam nepatika, ka, to dzirdot, Stīvensons nemaz neizskatījās apmulsis. ĪMikam jau nevar kļūt par spiegu karali, ja nemāk notēlot zināma līmeņa pašpārliecību.

„Es ar savām acīm esmu redzējis, kā notiek asins cenas apmaksa,” teica Stīvensons, pamādams uz Viļa savainoto roku. Brūce jau bija sadzijusi, un Vils jau bija noņēmis apsējus pēc tam, kad bija apbraukājis pusi burvju mājvietu. „Un piedodiet, ka tā saku, bet man šķiet, ka jūs, kungi, esat izlējuši ne vienu vien asins lāsi un pacietuši ne tādas sāpes vien, lai piekoptu savu amatu.”

„Un tomēr,” teica Hargrīvss, „pastāv zināmas darbības, ko par mūsu asinīm nevar nopirkt. Bet, ja jums ir bijusi darīšana ar eidoloniem, tad noteikti zināt, ka tie eksistē ārpus jebkādiem fizikas likumiem. Viņiem nekas nav neiespējams.”

„Tātad jūs sakāt, ja būtu nepieciešamie resursi,” Stīvensons viegli uzsvēra pēdējo vārdu, aizvietodams ar eifēmismu savu sakāmo, „jūs, kungi, spētu mainīt dabas likumus?”

„Es saku tikai to, ka ar nepieciešamajiem resursiem dabas likumi kļūst nebūtiski.”

Kamēr Stīvensons aptvēra dzirdēto, viņš uz pāris sekundēm apklusa. Pie kamīna apšuvuma tikšķēja pulkstenis. Viņš nokremšļojās.

„Kādēļ viņiem vajag asinis, lai rīkotos?”

„Ne tāpēc viņiem tās ir vajadzīgas. Asinis viņi izmanto, lai izpētītu mūs. Uzdevumi eidoloniem nav būtiski. Vien novēlojusies doma.

Līdzeklis, kā iegūt asinis, un tādējādi arī līdzeklis, kā vairāk uzzināt par cilvēku traipu.”

Ja arī Stīvensons pie sevis prātoja, ko Pendeniss ar to bija gribējis pateikt, viņš nejautāja. Viņš atgrieza sarunu pie sākotnējā jautājuma: „Metafizika, bez šaubām, ir aizraujoša padarīšana. Cik daudz asiņu?”

„Atkarīgs no…”

Stīvensons ar dūri uzsita pa galdu. „Piedodiet! Liekas, ka jūs esat mani sajaukuši ar kādu, kam pietiek kompetences risināt vien vispārīgas problēmas. Tāpēc ļaujiet pārformulēt jautājumu! Jūs visi vedat < pārrunas. Bet cik labi jums tas padodas? Vai cilvēkiem ir jāmirst?”

Beidzot Vils bija sagaidījis to, ko vēlējās dzirdēt. Viņš iesaistījās sarunā. „Protams, ka nav,” viņš teica. „Patiesībā es esmu izdomājis…”

Taču Pendeniss pārtrauca viņa sakāmo: „Tas nav obligāti.”

Nav obligāti? Vai viņš ir jucis? Vienīgā pieņemamā atbilde bija skaidrs un gaišs: „Nē.”

Taču tad notika kaut kas satraucošs: Stīvensons neiebilda. Vils nodrebinājās. Kāds nu bija tas teiciens, kad kāds nostaigā pār tavu kapavietu?

Stlvensons teica: „Tādā gadījumā es vēlētos izmantot jūsu pakalpojumus. Laipni lūgti Asinszālē, kungi! Ļaujiet man mazliet paskaidrot situāciju. Viss sākās pagājušā gada sākumā, kad vienam no mūsu aģentiem Spānijā izdevās iegūt ievērības cienīgu filmu. Viņa kontaktpersona bija kāds vīrietis, kas apgalvoja, ka ir strādājis slepenajā Schutzstaffel vienībā, kas izmēģināja eksotiskas tehnoloģijas. Mājupceļā šī filma tika bojāta. Es iesaistīju darbā Lorīmeru, kas šo filmu restaurēja.” Lorīmers pamāja ar galvu jaunpienācējiem. „Pēc redzētā mums vairs nebija šaubu, ka friči ir sasnieguši kaut ko neparastu. Nedabisku.”

Vils gandrīz pie sevis noteica: „Līdzko redzēsiet filmu, jūs sapratīsiet, par ko ir runa.”

Stīvensons viņam uzmeta tādu skatienu, kas būtu varējis saskrāpēt stiklu, taču, ignorējot Viļu, viņš turpināja: „Pēc brīža visu paskaidrošu sīkāk, bet mēs uzskatām, ka lielos sasniegumus ir radījis vīrs vārdā Karls Heinrihs fon Vestarps. Ārsts…”

Lorīmers uzsita Viļam pa roku. Vils pieliecās tuvāk. Skots pačukstēja: „Tā ir pazudusi.”

Vils pagriezās pret viņu: „Ko?”

„Aha! Filma pazuda. Kopā ar visu pārējo, kas glabājās velvētajā glabātuvē. Tas droši vien notika tad, kad aizlaidās tas skuķis.”

„Augstais Dievs!”

Vils palūdza atļauju iziet, kamēr Stīvensons turpināja izklāstīt īsu kopsavilkumu par Asinszāli. Kāds bija apzadzis glabātuvi. Vācieši jau atkal bija viņus pārspējuši, manevrējot prasmīgāk. Viņam bija jāizvēdina galva.

Vils apsēdās uz soliņa blakus kāpņu telpai. Vairākos kabinetos bija atvērti logi, lai kaut cik izvēdinātu agrās vasaras smacīgo gaisu. Viņš varēja saost Sv. Džeimsa parka ezera smaržu.

Tā bija šķitusi tik laba doma, tik cēls iemesls atrast un savervēt Lielbritānijas burvjus darbā Asinszāles slepenajā karā. Un šķita, ka Asinszālei vairāk nekā jebkad agrāk bija nepieciešama palīdzība. Taču

bija izrādījies, ka burvji ir asinskāri nelieši, bet Stīvensonam asins cenas bija pilnīgi vienaldzīgas. Bet varbūt tā bija tikai spiegu tēva viltība. Varbūt viņš bija vienkārši piesardzīgs, centās būt uz viena viļņa ar burvjiem, pirms ir pieņēmis izšķirošos lēmumus./«, Vils nodomāja.

Noteikti, ka tā.

Neapšaubāmi vecais vīrs pieliks burvjus pie darba. Drīzāk ātrāk nekā vēlāk. Tas nozīmēja, ka Asinszālei būs nepieciešamas cilvēku asinis. Ja kaut ko izdarīs nepareizi, tas novedīs pie zvērībām. Ja pareizi, visu sirdsapziņas paliks tīras. Vils par to bija domājis nebeidzamajās stundās, ko pavadīja, braucot mašīnās un vilcienos. Viņš aizvēra acis, atspieda galvu pret sienu un pārdomāja savas idejas.

Pēc kāda laika no konferenču zāles iznāca Stīvensons. Pendeniss strīdējās ar Hargrīvsu, izklausījās tā, it kā viens pret otru nežēlīgi berzētos granīta laukakmeņi.

Vecais vīrs izņēma no kabatas cigarešu paciņu un izkratīja ārā vienu cigareti.

„Labi pastrādāts, Bauklerk!”

Jā, nu to bija patīkami dzirdēt. „Paldies!”

„Mums tie vīri ir vajadzīgi.”

„Tādā gadījumā mums būs nepieciešamas asinis. Es vienošos ar donoru punktu. Ar zināmu roku veiklību to var izdarīt, izmantojot mana brāļa fondu.”

Stīvensons pakratīja galvu. „Ja tas notiks, mēs aiz sevis neatstā- <

sim nekādas pēdas.” Nedaudz padomājis, viņš piebilda: „Slimnīcām būs nepieciešamas savas asins rezerves. Friči drīz vien dabūs Franciju savos nagos. Nebūs ilgi jāgaida, līdz tie izvietos kaujiniekus un bumbvedējus. Pēc tam viņi uzsāks ceļu pāri Lamanšam.” Viņš novilka ar sērkociņu gar kastītes maliņu. Cigaretei šūpojoties starp viņa lūpām, viņš sacīja: „Es pats tikšu galā ar asins cenām. Tev esmu paredzējis citu darbiņu.”

Vils norādīja. „Ja nebūsim piesardzīgi, tie vīri uzstās, cik vien būs viņu spēkos, lai tiktu atļauts tas, ko viņi kāro.”

„Es jau teicu, ka par to es parūpēšos,” teica Stīvensons.

Šie nu nemaz nebija nomierinoši vārdi. Vils atcerējās vēsturi, bet viņš nezināja, no kurienes tā uzpeldēja, tomēr ar šīm atmiņām pietika, lai saprastu, ka viņš kļūdās. Viņš bija atgriezies, atvezdams armiju. Un viņi tikko bija šķērsojuši Rubikonu.

Stīvensons pielika liesmu pie cigaretes, nopūta sērkociņu un nosvieda to zemē. Vecajam vīram smēķējot, cigarete iegailējās kliņģerīšu oranžā krāsā. Tabakas dūmi koda Viļam acīs. Tie garšoja pēc slikta lēmuma.

„Māršs ir pazudis.”

Tas lika Viļam saausīties. Viņš sakoda zobus. „Kā, lūdzu?” „Neviens viņu nav redzējis, kopš aizbēga ieslodzītā.”

Sajūtas bija tādas, it kā Viļam pazustu zeme zem kājām. Augstā debess! Un droši vien tad arī tika aptīrīta glabātuve. „Jūs taču nedomājat, ka Pips bija līdzdalībnieks?”

„Man vēl nav nekādu aizdomu, jo man nav drošas informācijas. Apciemojiet Olīviju!”

„Uzgaidiet mirklīti! Māršs jau nedēļām ilgi ir pazudis, bet jūs līdz pat šim brīdim neesat izmeklējuši šo lietu?”

No Stīvensona deguna izšāvās vijīgi dūmi. „Neesiet aprobežots! SID ir norīkojis vīrus, kas uzmana viņa māju.” Vils sarauca pieri, bet Stīvensons veikli piebilda: „Pēc Mārša lūguma. Varbūt jūs jau esat aizmirsis, ka ieslodzītā varēja diezgan daudz pastāstīt par Māršu un viņa ģimeni.” Ak, nūja. Viņš to nebija aizmirsis. Stīvensons turpināja: „Mums jāzina, ko zina Olīvija. Jūs esat kā radīts šim darbiņam.”

Droši vien tas bija tiesa. Stīvensons Māršām bija tādā kā tēva lomā, kas viņu padarīja par Olīvijas vīratēvu. Izskatījās, ka viņai ļoti patika Stīvensons, varbūt pat viņa skarbums viņai šķita mīļš. (Viļam bija aizdomas, ka tas, iespējams, bija tikai tāpēc, ka viņai nekad nebija nācies strādāt kopā ar šo vīrieti.) Taču Vils bija tuvs draugs.

Vai arī bija bijis… Iespējams, ka tas bija mainījies, kopš Māršs bija atgriezies no Francijas kopā ar to neizdibināmo friču meiteni.

Mārša reakcija, atbildot uz čigānietes neiespējamajām zināšanām par viņa ģimeni, bija izolēt Līvu un Agnesi no jebkā, kas varētu viņas saistīt ar Asinszāli. Māršs bija aizliedzis viņam viesoties savās mājās. Vils joprojām nebija redzējis viņu meitu.

„Darīšu, ko varēšu,” Vils teica.

„Labi. Atrodi Māršu!”

1940. gada 9. jūnijs Kensingtona, Londona, Anglija

Vils sapnī bija redzējis dzeni, kas tekoši runāja ungāru valodā, tam kājās bija galifē bikses, uz galvas laiviņa, un viņš bija ļoti, ļoti uzstājīgs. Tap, tap, tap! Tas centās iekļūt Viļa trauku skapī. Aizslēgtajā nodalījumā, tajā, kurā glabājās viņa vaboles. Tap tap tap! Skaidas lidoja pa gaisu. Drīz vien dimanta knābis sasmalcinās visu galdniecības daiļdarbu druskās. Putnam zem viena spārna bija pasista produktu normēšanas grāmata. Tas pārstāja savu nerimstošo kalšanu un ar asarainu aci pētoši uzlūkoja Viļu tā, it kā gribētu izteikt līdzjūtību. „Paliek jau tā, ka šajos laikos pat godīgs putns ne par kādu cenu nevar atrast kārtīgas asinis. Lai nolādēti tie friči!” Tap, tap, tap!

Kaut kas izrāva Viļu no miega. Vēl nomodā viņa ausīs dunēja skanīgās rīboņas pēdējā atbalss.

Caur viņa miegaino prātu lēnām izsūcās saprašana par notiekošo. Viņa mute bija vaļā. Viņš bija krācis. Tik skaļi, lai sevi pamodinātu. Tā notika vienīgi tad, kad viņš bija neizsakāmi pārguris. Kā tas arī patiesībā bija pēc nedēļām ilgas ceļošanas turpu šurpu pa Apvienoto Karalisti.

Viņš atvēra vienu aci. Guļamistabas ēnās spīdēja blāva gaisma. Tātad bija rīts. Bet vēl agrs. Kopš aizbraukšanas no Londonas viņš nebija gulējis kārtīgā gultā. Viņš aizvēra acis, pagriezās uz sāniem, iegrima atpakaļ siltajos zīda palagos.

Tuk, tuk, tuk!

Nolādētais dzenis. Vils uzlika uz galvas spilvenu.

Dzenis?

Viņš pavilka nost spilvenu. Ieklausījās. Pēc īsa mirkļa tas atkārtojās. Kalšana. Vai Klauvēšana. Taču bija vēl pārāk agrs, lai kāds viņu apmeklētu.

Tuk, tuk, tuk! Pārāk agrs pieklājīgiem apmeklētājiem.

Viņš jau pārāk ilgi bija aizdomājies par klauvēšanu. Un šobrīd viņa prāts modās, lai gan ķermenis vēl gribēja snaust. Nebija citas izvēles, kā vien atvērt durvis. Viņš izslīdēja no gultas, paķēra no krēsla atzveltnes savu uzsvārci, ko tur bija nosviedis pirms vairākām nedēļām, un aizšļūca uz kāpņu pusi.

Tuk! „Lūdzu, uzgaidiet mirklīti!” Vils uzsauca.

Pats tam īsti neticēdams, viņš cerēja, ka pie durvīm klauvēja Māršs. Varbūt tas viss bija tikai pārpratums.

Pēc sarunas ar Stīvensonu Vils tūdaļ bija devies pie Mārša uz mājām. Durvis viņam neviens neatvēra. Viņš bija uzkavējies Valvortā, netālu no turienes kādā krogā pacietis patiešām viduvējas vakariņas un tad atgriezies mājās. Taču mājās nebija ne Mārša, ne Līvas, ne Agneses. Viņš pavisam nopietni bija sācis uztraukties. Līdz tam brīdim viņam kaut kā bija izdevies sevi pārliecināt, ka Stīvensons kļūdās. Uz ielas stāvēja dažas mašīnas, Vils bija aizdomājies, vai kāda no tām nebija SID novērošanas komandas automašīna un, ja tā bija, vai būtu vērts mēģināt ar kādu runāt. Beigās viņš izšķīrās to nedarīt un nolēma atgriezties nākamajā rītā.

Nē, tur neklauvē Māršs. Varbūt Stīvensons. Viņš bija izbijusi militārpersona, vai tad nē? Tie bija tādi, kas cēlās agri no rīta. Kāds no Admiralitātes? Kāds no burvjiem? Obrijs? Ļoti uzstājīgs un ļoti dusmīgs Obrijs? Vils nopūtās.

Viņš sakārtoja uzsvārci un dziļi ievilka elpu, gaidīdams aiz durvīm ieraudzīt Stīvensonu, burvi vai Elredas hercogu ar bargu ģīmi.

Viņš noteikti nebija gaidījis ieraudzīt to vīrieti, kas Sv. Džeimsa parkā bija viņam uzbrucis.

MANS DIEVS! Viņš izskatījās tik jauns.

Līdz 1963. gadam, kad Grēta atgriezās, kad viss aizgāja ellē ratā, es aptuveni divdesmit gadus Viļu savām acīm nebiju redzējis. Kad satikāmies, abi jau bijām novecojuši. Viņš mazliet mazāk nekā es. Ar naudu to var panākt. Taču viņa acīs tik un tā bija nogurums, un krunkas ap tām. Asinszāle viņā bija atstājusi neizdzēšamas pēdas, samīcījusi viņu kā mālu un iesviedusi ceplī. Grūta dzīve pēc kara šīs pēdas iezīmēja vēl jo asāk. Un kaut gan vēlāk aptuveni desmit vai vairāk gadus dzīve viņu atkal lutināja, kā jau augstdzimušajiem pienācās, Viļa skatiens tā arī nekad pilnībā neatguva iepriekšējo mirdzumu.

Taču Vils Bauklerks, kas tagad stāvēja manā priekšā, bija vēl jauns un zaļš. Tīri, neaptraipīti, naivi māli. Biju cerējis, ka tas būs vieglāk, nekā satikt pašam sevi, vieglāk, nekā atkal satikt jauno Līvu, taču tā nebija.

Šis bija sākotnējais Vils. īstais Vils. Mundrais Vils. Mans sen aizmirstais draugs. Man bija diezgan pagrūti neuzsmaidīt. Atkalsatikšanās prieks bija milzīgs. Es aptvēru to, cik ļoti man viņa bija pietrūcis, atkal aptvēru to, cik liela bija kļuvusi mana vientulība. Un es atzinu, pirmo reizi patiesi atzinu, ka biju izturējies pret šo vīrieti kā īsts nekrietnelis. Arī tad, kad pirms pāris nedēļām parkā viņam iebelzu.

Viņš atcerējās. Viņa sejā uz mirkli iezagās grimase, kas nodeva, ka atceras mani. Viņš pārlaida skatienu pār manām rētām un manu formas tērpu. Vai es esmu burvis vai jūrnieks?

Vils paberzēja zodu. Viņš izslējās un ļāva vaļu sašutumam.

„Es nezinu, kas jūs esat, ser, taču es apsveru iespēju…”

„Es esmu kapteiņleitnants Lidells-Stjuarts. Esmu šeit ieradies, lai runātu ar jums par Asinszāli.”

Vils nomirkšķināja acis. Viņa acu kaktiņos vēl bija miegs. Viņš iebilda, taču jau mirkli par vēlu: „Es ne…”

Es pabrāzos viņam garām. Pēdējā reizē, kad biju šeit atnācis, šis dzīvoklis bija alkoholiķa un morfija atkarīgā miteklis, taču tagad tā nebija. Šīs bija nelabojama vecpuiša un dažkārt izklaidīga cilvēka necilās mājas. Uz grīdas nemētājās drēbes, vecu avīžu kaudzes, nelielais dīvāniņš nebija nokrauts ar traukiem un galda piederumiem. Nebija nekādas pretīgas netīrības. Vien Vils, kas buldurēja.

„Esat uz mani atstājis milzīgu iespaidu,” es teicu, atkārtojot kā papagailis kaut ko, kas man bija sacīts pirms ilga jo ilga laika. „Kad jūs kaut ko salaižat grīstē, jūs to izdarāt labi un pienācīgi.”

Vils izteica sašutumu: „Ko?” Tas izklausījās samocīti. „Asinszāle, dēls! Tā tik tikko ir sākusi kustēties, gandrīz izbraukusi no mola, un jūs jau esat atradis veidu, kā to nogremdēt.”

„Esmu diezgan pārliecināts, ka nesaprotu, par ko jūs runājat.” Nu viņš centās izlikties. Jāatzīst, ka viņam tas labi sanāca.

„Ak, nu beidziet! Es zinu par Asinszāli vairāk nekā jūs. Es zinu, ka strādājat pie Džona Stīvensona. Es zinu, ka jūs pieņēma darbā aģents Reibolds Māršs. Es zinu, ka nesen Admiralitāti kompromitēja viens no fon Vestarpa bērniem. Un, runājot tiešāk, es zinu, ka tikko esat atgriezies mājās pēc vairāku nedēļu ilgas braukāšanas pa valsti, lai izsekotu katru burvi, ko vien spējat atrast. Kā rezultātā jūs pusducim pilnīgu svešinieku esat atklājis Lielbritānijas vissvarīgāko noslēpumu.”

„Atkāpsimies mazliet senākā vēsturē, labi? Jo jūs ļoti ērti izlaidāt to daļu, kurā man uzbrukāt. Patiesībā es domāju, ka tagad zvanīšu policijai.” Viņš pastiepa roku uz telefona pusi, kas stāvēja uz naktsgaldiņa pie ieejas.

„Es jums neuzbruku. Es izglābu jūsu dzīvību.”

Tas nebija tiesa, bet vismaz Vils apstājās. Viņa roka palika virs telefona. „Jūs gandrīz salauzāt manu žokli.”

Es teicu: „Ja jūs būtu uzrunājis fričus, kad tie devās cauri parkam, tā būtu bijusi liktenīga kļūda. Tajā vakarā notika kaut kas vairāk, nekā jūs iedomājaties.” Te nu neviens vārds nebija samelots. „Padomājiet par to, cik viegli viņiem izdevās aizmukt! Viņiem noteikti palīdzēja kāds no Admiralitātes. Un, ja jūs būtu dzinies pakaļ, pastāvēja liela iespēja, ka nodevējs jūs būtu nogalinājis.”

„Tas ir absurdi,” Vils teica. „Tobrīd mēs Asinszālē bijām tikai četri. Vai jūs tiešām domājat, ka es noticēšu, ka nodevējs ir Stīvensons? Vai Lorīmers? Vai Māršs? Jūs nepavisam nepazīstat to vīrieti, ja ticat, ka tā ir.”

Jāatzīst, ka tas bija glaimojoši. Jēziņ, kāds prieks bija viņu atkal redzēt!

„Tas varēja būt jebkurš no Admiralitātes. Vai SID. Taču jautājums joprojām paliek atklāts. Asinszāles darbība ir kompromitēta. Un jums ir izdevies šo problēmu tikai saasināt.”

„Man gan jāsaka, ka visaizdomīgākais tēls visā šajā drāmā esat jūs. Runājot jūsu vārdiem — pilnīgs svešinieks.” Viņš pacēla klausuli.

Es nopūtos. „Neesiet tāds muļķis! Iefiltrējies spiegs parasti ir neuzkrītošs. Vai es izskatos pēc tāda, kuru neviens nepamanītu?”

Vils sarauca pieri. „Vai jūs…” Viņš uzmeta skatienu manām rokām.

„Nē. Es neesmu viens no jūsu burvjiem.” To es būtu apgalvojis pirms mēneša. Un es būtu panācis, ka viņš notic, kamēr vien izvairītos no runām par enohiešu valodu. Taču tagad, pēc saviem nesenajiem piedzīvojumiem, Vils droši vien ir Lielbritānijas izcilākais burvju vēstures eksperts. „Bet tur jau tā lieta. Cik daudz jūs patiesībā zināt par šiem vīriem?”

KAUT KAS šajā nožēlojamajā virā šķita pazīstams. Viņš Viļam atgādinātu Džonu Stlvensonu, ja vecais personāžs būtu vilkts aiz potītēm pa stikla lausku un etiķa vircu. Tāpat arī viņa balss. Vils papurināja galvu, mēģinādams atbrīvoties no pēdējiem miega pinekļiem. Viņš izmisīgi vēlējās iedzert tēju.

„Paklau,” viņš teica, „ja jau esat tik informēts, jums jāsaprot, cik ļoti mums ir nepieciešama viņu palīdzība! Bez eidoloniem mums nav nekā, lai turētos pretī fon Vestarpa bērniem. Augstais Dievs, vai jūs esat redzējis to filmu?”

Komandieris ieķērkstējās: „Jā. Jā, es esmu.”

Viļa prātā brīdinoši iezvanījās trauksmes signāls, kamēr no dzestruma viņa āda pārklājās ar zosādu. Pirms pakaļdzīšanās filmu bija redzējuši tikai pieci cilvēki: Māršs, Vils, Lorīmers, Stīvensons un premjerministrs. Un tad filmas spole bija pazudusi. Pa kuru laiku filmu bija noskatījies šis vīrs?

Vils nolēma, ka neuzsvērs pretrunas šajā stāstā. Vēl ne. Vismaz ne kamēr šis svešinieks atrodas Viļa mājās, tik tuvu, lai viņu nošautu vai nodurtu, vai pat nožņaugtu. Viņš jau bija nodemonstrējis savu gatavību pielietot vardarbību. Vils centās slēpt savu nemieru, izsvērdams savas iespējas izšmaukt pa durvīm, kamēr komandieris turpināja savu stāstāmo.

„Es atkārtoju. Asinszāle ir tikusi kompromitēta. Ņemot vērā ieslodzīto raito aizmukšanu, jums pašam būtu jāsaprot, cik nopietni tas ir.” Viņš ieturēja pauzi. „Un es pieņemu, ka jūs zināt par glabātuvi?” Kā gan viņš vispār par to var zināt? Viņš zinātu, ja būtu tas, kas to aptīrījis…

„Kā gan es varu zināt, ka tas nebijāt jūs?”

Tomēr komandieris neklausījās viņā. „Reichsbehorde jau no paša sākuma mūs tin ap pirkstu. Kopš brīža, kad Māršs ar to nolādēto filmu atgriezās no Spānijas.”

Viņš runāja ar fanātisku degsmi. Viņa apgalvojumi bija nedaudz absurdi. Un viņš zināja pārsteidzoši daudz.

MAN VEICĀS. Es to varēju sajust. Viņš man neuzticējās, nevajadzētu arī, taču es biju piesaistījis viņa uzmanību.

Vils jautāja: „Vai jūs gribat sacīt, ka Asinszāles dibināšana ietilpa Hitlera ģenerālplānā?”

„Ne Hitlera, taču plānā gan. Ļoti rūpīgi izstrādātā un ļoti bīstamā plānā.”

Grētas plānā. Taču es izvairījos no šī jautājuma. Nevēlējos novirzīties no tēmas, iedziļinoties stāstā par nacistu orākulu. „Un tāpēc pie burvjiem jūs būsiet manas acis un ausis.”

„Aha! Skaidrs. Kas tieši man būs jānovēro?”

„Viss, kas šķitīs neparasts. Jebkas, kas nav ikdienišķs.”

Vils iesmējās. Es pazinu šo vīrieti, zināju, ka viņš to nebija domājis nepieklājīgi. Tomēr cilvēkiem ar tādu sociālo stāvokli kā viņam piemita zināma uzvedība, maniere vissīkāko žestu pārvērst par apgalvojumu. Un tieši tā viņš pašlaik uzvedās. Dižciltīgs visžēlīgums.

„Es teiktu, ka tas kopumā ir tas, ko burvji dara. Tā ir viņu d’кtre.”

„Saki man, Vi…” Es laikus atjēdzos. „… Lord Viljam! Ja Hargrīvss Asinszāles vārdā šodien uzsāktu pārrunas, cik pārliecināts jūs esat, ka viņi nevarētu neko izdarīt, jums nemanot? Izspļaut kādu enohiešu valodas īpatnību vai leksikas vienības, kas nav iekļautas jūsu vectēva leksikonā?”

Es viņu atkal biju pārsteidzis, taču viņš pieļāva šādu iespējamību.

Viņš teica: „Vai jūs domājat, ka viņu vidū var būt nodevēji?”

„Mēs nedrīkstam izslēgt šādu iespēju.”

Vils jautāja: „Kā gan jūs zināt, ka es neesmu tas nodevējs?”

Mans dubultnieks bija uzdevis to pašu jautājumu. Un es viņam atbildēju. „Jūs neesat.”

Sis Vils, 1940. gada Vils, bija noskaņojies karaļa un valsts labā paciest briesmīgas lietas. Un viņš tās bija pacietis. Vienīgi daudz vēlāk viņš mūs visus bija nodevis padomju varai.

Viņš teica: „Es būtu nodevējs, ja rīkotos tā, kā jūs liekat. Jūs (

runājat par pārbēdzējiem un spiegiem, tomēr liekat man būt par vienu no tiem.”

Bija viegli Viļu novērtēt par zemu. Viegli aizmirst, ka viņā slēpās kaut kas vairāk nekā tikai nevarīgs švīts. Viņš bija Asinszāles sirdsapziņa. Viņš kļūtu neuzticīgs šai organizācijai tad, ja ticētu, ka rīkojas pareizi. Un es zināju, kā panākt, lai tas notiktu. Es zināju, kādas domas un bažas pašlaik urdīja viņa prātu.

„Sakiet man, lūdzu, vēl kaut ko! Vai jau esat runājis ar Stīvensonu par asins cenām?”

Viņš samirkšķināja acis un apklusa. Klusi, piesardzīgi viņš sacīja: „Ko gan jūs vispār par to varat zināt?”

Es zināju, ka esmu piecirtis āķi. Jā, Vils bija norūpējies. Viņš jau bija gaidījis, ka saruna nonāks līdz tam. Un pat tad, ja viņš sev vēl to nebija atzinis, viņš izmisīgi gribēja iegūt sev kādu sabiedroto, ar kuru kopā sagaidīt tuvojošos ētikas vētru.

„Jūs esat pavadījis tik daudz laika, lai tos vīrus savervētu darbā. Jums galvā noteikti ir kāds plāns, kā rīkoties, kad sāksies pārrunas. Kaut kas humāns, kaut kas saprātīgs.”

Vils neko neatbildēja. Tomēr viņš uz mani skatījās tā, it kā es tikko būtu nolasījis viņa domas.

Es teicu: „Pieminiet manus vārdus, lord Viljam! Stīvensons nepiekritīs jūsu priekšlikumam par slimnīcām. Būs vēl ļaunāk. Daudz ļaunāk.”

„Es jums neticu,” viņš čukstēja. Vai viņš izskatījās nobālējis vai tā bija tikai mana kvēlā fantāzija?

„Jūs dziedāsiet citu dziesmiņu, kad viņš jūs apmācīs, kā uzstādīt sprāgstvielas.” Vils izskatījās nobiedēts, taču es neatlaidīgi turpināju izdarīt spiedienu. „Ļaujiet minēt! Jūs ieteicāt izmantot donoru punktu, bet Stīvensons noraidīju šo domu. Viņš minēja, ka tas atstās dokumentos pēdas uz Asinszāli.”

Viņš krietnu brīdi apdomāja dzirdēto. Tad viņš atkal palūkojās uz mani: „Kas jūs esat?”

Es atbildēju: „Vienkārši apsveriet, ko es jums teicu! Un neļaujiet burvjiem uzsākt nekādas darbības, pirms nebūsiet par to ziņojis man!” Es piecēlos kājās. „Es piejums ieradīšos regulāri.”

Un kopā ar jums kā manu sabiedroto mēs viņiem neļausim neko uzsākt.

Vils teica: „Atvainojiet, bet vai jums nešķiet, ka uzvedaties pārāk pārliecināti? Jūsu pieņēmumi par mani ir diezgan satriecoši.”

Lai Dievs viņu svētī, viņš tik ļoti centās.

„Jūs vēl pārdomāsiet.”

„Man nemaz nepatīk šī saruna.”

„Tas arī nav nepieciešams.” Es piecēlos. „Vienkārši turiet muti ciet, bet acis plaši vaļā!”

VILS pavadīja komandieri līdz durvīm. Uzlecošā saule viegli pelēkajās debesīs izskatījās kā gaismas smērējums.

Komandieris apstājās uz kāpņu laukuma. „Starp citu, jums ir salūzis durvju zvans. Jums to vajadzētu salabot.” Viņš uzlika galvā cepuri. „Ar labu rītu!”

Viņš to darīja tīšuprāt. Devās prom, pirms Vils paspēja sakārtot savas domas. Pirms bija sācis uzdot jautājumus. Gados vecākais vīrietis ātrā gaitā norikšoja lejā pa kāpnēm, taču bija kāda lieta, kas Viļam bija tūdaļ pat jāzina.

„Māršs,” Vils teica. Komandiera kāja paslīdēja garām pakāpienam, un viņš teju nokrita uz ietves. Tomēr viņam izdevās atgūt līdzsvaru. Viņš lēnām pagriezās. Viņa sejā bija iezagusies dīvaina sejas izteiksme.

Vils jautāja: „Kur viņš ir?”

Lidells-Stjuarts vilcinājās atbildēt uz šo jautājumu. Viņš uz īsu brīdi šķita nedrošs, gandrīz atvieglots, it kā būtu gaidījis, ka Vils uzdos citu jautājumu.

„Man nav ne jausmas,” atbildēja komandieris.

1940. gada 9. jūnijs

Reichsbehцrde fьr die Erweiterung germanischen Potenzials

Nodevība notika, kad Māršs ēda brokastis.

Būlers bija tikko pavadā aizvedis Kemleru, dodot Māršām pāris minūtes laika apēst savu olu porciju. Tās joprojām bija siltas. Viņam jau daudz labāk sanāca apieties ar Kemleru.

,Jā. Tas ir viņš.”

Grētas balss. Māršs pacēla skatienu. Viņa stāvēja ēdnīcas durvīs un rādīja uz viņu. Aiz viņas stāvēja Pābsts. Viņi bija atnākuši kopā ar SS hauptšturmfīreru, kuru Māršs nepazina.

Kaut kur citur bija dzirdama skaņa, kad kāds pagrūž malā galdu. Māršs veikli pameta skatienu pār plecu. Viņu aiz muguras bija ielenkuši divi regulārās armijas kareivji.

Viņš vēlreiz paskatījās uz kapteini, kas bija šeit atnācis kopā ar Grētu. Uzšuve viņa kreisās rokas piedurknes galā atšķīrās no tām, ko Māršs bija pieradis redzēt šeit muižā. Divi burti melnā dimantā: DD.

Virsnieks šeit bija ieradies no Sicherheitsdienst RFSS: SS drošības dienesta. Partijas izlūkošanas dienests.

Grēta palūkojās tieši uz Māršu un teica: „Viņš ir spiegs.”

DD virsnieks izrēja pavēli: „Ņemiet viņu ciet!”

Kareivji sagrāba Māršu aiz rokām, pirms viņš paguva aptvert, kas notiek. Ārpusē bija sapulcējies neliels skaits cilvēku, lai vērotu notiekošo, kamēr DD vīrs viņam uzvilka galvā maisu un iesēdināja melnā mersedesā, kas viņus gaidīja pie muižas. Reinhards pārtrauca savu treniņu un, sakrustojis rokas, vēroja notiekošo. Viņa mute izliecās smīnā.

Būlers pārtrauca savu sarunu ar trim tehniķiem. Kemlers redzēja Māršu. Sasita kopā rokas. Centās izrunāt viņa vārdu. „Mmmm-mā-mmm.”

Arī fon Vestarps noraudzījās tajā visā pa savas darbistabas logu muižas augšstāvā. Pēdējais, ko Māršs redzēja, pirms uz viņa galvas tika uzvilkts maiss, bija Grēta. Miedzot viņam ar aci.

Līdz Berlīnei bija ilgs un tumšs brauciens.

9

1940. gada 9. jūnijs Valvorta, Londona, Anglija

„Tu nu gan sen neesi rādījies!” Līva aplika rokas apkārt Viļam un samīļoja viņu. Uz pārāk īsu mirkli. Tomēr pietiekami ilgi, lai viņš sajustu viņas matu kutināšanu un viņas ādas maigumu. Viņš centās pārvarēt savu greizsirdību pret Māršu. Centās jau tūkstošo reizi neiztēloties viņas augumu, kuru apslēpa kleita.

Viņš arī apskāva Līvu, cik vien nevainīgi spēja. „Biju izbraucis no pilsētas.” Viņam aizlūza balss. „Patiesībā diezgan daudz braukāju apkārt.” Viņš uzdrīkstējās uz viņu paskatīties, viņu patiesi uzlūkot. „Tu izskaties apburoši kā vienmēr, mana dārgā!”

Līva nosarka un novērsa skatienu. „Tu tā teiktu pat tad, ja man mugurā būtu kartupeļu maiss.”

„Un arī tad es nemelotu.”

Ieraudzījusi viņa savainoto roku, Līva noelsās. Pēdējo reizi, kad viņa redzēja Viļu, viņš vēl nebija zaudējis pirkstu. „Viljam, ko tu šoreiz esi sev nodarījis?”

Vils nedzirdēja šo jautājumu, jo Līva turēja savās plaukstās viņa roku un no viņas pieskāriena viņš juta vien pulsējam karstumu, kas lika viņa ceļiem kust kā sveču vaskam. Viņas uzacis saraucās kopā drūmā skatienā, kas viņas vasarraibumaino seju savilka krunciņās, skarbs un postošs skats, kas rāva ārā sirdi no viņa krūtīm.

Vils attapās, pirms Līva pieķēra, ka viņš blenž uz viņu. Viņš izvilka roku no viņas plaukstām, kaut gan nepavisam nevēlējās to darīt.

„Ko? Vai šis vecais kara ievainojums? Man šķiet, ka jau esmu tev stāstījis. Savainoju sevi ar lāpstu.”

Līva iekoda sev lūpā, nebūdama pārliecināta par to, vai tagad smieties vai saraukt pieri. „Vil, tas bija pirms mēneša! Šis savainojums ir jauns.”

„Jā, nu joprojām ir kara stāvoklis. Un Hitlers vēl arvien plāno mūs piebeigt ar visvisādām dārzniecības neveiksmēm.”

Viņa smējās tāpēc, ka viņš to bija vēlējies, tāpēc, ka viņi abi to zināja, un arī tāpēc, ka viņai bija laba sirds. Tā darīt bija diezgan egoistiski. Taču tie smiekli… Vēlāk viņš par to jutīsies vainīgs. Vainīgāks. „Tu vēl neesi redzējis mūsu meitiņu.”

„Kad pēdējo reizi tevi redzēju, viņa vēl nebija piedzimusi.” Pirms mēneša, kad viņi pēdējo reizi bija tikušies, Līvai bija sākušās dzemdības. Vils viņu bija aizvedis uz slimnīcu, jo tajā laikā viņas vīrs, spiegs, bija Francijā, kaut gan viņa domāja, ka viņš ir devies uz Ameriku. Vils bija steigā sakravājis viņas somu.

„Es tā arī neesmu tev pienācīgi pateikusies par tavu palīdzību,” Līva teica. „Vil, tu biji mans varonis!”

Viņš sekoja viņai uz viesistabu, kurā stāvēja grozveida pīta bērnu gultiņa. Tajā gulēja bērna formas vīstoklītis. Līva pārliecās pār gultiņu; pirms Vils novērsās, viņa skatiens uz īsu mirkli uzkavējās pie viņas muguras. Ar to pietika, lai atdzīvinātu atmiņas par to, kā bija viņai kravājis somu, lai jau sāktu prātot par apakšveļu, kāda viņai šodien varētu būt mugurā.

Vils nokremšļojās. „Man bija prieks tev pakalpot.”

Līva šūpoja savu meitiņu. Mazulīte nožāvājās, sakustējās. Līva klusām sacīja: „Tā ir Agnese. Saki sveiki onkulim Viljamam, mazulīt!” Agnese bija sīciņa, trausla un kaut kas pavisam svešs. Vils sevi nespēja iedomāties kā tēvu. Nespēja sevi iedomāties arī kā vīru. Viņš

pieņēma, ka neviens, kas viņu pazīst, nespētu neko tādu iedomāties. Un tā nu viņam nekad nebija bijis savas Llvas. Droši vien arī nekad nebūs.

Dzerot ūdeņainu tēju, abi pļāpāja par lieliem un maziem, dziļiem un nebūtiskiem jautājumiem. Bija pagājusi mazāk nekā nedēļa kopš Denkerkas brīnuma, un visi par to vien domāja un runāja. No pludmales bija izdevies izglābties teju 340 000 britu un franču karavīru. Lielāko daļu savu ieroču tie bija pametuši, taču tos varēja aizstāt. Cilvēkus gan nevarētu.

Kad radās tāda izdevība, Vils pajautāja, cik vien vienaldzīgi spēja: „Un, runājot par sen nesatiktiem cilvēkiem, kur ir tavs žilbinošais vīrs? Pēdējās nedēļās viņš nemaz vairs nav redzēts.”

Līva pārlieku rosījās ap Agnesi, un viņas apakšlūpa aiz piepūles trīcēja. Pirms Līva atbildēja, viņa ievilka trīcošu elpu. Un, kad viņas gaišbrūnās acis iemirgojās kā peļķes lietusgāzē, Vils saprata, ka viņas smaids bija tik trausls kā smalkās stīgās savīta cukura glazūra. Viena asara to izkausētu.

Šis mirklīgais skats uz viņas skumjām iedūra viņam sirdi.

„Atkal devies uz Ameriku. Es tev saku, ka nezinu, ko Ārlietu ministrija bez viņa iesāktu.”

Vils turpināja izprašņāt, cik vien maigi un nepiespiesti spēja. Viņa apstiprināja, ka viņas vīrs bija devies prom vēlā trīspadsmitā datuma pievakarē. Tonakt, kad ieslodzītajai bija izdevies brīnumainā kārtā aizbēgt no Admiralitātes pagraba. Sakritība vai cēlonis un sekas? Jebkurā gadījumā tas bija mulsinoši.

Vils vēlējās, kaut viņš spētu nolasīt Līvu precīzāk. Vai Māršs bija melojis viņai, vai viņa meloja, lai pasargātu Māršu?

Vils teica: „Vismaz pāri Atlantijas okeānam viņš ir drošībā. Šķiet, ka Amerikas Savienotās Valstis šajā pasaulē ir vienīgās, kas tagad nekaro.” Eiropa, Āfrika, Āzija, Austrālija un Dienvidamerika bija iesaistītas konfliktā, kas apmēru un zaudējumu ziņā droši vien pārspēs Lielo karu. „Atskaitot Antarktīdu.”

Viņam bija jāpanāk, ka Līva uzsmaida. „Tā kā esmu atgriezies Londonā, man būtu liels prieks apciemot tevi biežāk. Varu iedomāties, ka tev te ir ļoti vientuļi, iztiekot bez Pipa, kurš trokšņo un rosās dārzā.”

Svārstlšanās bija tik īsa, ka Viļam pat šķita, ka viņš to bija tikai iedomājies. „Tas būtu lieliski. Paldies, Vil!”

DĀRZA vārtiņi bija atvērušies, tāpēc, kad Vils atvadījās no Llvas, viņa palūdza viņu doties prom pa pagalma pusi un aiz sevis aizvērt vārtiņus. Viņam bija prieks izpalīdzēt. Tas viņam sniedza iespēju iezagties Mārša dārza šķūnīti, cerot tajā uziet kādu mājienu par to, uz kurieni un kāpēc viņš bija devies. Ja arī darbarīku un podiņu izkārtojumā bija paslēpti kādi mājieni, viņš tos nesaprata. Protams, tur nebija nekā tik tieša kā atstāta zīmīte. Aizverot vārtiņus, tie radīja griezīgu čīkstu, pietiekami skaļu, lai aizbiedētu fričus.

Atgriezies Admiralitātē, viņš ziņoja Stīvensonam.

„Kā jau jūs baidījāties, Māršs devās prom trīspadsmitā datuma naktī jeb agrā četrpadsmitā rītā. Pakaļdzīšanās naktī. Līva sacīja, ka viņš nosūtīts atpakaļ uz Savienotajām Valstīm.”

„Kas viņu tur nosūtījis?”

Vils paraustīja plecus. „Ārlietu ministrija. Tā pati pasaciņa, kuru viņš stāstīja, kad jūs viņu nosūtījāt uz Franciju, vai ne?”

„Viņš var būt jebkur.”

Jā.”

Stīvensons teica: „Novērošanas komanda ziņoja, ka tonakt pie viņa kāds bija iegriezies un rosījies. Es jau sevi biju pārliecinājis, ka viņu nolaupījuši Friči, Grēta un viņas glābējs.” Viņš nodzēsa cigareti marmora pelnutraukā, kas stāvēja uz viņa rakstāmgalda. Pelni lidinājās virs žurnāla. „Tomēr, ja viņam pietika laika, lai pateiktu sievai, ka atkal dodas prom…”

Jā.” Vils papurināja galvu. „Es atsakos ticēt, ka viņš mūs ir nodevis.”

„Es pat nezinu, ko domāt.”

Bija satraucoši dzirdēt šādu atzīšanos no vecā vira. Viņi ar Māršu bija pavisam tuvi. Vils piecēlās kājās, lai dotos prom, nevēlēdamies traucēt Stīvensonu viņa raizēs.

„Labi pastrādāts, Bauklerk! Ej pieskatīt savus pīlēnus!”

Vils vilcinājās, apsvērdams, vai nevajadzētu Stīvensonam pastāstīt par kapteiņleitnanta Lidella-Stjuarta apciemojumu. „Vai vēl kaut kas?” Vils atcerējās Stlvensona iepriekšējā dienā teikto: Es pats tikšu galā ar asins cenām. Un šorīt komandiera sacīto: Būs vēl ļaunāk.

Iespējams, ka komandieris bija vēlējies viņu satraukt. Un kāds gan iemesls bija viņam ticēt? Nekāds. Un tomēr tas viss, ko tas vīrs zināja… Ko tad, ja viņam bija taisnība par asins cenām? Ko tad, ja šaubas, ko viņš bija jutis katru nakti, krustām šķērsām apbraukādams valsti burvju meklējumos, bija pamatotas? Vils izlēma nogaidīt. Pagaidām.

Lai attaisnotu savu vilcināšanos, Vils jautāja: „Vai ir kādas problēmas ar jaunajiem biedriem?”

„Saule vēl augstu,” sacīja Stīvensons. „Cik ilgs laiks vēl būs nepieciešams, līdz viņi būs gatavi sniegt kādu artavu?”

„Mums ir jāsalīdzina savi leksikoni un pieraksti, lai izveidotu saskaņotu leksiku. Citādi viss pasākums var būt ļoti riskants. Nesaskaņas pārrunās var visu samežģīt. Es teiktu, ka tas būtu bīstami un nāvējoši.”

„Cik vēl ilgi?”

„Tas ir sarežģīts process. Pāris nedēļas? Varbūt mēnesi.” „Nolādēts!” teica Stīvensons. Viņš nolieca galvu, paberzēja pieri. „Ne tik drīz, kā man gribētos.”

Taču patiesībā…

„Vai atceraties to dienu, kad Pips atgriezās no Francijas?” Vils jautāja. „Es biju ceļā pie jums.”

Stīvensons pacēla skatienu, kopš Viļa atgriešanās pilsētā viņa acis pirmo reizi izskatījās tik mirdzošas. „Jā! Jūs teicāt, ka gudrojāt veidu, kā atrast Māršu.”

Vils bija uztraucies, ka Māršu ir aizkavējis uzbrukums Francijai. Viņš gribēja zināt, vai viņa draugs nav palicis nepareizajā frontes līnijas pusē.

Vils pamāja ar galvu. „Jā. Toreiz tas nebūtu izdevies, ja mēs būtu pamēģinājuši, taču tagad tam būtu jābūt izdarāmam pavisam vienkārši. Eidoloni ir redzējuši viņa asinis.”

Ne tikai tas, kad tie redzēja Māršu, tie deva viņam vārdu. Varbūt Pendeniss vai Hargrīvss, vai kāds cits no tiem vīriem varētu to izskaidrot.

„Lieliski. Dariet to, kad tas ir iespējams! Līdzko rodas kādas problēmas, dodieties taisnā ceļā pie manis! Es parūpēšos, lai jums būtu viss, kas nepieciešams.”

Vils atvadījās no vecā vīra. Kāda būs cena par to, lai atrastu viņa pazudušo draugu? Viņš parūpēsies, lai cena tiek samaksāta, ja tas nozīmēs, ka Līvas ciešanām tiks pielikts punkts. Taču vai tas būs beigu sākums? Vai par to viņu brīdināja komandieris? Būs vēl ļaunāk.

1940. gada 17. jūnijs Vestminstera, Londona, Anglija

Es esmu nogalinājis savas valsts dēļ. O, jā!

Vienreiz es ar garoti un kailām rokām nožņaudzu kādu vīrieti. Tanī pašā pēcpusdienā nogalināju kādu citu, iešaujot viņam deniņos. Taču tolaik karojām, un tie bija ienaidnieki. Tas bija niecīgs mierinājums, kad aukstā rudens lietusgāzē atjēdzos bez lietusmēteļa vai ikreiz, kad nakts vidū pamodos un redzēju, ka Līvas puse ir auksta un tajā neviena nav. Taču tā nu tas bija. Un es nekad neesmu nogalinājis savu tautieti, kaut gan pieņemu, ka Katermola gars tam varētu nepiekrist. Es esmu bijis daudz kas, bet slepkava nekad. Tomēr tagad, skatoties, kā cilvēki nāk un iet prom no Savojas, es prātoju, vai tas drīz nemainīsies.

Vīrieti, kuru izsekoju, vecums un posts bija pamatīgi saēdis. Viņš gāja izteikti šļūcošā gaitā, it kā viens no kājas kauliem būtu saaudzis ar gurnu. Viņa roka gurdeni šūpojās; es biju viņu vērojis jau labu laiku, un man bija aizdomas, ka vīrieša roka bija nedzīva vai kropla. Šodien agrā pēcpusdienā man bija palaimējies viņu labi nopētīt, kamēr viņš laiskojās Savojā, dzerot tēju. Otra viņa roka, uz kuras nebija uzvilkts ādas cimds, bija rievota ar smalkām, bālām rētiņām.

Šveicars, pieskāries cepurei, pasveicināja un atvēra burvim durvis. Es paskatījos rokas pulkstenī, iegaumēju laiku un pasviedu vēl vienu sauju drupaču baložiem, kas pulcējās man pie kājām.

Es prātoju, kā viņš bija ticis pie istabas Savojā. Pēc skata viņš izskatījās viens no vecākajiem burvjiem. Varbūt viņi visu šķiroja pēc vecuma. Tas vismaz saskanēja ar to, ko es atcerējos par Viļa un manis paša saskarsmi ar viņiem. Jebkurā gadījumā izskatījās, ka šis vientuļais mizantrops (un vai tādi nebija viņi visi, tie burvji?) pilnīgi noteikti izbauda viesnīcu. Pārējos droši vien izmitinājis Laimhausas nojumēs, sasodītais liekulis.

Viņa vārds bija uz burta P. 1940. gada augustā viņš mira no sirdslēkmes. Mira no piepūles, kad centās neļaut friču iebrukuma flotei šķērsot Lamanša jūras šaurumu. Tovasar Viļa burvji veda pārrunas ar eidoloniem divdesmit četras stundas diennaktī.

Izsakoties īsāk, viņš bija sasodīti bīstams nelietis. Viņš zināja enohiešu valodu un spēja sarunāties ar eidoloniem. Viņam piemita zināšanas, kas, ja kļūtu par Vaitholas instrumentu, kādu dienu spētu iznīcināt pasauli.

Es nevēlējos nogalināt savus tautiešus. Pat tādus vecus, ķertus savādniekus kā viņi. Taču man nevajadzētu viņus nekavējoties nogalināt, ja Vils man sniegtu informāciju, kas vajadzīga, lai sabotētu pārrunas. Stīvcnsons ātri vien atbrīvotos no burvjiem, ja tiem neizdotos sasniegt gaidītos rezultātus. Tie tiktu atstāti rokas stiepiena attālumā, ja nu notiktu kāds ārkārtas gadījums.

Kolīdz mans dubultnieks fon Vestarpa muižā izpildītu savu misiju, burvji kļūtu lieki. Galvenais uzdevums bija panākt, lai Vaithola nekad neizmantotu „enohiešu reālpolitiku”. Es sāktu ar burvju diskreditēšanu. Vēlāk, kad tic būtu izmesti un Vaithola tiem nepievērstu nekādu uzmanību, es tos nogalinātu.

Sl iemesla dēļ es pēdējās četras stundas izsekoju šo burvi. Gluži kā to vienu pirms viņa un pārējos burvjus, ko izsekošu vēlāk. Iepazinos ar viņa ikdienas rutīnu, noskaidroju, kā viņš devās uz Admiralitāti un no tās, sazīmēju viņa miesassargus. (Zila filca platmale, pelēkas bikses, portupeja. Naģene, virsvalks, pie krūtīm aiz žaketes ielikta pistole.)

Stīvensons katram burvim bija norīkojis divus SID uzraugus. Tāpat kā iepriekšējā reizē.

Katram burvim, izņemot Viļu. Viņš bija atteicies. Teica, ka nebūs labi, ja hercoga brālis pilsētā ik uz soļa būs redzams divu miesassargu pavadībā. Cilvēki būtu izbrīnīti, un viņiem rastos jautājumi. Viņam bija taisnība.

Es centos nedomāt par Viļu. Ko tu iesāktu, ja nešaubīgi zinātu, ka tavam draugam ir tādas zināšanas, kas kādudien spēs iznīcināt visu pasauli? Un ko tad, ja zinātu, ka apņēmīgi cilvēki spēj no viņa tās izvilināt? Jo, ja Vaithola gribētu, tā spētu piespiest Viļu atklāt, kā izaudzināt jaunus burvjus.

Uzdevums sagraut viņu reputāciju bija ļoti būtisks, ja nevēlējos nogalināt savu draugu.

1940. gada 22. jūlijs Kensingtona, Londona, Anglija

Man bija nepieciešams vairāk nekā mēnesis, lai no malas uzzinātu par burvjiem visu, kas vien bija iespējams. Pa to laiku Luftwaffe sāka regulārus uzbrukumus tirdzniecības kuģiem. Laikā, kad tuvojos savas novērošanas kampaņas noslēgumam, friči bija uzsākuši gaisa operācijas ari pret ostām Lamanša jūras šaurumā. Taču viņu stratēģija bija nejauša, viļņveidīga. Tai nepiemita nežēlīgā precizitāte, ar kādu tie iepriekšējā reizē bija izjaukuši mūsu aizsardzību. Es prātoju par to, kā Grēta formulē savus padomus. Kaut kādā veidā viņa bija panākusi, ka Vērmahta virspavēlniecība notic, ka šis ir vislabākais iespējamais scenārijs. No otras puses, es un viņa bijām vienīgie cilvēki, kas pēc savas pieredzes zinājām par scenārijiem, kas Luftioaffe būtu bijuši daudz izdevīgāki.

Kaut gan pašlaik viss noritēja labāk nekā pirmoreiz, ar to nepietika. Jūnija beigās Francija bija padevusies, un tagad aplenktajiem Karaliskajiem jūras spēkiem bija dots uzdevums bloķēt kontinentu. Tikmēr Lidmašīnu ražošanas ministrija sāka vākt alumīniju. „Kastroļus par lidmašīnām,” tā viņi to sauca. Mēs bijām vāji. Tik vāji, ka britu impērija nespēja izrādīt nekādu pretestību, kad Japāna pieprasīja slēgt Birmas ceļu. Pirms dažām dienām Hitlers Lielbritānijai piedāvāja mierizlīgumu, gala rezultāts bija diezgan paredzams. Pat Amerika noraidīja šo iniciatīvu: Rūzvelts parakstīja aktu, kas ļāva ievērojami palielināt amerikāņu jūras spēku klātbūtni Atlantijas un Klusajā okeānā. (Man tas nebija palicis atmiņā, bet pamazām kļuva arvien grūtāk atcerēties tamlīdzīgus sīkumus. Man bija diezgan liels izaicinājums nošķirt un nesajaukt šī nolādētā kara abas versijas.) Visbaisākais atgādinājums par vēsturi uzplaiksnīja, kad Padomju Savienība anektēja Lietuvu, Latviju un Igauniju. Es noraudzījos visā un prātoju, vai Staļins sagrābs arī visu pārējo Eiropu, kā to bija darījis iepriekšējā reizē.

Kad apciemoju Viļu viņa Kensingtonas dzīvoklī, viņš ar mani nelabprāt padalījās, ka tajās pašās nedēļās arī viņš ar kolēģiem esot bijis diezgan aizņemts.

„Mēs neesam izdarījuši neko tādu, kas jums varētu interesēt,” viņš teica. „Vienīgi nodarbojušies ar rakstu darbiem.”

Viņš nevēlējās man neko stāstīt. Sī iemesla dēļ cienīju viņu jo vairāk. Tomēr man bija jāzina, kas notika Asinszāles virtuvē. Es teicu: „Stāsti!” Vils nopūtās, pārbraukdams ar roku pār seju. „Pirms varēsim sadarboties pārrunās, mums ir jānodrošina, lai mums būtu vienota

atskaites sistēma. Sauciet to par kanonisko tekstu, ja vēlaties!” Viņš man to paskaidroja garlaikotā, vienmuļā tonī, it kā sakāmo būtu iekalis no galvas. Es sapratu, ka viņš jau ne reizi vien to kādam bija skaidrojis. Manīju, ka viņam nepietiek pacietības visu skaidrot. „Katram burvim ir sava dienasgrāmata. Un savs leksikons. Personīgi, specifiski enohiešu valodas pieraksti. Šie dokumenti ir veci un dažkārt arī neuzticami. Tie ir nodoti no paaudzes paaudzē. Daudzos gadījumos gadsimtiem ilgi.” „Tu tos apvieno. Raksti galveno leksikonu.”

„Galveno leksikonu.” Vils pakasīja savu zodu. „Jā. Droši vien tā to var nosaukt.”

„Spalvas un pergaments. Kā es noprotu, Asinszāle nav atradusi tev pielietojumu.”

Es centos neizrādīt savu degsmi. Taču, ņemot vērā, ka karš šoreiz attīstījās pavisam citādāk, apstākļi, kas mūs bija piespieduši paļauties uz burvju palīdzību, lai nobloķētu Lamanša jūras šaurumu, vēl nebija radušies. Palikuši Franciju zem tupeles, friči, protams, lūkojās uz Lielbritāniju un bija sākuši siekaloties. Tomēr šoreiz mūsu rīcībā bija armija, kas varētu stāties pretī iebrukumam. Un dotajā brīdī mums joprojām bija Karaliskie gaisa spēki.

Vēl arvien pastāvēja iebrukuma draudi. Taču, ja pasaulei paveiksies, mēs atradīsim veidu, kā bez maģijas izmantošanas dot prettriecienu. Varbūt, es nodomāju, ļaudamies nelielam optimismam, mums izdosies izbeigt šo karu, neizmantojot burvestības.

Taču viss nav tik vienkārši, kā izklausās.

„Man ir prieks paziņot,” Vils teica, „ka mēs esam gatavi darīt kaut ko vērtīgu.”

Es centos atbildēt neitrālā tonī: „Ak tā?”

„Pirms diviem mēnešiem pazuda Asinszāles aģents. Es viņu jums pieminēju. Maršs. Patiesībā ļoti labs mans draugs. Mēs izmantosim eidolonus, lai noteiktu viņa atrašanās vietu.”

Velns. Tā būs katastrofa. Prātā uzreiz uzzibsnīja problēma: ja burvji izpildīs šo solījumu un viņiem izdosies noteikt, ka mans dubultnieks ir Vācijā, Stīvensons būs spiests nonākt pie viena no diviem secinājumiem — vai nu Reibolds Māršs ir dezertējis, vai viņš ir pret savu gribu sasiets un aizvests uz kontinentu. Taču abi secinājumi ved uz vienu un to pašu vietu. Kur brīvprātīgi vai piespiedu kārtā Reibolds Māršs izpļāpās visu, ko vien zina par Asinszāli.

Stlvensonam tad nebūs citas izvēles, kā pavēlēt burvjiem izdomāt, kā apklusināt manu gados jaunāko versiju. Viņi nenogalinās Māršu tiešā veidā. Tas bija akmenī cirsts noteikums, un, Dievs mans liecinieks, biju iemācījies to ievērot. Taču pastāvēja citi varianti. Izsmalcinātāki varianti.

Es jautāju: „Vai jūs to varat izdarīt?”

„Tas ir sarežģīti, bet varam. Galvenais ir tas, ka viņi jau ir redzējuši viņa asinis. Eidoloni. Tie viņu pazīst,” teica Vils. „Patiesībā šķiet, ka Māršs eidolonus pamatīgi fascinē.”

Vils joprojām centās atšifrēt vārdu, ko man bija devuši eidoloni. Nabaga zellis. Pagāja divdesmit gadi, līdz mēs beidzot saņēmām atbildi uz šo mīklu.

Tava karte ir aplis. Salūzusi spirāle. To, iemiesojušies mana dēla tukšajā čaulā, man bija pateikuši eidoloni.

„Kam tas ienāca prātā?”

Vils teica: „Man.”

Nolādēts, Vil! Kāpēc tev jābūt tik sasodīti izpalīdzīgam tādā nelaikā?

Tādēļ es tēmēju uz viņa vārīgāko vietu. „Un asins cenas? Kā tās tiks apmaksātas?”

„Mēs vēlamies iegūt tikai informāciju.” Tomēr, spriežot pēc viņa sejas izteiksmes, es manīju, ka šī tēma nelika viņu mierā. Nolēmu iecirst āķi dziļāk.

„Vai esi pārliecināts?”

Atbildes vietā viņš nobālēja. Man nepatika to darīt, taču man bija jāgrauj viņa ticība Asinszālei. Ja burvji noteiks Reibolda Mārša atrašanās vietu, tas visu izjauks. Man viņi bija jāaptur.

1940. gada 26. jūlijs Berlīne, Vācija

Neviens nezina, ka es esmu šeit.

Tā bija nāvējoša, bīstama doma. Lejā krītošs olis, kas ripoja no sakrāto baiļu augstās nogāzes. Lavīnas pirmie dārdi, kas apraks jebkādu cerību.

Māršs bija atvairījis izmisumu, cik vien ilgi bija to spējis. Nodarbinājis savu ķermeni ar staipīšanos un vingrojumiem. Nodarbinājis savu prātu ar plāniem, stratēģijām, taktiku. Viņš pat bija izgudrojis plānu, kā iznīcināt Reichsbehbrde, ja kādreiz gadītos tur atgriezties. Taču gandrīz pēc septiņām nedēļām, kuras viņš bija pavadījis neapgaismotā kamerā, gulēdams uz aukstas, cietas grīdas, sava organisma funkciju smaku iekļauts, nespēdams apslāpēt blakus kamerās ieslodzīto kliedzienus, viņa apņēmība bija sarukusi.

Viņš izspļāva vēl vienu nolūzušu naga gabaliņu. Apdomāja visu, ko zināja.

Visa brauciena laikā no muižas viņam galvā bija uzbāzts maiss. Tomēr ne velti Grēta viņu bija atsūtījusi uz šejieni. Tas nozīmēja, ka viņš bija SS Haus pagrabstāvos, Schutzstaffel galvenajā pārvaldē, ko Himlers bija ierīkojis bijušajā Prinča Alberta greznajā viesnīcā.

Tur lejā nevarēja būt daudz kameru. Tās noteikti bija rezervētas tādiem ieslodzītajiem, kas izpelnījušies SS vislielāko uzmanību.

Viņš to bija secinājis, spriežot pēc kliedzieniem.

Katru dienu viņš bija pavadījis, gaidot, ka arī pie viņa ieradīsies pratinātāji.

Taču tie nebija nākuši. Vēl ne. Viņi bija pacietīgi. Novājināja viņa apņēmību, pirms piedūrās viņam kaut ar pirkstu. Tie ļāva aukstumam un mitrumam, un izsalkumam viņu vājināt. Viņš to saprata ar to savas būtības daļu, kas vēl spēja novērtēt šo situāciju objektīvi. Tomēr šī daļa jau bija atrofējusies, kamēr pārējās puva.

Neviens nezina, ka es esmu šeit.

Taču, ja Grēta viņu šeit bija nosūtījusi, lai sadabūtu Reichsbehorde lietas, cik ilgi viņa cerēja, ka viņš gaidīs savu izdevību? Būtu jānotiek brīnumam, lai viņš tiktu pie dokumentiem un izkļūtu no Berlīnes.

Lielbritānijā neviens nezina, ka es esmu šeit.

Jā. Tas bija tiesa. Nepārprotama patiesība. Komandieris Lidells-Stjuarts to nezināja. Džons Stīvensons to nezināja. Vils nezināja,

Lorīmers nezināja.

Līva nezināja.

Viņa sirds ledaini sažņaudzās. Viņš nespēja elpot. Viņu pārņēma panika, smaga kā kalns, un izsita no viņa plaušām visu gaisu. Vaina dedzināja viņa vēnas kā skābe. Līva pavadītu atlikušo dzīvi prātojot, kas noticis ar viņas pazudušo vīru. Agnese uzaugtu, nepazīdama savu tēvu.

Izmisuma dzelžainais tvēriens kā mitra audekla siksnas, kas saulē izžuvušas un sarāvušās, sažņaudzās arvien ciešāk ap viņa krūškurvi. Viņš centās atrast kaut ko stipru, kaut ko gaišu.

Viņš atcerējās pēdējo rītu, ko bija pavadījis kopā ar Līvu un meitu. Viņš kopā ar Līvu bija pagatavojis brokastis: ēdienu no sausa olu pulvera. Viņiem nebija grauzdiņu. Taču viņi bija smējušies par nožēlojamo taupības pārtikas absurdumu, barojuši viens otru, priecājušies par to, ka ir kopā. Viena vienīga spoža atmiņa iegravēta briljantā un ielikta zeltā. Pār viņa vaigiem tecēja karstas asaras. Kad beidzot pie viņa ieradīsies pratinātāji, viņš centīsies paturēt prātā šīs brokastis.

Mirstot tā būs viņa pēdējā doma. (

1940. gada 26. jūlijs Asinszāles štābs, Londona, Anglija

„Mūsu uzdevums,” Vils teica, „ir atrast Reiboldu Māršu.”

Burvji sēdēja, viņiem pie kājām bija noklāta pasaules karte. Viļa asinis šai telpā bija notraipījušas grīdas dēļus, kaut gan tagad

aprūsējušo asins traipu aizklāja viena virs otras uz grīdas izklātās kartes. Vairākās diezgan detalizēti bija redzams kontinents, citās arī Īrija un Apvienotā Karaliste. Āfrika pie Vidusjūras un Padomju Savienības rietumi nebija atspoguļoti tik detalizēti. Lorīmers bija atnesis Ziemeļamerikas karti, kas tika nolikta blakus pārējām, ja nu neticamā kārtā Māršs Līvai tiešām teicis patiesību, apgalvojot, ka devies uz Ameriku. Viņi no Stīvensona kabineta bija atstiepuši arī Merkatora pasaules karti.

Katram burvim rokās bija galvenā leksikona eksemplārs. Stīvensons bija uzstājis, ka grib būt klāt, kad tas notiks. Viņš ar drūmu seju stāvēja, atbalstījies pret aizvērtajām durvīm. Lorīmers bija aizņemts savā darbnīcā.

Vils stāvēja pie zema galdiņa, uz kura bija novietots kuģa kompass. Zirokompass bija vairāk nekā gadsimtu vecs un vēl Nelsona laikos bija rotājis 104 lielgabalu karakuģi. Pēdējās desmitgadēs tas bija greznojis pjedestālu, kas atradās ārpus Admiralitātes pirmā lorda kabineta. Līdz brīdim, kad Stīvensons to, kā viņš pats teica, savāca „troņa drošības nolūkos”. Kompasa statīvs bija stalta, noslīpēta misiņa iekārta, gluda un apaļa, izņemot vietu, kurā pa slīpo lodziņa rūti varēja redzēt kompasa rozi.

Uz otra galdiņa pretējā istabas galā stāvēja dažādi priekšmeti: durvju rokturis, panna no Lorīmera virtuves, kastīte ar trīs collas garām naglām. Tas bija labākais, ko viņi tik īsā laika posmā varēja savākt, tīru dzelzi šajos laikos bija grūti atrast, jo arvien vairāk krājumu nonāca lietuvēs, kurās ražoja ieročus un citas karā noderīgas lietas. Pilsētā no parkiem pat bija pazuduši dekoratīvie nožogojumi.

Nelsona laikos kompass būtu papildināts ar pāris koriģējošām dzelzs sfērām. Šīs sfēras kompensēja magnētadatas novirzi, ko izraisīja dzelzi saturošās naglas, kas tika izmantotas kuģa būvniecībā. Šodien dažādie sīkumi tiks izmantoti, lai noregulētu kompasu, kad ieradīsies eidolons.

Būtiskākos jautājumus burvji savā starpā jau bija pārrunājuši un panākuši vienošanos par to, kā tie formulēs savu lūgumu. Vils īsumā paskaidroja situāciju attiecība uz Māršu, tad saberzēja rokas un teica: „Vai sāksim?”

ES atgriezos Admiralitātē civilapģērbā. Nedēļām ilgajai burvju izsekošanai bija arī kāds labums, es biju uzzinājis pietiekami, lai pats spētu izlikties par vienu no viņiem. Es jau izskatījos un izklausījos kā viens no tiem vecajiem ķēmiem. Šodien man līdzi bija ceļasoma.

Diezgan vienkārši, ja vien neuzskriešu virsū Viļam. Un tai skaitā arī Stīvensonam un Lorīmeram, jo, zinādami to, kā Vils mani bija aprakstījis pēc tikšanās parkā, viņi mani noteikti atpazītu.

Taču, pazīstot Džonu Stīvensonu, viņš noteikti tagad būs kopā ar Viļu un pārējiem. Viņš gribēs tur atrasties, kad eidoloni pateiks, kur atrodas mans dubultnieks. No otras puses, Lorīmers, ja viņam būs izvēle, nerādīsies ne tuvumā tai vietai, kurā notiks pārrunas. Laimīgais.

Es devos uz to telpu, kurā biju attapies no sava ceļojuma laikā. Burvji atradās blakus telpā. Es aizvēru aiz sevis durvis un noliku ceļasomu uz dokumentu skapīša. Es izņēma no somas glāzīti, pieliku to pie sienas un klausījos.

ENOHIEŠU valodas necilvēcīgās zilbes dūrās Viļa rīklē kā dzeloņi. Mirstošu zvaigžņu spalgie kliedzieni. Izdziestošas planētas šņākšana un krakšķēšana. Radīšanas pērkons. Neapgaismota, neapdzīvota kosmosa nevainojamais klusums. Caur telpu izbrāzās senvaloda, septiņu atšķirīgu balsu skandēšanas mijiedarbība.

Vils uzmeta ātru skatienu Stīvensonam. Viņš bija sastindzis, viņa acis bija samiegtas, un dūres — sažņaugtas, pretojoties triecienam.

Burvju balsis saplūda un skanēja vienā ritmā. Valodas viesulis nolobīja realitāti līdz pat pašai serdei.

„Tagad,” teica Pendeniss.

Tie visi reizē atvāza savus kabatas nažus un iecirta savās plaukstās. No tām tecēja asinis.

SIENA saliecās, grīda sasvērās slīpi. Es paklupu. Man pie kājām stikla glāzīte sašķīda lauskās. Un tad tās atkal savienojās kopā. Bija ieradies eidolons.

TELPĀ sūcās apziņa, izplūda caur spraugām laikā un telpā kā bezgalīgs okeāns, laužoties caur aizsprosta mata biezuma plaisām. Tā piepildīja pasauli ar mūžīga un neierobežota intelekta graujošo spiedienu. Kosmosa sirdspukstos pukstēja ļaunprātība.

Pulkstenis apstājās. Tikšķēja uz priekšu, atpakaļ, sāniski. Norādīja cilvēku prātiem neizprotamos virzienos. Kompass pagriezās, grīda zem kājām izkustējās. Gaiss smaržoja pēc briljantiem un narcisēm, gangrēnas un zvaigžņu gaismas. Kaut kur pirms tūkstošiem mūžību sašķīda stikls.

Eidoloni bija ļaunprātīgā kosmosa inteliģentas izpausmes. Asinszāles burvjiem bija veiksmīgi izdevies piesaistīt viena eidolona uzmanību.

Pendeniss norādīja uz Viļu. Pārējie apklusa, kad Vils sāka enohiski skandēt kādu rindiņu, ko bija cītīgi transkribējis kādā garā, ķildīgā pēcpusdienā. Vils todien bija klāt, kad eidoloni pirmo reizi bija ieraudzījuši Māršu, un tāpēc Vils bija tas, kuram bija jāizsaka vārdos vēlme uzzināt Mārša aptuveno atrašanās vietu.

Viņš divreiz nostostījās, katra kļūdīšanās grieza asāk nekā pilna mute ar stikla lauskām. Viņa rīklē ielauzās kaut kas silts un mitrs. Viņa paziņojuma pēdējās zilbes bija karstas un sāļas, tās garšoja pēc dzelzs.

Eidolons atsaucās, gadsimtu vai milisekundi vēlāk tas paziņoja asins cenu, kas cilvēkiem būs jāsamaksā par savu lūgumu. Pendeniss, Hargrīvss, Vēbers, Seiplijs, Vaits un Graftons piesaistīja eidolona uzmanību, skandējot ierasto monotono pantu, pārdabisko pārrunu uzrunu un atbildi. Atteikums, jauns cenas piedāvājums, atteikums, cits cenas piedāvājums, atteikums.

Viļa prāta nostūris, kas joprojām spēja skaidri padomāt, redzēja, kā šie pieredzējušie burvji pūlējās samazināt asins cenu par šo vienkāršo pakalpojumu. Ja viņš šeit vestu pārrunas viens pats, tās izmaksātu vairāk nekā vienu pirkstgalu. Kas notiktu, ja viņi lūgtu kaut ko vairāk nekā tikai informāciju? Kas notiktu, ja viņi gribētu apturēt karu?

Vienošanās: viena asins karte, taču jauna un nepazīstama.

Vils pamāja ar roku Stīvensonam. Viņš noklepojās. „Tam ir jāredz jaunas asinis.”

Par laimi, Stīvensons pasniedza savu roku, nevilcinoties un neuzdodot jautājumus.

Vils pacēla savu kabatas nazi. Viņš teica: „Tas uz jums skatīsies. Saņemieties! Tas nebūs patīkami.”

Viņš iedūra nazi Stīvensona īkšķī. Uz ādas izspraucās sarkana asins lāse. Vils to nosusināja ar kabatlakatiņu un pēc tam piedāvāja eidolonam Džona Stīvensona asinis.

ES neko nesapratu no tā, ko viņi enohiski buldurēja, vienojoties par cenu, taču skaidri zināju, ka bija nonākuši pie kopsaucēja, kad sajutu dēmonu pievēršam uzmanību kaut kam citam.

Es jau pietiekami bieži biju to piedzīvojis, lai saprastu, ko tas nozīmēja. Eidolons uz kaut ko bija koncentrējis savu uzmanību. Uz kādu. Tas lasīja viņa asinis kā karti, izpētīdams šī cilvēka dzīvi, sākot no dzimšanas brīža līdz nāvei. Izjaucot viņu pa gabaliņam, rūpīgi apskatot katru viņa būtības atomu. Es prātoju, kurš šoreiz bija kļuvis par Asinszāles upurjēru. Nabadziņš.

Siena atkal izliecās. Eidolons bija ieguvis vēl viena cilvēka asins karti. Un soli pa solim cilvēku mēroga realitātē paplašinājis savu placdarmu.

Es aizdzinu domas par savu dēlu Džonu un izvilku no savas ceļasomas kabatas nazi.

„LABI pastrādāts, ser!” Vils pieskārās vecā vīra plecam. Stīvensons, pavisam nobālējis, nedroši atgriezās savā stūrīti.

Cena bija samaksāta. Tagad eidolons ar savu gribasspēku panāks, lai uzdotais uzdevums tiktu izpildīts.

Vils nokremšļojās, norija asiņu piegaršu mutē un atkārtoja jautājumu. Neliela pauze, un tad šajā mazajā telpā atkal radīšanas valodā nodārdēja visums. Pendeniss un Hargrlvss pārsteigumā saskatījās.

SVEŠĀDO trokšņu secību biju dzirdējis pietiekami bieži, lai to atpazītu.

Mans vārds. Mans apzīmējums enohiešu valodā.

Eidolons meklēja Reiboldu Māršu.

KOMPASS griezās. Vils sagatavoja sauju naglu, taču nolādētā uzparikte nemitējās griezties.

Eidolons runāja pārāk ātri, lai visu pagūtu saprast. Viņš minēja kaut ko salūzušu, kaut kādu atspulgu, apkaimi, klātbūtni. Divas vienības.

MARŠS zibenīgi pamodās. Viņš krita panikā, domādams, ka, kamēr gulējis, tie viņu savākuši, lai nopratinātu. Viņa pulss dauzījās rīklē.

Taču viņš bija viens. Nē, nebija vis. Šeit bija vēl kaut kas. Kaut kas citāds. Kaut kas, kas viņu izpētīja no augšas līdz apakšai.

Viņš jau vienreiz bija piedzīvojis šādas sajūtas. Tās bija eidolona uzmanības pirmās pazīmes.

Asinszāle bija devusies palīgā.

Māršs grīļodamies piecēlās kājās. Lai Dievs tevi svēti, Vil!

„ES esrpu šeit.”

Es iegriezu sev rokā un pasniedzu asiņojošo roku eidolona ietekmes sfēras virzienā.

KOMPASA roze sašķīda.

Tas ir šeit, teica eidolons. Tas ir tālu prom.

EIDOLONS atkāpās. Mārša cietuma kamera atgriezās savā iepriekšējā realitātes ilūzijā. Viņš jutās apstulbis. Apmulsis.

Ļoti labi. Tas viņu bija redzējis. Ko tālāk?

EIDOLONS mani redzēja.

Grīda zem kājām sasvērās slīpi, it kā zeme būtu atrāvusies no saviem pamatiem. Es spēju saost zvaigžņu gaismu un sagaršot kāda sveša, pirmatnēja visuma dziestošo čūkstēšanu.

Tas atkārtoja manu vārdu. Ak, jā! Es biju pilnībā piesaistījis visu tā uzmanību. Es stāvēju sava personīgā burbuļa centrā, kas bija ārpus realitātes.

Es savilku ciešāk apsēju uz savas rokas, savācu ceļasomu un izgāju koridorā. Es pasteidzos garām tai telpai, kurā bija Vils ar pārējiem. Taču pēc tam es izvēlējos iet pa garāko ceļu caur visrosīgāko un cilvēkiem pilnāko Admiralitātes daļu.

Eidolona uzmanība man sekoja. Un kā šīs planētas viļņi, kas pakļaujas mēness un saules gravitācijai, ap mani tinās realitātes pavedieni.

HARGRIVSS, Pendeniss un divi no pārējiem pielēca kājās.

„Nē!” teica Vils.

Stīvensons pārkliedza visu jezgu: „Kas notika?”

Eidolons neatkāpās visuma spraugās. Tas tikai… pievērsa savu uzmanību kaut kam citam.

„Tas nedodas prom!” Vils iekliedzās.

ES maldījos pa koridoriem, kas bija apšūti ar koka paneļiem. Eidolona uzmanība man sekoja kā albatross. Aiz manis sacēlās panika. Pasaule viļņojās kopā ar katru manu soli.

EIDOLONA klātbūtne joprojām saglabājās cilvēku mēroga telpā un laikā, tomēr burvji to vairs neinteresēja. Telpā atgriezās pazīstamā realitāte, gaistoša un klusa kā sveces liesma.

Līdz Vils sadzirdēja kliedzienus.

TAS sekoja man arī ārpus Admiralitātes. Sargi noslēpās aiz smilšu maisiem, aizspieduši acis un ceļus piespieduši pie krūtīm. Neviens neatcerēsies, ka redzējis mani. Viņi atcerēsies kāda cita acumirklīgo pieskārienu.

Un, pēc Stīvensona domām, izskatīsies tā, it kā burvji būtu zaudējuši kontroli pār eidolonu un palaiduši to Londonā brīvā vaļā. Viņu uzticamībai tikko bija iešauts ar zemūdens torpēdu.

Es biju pusceļā uz Vestminsteras metro staciju, kad eidolons beidzot atkāpās.

MĀRŠS gaidīja, tumsā skaitīdams savus sirdspukstus. Nekas nenotika.

Viņš saļima ceļos uz grīdas. Atgriezies, viņš raudāja. Lūdzu!

Tomēr eidolons neatgriezās. Tas viņu pameta, tāpat kā Grēta, SS apakšzemes cietumā.

10

1940. gada 7. septembris Valvorta, Londona, Anglija

Visas vasaras laikā vēsture mainījās.

Burvju pirmo pārrunu sabotāža lika apšaubīt viņu spējas, taču ne bez sekām. Vils man bija stāstījis, ka ziņas par „misēkli” Admiralitātes ēkā bija sasniegušas premjerministra ausis. Buldogs bija apmeties riņķi un iekodis Stlvensonam. Viņš savukārt bija izgāzis savas dusmas uz burvjiem. Turklāt burvju starpā valdīja vispārējs apjukums par to, kā gan pārrunās viss varēja noiet tik greizi. Es nojautu, ka tagad viņi visi bija mazliet nobijušies. Jo labāk.

Sliktās ziņas bija tādas, ka Asinszāle tik un tā turpmāk grasījās izmantot burvju palīdzību un plānoja viņus izolēt, lai novērstu vēl kāda eidolona izlaušanos brīvībā. Daži Admiralitātes darbinieki bija sajukuši prātā klaiņojošā dēmona dēļ. Viens sargs bija nošāvies. Blakus vecajai Admiralitātei, Horsgārdas parādes laukumam un Sv. Džeimsa parkam tika uzsākti jaunas ēkas būvdarbi. Tieši tur, kur biju Viļam ievilcis pa seju. Sabiedrība domāja, ka Admiralitātes citadele ir valdības funkcionāru bunkurs, it īpaši notiekoša iebrukuma laikā. Nebija nekādu šaubu, ka tādā gadījumā tieši šādam mērķim tas arī tiks izmantots. Tomēr galvenokārt tur pulcēsies burvji, kas vedīs pārrunas. Raugoties no mana skatpunkta, tas bija nevēlams sarežģījums.

Nekāds daudzums dzelzsbetona nespētu nožogot eidolonus, ja tie atkal nolemtu klīst apkārt. Taču Čērčils bija pieprasījis izmaiņas, un tās tagad tika realizētas.

Visu vasaru Karaliskie gaisa spēki mizoja fričus, kamēr novērošanas gaisa baloni viens aiz otra cēlās debesīs kā sēnes pēc lietus. Augusta vidū Luftwaffe uzsāka uzbrukumus KGS lidlaukiem. Dienvidos bija vairākas vietas, no kurām piknikos izgājušie varēja vērot Hurricane un Junker; Spitfire un Messerschmitt lidmašīnu gaisa baletu; pār ziedu apstādījumiem un tenisa kortiem lija tukšo čaulīšu karstā krusa. Augusta beigās un septembra sākumā notika uzbrukumi gaisa spēku iznīcinātāju bāzēm. Katru dienu abas puses zaudēja lidmašīnas un pilotus, bet vismaz pagaidām kritušo skaits mums bija nedaudz mazāks. Lai Lielbritānijas debesīs gūtu pārsvaru, Luftwaffe stratēģijai izteikti trūka precizitātes. Tiem trūka Grētas palīdzības. Un katram muļķim bija skaidrs, ka gaisa telpas kontrole bija nepieciešamais priekšnosacījums, lai varētu notikt iebrukums. Tāpēc līdz šim nebija nekādas vajadzības pēc pārdabiskiem aizsardzības pasākumiem.

Vai vismaz tā es domāju līdz brīdim, kad 7. septembra rītā Vaithola izdeva preventīvu iebrukuma brīdinājumu. Tā nu es sēdēju virtuvē, klausīdamies baznīcas zvanu rīboņā, prātodams, ko biju palaidis garām, kad trauksmes sirēnu spalgās gaudas izsita mani no pārdomām. Kakofonija uztrausa mani no krēsla un manu skaļi pukstošo sirdi iedzina rīklē.

Tai noteikti jābūt kādai kļūmei. Bija dienas vidus. Līvas māja atradās jūdzēm tālu no tuvākās KGS bāzes. Taču, pirms manas domas beidza joņot, es savā vēderā sajutu, ka kaut kur uz austrumiem no mums nogranda sprādzieni. Uz palodzes virs izlietnes nograbēja piena pudele, kas tika izmantota kā vāze.

Līva bija izgājusi, lai pārģērbtu Agnesi. Tagad viņa iedrāzās virtuvē, bērnu piespiedusi pie krūtīm. Mūsu raudošās meitiņas autiņu viens stūris plivinājās nepiesprausts. Arī Līva vaimanāja.

„Agneses somu,” es teicu, „vai tā joprojām stāv patvertnē?”

Līva pamāja ar galvu. Es uzliku roku uz viņas pleca un izvedu viņu ārā pa sētas durvīm, cauri dārzam līdz Andersona patvertnei. Austrumos debesis iekrāsoja mazi pelēku dūmu mākonīši. Kamēr es skatījos, debesīs pacēlās arvien vairāk dūmu. Izskatījās, it kā visi zenītlielgabali, kas atradās starp Londonu un Temzas grīvu, pildītu debesis ar zenītartilērijas uguni. Es neredzēju bumbvedējus, taču nebija šaubu, ka tie tur lidoja. Vien tad, kad nokāpām patvertnē, es sapratu savu kļūdu. Es ceru, ka savā apjukumā Līva nepiefiksēja katru manis teikto vārdu.

Karstums manā plaukstā pulsēja vienā ritmā ar sirdspukstiem, mana āda bija mikla tanī vietā, kur tā bija pieskārusies viņas ādai. Taču Līva neizvairījās no maniem pieskārieniem. Es atrāvu roku no viņas pleca. Tik enerģiski, ka atdauzīju pirkstu kauliņus pret patvertnes tērauda velvi. Ceru, ka arī to viņa nepamanīja.

Viņa nav tava sieva, es sev atgādināju. Viņa pieder kādam citam.

Es aizcirtu aiz mums durvis. Vasaras tveice vēl nebija sākusies; smacīgajā patvertnē oda pēc pelējuma. Līva stāvēja tumsā, mierinādama savu bērnu, kamēr es sataustīju eļļas lampu uz nagliņas pie durvīm. Pēc dažiem mirkļiem iemirdzējām neliela gaismiņa. Līva virs patvertnes jumta, uz kura bija uzbērta zeme, bija sākusi audzēt kabačus, tāpēc sirēnu spalgās gaudas izklausījās slāpētas augsnes un augu dēļ. Tomēr sprādzienu rīboņa neatlaidīgi tuvojās.

Kādatn citam, kas, iespējams, nekad neatgriezīsies.

Līva nolika Agnesi uz saliekamās gultas un sakārtoja viņas autiņus. Tad viņa apsēdās ar skatu pret mani, dungodama un klēpī šūpodama savu mazulīti. Gulta bija diezgan zema, Līvas kleitas apakšmala pavilkās uz augšu, atsedzot viņas gludos lielus, kas nespodrajā lampas gaismā likās mirdzoši.

Karstums no manas plaukstas pārskrēja pār visu manu ķermeni. Krūtīs aizķērās elpa kā dadži vilnas džemperī. Es novērsos, lai izdabūtu no lampas vairāk gaismas. Par spīti miltrasai un lampas eļļas niecīgajam aromātam, vienīgais, ko spēju saost, bija Līva. Es nespēju atkauties no viņas smaržas. Tā bija mani aptvērusi. Iespiedusies manī. Viņas matu smarža, viņas mirdzošā āda.

Es paraustīju durvis. Pārliecinājos, ka tās ir stingri turējās ciet, ka tās neietrieksies iekšā, ja blakus nograndīs sprādziens. Pēc tam es saskaitīju sveces. Pārbaudīju gāzmasku filtrus ar aktivēto ogli. Darīju visu, kas vien ienāca prātā, lai nebūtu jādomā par šo piespiedu tuvumu ar Līvu. Vienu uzaci pacēlusi, viņa skatījās, kā es tur dīdos. Viņas lūpas savilkās vieglā uzjautrinājumā. Viņa nogaidīja, kamēr man vairs nebija kaut cik ticamu attaisnojumu sevi nodarbināt. Viņa ieskatījās man acīs. Viņas roka noslīdēja uz gultas un viegli uzsita pa brīvo sēdvietu viņai blakus.

„Droši apsēdieties, komandieri! Ja Hitlers šodien ir satrakojies, mums šeit varētu nākties pavadīt diezgan ilgu laiku. Nebūs labi, ja pagursiet, bez mitas būdams možs.” Vai viņa bija pamanījusi, ka man ir piebriedusi bikšu priekša? Es lūdzu Dievu, ja tiešām tā bija, lai viņa to nepamanītu.

„Nedomāju, ka tur pietiks vietas,” es izmocīju.

„Te neviens nekož,” viņa teica. „Es jums apsolu, ka netiksiet padzīts par to, ka bijāt SBA.”

SBA. Stāvoklī bez atļaujas. Līva bija darbojusies KGS sieviešu spēku palīdzības vienībā, kuras locekles tautā dēvēja par paceplīšiem. Kā jau vecajā teicienā — celies ar cīrulīti, liecies gultā ar paceplīti…

Es prātoju, vai viņa vienmēr šādi ķircināja jaunus vīriešus, kad es biju jauns un precējies ar viņu. Tomēr es vēlējos, lai viņa dara kaut ko vairāk, nevis tikai ķircina mani. O, jā!

Es uzmanīgi apsēdos. Patvertnes smacīgajā gaisā mans apģērbs bija pielipis man pie ādas. No karstuma mans prāts šķita aizmiglojies. Sēžot uz zemās gultas, man iesāpējās celis.

Līva klusi dziedāja mūsu meitiņai. Iemiegot Agneses acis aizslīdēja ciet, taču atkal plaši atvērās, kad bombardēšanas uzbrukuma pērkons satricināja zemi zem mūsu kājām. Andersona patvertne džinkstēja no sprādziena atbalss.

Mēs sēdējām pustumsā, sviedri tecēja pa mūsu ādu, kamēr friči pār Londonu meta bumbas. Eksplozijas virzījās arvien tuvāk, noslaukot īstendu, līdz tās ielenca mūs.

Kad Līva ieelpoja, viņa nedaudz saliecās tā, ka viņas celis pieskārās manējam. Šis vieglais pieskāriens aizslaucīja no mana prāta visas domas un atbrīvoto vietu piepildīja ar viņas apdullinošo klātbūtni. Es klusībā vēlējos, kaut viņas ieelpas būtu ilgākas, tādējādi uz dažām sekundēm paildzinot mūsu saskaršanos. Vēl tikai vienu reizi. Tikai man. Viņa nav tava, es sev atgādināju.

Iespējams, ka mūs kuru katru brīdi nogalinās. Taču par bombardēšanu es domāju vismazāk. Es trīcēju aiz pūlēm ignorēt Līvu.

„Vai jūs esat nobijies, komandieri?”

Es noriju siekalas. „Jā.” Taču ne jau no fričiem, ne jau no Luftwaffe. Pat ne uz sekundi. Nē, es baidījos no sevis. Baidījos no tā, ko vēlējos.

Es vēlējos kaut mans dubultnieks nekad vairs neatgrieztos. Vēlējos, lai Līva paliktu par atraitni.

Vēlējos viņu apkampt. Vēlējos viņu noguldīt.

Vai Grēta izdarītu man tādu pakalpojumu? Vai viņa otru Māršu iznīcinātu, lai es varētu dzīvot? Būtu tik viegli ieņemt viņa vietu.

Līva bezrūpīgi sacīja: „Šajā ziņā jūs esat pārāks par manu vīru.” Es sarāvos. Līva droši vien pamanīja, taču neko neteica. „Reibolds nekad neatzītu, ka ir nobijies no pāris friču lidmašīnām.”

„Viņš ir muļķis.” Varbūt es gūtu kādu atelpu, ja nokaitinātu viņu. Izmānītu to aso mēli, taču Līva nepievērsa uzmanību un uz brīdi pavisam apklusa. Varēju just viņas skatienu, kā tas nopēta manu izkropļoto seju.

„Dīvaini tas, ko jūs pirmīt teicāt.”

„Hmmm!”

„„Vai tā joprojām stāv patvertnē?” jūs jautājāt.”

Nolādēts! „Tajā nav nekā dīvaina. Man tas šķita pats par sevi saprotams, ka jums patvertnē bija sagatavota soma.”

„Droši vien,” viņa teica. „Dīvaini, ka jūs to pateicāt tieši tā.”

Iekšēji es pie sevis nopūtos. Tāda Līva bija. Kolīdz kaut ko bija uzķērusi, viņa nelikās mierā. Mana neomulība viņu piesaistīja, kā asinis ūdenī piesaista haizivi. Negodīgums viņu kaitināja, bet augstprātīga labvēlība padarīja viņu niknu, un tagad viņa sajuta, ka biju vainojams vienā vai abos.

Kolīdz viņa nolems, ka es kaut ko slēpju, viņa mani knābās un knābās, līdz es kļūšu pieļāvīgāks. Tas mani tracināja, jo tam, vai es biju patiess, nebija pilnīgi nekādas nozīmes; kolīdz viņa nospriedīs, ka es tāds neesmu, nekas viņu vairs nepārliecinās par pretējo. Vairāki mūsu ķīviņi tieši tā arī bija sākušies.

„Vai nepiekritīsiet?” viņa man viegli piebikstīja. Viņa pārlika Agnesi uz otras rokas. Tagad Līvas celis bija piespiedies manējam. Fiziskais kontakts iekūra manī uguni; karstā vēlēšanās izdedzināja caurumu manās spējās skaidri domāt. Iegurņa izliekums kļuva mokošs.

„Kāpēc…” es savaldījos. Uzdrošinājos uz viņu paskatīties.

Lampas apgaismojumā mirdzēja viņas kastaņbrūnie mati. Nav tava. Salda elpa. Viņa ?iav tava. Vasaras raibumi uz pienbaltās ādas. Tu neesi viņas vīrs. Krūtis…

Es nebiju ne tik stiprs, ne drosmīgs, ne godājams, lai pieceltos kājās un distancētos no viņas. Tā vietā es pabīdījos sānis tik vien, lai mūsu ceļi vairs nesaskartos. Tikai vienu collu, taču pietiekami tālu, lai atkal spētu skaidri padomāt. Man bija tieksme uzķerties uz Līvas ēsmas. Aizstāvēties. Ieņemt aizsardzības pozu. Taču es neuzdrošinājos rīkoties kā parasti. Ko Reibolds Māršs nekad nedarītu?

„Jums taisnība, Olīvij! Es atvainojos. Pirms es runāju ar jūsu vīru, es viņu gaidīju šeit patvertnē.”

Viņa samiedza acis. „Tā jau es nojautu.”

„Tiešām, piedodiet!”

Kaujas kakofonija norija Līvas atbildi. Bumbvedēju rūkšana, zenītartilērijas čaf-čaf-caf, nepārtraukti triecieni un sprādzienu dārdoņa. Agnese sāka raudāt. Zemi satricināja vēl viena bumba un gandrīz nogrūda Līvu uz grīdas. Es viņu noķēru.

Mēs sēdējam apskāvušies, kamēr Luftwaffe visiem spēkiem centās iznīcināt Londonu.

1940. gada 7. septembris Berlīne, Vācija

Pusotru mēnesi pēc eidolona apciemojuma pie Mārša beidzot ieradās viņa sagūstītāji. Viņš bija centies sevi pārliecināt, ka tas bija bijis murgs. Kāpēc gan Asinszālei būtu vajadzējis noteikt viņa atrašanās vietu, bet pēc tam viņu tā arī atstāt tur sapūšanai? Tam nebija izskaidrojuma. Ja viņi negrasījās viņu izpestīt, Stīvensona vienīgā alternatīva bija viņu apklusināt. Tomēr arī tas vēl nebija noticis, kaut gan Māršs bija lūdzies, lai tas notiktu.

No sākuma, kad slēdzenē bija dzirdama atslēgas žvadzēšana un čirkstēšana, viņš nodomāja, ka arī tā bijusi viņa iztēles atbalss. Tomēr tad kamerā ieplūda gaisma, tā dūrās acīs kā dzelzceļa naglas. Spēcīgas rokas uzrāva viņu kājās, taču viņš pats vēl varēja nostāvēt bez citu palīdzības. Viņu bija regulāri barojuši. Māršs nosprieda, ka par to droši vien bija parūpējusies Grēta.

Kāds spēcīgs grūdiens viņu klumburējot izstūma koridorā. Gaisma te bija vēl spilgtāka, sāpēja pat caur plakstiņiem. Viņš pielieca galvu. Pār viņa acīm krita garas taukainu matu cirtas, palīdzēdamas aizsargāt acis no gailošās gaismas.

„Velns, viņš nelabi ož!” kāds teica. „Cik ilgi viņš tur lejā ir sabijis?”

„Pāris mēnešus.”

Māršs neko nesaoda. Viņš jau bija pieradis pie atejas spaiņa smakas.

„Mēs nevaram viņu šādā paskatā vest pie reihsfīrera. Viņš to nepacietīs.”

„Viņam būs vienalga. Viņš ir redzējis daudz sliktākus skatus.” „Viņš neko sliktāku nav ostījis. Ne jau savā kabinetā.”

Māršs norija siekalas. Tie viņu veda pie Himlera. Noteikti šī iemesla dēļ Grēta bija viņu šurp atsūtījusi. Viņa gribēja, lai tieši šodien līdzās Himleram atrastos Māršs. Kāpēc? Kas viņam tagad būtu jādara? Kāpēc viņa viņam neko nebija pateikusi? Un kas notiks, ja viņš izķēzīs savu iespēju?

„Labi, nu tad aši noskalosim viņu ar šļūteni.”

Tie stūma viņu uz priekšu pa koridoru uz kādu telpu, kurā atbalsojās, it kā tā būtu milzīga, tukša telpa ar ķieģeļu vai betona sienām. Izģērba viņu. Lēja viņam virsū aukstu ūdeni, spiediens bija tik spēcīgs, ka uz viņa ādas palika švīkas. Tas sitās pret katru viņa ķermeņa sāpošo vietiņu, pret visiem nobrāzumiem, kurus bija guvis, guļot un trenējoties uz cietā betona. Aukstums aizkļuva līdz pat viņa muguras smadzenēm. Viņš elpoja īsiem elpas vilcieniem.

Pirms tie bija beiguši viņu mazgāt, Māršs uz grīdas jau bija saritinājies čokurā. Viņš bija pierāvis sev klāt ceļus, un viņam klabēja zobi.

Tad, kad sargi viņu bija ievīstījuši drēbēs, pie kurām nebija piekaltuši veci netīrumi, viņa acis spilgtajā gaismā vairs tik ļoti nežilba. Viņš jau tās spēja atvērt, neizjūtot milzīgas sāpes. Pēc pirmā acu uzmetiena SS galvenajai pārvaldei vienīgais, ko viņš redzēja, bija rievota kanalizācijas noteka mitrās, pelēkās betona grīdas centrā. Caur viņa bārdas rugājiem tecēja ūdens un pilēja pie kājām. Kurpes, kas bija par mazu, sāpīgi spiedās pret viņa nenogrieztajiem kāju nagiem.

Tie saņēma viņa rokas aiz muguras un uzlika tām rokudzelžus. Pēc dušas tic viņu veda caur vairākām durvīm uz telpu, kas izskatījās, ka kādreiz bijusi veļas mazgātava, bet tagad bija piegrūsta ar dokumentu skapīšiem. Māršs ieraudzīja alai līdzīgu telpu, kas bija izgrebta pamatiezī zem viesnīcas. Tā izskatījās pēc vīna pagraba, tomēr arī šeit viens pie otra stāvēja piekrauti dokumentu skapji. Kaut kur tepat blakus glabājās Schutzstaffel REGP operāciju protokoli. Māršs atvairīja nomācošās domas par adatu siena kaudzē un koncentrējās uz savu misiju. Grēta bija nokārtojusi, lai

viņš šeit nokļūtu, un tagad, tiklīdz radīsies izdevība, viņam tā būs jāizmanto. Ja Himlers vēl pirms tam nepagūs viņam izpildīt nāvessodu.

Reihsfīrera kabinets atradās augstākajā stāvā, trīs stāvus virs Prinča Albrehta ielas. Tas visos iespējamajos veidos bija diametrāli pretējs fon Vestarpa ligzdiņai muižā. Doktora svētnīcā valdīja haotiska nekārtība, turpretī SS reihsfīrera darbistaba bija tīra, akurāta, kārtīga.

Uz galda stāvēja plāna dokumentu kaudzīte, tā Māršām atgādināja kareivju pārbaudi pirms parādes, no kaudzītes nebija izbīdījies neviens stūrītis, visi dokumenti stāvēja taisnā līnijā pie rakstāmgalda malas.

Pie sienām karājās fotogrāfijas, kurās bija redzams Himlers kopā ar fīreru; Himlers, aplūkojot Waffen-SS karaspēku; Himlers autorallijā, viņam klēpī sēdēja meitenīte ar blondām bizītēm. Tā meitene droši vien bija viņa meita. Gudruna.

Saules gaisma apmirdzēja uz Himlera rakstāmgalda noliktā glazētā porcelāna ērgļa spārnus. Plauktus rotāja vēl pāris Allakas porcelāna figūras. Tās visas bija koši baltā krāsā, tāpat kā ērglis, un izdekorētas ar zobeniem, kāškrustiem, ērgļiem un vainagiem, kas uz katras figūras bija izkārtoti citādāk. Uz dažām bija spiedogs: ZIEMASSVĒTKU BALLE 1937, ZIEMASSVĒTKU BALLE 1938, ZIEMASSVĒTKU BALLE 1939. Viskrāšņākais priekšmets telpā bija apzeltīta un apgleznota figūriņa ar Fridrihu Lielo uz zirga.

Himlers sēdēja, rokas uzlicis uzgaida, un aplūkoja pāris mapes, kas stāvēja viņam priekšā. Viņa mīksto un rozīgo pirkstu apgrieztie (

un apvīlētie nadziņi izskatījās pārāk sievišķīgi. Viņam bija apaļa, pietūkusi seja un visneizteiksmīgākais zods, kādu Māršs savā dzīvē bija redzējis. Himlera seja izskatījās kā zīdainim. Līdzīgi kā fon Vestarpam, arī viņam uz deguna bija uzliktas stiepļu ietvara brilles ar apaļiem stikliņiem, tomēr šī pensneja lēcas bija plānākas nekā doktoram.

Himlera zilpelēkās acis Māršām atgādināja Reinhardu, taču atšķirībā no salamandras acīm, kurās zaigoja fanātisms, reihsfīrera tukšais skatiens tikpat labi varēja rotāt kāda mājās esoša baņķiera vai apdrošināšanas sabiedrības statistiķa seju.

Himlers ļāva sargiem iet prom. Tie pameta Māršu, saslēgtu rokudzelžos, stāvam darbistabas vidū. Kamēr Māršs tika nostādīts viņa priekšā, Schutzstaffel līderis gandrīz pat neizkustējās no savas vietas. Tikai tad, kad abi vīrieši bija palikuši divatā, bija manāms, ka viņš nav vaska figūra.

Nolicis līdzās divas mapes, viņš tās atvēra. Uz vienas Māršs salasīja vārdu REICHSBEHORDE, bet uz otras — AHNENERBE, VVILIGUT un IRMINENSCHAFT.

„Pastāstiet man par burvjiem!” sacīja Himlers. „Pastāstiet man par viņu burvestībām!”

Māršs nepacēla skatienu. Tā viņš izskatījās pēc paklausīga ieslodzītā. Šādi stāvot, viņš arī varēja salasīt uz mapēm ar zīmogu uzspiesto numerāciju.

1940. gada 12. oktobris Valvorta, Londona, Anglija

Pēc mēnesi ilgušas bombardēšanas Mārša mājas apkaime vairs nebija atpazīstama. Vācieši katm nakti bez mazākajām pazīmēm, ka tas reiz varētu beigties, vesela mēneša garumā bija uzbrukuši Londonai. Gandrīz visu septembri tie bija skaidrā dienas laikā sūtījuši virs Londonas bumbvedējus. Viss bija sācies ar sevišķi spēcīgu bombardēšanu īstendā. Tas bija tā, it kā katru nakti pilsētā no pasakām iezagtos grupa mājas gariņu, bet tā vietā, lai paņemtu guļošos bērnus un apmainītu tos ar laumu bērniem, tie veselus namus nomainīja pret augstām sadragātu ķieģeļu, sašķaidītu kokmateriālu, stikla lausku un vairākās paaudzēs mantota porcelāna grēdām.

Vils apņēmās regulāri apraudzīt Līvu. Viņa atteicās pamest pilsētu. Viņa to neizteica vārdos, tomēr viņš saprata, ka viņa gaidīja atgriežamies savu pazudušo vīru. Muļķīte. Ja bumba trāpīs tieši virsū viņu patvertnei, viņam nebūs, kur atgriezties.

Patiesībā…

Taksometrs apstājās. Paraugoties pa aizsargstiklu, Viļa vēders sastinga kā ledū. Uz ielas braucamās daļas bija sabirusi jauna bruģakmens kaudze, kas vietām vēl kūpēja. Vien pāris ieliņu attālumā no Līvas mājas. Viena no friču bumbām bija izurbusi krāteri rindu mājā, vidus bija iznīcināts, bet sānu malas bija vaļā līdz pat pamatiem. Vils pamanīja, ka drēbju skapī joprojām karājās paceplīša formas tērps. Tas plivinājās vieglajā vējā. Miltos saberztās mājas atliekas kā zemes nogruvums bija noslīdējušas pār ielu, savā ceļā noslaukot visu, izņemot koši sarkano pasta kastīti, kas lepni slējās virs būvgružiem. Gruvešu kaudze bija augstāka par taksometra jumtu. Pāri tai rāpās četri glābēji, nesdami nestuves. Vils novērsa skatienu.

Viņa braucieni uz Valvortu bija kļuvuši par raizēšanās paraugstundām. Līvai nevar veikties mūžīgi. Nevienam nevar, ja bombardēšanu drīz nepārtrauks. Viņam būtu vienalga, ja tiktu sagrauts viņa Kensingtonas dzīvoklis. Taču, ja kaut kas atgadītos ar Līvu un Agnesi, kamēr Māršs ir prom…

Satiksme, ko regulēja kāds vīrs, tērpies pārāk lielā džinsu kombinezonā un uzlicis galvā pārāk šauru laiviņu, lēnā gaitā virzījās gar šķērsli. Uz viņa piedurknes apsēja bija uzdrukāti burti V.A.B., lai gan, ņemot vērā Cērčila ieteikumu, Vietējās aizsardzības brīvprātīgie jau pirms vairākiem mēnešiem bija pārdēvēti par Zemessardzi.

Vils saoda gāzi. Sajās dienās tas nebija nekāds retums. Taču apkārt aktīvi darbojās glābēji, Zemessardze ļāva satiksmei braukt tālāk, tāpēc gāzes noplūde droši vien bija novērsta.

Taksometra vadītājs apbrauca šķērsli un uzgāzēja. Viļam izkalta mute kā jau vienmēr, kad viņš nogriezās ap stūri, taču, par spīti iepriekšējās nakts bombardēšanai, skatam pavērās pilnīgi neskarta Līvas māja. Viņš atviegloti nopūtās.

Balsij aizlūstot, viņš sacīja: „Hei, hei, vadītāj, varat mani tepat izlaist! Paldies!”

Vils pasvieda šoferim piecas mārciņas. Taksometra vadītājs divreiz paskatījās uz naudaszīmi.

„Uzgaidiet te mazliet! Jūs esat viens lāga puisis!”

Vadītājs paraustīja plecus. Viņš nogriezās ielas malā, lai neaizšķērsotu satiksmi citiem, un noslāpēja motoru. Viņš pārvilka pār acīm savu naģeni, sakrustoja rokas un nolaida galvu, līdz viņa dubultzods pieskārās krūškurvim.

Atlikušo ceļa gabalu Vils nogāja kājām, pūloties pārvarēt šermuļus, kas skrēja pār viņa kauliem. Šķita, ka rūpes par Līvas labklājību bija atņēmušas vairākus mēnešus no viņa dzīves. Vakar, skatoties spogulī, viņš bija ieraudzījis vienu sirmu matu. Viņš pārcilāja prātā savus argumentus, zvērēdams sev, ka pārliecinās viņu likt malā savu stūrgalvību un pamest pilsētu, kamēr vēl nav par vēlu. Reizēm viņa, tāpat kā viņas vīrs, varēja uzvesties pavisam ietiepīgi. Vils pieņēma, ka droši vien tādēļ viņi bija tik ideāls pāris, kaut gan vienmēr bija domājis, ka Līva ir prātīgāka.

Neizskatījās, ka Māršs tuvākajā laikā varētu atgriezties. Viņš to noteikti nepieminēs Līvai.

Tas ir šeit. Tas ir tālu prom.

Bija jau pagājuši gandrīz trīs mēneši, un burvji tā arī vēl nebija atšifrējuši, ko īsti eidolons bija teicis par Māršu, pirms tas bija nolēmis doties pastaigā un terorizēt pusi Vestminsteras.

Neviens arī nebija sapratis, kā kaut kas tāds varēja notikt.

No mājas atskanēja skanīgi smiekli. Pie Līvas kāds bija. Viļam par to bija prieks. Kopš viņas vīrs bija pacēlis cepuri un nozudis virzienā, ko pat eidoloni nespēja noformulēt, Līvai bija grūti vienai pašai ar visu tikt galā.

Viņš pieklauvēja. Viņa atvēra durvis, joprojām sarunādamās ar kādu, kas atradās viesistabā. Kad Līva ieraudzīja Viļu, viņas acis iepletās un tāpat arī viņas smaids. „Vil! Sveiks!”

Viņš noņēma savu katliņu. „Un sveicināta arī tu, mana dārgā! Nospriedu, ka jāaprauga tevi un jāpārliecinās, ka pēc pēdējo nakšu salūtiem tev un mazajai nekas nekaiš.”

Līvas sejas izteiksme aptumšojās. „Tas bija šausmīgi. Nekavēsimies atmiņās par to.” Viņa aicināja viņu iekšā, aizvēra durvis un atplauka. „Tomēr es priecājos, ka esi atnācis, Vil! Vēlētos tevi iepazīstināt ar kādu draugu.”

Vils sekoja viņai viesistabā, kur viņš palika kā iemiets zemē un mēms, jo turpat viesistabā sēdēja un Agneses pīto gultiņu šūpināja neviens cits kā kapteiņleitnants Lidclls-Stjuarts. Pat tad, ja izrādītos, ka Līva savā namā uzņēmusi Musolīni un Hitleru, tas nespētu viņu pārsteigt vēl vairāk.

Telpu pārņēma neveikls klusums, grūsns kā trušu mātīte jūnijā. Viņi abi saskatījās. Līva pārtrauca klusumu, mazinādama satraukumu, kas, kā viņai likās, bija radies, kad Vils ieraudzīja komandiera rētas.

„Es jau biju cerējusi, ka kādu dienu varēšu jūs abus iepazīstināt. Domāju, ka jūs lieliski sapratīsieties,” viņa teica. „Komandieri, šis ir man dārgs draugs, lords Viljams Bauklerks! Vil, šis ir komandieris Džonatans Lidells-Stjuarts!”

Lidells-Stjuarts piecēlās kājās. „Kapteiņleitnants,” viņš nomurmināja savā kroplīgajā balsī.

Vils ļoti centās atgūties. Viņš iegāja istabā un pasniedza roku. „Ļoti patīkami,” viņš sacīja.

„Abpusēji,” teica komandieris. Tam sekoja stīvs un draudzīgs rokasspiediens. „Olīvija pārjums izsakās ļoti pozitīvi. Lord Viljam!” „Sauciet mani par Viļu!”

„Es neuzdrošinātos būt tik familiārs.”

Komandieris jutās stīvs. Samulsis. Tā viņam arī vajag justies. Ko, pie velna, viņš te vispār dara?

„Es ceru, ka neiztraucēju kaut ko ļoti svarīgu.”

Līva teica:,, Augstā debess, nē! Komandieris man bija laipni piedāvājis salabot virtuves krānu, bet, kad pieklauvēji, es atteicu, sakot, ka šo darbiņu es taupu Reiboldam. Tas būs viens no uzdevumiem, kas viņam būs jāizpilda, kad atgriezīsies. Pat tad, ja man nāksies viņu pieķēdēt virtuvē, lai to panāktu. Savā dārzā viņš var pavadīt neskaitāmas stundas, bet tad, ja palūdzu salabot pilošu krānu, varētu padomāt, ka lieku nonest mēnesi. Taču tev tas nav jāklausās.” Viņa aicināja Viļu apsēsties un norādīja uz tējas servīzi. „Tēju?”

Vils atteicās. „Es ilgi neuzkavēšos.”

Komandieris sacīja: „Tiešām? Tādā gadījumā, kādi vēji jūs šurp atnesuši, lord Viljam?”

„Ak, man laiku pa laikam patīk apraudzīt mūsu Olīviju un mazo Agnesi. It īpaši tagad, kad Luftwaffe tik regulāri veic uzlidojumus,” teica Vils. Viņš atkal pagriezās pret Olīviju. „Es tik tikko taksometrā pārbijos. Vai zini, ka tikai dažas ieliņas uz priekšu ir sabombardēta viena māja?” Līva skumji nolieca galvu. „Mēs patvertnē varējām to just.” Mēs? Tas nu gan ir interesanti. Vismaz komandierim pietika kauna izskatīties apmulsušam.

„Iespējams,” Vils teica, „tev vajadzētu apdomāt priekšlikumu apciemot savu tanti. ”

Komandieris tūdaļ izslējās sēdus, tik strauji, ka pārlēja pār tasītes malu savu tēju.

„Nē!”

Viņu cieši uzlūkodami, pret viņu pagriezās gan Vils, gan Līva. Viņš ieķērkstēdamies noslaucīja biksēs roku: „Es domāju, ka tā ir slikta doma.” Līva uzmanīgi paskaidroja: „Komandieris uzskata, ka mums labāk klāsies Londonā.”

Ak! Tad tur tas suns aprakts. Tad tāpēc Llvai jau kādu laiciņu nešķiet, ka būtu prātīgi pamest pilsētu. Problēma neslēpjas Līvas stūrgalvīgumā. Bet gan komandierī. Taču kādēļ?

„Vai tiešām?” Vils norādīja uz logu. „Atvainojiet, bet vai esat redzējuši, kas darās ārā?”

Taču komandieris visu savu uzmanību bija pievērsis dusošajai Agnesei. Viņš atkal uzlika roku uz gultiņas un lēnām to šūpināja turp un atpakaļ.

„Villitonā nav droši,” viņš teica.

„Tiešām? Vai ir vēl kāda bombardēšanas kampaņa, par ko mēs neko nebūtu dzirdējuši? Jo, ja vien tā nav tiesa, man šķiet, ka jūs runājat pilnīgas muļķības.”

Komandieris teica: „Olīvija un Agnese nedrīkst pamest Londonu.”

„Viņas vīrs vēlētos, lai viņas brauc prom,” Vils teica.

„Kopš kura laika viņa dara visu, ko grib viņas vīrs?”

„Pēc vairākām mūsu sarunām ar viņas vīru,” teica Vils, „es zinu, ka viņš vienmēr ir uzskatījis, ka viņai būtu jāpamet pilsēta, ja un kad friči sāks bombardēt. Ko tie, ja neesat vēl pamanījis, jau dara.”

„Viņa nav…”

„Viņa gribētu kaut ko iebilst!” Līva skatījās te uz Viļu, te uz komandieri. „Tas ir mans lēmums. Es evakuēšos, ja tas būs absolūti nepieciešams. Taču, ja ir iespējams no tā izvairīties, es nepieļaušu, ka Reiboldam jāatgriežas tukšā mājā.” Viņa nolaida skatienu, un tikai uz mirkli viņas lēmums sašķobījās. Līva iekoda apakšlūpā, lai tā pārstātu trīcēt, taču gan Vils, gan komandieris to jau bija pamanījuši. „Viņš jau labu laiku ir prom. Gribēšu zināt, kad tieši viņš atgriezies.”

Viņa savāca tējas servīzi, komandiera tasīti un savācās pati. „Redzu, ka man pārjums abiem bija izveidojies nepareizs priekšstats. Jūs plēšaties kā divi būrī iesprostoti āpši. Es ceru, ka atrisināsiet savas domstarpības līdz brīdim, kad atgriezīšos, vai arī izlikšu jūs abus uz ielas. It sevišķi tad, ja pamodināsiet Agnesi.”

Viņa aizgāja uz virtuvi. Vils uzrunāja komandieri. Viņa čuksts izklausījās kā šņāciens. „Ko, pie velna, jūs esat izdarījis? Jūs esat saindējis viņas saprātu.”

Komandieris jau cēlās augšā no sava krēsla, taču ar acīmredzamām pūlēm viņš savaldījās. Viņš paskatījās uz Agnesi. Viņa čuksts atskanēja kā divu akmeņu beršanās. „Es cenšos viņai palīdzēt. Palīdzēt viņām abām.”

„Dieva dēļ, cilvēk, tad sakiet taču viņai, lai dodas prom!” „Kāpēc jums jāuzvedas tik ietiepīgi?”

„Vai esat galīgi jucis?” Vils jautāja. „Ārpus Londonas viņas būs lielākā drošībā.”

„Jūs to nezināt!” teica komandieris. Viņa centieni čukstēt bijapārtapuši dobjā dārdoņā. Vils bija viņu saniknojis. „Tie ir tikai minējumi! Jūs nezināt, kas var notikt.” Viņš ieturēja pauzi, pašūpodams galvu. „Neviens nezina.”

Viņa ciešais skatiens aizpeldēja. Ļoti, ļoti tālu. „Jūs nesaprotat,” viņš teica.

Vils grasījās atbildēt, bet tieši tad komandieris izdarīja kaut ko pavisam negaidītu.

Viņš pret žokli nokrakšķināja savu pirkstu locītavas.

SAVU kļūdu pamanīju vien pussekundi pārvēlu. Es atrāvu roku no sejas, bet Vils to jau bija pamanījis. Mans tiks, mana neapzinātā darbība, ko veicu, kad jutos satraukts vai biju dziļi iegrimis domās. Gluži kā šobrīd, kad biju gan satraukts, gan aizdomājies.

Vils jau gadiem mani pazina. Viņš bija mani redzējis tā darām — redzējis savu draugu Pipu tā darām — simtiem reižu.

Viņa acis iepletās tik ļoti, ka šķita tur vairs nav nekā, kas tās noturētu savā vietā. Es redzēju, kā griežas zobrati. Jā. Viņš saprata. Mēs saskatījāmies.

Viņam atkārās žoklis, taču viņš neizdvesa ne skaņas. Es droši vien izskatījos tikpat apjucis. Pirms spēju sakārtot savas juceklīgās domas, istabā atgriezās Līva.

Viņa teica: „Redzu, ka neknābājat viens otru, tātad secinu, ka varu droši atgriezties.”

Es piecēlos kājās. Nedroši. „Patiesi. Man bija patīkami šeit paviesoties, taču nu jādodas prom.”

Vils uztrausās kājās. Viņa katliņš nokrita uz grīdas. Tas, ripodams uz cepures maliņas, apstājās aiz pītās gultiņas. „Braukšu ar jums kopā taksometrā.”

„Es jūsu vietā uz to necerētu.”

Līva jautāja: „Komandieri, vai rīt ienāksiet?”

Ar acs kaktiņu redzēju, ka Vils mūs abus vēro. Tagad viņš samiedza acis.

„Es… nemācēšu teikt. Es nezinu. Paldies par tēju! Visu labu!” Es biju izgājis pa durvīm, pirms Vils bija paguvis pacelt savu cepuri. Sev aiz muguras dzirdēju Līvu sakām: „Vai esi drošs, ka tev jau jādodas prom? Tu tik tikko ieradies.”

„Diemžēl jā,” viņš atbildēja. Pārējo es nedzirdēju, jo biju jau uz ietves un devos taksometra virzienā, kas stāvēja ielas malā. Aiz muguras dzirdēju Viļu atvadāmies no Līvas. Es paātrināju savu gaitu. Faktiski iemetos taksometrā. Tas pamodināja vadītāju, kas mašīnā bija krācis.

„Uz Bermondsiju,” es teicu.

Vadītājs pagrieza galvu, lai paskatītos uz mani. „Nevaru, draugs! Esmu aizrunāts.”

„Viņš pārdomāja.”

„Nē, tur viņš ir. Vai redzat? Jau nāk.”

Viļa zoles kraukšķēja pret ietvi ar katru soli arvien skaļāk. Es parakņājos kabatā un pasviedu šoferim dažas monētas. Nezinu, cik daudz tur bija. „Klausies, vienkārši brauc!”

Viņš savāca naudu. Saskaitīja. „Tas otrs puisis man par gaidīšanu vien samaksāja papīrā.”

Iegrūdu roku kabatā, lai atrastu vēl kādu monētu, bet tad jau bija par vēlu. Vils atvēra aizmugurējās durvis un iekārtojās man blakus tik mierīgi, it kā mums tikko nemaz nebūtu bijušas skriešanas sacīkstes.

„Kāds lāga puisis,” viņš sacīja šoferim. „Paldies, ka gaidījāt! Lūdzu, vediet mūs uz Kensingtonu!” Viņš nosauca adresi.

Es apsvēru domu lēkt ārā no taksometra, taču zināju, ka to darīt būtu bijis bezjēdzīgi un muļķīgi.

Taksometrs uzbrauca uz ielas. Vils iesēdās dziļāk sēdeklī. Viņš paskatījās uz mani. Tiešām kārtīgi aplūkoja mani. Taču es viņam neveltīju nevienu skatienu. Es to nespēju.

„Savādi to teikt,” viņš sacīja, pa aizmugurējo aizsargstiklu uzmezdams veiklu skatienu Līvas mājai, kas nu palika mums aiz muguras, „bet mani māc aizdomas, ka tu esi ļoti tālu prom no mājām.” Viņš atkal pievērsa man savu uzmanību, un tā strāvoja ar milzu intensitāti, ko agrāk reti Viļā biju novērojis. Vismaz ne jaunībā.

„Ne tā, Pip?”

Intermedija: Greta

Migla neizklīst. Īpatnēji.

Tā parādās katrā nākotnē kā perlamutra līķauts; katras izvēles notikumi ved uz necaurejamu pirmatnējo haosu. Jaunas laika līnijas un tās visuma dzimšanas pirmajam kliedzienam vēl ir jāļauj saplūst ar abstraktajām nākotnes iespējām. Šī nav eidolonu saniknotā aizmirstība. Par to viņa ir pilnīgi pārliecināta. Tā ir triljons neskaidru varbūtību trulā viendabība.

Dažreiz vēlu naktī, ja viņa sasprindzina savu Willenskrдfte, kā to nav darījusi kopš pirmās reizes, kad drudžaini uzmeta acis šai nākotnei, viņa miglā uztver kustību. Naktī viņa guļ nomodā, vēro, kā tā griežas, vēro, kā tā aprij iespēju tīmekļa tālākos pavedienus. Ar to nodarbojoties, viņa iztērē kaudzēm akumulatoru.

Migla netuvojas. Viņa neuztraucas.

Viņa atkal grib redzēt visu tīklu. Grib skatīties, kā tas mirdz un spīguļo, bezgalīgs visos virzienos. Taču migla ir necaurredzama. Viņa grib skatīties krāšņo mirgošanu, kas notiek, kad mainās nākotne. Vēlas, lai tā danco pēc viņas stabules. Un tā notiek, taču tikai līdz miglai. Migla nepakļaujas viņas Willenskrдfte.

Viņa to aplūko tikai tāpēc, lai apmierinātu savu ziņkāri. Viņa neskatās no jauna, kā Reibolds atgriežas no Berlīnes. Viņa nemaz neprāto, kas viņu tik ilgi tur aizkavējis. Viņa nedomā par to, kad viņi atkal satiksies. Drīz viņš atgriezīsies. Protams, ka atgriezīsies. Jo viņa to tā ir izplānojusi.

Burvji mēģina viņu atrast. Viņa atpazīst burvju iejaukšanos, jo no eidolonu uzmanības visas nākotnes iespēju līnijas trinkšķ kā elektrificētas vijoles stīgas. Tās vibrē un sazarojas, un samudžinās, un bungo neradīšanas šausmīgajā mūzikā, līdz viss gobelēns tik tikko turas kopā, cenzdamies neizjukt nesavienojamos nerealitātes gabalos, un viņa tiek iesviesta tukšumā un kliedz, kliedz, kliedz ārpus laika līniju spraugām, kurās uzglūn kaut kas tumšs, un tie viņu redz, akDievstieviņuredz…

Viņai jāgatavojas, jo drīz muižā atgriezīsies Reibolds.

Viņš atgriezīsies pēc sešām dienām, če tr iem m ē n e ši e m, divām nedēļām. Viņa viņam p ļāvā p i e n e sīs p usd i e n a s , b ro ka sti s, mežā pienesīs vakariņas. Viņš būs san i kno t s, tr aki dusmīgs , pikts uz viņu par to, ka viņa aizsūtīja viņu uz Berlīni. Māršs viņu nosauks par saso dī t i nož ē lo j amu kuci, sasodī t i n o ž ē lo j amu kuc i, sasodīti nožēlojamu kuci. Viņš būs izbadējies, un viņa par Māršu parūpēsies. Abi kopā viņi i et u rē s p ikniku, a p kā rt l i d in o t i e s t au r i ņ iem , tumsā apspriedīsies. Viņa būs paņēmusi līdzi mēteli, jo viņam sals. Viņš bū s p a tei c ī gs un guldīs viņu s avvaļa s z i ed os, trīcēs sniegā un jautās par Olīviju.

Olīvija, tā izraibinātā staigule.

Olīvija, tā, kas zviedz kā pārvērtēta kurtizāne.

Olīvija ir vistraucējošākā problēma no visām. Tomēr ar viņu būs vienkārši tikt galā. Veids, kā to izdarīt, tīmeklī ir skaidri un gaiši redzams.

Olīvija nebūs mūžīga problēma.

11

1940. gada 12. oktobris Kensingtona, Londona, Anglija

Lai gan viņš pats nekad nedzēra, Viļam Kensingtonas dzīvoklī vienmēr stāvēja kāda pudele. Heress lieti noderēja, kad viņu apciemoja negaidīti viesi, piemēram, viņa brālis vai ceļotājs laikā.

Māršs jau bija izsūcis vienu glāzi un ķēries pie nākamās, pēc katra malciņa ieslīgdams arvien dziļāk zaļajā rupjās vilnas auduma atzveltnes krēslā. Vils viņu nesteidzināja. Arī viņa domas bija samudžinātas kā neskaitāmi viens pār otru kamolā satīti pavedieni, kurus viņš nespēja atpiņķerēt. Viņam nekad nebija diez ko veicies ar mezglu atpiņķerēšanu.

Šis novecojušais vīrietis, kas sēdēja viņam pretī. Šis rētainais, likteņa nesaudzētais un novecojušais vīrietis, kas sēdēja viņam pretī. Tas bija Māršs. Un, neskatoties uz to, tomēr nebija Māršs. Skaidrs, ka nebija.

Beidzot Māršs pie sevis ierunājās: „Nolāpīts!”

„Es pat nezinu, kā man sākt tevis iztaujāšanu.”

„Tad ļauj man pašam. Jā. Es esmu Reibolds Filips Māršs. Kuru tu sauc par Pipu.”

„Bet… tu nepārprotami neesi tas Māršs, kuru es pazīstu. Tu neesi tas puisis, ar ko es iepazinos Oksfordā.”

„Ak, esmu gan! Taču es to piedzīvoju daudz senāk.”

Viļa pieņēmumi jau bija sliekušies šai virzienā. Taču dzirdēt tik tiešu apstiprinājumu… Tas bija pārāk pēkšņi. Viņam tas bija jāuzzina aplinkus, caur puķēm, lai pavisam nezaudētu valodu. Bet nu tas jau tik un tā bija noticis.

Spriedze starp abiem bija tik liela, ka draudēja viņus abus nosmacēt. Kaut kas bija jādara lietas labā, bija aizdomas, ka šī saruna varētu ievilkties.

„Skaidrs,” teica Vils. Viņš izlikās, ka pamatīgi nopēta Māršu no galvas līdz kājām. „Vai tu atgriezies no simts gadus tālas nākotnes?”

Māršs uzmeta viņam drūmu skatienu, taču Vils uzdrošinājās mazliet iesmieties vienīgi tāpēc, lai pārbaudītu ledu starp viņiem, un Mārša drūmais skatiens nodzisa. Pārvērtās par tādiem kā smiekliem. Asiem, apvaldītiem smiekliem, lai nebūtu jāraud. Vils ļāva viņam paust savas emocijas. Māršs atkal savācās, un, kad pavisam bija atguvies, viņa grimase aizskāra viņa rēgaino, nogurušo acu kaktiņus. Un ledus starp abiem bija izkausēts.

Māršs teica: „Dažreiz tik tiešām tā šķiet.” Viņš papurināja galvu. „No divdesmit triju gadu tālas nākotnes. Es devos prom no 1963. gada.”

„Es pieņemu, ka darīji to ar eidolonu starpniecību.”

Jā.”

„Kas tevi nosūtīja atpakaļ?”

'-p n

,,lu.

Vils satrūkās, iedomājoties vien, ka vēl pēc desmitiem gadiem viņš runās enohiski. Vai viņš vēl daudzus turpmākos gadus vedīs pārrunas? St ir viena biedējoša doma. „Tas nu gan ir pārsteigums. Vai nākotnē…? Ar mani viss ir labi?”

Māršs viegli pamāja ar galvu. (Vai šajā galvas mājienā bija manāmas skumjas, vai arī Viļam tikai tā likās?)

„Laimīgi precējies.”

„Nepūt pīlītes.”

„Sešdesmit trešajā tev klājās labi,” teica Māršs. Šķita, ka viņš piebildis vēl kaut ko, taču apklusa.

„Visnotaļ ekstremāls pasākums, tā tevis nosūtīšana pagātnē.” Vils ieturēja pauzi, baidīdamies to izteikt vārdos. „Mēs zaudējām karā.”

„Nē. Mēs uzvarējām. Lielākoties pateicoties tev un pārējiem burvjiem. Taču tas maksāja sasodīti dārgi, un šī uzvara mainīja visu. Mainīja Lielbritānijas cīnīšanās paradumus, mainīja aizstāvēšanās veidu.”

„Tad kādēļ? Es nespēju iedomāties, kas tevi būtu spējis piespiest tā rīkoties.”

„Tavs vienīgais nepārkāpjamais noteikums. Mēs to pārkāpām… patiesībā to izdarīju es. Es esmu redzējis, kas notiek, kad eidoloni paši nosaka asins cenas. Tev ir taisnība, sakot, ka nespēj to iedomāties. Pasaules gals,” Māršs teica.

Viņš iztukšoja savu glāzi. Viņam trīcēja roka. Viņš atkal iegrima domās, cieši skatīdamies tikai viņam redzamās šausmās. Vils novērsās, lai ļautu Māršām nodoties savām drūmajām domām.

Viņš teica: „Zini, es jūtu kārdinājumu tev pievienoties! Parasti es to, protams, nedaru, taču šo vienu reizi varbūt varu atteikties no saviem principiem.” Viņš piecēlās kājās, lai paņemtu sev glāzi.

„Nedari tā!”

Vils, ticis pusceļā līdz bufetei, apstājās. Viņa pakausi durstīja Mārša balss tonis. Aiz ķērkstošā kurkstēšanas bija saklausāms izmisums. Brīdinājums.

„Tev nevajadzētu,” viņš teica. „Tev ir… Es gribēju sacīt, ka viņam bija…” Māršs nopūtās. Apkopojis savas domas, viņš ar galvu norādīja uz pudeli. „Viļam, kuru pazinu, bija problēmas.”

„Ak Dievs!” Vils apsēdās. „Tad varbūt tev savu stāstu vajadzētu pastāstīt no paša sākuma.”

Kamēr Māršs atstāstīja piedzīvoto, komandieris Lidells-Stjuarts lēnām pazuda. Pateicoties dāsni lietam heresa daudzumam, dzēlīgais

manierīgums pārtapa par sena universitātes drauga sentimentāli raudulīgu dalīšanos piedzīvotajā. No Mārša pleciem beidzot bija nomesta izlikšanās par kādu citu. Atvieglojums acīmredzami bija milzīgs.

Brīdī, kad viņš bija beidzis nākotnes vēstures garo, neticamo analīzi, viņš atkal bija kļuvis par Māršu. Par vecāku, skumjāku un vientuļāku, tomēr to pašu vīrieti.

„Lai arī tas neko nemaina,” Māršs teica, „tev bija taisnība, un man vajadzēja tevī ieklausīties. Piedod, ka to nedarīju! Un piedod, ka parkā tev iebelzu!”

Nē. Varbūt tomēr viņš nebija gluži tas pats vīrs.

Vils juta, ka Māršs notikušo bija atstāstījis lielos vilcienos, vienkāršojot vai kaut ko izlaižot. Dažviet viņa atstāstījums bija ne visai pārliecinošs, un tas sevišķi krita acīs, jo pārējo stāsta daļu viņš atstāstīja ļoti kaislīgi. Taču lielākoties Viļam bija aizdomas, ka Māršs šo to izlaida, jo viņa vārds līdz pat pašām beigām nekur neparādījās.

Ko Māršs viņam noklusē? Kādudien viņam būs jāuzzina stāsta pilnā versija.

„Kāpēc viss šis teātris, Pip? Tu taču zini, ka būtu varējis ar šo noslēpumu nākt pie manis.”

Māršs iesmējās. Nu jau brīvāk, ne tik saspringti kā pirms tam.

Alkohols bija darījis savu. „Goda vārds, es nevēlos tev neko pārmest, bet atklāt tev kādu noslēpumu ir gluži tāpat kā nodrukāt to The Times!'

„Nav jau tik ļauni.” (

„Es biju tur, policijas iecirknī. Es dzirdēju, kā tu tur riņķī apkārt runāji par Asinszāli.”

Vils vēlējās, kaut spētu to noliegt, taču tas bija tiesa. „Droši vien tev taisnība. Bet, ja ne man, tad kāpēc neko neatklāji mūsdienu Māršām?”

Māršs uz viņu cieši paskatījās. „Tu taču pazīsti mani. Pazīsti viņu. Kā mēs kaut ko tādu traktētu?”

Vils skaļi domāja: „Es domāju, ka tev rastos aizdomas, ka friči tevi grib apmuļķot.” Viņš iesmējās. „Jā. Tagad es saprotu. No sākuma

tu saniknotos. Tad uzbruktu pats sev. Un pēc tam, kad jūs viens otru būtu piekāvuši līdz nemaņai, tu nokārtotu, lai tas otrs tiek arestēts.” Viņš apklusa, lai izslaucītu acis. „Gribētu redzēt, kurš no jums abiem tanī kautiņā uzvarētu.”

„Cerēsim, ka līdz tam nenonāks.” Māršs sarauca pieri. „Es nebiju domājis, ka būs nepieciešams tik ilgs laiks. Ne jau tagad, kad viņam palīdz Grēta.”

„Mēs centāmies viņu atrast, izmantojot eidolonus. Bet…” Viļam iepletās acis. „Tas bija tevis dēļ, ko?”

„Ak! Paklau, runājot par to…”

„Tā jau es zināju!”

„Klausies! Ja Stīvensons būtu uzzinājis, ka mana jaunākā versija ir Vācijā, viņam nebūtu citas izvēles, kā domāt, ka Māršs ir ticis nolaupīts vai dezertējis. Šīs abas varbūtības viņš uzlūkotu kā Asinszāles beigas. Es viņu pazīstu. Viņš būtu pavēlējis burvjiem izdomāt, kā apklusināt manu dubultnieku.”

„Es nespēju noticēt, ka viņš tev kaut ko tādu nodarītu.”

„Viņš ir stingrs vīrs, Vil! Bet ne par to tagad ir runa. Tam nav nozīmes, ko jūs tur darījāt. Man vajadzēja sabotēt šīs pārrunas, lai grautu Vaitholas ticību burvjiem. Viņi nekad nedrīkst kļūt par ārpolitikas instrumentu.”

„Grūti tev nepiekrist par burvjiem,” teica Vils, „ņemot vērā to, ko man pastāstīji par nākotni.” Viņš piecēlās, izstaipīja kājas un piegāja pie trauku skapja. Krekls bija pielipis viņam pie muguras, klausoties Mārša stāstījumā, viņš bija sasvīdis. Liedams sev glāzē toniku, viņš turpināja: „Taču nespēju noticēt, ka joprojām esmu dzīvs. Un pārējie tāpat, vai vismaz tādi vēl nesen bija. Un tas nu galīgi nav tev raksturīgi.” Viņš iemalkoja toniku un norija to. „Ja burvji ir tik liels drauds, pastāv pavisam vienkāršs veids, kā no viņiem atbrīvoties. Tāpēc man jābrīnās, kāpēc mēs vēl esam dzīvi.”

Uz ielas rūkdama garām brauca kravas automašīna, vezdama brīvprātīgos zemessargus. Tā dārdināja tik skaļi, ka Viļa virtuvē nograbēja porcelāna trauki. Māršs nogaidīja, līdz tās rūkoņa k|ūst klusāka.

Viņš teica: ,Ja un kamēr mans dubultnieks kontinentā nebūs izpildījis savu uzdevumu, es neuzdrošināšos pret burvjiem uzsākt kaut ko neatgriezenisku.”

„Tu centies darīt divas nesavienojamas lietas. Glābt pasauli, bet darīt to tikai pēc saviem ieskatiem.” Vils vēlreiz padzērās. „Patīkami redzēt, ka esi tas pats vecais Pips. Spītīgs kā allaž.”

„Kā tu rīkotos manā situācijā?”

„Es jau nesaku, ka neatbalstu tavu rīcību.”

„Labi, jo man būs vajadzīga tava palīdzība.”

Vils nolika tukšo glāzi, tad pacēla rokas. „Mums joprojām daudz kas ir jāpārrunā. Nezinu kā tu, bet es esmu izsalcis. Kad tu pēdējo reizi baudīji īstu maltīti?”

Māršs paraustīja plecus. „īsti neatceros.” Viņš novērsa skatienu. „Nemaz tik sen tas nebija. Dažreiz Līva mani uzaicina…”

Tā kā viņa seju sedza rētas un bārda, vairs nebija iespējams noteikt, vai vecais vīrs vēl spēj nosarkt.

„Tā jau es domāju,” teica Vils. „Kādā brīdī mums vajadzēs parunāt arī par Līvu. Tomēr vēlāk, jo tagad es tev izmaksāšu pusdienas. Es zinu kādu jauku vietu, kurā pasniedz…”

„Cirka dzīvniekus. Es vēl atceros to joku, Vil!”

„Tavam gados jaunākajam līdziniekam šis joks likās uzjautrinošs.” „Zinu. Tā bija.” Māršs izdzēra pēdējās heresa lāses, tad nolika glāzi uz naktsgaldiņa. Viņš cēlās kājās, griezdams zobus un saviebdams seju, taču atteicās no Viļa pasniegtās rokas.

„Tas tikai celis. Vai gribi dzirdēt padomu? Nenoveco!”

„Tas tomēr izklausās labāk nekā otra alternatīva.”

1940. gada 13. novembris Berlīne, Vācija

Turpmākajos mēnešos pēc viņu pirmās tikšanās SS reihsflrers Himlcrs iztaujāja Māršu vēl trīs reizes. Schutzstajfel vadītājam patika tīrība un kārtība, un viņam nepatika nepatīkamas smakas, tāpēc Māršs pirms katras sēdes tika nomazgāts un sakopts. Kamēr viņu pratināja, viņš stāvēja, skatienu nolaidis, kā jau tas no paklausīga ieslodzītā tika gaidīts. Viņš iekala galvā dučiem lietu numuru.

Tā kā Himlers bija izlasījis ziņojumu par pārrunām ar Grētu, kas bija notikušas pēc viņas bēgšanas no Asinszāles ieslodzījuma, Māršām zināmā mērā bija jāspēlē ar atklātām kārtīm. Jau no domas vien par aizvēsturisku varu un tumšo spēku izsaukšanu Himleram mirdzēja acis. Viņš gribēja redzēt eidolonus, tiecās būt par aculiecinieku viņu spēkam. Taču Māršs nezināja, kā burvji bija ieguvuši savus leksikonus, un arī nevarēja pateikt nevienu vārdu enohiski. Viņš nevarēja pastāstīt neko jaunu, neko tādu, ko Himlers jau nezinātu vai nebūtu pieņēmis, pamatojoties uz Grētas ziņojumu.

Asinszāles iekšējā mehānika bija cits jautājums. Māršs meloja, cik vien labi spēja, kad saruna ievirzījās par Asinszāli.

Laikā, kad viņš savā tumšajā kamerā nepārskaitīja galvā iekaltos lietu numurus un neprātoja, vai tie jebkad noderēs, viņš pavadīja laiku vingrojot, sapņojot par savu sievu un meitu un gaidot spīdzināšanu, ko tā arī nesagaidīja. Pat tad, kad Himlers bija zaudējis visu pacietību, kļuvis dusmīgs un tad nikns par to, ka Māršs nav spējis atklāt noslēpumu, kā izsaukt eidolonu.

Fiziska iespaidošana tā arī nekad nenotika. Viņi pat iedeva Māršām saliekamo gultu. Nebija nekādu šaubu, ka tas bija Grētas pirksts.

Vakarā, vismaz Māršām likās, ka ir vakars, viņš jau trešo reizi atkārtoja vēdera preses vingrinājumus. Aukstā akmens grīda berzās pret viņa mugurkaulu, tā bija gandrīz tik cieta, lai viņa skriemeļus saēvelētu skaidās. Viņa krekls bija auksts un slidens, izmircis sviedros un apkaltis ar netīrumiem, kas bija krājušies starp grīdas akmens plāksnēm. Gultas cieši novilktais audums griezās viņa kāju īkšķos, aiz kura viņš tos bija aizāķējis, lai noturētu līdzsvaru. Viņa vēdera muskuļi dega. Acīs koda sāļie sviedri.

Trīsdesmit viens. Kreisais elkonis pie labā ceļa. Trīsdesmit divi. Labais elkonis pie kreisā ceļa. Viņš jau sen vairs nejuta kamerā valdošo smaku, taču šobrīd viņa sviedri neticamā kārtā oda pēc hiacintēm un samaltiem dārza gliemjiem. Uz trīsdesmit trīs grīda sasvērās. Māršs elsdams pārtrauca vingrojumu. Grīda no jauna sakustējās.

Kaut kad kaut kur tumsā caur realitātes plaisām lēnām sūcās netverama klātbūtne. Māršs juta, ka viņa kameras sienas eidolona priekšā saliecas, noslīgst ceļos.

Viņu ielenca dēmons.

„VIŅŠ varētu būt Berlīnē,” saspiedis kopā zobus, sacīja Vils. „Kādā šaurā vietā. Domāju, ka kamerā.”

„Nolādēts!”

Man bija jādomā ātri, pirms Vils pagūst zaudēt saikni ar eidolonu. Lai mēs īstenotu šo mēģinājumu, Vils teju mēnesi tam slepenībā gatavojās.

Es soļoju pa salauztā kompasa lauskām. Uz Eiropas kartes, kas bija izklāta uz manas noliktavas grīdas, mētājās šļirce ar asinīm. Kad no rīta Pcndenisa uzraugi ieradās, lai viņu pamodinātu, viņi atklāja, ka vecais savādnieks miegā bija miris. Es tikai cerēju, ka viņi nav atraduši dūriena pēdas. Es biju izvēlējies Pendenisu, jo zināju, ka viņš tāpat atstieps kājas, līdzko lietas kļūs nopietnas. Manā laikā viņš bija miris no sirdslēkmes.

Ap mani virpuļoja eidolona ļaunprātība kā no Temzas atpūsts auksts caurvējš. Kaut kur Vācijā mans dubultnieks juta kaut ko līdzīgu, jo eidoloniem mēs bijām vienas un tās pašas asins kartes divas vienības.

„Divas vienības,” es teicu. „Dari tam zināmu! Pēc tam viņam ir jāpaliek pie viņa. Jāaplenc viņš.”

„Vai nu jāpaliek, vai nu jāaplenc,” Viļam izdevās izdvest. „Mūsu slepenajās pārrunās mēs esam samaksājuši tikai par vienu darbību. Ne vairāk.”

Nolādēts! Ja eidolons viņu izvedis no kameras, bet pēc tam pazudis, manam dubultniekam nebūs ne mazāko izredžu pamest Berlīni, ja viņam nenāks talkā eidolona klātbūtnes uzmanības novēršanas apvalks. Taču, ja eidolons paliks pie viņa kamerā, vai tas visu pietiekami deformēs, lai Māršs varētu aizbēgt? Viss bija atkarīgs no tik daudziem faktoriem, ko mēs nevarējām zināt, tostarp, kas noteikti nebija mazsvarīgi, no Mārša fiziskās sagatavotības.

Cik sliktā stāvoklī viņš ir? Vai viņš var kustēties? Vai viņš ir važās? Salauzts?

,»Pip!”

„Labi, tad liec tam veltīt visu uzmanību otram Māršām! Lai tas paliek kopā ar viņu.” Es atminējos, kā lidoju cauri Admiralitātes ēkai, kad man sekoja eidolons, un veicu ātrus aprēķinus. „Kamēr Mārša sirds nopukst septiņus tūkstošus reižu.” Es rēķinājos, ka pat ar paātrinātu sirdsdarbību paies vairāk nekā stunda.

Nelikās, ka Viļam šī doma patika, taču viņš nevarēja atļauties šķiest savas pūles ķīviņos. Vienīgā reize, kad viņš viens pats bija vedis pārrunas ar eidolonu, bija maksājusi viņam nocirstu pirkstgalu. No viņa pavērtās mutes skanēja neiespējami zemas balss dārdoņa. Eidolona atbilde izklausījās kā mirstoša visuma statiskā šņākšana.

KAUT' kā milzīga un sveša nepielūdzami rūpīgā izpēte darīja viņu gluži vai traku. Kaut ko tādu viņš jau vienreiz bija piedzīvojis, un toreizējā pieredze bija devusi rūdījumu, taču tagad eidolons savu uzmanību viņam bija piesaistījis jau ilgāk nekā tikai uz dažiem mirkļiem. Neliela viņa prāta daļa, kas vēl joprojām spēja darboties, sarāvās aiz neatvairāmā ļaunuma. Eidolona klātbūtne bija kā skulptora kalts laika un telpas mūri. Realitāte izgriezās otrādi. Eidolons riņķoja ap viņu tā, it kā tas būtu ciklons, bet Māršs — ciklona centrs.

Tas nerunāja. Tas nerīkojās. Tas gaidīja. Ko tas gaidīja?

Māršām izdevās piecelties kājās, kaut gan grīda zem kājām joprojām līgojās. Kaut kur dzestrajā vējā, kas smaržoja pēc upes ūdens, žvadzēja aprūsējušas ķēdes. Viņš piegāja pie durvīm. Nerealitātes burbulis, kas viņu bija apskāvis, virzījās līdzi.

Ieslodzījuma kameru aplenca liels telpas apmērs un laika periods. Runājot cilvēku valodā, tas radīja šeit un tagad kabatu, kas nebija pieejama pārējam visumam. Taču eidolonam viss bija viens.

Viņš uzlika rokas uz durvju aukstā tērauda. Skatoties caur eidolona prizmu, tumsa Mārša kamerā pārvērtās par žilbinošu mirdzumu, kas līdzinājās tumša visuma ideālajam melnumam. Māršs lūkojās caur izkausētā šeit un tagad stariem, gar baložiem, kas dūdo Elizejas laukos, pār pirmatnēju planētu izkausētajiem ūdeņiem uz sagrauto telpas laiku, kur bija atradies slēdzenes mehānisms.

Lūdzu! Viņš domāja. Lūdzu atveries!

Viņš pagrūda. Durvis atvērās.

VILS teica: „Viņš virzās uz priekšu.”

„Paldies Dievam!”

IZGĀJIS no kameras, Māršs nokļuva garā koridorā. Viņš koncentrējās uz divām lietām: centās atcerēties lietu numurus un nesajukt prātā. Viņa acīs, kas bija pieradušas pie tumsas, koridora spilgtais apgaismojums nekoda, jo caur eidolonisko apvalku mirdzošās spuldzes izskatījās kā tāla zvaigžņu gaisma. Viņa deguna blakusdobumus dedzināja hlora smaka. Fantomu koris viņam dziedāja dažādās mirušās valodās.

Iekliedzās sargs. Māršs paskatījās uz to pusi, kur SS ierindnieks stāvēja un vilka ārā savu pistoli. Šaurs koridors. Viegls trāpījums.

Māršs nezināja, kas notiks ar lodi, kad tā lidos caur sagrozīto realitāti, tomēr nebija nekādas garantijas, ka tā spēs viņu pasargāt. Viņš metās virsū sargam, ļodzīgā gaitā virzoties pa grīļīgo un nelīdzeno grīdu.

Ierindnieks otrreiz vairs nebrīdināja. Viņš pacēla rokas, izveidojot trijstūri, un turēja Valtera sistēmas pistoli tieši tā, kā bija apmācīs to darīt. Pārāk tuvu. Viņš noteikti trāpīs. Sargs sarauca pieri. Māršs sakoda zobus un metās guļus pie grīdas. Pār sargu pārlējās eidolona ļaunā klātbūtne. Viņam izpletās acis. Māršs viņu nogāza no kājām.

Karavīrs kliegdams saritinājās kamolā. Joprojām pirkstos turēdams pistoli, viņš ar abām rokām sita sev pa ausīm. Tikai uz īsu mirklīti viņa miesa iešņācās un sabira kā sausas smiltis, bet pēc tam atkal atguva savu formu. Viņš nemaz nepretojās, kad Māršs viņam atņēma pistoli. Pirms sarga klaigas paspēja pagrabā sapulcēt veselu bataljonu, Māršs ar pistoli iekrāva viņam pa deniņiem.

Viņš klausījās, bet viņam bija pārāk grūti saprast, kas notika ārpus eidolona ietekmes sfēras. Neviens nenāca lejā pārbaudīt, kas te notiek. Visi te, lejā, bija pieraduši, ka ieslodzītie kliedz.

Māršs centās pacelt bezsamaņā guļošo sargu. Viņš nevarēja. Šis zēns nebija īpaši liels, taču Māršs pa šiem ieslodzījumā pavadītajiem mēnešiem bija zaudējis vairāk spēka, nekā viņam bija šķitis. Viņš nolēma aizvilkt karavīru uz savu kameru. Tiklīdz tas bija izdarīts, viņš tam novilka formas tērpu un nolika to kaudzītē uz saliekamās gultas, lai brīdi, kad viņš nošaus sargu, asinis nenotraipītu tīro apģērbu.

Viņš nospieda mēlīti. Uz viņa sejas uzpilēja siltas, mitras lāses. Noslaukot augšlūpu, viņa pirksti palika koši sarkani.

Eidolons sāka aizgūtnēm vārīties enohiešu valodā. Viņš divkāršoja Māršām pievērsto uzmanību. Izgrieza viņu otrādi. Viņš sabruka. Kamerā atbalsojās nežēlīga gaudošana, spalgi kliedzieni un dārdoņa. Viss kosmosa niknums tika raidīts uz svešinieka asins traipiem, kas bija uz Māršaeejas un rokām. Visa pārējā pasaule izšķīda.

Māršs atcerējās to, kā Vils, pirms izsauca eidolonu, kas bija nopētījis Grētu, sev bija iegriezis, un to, kā viņš tam bija parādījis viņas asins pilienu. Viņš atcerējās, kā viņa līdz asinīm bija iecirtuši viņa ādā nagus un kā uz to bija reaģējis eidolons.

Eidolona burbuli laikam nebija nekādas nozīmes. Kamēr eidolons vēroja viņu un nogalināto vīrieti, Māršs nespēja neko izdarīt, taču, kad atguvās, nerealitātes apvalks nebija izklīdis. Uznākot kārtējam enohiešu valodas birumam, viņš, neveikli kustoties, piecēlās kājās.

Asinis. Tas gribēja vairāk asiņu.

Viņam nederēja mirušā sarga formas tērps. Šis zēns bija pārāk sīks. Māršs pat nevarēja uzvilkt viņa bikses. Viņš gandrīz varēja izvilkt rokas caur jakas piedurknēm. Kabatās bija nazis, dažas monētas, trīs cigaretes un sērkociņu kastīte. Viņš paturēja nazi, Valteru un sērkociņus, bet pārējo atstāja kamerā.

Atgriezies pagrabā, viņš devās uz arhīviem, ejot pa ceļu, ko bija iegaumējis, kad viņu bija veduši uz Himlera kabinetu. Viņam pa pēdām sekoja eidolona uzmanība. Aiz viņa ņirbēdami, viļņojās neiespējamības vilnīši.

Viņš nemācēja teikt, pēc cik ilga laika bija nokļuvis bijušajā veļas mazgātavā, kurā tagad stāvēja dokumentu skapji. Pagāja viena milisekunde, bet varbūt viena tūkstošgade. Lai izlasītu norādes uz skapīšu atvilktnēm, Māršām bija jāizvairās no bijušo veļas mazgātāju rēgiem. Viņš sekoja dokumentu numuru secībai, it kā tā būtu maizes drupaču taka. Tā aizveda viņu uz vīna pagrabu.

Pamatiezī jau pirms laba laika bija izkalta velvēta telpa. Dokumentu skapji un savrup stāvošie metāla plaukti tagad aizņēma vietu, kur koka plauktos agrāk stāvēja neskaitāmas noputējušas vīna un portvīna pudeles. Kaila misiņa armatūra atklāja tās vietas, kur gāzes lampiņas bija spīdējušas viesnīcas agrīnajās dienās. Taču Schutzstaffel pie griestiem bija piestiprinājusi elektriskos kabeļus, kas kailajām spuldzēm, kuras arhīvā meta ēnas, piegādāja enerģiju.

Kad Vils eidolonam bija parādījis Grētu, viss šis smagais pārbaudījums nebija aizņēmis daudz laika. Tomēr tagad eidolona ieilgusi klātbūtne kropļoja realitāti tādos veidos, kādi Māršām pat prātā nebija ienākuši. Viņam šņāca nedzīvi priekšmeti, tajos bija iemiesojies eidolonu naids. Māršām kustoties uz priekšu, ēnas locījās kā dusmīgi taustekļi.

Viena no apkārt slīdošajām ēnām kā pātaga sita viņam pa potītes kaulu. Caur viņa basajām kājām izdūrās sāpes. Pēc ēnas cirtiena uz viņa potītes palika riņķveida apdegums un oda pēc apsvilušas miesas. Šī ēna izliecās un locījās kā pitons, kas norijis žurku. Māršs turējās gaismā.

Viņš atrada rakstāmgaldu. Arhivārs šodien nedežurēja. Viņš nesaprata, vai šajā gadījumā tas nozīmēja, ka bija vēlāks vakars, nekā viņš bija iedomājies, vai arī šis vīrs bija dzirdējis kaut kādus kņadu un aizgājis palūkoties, kas notiek. Spriežot pēc datuma uz augšējiem dokumentiem, tagad bija novembra vidus. Viņam bija nojucis dienu skaits. Šķita, ka paskrējis kāds gadsimts, kopš viņš pēdējo reizi redzējis Līvu.

Viņa dro'si vien domā, ka esmu miris. Ap šo laiku jau varētu būt ar to samierinājusies. Vai viņa ir sākusi jaunu dzīvi? Viņai ir jārūpējas par Agnesi, viņai ir vajadzīgs vīrs.

Viņš zināja, ka tad, ja ļautos, bailes un skumjas viņu sagrautu. Šī bija viņa vienīgā iespēja atkal satikt Līvu un Agnesi, viņam bija jārīkojas ātri. Sērām būs laiks vēlāk.

Viņš neļāvās asarām un koncentrējās uz rakstāmgalda pārmeklēšanu. Viņš arī te atrada cigaretes, vairāk sērkociņu un naudas nekā pie sarga un blašķi. Atskrūvējot vāciņu, izgarojumu tvaiki stindzināja viņa degunu un lika viņa acīm asarot. Dzēriens smaržoja pēc viduslaiku pētnieka vientulības. Taču zem eidoloniskās deformācijas tajā bija arī vēl kaut kas cits.

Mājās brūvēts degvīns. Aprikozes? Viņš lūdza Dievu, ja debesīs tāds tiešām bija, lai tas tiešām būtu degvīns.

Māršs izbēra atkritumu spaini un ielika tajā visus sērkociņus un blašķi, tad devās meklēt lietas. Pagāja vēl viens gadsimts, kamēr

Māršs atrada REGP un pirms tam dibinātā CPI dokumentus un pirms tam privāti finansētās bāreņu patversmes operāciju protokolus. Vesela niša no bijušā vīna pagraba bija atvēlēta doktora fon Vestarpa darbam. Muižā glabājās vēl citi dokumenti, pieraksti, kuros bija fiksēti ārprātīgā pētījumi, bet Schutzstaffel pie sevis glabāja tikai operāciju protokolus.

Plauktos papīra dokumenti bija sakrauti tik cieši viens pie otra, ka pietiekama gaisa cirkulācija tur nebija iespējama. Viņš nevarēja tiem visiem tā vienkārši pielaist uguni. Daudz nelīdzētu arī tas, ja tos visus vieglprātīgi nogāztu uz grīdas. Viņam nebija citas izvēles, kā būt pacietīgam un uguni pielaist lēnām, līdz tā būs sasniegusi pietiekami lielu karstumu, lai radītu atbilstošu vilkmi. Viņam tas bija jādara pareizi. Šī bija viņa vienīgā izdevība. Cik ilgi eidolons vēl uzkavēsies pie viņa?

Māršs atkritumu spainī iešļakstīja mazliet degvīna. Izgarojumi dega ar gaiši zilu liesmu. Kamēr viņš atkritumu spaini baroja ar pirmajiem dokumentiem no tūkstošiem lappušu biezās dokumentācijas, garām paskrēja gadsimti. Liesmas no zilām kļuva oranžas, no oranžām — dzeltenas, celdamās augšā virs atkritumu spaiņa malas, kad viņš pamīšus ugunī meta papīrus un lēja degvīnu. Drīz vien šai nišā smaržoja pēc aprikozēm un pelniem.

Viņš nespēja noskatīties ugunī. Viņam sāpēja prāts. Eidolona tuvums pārveidoja liesmas robotos zāģa zobos, kas griezās viens pret otru, kamēr caur spraugām virpuļoja kristāliskas vārpstas.

Uguns kļuva spožāka un karstāka, mezdama arhīvā arvien vairāk ēnu. Māršām bija jāriņķo ap uguni, jādanco tai apkārt kā neaptēstam pagānam saulgriežu rītā, lai dedzinošās pātagas neizkausētu viņa basās pēdas. Viņš bija aizņemts ar izvairīšanos no niknākajām ēnām un uguns barošanu.

Viņš nedzirdēja šāvienu.

No kaļķakmens arkas sīkās šķembās eksplodēja atlūza īkšķa gala lielumā, kas noskrāpēja Mārša seju, rokas un pēdas. Viņš nokrita uz grīdas. Ēnas dedzināja viņa pēdas un rokas. Eidolons atkārtoja ārprātīgo buldurēšanu, kas Māršu dzina vājprātā un kas, kā Vils apgalvoja, bija kāda vārds.

ES ar rokām aizsedzu seju. Tas jau atkal atkārtoja manu vārdu.

Tava karte ir aplis. Salūzusi spirāle.

„Kāpēc tas tā dara?”

„Es domāju, ka viņš asiņo,” teica Vils.

MĀRŠS izvilka Valteru, taču plaukti aizsedza skatu visos virzienos. Viņš nevarēja redzēt caur gaismas un ēnu virmojošo mijiedarbību. Taču šāviena leņķis sašaurināja šāvēja iespējamo atrašanās vietu.

Tur: kustība skapīšu rindas galā. Māršs aizslēpās aiz atkritumu spaiņa, lai notēmētu. Sarkano mēļu uguns bija pārvērtusies pieticīgā čūkstēšanā. Viņš nedrīkstēja pieļaut, ka uguns nodziest. Viņš pastiepa roku, lai no tuvākā plaukta noslaucītu kaudzi lietu. Gar viņa roku nosvilpa lode, atsitās pret tuvējo statni un ietriecās ziņojumos no 1938. gada beigām, kuros bija sīki aprakstīta Kemlera efektivitāte cīņā ar Spānijas republikāņu mīnmetēju pozīcijām.

Māršs atrāva roku un pieplaka pie grīdas. Nolāpītais suns!

Šoreiz nebija iespējams mesties virsū uzbrucējam. Uzbrucējiem? Koridorā viņam bija paveicies, bet tur bija taisns posms. Te bija pārāk daudz šķēršļu. Viņam bija jābūt pacietīgam, jāiet garām vienai skapju rindai, tad garām nākamajai līdz brīdim, kad varēs netraucēti šaut, vai arī līdz eidolons padarīs fričus trakus. Pieņemot, ka tas vēl tik ilgi būs šeit.

Šobrīd lejā jau vajadzēja būt noskrējušiem vairākiem fričiem. Ja tos šurp nebija atvilinājusi apšaude, tad dūmi gan, ja nu tie nebija dūmi, tad nelokāmā realitātes sadalīšanās noteikti bija likusi dažiem saraukt uzacis^ Māršs atkal ugunij uzšļāca degvīnu. No atkritumu spaiņa izlēca smaragdzaļas liesmas. Lai piesegtu sevi, viņš vienreiz izšāva un iesvieda atkritumu spainī kārtējo papīru kaudzi. Uguns liesmas apņēma jaunās kaudzes malas. Viņš bija ieguvis vēl dažas minūtes laika.

Viņš zagās pēdējā šāviena virzienā. Pagrabā atbalsojās nākamais griezīgo skaņu un pazemes dārdu vilnis. Tieši šos pašus trokšņus eidolons bija radījis, kad Māršs nošāva pirmo sargu. Prasība pēc jaunām asinīm.

„Ja tev tās tik ļoti vajag,” aizelsies teica Māršs, „nogalini pats tos neliešus! Vai arī kurini uguni! Dari jebko! Vienkārši palīdzi man!” Tomēr eidoloni viņā neklausījās, par spīti tam, ka bija viņam devuši vārdu.

Pāris ejas uz priekšu bija jūtama jauna kustība. Tāpat arī pa labi…

Pretinieki lavījās viņam aiz muguras, ielenkdami viņu. Nogriežot viņam atpakaļceļu pie uguns.

Atkāpdamies Māršs pie sevis klusi lamāja Lidellu-Stjuartu.

Nebija iespējams noteikt, cik daudz viru tagad bija arhīvā, kas slapstījās ārpus viņa ieroča rādiusa un eidolona nerealitātes ciklona. Droši vien puse visa sasodītā reiha. Taču uz Reichsbehdrde nišu veda tikai trīs ejas. Plauktu izkārtojums ierobežoja gan viņu, gan viņa uzbrucējus. Uzbrucējiem bija pat grūtāk, jo tiem bija jāuzmanās, lai nenošautu savējos. Un tie baidījās viņam uzbrukt eidolona dēļ. Vai viņi zināja, kas te notiek? Te ir tava izdevība, Himler!

Māršs izvēlējās vienu eju starp skapjiem. Viņš divreiz izšāva ēnās, tad piespiedās pie kaļķakmens arkas. Caur zvaigžņu dzīto vēju čukstiem un drezīnas rēgaino čīkstoņu viņš varēja sadzirdēt vien vāciski izkliegtus saucienus. Šāva pretī. Lodes no sienas atdalīja jaunas šķembas. Viņš palēcās, aizkūleņoja aiz atkritumu spaiņa, tad iešāva citā ejā.

Kamēr tālumā šļūkāja kareivju garie zābaki, viņš atvāza nozagto nazi un uzrāpās augšā pa plauktiem. Tādējādi viņš varēja aizsniegt kabeļus, kas bija piestiprināti pie griestiem. Kailās spuldzes, kas arhīvā deva gaismu, ik pēc noteikta attāluma karājās no kabeļiem. Pēc dažiem mirkļiem, kas pavadīti izmisīgi zāģējot, sekoja tik spēcīgs trieciens, ka viņš tika nosviests uz grīdas un sajuta mutē vara piegaršu.

Tagad vienīgā gaisma viņa atrašanās vietā un ap to spīdēja no ugunskura. Ļoti nedabiskā ugunskura.

Un, ja friči rīkosies piesardzīgi, viņu izlūks tuvosies pa centrālo eju. Māršs cerēja, ka viņa šāvieni bija panākuši to, lai pārējās ejās neviens nespertu savu kāju, un plauktos starp lietu kaudzēm nebija vietas, lai varētu šaut uz izlūku.

Caur spraugu, kas bija starp plauktiem, Māršs vēroja, kā pāris SS sardzes vīri lēni lavās uz priekšu. Pret akmens grīdu klaudzēja viņu zābaki. Abi trīcošās rokās turēja savus pie jostas nēsājamos ieročus. Viņi bija iegājuši eidolona ietekmes sfērā, kurā gaiss dedzināja kā apsaldējums, ēnas locījās kā čūskas un arhīvi atkārtoja senu zvaigžņu nāves saucienus. Rēgainajās uguns liesmu rotaļās viņu sejas izskatījās groteskas.

Māršs piespiedās ar muguru pie plauktiem un grūda. Nekas nenotika. Ieslodzījuma laikā viņš bija zaudējis pārāk daudz spēka. Viņš pūlējās no visa spēka. Viņš nevilšus iestenējās. Plaukti sasvērās.

Viens no izlūkiem pagriezās. „Kas…”

Lēni, lēnāk, nekā mainās gadalaiki, plauktu skapis gāzās, uzbērdams vīriem lietu redeļu kastes. Tās vīrus smagi nesavainoja, tomēr nogāza no kājām.

Ēnās, kas zvetēja un locījās kā čūskas. Pār vīriem slīdēja ēnu pātagas. Viens no kareivjiem nosvieda savu ieroci, kad saņēma cirtienus pa kailajām rokām un seju. Viņš nespēja atvairīt sitienus. Tumšās ēnu stīgas nočurkstēja pa viņa augšlūpu. No brūces uzviļņojās taukaini dūmi. Acumirkli vēlāk ēnas bija apņēmušas arī viņa biedru.

Abi vīri sita sevi līdz asinīm, cenšoties atvairīt mainītās realitātes uzbrukumu.

Un eidolons metās viņiem virsū.

t

TONAKT es jau otro reizi ar rokām aizspiedu ausis. „Dieva dēļ,” es iekliedzos, „kas tur tagad notiek?”

„Kaut kas ar asins kartēm.” Vils aiz piepūles bija nobālējis. Caur enohiešu valodas troksni viņš man uzsauca aizsmakušā balsī: „Man šķiet, ka tas ievāc asinis. Jaunas asinis.”

Caur manu ādu sūcās auksti sviedri. Man bija skaidrs, ko tas nozīmē. Mans dubultnieks bija nokļuvis kautiņā. Un katrs cilvēks, kuru viņš ievainoja vai nogalināja, bija papildu asins karte, kas paplašināja eidolonu placdarmu mūsu pasaulē. Es savām acīm biju redzējis, kas var notikt, ja eidoloni tās iegūst pietiekamā daudzumā.

MĀRŠS nogalināja abus izlūkus. Viņu kliedzieni bija aizdzinuši pārējos fričus drošā attālumā no eidolona ietekmes sfēras. Tas Māršām deva laiku savākt šo vīru ieročus un augumā mazākā vīrieša drēbes.

Uguns bija kļuvusi lielāka. Māršs iemeta ugunī vēl vienu lietu blāķi un aplēja to ar atlikušo degvīnu. Degošo medicīnisko ierakstu gaismā viņš uzvilka mugurā SS ierindnieka formas tērpu. Taču uguns nedeva nekādu siltumu, nesniedza nekādu patvērumu no aukstuma un neveldzēja viņa novārdzināto miesu. Kristāliskās liesmas un to neiespējamās formas izsūca no telpas visu siltumu. Pa zosādu, kas klāja viņa rokas un kājas, plīkšķēja un sitās līkumaina tumsa.

Vairāk nekā puse no Reichsbehorde lietām bija pārvērsta pelnos. Daudzās lietās glabājās arī filmas un fotogrāfijas, ko uguns bija pārvērtusi melnos izdedžos. Māršs meta ugunī dokumentus, cik vien žigli to uzdrošinājās, kamēr eidolona bezvējš veidoja no pelniem neiespējamas formas, uz kurām bija sāpīgi skatīties. Ja viņš mestu dokumentus ugunī pārāk strauji, viņš to noslāpētu. Taču šis darbiņš viņam bija jāpadara, pirms friči pārgrupējas. Nākamajā uzbrukumā tie vairs netuvosies tik piesardzīgi. Tie nāks barā.

Un tieši tā viņi darīja. Kolīdz viņš pamanīja pirmās pazīmes, ka ēnās notiek jauna kustība, Māršs metās aiz arkas. Cauri liesmām triecās sprostuguns un izveidoja kaļķakmenī jaunus caurumus. Tie bija atstiepuši mašīnpistoles.

Māršs izslējās no slēpņa, divreiz izšāva un atkal noslēpās. Viņš nevienam netrāpīja. Taču šis manevrs apstiprināja viņa aizdomas. Sardzes vīri tuvojās ugunskuram pa visām trim ejām. Katram rokās bija MP 34 automāti. Visiem kopā viņiem varbūt bija tuvu pie deviņdesmit patronām pašreizējās magazīnas kārbās vien.

Mārša pistolē bija atlikusi tikai viena patrona. Valtera magazīnas kārbā — astoņas.

Viņš nedrīkstēja ļaut ugunij apdzist. Ja vien viņš spētu noturēties vēl dažas minūtes, viņš būtu izpildījis pusi no savas misijas Vācijā. Vienīgais… tā bija bezjēdzīga rīcība. Lietu sadedzināšanai nebija nozīmes, ja reizē netika iznīcināta fon Vestarpa muiža. Muižā katru dienu tika sarakstīti jauni protokoli.

Māršs uzdrīkstējās izšaut vēlreiz. Apdullinošā atbildes uguns turēja viņu kā pienaglotu aiz kaļķakmens arkas. Kad troksnis norima, viņš dzirdēja steidzīgu murmināšanu un zābaku šļūkāšanu. Friči necentās no viņa slēpt savus nodomus. Tie zināja, ka viņš tur bija viens un mazākumā. Viņš nosvieda tukšo pistoli un paņēma otru.

Mārša domas kā jau vienmēr atgriezās pie savas sievas un meitas.

Piedod, Līva! Man bija jāpastāsta tev patiesība. Es ceru, ka atradīsi vīrieti, kas tevi darīs laimīgu. Vīrieti, kas būs lielisks tēvs Agnesei. Es jūs abas mīlu. Lūdzu stāsti viņai par mani tikai labu!

Sargi metās uzbrukumā. Viņu atkal ieskāva eidolons. Māršs aizvēra acis un neskatīdamies šāva pāri degošajam atkritumu spainim. Viņa ķermenis sadalījās neskaitāmos virzienos…

EIDOLONA kaucieni izsita logus. Uz noliktavas grīdas šķindēdami bira stikli. Pirms lielākās stikla lauskas pārbira pār mūsu galvām, es pagrūdu Viļu zem manis sastutētā rakstāmgalda. Mums visapkārt kā krusatčirkstēja stikls.

„Kas, pie velna, te notiek?”

„Es nezinu!”

… UN tad saplūda no jauna kopā.

Māršs atvēra acis. Viņa skatiens apstājās pie trim mirušiem SS kareivjiem, kas bija nokrituši ap sarūkošajām safīra krāsas liesmām. Katram pakausī bija trāpījusi lode. Līdzīgi kā pārējiem sardzes vīriem, ko Māršs bija nogalinājis.

Taču bija skaidrāks par skaidru, ka viņš nekad dzīvē nebija tik precīzi šāvis, pat kontrolētos apstākļos ne.

Viņš turpināja trīcēt. Viņam dedzināja plaušas. Eidolons, saliekot viņu atkal kopā, nebija pievērsis vērību tam, ka Mārša krūtīs ir jāatgriež gaiss. Mārša ieelpa izklausījās pēc ilgas, drebelīgas elsošanas.

Eidolons bija viņu aizsargājis. Tas droši vien bija secinājis, varbūt pateicoties asinīm, ko jau bija absorbējis, ka lodes atņēma dzīvību. Acīmredzot tam tas šķita pilnīgi pieņemami, kamēr vien netika atņemta Mārša dzīvība. Māršām bija aizdomas, ka eidolons viņu bija sācis izmantot kā instrumentu jaunu asiņu iegūšanai.

Viņš iegrūda atkritumu spainī jaunu Reichsbehdrde lietu kaudzi. Viņam bija atlikuši trīs sērkociņi, bet divi gāja zudumā, jo viņam nekontrolēti trīcēja rokas. Viņš grieza zobus un sasprindzināja savus roku muskuļus, kas bija atrofējušies, piespiezdams sevi sastingt, kamēr aizdedzina pēdējo sērkociņu. Liesmas apņēma kāda ziņojuma stūrīšus, kurā štandartenfīrers Pābsts bija aprakstījis testa objekta Oskara nāvi. Kristāldzidrās liesmas atsāka savu neiespējamo deju.

Viņš no mirušajiem sardzes vīriem paņēma revolveri un rezerves magazīnu. Friči nonāktu grūtībās, ja te, lejā, stieptu smagāku bruņojumu; jebkas lielāks par automātisko ieroci draudēja iznīcināt arhīvus, ko viņi tik ļoti centās nosargāt. Augšstāvā tiem noteikti stāvēja rokas granātas, bet par spridzekļiem nevarēja būt ne runas. Tāpat par fosfora dūmu granātām, kas Mārša smieklīgi niecīgo ugunskuru varēja pārvērst par elli visā pagrabā. Viņi varētu mēģināt ķerties pie indīgas gāzes, lai izdabūtu Māršu ārā, taču pirms tam būtu jāevakuē visa SS ēka.

Nē. Viņš domāja, ka tic gaida viņu augšstāvā. Galu galā, ārā no arhīva veda tikai viens ceļš.

Pie otra sardzes vira viņš atrada cigaretes un pietiekami daudz sērkociņu, lai pabeigtu iesākto. Viņš veikli tika galā ar atlikušajām lietām. Pēc tam Māršs sakārtoja savu formas tērpu, pārbaudīja MP 34 un devās uz liftu.

Tādā pasaulē, kurā dabas likumi nav samalti miltos, taktiski būtu vēlams, lai būtu kāpnes, taču viņš nezināja, kur tās atrodas, un nedrīkstēja tērēt laiku, lai tās meklētu. Parasti lifts būtu īsākais ceļš uz nošaušanu. Tomēr, kamēr eidolons ir kopā ar viņu, tas viņu pasargās. Un, ja tas viņu pametīs, lai kā Māršs censtos, viņam nebūs ne mazāko izredžu.

Nerealitātes neitrālā teritorija virzījās uz priekšu reizē ar viņu. Viņš aizelsies to uzrunāja. „Paliec kopā ar mani! Vēl mazliet. Lūdzu!”

Sienas pārklāja ledus. No ledus izdīga melni vīnogulāji, kuru galos bija mitri, pulsējoši ziedi.

Lifts joprojām bija apšūts ar rožkoka paneļiem, atgādinājums par laikiem, kad šī ēka savā iepriekšējā dzīvē bija grezna viesnīca. Durvis aizvērās; grīda spiedās pret Mārša nozagto zābaku zolēm. Viņš pieliecās pie misiņa margām, cenšoties elpot mierīgi, taču viņam tas neizdevās. Viņš jau atkal trīcēja. Lifta sienas izstiepās kā mīksta karamele tūkstoš ljē platumā.

K/ing!

Durvis atvērās. Māršs nekad agrāk nebija redzējis bijušās viesnīcas foajē, jo, ejot tam cauri, viņam galvā bija uzvilkts maiss. Taču viņš šaubījās, ka bruņotie vīri bija daļa no šīs vietas parastā iekārtojuma.

Viņš izkāpa no lifta. Bruņotie kareivji atklāja uguni uz viņa eidolonisko kokonu. Lodes izzuda, pirms vēl paguva viņā ietriekties. Eidolons gaudoja, satricinādams debesis ar savu prasību pēc asinīm, bet Māršām pat nebija jāšauj pretī. Eidolona klātbūtne plūda caur foajē kā iznīcinošas ļaunprātības paisuma vilnis. Schutzstaffel vīri saļima uz kailās marmora grīdas. Daži sagrāba rokās galvu, citi saritinājās embrija pozā.

Daži kliedza, daži šņukstēja. Eidolons izvirpuļoja caur reljefaino ģipša ērgļu frīzi, pārvērzdams tos liesmojošos fēniksos. Pasaule smaržoja pēc silta aveņu pīrāga, slapja suņa un nepietiekami miecētas ādas.

Māršs sagaršoja kāda cita žulti.

Eidolons atkāpās.

Realitāte atgriezās. Bija pazudušas fantomu smaržas, neiespējamās vīzijas, plēsīgās ēnas, paralizējošā naida viļņi.

„Velns!”

Māršs pārskrēja pār foajē. Kad viņš metās ārā pa durvīm uz prinča Albrehta ielas, visuzticamākie kareivji gāzelēdamies trausās kājās.

Liekot lietā savu ieroci un formas tērpu, Māršs konfiscēja pirmo garām braucošo automašīnu.

Kad bija palicis viens, viņš raudāja visu garo ceļa gabalu līdz Veimārai.

12

1940. gada 13. novembris Valvorta, Londona, Anglija

Līva no apģērbu kaudzes, kas stāvēja uz dīvāna, paņēma zilo džemperi, salocīja to un ielika uz grīdas stāvošajā ceļasomā. Viņa sarauca pieri. Tad zilā vietā ielika sarkano.

Vils teica: „Es domāju, ka tu grasījies palikt.”

„Tā arī bija, Vil! Tiešām.” Plakstiņi zem viņas acīm bija kļuvuši tumši un sausi. Kā jau pēdējā laikā visiem londoniešiem. „Taču runā, ka friči kuru katru dienu var atsākt bombardēšanu. Es nespēju pavadīt vēl vienu nakti tajā patvertnē kopā ar Agnesi. Es biju domājusi, ka to spēšu, bet tā nav, Vil! Es vienkārši nespēju.”

Luftwaffe bija iesākusi mest bumbas kā konfeti. Tie bija bombardējuši piecdesmit septiņas naktis pēc kārtas. Stīvcnsons teica, ka vidēji katru nakti uzlidojumā piedalījās vairāk nekā 150 bumbvedēji. Pēdējās naktis bija kā atelpa, taču neviens, kam piemita kaut nedaudz skaidrā saprāta, negaidīja, ka tā ari viss beigsies.

Līva turpināja: „Komandiera sabiedrībā šis laiks šķita panesams. Taču viņš jau dienām nav iegriezies mani apciemot.” Viņa papurināja galvu. „Varu iedomāties, ka viņš pašlaik ir diezgan aizņemts.”

Jūsuprāt, ko jūs abi tur darāt? Vils gribēja jautāt.

Mārša divkosīgā savas sievas aplidošana —jo tieši tā to ari sauca, neatkarīgi no tā, vai viņš to atzina vai nē — lika Viļa matiņiem celties stāvus. Kad viņš sadūrās ar šo jautājumu, viņš aizbildinājās ar godājamiem nolūkiem un ar to, ka viņam ļoti ilgu laiku bija pietrūcis savas mirušās meitas. Viņš zināja, ka ir neiespējami būt kopā ar Līvu, un tomēr…

Māršs atteicās pārstāt apciemot Līvu. Viņš apgalvoja, ka to dara, lai pasargātu Līvu no Grētas, bet tas bija tikai viens no iemesliem. Viņš no jauna bija iemīlējies savā sievā. Te nu viņš nevarēja apmuļķot Viļu, kurš jau vienreiz bija redzējis, kā viņi iemīlējās. Viņa draugs bija novecojis ne jau tāpēc, ka laiks smagi gūlās uz viņa pleciem, bet tāpēc, ka viņam bija jānes nepielūdzama skumju un vientulības nasta. Pietika vien ieskatīties vecā vīra acīs, lai to redzētu.

„Esmu pārliecināts, ka viņš būtu šeit, ja vien viņam būtu tāda iespēja,” sacīja Vils. „Viņš noteikti drīz atgriezīsies.”

Un Vils uzskatīja, ka tā tiešām var būt patiesība, ka Mārša tuvums garantē Līvas un viņa meitas drošību. Māršs, vecais Māršs, par Grētu zināja daudz vairāk nekā jebkurš cits. Un, ja kaut visniecīgākā daļa no tā, ko viņš bija stāstījis, ir taisnība…

Pītajā bērnu gultiņā iemurminājās Agnese. Vils sarauca degunu. Viņa bija piečurājusi autiņus.

Kad Līva pacēla blūzi no kaudzes, kas bija salikta uz dīvāna roku balsta, blūze aizķēra laikrakstu, kas atvērts stāvēja uz naktsgaldiņa, un tas nokrita uz grīdas. Līva bija apvilkusi kādu rindkopu rakstā par prezidenta vēlēšanām Amerikā, kur Rūzvelts bija pārvēlēts, savācot vairāk balsu nekā viņa oponents Vilkijs.

„Es glabāju šo rakstu komandierim,” viņa teica. „Viņš seko līdzi notiekošajam Savienotajās Valstīs. Bet droši vien varu šo laikrakstu izmest, jo par to jau ziņoja radio.”

Vils pūlējās nedrebēt. Viņam no padusēm tecēja sviedri. Viņš nedrīkstēja pieļaut, ka Līva dodas prom.

Viņš teica: „Kā atceros, komandieris bija pilnīgi pret došanos uz Villitonu. Viņam noteikti bija labs iemesls.”

„Es neesmu lauzusi savu solījumu, ja tas ir tas, kas tevi neliek mierā. Es nevedīšu Agnesi uz Villitonu.”

„Uz kurieni tad?”

„Uz Koventriju. Tante tur pazīst dažus cilvēkus. Viņa mūs iepazīstināja.” Viļam bija jāiekožas mēlē. Vissaprātīgākā rīcība būtu uzaicināt Līvu uz Bestvudu. Tomēr Māršs to bija aizliedzis. Viņiem bija jāpieņem, ka Grēta zināja par ģimenes īpašumu. Pamatojoties uz Mārša pēdējo sarunu ar Grētu oriģinālajā laika līnijā, viņiem arī bija jāpieņem, ka viņai vairs nebija nekādas nepieciešamības nosargāt Viļa vai jebkura cita Bauklerka dzīvību. Viņu īpašums bija diezgan reāls mērķis.

„Ja vien nekļūdos, fīrers savus cilvēkus ir sūtījis arī uz Koventriju.” „Kopš vasaras vairs nesūta. Un tur neiet tik traki kā šeit. Jebkur ir labāk nekā Londonā,” aizlūstot balsij, teica Līva.

„Labi, tikai neuztraucies par savu vīru. Es uzņemos viņu informēt par tavu atrašanās vietu, tiklīdz viņš būs atgriezies.”

Līva satraukti knibināja ceļasomas sprādzi. „Ak,Vil!” Viņai nošļuka pleci. „Viņš vairs nekad neatgriezīsies.”

Un tad viņa jau trīcēja, cenzdamās vienlaicīgi norīt gaisu un izspiest caur lūpām vārdus, kurus aizturēja elsas. „Viņš ir prom… uz viesim laikiem… un mūsu meita… ne…”

Vils izgāja caur istabu, lai nostātos viņai blakus. Līva piespieda galvu pie viņa krekla. Samulsis viņš neveikli apskāva viņu ar vienu roku. Viņš jau tik sen bija vēlējies, kaut rastos tāda izdevība apkampt viņu, bet nekad nebija gribējis, lai tas notiktu šādi. Tomēr viņai bija vajadzīgs draugs. Un viņš tāds varēja būt.

„Kuš, kuš, Olīvij! Neatmet vēl tik ātri cerības! Viņš tur joprojām ir. Un nepaies ilgs laiks, kad mēs viņu atkal satiksim. Man tādās lietās ir diezgan laba nojauta.”

Viņš cerēja, ka tas tiešām piepildīsies. Jaunais Māršs pilnīgi noteikti bija dzīvs, kad Vils eidolonam bija pavēlējis lidināties viņa tuvumā. Un Māršs tur pārvietojās. Un, visticamāk, iesaistījās kādā visai ļaunā cīņā. Tomēr Vils vairs nebija lietas kursā par Māršu pēc tam, kad uz septiņtūkstoš pirmajā sirdspukstā eidolons viņu pameta.

1940. gada 14. novembris Veimāra, Vācija

Māršs pirms saullēkta ieradās Veimārā. Kravas mašīnu viņš pameta kādā bruģētā ieliņā netālu no vietējā Schutzstaffel garnizona. Rudens gaiss bija auksts, bruģakmeņi bija pārklāti ar sarmu. No pūlēm nomākt drebināšanos Māršām sāpēja krūškurvis. Siltuma vilinājums un iespēja nomazgāties, varbūt pat kāda izdevība nočiept mēteli domu par ieiešanu garnizonā padarīja vilinošāku.

Taču tā būtu pašnāvība. Ap šo laiku ziņas par viņa bēgšanu jau bija izplatījušās pa visu reihu. Sī iemesla dēļ viņš no mašīnas bagāžas nodalījuma paķēra appelējušu matrožu brezenta jaku, pasita to padusē un devās prom pa Veimāras sānielām un alejām. Viņam bija jātiek vismaz pāris jūdžu attālumā no savas mašīnas, lai varētu meklēt braucamo nākamajam ceļa posmam. Rāmajā rudens gaisā viņš aiz sevis atstāja vizuļojošas elpas taku un steidzās garām tumšākajām ēnām. Viņš izvēlējās soļot pa ietvi, kur ielas malās tāda bija, lai uz nelīdzenajiem un apsarmojušajiem bruģakmeņiem neizmežģītu potīti.

Prātošana par katru sperto soli prasīja pārāk lielu garīgo piepūli. Viņa smadzenes bija piestūķētas ar kokvilnu, iemērktas degvīnā, aizdedzinātas, nodzēstas un noraktas kā kaudze aukstu pelnu. Uz beigām eidolona niknie kliedzieni jau bija kļuvuši fiziski sāpīgi, un tagad Mārša ausis bija aizsērējušas ar sarecējušām asinīm, kas apslāpēja īstās pasaules skaņas.

īstās?

Māršs baidījās, ka viņu no jauna varētu sagrābt SS, taču vēl vairāk viņam bija bail no tā, ko viņš ieraudzīs uzrakstītu uz saviem plakstiņiem, kad izdomās atlaisties. Eidolons viņu bija pametis jau pirms vairākām stundām. Taču apkārtējai pasaulei joprojām nepiemita pat tāda ticamība kā Ziemassvētku pantomīmai. Ejot cauri pilsētas centram, viņš aiz riebuma bija sarāvies, jo kādā maiznīcā pāris vīri viņam bija izskatījušies kā no papīra izgrieztu leļļu groteskas parodijas, līdz Māršs bija aptvēris, ka tās nebija animētas lelles, kas izlikās dzīvas, bet dzīvas būtnes ar miesu un asinīm.

Uzlecošā saule austrumos iekrāsoja mākoņus oranžus. Viņam bija jāpasteidzas. SS formas tērps bija gana labs tiem garāmgājējiem, kam nebija nekādu nodomu pētīt vērīgāk. Jebkurš, kas redzētu, kā viņš aizdzen mašīnu, apstātos, lai tajā noskatītos, un nebūtu vajadzīgs ilgs laiks, lai pamanītu viņa garos, noaugušos matus, netīros nagus un asiņainās ausis.

Nākamajā ielā Māršs atrada Audi, Opel un Mercedes markas auto. Viņš piegāja pie Opel vadītāja puses durvīm, sagrāba rokturi un gaidīja, kad realitātes mainīgās straumes slēdzeni padarīs pietiekami vaļīgu, lai viņš varētu to atdarīt. Viņa elpa aizmigloja stiklu. Sāpes viņa krūtīs izplatījās līdz mugurai, kaklam un pleciem. Viņš vēl arvien gaidīja. Nekas nenotika.

Un tad viņš atcerējās, kā šajā pasaulē viss notika, kad eidoloni cilvēku darīšanām nepievērsa nekādu uzmanību. Šai pasaulē, kurā cieti priekšmeti bija cieti. Kurā auksta uguns nevijās neiespējamās formās. Kurā ēnas neapdedzināja neaizsargātu miesu.

„Kungs, vai ar jums viss labi?”

Māršs pagriezās. Uz daudzdzīvokļu nama lieveņa stāvēja kāda dāma. Viņai mugurā bija brūns vilnas mētelis, kas viņai bija divus izmērus par lielu. Tikai uz īsu mirkli Māršs ieraudzīja viņu guļam uz ietves bez mēteļa, safīra krāsas liesmām apmirdzot deniņos lodes izurbto caurumu, kamēr kāds dēmons gaudoja, prasot nobaudīt viņas asinis. Viņš sarāvās.

„Kungs?” Viņa sarauca pieri un piegāja tuvāk.

Māršs ļoti centās koncentrēties. „Labrīt! Jā, man viss ir kārtībā. Paldies par rūpēm!” Viņš uzsmaidīja, bet ne pārāk plati aiz bailēm par to, kā šī sieviete varētu reaģēt uz viņa zobiem. Tie droši vien bija dzelteni. „Jūs izskatījāties apjucis,” viņa sacīja.

„Esmu tikai noguris. Visu nakti dežurēju.”

„Viņi jūs nodzen kā zirgus,” viņa sacīja, purinādama galvu. Viņa kāpa lejā pa pakāpieniem līdz ietvei. Uzmanīgi skatīdamās, kur viņa iet. „Pat tad, ja karš norit tik tālu prom.”

Viņa ausīs skanēja viltus atmiņas. Nolaid viņai asinis! Paņem viņas mēteli!

Māršs teica: „Tas ir mans pienākums.”

„Tāpat saka arī mans brāļa dēls. Mēs ar viņu ļoti lepojamies.” Viņa pagriezās un devās pilsētas centra virzienā. Iespējams, uz to maiznīcu, kurai viņš bija gājis garām.

„Es ceru, ka lepojaties,” viņš tai atbildēja, pagriezies atkal pret mašīnu.

Kolīdz viņa bija ap stūri, viņš ap elkoni nostiepa brezenta jaku un sita ar to pa mašīnas logu. Stikls neieplaisāja. Apakšdelmā uzliesmoja sāpes, kas viņa roku padarīja nejutīgu no plaukstas locītavas līdz pirkstgaliem. Viņš jau atkal bija pārvērtējis savus spēkus.

Pēc trešā mēģinājuma viņš atklāja, ka mašīna nemaz nebija aizslēgta.

Ceļš uz Vcimāru veda garām pagriezienam uz vietu, ko sauca par Būhenvaldi. No tās vietas bija pavisam īss attālums līdz fon Vestarpa muižas mežmalai. Rudens jau bija paguvis izģērbt kokus, apsedzot meža sūnas ar izkaltušu ozolu un ošu lapu mulču. Viņš nogriezās no muižas ceļa un novietoja mašīnu aiz aizaugušā dambja.

Tuvējais savvaļas kazeņu krūmu biezoknis deva pietiekamu aizsegu. Ērkšķi saskrāpēja viņa roku ādu. Ieraudzījis asinis, kas riesās viņa pušumos, Māršs saspringa, taču šoreiz šeit nebija neviena eidolona, kas savā neapmierinātībā satricinātu visu kosmosu.

Atgriezies mašīnā, viņš ietinās savā brezenta jakā un aizmiga.

13

1940. gada 14. novembris Kensingtona, Londona, Anglija

Es stāvēju pie Viļa trauku skapja, pildīju glāzi, bet, pielejot to gandrīz līdz pusei, es apstājos. „Pie velna, ko tu gribi teikt ar to, ka viņa ir prom?”

Vils teica: „Piedod, Pip! Es no sirds centos, varu tev to apzvērēt. Bet Olīvija bija diezgan nelokāma.”

Man uznāca nelaba dūša, likās, ka izvemšos turpat Viļa viesistabā. Viņas bija izslīdējušas man no rokām, ārpus mana tvēriena, kur es viņas abas vairs nevarēju aizsargāt. Šī bija tieši tāda acumirklīga kļūda, kuru Grēta varēja izmantot. Šis bija tieši tas nomoda murgs, no kura centos izvairīties. Un šoreiz man bija lemts zaudēt viņas abas.

„Acīmredzot pietiekami necenties,” es teicu. „Un nesauc mani par Pipu! Pataupi to viņam!” Mēs tā arī nebijām vienojušies, kā sauksim manu gados jaunāko līdzinieku, taču Vils saprata, ko ar to gribēju teikt. „Pretējā gadījumā pastāv liela iespēja, ka tu visu salaidīsi dēlī.” Es noliku glāzi tik spēcīgi, ka tā ieplaisāja. „Man ir jātiek uz Villitonu. Tūdaļ pat.”

Vils apsēdās uz zviļ ņa maliņas. Polsterētais krēsls bija apvilkts ar karaliski zilām un saulespuķu dzeltenām garām līnijām. Viņš pacēla rokas tā, it kā lūgtos. „Es domāju, ka uztraukumam nav pamata. Viņas ir drošībā.”

„Viņas nav drošībā. Drošībā viņas ir tikai tad, kad atrodas manā tuvumā. Grēta mani nenogalinās. Visi pārējie nav svarīgi.”

„Bet viņas tagad nav Villitonā. Viņa nudien ņēma vērā tavus brīdinājumus.”

Mani sagrāba pēkšņa panika. Ja Līva bija devusies pie savas tantes, es zināju, kur viņas atrast. Taču, ja viņas tur nebija… „Vai viņa tev pateica, uz kurieni vedīs Agnesi?”

„Uz Koventriju,” Vils atbildēja. Viņš kaut ko meklēja savā makā. „Es tā sapratu, ka tante viņu un mazo tur ar kādu ir iepazīstinājusi.”

„Koventrijā ir pilns ar fabrikām, tu muļķi!”

Vils man pasniedza papīra lapiņu. Es uzreiz atpazinu vēstuļpapīru no bloknota, kuru Līva glabāja blakus telefonam uz gaiteņa galdiņa. Viņa bija uzrakstījusi adresi. Telefona numura nebija.

„Kad viņas aizbrauca?”

„Vakar.”

Dažus mirkļus vēlāk es jau biju uz ielas un apturēju taksometru. Iedevu vadītājam adresi Scntpankrasā. Arī taksometrs būtu derējis maniem nolūkiem, bet man nebija laika domāt, kur ieliet degvielu. Taču es zināju kādu vietu, kur varēju dabūt braucošu mašīnu, kurā vēl bija rezerves degvielas kanna. Dīvaini, kā mainās lielās lietas, bet sīkās nekad.

1940. gada 14. novembris

Reichsbehцrde fьr die Erweiterung germanischen Potenzials

Māršs pamodās, kad saule jau rietēja. Viņa elpa bija ar sarmu pārklājusi automašīnas aizsargstikla iekšpusi, saulrietu izsmērējot izplūdušā rozā blāzmā. Brezenta jakas pelējuma smaka nu bija pavisam iesalusi viņa nāsīs.

Lai gan, saulei rietot, bija nokritusies temperatūra un nākamā nakts solījās būt neierasti auksta šim gadalaikam, Māršs brezenta jaku atstāja mašīnā. Tā bija pārāk stīva, pārāk čaukstoša, un tā pārāk bieži aizķertos krūmājos. Pagāja piecpadsmit minūtes, kamēr viņš izlīda caur nokritušajiem kokiem, apgāja ap kazenājiem un pārkāpa pāri ik pa gabalam esošajiem pauguriem. Meža zemi ap muižu punktēja sīki kapukalniņi. Laika apstākļi un meža lēnā paplašināšanās bija nolīdzinājusi to kontūras tik ļoti, ka uzreiz tie vairs nebija pamanāmi, tomēr kļuva redzami, kad Māršs tiem soļoja pāri. To izmēri bija pārāk vienādi un atstatums pārāk regulārs, lai noturētu tos par dabiskiem veidojumiem. Dučiem mazu kapu, lūk, kas tie bija!

Māršs iekārtojās krūmājā kādus desmit jardus no mežmalas. No šejienes viņš muižu varēja saskatīt pietiekami labi. Tajā notika tāda pati rosība kā dienā, kad viņu savāca SS. Tuvojoties vakaram, tur jau viss noritēja mierīgāk, taču Māršs redzēja Haiki klibojam, kā izskatījās, no kaut kādas jaunas šķēršļu joslas versijas uz ēdnīcu. Viņai aiz muguras LSSAH vīri lasīja karodziņus, kurus viņai bija izdevies veiksmīgi noraut.

Gaisma no muižas logiem spīdēja uz piebraucamo grants ceļu un melno Mercedes automobili, kas tur bija apstājies. Tā laikam bija darbinieku mašīna no Berlīnes, kas VV locekļus vadāja pie Grētas uz konsultācijām.

Krūmi trīcēja reizē ar Māršadrebošo ķermeni. Viņš sasprindzināja muskuļus, lai apturētu drebēšanu, kas savukārt lika atkal sajust sāpes krūškurvī un plecos. Viņa sāpošais celis sāka neizturami sāpēt aukstās zemes dēļ. Viņš sajuta sāls garšu; viņam bija tecējis deguns, samitrinādams viņa augšlūpu. Viņa seja bija kļuvusi pārāk nejutīga, lai to sajustu.

Atvērās muižas durvis. Māršs pieliecās tuvāk zemei. Pusi ceļa līdz mežmalai pēkšņi izgaismoja žultaini dzeltena lampas gaisma. No mājas izgāja divi vīrieši, kuriem sekoja fon Vestarpa, Pābsta un Grētas stāvi. Lampu spilgtajā gaismā Māršs nevarēja saskatīt, kas bija šie divi viesi, taču pēc skata un gaitas neviens no tiem neatbilda viņa atmiņām par to, kāds izskatījās fon Runšteds.

Līdz Mārša aizkritušajām ausīm atplūda šādi tādi vārdi no atvadu sarunas. Viņš dzirdēja kaut ko par Luftwaffe un Londonu. Māršs pūlējās saklausīt vairāk, kad Pābsts teica ardievas viesiem: ģenerālfeldmaršalam Keitelam un reihsmaršalam Gēringam.

Grēta stāvēja durvīs, lūkodamās uz mežu.

Kad mašīna aizbrauca pa grants ceļa likumu, Māršs ienira dziļāk krūmu biezoknī. Kamēr mašīnas priekšējie lukturi meta gaismu uz visiem kokiem, viņš paslēpās aiz mezglainajām un sūnām apaugušajām ozola saknēm. Drīz vien Mercedes bija iebraucis mežā un pazudis skatam.

Krēsla pārvērtās pilnīgā tumsā. Muižā viss apklusa, ja neskaita ik pa laikam dzirdamās čalas, kad regulārie karavīri pa diviem vai trim devās prom no ēdnīcas. Viņam iekurkstējās vēders. Cik ilgi viņš jau nebija ēdis? Ieslodzījums viņu bija novājinājis. Tagad pret viņu sazvērestību rīkoja aukstums, izsalkums un dezorientācija, ko bija radījis eidolons. Viņš pamodās, pamežā dzirdēdams soļus. Viņš taustījās, meklējot savu pistoli.

Ēnās atskanēja balss: „Sveiks, dārgais! Vai ilgojies pēc manis?” „Vai ilgojos pēc tevis?” Māršām vajadzēja piepidēties, lai izrunātu katru vārdu, jo viņam nežēlīgi klabēja zobi. „Es tanī kamerā teju sapuvu, tu sasodīti nožēlojamā kuce!”

Grēta noklakšķināja mēli. „Es biju domājusi, ka tu gribēji, lai palīdzu tev nokļūt Berlīnē.”

„Ja būtu gribējis, lai mani arestē, pats to būtu panācis.”

„Jā, tas tiesa.” Viņa apsēdās viņam blakus krūmos un sakrustoja kājas. Viņai kājās bija pelēkas bikses, bet mugurā tumša blūze un ādas mētelis. Klēpī viņa turēja kaut kādu lielu paunu. „Lai gan tad pēc spīdzināšanām tu vairs nebūtu spējīgs izpildīt savu misiju. Lai nu kā, bet nākamreiz rīkošos citādāk.” Viņa pasniedza Māršām pauniņu. „Šo es atnesu tev.”

Tas bija vilnas mētelis. Māršs atpazina pēc skūšanās losjona smaržu, kas vēdīja no mēteļa apkakles. „Tas ir Pābsta mētelis.”

„Pēc šīs nakts viņam tas vairs nebūs nepieciešams.”

Māršs uzmeta mēteli uz pleciem. Izbaudot siltumu, kamēr ar rokām meklēja tā piedurknes, viņš sacīja: „Redzu, ka tu joprojām baudi Berlīnes uzticību. Ko tu viņiem stāstīji, kamēr es biju prom?” „Neko daudz,” viņa teica. „Viņi grib padomu, kur rīkot lielāko bombardēšanu.”

Tas tik tiešām izskaidroja to, kāpēc šeit bija ieradies Gērings. Viņš komandēja Luftwaffe vai vismaz darīja to vēl gada sākumā, pirms Māršs tika savākts un iemests sapūt SS cietuma kamerā.

Vismaz Lielbritānija joprojām cīnījās. Šķita, ka viņš tika aizvests uz Berlīni pirms veselas mūžības. Kāda pašlaik bija situācija pasaulē? Karā? Viņa ģimenē?

Bombardēšana. Vēsums, kas bija apņēmis Mārša ķermeni, aizskrēja līdz viņa iekšām. „Cik ilgi jau notiek bombardēšana?” „Septembrī tie sāka bombardēt civilos objektus.”

Mans Dievs! Agnese.

„Esmu pārliecināts, ka, pateicoties tev, viņiem labi sokas.”

„Ak, Reibold!” Viņa uzlika roku uz viņa apakšdelma. Viņš roku atrāva. „Karš būtu varējis attīstīties pavisam citādāk. Tev nav ne mazākās nojausmas.”

Vien uz īsu mirkli, kad Grēta uzsmaidīja Māršām, viņas zobus apmirdzēja mēnesgaisma. Viņa pieliecās tuvāk, sazvērnieciski pačukstot: „Es viņiem saku to, ko viņi grib dzirdēt. Kā šovakar. Koventrija jau bija viņu sarakstā.”

„Kas notiks ar Koventriju?”

Grēta piecēlās kājās. „Tu droši vien esi ļoti izbadējies. Ja paliksi šeit, tu būsi drošībā.”

Viņa pagriezās uz muižas pusi un devās ēdnīcas virzienā. Pēc dažiem gurkstošiem soļiem viņa jau vairs nevarēja saklausīt pat Mārša skaļākos čukstus. Māršs pierāva ceļus pie krūtīm, aplika Pābsta mēteļa apakšmalu ap kājām un ievilka plaukstas piedurknēs. Viņš vēl nebija pārstājis trīcēt, taču nu muskuļu sāpes bija kļuvušas paciešamākas. Paciešamākas nekā mokošais izmisums viņa prātā un sirdī.

Viņa mājas bombardēja jau mēnešiem ilgi. Viņa sieva, ja joprojām bija dzīva, pilnīgi noteikti uzskatīja, ka viņš ir miris. Un kā ar Agnesi? Viņš bija palaidis garām lielāko daļu no viņas pirmā gadiņa. Viņa vairs nebūs viņa tikko dzimusī mazulīte… ja vēl kādreiz viņu satiks. Kur šobrīd atradās viņa sieva un meita? Vai viņas bija siltumā un drošībā? Vai viņām bija mājas? Vai Līva jau bija pārdzīvojusi viņa pazušanu un uzsākusi jaunu dzīvi? Agnesei bija vajadzīgs tēvs.

Eidolonu perfektais, tumšais, nedzīvais visums bija nieks salīdzinājumā ar bezdibeni, kas šķīra Māršu no visa, kas viņam bija dārgs. Eidolona klātbūtnē viņš bija redzējis citas nerealitātes, deformācijas, iespējamības. Tik vien kā fantomus. Taču bezdibenis starp Tīringenes meža auksto zemes pleķi un ērtajiem Tjūdoru laika māju atdarinājumiem Valvortā bija nenoliedzami reāls un savā bezgalībā graujošs.

Izolācija. Atsvešināšanās. Vientulība. Viņa krūtis iesāpējās, it kā tajās būtu iedūrušies kazenāju ērkšķi. Viņš nespēja paelpot.

Kad Grēta atgriezās ar apklātu paplāti, Māršs noslaucīja acis. Pa caurumu vākā kūpēja tvaiki. Māršām atkal iekurkstējās vēders.

Grēta notupās viņam blakus. Viņa izvilka no kabatas dakšu, nazi un karoti. Māršs tos paņēma. No otras kabatas viņa izņēma auduma salveti un centās to aizbāzt aiz viņa apkakles. Viņš pasita malā viņas rokas. Viņa parādīja viņam mēli, tā iezaigojās mēnesnīcā.

Uz viena šķīvja bija sautēti kāposti, burkāni un sīpoli, kas bija samaisīti ar sviestu un, kā izskatījās, apbērti ar sasmalcinātiem melnajiem pipariem. Uz otra šķīvja stāvēja kūpošs sālītas liellopu gaļas gabals. Viņa bija atnesusi arī biezu rupjmaizes šķēli un uzlikusi to uz sautējuma bļodas.

„Paldies!” viņš sacīja.

„Es gribēju atnest pienu, bet uz paplātes tam vairs nebija vietas,” viņa teica.

Viņš kāri ēda. Kamēr viņš vakariņoja, Grēta iepina matos dzeltenas lentes. Pēc kāda brītiņa viņa teica: „Tev paliks slikti, ja tā rīsi.”

Viņai bija taisnība, jo Māršs sajuta vēderā nepatīkamu smagumu. Viņš centās ēst lēnāk. Kolīdz lielākais izsalkums bija remdēts, viņš, tiesādams atlikušo ēdienu, iztaujāja Grētu.

„Kas notiek muižā?” Ja Grētas kolēģi bija nosūtīti uz fronti, šīs nakts pūliņi būs velti. „Vai šonakt visi būs uz vietas?”

„Nē,” teica Grēta.

Velns. „Pastāsti man, kāda ir situācija!”

„Es brīdināju doktoru un Pābstu, ka muižai uzbruks. Viņi atsauca mājās Kcmleru un Būleru no Ziemeļatlantijas, lai tie palīdzētu aizstāvēties. Un, kamēr krīze nav aiz muguras, Reinharda un mana brāļa turpmāka izvietošana ir atcelta.”

Tas izklausījās labi, bet. „Kur ir pārējie?”

„Haike savos treniņos ir ievērojami progresējusi. Pābsts bija grasījies viņu nosūtīt uz Angliju. Tu esi ieradies īstajā laikā, Reibold! A, un viena no Dvīnēm ir Berlīnē VV galvenajā pārvaldē.”

„Un kur ir viņas māsa?”

Grēta noskurinājās. Vai tas nozīmē, ka viņai bija vienalga vai viņa nezināja. „Viņas šeit nav.”

Šonakt viņi ar Dvīnēm neko nevarēja iesākt. Māršām atlika vien cerēt, ka, izpildot komandiera savādās prasības, arī šī problēma tiks nokārtota.

Māršs pārlauza uz pusēm maizes šķēli. Nakts aukstajā gaisā izkusušais sviests atkal bija sacietējis, taču uz maizītes tas uzklājās kā gluds krēms. Gardi.

Viņš lēni košļāja. „Un kā klājas Līvai?”

„Ēd! Tev jāatgūst spēki.”

„Kā viņai klājas?”

Grēta nopūtās. „Viņa ir dzīva. Sīkāk nevaru pastāstīt.”

„Es domāju, ka tu melo.”

„Es redzu nākotni. Es nezinu visu.”

Māršs ar maizi izslaucīja bļodiņas dibenu. Pēdējie sautējuma gabaliņi jau bija atdzisuši, bet viņš nevienu pilienu nelaida zudumā. Grēta pie sevis kaut ko dungoja. Viņas acis bija tikpat tumšas kā viņa kamera Berlīnē. Pat vēl tumšākas.

Viņš sacīja: „Tu zini, kāpēc es esmu atgriezies un ko es plānoju darīt. Kāpēc tu esi tik apmierināta?”

Viņas mutes kaktiņš izliecās uz augšu. „Es beidzot esmu atrisinājusi vienu senu problēmu.”

«

1940. gada 14. novembris Ceļā uz Koventriju, Anglija

Nekad nebijušu un nākotnē iespējamu rēgu vajāts, es zagtā mašīnā traucos cauri krēslai.

Blakussēdētāja krēslā sēdēja atmiņas par Līvu. Iepriekšējā reizē, kad biju nozadzis vecā vīra mašīnu, viņa bija braukusi man līdzi. Un tagad manā prātā viņa brauca man līdzi, sagrābusi rokās rozā sedziņu ar zilonīšiem un sīkiem mazulītes nosmērētiem pleķīšiem./« nu viņai ir auksti, viņa bija uztraukusies.

No mašīnas polsterētajiem sēdekļiem manā apģērbā un matos sūcās Stīvensona Lucky Strikes saldi asais tabakas aromāts. Iepriekšējā laika līnijā mašīnā bija smaržojis pēc Agneses. Tikai un vienīgi pēc Agneses. Tā vēsture te nebija atkārtojusies. Un nekad neatkārtosies. Nē. Šoreiz būs vēl ļaunāk. Šonakt Grēta mēģinās nogalināt Agnesi un Līvu.

Ceļa līkums man lika samazināt ātrumu. Es nospiedu sajūgu. Dzinējs iekaucās no pārslodzes. Gluži kā es savā sirdī, nožēlojot katru mirkli, kad bija jāzaudē ātrums un laiks. Stīvensonam patika savs Rolls Royce Mulliner, jo tas brauca rāmi. Tomēr tagad, riepām kaucot pa šķembu segumu, atsperojums lika mašīnai šūpoties kā vienmasta buriniekam vētrā. Priekšējie lukturi griezās pār purvājiem un koku alejām. Pašlaik es pārkāpu aptumšošanas regulas, jo no lukturiem biju norāvis pārsegus. Taču citādāk es nekad neatrastu ceļu līdz Koventrijai. Es nebiju pārliecināts, ka varētu atrast šo apdzīvoto vietu skaidrā dienas laikā, kur nu vēl tagad. Nekad agrāk nebiju bijis Koventrijā. Līvas adresi biju iegaumējis no galvas, taču pilsētas kartes man nebija.

Visu pēc kārtas, es sev piekodināju. No sākuma man ir jātiek līdz turienei.

Priekšējo lukturu mežonīgā šūpošanās apspīdēja nākamo tumšo aleju. Man zem kājas noklakšķēja pedālis. Es atkal ieliku ātrumā un uzgāzēju. Mašīnu satricināja dobjš troksnis, bagāžniekā tikko bija apgāzusies degvielas kanna. Tur neko nevarēja darīt, atlika cerēt, ka vāciņš bija stingri aizskrūvēts.

Es paostīju gaisu, lai pārbaudītu, vai nesmaržo pēc izlijuša benzīna, tomēr vienīgais, ko jutu, bija Agneses smarža. Šīs atmiņas tā arī nebija izgaisušas pa tiem vientulības pilnajiem un nolādētajiem gadiem. Tagad, kad nedēļām un mēnešiem biju zadzis Līvas un savas meitas laiku, tās bija vēl jo spēcīgākas. Mana galvenā atmiņa par Villitonu, otras laika līnijas Villitonu, to Villitonu, kuru Grēta bija likusi bombardēt deviņas stundas pēc kārtas, bija talka un spēcīgu sprāgstvielu sajaukums. Šis smaržu maisījums neskaitāmos murgos par sevi bija atgādinājis gadiem ilgi.

Kāda bedre uz ceļa atkal lika ievaidēties piekarei. Dzenošajiem riteņiem zaudējot saskari ar šķembu segumu, motors atkal iekaucās. Toreiz es vecā vīra mašīnu biju vairāk vai mazāk iznīcinājis. Vispirms es biju izārdījis šasiju, braucot pa miltos samaltām šķembām un dzenot Rolls Royce pār gruvešu čupām, jo savā veltīgajā steigā centos atrast un glābt mūsu meitu.

Par laimi, vecais vīrs to bija uzņēmis mierīgi. Viņš bija līdzjūtīgs cilvēks. Juta līdzi savam audžudēlam. Taču šonakt viņa mašīnu bija nozadzis svešinieks.

Es pārlidoju pār krustojumu. Priekšējie lukturi apmirdzēja tukšu ceļazīmi. Gatavojoties uzbrukumam, lielākā daļa ceļrāžu bija noņemti vai aizkrāsoti. Ja te iebruktu friči, tiem uz savu roku būtu jādomā, kā Anglijā orientēties.

Man blakus ieraudājās atmiņas par Līvu. Ko iesākt, ja viņa ir izsalkusi? Mēs viņai neesam paņēmuši līdzi ēdienu.

Manos raupjajos pirkstos iedūrās atmiņu skabargas. Kamēr biju rakņājies gruvešos, meklēdams savu meitu, sabrukuši būvkoki, stikla lauskas un putekļos pārvērstas mūra sienas bija skrāpējušas manas rokas. Tikai labu laiku vēlāk biju ievērojis, ka visas rokas bija savainotas. Zem raupjās ādas joprojām bija rētas. Šoreiz tā nenotiks, es centos sevi nomierināt. Iepriekšējā reizē mēs devāmies ceļā, kad BBC bija ziņojusi par bombardēšanu, taču, pametot Viļa dzīvokli, debesis virs Koventrijas bija skaidras. Varbūt tā tas arī paliks. Var jau būt, ka es pārsteidzos.

Tomēr, kolīdz Līva un Agnese bija pametušas Londonu, es viņas vairs nevarēju pasargāt. Un Grēta bija ļoti pacietīga. Ja Grētai joprojām bija plāni attiecībā uz manu ģimeni, viņa sūtīs uz Koventriju bumbvedējus, es to zināju tikpat droši kā to, ka saule lec austrumos.

1940. gada 14. novembris

Reichsbehцrdefьr die Erweiterung germanischen Potenzials

„Cik ilgi mēs te vēl gaidīsim?” Māršs vaicāja.

„Līdz pienāks laiks,” teica Grēta. Viņas roka noslīdēja līdz akumulatoram, kas bija piestiprināts pie jostas. Tikko sadzirdams klikšķis ļāva viņam saprast, ka viņa atkal ir atvienojusi savus vadus. Viņas skatiens ne uz mirkli nepameta muižu. Viņa to novēroja jau kādu stundu. Pie velna šito muļķošanos, nodomāja Māršs.

Viņš piecēlās kājās. „Paklau! Es nosalšu, ja te kaut mirkli ilgāk tupēšu. Es esmu ģērbies formas tērpā. Neviens mani neizjautās. Un, ja arī kādam radīsies aizdomas, tumsā mani tāpat neatpazīs. Līdzko būsim iekļuvuši muižā, ja mūsu plāns draudēs izjukt, tu mani brīdināsi.” Viņš devās ceļā.

Grēta čukstēja: „Reibold, pagaidi!” Viņš nopūtās. Pagriezās. Viņa teica: „Vispirms mums jādabū akumulators.”

„Kas?”

Viņa norādīja uz šķūni, kurā glabājās akumulatori. „Mums ir vajadzīgs akumulators Kemleram.”

„Mums tam nav laika. Izmantosim tavējo.” Māršs sniedzās pie viņas četrpunktu drošības jostas, bet Grēta, iepletusi savas tumšās acis, no viņa izvairījās.

„Nē!” Viņas kliedziens kā bulta izskrēja caur tumsu.

Abi sastinga. Māršs uztraukts gaidīja, kad iedegsies prožektoru gaismas, kas izklīdinās tumsu, kad no muižas izlauzīsies kliedzieni un trauksme. Viņš atkal sāka drebēt. Mežā neviens prožektors neurba savu gaismu; no kazarmām šurp nenāca neviens karavīrs. Māršs atviegloti izelpoja.

Grēta atguva savu savaldību. Viņa piebilda: „Šis nav pilns. Viņam būs vajadzīgs pilnīgi uzlādēts akumulators. Un viens rezervei.”

„ Ak, tas ir vienkārši lieliski!” teica Māršs. „Tu varēji par to parūpēties iepriekš, zinādama, ka šovakar atgriezīšos.”

Viņas sejas izteiksme izmainījās uz tik īsu mirkli, ka blāvajā gaismā pat nevarēja saprast, ko tas nozīmē. Māršs nolādēja mainīgo mēnesgaismu. Viņas skatiens pievērsās viņam, un tagad tas bija stingrāks un cietāks nekā akmens. Viņas balss skanēja tāpat.

„Protams, ka es zināju.”

Viņš jau vienreiz bija redzējis tādu sejas izteiksmi. Kad viņa nobijusies stāvēja eidolona priekšā.

Fon Vestarpa muiža bija īsts briesmoņu midzenis, taču tie visi bija cilvēki. Un Grēta biju viņu bišu māte. No kā viņa tagad baidījās? Kas bija mainījies pa to laiku, kamēr viņš bija prom?

„Ej tu pa priekšu!” viņš teica.

Viņa izgāja cauri krūmājam. Viņš sekoja dažu soļu atstatumā, centās iet klusi pa gurkstošu zemi, taču viņam tas neizdevās. Drīz vien viņi bija otrpus garās zāles, kas auga izcirtuma malās. No šejienes līdz akumulatoru šķūnim vajadzēja iet tikai taisni. Grēta neapstājoties un nevilcinoties viņu līdz turienei aizveda.

Vienīgā ieeja šķūnī bija tieši pretī Reichsbehdrde muižas pagalmam, tāpat kā pārējās ēkās, kas atradās blakus treniņu laukumam. Viņi bija pietuvojušies no aizmugures. Māršs piespiedās pie aukstajiem ķieģeļiem un lēni bīdījās uz stūri, taču Grēta aizgaiņāja viņu atpakaļ.

„Gaidi te!” viņa pačukstēja. Tad viņa pazuda aiz stūra un ienira gaismas pusaplī, ko meta virs šķūņa durvīm pieskrūvētā lampa. Mārša elpu aiznesa vēja pūsma, izvilkdama to garās, sudrabainās līnijās, kas aizlidinājās pār šķūni mēnesgaismā. Viņš atkāpās vienu pārdomātu soli pēc otra, jo nevēlējās, lai elpa viņu nodod. Vējš pūta caur Pābsta mēteļa pogcaurumiem. Viņš centās nedrebēt. Un prātoja, cik ilgi šoreiz Grēta liks gaidīt.

Stāvot aiz stūra, Māršs sadzirdēja kādu tuvojamies no muižas. Viņš sastinga un klausījās.

„Labvakar! Kā tev garšoja vakariņas?”

„Saņēmu tavu zīmīti,” teica Klauss. „Te ārā ir auksts. Saki, kāpēc man bija jānāk?”

„Man vajag, lai tu kaut ko izdari,” viņa teica.

Klauss varbūt nopūtās (Māršs tik labi nedzirdēja notiekošo, lai varētu saprast), taču viņš ne sekundi nevilcinājās. „Kāpēc man tavā vietā ir jāzog akumulators? Tev jau viens ir.”

„Ne jau viens. Divi. Un tas būs pārsteigums.”

„Man tas nepatīk.”

„Vai atceries, ko es tev Anglijā teicu?”

„Tu teici, ka man tev jāuzticas. Ka tas, ko tu dari, ir ļoti būtiski.”

J

»

a.

„Šis ir daļa no tā visa.”

„Jā.”

Kādu brīdi nekas nenotika. Klausam bija raksturīgi visu apsvērt klusībā. Vai viņš tiešām ticēja, ka aizstāvēs viņu? Klauss nebija spējīgs pretoties savas māsas gribai. Lai cik sarūgtināts viņš reizēm jutās, beigās viņš vienalga ziedoja sevi Grētai. Un tā darītu vienmēr.

„Ja es to izdarīšu, vai tu man pateiksi, kam tas būs domāts?” „Nē. Bet drīz vien pats to uzzināsi.”

„Vai man būs nepatikšanas?”

„Ne lielākas kā man.”

Bija dzirdami daži soļi, tad Klauss atkal apklusa. Šis klusuma brīdis bija mazliet ilgāks nekā iepriekšējais. Grēta to pārtrauca pēc kādas minūtes vai nedaudz vēlāk.

„Paldies, Kļaus!”

„Es eju gulēt.” Tumsā attālinājās viņa soļi.

Grēta atgriezās pie Mārša aiz šķūņa. Katrā rokā viņa nesa pa vienam akumulatoram. Tumšās debesis vietām sedza mākoņi, slīdēdami priekšā mēnesim. Māršs nespēja saskatīt jaudas līmeņrādi.

Pirms došanās uz muižu abi nogaidīja. Kad Klauss iegāja mājā, iečīkstējās un noklaudzēja kalpotāju ieejas durvis. Grēta veda Māršu uz galveno ieeju.

Nepastāvīgā mēnesgaisma kāpņu telpā no vitrāžas loga izvilināja bālu mirdzumu. Logā iestrādātie kāškrustu simboli uz apzeltītās balustrādes meta maigi sarkanu gaismu. Gaisma kļuva spožāka, kolīdz mēnesi neaizšķērsoja biezie mākoņi. Māršs novērsa skatienu, lai viņa redze pārāk nepierastu pie gaismas. Viņi devās uz virtuvi. Viņš pagriezās, lai palūgtu viņai atrast kādu našķi, taču viņa jau bez Mārša pamudinājuma devās uzreiz iekšā pieliekamajā.

Kamēr Grēta rakņājās pieliekamajā, Māršs pārmeklēja pārējo virtuvi. No krāsnīm smaržoja pēc ceptas foreles. Virtuves vidū uz miesnieka galda stāvēja šķīvītis, kurā bija izkārtotas citrona šķēlītes. Tās viņam atsauca atmiņā Viļu.

Es jau tik ilgi esmu prom. Vai viņš joprojām ir dzivs? Vai viņš ir bijis pie Livas? Ko viņi par mani domā? Kas ir ar Asinszāli? Ko domā vecais vīrs? Vai jelkad spēšu viņiem atdarīt? Ja vēl kādreiz redzēšu Agnesi, vai viņa mani atpazīs?

Pirms domas viņu atkal sāka mocīt, viņš lika savu uztraukumu un ilgas pie malas. Viņš pārmeklēja skapīšus un saldētavu, bet neatrada neko, kas varētu pārliecināt Kemleru sadarboties. Ja vien nabaga puisis nedeva priekšroku teļa aknām, kuras, kā izskatījās, bija paredzēts rīt pasniegt doktoram pusdienās. Taču viņš atrada gandrīz pilnu miltu maisu. Māršs izbēra miltus atkritumu grozā, sarullēja auduma maisu un aizbāza to aiz jostas. No pieliekamā, vienā rokā nesdama papīra turzu, iznāca Grēta. Viņai starp lūpām bija kaut kas mirdzošs un balts. Viņa izvilka no mutes nūjiņu un piedāvāja to viņam.

„Piparmētru konfekti?” viņa čukstēja. Viņš atteicās.

Kad viņi bija atgriezušies kāpņu telpā, Māršs katru soli piesardzīgi lika uz pakāpienu malām, kur tie, visticamāk, neiečīkstēsies. Lai gan šķita, ka no viņa atgriešanās brīža muižā bija pagājušas sešas dienas, un lai gan katrs pulksteņa tikšķis varēja kļūt par iespēju visam saiet grīstē, viņš ļoti centās būt pacietīgs un neizlaist katru otro pakāpienu. Citādi pakāpienu dēlīšiem būtu jāiztur vēl lielāka slodze, un tad tie iečīkstētos skaļāk. Viņš saliecies lavījās ēnās zem apaļā loga.

Viņam pa pēdām sekoja Grēta, iedama tieši pa vidu pakāpieniem. Izklausījās pēc ziloņa trauku veikalā.

Māršs tuvojās kāpņu laukumam, kas veda uz augšējo stāvu, kurā atradās fon Vestarpa svētnīca. Taču Grēta iegāja tajā koridorā, kas veda uz viņas un pārējo doktora „bērnu” istabām.

„Vēl ne,” viņš čukstēja, „vispirms es apciemošu doktoru.”

Grēta papurināja galvu. „Mums jādabū Kemlers.”

„Es nevarēšu nozagt doktora pieraktus, ja man līdzi vilksies Kemlers. Ja neesi pamanījusi, tavs audžubrālis nav diez ko kluss.”

Viņas acis bija tumšākas nekā apkārtējās ēnas. „Tev netika pavēlēts savākt viņa pierakstus.”

„Bez tiem es prom nedošos.”

Iestājās klusums. Kāpņu telpā atskanēja tikko sadzirdams klikšķis, kas bija skaļāks nekā šāviens tukšā mājā. Grēta aizvēra acis.

Kaut kas nebija tā. Grēta izturējās sev neraksturīgi un dīvaini. Taču viņš to nekā nespēja definēt, kad centās, domas juka gluži kā brīžos, kad jāatceras metro stacijā satiktas senas paziņas vārds. Kopš kura laika viņa apdomāja priekšlikumus?

Viņa atvēra acis. „No sākuma pie Kemlera. Un veicīgi.”

LĪDZKO biju nokļuvis Koventrijas priekšpilsētā, es izslēdzu priekšējos lukturus. Es nudien nevēlējos palīdzēt Luftwaffe atrast šo sasodīto vietu. Es nesamazināju ātrumu līdz pat brīdim, kad ar

Stīvcnsona mašīnas priekšējo režģi gandrīz ietriecos pastkastītes stabā. Tālāk biju spiests klīst caur plašo Koventriju vien pilnmēness gaismā.

Nekad agrāk šeit nebiju bijis un pat neapzinājos sava uzdevuma apmēru. Līva bija atstājusi adresi Stokas Oldermorā, kas, kā es domāju, ietilpa dzīvojamo māju lokā ap pilsētu. Tomēr es zināju vēl kaut ko. Koventrija bija daudz lielāka nekā Villitona.

Man nebija ne mazāko cerību vienam pašam atrast vajadzīgo adresi. Man bija jāatrod kāds, kas pārzina šo pilsētu. Visticamāk, vesels bars padomdevēju. Tātad tas nozīmēja, ka man bija vai nu jāpiestāj pie kroga, vai jānoķer kāds Civilās pretgaisa aizsardzības vienības loceklis. Taču, līdzīgi kā ar policistiem, tad, kad vajadzēja, neviena tuvumā nebija.

Uz kādas augstas ēkas rievotā metāla jumta spīdēja mēnesgaisma. Šī ēka slējās ielas malā. Manuprāt, tā bija fabrika vai noliktava. Kad nolaidu logu, mani nesveica neviens rūpniecisko iekārtu pīkstiens. Taču žogs, smilšu maisu krāvumi un sauszemes spēku sardzes vīri lika secināt, ka šī bija lidaparātu vai munīcijas rūpnīca. Sī nebija vienīgā ēnās tītā fabrika, kam pabraucu garām.

Koventrijas industriālā bāze Grētai kalpotu par lielisku attaisnojumu.

Ja šeit bija rūpnīcas, tas nozīmēja, ka pēc darba tajās vīri devās prom izslāpuši. Kaut kur tepat tuvumā vajadzēja būt kādam krogam. Ja vien es to varētu atrast. Uz labu laimi nogriezos citā ielā, tuvodamies pilsētas viduslaiku sirdij.

Pie velna, lai tie Civilās pretgaisa aizsardzības vienības locekļi nāk pie manis!

Es uzgūlos uz taures.

KEMLERS atgrūdās no Grētas, kad tā viņu pamodināja. Taču, kad bija atpazinis Māršu, viņš izdvesa spiedzošu ņurdēšanu.

„Sššš!” Maršs izrāva Grētai no mutes piparmētru konfekti un pavicināja to Kemleram zem deguna. Lielais virs paņēma to dūrē

un iebāza mutē. Košļādams un siekalodamies viņš pieglauda galvu Māršām pie rokas. Konfekte viņu neapklusināja, taču noslāpēja viņa izteiktās skaņas.

Kemlers oda pēc rūgušpiena. Istabā smaržoja pēc piparmētrām un mēsliem. Kemlers bija piemēslojis savus palagus.

Kemlers gulēja apakšveļā. Nebija laika viņu pilnīgi apģērbt, kur nu vēl nomazgāt. Grēta no pakaramā aiz durvīm paķēra viņa tukšo četrpunktu drošības jostu. Kemlers jau atkal sarāvās no viņas pieskārieniem. Viņa uzmeta skatienu Māršām.

Māršs iečukstēja viņam ausī: „Mierīgāk, dēls! Es priecājos, ka tu mani atceries. Kādu laiciņu biju prom, bet tanī laikā ļoti daudz par tevi domāju.” Viņš centās pļāpāt, cik vien mierīgi spēja, kamēr Grēta ap Kemlera vidukli aizsprādzēja jostu. Māršs ieslidināja jostā akumulatoru. Taustoties pēc lielā vīrieša vadiem, viņam bija jāiztur Kemlera apskāviens, kas saspieda kopā viņa ribas. Mugurpusē vadi kaut kā bija aizkrituši zem viņa apakškrekla. Nabaga puisis bija gulējis tiem virsū. Kailie vara savienotāji bija mitri, taču Māršs nemācēja teikt, vai tos bija samitrinājuši sviedri vai urīns. Viņš pavirši nosusināja savienotājus ar auduma miltu maisu, tad iesprauda tos Kemlera akumulatorā. Lielais vīrietis nodrebēja. ,,T-t-t! Gā-ā-ā…”

„Jēziņ,” Māršs čukstēja. „Tu uzstāji, ka vispirms jāsavāc viņš, tad tiec tagad galā ar viņu!”

Viņa novicināja Kemleram gar seju vēl vienu saldumu. Un gandrīz palika bez pirksta, kad viņš to sagrāba zobos. Taču viņa nemaz neatrāva roku.

„Paliec te!” Māršs teica. „Man kaut kas ir jāizdara.”

Viņš izlavījās koridorā un aizvēra Kemlera istabas durvis. Pēc īsa brīža viņš bija atgriezies tajā istabā, kuru viņi Māršām bija ierādījuši, kurā, kā Grēta teica, bija mitinājies vīrs vārdā Rūdolfs. Caur lodziņu spīdēja sidraba mēnesgaisma. Māršs pavilka gultu nost no sienas, kas atdalīja šo telpu no Grētas istabas. Viņš taustīja grīdu, lai atrastu nepienagloto grīdas dēlīti, tad pacēla to un iebāza roku caurumā.

Lupata vēl arvien stāvēja tur. Uz tās joprojām pie piekaltušas Dvīnes mēnešreižu asinis.

Velkot līdzi Kemleru, Māršs un Grēta lavījās gar pārējo istabām uz kalpotāju kāpnēm, Haike krāca. Viņiem bija jāiet pa vienam šauro kāpņu dēļ. Pa priekšu gāja Māršs. Aiz Grētas Kemlers izdvesa zemu šņukstu, kas, Māršām kāpjot augšā, kļuva arvien skaļāks. Vienīgā iespēja, kā viņu nomierināt, bija sūtīt Grētu pa priekšu, tad iet Māršām un Kemleru atstāt pēdējo. Tādā secībā viņi uzgāja augšā uz fbn Vestarpa darbistabu. Grēta atvēra durvis. Māršs iedeva Kcmleram vēl vienu piparmētru konfekti un nodeva viņu Grētas rokās.

Ēnas un mēnesnīca doktora svētnīcā izbalināja gandrīz visas krāsas. Māršs virzījās caur gaismēnu labirintu garām grāmatu plauktiem, gramofonam, caur krīta putekļiem, kas uzvirpuļoja gaisā no viņa soļiem pie doktora rakstāmgalda, kur ar tukšām acīm glūnēja bērna galvaskauss un tumsā zaigoja pulēta tērauda kniedes.

Viņam aiz muguras uz grīdas dēļiem kaut kas mitri noklikšķēja. ,,K-k-k-k-bū-b!” Kemlers spiedza un plaukšķināja.

Māršs apcirtās, saliecās un sastinga. Viņa dunošā sirds atsitās un dauzījās pret krūškurvi, vēlēdamās aizbēgt prom. Paskrēja vairākas sekundes, vērojot doktora guļamistabas durvis. Grēta pagrāba kaut ko no grīdas un iebāza to Kemleram atpakaļ mutē. Ja arī Grēta redzēja skatienu, ko viņš tai veltīja, viņa to neizrādīja.

Viņš gari un saraustīti nopūtās. Viņam trīcēja rokas. Viņš pieliecās pie rakstāmgalda, lai viņa mežonīgi pukstošā sirds nepagūtu saskaldīt viņa ribas putekļos.

Māršs aplūkoja to, ko bija atzīmējuši tie vadi, kas karājās no galvaskausa. Māršs atminējās, ka doktors tos izmantoja kā grāmatzīmes. Viņa pirkstgali sajuta vēsu varu, pēc tam piezīmju blociņa mīkstos ādas vākus, tad tie slīdēja pāri stikla tintnīcas asajām šķautnēm un pulētā koka gludajai virsmai. Viņš pieskārās pildspalvai, tā noripoja no rakstāmgalda un nokrita uz grīdas. Viņš taustīdamies pārmeklēja visu rakstāmgaldu, sajuzdams papīra raupjumu, gofrētās ādas kontūras, papīra saspraužu filigrāno misiņu. Vadu gali gulēja uz rakstāmgalda. Te nebija pierakstu. Ar vienu roku atgāzdams galvaskausu, viņš ieslidināja pirkstus zem mirušā bērna zobiem. Kad viņš šeit bija pēdējo reizi, galvaskauss bija stāvējis uz dokumentu kaudzes. Bet ne šonakt.

Atvilktnes atšāvās vaļā ar griezīgu skaņu, kad viņš ķērās pie rakstāmgalda pārmeklēšanas. Pie tumsas pieradusī redze saskatīja rakstāmpiederumus, gumijas spiedogus, papīra saspraudes, mērcirkuli, palielināmo stiklu, vairākas dokumentu mapes, tukšu sālstrauku, ieplaisājušu cukura trauku, kurā bija iegravēta gradācija un imperiālās sistēmas mērvienības, medaļu, kas inkrustētu ar opāliem un dimantiem. Nekādu pierakstu.

Ak Dievs, kur tie ir? Māršs no jauna aplūkoja nekārtīgos grāmatu plauktus. Viņu pārņēma bezcerība, mēģinot izpildīt uzdevumu, ko pats bija apņēmies paveikt. Viņam nebija laika pārmeklēt visu istabu. Mēness rietumos jau bija zemāk, nekā viņš būtu vēlējies. Viņiem bija jādodas prom.

Pieraksti būtu bijuši zelta vērti… Taču, lai tumsā pārmeklētu plauktus, būtu nepieciešama vesela stunda.

Kliķi Pie griestiem iesparkšķējās elektriskais apgaismojums, izkliedējot visas ēnas. Gaisma iekoda acīs tik stipri, ka Māršs samiedza acis.

Māršs iešņācās: „Izslēdz tās sasodītās gaismas!”

Viņam aiz muguras atbildēja fbn Vestarps: „Es neko tādu nedarīšu.”

PAPILDU efektam es arī dažas reizes pamirkšķināju ar priekšējiem lukturiem. Tas nostrādāja. Ap mani sadrūzmējās Civilās pretgaisa aizsardzības vienības locekļi kā skudras ap atvērtu ievārījuma burku.

Pirmais bija mazs un resns vīrs, kas tuvojās ātriem rikšiem, viņš elsa un pūta, ar roku pie galvas pieturēdams laiviņu. Viņš izskatījās vairāk nekā sešdesmit gadus vecs. „Hei!” viņš uzsauca, pirms saliecās uz priekšu, lai atgūtu elpu. „Jūs tā… nedrīkstat… darīt…”

Viņš vairs nespēja neko izdvest, kaut gan bija vēl kādu duci metru no manis, kur es stāvēju, atbalstījies pret Mulliner. Brīnišķīgi. Vecais atdos galus, pirms es no viņa izdabūšu kaut kādas norādes.

Es iebāzu roku mašīnā un pamirkšķināju gaismas vēl pāris reižu. Arī vēlreiz uztaurēju. Ap stūri lielā ātrumā izskrēja vēl viens vienības loceklis. „Jūs! Tūdaļ izslēdziet tās sasodītās gaismas!”

Tā jau ir labāk. Šis bija jauns puisis. Es biju pārsteigts, redzot, ka Civilās pretgaisa aizsardzības vietējā vienībā strādāja kāds gados tik jauns un veselīgs. Viņam drīzāk būtu vajadzējis pievienoties armijai. Taču, kad viņš, sašutumā plātoties, bija ticis tuvāk, mēnesgaisma apmirdzēja viņa sirmos deniņus, un es sapratu, ka viņam bija pāri četrdesmit. Nebija nemaz tik jauns, taču jaunāks par mani. Pietiekami jauns, lai man atgādinātu, kā bija skriet, kad nesāpēja celis, kā bija pacelt balsi, nejūtot neizbēgamas mokas, ko sagādāja mana sakropļotā rīkle.

Šis pienāca man tieši klāt. „Kas, pie velna, jums lēcies? Signalizējat Luftwaffe?”

„Stokas Oldermora,” es teicu. „Kā man līdz turienei nokļūt?”

To viņš nebija gaidījis. „Ko?”

Apaļīgais vienības loceklis bija pietiekami atguvies, lai atstreipuļotu līdz mums. „Ko?”

Es sagrābu gados jaunāko vienības locekli aiz mēteļa apkaklītes, kas viņam bija daudz par lielu. Vilna kā sīkas, nevarīgas rociņas, kas cenšas atbrīvoties, skrāpēja pirkstu locītavas. „Stokas Oldermora! Man vajadzīgas norādes, kā tur nokļūt!”

Viņš droši vien mēnesnīcā bija saskatījis manu seju, jo nobālēja, taču pagrūda mani tik stipri, ka atsitos pret vecā vīra mašīnu. Spēcīgs puisis.

„Vai tādēļ jūs pārkāpāt aptumšošanas regulas? Vai esat ķerts?” Es izvilku no kabatas Līvas adresi un pavicināju to viņam sejā. „Vai varat pateikt, kur tas ir, vai nevarat? Saprotiet, tas ir dzīvības un nāves jautājums!”

„Man vienalga, draugs, kaut premjerministrs jūs šurp atsūtījis! Jūs pārkāpjat regulas. Tas jebkuram šai pilsētā būtu dzīvības un nāves jautājums.”

Viņš centās izraut man no rokām lapiņu. Es paliecos zem viņa rokas, pakāpos malā, parāvu viņa roku aiz muguras, lai viņš zaudētu līdzsvaru. Viņš ar seju atsitās pret ielu. Es pietupos uz viņa, aizliku arī otru roku viņam aiz muguras, ar brīvo roku satvēru viņa pakausi.

„Stokas Oldermora,” es ierūcos. „Ātri!”

Kaut kas pa kreisi no manis kustējās. Es pagriezos tieši laikā, lai pasistu sāņus spērienu. Resnais gļēvulis. Manī vārījās mežonīgas dusmas. Bezmērķīgas dusmas manī dzīvoja tik ilgi, ka tās jau sen bija pārvērtušās par manas ikdienas fona troksni.

Es atcerējos to vīru, kurš pirmais mani bija uzrunājis, kad ar Līvu ierados sagruvušajā Villitonā. Viņš runāja līdzjūtīgi un saprātīgi, teica, ka es tur vairs neko nevarot iesākt. Viņš uzdrošinājās ierosināt, lai es beidzu ar kailām, asiņainām rokām rakties gruvešos. Uzdrīkstējās aicināt atmest savas mazulītes meklējumus. Es viņam ar ķieģeli salauzu žokli. Laiku pa laikam garajos, tumšajos pēckara gados es biju aizdomājies par šo vīrieti. Parasti tas notika vēlu naktī, kad gulēju gultā viens, jo Līva bija prom pie kāda mīļākā, lai nebūtu jāpārlaiž nakts zem viena jumta ar mūsu dēlu. Tādos brīžos dzīves pārdomāšana bija visdabiskākā lieta. Tomēr agrākos laikos es tikpat bieži jutu arī gandarījumu un labsajūtu, izlādējot savas skumjas vardarbīgā veidā.

Palaidu vaļā jaunākā vienības locekļa rokas un klupu virsū viņa kolēģim. Resnais ātri vien bija nogāzts no kājām. Mazliet pārņēma tāda sajūta, it kā būtu iespēris kucēnam, bet man bija vienalga. Vienīgais, kas man bija nepieciešams, bija atbilde uz vienu nožēlojamu jautājumu, bet šie dumiķi man nepalīdzēja. Man vajadzēja atrast Līvu, taču viņu stūrgalvība varēja viņu nogalināt. Es nedrīkstēju vēlreiz zaudēt Agnesi. Es to nepieļaušu.

Jaunākais vienības loceklis mēģināja mani dabūt nost no otra vīra. Viņš izvilka savu roku man zem paduses, piespieda savu īkšķi un rādītājpirkstu man pie balsenes. Otru roku spieda man pie pakauša, līdzīgi kā to biju darījis viņam. „Kas Stokas Oldermorā ir tik svarīgs?”

Es izlauzos no viņa tvēriena. „Es cenšos glābt savu ģimeni!"

„Jēziņ, no kā? Te nenotiek nekāds…”

Viņa iebildumus aprija gaisa trauksmes sirēnu gaudas, kas pareģoja nāvi. Mums visapkārt vērās vaļā durvis un pa tām, meklējot patvērumu, skrēja laukā naktskreklos tērpti ļaudis. Es norādīju uz debesīm. Zenītložmetējiem trokšņaini klabot, es uzkliedzu: „No /«!”

FON VESTARPS stāvēja durvīs, kas tālāk veda uz galvenajām kāpnēm. Viņam mugurā bija skrandaini zīda rītasvārki. To krāsas jau sen bija izbalējušas. Kad viņš kustējās, noplīsušās piedurknes un halāta apakšmala viļņojās kā zirnekļu tīkli. Viņš tikpat labi varēja būt kāds viesis no aizkapa pasaules, lietuvēns. Tādu te muižā netrūka. Vienā rokā doktoram bija balts porcelāna šķīvis, nokrauts ar apgrauzdētām maizītēm, bet otrā — vieni no nekur neatrodamajiem pierakstiem.

Viņš tos bija lasījis.

Sasodītā elle!

Kamēr viņi krāmējās ap Kemleru, viņš droši vien bija nogājis lejā uz virtuvi, lai paķertu kādu našķi. Viņš bija uzgājis augšā pa parādes kāpnēm, kamēr Grēta un Kemlers bija kāpuši pa kalpotāju pusi. Starp citu…

Grētas un Kemlera šeit vairs nebija. Vai viņa bija paredzējusi, ka ieradīsies doktors, un laicīgi pazudusi, lai pārsteigtu doktoru kā Mārša papildspēki? Vai arī Grēta viņu atkal bija nodevusi? Vajadzēs ar viņu nopietni parunāt.

Fon Vestarps sacīja: „Jau no tā brīža, kad šeit ieradies, zināju, ka sagādāsi problēmas.”

„Jūs neesat pirmais, kas tā saka.”

Uzturi sarunu! Nodarbini viņu! Novāc viņu, pirms viņš saceļ trauksmi!

Māršs nomērīja attālumu, kas bija starp viņiem. Viņš sāniski gāja ap galdu.

Fon Vcstarps nometa grauzdiņu šķīvi un no rītasvārku izstaipītās kabatas izvilka īsstobra pistoli. Viņš bija jau notēmējis uz Māršu, pirms grauzdiņi un porcelāna lauskas bija beigušas ripot pa grīdu. Viņam sperot soļus tuvāk, pa rītasvārku spraugu bija manāmas viņa gludās kājas. Halāta drēbes josta kļuva arvien vaļīgāka. Viņš bija bāls un kaulains.

„Stāt!” doktors pavēlēja. Viņa Luger pistole bija ražota vēl pirms Lielā kara. Māršs prātoja, vai pa pusei plikais ārprātīgais zināja, kā to lietot. Laikam jau. Kurš vājprātīgais savā halātā nēsā šaujamo?

Māršs teica: „Es šaubos, ka jūs pilnībā saprotat, kas…”

Doktors viņu pārtrauca. „Šī nav nekāda saruna. Es neesmu nekāds muļķis.” Un pacēla pistoli pret Mārša seju.

Viņš stāvēja pārāk tuvu, lai aizšautu garām. Stobrs izskatījās kādu pēdu plats. Māršs saspringa, pacēlās pirkstgalos un gatavojās lēkt sāņus, kad doktora pirksts spiedīs mēlīti. No viņa sausās ādas bija izspiedušās cīpslas.

Čīkstēdamas atvērās durvis. Fon Vestarpa skatiens uz mirkli no Mārša aizceļoja uz kādu, kas stāvēja viņam aiz muguras.

Māršs sagrāba vadu saišķi, kas stāvēja uz rakstāmgalda viņam aiz muguras. Viņš trieca galvaskausu pa fon Vestarpa izstiepto roku. Un iebelza ar to doktoram tieši tai mirklī, kad viņš izšāva.

Mirušā bērna zobi kā krusas graudi nobira uz grīdas. Kāds ievilka elpu.

Māršs metās virsū doktoram. Viņš izrāva tam rokās sagrābto Lugeru, salaužot doktoram pāris pirkstus. Doktors saņēma pa galvu tik spēcīgu sitienu, ka apdulla un pakrita, taču pirms tam vēl skaļā rīklē paguva pamodināt mirušos: „Palīgā! Bērni, palīdziet man!”

Tagad mēs esam ķezā, nodomāja Māršs.

Viņš teica: „Grēta! Savāc Kemleru! Pēc aptuveni desmit sekundēm mēs vairs nebūsim vieni.”

Tad viņš nošāva fon Vestarpu. Lode pie deguna pārrāva uz pusēm viņa brilles. No starp uzacīm izšautā apaļā cauruma šļācās asins strūkla un smadzenes. Jau otro reizi divu dienu laikā Mārša seju apsmidzināja siltu asiņu pilieni, taču šoreiz ap viņu nevirpuļoja eidolons, kas pieprasītu lielāku asinspirti.

„Kādam tas jau pirms laba laika bija jāizdara, tu slimais suns!”

Doktora darbistabā nogranda vēl viens šāviens. Kalpotāju kāpnēs atskanēja kliedzieni. Pārējie fon Vestarpa bērni jau bija nomodā, viņi bija satraukti.

Nolādēts!

Viņš iespēra mironim par to, ka jutās vilies, par to, ka tik ilgi bija jāpūst Berlīnē, par to, ka visu šo laiku nebija redzējis, kā aug Agnese…

… un ieraudzīja, ka uz plaukta starp burkām, kurās bija formalīnā peldošie paraugi, bija sakrauti pārējie doktora pieraksti.

Viņš izrāva aiz jostas aizbāzto miltu maisu. To atritinādams, viņš pār plecu sacīja: „Nenogaliniet Reinhardu, kamēr nedeg visa māja! Lai viņš mūsu vietā izdara visu netīro darbu.”

Māršs iemeta maisā lasāmvielu, ko doktors bija tikko atstiepis. Tad pieskrēja pie plaukta, iegrūda maisā pārējos sējumus un aiztaisīja maisu ciet.

Divas durvis. Divas izejas. Divas ieejas.

Viņš aizcirta parādes ieejas durvis. Māršs aiz pēdas aizāķēja un pavilka šurp sarkankoka atzveltnes krēslu, iedzina to kā ķīli zem durvju roktura. Tas nenoturēs viņus visus aiz durvīm, ne jau šajā murgu rūpnīcā, bet vismaz regulārās armijas karavīri te kādu minūti vai divas nevarēs tikt iekšā. Pietiekami ilgi. Ja viņš ar Grētu joprojām atradīsies darbistabā, kad te iebruks karavīri, tas nozīmēs, ka viņu mēģinājums iznīcināt Reichsbehdrde ir izgāzies.

Pēc tam viņš devās uz otru kalpotāju kāpņu pusi, kur, tieši īstajā brīdī parādoties, Grētai bija izdevies novērst doktora uzmanību. Fon Vestarpa rakstāmgalds izskatījās kā pusakru plata masīvkoka mēbele. Ceļiem un pleciem stipri sāpot, Māršs to grūda pāri istabai, lai aizbarikādētu durvis.

Vienā piegājienā viņš to nevarēja aizstumt. Viņš pacēla rakstāmgaldu aiz malas, sasprindzinājās un pastūma nolāpīto mēbeli garām uz grīdas tupošajai Grētai, un nogāza to priekšā kalpotāju durvīm.

Kārtībā. Tagad varam mēģināt pabeigt šo lietu.

„Doktor!” Kalpotāju kāpnēs sāka dunēt soļi un izcēlās panika. Ideoloģiski apstrādātā ģimene, plūkdamās juku jukām rāpās augšā, katrs cīnījās, lai būtu pirmais, kas metīsies palīgā nenormālajam ģimenes tēvam.

Māršs teica: „Grēta, gatavojies!”

Tad paskatījās uz leju.

Kemlers sašļucis sēdēja pie sienas. Viņa seja bija bāla kā līķim. Viņš, nobijies un acis iepletis, cieši uzlūkoja Māršu. Viņš raudāja. Grētai bija izspūrušas bizes. Viņa Kemleram ap kreiso augšstilbu bija apsējusi savas matu lentes. Viņas rokas bija sautētu biešu krāsā, tāpat kā lielais asins pleķis, kas iekrāsoja Kemlcra šāviena brūci.

„Sasper mani zibens!”

„Mierīgāk!” teica Grēta. Viņas sejas izteiksme bija nenolasāma.

„Vai viņš varēs palīdzēt?”

Kemleram šajā visā bija milzīga loma. Kāds bija Grētas bēgšanas plāns? Nograbēja kalpotāju puses durvis. To malas nokvēpa. Māršs metās glābties no karstuma. Kad Reinhards ar dūrēm dauzījās pa durvīm un sāka izmantot Willenskrдfte, darbistabā savas mēles sāka locīt uguns liesmas.

Reinhards uzsauca: „Doktor! Ielaidiet mani!”

Klauss uzkliedza: „Tu idiot, tu viņu nogalināsi! Atdod man savu akumulatoru!”

Māršs pieliecās pie Kemlera. Grētas žņaugs nebija apturējis asiņošanu. Viņa bija pārāk smalka, un lente bija pārāk slidena, lai to savilktu pietiekami cieši. Šeit būtu līdzējusi Mārša josta vai kāds spieķis, ko sagriezt mezglā, taču viņiem tam nebija laika. Karstums no durvīm plūda tik lielos viļņos, ka Māršām apdega mati.

Krēsls, kas bija piestumts pie durvīm, pastūmās par puscollu uz iekšu, iegrebdams tumši lakotajos grīdas dēļos gaišas svītras. Pēc vēl viena tāda grūdiena krēsls salūzīs.

Māršs ieskāva rokās Kemlera seju. „Paskaties uz mani, dēls! Vai atceries mani?”

Bailes un apjukums Kemlera sejā mazinājās. Viņš sarāvās no Grētas pieskāriena. Viņš smaržoja pēc rūgušpiena un piparmētrām, mēsliem un siltas dzelzs.

,,M-m-m…”

Māršs iedrošinoši uzsmaidīja.

„Tieši tā, man ir vajadzīga tava palīdzība.” Viņš pārlika vienu Kemlera roku sev pār plecu. Otrā pusē tieši tāpat viņu stutēja Grēta. Māršs piecēla telekinētiķi kājās. Jēziņ, viņš nu gan ir smags! Klauss kā dūmos un dusmās ietīts rēgs izgāja cauri barikādēm. Aizvien pieaugošās liesmas viņu nemaz neskāra. Māršs šāva uz viņu ar Lugeru, taču lodes, neskārušas viņa miesu, izlidoja cauri un ietriecās tāfelē. Kemlera roka sāka slīdēt ārā no Mārša tvēriena, taču viņš nedrīkstēja viņu palaist vaļā.

Klauss materializējās. Paklupa aiz doktora līķa. Ierēcās. Pagriezās. Viņš skatījās uz Māršu vien tik ilgi, līdz viņu atpazina, tomēr viņa dusmas bija vērstas vienīgi uz Grētu un Kemleru.

„Tu slimā kuce! Un tu nolādētais pamuļķi! Ko jūs. esat izdarījuši"

Viņš tiem bruka virsū.

Māršs parādīja ar pirkstu un teica Kemleram: „Iznīcini!”

GRĒTAS bumbvedēji bija ieradušies Koventrijā. Par maskēšanos vairs nevarēja būt ne runas. Es ieslēdzu priekšējos lukturus un drāzos kā dēmons, Luftwaffe aiz manis radīja gatavo elli.

Bumbvedēji uzlidoja viļņveidīgi, to dzinēju skaļā rūkšana radīja dobji zema trokšņa kontrapunktu ar sirēnu histēriski spalgajiem auriem un zenītartilērijas ducināšanu debesīs. Tā nebija parasta bombardēšana. Tie šeit bija ieradušies, lai noslaucītu šo pilsētu, pārvērstu pelnos, nolīdzinātu līdz ar zemi. Viņi šeit bija ieradušies, lai pārzīmētu karti.

Grēta neko nedarīja uz labu laimi. Viņa bija visu pamatīgi apsvērusi. Un kas biju es, salīdzinot ar to visu, vien nobijies un nosvīdis ķertais, kas mērojās spēkiem ar sievieti, kas tina ap pirkstu vēsturi kā dziju.

Sprādzieni zibēja kā zibspuldzes naktī un tricināja zemi.

Man virs galvas nogranda pērkons. Stūre svaidījās uz visām pusēm, cenzdamās izrauties man no rokām.

Es neatlaidīgi drāzos uz priekšu.

MUIŽA saira gruvešos.

Klauss pazuda būvgružu ciklonā. Tāpat arī grīda, sienas un griesti viņam aiz muguras. Satrauktās klaigas kļuva par ievainoto paniskiem un spalgiem kliedzieniem.

Kemlera Willemkrдfte belziens viegli izlauzās caur koku un stiklu, un akmeni, saspieda kopā visus sadrupušos gabaliņus un tad izšāva tos kā konfeti.

Uz Mārša galvas neizkustējās ne matiņš.

Ap viņu virpuļoja nakts aukstais gaiss. Augstu virs galvas, virs griestiem, kas kādreiz tur bija, mēnesi aizklāja plāns mākonis. Uz treniņu laukuma dega uguns. Kemlers noskurinājās. Zem kājām nodrebēja grīda. Viens no doktora grāmatu skapjiem iegāzās robainajā caurumā, kur vēl tikko bija grīda, tam sekoja ari krēsls, kuru Māršs bija izmantojis, lai aizsprostotu durvis.

Istabā iebrāzās pāris regulārās armijas karavīri — tie, kuri nestāvēja blakus balkonam, kad Kemlers to sasita lupatu lēveros.

„Iznīcini!” Māršs teica. Un Kemlers klausīja. No debesīm kā Dieva dūre triecās neredzama, necaurejama siena. Tā notrieca vīrus un lielāko daļu muižas viņiem aiz muguras, saspiezdama trīs muižas stāvus mazāk nekā divas pēdas biezā slānī. Kemlers, skatoties uz Māršu, atkāra vaļā muti, viņš gribēja vēl vienu piparmētru konfekti.

Grēta uzkliedza: „Reibold!”

Pār viņiem pāršalca nikna uguns. Kemlers ievaidējās. Māršs uzmeta acis Reinhardam, kas dega ugunī un dusmās. Taču tad atkal notrīcēja izpostītā muiža, un grīda padevās gravitācijai. Visa trijotne tika iesviesta caurumā. Reinhards bija nozudis skatienam.

Māršs piezemējās uz Haikes istabas grīdas paliekām. Kemlers uzkrita viņam tieši virsū, savainodams Mārša ribas un izsizdams viņam no plaušām visu gaisu. Grēta uzkrita uz matrača un graciozi pielēca kājās.

Kemlers ievaimanājās. Viņš raudādams šūpojās uz priekšu un atpakaļ.

Māršs nespēja paelpot. Viņš nespēja iekustināt savas plaušas, kamēr Kemlers viņam uz muguras ripinājās turpu šurpu. Drupas viņam bija trāpījušas jau kādas divpadsmit reizes, šķita, ka krūškurvī kaut kas ir salauzts. Viņš paskatījās uz Grētu. Viņas seja attālinājās melna tuneļa galā. Nogruvusī doktora darbistaba virs viņa dega kā lāpa. Ugunij netrūka ne atlūzu, ko aprīt, ne gaisa, ko elpot. Tā lēnām izplatījās uz leju.

Grēta paņēma Kemleru aiz rokas. Lielais vīrs pabīdījās sāņus no viņas, līdz ar to sāpes kļuva vēl neizturamākas, taču nu Māršs bija atbrīvots. Viņa plaušās ieplūda gaiss. Krampji vairs nemocīja krūškurvi, un viņš eksplozīvi piesūca pilnas plaušas. Likās, ka griezīgās sāpes ribās pārraus viņu uz pusēm.

Nakts pārtapa par dienu. Viņiem visapkārt prožektori izgaismoja Reichsbehorde spilgti baltā spožumā. Gaisma plūda caur tukšumu, kur bija atradusies Haikes istabas ārējā siena. Gluži tāpat kā kliedzieni, spalgi trokšņi un pavēles. LSSAH karavīri steidzās turpu šurpu. Turpat arī stāvēja Pābsts, trīcēdams aukstumā bez sava mēteļa. Klausot viņa pavēlēm, kareivji ieņēma vietas nevienmērīgā līnijā ap muižu.

Pulkvedis sauca Būleru. Kapteiņa un pulkveža īsā saruna beidzās ar to, ka Būlers joza uz muižas pusi. Viņi saprata, kas bija iznīcinājis muižu. Iespējams, viņiem trūka pilnīgas izpratnes par situāciju, taču viņi noteikti atpazina Kemlera rokrakstu.

Māršs piecēlās kājās un atkal pārmeta Kemlera roku sev pār plecu. Uz visa, kam garīgi atpalikušais vīrietis pieskārās, palika lieli asins pleķi. Kritiena laikā Grētas lentes bija atsējušās.

„Pieturi viņu!” Māršs teica. Viņš izvilka savu jostu, apjoza to ap Kemlera kāju un savilka, līdz druknais vīrs iekliedzās. Ilgi tā neturēsies, bet kalpos labāk nekā lentes. Pār Kemlera seju tecēja asaras un puņķi. Viņa āda bija kļuvusi pelēka.

„Izved mūs ārā!”

Esot muižas iekšpusē, viņi nevarēja sagraut visu pārējo ēku. Jebkurš no viņiem vai viņi visi, nogruvumu laikā krītot, varēja uzdurties uz būvgružiem. Vēl viens Kemlera belziens, un tad, visticamāk, viņiem visiem uz galvas nogrūtu degošā celtne.

,,G-g-g!” Kemlers pie sevis murmināja. „T-t-t-t!”

Grēta rādīja ceļu. Trīcošais, raudošais un klibais Kemlers bija diezgan smaga nasta. Māršs vilka, cik vien stipri uzdrīkstējās, taču, balstīdams apjukušo telekinetiki, nespēja veikli kustēties. Ejot abiem līdzās, nebūtu iespējams noiet pa kalpotāju kāpnēm, taču Kemlera uzbrukums bija aizslaucījis vairākas nesošās konstrukcijas, tādēļ kāpnes bija atdalījušās no vienas pa pusei sabrukušās iekšējās sienas. Pa šīm kāpnēm iet bija nedroši, bet ne neiespējami.

Ap viņiem bruka izārdītā māja. Pārslogotie būvkoki čīkstēja un lūza; sagriezušās loga rūtis spļāva stikla lauskas. Viņi pagāja garām doktora laboratorijai, inkubatoru telpām, virtuvei. Viņiem zem kājām kraukšķēja logu vitrāžas. Māršs pārvietojās pa grīdu, ieāvis kājas zābakos, Kemleram bija basas kājas.

Kemlera neskaidrā bubināšana apklusa. Viņš kļuva arvien smagāks daļēji tāpēc, ka Māršs jau bija piekusis, bet galvenokārt tādēļ, ka lielā asins zuduma dēļ šis vīrs bija pavisam nokausēts. Viņš trīcēja no aukstuma un šoka. Māršs novilka Pābsta mēteli un uzsedza to Kemleram uz pleciem.

Izturi! Vēl tikai dažas minūtes. Lūdzu!

Kaut kur gruvešos ieaurojās Būlers. „Kemler! Kur tu esi?”

,,Bbū-bū!” Kemlers sarosījās. Viņš pēdējiem spēkiem spiedza un plaukšķināja rokas.

Māršs izvilka sev aiz jostas aizbāzto fon Vestarpa Lugeru. Grēta pasniedzās un ar plaukstām aizklāja Kcmlera acis. Bīders zagās ap stūri, saraudamies no katra grūstošās muižas vaida. Māršs viņam krūtis ielaida divas lodes. Grēta pavilka Kemleru malā, pirms viņš paspēja pamanīt savu mirušo dresētāju.

Viņi apstājās, lai aplūkotu, cik jaudas bija atlicis Kcmlera akumulatorā. Vēl bija atlikusi vairāk nekā puse.

Māršs palūkojās ārā pa logu. Gar grants piebraucamo ceļu bija sastājusies vēl viena rinda kareivju, turot ieročus gatavībā un stāvot ar seju pret galveno ieeju. Māršs jau gribēja parādīt ar roku pa logu, bet Grēta viņu apturēja.

„Nekas nedrīkst aizšķērsot viņa redzamību. Viņš domās, ka gribi, lai viņš izsit logu.”

„Viņi šaus, tiklīdz būšu atspēris vaļā tās durvis.”

„Nē, nešaus vis.”

Grēta atvēra durvis. Visi kareivji tēmēja uz viņiem. Pacēlusi rokas, viņa izgāja prožektoru gaismā. „Viņš ir sagūstījis Kemleru!” viņa teica. „Viņš iznīcinās muižu.”

Karavīri vilcinājās. Tādējādi Māršs ieguva pietiekami daudz laika, lai ievilktu durvīs Kemleru. Kad Grēta pamuka malā, Māršs norādīja: „Iznīcini!”

Kemlers iedzina kareivjus zemē kā telts mietiņus. Kāds cits belziens apdzēsa prožektorus un pārlauza to mastus kā sērkociņus.

Viņi izvilka ārā trīcošo Kemleru. Māršs paņēma viņu aiz rokas, skubināja viņu doties dziļāk tumsā uz meža pusi. Maiss ar fon Vestarpa pierakstiem dauzījās Māršām pret kāju, aiz tā viņš varēja paklupt. Viņiem bija jānokļūst labu gabalu no muižas. Jo lielāku muižas teritoriju Kemlers varēs saskatīt, jo labāk.

„Sagrauj!” Māršs teica. „Iznīcini!”

Pēdējais sitiens nolīdzināja degošo muižu, pārvērsdams to kvēlojošā ugunskurā. Sārta liesmās. Pēc tam Māršs pavēlēja Kemleram ar savu gribasspēku iznīcināt ķīmijas laboratoriju, kur tika ražoti akumulatori; bija nepieciešami divi sitieni, lai to sabrucinātu, bet trešais to samala miltos. Pacēlās melns putekļu mākonis, nesdams līdzi kodīgu amonjaka smaku.

Prožektori apgaismoja zemi, tiem sekoja ložmetēja klabēšana. Kareivji bija pavērsuši treniņa laukumā stāvošo smago bruņojumu aizsardzības virzienā. Viņi neuzbruka Māršām, bet saglabāja savas pozīcijas ēnās aiz apgaismojuma. Neviens negribēja nonākt Kemlera redzamības zonā.

Pār trijotni pārlaidās gaisma, tad tā atgriezās atpakaļ, un viņi visi trīs tur arī palika, pienagloti kā tauriņi pie sienas. Muižas aizstāvji no savām šautenēm un pistolēm atklāja uguni. Lodēm spindzot cauri tumšajai naktij, Māršs parāva Kemleru malā. Starmešu gaisma viņiem sekoja. Kemlers aiz sāpēm šņukstēja.

Māršs rādīja virzienu un kliedza, bet Kemlers tikai truli blenza. Grēta nolauza gabaliņu piparmētru konfektes un pavicināja to zem Kemlera asiņainā deguna. Viņš izbāza mēli. Viņa ielika tam mutē pusi konfektes.

Kemlera nākamais belziens izslēdza visus starmešus un sadragāja ložmetēju pozīcijas.

Kazarmas: iznīcinātas.

Ķirurģijas nodaļa: saberzta pulverī.

Katra noslaucītā ēka atklāja muižas teritoriju, kas bija aiz tās, paverot Kemlera skatienam citas celtnes. Nebija vērts tukšot akumulatoru tādu būvju dēļ kā saldētava un sūkņu stacija.

Māršs norādīja uz šķūni, kurā glabājās akumulatori. „Iznīcini!”

Kemlers uzmeta zemajai ķieģeļu ēkai drūmu skatienu. Šķūnis nodrebēja, nekas nenotika. Gar vienu viņa mutes kaktiņu tecēja siekalas, mēnesgaismā tās izskatījās gaiši rozā.

„Iznīcini!” Atkal nekas nenotika. Muižas aizstāvjiem atkal bija izdevies pacelt vienu starmeti.

Māršs aplūkoja, cik lādiņa vēl bija atlicis Kemlera akumulatorā. Tas bija gandrīz tukšs.

Pār lauku atkal slīdēja prožektora gaisma, tumsā grebdama zigzaga līnijas un meklēdama uzbrucējus, pirms kārtējais Willenskrдfte belziens to atkal notriec.

Tieši brīdī, kad Māršs atvēra Kemlera drošības jostas slēdzeni, starmetis apstājās pie Mārša.

„Tur viņi ir!”

Māršs iemeta tukšo akumulatoru maisā un atkal parāva Kemleru. Grēta pasvieda viņam rezerves akumulatoru. Viņam tas izslīdēja no rokām. Kareivji kārtējo reizi atklāja uguni.

Kāds, iespējams, ka Pābsts, pavēlēja izslēgt prožektoru gaismu. Trijotne atkal bija nonākusi viņu redzeslokā, taču tie nevēlējās palīdzēt Kemleram, apgaismojot viņa nākamā uzbrukuma mērķi. Gaisma apdzisa, tomēr neiestājās tumsa, it kā nakts būtu pēkšņi sākusi baidīties no muižas.

Māršs, nogūlies uz vēdera, līda uz priekšu, lai aizsniegtu akumulatoru, kuru bija izmetis no rokām. Nakts pārtapa par dienu. Viņš paraudzījās augšup, pārbijies no tā, ko tur varētu ieraudzīt.

Treniņu laukuma vidū stāvēja kāds stāvs, kuru ieskāva violetu liesmu virpuļojošs vainags.

Reinhards mirdzēja kā atriebīgs saullēkts.

MANA pasaule bija haoss. Man krita ciet ausis no cilvēku radīta pērkona dārdu vētras, tā mani smacēja, sita man pa seju. Man sāpēja acis no nepārtrauktās tumsas un gaismas zibsnīšanas. Kad bumbvedēji lidoja man pāri, virs galvas lidoja arī to krava un krita man visapkārt. Katrs sprādziens šai naktī radīja gaismu un iegravēja manos plakstiņos mirstošās pilsētas kluso dabu.

Jūdzēm tālu man aiz muguras kāds milzīgs sprādziens pārvērta nakti dienā. Pirms triecienvilnis bija atplūdis pie manis, es zināju, ka

friči ir trāpījuši munīcijas rūpnīcai. Virs pilsētas pacēlās mutuļojoša uguns bumba, tik liela, ka es to pat redzēju savos spoguļos. Tās gaisma apsteidza pērkonu, bet dažas sekundes vēlāk es sajutu satricinājumu.

Zeme drebēja tik mežonīgi, ka Mulliner riepas pat atrāvās no zemes.

Es zaudēju kontroli pār mašīnu.

Dzenošajiem riteņiem slīdot pa labi, es griezu stūri pa kreisi, ieslīdēdams apvedceļā. Stīvensona mašīna pārslīdēja tam taisni pāri un ietriecās tieši pa vidu nefunkcionējošai strūklakai. Durvis manas sēdvietas pusē bija iebuktētas uz iekšu, tajās bija palicis nospiedums no strūklakas eņģeļa dibena un galvas. Druskās saplīsušais stikls kā skrotis izlidoja caur salonu. Strūklakas tukšajā baseinā bija uzradusies robaina plaisa. Roka sāpēja tā, it kā man tikko būtu iespēris ponijs.

Pamanījis bukti, es uztraucos, ka biju pavisam uzsēdinājis automobili uz strūklakas. Es kļūdījos. Tomēr, lai noceltu mašīnu no strūklakas, tajā pusē būtu pamatīgi jānoskrāpē mašīnas krāsa. Te nu bija un izbija vecā vīra iemīļotais auto.

Es steidzīgi devos tālāk, lai pagūtu atrast Līvu un Agnesi, pirms Luftwaffe atņem viņu dzīvību. No apvedceļa atzarojās šaurs ceļš, kas mani tālāk veda uz Stokas Oldermoru. Dzīvojamais rajons. Te man viss izskatījās vienāds. Priekšējie lukturi neko daudz nepalīdzēja.

Man bija vajadzīga kāda nolāpīta ceļazīme. Taču tās visas, protams, sargājoties no iespējamiem uzbrukumiem, bija aizvāktas.

Rolls Royce uzskrēja un bez aizķeršanās nonesa pirmo pastkas- <

tīti, kas man trāpījās ceļā. Nāvējošajā naktī pa gaisu aizlidoja vēstules un aploksnes. Pār Koventriju pārlija vēl viena tonna artilērijas, kamēr lūkojos uz apkārtējām adresēm, lai noteiktu savu atrašanās vietu un atrastu Līvas adresi. Lasīju adreses tajā gaismā, kas mirdzēja man aiz muguras, kamēr Koventrija dega un panīkušie prožektori krusteniski izgaismoja debesis.

Notriecu vēl piecas pastkastītes, toties beidzot atradu Līvas adresi. Bija jānoskaidro, kur ir Līva. Pa ceļam biju pabraucis garām piecām pilsētas patvertnēm. Vai viņa bija aizskrējusi uz vienu no

ķieģeļu bunkuriem, kas te vietām bija sacelti? Vai ari te bija kāda Andersona tipa patvertne?

Es biju gaidījis, ka ieraudzīšu rindu māju. Taču šis bija glītāks nams nekā mūsu māja Londonā, par ko man bija kauns. Skaistāks nekā viss, ko jebkad biju spējis viņai sniegt. Šī māja stāvēja kādu gabaliņu nost no ceļa, ap to bija apjozts neliels dzīvžogs, uz vārtiņiem veda bruģēts celiņš. Ciedra šindeļi, svaigs krāsojums. Šī bija tieši tāda māja, kādā mēs vienmēr naivi bijām domājuši, ka reiz dzīvosim. Ka nebūsim iestiguši Valvortā uz visiem laikiem. Kļūdījāmies, kļūdījāmies, kļūdījāmies.

Atstāju motoru darbojamies un gāju iekšā nepieklauvējis. Ja tur vēl kāds bija, pieņemot, ka viņi bija galīgi dulli, tad Hitlera bumbu svilpšanā un triecienu troksnī, kas tuvojās katru sekundi arvien tuvāk, viņi manu klauvēšanu tāpat nebūtu dzirdējuši. Pāris ielas aiz manis uzsprāga maģistrālais gāzvads. Es atsitos pret durvīm no sprādziena. Sajutu mutē asinis. Salīdzinājumā ar izvirdušo uguns bumbu Stīvensona mašīnas gaismas izskatījās kā svecīte blakus saulei.

„Līva!” es kliedzu. Atbildes nebija.

Izgājis cauri hallei, es nonācu viesistabā. Uz grīdas apgāzies gulēja Agneses pītais šūpulītis, uz tā mētājās rozā zilonīšu sedziņa. Skrienot cauri mājai, es paķēru Agneses sedziņu. Tā bija mitra. Manai meitai bija palikusi slikta dūša. Līva nebija paguvusi izmazgāt traipu.

„Līva!” Māja bija tukša.

Dievs, lūdzu, lai aiz šīs mājas būtu dārzs!

Izbrāzos cauri hallei, ēdamistabai, virtuvei. Uz šķīvja stāvēja atdzisusi omlete. Pusnakts uzkodas? Blakus virtuvei bija izejas durvis uz sētas pusi, kas stāvēja vaļā un pagalmā iepludināja mājā degošo gaismu. Uzpūta vējš, un durvis nočīkstēja. Kāds pa tām lielā steigā un neapdomīgi bija meties laukā.

Nākamajā brīdī jau biju ārā pa durvīm un joņoju uz pazīstamā Andersona patvertnes silueta pusi. Klauvējot ar dūrēm pa patvertni, tā rībēja kā gongs. Es laikam kādu izbiedēju, jo mana Agnese sāka raudāt. Viņas balsi es atpazītu jebkurā vietā.

„Līva! Olīvij! Atver, nolādēts!” Izkropļotā rīkle manus kliedzienus pārvērta vājprātīgā aurošanā.

„Ak dieniņ!” teica kādas vecas kundzītes balss. Tā pilnīgi noteikti nebija mana sieva.

Atvērās durvis. Uz mani skatījās kāds vīrietis. Viņš izskatījās aptuveni manā vecumā, kaut gan bija saglabājies daudz labāk nekā es. Viņam ap kaklu bija garīdznieka apkaklīte. Blāvajā lampas gaismā es patvertnē neko nevarēju saskatīt. Viņš iespaidīgā žēlastībā aplūkoja manas rētas un manu sejas izteiksmi, ko varēja raksturot vien kā pārbolītu ģīmi.

„Ser,” viņš teica, paņēmis mani aiz rokas, „jūs tagad esat drošībā. Lūdzu, pievienojieties mums!”

Ja es būtu bijis tuviniekus zaudējis draudzes loceklis, viņa balss tonis būtu tieši tas, kas man vajadzīgs. Maigi parāvis, viņš mēģināja mani ievilināt iekšā. Drosmīgs zellis, viņš tā uzvedās, neskatoties uz to, ka krītošo bumbu svilpieni kļuva arvien skaļāki un mūs visapkārt ielenca bumbu sprādzienu triecieni.

Nākamā netālu nokritusī bumba nogrūda mūs pie zemes. Būvgruži kā naži nolija pār manu muguru un galvu. Izklausījās, it kā pa patvertni dauzītos krusa.

Vikārs pielēca kājās un centās mani ar visu spēku ievilkt patvertnē. Es atkal saucu Līvu.

Ēnās kāds kustējās. Pavecā kundzīte pagāja malā, un tur jau viņa stāvēja, mana Olīvija, turēdama uz pleca bērniņu kā izspūrusi Madonna. Viņa blenza uz mani.

„Komandieri?”

REINHARDA spožums uz visām pusēm meta asas ēnas. Katru gruvešu ķieģeli, katru nokaltušo rudens zāles stiebriņu apmirdzēja viņa spozme. Karstums no viņa ķermeņa strāvoja viļņveidīgi un visu apkārtējo izkropļoja kā tuksneša mirāžu.

„Reibold! Pasteidzies!” Grētas balss skanēja nervozi. Tas bija kaut kas jauns. Māršām tas nepatika. Ap Reinhardu mirgojošais karstums izpletās arvien lielāks, it kā viņš piepūstu balonu. Tas kļuva arvien plašāks un plašāks. Viņa Willenskrдfte plosījās pa zemi, un nomīdītā zāle liesmodama pārvērtās pelnos. Izplatoties karstumam, izārdītais grants piebraucamais ceļš pārtapa par burbuļojošu izdedžu rētu. Šur tur sasnigušais, mēness apspīdētais sniegs pārvērtās pārkarsētā tvaikā.

Māršs sniedzās pēc rezerves akumulatora, paķēra to un apgriezās riņķi. Uzmeta skatienu mirgojošajam mēnesim. Reinharda karstuma siena brāzās viņiem arvien tuvāk, tā bija pārāk plata, lai viņi varētu no tās izvairīties.

Grēta turēja gatavībā Kemlera savienotājus. Māršs ar tik lielu spēku iegrūda vietā viņa akumulatoru, ka pārrāva pušu četrpunktu drošības jostas sprādzi. Grēta iesprauda vadus. Klik!

Māršs parādīja uz neredzamās nāves paisuma vilni, kas tiem tuvojās lielā ātrumā.

„Siena!”

Kemlers drūmi paskatījās. Sarauca pieri. „S-s-s!”

Nebija ko redzēt. Viņš nesaprata.

„Siena!" nobļāvās Māršs. Šai rudenīgajā naktī viņa elpa vairs nctvaikoja.

Nekā. Kemlers iekurnējās.

Māršs viņu iepļaukāja. „SIENA!” Kemlera sejā parādījās apjukums un dusmas. Nakts kļuva silta, pārāk silta, tik silta, it kā viņš Viļa iemīļotākajā krogā sēdētu pārāk tuvu kamīnam.

Māršs vēlreiz iesita Kemleram. „Siena, nolādēts, siena!”

Kemlers, juzdamies satraukts, aizvainots un dusmīgs, Māršām vicināja ar rokām. Māršs noelsās aiz sāpēm ribās, kad muskuļotais plānprātis paspēra viņu malā.

„Mm! Mā!” Kemlers gaudoja. „Si! S-s-s!”

Viņa užacis saraucās, viņa apakšlūpa uzliecās gandrīz līdz viņa degunam. Tā bija skumju grimase, koncentrēšanās drūmais skatiens, nespēcīgu dusmu sejas izteiksme.

Kaut kas ap Kemleru ieņirbējās. Gaiss sprakšķēja. Taču tā nebija elektrība… tā bija skaņa, ko rada neskaitāmas sīkas vienībiņas, kad tās saslēdzas savās vietās. Ja Māršs joprojām būtu stāvējis priekšā Kemleram, tad Willenskrдfte izvirdums būtu saspēris Māršu lupatu lēveros, kad būdīgais vīrietis beidzot ļāva vaļu savam gribasspēkam.

Māršs nevarēja redzēt to barjeru, kas izbrāzās ārā no Kemlera ķermeņa, vienīgi to, kā tā lauza zvaigžņu gaismu un Reinharda izstaroto lāpas mirdzumu, taču viņš zināja, ka tā bija cietāka par dimantu. Tās pārvietošanās gandrīz vai izsūca no Mārša plaušām visu gaisu, viņam aizkrita ausis. Zeme zem kājām pacēlās. Augošā zemes barjera zemē izraka jardu dziļu vagu, ardama tonnām augsnes un akmeņu, tā nekļuva lēnāka.

Tā traucās pretī pelnu sienai un pārgrauzdētajai zemei.

Māršs pietupās. Grēta pieslējās stāvus, lai noraudzītos gribasspēku cīņā, kas norisinājās viņas māju nopostītajā teritorijā.

Sakultā zeme traucās pa priekšu Kemlera Willenskrдfte, gluži kā ūdens traucas pa priekšu milzīga kuģa priekšgalam. Tā pārkāpa pāri Reinharda uguns līnijai. Vienā acumirklī aukstā, mitrā zeme izcepās, māls bira un šķīda pret Kemlera nepielūdzamo sienu. Tūktstošiem pusdienu šķīvju vienlaicīgi šķīda pret tūkstošiem kāpņu. Māršs ar rokām aizspieda ausis.

Karavīri izšāva zalves no savām šautenēm un ložmetējiem. Zalves bezspēcīgi nošķindēja gaisā.

Kemlera barjera tik un tā virzījās uz priekšu. Mierīgi. Vienaldzīgi. Pārdabiskās uguns neskarta. Karstuma mirgošana pārtapa kaleidoskopiskā virpulī, kad Kemlers to stūma atpakaļ pie sava radītāja. Reinhards trakoja nokaitētā oreolā. Reinhards pūlējās izsvilināt caurumu Kemlera gribasspēkā, un gaiss kļuva violets. Māršs saoda vieglu ozona plūsmu.

Reinhards atkal uzliesmoja un mirdzēja vēl spožāk. No žilbinošās gaismas Māršām gar acīm skraidīja zaļi un purpursarkani silueti.

Āriešu salamandra nevarēja neko izdarīt, lai apturētu vai vismaz palēninātu plānprātīgā radītās barjeras nežēlīgo tuvošanos.

Tomēr Reinhards to nekad nepieļautu. Nē. Viņš nekad nepadotos garīgi atpalikušajam. Sevišķi tad, ja visapkārt bija tika daudz aculiecinieku. Māršs cerēja, ka Reinharda lepnums gūs pārsvaru pār viņa veselo saprātu. Vēl tikai mazliet ilgāk…

Viņš saprata, ka, lai gan Kemlers bija nepieskaitāms, viņa prāta vienkāršība bija priekšrocība. Viņu netraucēja nekādas domas, kas liktu viņam apjukt vai traucētu koncentrēties. Viņš saprata vien dažus jēdzienus, un ar Gotterelektron enerģijas palīdzību viņš tos realizēja. Kemlers bija tā koncentrējies uz jēdzienu „siena”, kā spētu vienīgi vientiesis.

Reinharda niknums sitās pret to kā maza bērna nespēcīgas dūrītes dusmu lēkmē. Barjeras ātrums palēninājās. Svārstījās.

„Siena!” Mārša kliedziens kaut ko pārrāva. Viņam gar rīkli notecēja rūgts sāļums.

Kemlers izlauzās cauri. Pār muižas zemi šļakstēja pārkarsētā gaisa virmojošās plūsmas. No visa, kam tās pieskārās, izvirda uguns spļāvieni.

Vīri kliedza. Treniņu laukumā smirdēja pēc ceptas cūkgaļas.

AGNESE ieraudājās. Līva teica: „Ko jūs…”

Es sagrābu viņu aiz plaukstas locītavas, vilkdams uz durvju pusi. „Mums jādodas prom.”

„Ser,” teica vikārs, „tas ir neprāts! Ārā nav droši!”

Es teicu Līvai: „Kopā ar mani būsiet lielākā drošībā.” Es vilku viņu prom spēcīgāk.

„Arī jums šeit pietiks vietas,” teica Līva. Pietiekami pārvarējusi sākotnējo apjukumu, lai saprastu, ka es grasos viņu izvest ārā no patvertnes brīdī, kad norisinās viena no smagākajām bombardēšanām, kādu Lielbritānijā jebkad piedzīvojusi, viņa paliecās pretēji tam virzienam, kurā es viņu vilku. Es apliku otru rokai viņai ap vidukli un virzīju viņu uz durvju pusi.

„Čārlzs! Dari kaut ko!” teica vecā kundzīte. Viņa sēdēja uz saliekama beņķīša blakus saliekamajai gultai. Viņi manai meitai ar segām un spilveniem bija iekārtojuši pagaidu gultiņu. Labi ļaudis. Viņu Andersona patvertnē nebija tās pelējuma smakas, kas vēdīja tajā, kuru biju uzcēlis es.

Vikārs aizsprostoja mums ceļu. Viņš teica: „Es nedrīkstu jums ļaut aizvest šo dāmu. Viņa šeit ir mūsu viesis.”

Es ieskatījos viņam acīs. „Es nedrīkstu jums ļaut sevi apturēt.” Es ar lielāko prieku piekautu jebkuru, kam mugurā ir garīdznieka tērps, un uzsvilpotu kādu jautru meldiņu, aizejot un ļaujot viņam ar sievu nomirt, ja tas man garantētu savas sievas un meitas izglābšanu. Iespējams, ka tieši to viņš ieraudzīja manās acīs. Viņš pakāpās malā.

Agnese kliedza mums ausīs. Līva centās izrauties no mana tvēriena. Tomēr viņa nespēja pienācīgi pretoties, turot rokās mūsu bērnu. Viņa uzgrūdās man virsū. Es cerēju, ka viņa nesajuta sasprindzinājumu manās biksēs. Pat tagad, kad viss juka un bruka, viņa mani uzbudināja.

„Komandieri, lūdzu!”

Es pieliecos viņai klāt, tāpat kā biju to darījis, kad pārnācu no darba, un noskūpstīju vasaras raibumus uz viņas kakla, un iečukstēju viņai ausī: „Uzticies man! Esmu šeit ieradies, lai izglābtu tavu dzīvību. Un es domāju, ka tu to zini.”

Es biju domājis, ka protu nolasīt jebkuru viņas sejas izteiksmi, visu emociju gammu, katru domu, kas iemirdzējās viņas acis. Taču, kad viņa pagriezās, viņa mani nopētīja ar tādu sejas izteiksmi, kādu es nekad dzīvē nebiju redzējis. Nezinu, ko viņa ieraudzīja, taču visa pretestība, kas bija viņas gurnos un mugurā, izkusa kā nebijusi, kad viņa ļāvās manam pieskārienam.

„Mums jāpasteidzas.” Es virzīju viņu uz durvīm. Neteikuši vairs ne vārda, mēs pametām vikāru un viņa sievu. Viņi noskatījās, kā mēs aizejam. Viņš aiz mums aizvēra savas patvertnes durvis, un tur ārpusē paliku tikai es, mana ģimene un Luftwaffe. Sī bombardēšana līdzinājās visām šausmām, ko biju redzējis oriģinālajā vēsturē. Ja Grēta kaut kam ķērās klāt, tad noveda to līdz galam.

Līva ļāva man paņemt Agnesi. „Man uz ielas stāv mašīna. Skriesim!”

Viņa novilka kurpes un nesās uz mājas pusi. Es skrēju aiz viņas, kušinādams Agnesi. Zinu, tas bija muļķīgi, bet viņa bija mana meita, un viņas raudas sāpināja mani vairāk nekā nāve un postījumi man visapkārt.

Līva pieturēja virtuves durvis un ielaida mani iekšā. Iztraucāmies cauri mājai. „Nav laika!” es nokliedzos, kad viņa apstājās, lai paņemtu pīto gultiņu. Līva izskrēja uz bruģētā celiņa, tad apstājās. Es uzskrēju viņai virsū. Viņa nolīgojās kā vītols marta vējos.

„Mana pēda,” viņa teica. Augstu debesīs ieskanējās spalgs svilpiens.

Uz ietves bija sabirušas stikla lauskas. Tuvējais sprādziens, tas, kas mani un vikāru bija nogāzis pie zemes, bija izspridzinājis logus. Es atdevu viņai Agnesi. Viņa salieca vienu roku un ieguldīja tajā mūsu bērnu.

„Tā,” es teicu. Paņēmu Līvas neaizņemto roku un pārliku to sev pār plecu, otru roku apliku viņai ap vidukli. Tā, kā mēdzu to darīt, kad mēs dejojām radio spēlētās mūzikas pavadībā. Viņa nedaudz pieliecās, saliekusi ceļus, jo saprata, ko grasījos darīt, pirms to vēl biju pateicis. Paceļot viņu, es ignorēju sāpes, kas uzliesmoja manā celī. Centos, bet es nespēju ignorēt viņas pienbaltās kājas, ko bija atsegusi kleita.

Zem kājām kraukšķot stiklam, es nesu savu ģimeni uz mašīnu. Es biju ienesis Līvu mājās Valvortā tajā dienā, kad apprecējāmies. Gluži tāpat kā tagad, taču todien mums nebija jānotur rokās arī bērns. Es zinu, ka tonakt mēs radījām Agnesi. Līvas mati kutināja manu seju. Viņa paostīja gaisu, it kā censtos atpazīt kādu smaržu.

Es tagad nebiju tik stiprs kā jaunībā. Taču man rokās bija Līva, un tajā bridi es jutos gatavs noiet jūdzi, ja tas nozīmētu, ka tikmēr varēšu viņu turēt savās skavās. Svilpiens kļuva skaļāks, taču dobjāks. Es saviebos aiz neizturamajām sāpēm celī.

Šļūkājot es noslaucīju no maza ietves gabaliņa lielāko daļu gruvešu, tad nolaidu Līvu zemē blakus mašīnai. Līva it kā starp citu teica: „Man šķiet, ka pazīstu šo mašīnu.”

Svilpiens pārtapa par dūkoņu, pēc tam par trim atsevišķām dūkoņām.

Nosēdināju Līvu un Agnesi sev blakus, apsēdos pie stūres un ieliku pirmajā ātrumā.

Nebiju vēl paspējis pārslēgt otro ātrumu, kad atpakaļskata spogulī manas acis apžilbināja trīs zibšņi, kas viens aiz otra strauji krita. Aiz mums bumbas kā pērļu virtene nokrita pār ceļu. Trāpījumi saplūda vienā kopējā zemestrīcē, satricinot ceļu zem mašīnas riepām un sametot Ro/ls Royce. Līva pārliecās pār Agnesi, ar savu ķermeni sniedzot Agnesei patvērumu. Agnese brēca. Mašīna griezās.

Skatam pavērās tikko notikušie postījumi. Pirmā bumba bija nošķēlusi ielas malu pārsimts jardus no mums. Otrā bija radījusi krāteri tieši pa vidu ielai pusceļā no tās vietas, kur biju atstājis mašīnu. Trešā bija piezemējusies vikāra dārzā. Pār mums lija karsti bruģakmeņi, mājas un patvertnes paliekas.

Līva noelsās: „Augstais Dievs!” Viņa čukstēja: „Didrija. Marija kungs.”

Nedomā par to! Es sev pavēlēju. Tu vēl neesi beidzis. Velti visu uzmanību savam uzdevumam!

Es uzliku roku uz ātrumu pārslēga, taču ātrumi nepārslēdzās. Mana roka pārāk trīcēja.

Būtu es ieradies piecas minūtes vēlāk, viņas jau būtu mirušas.

„Kā?” Līva čukstēja. Viņa raudāja.

Es pagrozīju galvu. „Mēs vēl neesam nokļuvuši drošībā.” Es esmu pārliecināts, ka viņa dzirdēja manā balsī histēriju. Lai cik ieelpas es veiktu, tās nespētu izkliedēt tukšumu manās krūtīs. Kurš gan spētu būt mierīgs, ja lode izšķirtu viņa matos celiņu?

Brauc, es sev teicu. Tu vēl neesi uzveicis Grētu.

Drebošā roka mani joprojām neklausīja, un es nespēju pārslēgt ātrumu. Līva redzēja, ka es netieku galā. Viņa uzlika savu roku uz manējās. Kopīgiem spēkiem mums izdevās pārslēgt ātrumu.

Mēs braucām uz ziemeļiem, ārā no pilsētas. Cauri naktij mums sekoja izpostīšanas kakofonija.

DRUSKAS sasistos muižas gruvešus ieskāva uguns vētra.

Labs zēns, domāja Māršs. Viņš aplika roku ap Kemleru, kas pie sevis bezpalīdzīgi raudāja. Lai tas komandieris iet pie velna, viņš nodomāja. Nogriezīsim viņam vadus. Aizvedīsim uz Londonu. Atradīsim viņam mājas.

Viņš pagriezās pret Grētu un pajautāja, vai viņai ir palikusi vēl kāda piparmētru konfekte. Mārša seju sakutināja kaut kas mīksts. Tas viņam atgādināja par Līvu, kā viņi gulējuši gultā un kā viņas mati pārkrituši pār viņa seju un kaklu, kad viņš pieglaudies viņai pie auss. Kutēšanai sekoja metālisks čuksts, līdzīgs naža asmenim, kas izlido cauri naktij, lai pāršķeltu uz pusēm mēness staru, un tas apstājās, atskanot ātrai, slapjai skaņai, kas kaut ko saplēsa. No Kemlera puses pret Mārša kaklu kaut kas nopakšķēja.

Viņš pagriezās, domādams, ka garīgi atpalikušais bija viņam iespļāvis. Taču no Kemlera rīkles šļācās asinis. Mēness un uguns liesmu jauktajā gaismā tās mirdzēja kā otra mute, kas vēma asinis. Ar acs kaktiņu Māršs redzēja, ka ievainojums stiepjas līdz žokļa stūrim. Vēl viena jauna strūkla.

Asinis gāzās no Kemlera rīkles kā no ūdenskrituma. Viņa ieplestās, izbijušās acis aizgriezās uz augšu. Māršs palēca sānis, lai druknais vīrietis krītos nepiespiestu viņu pie zemes.

Sī slepkavība norisinājās vien pāris sekundes. Māršs spēra uz to pusi, kur stāvēja Kemlera slepkava, kas pārgrieza viņam rīkli, taču Haike jau bija prom.

Velns, velns, velns! Kur viņa ir?

Māršs pieplaka pie zemes, griezās. Viņš ar skatienu pārmeklēja zemi, lai samanītu kādu kustību, kādus soļus. Taču mirguļojošā uguns gaisma meta uz zemes nevienmērīgas ēnas. Haike viņam iespēra pa deniņiem. Viņš atgāzās Kemlera asiņu peļķē. Apgriezās riņķī. Pielēca no jauna kājās.

Nošļakstīta ar asinīm. Viņa nevarēja pārgriezt Kemleram rīkli, netiekot nošļakstīta pati. Vai izšļakstītās asinis, nonākot uz viņas ādas, arī kļuva neredzamas? Kad Kemlers bija sācis asiņot, viņas nazis nebija redzams.

Pa kreisi no viņa bija dzirdama kāju šļūkšana, tāda skaņa, it kā uz grants paslīdētu zābaks. Māršs metās malā. Neredzams asmens uzplēsa viņa plecu. Viņš pagriezās, vēlreiz spēra zilajā gaisā. Viņš juta, ka ar pirkstgalu kaut kam tik tikko pieskaras, it kā būtu pavisam nedaudz aizsniedzis Haiki. Ja arī viņš tai bija iesitis, viņa neizdvesa ne pīkstiena. Viņš šaubījās, ka būtu sāpīgi trāpījis.

Viņš atkal palēca malā, un tā darīja ik pēc pāris sekundēm. Diezgan nogurdinoša nodarbe, lai izdzīvotu. Grēta darīja tāpat. Viņi kustējās kā marionetes, kurām sapinušies striķi. Šīs haotiskās dejas mērķis bija izjaukt viņu uzbrucējas plānus.

Šī deja gan neliedza Haikei iecirst brūces Māršām uz rokām, krūškurvja un sejas. Dažas bija seklas, dažas dziļas, taču visas sāpīgas.

Māršs mežonīgi novicināja maisu, kurā bija samesti fon Vestarpa pieraksti. Tas nepieskārās Haikei, taču šļūcošie soļi viņam pateica priekšā, ka Haike bija pamukusi malā. Viņš paliecās uz vienu sānu un juta, kā viņam gar seju tiek novicināts naža asmens. Vēlreiz pieliecās un sadūrās ar neredzamu šķērsli.

„Ūūf,” viņš teica. Haike neizdvesa ne skaņas.

Grēta pienāca no mugurpuses un iespēra viņa neredzamajai uzbrucējai. Māršs nevarēja pateikt, vai Grēta bija trāpījusi. Grēta metās sāņus.

Viņš sniedzās pēc Haikes, mēģināja ar viņu cīnīties, piespiest pie zemes viņas rokas, taču viņa jau bija aizdancojusi prom. Viņa bija apmācīta pārāk labi. Viņas tvaikojošajai elpai būtu bijis viņu jānodod, taču viņa to aizturēja, šķita, ka viņa elpoja tikai tad, kad Māršs neskatījās viņas virzienā. Viņa centieni tika atalgoti ar pamatīgu cirtienu apakšdelmā.

Atkal atvēzējot maisu, āda ap dziļajām brūcēm atvērās. Viņam gar rokām tecēja asins tērces, saplūstot lielākās straumēs un noklājot viņa rokas. Maisa gals slīdēja viņam ārā no pirkstiem, palielinot vēziena loku un izsitot viņu no līdzsvara. Haike iezvēla ar zābaka purngalu pa Mārša sāpošo celi. No pēkšņā agonijas uzliesmojuma viņš vairs nespēja nostāvēt kājās. Viņš nokrita zemē un ripodams centās izvairīties no neizbēgamajiem sitieniem. Viņam tas neizdevās. Viņa ribās, kas sūrstēja jau pēc Kemlera, uzliesmoja jaunas sāpes. Viņam kļuva grūti elpot.

Tomēr, kamēr vien Haike viņu sita, viņš zināja, kur viņa atrodas. Viņš palēnināja savas kustības, aiz sāpēm griezdams zobus, cerēdams izlikties par drošu mērķi. Haike bija slīpēta un zināja, ka no vienas atrašanās vietas nedrīkst uzbrukt ilgāk par dažām sekundēm. Taču viņš bija neaizsargāts, notriekts pie zemes, viņa ādu klāja kāds pusducis asiņojošu brūču… Blaukš. Blaukš. Blaukš.

Māršs ar vienu roku sagrāba neredzamo zābaku un ar otru roku atvēzējās, un belza Haikei ar pilno maisu. Kā no zila gaisa parādījās nazis un iekrita krūmājos. Māršs rāva viņu aiz zābaka, pielicis visus spēkus, kas vēl nebija viņu pametuši pa atvērtajām brūcēm.

„Uūf.” Mēnesgaismā iespīguļojās Haikes elpa.

Viņš pa pusei taustījās, pa pusei klupa virsū vietai, kur viņa bija nokritusi. Kad viņa asinis pieskārās Haikei, tās pazuda. Haike iedūra pirkstus viņa rīklē, viņa brūcēs, viņa acis. Viņam rādījās zvaigznītes, no sāpēm viņa tvēriens kļuva vaļīgāks. Viņš bija Haiki piespiedis pie zemes, tomēr viņa atbrīvojās.

Piekalis skatienu pie zemes, ar acīm meklēdams jebkādu kustību, viņš sacīja: „Grēta mums i…”

Kaut kas pavisam cieši apžņaudzās ap viņa rīkli, aizspiežot balseni. Haike bija garāka par Māršu. Kad viņa cēla Māršu uz augšu, viņa pēdas atrāvās no zemes. Viņas muskuļotie apakšdelmi bija piespiesti pie viņa pleciem, viņas krūtis — pie viņa muguras. Viņas josta iežmiedzās mīkstajos audos ap viņa rīkli. Sperdams Māršs nekam netrāpīja, viņš centās ar galvu iesist Haikei pa seju, taču josta žņaudza pārāk stipri. Viņa elpvadā nokrakšķēja skrimslis.

„Tevis dēļ esmu palikusi bez mājām,” sacīja Haike.

Viņas karstā elpa tvaikoja pret viņa kaklu. Tā smaržoja pēc viņas ēstajām vakariņām. Viņa skatienam aizpeldot, muiža sāka izgaist gara, tumša tuneļa galā.

Haike spalgi iekliedzās. Josta kļuva vaļīgāka. Māršs sēkdams nokrita zemē.

Neredzamā sieviete vairs neizmantoja savu Willenskrдfte. Nē, bija pārgriezti viņas vadi. Un mugurpusē uz viņas krekla, nedaudz virs vidukļa, blakus nierēm bija izplūdis tumšs traips. Grēta bija atradusi nomesto nazi.

Agonija lika Haikes sejai saviebties parodijā par sevi pašu. Krītot uz ceļiem, viņai ar dūri izdevās iesist Grētai pa seju. No sitiena Grētas galva aizgriezās, un pa degunu sāka tecēt asinis.

Grēta ar pirkstu pieskārās pie asiņojošā deguna, tad nolaizīja to.

„Nē,” viņa teica. „Ar to nepietiks.”

Viņa nostājās Haikei aiz muguras. Otra sieviete centās turēties uz ceļiem, taču, roku piespiedusi pie durtās brūces, viņa zaudēja līdzsvaru. Grēta atvienoja savus vadus un apmeta tos Haikei ap kaklu. Viņa rāva. Haike atliecās uz aizmuguri.

Grēta iečukstēja otrai sievietei ausī.

Haike iebelza Grētai ar elkoni. Māršs, dzirdēdams būkšķi, sarāvās. Tomēr augumā īsākā sieviete nelaida vaļā.

Māršām gāzelējoties un ceļoties kājās, Haikes ieplestās zilās acis, kas bija dzidrākas nekā vasaras debesis, sekoja Mārša kustībām. Viņš izvilka aiz jostas aizbāzto fon Vestarpa Lugeru.

Viņas skatienā nebija ne mazāko izbaiļu, vienīgi naids, kad viņš piespieda ieroci viņai pie deniņiem. Viņš nezināja, vai tas bija pret viņu, pret Grētu vai pret abiem.

Lode smadzenēs. Komandieris to bija norādījis skaidri un gaiši. Tam bija kaut kāds sakars ar autopsiju, viņu smadzenes nedrīkstēja palikt neskartas.

Grēta atlaida Haikes ķermeni. Tas sabruka zemē. Drošs paliek nedrošs, tāpēc Māršs ielaida vēl vienu lodi mirušās sievietes pierē. Tad viņš pārliecās pār Kemleru un iztukšoja fon Vestarpa ieroci, izšaujot divas atlikušās lodes.

Katrs elpas vilciens dūra kā līdz baltkvēlei nokaitēta adata, lauzdama uz pusēm viņa ribas. Haike bija salauzusi vismaz vienu. Varbūt pat vairākas. Kad viņš kustējās, iecirstās brūces vērās vaļā un ciet kā mazas mutītes.

Viņi devās uz mežu. Uz mašīnu, ko bija tur noslēpis. Viņam bija jāatbalstās pret Grētu. Arī viņa kliboja.

Viņa teica: „Es braukšu pie stūres.” Māršs ievēlās pasažiera sēdeklī, būdams sāpju pārņemts un noguris.

„Viss būtu varējis noritēt gludāk,” viņš nomurmināja.

IZPOSTĪŠANAS kakofonija bija dzirdama, pat iebraucot dziļos laukos. Stundu pirms saullēkta mums beidzās benzīns.

Es apstājos lauka malā, paķēru rezerves degvielas kannu un iegāzu tās saturu tvertnē. Viss aplējos ar benzīnu. Kopš brīža, kad par mata tiesu Stokas Oldermorā izglābāmies no nāves, manas rokas vēl nebija beigušas trīcēt.

Līva izkāpa no mašīnas. Viņa izstaipījās, nožāvājās. Pēc mokošās nakts arī viņa jutās ne savā ādā. Visa brauciena laikā mēs nebijām runājuši. Neviens no mums nespēja aprast ar situāciju. Es nespēju noticēt, ka manas meitenes nu bija drošībā. Vai tad Grēta to nebija paredzējusi? Vai viņa kaut kur tālāk ir novietojusi snaiperi? Kādi pārsteigumi mūs sagaida Londonā? Un kas attiecas uz Līvu…

„Paldies!” viņa teica. „Es zinu, ka nekad līdz galam nesapratīšu, kas šonakt notika, bet paldies jums!” Viņa notrausa asaras. „Man ir tāda sajūta, it kā jūs šeit būtu nosūtīts, lai mūs pasargātu.”

Tā arī ir. Un gribēju jau viņai to teikt, taču viņa ar savu roku aizsedza manas lūpas. Es sajutu sāls garšu.

„Paldies! Par visu.”

Viņa mani apskāva. Es viņu. Viņa čukstēja: „Kopā ar jums es jūtos drošībā, Džonatan! Es gribu, lai mana meita uzaug, juzdamās tieši tāpat.”

Un te nu tas bija: pavērsiens, ko biju lūdzis. Otra iespēja, par kuru biju cīnījies. Vajadzēja vien atgriezties desmitiem gadu attālā pagātnē, aizsūtīt viņas vīru pašnāvnieka misijā un izglābt viņu no Luftvuaffe. Bez jebkādas vilcināšanās darītu to atkal, lai tikai dzirdētu netiešo piedāvājumu Līvas vienkāršajos vārdos. Šķita, ka sirds izlēks pa muti.

Līva ieskatījās man acīs. Viņas lūpas pavērās. Aiz pārpilnās sirds man ļima ceļi.

Kā gan skūpstīt pašam savu sievu varētu būt neuzticība?

Viņas vīrs nebija viņu pelnījis. Es pazinu Līvu labāk. Es biju mācījies no savām kļūdām. Viņam nekad nebūtu tādas iespējas. Es paliecos viņai pretī.

Taču ja nu mēs būtu mainītās lomās un es uzzinātu par šo mirkli starp Līvu un kādu citu vīrieti? Uzzinātu, ka viņa bija atvērusi savu sirdi citam, piedāvājusi to citam? Tas mani salauztu.

Viņas vīrs, iespējams, ir izdzīvojis. Nebūtu godīgi uzkraut viņam kļūdas, ko nekad nav pieļāvis. Var jau būt, ka viņš nebija pelnījis Līvu, taču viņš bija pelnījis iespēju būt labāks vīrs, nekā biju es. Līva bija pelnījusi labu vīrieti. Lielisku vīrieti. Mans vilciens jau bija aizgājis. Fakts, ka es tur stāvēju, trīcot aiz iekāres un nevarot pieņemt lēmumu, to pierādīja. Tomēr viņš vēl nebija visu nokavējis.

Es novērsos. Viņa noskūpstīja manu vaigu.

Tas bija vienīgais, ko visā savā dzīvē biju izdarījis pareizi. Un tas man lika vēlēties nomirt.

Šoreiz labāk izdari visu pareizi, es teicu savai jaunākajai versijai.

1940. gada 1. decembris Admiralitātes citadele, Londona, Anglija

Garajā betona ejā atbalsojās Vīla soļi. Lejā pa kāpnēm plūda žūstošas krāsas aromāts, kur tas kā migla pārklāja bunkura zemākos līmeņus. Pēc katras ieelpas viņam rīklē dūrās izgarojumu tvaiki. Šeit vēl nebija iedarbināta ventilācijas sistēma, Vils pa ausu galam bija dzirdējis pāris inženieru sarunu par to, ka esot kaut kādas problēmas ar ogles filtriem. Pie sienām un griestiem bija piestiprināts metāla cauruļvads, kura iekšpusē bija izvilktas telefona un telegrāfa līnijas. Ik pēc piecpadsmit pēdām uz tā ar trafaretu dzeltenpelēkā krāsā bija uzkrāsots VN. „Valdības nepārtrauktība”. Vils pieņēma, ka premjerministra komandcentrā, kas atradās tepat blakus Sv. Džeimsa parka dienvidaustrumu stūrim, ir līdzīgs cauruļvads.

Vēbers savus personu apliecinošos dokumentus pasniedza Karalisko jūras spēku sargkareivim. Vils darīja tāpat. Sargkareivis pārbaudīja, vai viņu vārdi bija piekļuves sarakstā. Pirms viņiem atļāva iziet caur kontrolpunktu, abu vīriešu fotogrāfijas tika rūpīgi nopētītas. Vils sekoja otram vīrietim caur vairākām telpām, kas atradās viena aiz otras, tās atgādināja hermētisko telpu zemūdenē vai vārtus palisādes sienā kādā viduslaiku cietoksnī. Viņam aiz muguras ar dzelzi apkaltas durvis noklaudzēja tik skaļi, ka nograbēja cauruļvadi. Šeit gaisu bija

skāruši eidoloni, kuru pēdējais apciemojums to bija padarījis taukainu, līdzīgu sasmakušam sviestam. Saturs gumijas pūslī, kas bija piesiets pie Viļa rokas un paslēpts zem krekla, šļakstījās, atsitoties pret viņa elkoņa ieliekumu. Izlikdamies, ka viņam saniezējās roka, Vils divreiz pārbaudīja noslēdzošo krānu, kas bija paslēpts tieši virs viņa plaukstas locītavas.

Sabiedrība zināja, ka Admiralitātes citadelei ar savām šaujamlūkām un divdesmit pēdu biezajām dzelzsbetona sienām bija jākalpo kā neieņemamam bastionam, ja iebruktu friči. Tas, domājams, varētu pat izturēt tiešu Luftwaffe trāpījumu. Taču tas vēl nebija pārbaudīts.

Šie pārdomātie drošības pasākumi nozīmēja, ka Māršām nebūs ne mazāko iespēju sabotēt vēl vienas pārrunas, kā arī to, ka Vils nevarēs aizbēgt, ja pārējie burvji atklās viņa blēdīšanos. Cūkas asinis nebija tik viegli izmazgāt. Trenējot roku veiklību, Vils jau bija sabojājis divus kreklus. Māršs bija prasīgs uzraugs.

Teletaips drukāja ložmetēja ātrumā, šie trokšņi pavadīja Viļu un viņa pavadoni kamerā, kas atradās trīsdesmit pēdas zem zemes. Tur abi pievienojās Graftonam un Hargrīvsam. Teletaips saņēma reāllaika svaigākās ziņas no KGS sektoru vadības stacijām un Mājas ķēdes signālu virziena noteikšanas novērošanas posteņiem. Graftons izlasīja kārtējos kodolīgos ziņojumus, kas drukājās no teletaipa, un izkārtoja spraudītes uz kartes Anglijas dienvidaustrumos, Lamanša jūras šaurumā un Ziemeļfrancijā. (

Spraudītes apzīmēja KGS ticamākos minējumus par to, kur varētu atrasties ienākošie bumbvedēji un kāds irto izvietojums. Šonakt mirs nevainīgi briti. To skaits būs mazāks, ja Asinszāle panāks, ka aizstāvjiem palīdz pārdabiski spēki. To skaits būs lielāks, ja Vils salaidīs grīstē šīs pārrunas.

„Pasteidzieties!” teica Hargrīvss. Viņš paņēma blakus teletaipam esošo dzīvsudraba termometru. Ja viņi plānoja sekmēt šīs nakts aizsardzību, tad viņiem bija jāvienojas ar cidoloniem un jāparūpējas, lai cena tiktu nomaksāta.

Šonakt eidoloni bija jāizsauc Graftonam un Vēberam. Vils apdomāja šo situāciju, kamēr viņi vilka ārā savus nažus.

Pirms divām nedēļām, kad Māršs bija veiksmīgi pārradies ar Līvu un Agnesi, Vils pirmo reizi kopš Asinszāles pirmsākumiem bija pienesis iedvesmojošas ziņas. Pēc Stīvensona domām, kurš bija kā piekalts bezvadu radiopārtveres stacijai un noklausījās spiegu ziņojumus, nākamajās četrdesmit astoņās stundās pēc Koventrijas uzlidojuma bija ārkārtīgi palielinājies ienaidnieka radio ziņu apjoms saistībā ar REGP. Bija noticis kaut kas nozīmīgs.

Jaunākais Māršs bija izpildījis savu misiju. Vai vismaz bija nopietni mēģinājis.

Taču īstermiņā jaunākās ziņas vecākajam Māršām ļāva brīvāk ķerties klāt pie savas 1963. gada misijas otras daļas. Kamēr viņi nezinās neko vairāk par pašreizējo situāciju Vācijā, viņš neapslaktēs visus burvjus. Viņš gribēja paveikt divas nesavienojamas lietas. Tomēr tagad viņš bija gatavs daudz agresīvāk vērsties pret burvjiem. Asinszāles vecāko burvi Pendenisu viņš jau bija likvidējis. Kā savu nākamo upuri viņš izvēlējās Šeipliju.

Visa šī situācija bija šķebinoši pārsātināta ar morālu neskaidrību. Vecākais Māršs bija atgriezies ar stāstiem par slepkavībām un šausmām, tomēr, lai tās novērstu, viņš pats sevi pataisīja par slepkavu. Un Viļu par savu līdzdalībnieku. Reizrēķins bija vienkāršs, lai sasniegtu augstāko mērķi, bija nepieciešams ļaunums. Taču kas svaru kausos bija smagāks — aukstasinīga slepkavība vai grēki, kas eksistēja vien kādā nākotnes fantomu versijā?

Tonakt, kad Māršs Savojā iezagās Šeiplija numurā, kaut kas nogāja greizi. Pēc paviršā uzbrukuma viņš vairākas dienas staigāja piesardzīgi. Jaunais burvis nenomira miegā.

Pēc tam, kad Šeiplijs savā viesnīcas numurā tika atrasts miris ar nepārprotamām cīņas pazīmēm visapkārt, Stīvensons pieprasīja, lai burvji izvācas no Savojas un pārceļas uz cietoksni. Ar skaļiem argumentiem Viļam tik tikko izdevās izvairīties no spartiešu naktsmītnēm,

aizbildinoties ar sava brāļa stāvokli Lordu palātā. Cietoksnim var tikt piesaistīta lieka uzmanība, ja kļūs zināms, ka tur sācis dzīvot viņa jaunākais brālis. Stīvensons kļuva pielaidīgāks, taču tikai nedaudz.

Kā ierasts, burvji piesaistīja kaut kā cita uzmanību, vervelēdami enohiešu valodā, kas bija izlaista caur cilvēka vārgo ķermeni un izlietajām asinīm, kuras sevī nesa cilvēces izskaušanas solījumu. Drīz vien mazajā kambarītī atbalsojās ļaunprātība, bezgalīga kā visums. Starp katru teletaipa klikšķi paskrēja kāds gadsimts. Plūstot caur biezo, taukaino gaisu, skaņa aizburbuļoja līdz Viļa ausīm izkropļotā veidā.

Hargrīvss uzņēmās vest pārrunas. Vils klausījās enohiski izteiktajos lūgumos un atbildēs. Tiklīdz viņš būs vienojies par cenu, Viļam būs jāiesaistās, lai dotu asinis, kas apzīmogos noslēgto līgumu, un lai vēlāk iezīmētu asins cenas maksājumu.

Viļa acīs koda sviedri. Viņš ar roku noslaucīja pieri. Roka palika mitra no sviedriem. Taču pūles, runājot enohiski, bija ticams aizsegs viņa uztraukumam.

Hargrīvss uzvilka ādas cimdus un pārlauza termometru. Uz grīdas viegli un ātri izbira dzīvsudrabs.

No teletaipa izburbuļoja svaigākās ziņas. Luftwaffe arvien tuvojās. Hargrīvsam nebija laika nokaulēt eidolona prasības, nebija tādas greznības kā rūpīgi formulēts pretpiedāvājums.

Eidoloni pieprasīja citu sešu cilvēku asinis. Sešas mirušas dvēseles. Apmaiņā pret tām tie radīs biezus mākoņus, kuri nelielā dau- < dzumā saturēs dzīvsudrabu. Sajaukušies šķidrumi ienaidnieku lidmašīnas apmiglos ar mitrumu un metālu. Dzīvsudraba ietekmē uz Junkera un Meseršmita alumīnija lidmašīnu korpusiem, kas tuvojās Lielbritānijai, sāktos postoši alķīmiski procesi.

Vismaz tā apgalvoja zinātnieki. Vils neizprata visus sīkumus pat tad, kad bija Lorīmeram palūdzis paskaidrot saprotamāk. Runa bija par kaut kādiem „oksīda slāņiem” un „amalgamām”. Tomēr viņam pieleca, ka dzīvsudrabs var pamatīgi pabojāt alumīniju. Tas var beigsies ar to, ka virs Anglijas dienvidiem nolīs vācu aviācijas metāllūžņi.

Ar to nepietika, lai aizvāktu visas bumbvedēju grupas, bet tas ļaus KGS gūt virsroku.

Varbūt tas bija mazliet groteski, bet svarīgi bija tas, ka eidoloni tikai nodrošinās to, lai mākoņos būtu dzīvsudrabs. Viņi nenogalinās uzbrucējus. To izdarīs gravitācija. Dzīvsudrabs nolīs kā lietus un sagādās likstas lauksaimniecības zemēm un upēm. Tomēr tas nebija lielākais upuris, ko prasīja šī plāna īstenošana.

Sešas dvēseles. Hargrīvss piekrita.

Vēbers pacēla telefona klausuli, kas stāvēja blakus teletaipam. Tā bija tiešā līnija ar Stīvensonu, kurš nodrošinās, ka burvjus pie citadeles izejas gaidīs Asinszāles eskorts, kad tie dosies nomaksāt eidolonu pieprasīto cenu.

Šobrīd atlika vien apzīmogot līgumu. Citadeles pagraba izmainītajā realitātē kvēlspuldžu blāzma izskatījās kā debešķīgas svētā Elma ugunis, kā mirušu zvaigžņu dziestošas ogles. Tā atspīdēja no Hargrīvsa naža asmens. Vecākais burvis iegrieza sev rokā, lai uz betona grīdas uzpilinātu savas asinis.

Vils izvilka sava vectēva nazi, to, kura rokturis bija darināts no brieža raga, un sekoja vecākā burvja piemēram. Viņš ar pieticīgu rokas vēzienu, naža rokturim it kā netīšām nobraucot gar plaukstas locītavu, atvēra noslēdzošo krānu. Saliecis elkoni, viņš izspieda plaukstā tik daudz cūkas asiņu, cik būtu iztecējis no kārtīga cirtiena. Aizvāzdams kabatas nazi, Vils aizvēra noslēdzošo krānu. Vils nopilināja plaukstā satecējušās asinis uz grīdas. Un atšķaidīja Hargrīvsa pienesumu ar bezjēdzīgu šķidrumu.

Eidolons sajuta, ka cilvēku asinis bija aizstātas ar kaut ko citu. No eidolona aizkaitinājuma dzelzsbetona siena pārklājās ar sīki ņirbošiem vilnīšiem. Tas kaut ko norūca pārāk ātri un bargi, lai Vils varētu saprast. Hargrīvss palūkojās uz Graftonu un Vēberu, kuri izskatījās tikpat apjukuši. Neviens nesaprata dzirdēto. Visi paskatījās uz Viļu. Viņš paturēja prātā, ka nākamreiz nedrīkst būt pēdējais, kas pievieno savas asinis. Vils noskurinājās, tad no neīstās brūces izspieda vēl mazliet asiņu.

Eidolons atkāpās klusas ļaunprātības apdullinošā eksplozijā, kas visus telpā esošos nogāza uz grīdas. Betona sienas kļuva par saplaisājušu stiklu. Telpā smirdēja pēc tikko dzimušas zvaigžņu gaismas un kauliem, kas ir jau pārakmeņojušies.

Šķita, ka darījums ir atcelts.

AP saullēktu Vils iznāca no cietokšņa. Paejot garām sargkareivjiem un pasperot soļus uz apsarmojušā Horsgārdas parādes laukuma bruģa, Vils pārvarēja vēlmi atviegloti nopūsties. Neizdevušās pārrunas bija turpinājušās ar stundām ilgu analīzi un mēģinājumiem pārtulkot eidolona pēdējo paziņojumu. Tomēr, kad nakts bija galā, neviens neturēja aizdomās Viļu par krāpšanos.

Stīvensons aiz dusmām uzsprāgs, taču Vils jau bija pie tā pieradis. Labāk mazliet pieciest vecā vīra raksturu, nekā tikt pieķertam. Nodevējiem viņi izpildīja nāvessodu. Vils vēl nebija aizmirsis nabaga leitnantu Katermolu.

Iedams cauri parkam, Vils devās mājup. Sv. Džeimsa parks rītausmā. Uzlecošā saule slēpās aiz pelnpelēkiem mākoņiem, likās, ka tie aizklās sauli lielāko dienas daļu. Saullēkta pirmie stari atmirdzēja ezerā un uz plānās ledus kārtiņas, kas bija parādījusies gar krastu pēc nesenajiem saliem. Sarkanozola kailajos zaros sēdēja krauklis un vēroja Viļu.

Vils apstājās uz gājēju tiltiņa, kas veda pāri ezeram. Rāmajā rīta gaisā viņa elpa izskatījās kā migla. Viņš ievēroja, ka nekur vairs nevarēja manīt pelikānus. Gudri putni. Jo tuvāk Vils pienāca ezeram, jo vēsāk viņam kļuva. Viņam sala vaigi un deguns. Viņa pirksta stumbenīti kā ar adatām sāka durstīt sals.

Stāvot pašā tiltiņa vidū uz nelielā izliekuma, viņam pavērās labs skats uz apkārtējo pilsētu. Ziemeļaustrumos, dienvidaustrumos un rietumos kūpēja dūmu mutuļi. Tie sniedzās līdz pat debesīm un nokvēpināja mākoņus ar sodrējiem. Dūmi meta garas ēnas pār Londonu. Kaut kur tālumā kāda vientuļa sirēna apraudāja pagājušās nakts šausmas.

Viņš prātoja par to, cik daudz cilvēku bombardēšanā ir aizgājuši bojā. Noteikti vairāk nekā seši. Viņš bija aizstājis vienas šausmas ar lielākām šausmām. Tā rīkoties, lai glābtu pasauli, nebija pareizi. Cik ilgi vēl plosīsies karš un cik daudz cilvēku dzīvību tas paņems, lai novērstu Mārša rēgaino nākotni? Kad Māršs tā lietišķi un ar dziļu pārliecību runāja par nākotni, kas Viļam bija tikai hipotētiska, tā viņam atņēma visu drosmi. Tas vīrs bija redzējis tādas lietas, kas nevienam cilvēkam nebūtu jāredz.

Vils nosprieda, ka ies mājās ar kājām, nevis brauks ar taksometru tik agrā rīta stundā. Tagad arī viņš bija līdzvainīgs Londonas ciešanās, un viņam šķita amorāli sevi no tām izolēt. Pat ļauni.

Drīz vien saule debesīs aizslēpās aiz ziemas pelēkā plīvura. Ielās bija maz cilvēku. Vils, pacēlis katliņu, pasveicināja kādu Civilās pretgaisa aizsardzības vienības locekli, kas devās mājās no nakts dežūras. Kāds avīžnieks no stumjamā groza cēla ārājaunāko avīžu kaudzes un lika tās uz ietves blakus savam kioskam. Vils nevēlējās skatīties uz šīrīta virsrakstiem.

Kad viņš bija nokļuvis līdz Kensingtonas dzīvokļa durvīm, ziemas ledainais gaiss bija izsūcies cauri viņa apģērbam un ticis līdz asinīm, kas šļakstījās, atsitoties pret viņa elkoni. Sajūtas bija tādas, it kā viņš būtu iemērcis roku Ziemeļatlantijas okeānā. Sāpēja. Nosalušie pirkstgali neveikli grābstījās gar atslēgu, tomēr pēc dažiem mēģinājumiem viņam izdevās atslēgu ievietot slēdzenē.

Pūslī salietās cūkas asinis viņš atlēja atpakaļ burkā, kas stāvēja ledusskapī. Pa ceļam uz guļamistabu viņš nometa uz grīdas vesti un kreklu. Attaisot sprādzes, viņš atklāja, ka ādas siksnas uz viņa apakšdelma atstājušas izteiktus nospiedumus. Tukšais pūslis tika paslēpts lādē, kas atradās gultas kājgalī. Vils to palika zem vairākām grāmatām un papīriem.

Vils bija tikko nomazgājies un gatavs likties uz auss, kad kāds pieklauvēja pie durvīm. Kāds, kurš bija ļoti neatlaidīgs.

Viņš atpazina šos klauvējienus. Viņš pazina tikai vienu pietiekami nekaunīgu cilvēku, kas spēja ierasties šādā agrā rīta stundā un neatlaidīgi klauvēt pie durvīm. „Komandieris” vēlējās atskaiti.

Vai nevari ļaut man pāris stundas atpūsties?

Vils uzvilka halātu un, ejot atvērt durvis, ap vidukli apsēja auduma jostu. Klauvēšana kļuva jau pavisam uzstājīga.

„Jā, jā,” Vils uzsauca. „Vai tev nemaz nepiemīt elementāra takta izjūta? Vai nevari man ļaut…”

Viņš atvēra durvis. Pie viņa tiešām bija ieradies Māršs. Taču ne vecākais.

Viņa izdēdējušo seju klāja garas, plānas, kreveļainas līnijas. Viņš bija cīnījies un saņēmis cirtienus. Viņam uz galvas bija izplūkātu, taisnu matu cekuls. Kas, pie visiem svētajiem, ar viņu bija noticis?

„Sveiks, Vil, sen neesi redzēts! Man vajadzīgs kāds pakalpojums,” Māršs sacīja. Viņš, vilkdams sev kādu līdzi, ielauzās Viļa dzīvoklī.

Vils palika stāvam durvīs kā bez valodas. Viņa prāts bija uzkāries.

„Tu esi dzīvs,” viņš izdvesa.

„Jā. Tagad, lūdzu, aizver tās nolādētās durvis!” teica Māršs.

Vils tik tikko spēja to izdarīt. Viņš apkampa Māršu. Māršs sarāvās no sāpēm. „Laipni lūgts mājās, Pip! Laipni lūgts.”

Mārša ceļabiedrs atsvieda atpakaļ mēteļa kapuci. Grēta sacīja: „Sveiks, Viljam! Kā tavai rokai?”

i

\ ļ > ■

MARSA piedzīvojumi viņa mēnešiem ilgajā nozušanas laikā nebija mazinājuši viņa apņēmību un koncentrēšanos. Tagad viņam pietika nekaunības ticēt, ka viņš uzkavēsies te tik ilgi, kamēr viņam izdosies piekukuļot Viļu un pierunāt viņu uz pāris dienām izmitināt pie sevis Grētu. Tā bija nekaunība iedomāties, ka viņš varēja tā vienkārši, ne vārda nepaskaidrojot vai kaut īsumā nepastāstot, kur sabijis, te no jauna uzrasties. Vils neko tādu nepieļaus. Viņš atteicās sadarboties, kamēr Māršs nepastāstīs, kas notiek.

Šķita, ka bija jau ierasts sēdēt apstulbušam savā viesistabā un klausīties Reibolda Mārša garajā, neticamajā stāstā. Ja uz viņa sliekšņa uzradīsies trešais Māršs ar stāstiem par attālo pagātni, Vils nolēma, ka sūtīs viņu dillēs. Viņam pietika jau ar diviem.

Grēta sēdēja svītrainā satina atzveltnes krēslā, kura audums saskanēja ar zviļņa audumu. Krēsls viņai bija par lielu, viņas pirkstgali tik tikko pieskārās grīdai. Viņa bezkaislīgi noklausījās abu sarunā. Viņas sejas izteiksmē bija redzams kaut kas starp garlaicību un iecietīgu uzjautrinājumu. Tas nevienā brīdī nemainījās. Pat tad, kad Vils izlikās neko nezinām par komandieri Lidellu-Stjuartu, kaut gan, protams, viņa zināja patiesību.

Māršs bija slepus nozudis un devies uz Vāciju, pirms Vils devās savā burvju vervēšanas braucienā. Viņš pilnīgi neko nezināja par to, kas pašlaik notiek Asinszālē, un par tās pēdējā pusgada pasākumiem. Vils rezumēja pašreizējo situāciju. Taču neko neatklāja par to, ka komandieris viņu pārvērtis par dubulto aģentu un ka abi kopā pūlas graut burvju reputāciju un tos iznīcināt.

Vils saviem viesiem pastāstīja par pieaugošo radio ziņojumu apjomu. „Vai tas patiešām ir paveikts? Fon Vestarpa muižas vairs nav?” Grēta nožāvājās. Viņa pielēca kājās un aizšļūca uz virtuvi. Mārša skatiens viņu pavadīja.

„Jā,” viņš atbildēja. Viņš pamāja uz virtuvi. „Viņa ir viena no pēdējiem. Ir vēl divas citas. Dvīnes.”

Viņa kustības bija stīvas un neveiklas. Vils varēja saskatīt, ka zem Mārša krekla izspiežas pārsēji.

Māršs teica: „Es pieņemu, ka tas biji tu, kas nosūtīja eidolonu mani atrast.”

„Jā.” Vils cerēja, ka Māršs neizprašņās sīkāk. Sī bija vēl viena tēma, no kā Vils gribēja izvairīties, lai nebūtu jācilā sarežģītais jautājums par komandieri.

„Paldies, Vil! Ja tu to nebūtu izdarījis, es būtu sapuvis tanī Schutzstaffel pazemes cietumā.”

Vils plati smaidīja. „Man prieks dzirdēt, ka tas izdevās.”

Grētai rakājoties pa Viļa virtuves skapīšiem, tur nograbēja porcelāna trauki. Vils pazemināja balsi un čukstēja: „Kāpēc atvedi viņu sev līdzi?”

„Zini, nebija nemaz tik vienkārši līdz šejienei nokļūt! No Berlīnes uz šejieni tiek organizēti lidojumi, taču viņi nepārvadā pasažierus.” Māršs papurināja galvu. „Pat ar viņas palīdzību bija diezgan jāpiepūlas.”

„Ak!” Atkal jau virtuvē kaut kas nošķindēja un nograbēja. Vils pacēla balsi. „Lūdzu, esi uzmanīgāka! Tie trauki ir dārgi un neaizstājami.”

„Man gribas ēst,” teica Grēta savā aizsmakušajā vācu akcentā. Vils sarāvās, iedomājoties jezgu, ja viņu izdzirdēs kaimiņi. Viņa palika zem krāna tējas katliņu.

Kad Grēta ieslēdza gāzes plīti, Vils jautāja: „Kā tu to paskaidrosi Stīvensonam?”

Māršu pārņēma neizmērojams nogurums. Viņš apsēdās pavisam kluss, nekustīgs, iegrimis domās. Kad viņš pret žokli nokrakšķināja pirkstu kauliņus, krekla piedurkne noslīdēja un atsedza uz rokas iešņāptās dziļās brūces. Beidzot viņš atzina: „Es nezinu. Vecais virs zaudēs savaldību, tiklīdz parādīšos. Pirms es to daru, man vajadzētu apspriesties ar komandieri. Bet tie abi var pagaidīt, kamēr nebūšu runājis ar Līvu.”

Viņš uzsita sev pa ceļiem un piecēlās kājās, un pārsvieda pār plecu mugursomu. „Nevaru ilgāk uzkavēties. Man jādodas mājās.” Ak vai! Tūliņ viss sarežģīsies, turklāt diezgan drīz.

Grēta atrada Viļa tosteri un nolika to uz galda virsmas. Māršs teica: „Pieskati viņu pāris dienas, labi?”

„Tas ož pēc kaut kā nelaba. Kas notiks, kad mani izsauks uz nākamajām pārrunām? Es nevaru viņu vest līdzi.”

„Vien dažas dienas. Tas ir viss, ko es lūdzu.”

Vils nopūtās. „Labi.”

„Paliec sveiks, Vil!” Māršs pagriezās uz durvju pusi. Grēta, meklēdama karoti, grabinājās pa virtuves atvilktnēm. Iesvilpās tējas katliņš.

Nedomādams Vils izpļāpājās: „Līvas sakarā tev jāzina viena lieta.”

Ak, šausmas! Ko man teikt? Vecākais Māršs viņu ir savaldzinājis? Viņai ir izveidojusies emocionāla saikne ar citu vīrieti? Ar citu Mārša versiju?

„Lieta tāda,” teica Vils, „ka viņa ir, tas ir…”

Pazuzdams tu viņu gandrīz salauzi, un tad viņa par mata tiesu izdzīvoja. Tevis nebija klāt, kad bija jāglābj viņas dzīvība. Es nezinu, kā viņa vispār tevi uzņems.

Es nezinu, kurš no jums viņu ir vairāk pelnījis.

„Redzi, viņa aizbrauca uz Koventriju…”

Grēta virtuvē apklusa.

Mārša kaulainā seja kļuva pelēka. Viņš ar dzelžainu tvērienu sagrāba Viļa roku. Viņa pirksti sāpīgi apžņaudzās ap siksnu nospiedumiem. „Ko tu saki? Kas notika?”

Tā bija kļūda. Tagad nabaga puisis bija nobiedēts. „Nekas,” sacīja Vils. „Esmu tevi jau gana ilgi aizturējis. Ej mājās pie sievas un meitas. Viņas tevi ļoti gaida.”

Virtuvē nokrītot tējas tase saplīsa druskās. Bija dzirdams blīkšķis un šļakatas no zemē nokritušā tējas katliņa, pēc tam sekoja verdoša ūdens burbuļošana.

Grēta iekliedzās.

1940. gada 2. decembris Valvorta, Londona, Anglija

Taksometram tuvojoties Valvortai, Māršu pārņēma izmisums, kas bija mokošāks nekā jebkuras piedzīvotās emocijas SS cietumā. No Viļa dzīvokļa Kensingtonā ceļš veda uz austrumiem pāri Temzai. Jo tuvāk Istendai, jo bombardēšanas nodarītais posts bija lielāks. Luftwajfe bija bijusi diezgan aizņemta.

Es beidzot esmu atrisinājusi vienu senu problēmu.

Redzi, viņa aizbrauca uz Koventriju…

Koventrija jau bija viņu sarakstā.

Vai Līva bija tava senā problēma, Grēta?

Esot trīs šķērsielas no savām mājām, Māršs skatījās, kā pāri gruvešu kaudzei kāpa piena pārdevējs, piena pudelēm šķindot stiepļu grozā. Sprādziens pavisam tuvu viņa mājām. Līva un Agnese to noteikti bija jutušas, atrazdamās patvertnē vienas.

Pavisam vienas.

Augstais Dievs, kā viņš bija nobijies. Viņš bija pametis savu ģimeni. Šai zibenskara nopostīto drupu vietā iemeslam nebija nozīmes. Atraitnēm un bez tēviem palikušajiem zīdaiņiem slepenā kara diženās stratēģijas nebija svarīgas. Iespējams, ka viņš bija labs kareivis, uzticams valsts aizstāvis, bet kā vīrs viņš bija nulle.

Ko darīs Līva, kad viņu ieraudzīs? Vai viņu attiecības jau ir beigušās? Cik ļoti Agnese būs paaugusies? Viņa vēderu kņudināja nemierīgas bažas. Padusēs krekls mirka sviedros.

Vai Līva ir sākusi jaunu dzīvi? Vai viņa ir samierinājusies, ka noticis pats ļaunākais?

Vils viņu bija gribējis brīdināt. Jebkas, ko viņš būtu gribējis pateikt, tika atlikts uz nenoteiktu laiku, jo viņi bija steigušies Grētai sniegt pirmo palīdzību. Viņi nedrīkstēja riskēt un vest viņu uz slimnīcu, taču viņai sasodīti paveicās. Ja bija kāda lieta, kas burvjiem vienmēr bija pa rokai, tad tie bija tīri marles pārsēji. Viņa atlabs, lai gan ( rētas paliks visu atlikušo mūžu.

Līdzko Māršs bija atgriezies no Berlīnes, viņš Grētas nesatricināmajā ārējā izskatā bija pamanījis ļodzīšanos. Šī sieviete vairs neuzvedās aukstasinīgi. Viņa bija aizkaitināta.

Negadījums Viļa virtuvē nebija nekāda nelielā kļūmīte. Tas bija pilnīgs Grētas sabrukums.

Skatam pavērās viņa māja, un vienīgais, par ko viņš spēja domāt, bija tas, kā viņš atkal paņems rokās savu mazulīti. Viņš samaksāja šoferim skaidrā naudā, ko bija aizņēmies no Viļa. Viņš iztērēja gandrīz

visu naudu, kabatā palika vien pāris šiliņi un nolāpītā lupatiņa. Viņam nebija ne ID kartes, ne maka, ne atslēgu. Nekā, kas viņu noenkurotu savā dzimtenē; nekādas iespējas ienākt mājās un pārsteigt Līvu. Viņam nāksies klauvēt pie durvīm kā parastam pārdevējam. Un ļoti cerēt, ka viņa neaizcirtīs viņam durvis degungala priekšā.

Ziedi. Varbūt viņam vajadzēja atnest ziedus? Nē. Viņš negribēja viņu aizvainot. Nekāds žests nespētu nolīdzināt viņa prombūtni. Iedomas, ka tas varētu palīdzēt, vien visu sarežģīs.

Viņa māja stāvēja majestātiski un klusi, no ārpuses apkārtējie postījumi to nebija skāruši. Viņš pieklauvēja. Pagaidīja. Vēlreiz pieklauvēja jau stiprāk. Māršs centās ielūkoties mājā pa ielas puses logiem, taču bija vēl agrs rīts, un Līva vēl nebija atvilkusi vaļā aptumšošanas aizkarus. Neviens neatvēra.

Viņš aizgāja līdz ielas galam, nogriezās pa sānielu un nokļuva otrpus mājai. Nočīkstēja pagalma vārtiņi; pirmo reizi viņam bija prieks dzirdēt šo skaņu, viņš cerēja, ka Līva virtuvē baro Agnesi un to sadzirdēs. Kaut gan, ja viņa tur bija, viņa būtu arī dzirdējusi viņa klauvējienus pie durvīm.

Skaidrs kā diena, ka Līva ne… negulēja kaut kur citur. Noteikti bija kāds vienkāršs izskaidrojums. Iespējams, ka Agnese bija raudājusi, tādējādi liekot saprast, ka laiks brokastošanai, un Līva nebija dzirdējusi, ka kāds klauvējis pie durvīm. Vai arī bija aizņemta un nevarēja atvērt.

Viņš bija gaidījis, ka dārzā valdīs juceklis: tas būs nekopts, aizaudzis, pilns ar nokaltušām lapām. Taču Līva te visu bija nevainojami uzkopusi. Zemes gabals bija apstrādāts, tur nebija nekādu nezāļu, un tas bija gatavs nākamajam pavasarim. Izskatījās, ka viņa pat virs Andersona patvertnes bija kaut ko audzējusi. Atjautīgi. Viņa diezgan labi tikusi galā bez viņa. Māršs centās to neuztvert kā sliktu zīmi.

Viņam dauzoties pa virtuves durvīm, tās grabēja.

„Viņas nav mājās,” teica kāda raupja, aizsmakusi balss.

No dārza šķūnīša iznāca Lidells-Stjuarts, izskatoties tikpat nožēlojami kā tanī naktī, kad bija vērpis savus melus, kas Māršu pārliecināja doties misijā uz Vāciju. Viņam rokās bija kabatlakatiņā ietīta pauniņa. Abi vīrieši paspieda viens otram roku. Spēcīgs tvēriens tam komandierim.

„Esi sveicināts mājās!” Viņš pasniedza Māršām saini.

Tajā iekšā bija Nacionālās reģistrācijas identifikācijas karte, maks un atslēgas. Ieliekot visu kabatās, viņš cerēja, ka viņa atvieglojums neizskatīsies pārāk uzkrītošs. Viņš jau devās, lai atslēgtu virtuves durvis.

„Visu pēc kārtas,” teica komandieris, pamādams uz šķūni. „Iesim aprunāties.”

Māršs teica: „Draugs, es neesmu bijis mājās ilgāk nekā sešus mēnešus! Tikai nostājies man ceļā!”

Atverot durvis, viņu apņēma māju smarža. Uz galda stāvošā Agneses talka smarža. Atlikušā ziepju gabaliņa aromāts virtuvē pie izlietnes. Ūdeņainā tēja, kas katliņā uz plīts jau bija nostāvējusi pārāk ilgi.

Komandieris gaidīja virtuvē pie galda. Māršs izstaigāja katru istabu, atvilkdams vaļā aptumšošanas aizkarus. Agneses sedziņa mētājās viesistabā uz grīdas blakus pītajai gultiņai. Augšstāvā viņš ievēroja, ka Līvas pusē gulta nebija saklāta. Lejā uz kamīna stāvējušo kāzu fotogrāfiju viņa bija uznesusi augšā un nolikusi uz naktsskapīša blakus gultai. Tā stāvēja ar skatu uz viņas guļvietu tā, lai varētu tajā raudzīties, guļot uz sāniem. Fotogrāfiju viņu kāzu dienā bija uzņēmusi Stīvcnsona sieva. Koka rāmīti klāja putekļi.

Taču kur bija pati Līva?

Atgriezies virtuvē, Māršs uzlika roku uz tējas katliņa, kas stāvēja blakus plītij. Tas šķita vēss. Viņa to bija sildījusi vismaz pirms pāris stundām.

Vai viņas bija evakuējušās? Viņa sirdī nežēlīgi iedūrās atvieglojums un vilšanās. Doma, ka viņa sieva un meita bija drošībā un prom no bombardēšanas, bija kā atvieglojums, kas lika apsēsties. Taču viņš juta arī smeldzošu vilšanos, jo bija gaidījis tik sasodīti ilgi, lai atkal būtu kopā ar savu ģimeni, taču pāris stundas nokavējis.

Nekādās zīmītes gan nebija. Tas nebija Livai raksturīgi. Lidells-Stjuarts teica: „Vai esi beidzis?”

„Kur…” '

„Viņai nekas nekaiš. Pirms par to runājam, mums jāapspriežas.” „Paklau, es neesmu redzējis savu ģimeni pusgadu! Kad tu beigsi mani mocīt? Es nevaru vairs ilgāk gaidīt.”

„Kad reiz beigsi personīgas dabas jautājumus nostādīt augstāk nekā valsts drošību?”

Jēziņ, kas par nelieti! Tomēr Māršs apsēdās viņam blakus pie virtuves galda.

„Viss padarīts,” viņš teica.

„Pastāsti man visu! Neko neizlaid!”

„Man ir labāka doma,” teica Māršs. Bija vien labi, ka Līvas šeit nebija. „Sāksim ar tavu pasaku par spiegu Asinszālē. Tas bija sagrābstīts no zila gaisa, vai ne?”

Šķita, ka komandieris bija gatavs uzsprāgt. „Ko Grēta tev sastāstīja?”

„Neko. Bet, tiklīdz biju nokļuvis uz tās nožēlojamās zemūdenes, man kļuva skaidrs, ka viņa pati bija organizējusi savu bēgšanu.” Komandieris nopūtās. „Jā. Tie bija meli.”

„Tu nolādētais krupi!”

„Mums nebija daudz iespēju. Man bija jādabū tevi uz tās zemūdenes. Tici man, tas bija labākais variants. Es tevi pazīstu labāk, nekā tu spēj iedomāties. Tu visu nakti būtu strīdējies pretī.”

„Vislabākais variants? Es mēnešiem ilgi pavadīju Schutzstaffel cietumā tavu melu dēļ. Tev nav ne jausmas, kā tas bija. Es pavadīju ilgus mēnešus, domādams par to, kā es tev atspēlēšos.”

Arī komandieris aizsvilās dusmās. „Man nemaz nav žēl. Tu pat nestādies priekšā, kādā ķezā mēs būtu, ja tu nebūtu devies uz Vāciju. Tāpēc netēlo mocekli un pastāsti, kas tur notika!”

Stāstījums aizņēma divas stundas. Māršs sāka savu stāstu no brīža, kad aizbrauca prom kopā ar Grētu un Klausu. Viņš sīki

pārstāstīja savu braucienu zemūdenē, ierašanos muižā, tikšanos ar Gotterelektrongruppe locekļiem. Viņš pastāstīja, kā viņam vajadzēja mazgāt un barot Kemleru. Viņš paskaidroja, kā Grēta bija noorganizējusi viņa nokļūšanu un ilgo palikšanu Berlīnē. Viņš runāja par cietumā pavadītajiem ilgajiem, tumšajiem mēnešiem. Aprakstīja savas tikšanās ar Himleru. Stāstīja par eidalonu lomu viņa bēgšanā un dokumentu iznīcināšanā. (Komandieris šo stāsta daļu klausījās kaitinošā centībā.) Pirms Māršs tika līdz tai daļai, kurā atkal satika Grētu, kurā tika nonāvēts fon Vestarps, izmantots Kemlers un kurā beidzot muižā norisinājusies cīņa, viņš bija izdzēris jau divas ūdens glāzes.

Māršs teica: „Atvedu tev dažus suvenīrus. Zinu, ka vēl ir par agru, taču priecīgus Ziemassvētkus!” Viņš iebāza roku kabatā un pēc tam pasvieda komandierim ar asinīm notraipītu lupatiņu. „Vienas Dvīnes mēnešreižu asinis.”

Lidells-Stjuarts to iebāza kabatā. „Labi pastrādāts.”

„Tas vēl nav viss.” Māršs atvēra mugursomu un nolika uz virtuves galda fon Vestarpa pieraktus. „Voil'a.”

Komandieris pāršķirstīja augšējos pierakstus. „Pie velna, kas tas

ir?”

„Doktora fon Vestarpa personīgie pieraksti. Katrs viņa noslēpums un atklājums. Viss viņa desmitgadēm radītais spožums. Pasniegts izcilā meistara rokrakstā.”

„Es neminēju, ka tie būtu jānogādā šurp.”

„Es improvizēju.”

„Tu nepildīji savas misijas tiešo pienākumu.”

„Misijai bija ievērojamas nepilnības.”

„Tev bija norādījumi..,.” Komandieris dziļi ievilka elpu. Ar acīmredzamām pūlēm viņš savaldījās. „Ļoti labi. Parūpēšos, lai tie nonāk pareizajās rokās”

Tas komandieris nu gan bija nelietis. Prasīgs. Nepieklājīgs. Nekaunīgs. Māršs centās to ignorēt. „Lupatiņa būs vajadzīga ekloloniem, vai ne? Tu tos izmantosi kā pēddziņus, lai noteiktu Dvīņu atrašanās vietu.”

„Viņas ir pēdējais nepabeigtais darbiņš. Viņas ir vienīgās, kas vēl ir palikušas pāri no Reichsbehdrde!'

„Ne gluži. Viņas divas un Grēta.”

„Tu atstāji viņu dzīvu" Komandieris ar dūri iebelza pa galdu. Lakojums ieplaisāja, atstādams galdā garu, robotu līniju. Uz galda nograbēja tukšs sālstrauks. Viņš piecēlās kājās. „Tas ir vissliktākais, ko tu būtu varējis izdarīt!”

„Tu droši vien palaidi gar ausīm to mana stāsta daļu, kurā ikviens SS sekotājs un katra tūkstošgadu reiha mājsaimniece mani meklēja. Bez viņas palīdzības es nekad nebūtu ticis prom no kontinenta. Un vai esi jau aizmirsis viņas mazo smīniņu? Kā lai nogalina sievieti, kas zina nākotni? Tas nav iespējams, un jūs to zinātu, ja būtu mēģinājis.” Komandieris samiedza acis un knaibīja savu degunu. Viņš ierunājās savā griezīgajā balsī: „Un kur viņa ir tagad?”

Viņa izkropļotajā balsī trīcēja tāds naids, ka tas Māršām atgādināja cidolonu. Mirkļus no Prinča Albrebta ielas arhīviem, kuros slīdēja ēnas un cilvēki izkliedza savu veselo saprātu. Viņš pakratīja galvu, taču šie murgi pie viņa bija pielipuši kā putekļaini zirnekļu tīkli.

,,Viladzīvoklī,”teicaMāršs. „Viņš piekrita viņu pārisdienas pieskatīt.” „Vai tu esi zaudējis prātu? Bauklerks nespēs tikt galā ar Grētu.” „Es neesmu tik pārliecināts. Viņa ir… mainījusies. Turklāt tik drīz viņa nekur ārā neies.”

Komandieris viņam piekala samiegtu skatienu. Viņš sakrustoja rokas uz krūtīm. „Stāsti!”

„Šīs izmaiņas iesākumā bija nelielas, un, zini, labākajā gadījumā viņa ir sasodīti noslēpumaina. Bet es zvēru, ka viņa vairs nav… tik pašpaļāvīga. Zinoša. Mums diez ko gludi negāja ar tikšanu prom no kontinenta. Ar viņas spējām tam būtu vajadzējis būt tīrajam niekam.” Komandiera galvā kaut kas uzplaiksnīja. Viņa acīs iezaigojās plēsoņas skatiens.

Māršs turpināja: „Taču tas nav interesantākais. Tonakt, kad atgriezos muižā, uzmini, ko Grēta konsultēja! Nevienu citu kā Hermani Gēringu. Viņi apsprieda…”

„Koventriju.” Komandieris to neizteica kā jautājumu.

Māršs nomirkšķināja acis. „Jā. Pareizi. Taču, kad izprašņāju sīkāk, Grēta teica, ka „beidzot ir atrisinājusi vienu senu problēmu”. Starp citu, tas ir precīzs citāts.”

„Kā tu to interpretēji?”

„Es nemācēju. Ne tobrīd. Bet es domāju, ka tagad saprotu.” Māršs atstāstīja pie Viļa notikušo starpgadījumu ar tējas katliņu.

„Tas ir tikai minējums, bet man ir aizdomas, ka…”

„Grēta sāk zaudēt savas spējas.” Komandiera rētas un bārda nespēja noslēpt viņa līksmi, pilnīgo un klajo ļaunprātību viņa sejā. To redzēdams, Māršs nodrebēja.

Komandieris teica: „Tas ir gandrīz neticami.”

Pulkstenis virs kamīna nozvanīja pusdienlaiku. Māršs sarauca pieri. Līva vēl arvien nebija atgriezusies mājās. Te kaut kas nebija kārtībā.

„Jā. Tas arī viss.” Māršs iegāja priekštelpā. Viņš pacēla telefona klausuli. „Tagad, ja būsiet tik laipns un pazudīsiet, es gribētu atrast savu sievu un meitu.”

Komandieris ieklepojās. „Tev būs vajadzīga zināma piepūle.” Māršs nometa klausuli. „Klāj vaļā!”

,,Lī… Olīviju pirms dažām dienām aizveda SID.” Viņš strauji pacēla roku, it kā aizsargātos no uzbrukuma, kā tiešām arī bija. „Viņa ir drošībā. Arī Agnese. Taču viņi ir aizturējuši Olīviju, lai nopratinātu.” „Ko? Kāpēc viņiem tas jādara?”

„Jo viņi meklē mani,” sacīja komandieris.

Māršs metās viņam virsū.

14

1940. gada 2. decembris Vestminstera, Londona, Anglija

„Jūs gribat Lidellu-Stjuartu? Es jums viņu tūlīt pasniegšu uz paplātes kā pildītu zosi Ziemassvētkos.”

Vīrietis, kas sēdēja pretī Māršām, kaut ko atzīmēja savā žurnālā. Tintes pildspalvas gals kricelēja uz papīra. Steigā no pildspalvas izpilēja daži tintes pilieni un nosmērēja viņa pirkstgalus. „Skaidrs. Vai viņš ir Stjuarts ar j vai Stuarts ar uT „Pajautājiet viņam pats!”

Vīrietis no MI6 ar spalgo balsi piekārtoja savas lasāmās brilles. Uz plāksnītes pie viņa kabineta durvīm bija rakstīts: HAR1SONS. „Un jūs sakāt, ka viņš ir jūras spēku virsnieks?”

„Es teicu, ka viņš sevi dēvē par kapteiņleitnantu.”

Viņi sēdēja kabinetā, no kura pavērās skats uz Brodveju. Pirms Asinszāles arī Stīvensona kabinets bija atradies šinī ēkā. Uz šejieni Māršs bija atgādājis Taragonas diafilmu.

Šī bija viņa pirmā viesošanās SID galvenajā pārvaldē, kas tagad atradās vecajā Admiralitātes ēkā. No brīža, kad Māršs atzīmējās Slepenajā izlūkdienestā, nepagāja ilgs laiks, līdz viņš tika aizvilkts uz kāda vīrieša kabinetu, kas bija iepazinies ar viņa lietu. Galu galā, viņi jau septiņus mēnešus bija novērojuši viņa māju. Un vairāk vai mazāk darīja to, jo Māršs bija pieprasījis.

Pēc Francijas brauciena, kad Grēta bija plātījusies ar detalizētām zināšanām par Mārša ģimenes dzīvi, viņš bija palūdzis Stīvensonam, lai viņš norīko cilvēkus, kas novērotu viņa māju. Taču tas bija noticis tajā laikā, kad Asinszāle bija slepena četru cilvēku grupa. Vecais vīrs, rīkojoties kā nodaļas vadītājs un izmantojot savus sakarus SID, bija noorganizējis novērotāju komandu.

Māršs to jau sen bija aizmirsis. Kopš tiem laikiem viņa prātu bija nodarbinājušas pavisam citas domas.

Pārējo informāciju viņš bija izvilcis no Lidella-Stjuarta, kas tukšās vietas bija aizpildījis ar trāpīgiem minējumiem. Pa šo laiku novērošanas komanda bija uzzinājusi, ka Drošības dienests, MI5, meklē vīrieti, kas atbilst tā vīrieša tēlam, kas kopš vasaras sākuma apciemoja Līvu.

Dabiski, ka viņos bija modusies ziņkāre, tāpēc Līva tika savākta.

Nokļūstot līdz Brodvejas ēkām, Mārša dusmas bija pietiekami rimušās, lai spētu runāt sakarīgi. Kautiņš ar Lidellu-Stjuartu bija pavisam īss un cietsirdīgs. Riba zem pārsēja bija ielūzusi vēl vairāk. Kolīdz pašreizējais jautājums būs nokārtots, viņam būs jāaiziet pie ārsta.

„Kad satikāt viņu savās mājās, vai jūs viņu apstrādājāt?” Skrtkš, skrīkš\ Harisons paliecās uz priekšu, nosmērēdams ar tinti savu vesti. „Vai tā jūs tikāt pie…” Viņš norādīja pats uz savu seju.

„Ak Jēzus, sasodīts! Klausies, draugs! Šīs brūces nav svaigas. Brīnišķīgas jums te, pārējā SID daļā, novērošanas spējas. Mums vajadzētu mest mieru, jums te viss jau ir izdomāts, vai ne?”

Skrtkš! Skrlkš! Skrtkš!

Lietas mapē, kas stāvēja blakus pierakstu bloknotam, bija novērošanas komandas kopsavilkums par laika periodu no maija. Liekulīgā vienaldzībā Harisons sacīja: „Kā noprotu, jūs jau labu laiku neesat bijis mājās. Skaidrības labad, kur tieši jūs bijāt?”

Labs mēģinājums, draugs!

Māršs pieliecās tuvāk otram vīrietim. Harisons sarāvās. „Asinszāle uzreiz atskaitās premjerministram. īsumā atsaucoties uz Cērčila direktīvu vai karaļa pasludināto, jums nav nekādas darīšanas gar to, ko es daru.”

Harisons nolika tintes pildspalvu, no krūšu kabatas izvilka kabatlakatiņu un sāka slaucīt no brillēm Mārša siekalas. „Mārša kungs! Es saprotu, ka jūs esat neapmierināts. Tik tiešām. Šis ir smags laiks katram britam. Lūdzu saprotiet, ka mēs te nerīkojamies patvaļīgi. Mēs domājam, ka tas komandieris ir iejaukts netīrās lietās.” Viņš uzlika uz acīm brilles, pēc tam pacēla kādu lietu. „Kad Sv. Džeimsa parkā viņu aizturēja policija, pie viņa atrada kaudzi dokumentu, kas it kā piederēja viena Lordu palātas locekļa brālim.” Viņš kaut kam uzmeta acis, tad noklukstēja: „Pavirši viltojumi. Murgaini.” Harisons lasīja tālāk. „Starp citu, vēlāk tas pats brālis deva mājienu, ka ir iesaistīts slepenā Viņa Majestātes valdības uzdevumā.”

Māršs pārlaida roku pār seju. Noelsies viņš sacīja: „Nolādēts,

Vil!”

„Kā noprotu, jūs pazīstat lordu Viljamu. Vai jūs strādājat kopā?” „Es viņu pazīstu kopš Oksfordas laikiem.”

„Ak tā! Labi. Balliola koledža, 1936. gada izlaidums.” „Nepārspējami!”

Harisons sarauca pieri, nopūtās, atkal pievērsa visu uzmanību lietai. „Atgriežoties pie tēmas par policiju. Kad viņu iztaujāja, šis noslēpumainais vīrietis apgalvoja, ka viņš ir Džons Stīvensons. Esmu runājis ar šiem konstebliem. Viņi skaidri un gaiši atceras to nakti. Redziet, neparasti apstākļi.” Viņš piesita sev pie deniņiem. „Šis vārds lika dažiem saausīties. Rādās, ka te pie mums S1D bija strādājis Stīvensons, pirms izveidoja savu nodaļu un pārvācās uz Admiralitāti.”

„Ko tu neteiksi!”

„Te arī sākas pats interesantākais.” Harisons nolika uz galda atvērto lietu, tad, sakrustojis pirkstus, pārliecās tai pāri. „Kolīdz viņu atbrīvoja, mūsu noslēpumainais vīrs demonstrēja lieliskas iemaņas savu pēdu slēpšanā un tika vaļā no sekotājiem. Tā, it kā viņš šādās lietās būtu apmācīts. MI5 viņu vienā mirkli izlaida no acīm. Tobrīd viņš varēja pazust uz visiem laikiem,” viņš teica. „Taču mēs viņu atkal uzgājām, kad mūsu novērotāji uzzināja, ka viņš daudz laika pavada kopā ar mūsu SID kolēģa sievu. Tā aģenta, kas strādā pie Stlvensona. Jāatzlmē, ka pie tā paša Stlvensona, kas pieprasīja norīkot novērotāju komandu.”

Viņš aizvēra lietu un veltīja Māršām smaidu, kas vēstīja: „Redzi, mēs te visi pildām tikai savus darba pienākumus!”

„Palūkojieties uz to no mūsu skatpunkta! Lai kas ir Lidells-Stjuarts, viņš ir cieši saistīts ar SID. Un izskatās, ka ari ar jūsu sievu. Kamēr jūs priecīgi Admiralitātē darbojāties savā valstībā, mēs…”

Māršs, pielecis kājās, pārtrauca Harisonu, aiz kaklasaites izraudams viņu no krēsla. Māršs paķēra tintes pildspalvu. Viņš pārliecās pār rakstāmgaldu un pavilka sev tuvāk Harisonu, līdz viņu deguni saskārās.

„Nešķied manu laiku, melšot niekus! Septiņus mēnešus neesmu redzējis savu sievu un meitu. Tūdaļ ved mani pie viņām, un apmaiņā pret to es tev atdošu Lidellu-Stjuartu! Vai ari turpini šķiest manu laiku, un es ieduršu pildspalvas galu tavā miega artērijā, pirms pagūsi pasaukt kādu palīgā!”

Viņa pirkstus nosmērēja pilošā tinte. Viņš atgrūda Harisonu. Birokrāts atmuguriski pārkrita pār krēslu. Viņa kabinetā iebrāzās kāds vīrietis. Garš puisis, viduklī mazliet tukls, ar īsi apgrieztiem un deniņos sirmiem matiem. Izbijis armijnieks? Viņš uzmeta Māršām stingru skatienu.

„Vai viss kārtībā, ser?”

Harisons izlīda no apgāztā krēsla apakšas. Viņš aiz dusmām bija kļuvis sarkans. Viņš noklepojās, atbrīvoja kaklasaiti un atgaiņāja jaunpienācēju. „Jā. Viss kārtībā,” viņš izpūta. „Paldies!”

Tiklīdz abi bija atkal palikuši divatā un Harisons bija nomierinājies, viņš sacīja: „Viņas ir izmitinātas slepenajā mītnē Kroidonā. Es pats jūs uz turieni aizvedīšu.”

PĒC pieredzētā Vācijā Māršs baidījās no visļaunākā. Viņš iedomājās, ka Līva un Agnese tur uzturas tumšā kazemātā. Taču Kroidonas slepenā mītne vismaz no ārpuses izskatījās kā pilnīgi parasta māja, kas atradās pilnīgi parastas ķieģeļu rindu mājas stūrī. Harisons palika mašīnā, bet Māršs devās iekšā.

Slepenās mītnes viesistaba kalpoja arī kā lasītava. Divi logi ar atšķirīgām logu rūtīm pavēra skatu uz ielu. Tiem blakus stāvēja grāmatu skapji, kas slējās līdz griestiem, un tajos glabājās ādas vākos iesieti pieraksti un melnas mapes. Māršs pēc pieredzes MI6 zināja, ka tajās glabājās avīzes. Sargājoties no friču sarīkotām bombardēšanām, no grāmatu skapjiem bija izņemti stikla aizbīdņi. Istabā šur tur stāvēja apbružāti atzveltnes krēsli, kuriem bija uzplēsts polsterējums. Daži bija novietoti ap garo galdu, kas, spriežot pēc plaisām un robiņiem, iespējams, bija saglabājies vēl no Kromvela laikiem. No sedziņas un diviem dīvāna spilveniem bija uztaisīta pagaidu gultiņa.

Līva bija virtuvē. Uz plīts stāvēja kastrolis un divi tējas katliņi. Istabā smaržoja pēc silta piena, kas bija vārījies uz plīts virtuvē, un pietaisītiem autiņiem.

Māršām krūtīs aizķērās elpa. Viņam pietika ar vienu skatienu, lai tas kā lavīna gāztos pār ugunskuru un apdzēstu viņa karstās dusmas. Viņš jutās tukšs un izsists no sliedēm, nedrošs un nobijies. Viņš norija siekalas. Viņa mutē bija skābena piegarša.

Viņa sēdēja ar muguru pret durvīm. Viņai rokās, satītā rozā zilonīšu sedziņā, gulēja Agnese, viņa baroja Agnesi no pudelītes.

Viņas mati bija garāki nekā todien, kad Māršs viņu bija redzējis pēdējo reizi. Dažas kastaņbrūno matu šķipsnas bija izslīdējušas no frizūras, kas sasprausta ar matadatām, un viļņojās ap viņas galvu kā oreols. Viņa bija nometusi to svaru, kas bija nācis klāt pēdējos grūtniecības mēnešos.

Dzirdēdama viņa soļus, Līva nopūtās. Nenovērsdama uzmanību no Agneses* viņa sacīja: „Mēs par to esam runājuši bezgalīgi daudz. Es jums nevaru pastāstīt to, ko nezinu. Tāpēc ceru, ka esat ieradies, lai vestu mūs mājās.”

Šis balss tonis Māršām nebija svešs. Viņa bija zaudējusi pēdējos pacietības pilienus, viņas mērs bija pilns.

Viņa nebija sarūgtināta. Nebija nobijusies. Bet gan sasodīti nikna. Akmens SID dārziņā.

„Tā arī ir,” teica Māršs.

Līva sastinga. Stāvēdams durvīs, viņš no sava skatpunkta redzēja, kā ap viņas kaklu un žokli savelkas āda. Viņš zināja, ka viņa cenšas sadūšoties, lai pagrieztos un paskatītos. Cerot, ka viņas prāts nav pastrādājis ļaunu joku. Cerot, ka dzirdētā balss nav tikai halucinācija, jo cerības satikt Māršu no jauna bija jau atmestas. Taču tagad pēkšņi tas bija noticis, un viņu pārpildīja pretrunīgas emocijas. Viņa nezināja, ko iesākt, ko teikt.

Viņa piecēlās. Viņa ar lielu rūpību nolika uz galda Agneses pudelīti. Sakārtoja savu kleitu, tad savās rokās noguldīja Agnesi ērtāk, ievilka dziļu elpu un pagriezās.

Līvas acis bija sarkanas un asarainas. Agnese bija divreiz lielāka, nekā viņam bija palicis atmiņā. Mārša sirds likās kā sniega pika. Viņam šķita, ka no viņa pāri ir palikusi tikai tukša čaula.

„Reibold?” Līvas balss izklausījās saraustīta.

Viņš atguva runas dāvanas. „Sveika, Līva!”

Vīrs un sieva viens otru cieši uzlūkoja. Katrs sirdspuksts bija kā nepārvarams bezdibenis.

„Es domāju, ka tu esi miris…”

„Piedod…”

„… un ka nekad neuzzināšu, kā vai kāpēc, vai kur. Tu man nekad nedevi ziņu. Ne pušplēsta vārdiņa.”

„Tiešām piedod,” viņš atkārtoja. „Es par tevi domāju katru mīļu dienu. Katru stundu. Vienīgi tas palīdzēja man izdzīvot.”

Viņa bez maiguma balsī sacīja: „Es par tevi sēroju, Reibold! Man bija jāsamierinās ar to, ka tevi nekad vairs neredzēšu un ka nevarēsim pat sarīkot bēres, lai atvadītos…” Viņa iešņukstējās. „Man nebija ne jausmas, ko teikt Agnesei, kad viņa būs paaugusies.”

Agnese nošķaudījās. Domās lidinādamās kaut kur citur, viņa ar sedziņas stūrīti nosusināja meitas mutīti. Viņu abu meitas mutīti.

„Mans Dievs, viņa ir tik liela!” Māršs atskārta, ka jau raud. Viņš izstiepa rokas. „Lūdzu?”

Vēlāk viņš pat neatcerējās, kā viņiem bija izdevies izkausēt ledu, bet kaut kādā veidā Līva bija nokļuvusi viņa apskāvienos, un mazā gulēja starp viņiem. Maigas lūpas. Karstas asaras. Līvas mati oda pēc veciem sviedriem. Agnese joprojām bija maza meitenīte, vēl arvien zīdaine, tomēr paaugusies tik daudz, ka viņam bija dusmas uz visu pasauli. Viņš bija palaidis garām tik ilgu laiku.

„Es nedrīkstēju tev teikt, kur došos. Nedrīkstēju to nevienam atklāt. Es gribēju. Augstais Dievs, man šķita, ka nomiršu aiz vientulības.” Čukstot Līvai ausī, vārdi pār viņa lūpām gāzās kā ūdenskritums.

Līva teica: „Tikai neaizvaino mani sakot, ka biji Ārlietu ministrijas uzdevumā.” Viņas pirkstgali slīdēja pār rētām uz viņa sejas. „Ko viņi tev nodarīja?”

„Es nevaru…”

„Es zinu.” Viņa jautāja: „Kad?”

„Šorīt. Tikko. Vai viņi tev prašņāja par Lidellu-Stjuartu?” Viņa pamāja ar galvu. „Neuztraucies! Es viņu pieķēru slapstāmies gar mūsu māju. Viņi tevi tagad laidīs vaļā. Viņi tagad pēc sirds patikas varēs viņu iztaujāt.” Viņa piespieda savas lūpas viņam pie auss. „Reibold, nē! Tu nedrīksti tā…” viņa nošņāca.

„Līva, viņš…”

„Nē, tu nesaproti. Viņš ir draugs. Tev nav ne jausmas, ko viņš mūsu labā ir darījis.”

Māršs saspringa. Kā tam vecajam neglītenim bija izdevies iegūt viņa sievas uzticību? Kas bija noticis, kamēr viņš bija prom? Septiņi mēneši… Pa šo laiku varēja notikt tik daudz. Vesela nodaļa viņa ģimenes dzīvē. „Viņi man teica, ka viņš nācis uz mūsu mājām.”

Līva vilcinājās. „Kamēr biji prom, viņš mūs pieskatīja. It kā viņš zinātu, ka var notikt kaut kas slikts, Reibold! Es pat nevaru to izskaidrot, bet es būtu gatava zvērēt, ka viņš zināja, ka tuvojas kaut kas šausmīgs, un viņš bija sūtīts, lai mūs pasargātu.”

Māršs jautāja: „No kā pasargātu?” Tomēr atbildi viņš jau zināja: Es beidzot esmu atrisinājusi vienu senu problēmu.

„Viņš mūs izglāba, Rcibold! Viņš izglāba mūsu dzīvības. Es gribēju palikt Londonā, tiešām gribēju, lai, kad tu atgrieztos, varētu tevi sagaidīt, taču te tik traki bombardēja, uzlidojumi notika katru nakti, un es sāku domāt, ka tu esi pazudis pavisam. Es to vairs ilgāk nespēju izturēt. Vils mani pārliecināja pamest Londonu. Es gribēju doties pie Mārgaretas uz Villitonu, bet komandieris bija pilnīgi pret. Tā kā viņš bija kļuvis par uzticamu draugu, es negribēju viņu pievilt. Tante Mārgareta painteresējās pie paziņām un atrada mums abām apmešanās vietu, tad, paņēmusi līdzi Agnesi, es devos uz Koventriju. Es uzskatīju, ka jebkur būs labāk nekā Londonā.”

„Līva! Kas notika Koventrijā?”

Viņa sāka trīcēt. „Tas bija briesmīgi. Pat nevari iedomāties. Bumbas krita kā lietus lāses. Pilnīgi likās, ka friči nenomierināsies, kamēr tur nebūs sabombardējuši visas mājas. Taču tad ieradās komandieris.” Viņas čuksti kutināja viņa ausi un zodu. Viņa šodien nebija iztīrījusi zobus. „Tai visā ellē viņš mūs atrada un uzstāja, lai dodamies līdzi. Gandrīz ar varu izvilka mani no tās patvertnes. Kad bijām jau mašīnā un tik tikko sākām braukt, tad māju…”

Līva nespēja turpināt. Viņa piespieda pieri pie viņa kakla. Aiz viņa apkaklītes noritēja asara. Māršs apskāva viņu ciešāk, taču uzmanījās, lai nesaspiestu Agnesi.

Augstais Dievs, Lidells-Stjuarts bija izglābis viņa sievu un meitu! Un ne jau vienkārši no uzbrukuma, bet no kaut kā, ko bija izplānojusi Grēta. Viņš bija zinājis, kas viņai prātā. Viņš bija zinājis, ka tas skuķis vērsīsies pret viņa ģimenei. Un viņš iejaucās. Māršs atcerējās to nakti šķūnītī, atcerējās viņa aizrautību, viņa lielās dusmas ikreiz, kad komandieris savā izkropļotajā balsī ierunājās par Grētu. Nekad neuzticies Grētail Nekad.

Tik izteikts dedzīgums, tāds naidīgums neradās nejauši. Tas bija fanātisms, kas piemita tikai tādam vīram, kam bija atņemts viss. Tādam vīram, kas bija redzējis, kā tiek izpostīta viņa dzīve. Un viņš zināja, ka to Grēta centīsies nodarīt arī Māršām.

Drīz vien viņš tiks galā ar Grētu. Taču visu pēc kārtas.

Ja nebūtu bijis komandiera, Māršām vairs nebūtu ģimenes, pie kā atgriezties. Māršs nespēs to atlīdzināt komandierim. Un viņš gribēja iepazīt tuvāk šo vīrieti, kas spēja izjaukt Grētas plānus.

Tagad bija Mārša kārta čukstēt. Viņš pielieca galvu, lai ar lūpām pieskartos Līvas maigajam, vēsajam auss izliekumam. „Komandieris sēž sasiets mūsu patvertnē. Pirms es devos uz šejieni, es viņu tur iespundēju.”

Līva iztrūkās. Viņa pacēla skatienu. „Vai tu viņu savainoji?”

„Nē. Es nedomāju. Vismaz nenodarīju neko nopietnu.”

„Ak, Reibold!”

Domā ātri! Ko domās Harisons un viņa cilvēki? Viņiem ir aizdomas, ka pastāv kaut kāds sakars starp komandieri un Viļu. Viņi zina, ka man ir sakars ar Viļu…

Māršs pamāja ar galvu uz durvīm. „Es viņiem pateikšu, ka, izsekojot komandieri, uzzināju, ka viņš ir devies uz vienu no Obrija fonda birojiem. Uz to virs „Hārta un Hērta”, kurā šad tad uzturas Vils. Es viņus aizvedīšu tur apmaiņā pret šoferi, kas tevi un Agnesi aizvedīs mājās.”

Vismaz uz pāris stundām Līva un komandieris nenonāks I larisona nagos.

1940. gada 2. decembris Valvorta, Londona, Anglija

Es atjēdzos uz Anderosna patvertnes aukstās grīdas. Jaunākais Māršs man te nebija iededzis lampu, taču pa durvju spraugām jau sāka spīdēt drūma dienas gaisma. Kad manas acis bija pieradušas pie tumsas, ar to pietika, lai varētu novērtēt manu stāvokli.

Manas plaukstu locītavas sāpēja, jo jaunākais Māršs tās bija piesējis pie saliekamās gultas kājām. Viņš bija izmantojis garo, raupjo kaņepāju tauvu, kas stāvēja šķūnī. Nemaz nebija daudz jākustina rokas, lai nobrāztu ādu ap plaukstu locītavām. Katru roku viņš bija piesējis pie savas gultas kājas, lai tās būtu pēc iespējas tālāk viena no otras. Mani bija pamodinājušas aizvien pieaugošās sāpes starp lāpstiņām. Zemāk par ceļiem neko nejutu. Viņš tos bija savilcis kopā ar savu bikšu jostu, lai sasietu manas potītes, viņš bija izvilcis jostu no manām biksēm, ar vēl vienu virvi piesējis manas pēdas pie aizbīdņa, kas bija piemetināts pie patvertnes tērauda korpusa.

Es te gulēju izstiepts kā Jēzus Kristus krustā un prātoju, vai viņš bija pamanījis, ka man mugurā bija viņa drēbes. Es pārlaidu mēli pār cieto kreveli lūpu kaktiņā. Garšoja pēc asinīm.

Sasprindzinot vidukļa un plecu muskuļus, es par dažām collām varēju pacelt gultas rāmi. Pietiekami, lai to pakustinātu, taču šaurajā patvertnē nebija tik daudz vietas, lai izjauktu to pa daļām. Man būtu izdevies, ja es varētu sasprindzināt kājas pret sienu, taču man nebija spēka, kājas šķita smagas kā slapjas avīzes. Es svaidījos pa grīdu kā zivs, cenzdamies uzstutēt savas pēdas tāda pozīcijā, lai varētu tās izmantot kā sviru. Patvertnē atbalsojās manu pūliņu radītie trokšņi. Tie izklausījās kā vājprātīga skotu bundzinieka centieni sist takti pa kastroli.

Manas plaukstu locītavas jau bija noberztas jēlas, un sāpes plecos no ciešamām bija kļuvušas mokošas, kad pēkšņi atvērās durvis. Durvīs parādījās siluets. Kāds man pārliecās pāri. Pēkšņā gaisma apžilbināja manas acis, un vēsā decembra vēja brāzma lika tām asarot. Es neko neredzēju.

Līva teica: „Jūs viņu saniknojāt, vai ne?”

„Olīvij! Es nezinu, ko viņi jums sastāstījuši…”

„Kuš!” Viņa notupās uz grīdas. Sprādzēm žvadzot, viņa attaisīja siksnas, kas bija apjoztas ap maniem ceļiem un potītēm. Caur saspiestajiem locekļiem atsāka plūst asinis. Es centos pakustināt pirkstgalus. Pēdās iedūrās tūkstošiem līdz baltkvēlei nokaitētu adatu.

Līva centās atraisīt mezglus, kas bija sasieti pie manām plaukstu locītavām. Es izliecu rokas, lai Llvai būtu vieglāk. Vējš atvēsināja manu iepriekšējo pūliņu sviedrus. Es nodrebēju.

„Es ceru, ka jūs zināt, ka man nekad nebija nodoma…”

„Kuš! Jums nekas nav jāpaskaidro,” viņa teica, „man vienalga, ko viņi saka.” Viņa piņķerēja vaļā tauvas mezglus. „Var redzēt, ka Reibolds kādreiz ir bijis labs jūrnieks,” viņa murmināja. „Bet man nekad nav padevies siet mezglus.”

Ar atzarošanas šķērēm varētu ātri vien šos mezglus pārgriezt, taču es atturējos pieminēt, ka tās karājas šķūni aiz durvīm. „Varbūt nazis var līdzēt.”

Viņas spēki sāka izsīkt. Līva blenza uz manu roku. Viņa maigi paņēma rokās manus pirkstus un pagrieza manus pirkstu kauliņus pret gaismu. Viņa sarauca pieri.

„Jums uz zeltneša ir rēta.”

Ak vai!

Es noklepojos. „Vai tiešām?”

„Šķiet, ka jums tā bijusi jau sen,” viņa teica.

„Laikam.” Es novērsos no viņas skatiena, kas pēkšņi bija kļuvis ļoti vērīgs. Līdzīgi kā bija noticis ar Viļu, mana nelielā neuzmanība bija iekustinājusi viņas prātā zobratus. Tie griezās.

Es sevi mierināju, ka viņa nu nekādi nevar sazīmēt, kas te notiek. Viļa zināšanas, viņa pieredze ar neiespējamo bija ļāvusi viņam aizdomāties pareizajā virzienā un saprast, kas es esmu. Līvai šādu priekšrocību nebija. Viņa dzīvoja pasaulē, kurā nebija burvestību un pārcilvēku.

Es uzdrošinājos paskatīties uz viņu. Viņas uzacis bija sarauktas kopā, un viņa kodīja savu lūpu. Tā bija slikta zīme. Viņa piekala savu skatienu manām acīm. Es pazinu šo sievieti. Savā prātā viņa salīdzināja manu acu krāsu ar sava vīra acu krāsu. Es novērsos par vēlu.

Līva atkal pievērsās mezglam un centās to atraisīt. „Kur jūs uzaugāt, komandieri? Es jums to nekad neesmu jautājusi.”

Nolādēts! Pavediens jau bija viņai rokā.

„Londonā,” es teicu.

„Kur Londonā? īsthemā? Islingtonā?” Viņa spēcīgi parāva virvi. It kā starp citu jautāja: „Sentpankrasā?”

„Šur un tur,” es teicu.

Viņai neizdevās atraisīt mezglus. Pie velna, es nolēmu. Es viņai ieteicu paņemt šķēres. Viņa pat nepajautāja, kā es par tām zināju.

Pēc tam bija nepieciešamas trīsdesmit sekundes, lai noņemtu tauvas. Es grīļodamies piecēlos kājās, kas dega tā, it kā manas kājas būtu iemērktas skābē. Es paķēru savu jostu, pēc tam savācu veselo virvi un pārgrieztās virves. Kamēr to darīju, Līva, samiegusi acis un iegrimusi domās, vēroja mani.

Es nezināju, ko teikt. Man nekas nebija jāsaka.

„Ejiet!” viņa teica. „Pirms mans vīrs pārdomā.”

Es noriju siekalas. Es atkal biju zaudējis Līvu. Zaudējis pavisam. Ne tikai tāpēc, ka biju centies būt goda vīrs. Koventrijā es biju izdarījis izvēli, bet tagad viņa atkal bija kopā ar savu vīru, savu īsto vīru. Un pēc visa notikušā viņa joprojām viņu mīlēja.

„Paldies!”

Viņa uzlika roku man uz pleca. Un, kad pagriezos, viņa pielika rokas man pie sejas un noskūpstīja mani. Viņa nesarāvās, saskārusies ar manu bārdu, neatrāva roku, sajutusi uz manas sejas rētaudus. Viņas lūpas bija vissaldākās un vismaigākās, kādas vien esmu skūpstījis, tikpat maigas un saldas, kā man bija palicis atmiņā.

1940. gada 2. decembris Kensingtona, Londona, Anglija

Vils pavadīja visu dienu, cenšoties gādāt par Grētu. Kopš negadījuma virtuvē viņa vēl nebija pamodusies, tāpēc Vils nevarēja neko citu iesākt, kā vien viņu pieskatīt. Viņš nolika uz naktsgaldiņa glāzi ūdens un aspirīnu, kur viņa tos viegli varēs aizsniegt, kad pamodīsies. Kad Vils un jaunākais Māršs nesa viņu uz guļamistabu, viņas bizes bija izjukušas, tāpēc tagad viņas kraukļmelnie mati un galvaskausa vadi klāja visu spilvenu kā tumšs oreols. Sulojošās tulznas ap kājām bija iekrāsojušas tīros pārsējus dzeltenīgus. Viņai paliks rētas, kaut gan varēja būt arī ļaunāk. Viņš pataustīja viņas pieri. Pieskaroties viņas āda šķita vēsa, nešķita, ka viņai būtu drudzis.

Vils zināja, ka bija tikai laika jautājums, kad vecākais Māršs uzzinās par viņas atrašanās vietu. Saule, paslēpusies aiz svinpelēku mākoņu vaļņa, vēl nebija sākusi rietēt, kad viņš ieradās. Gluži tāpat kā jaunākajam Māršs, viņam pār plecu bija pārmesta mugursoma. Tāpat kā viņa dubultniekam, arī viņam bija pavisam nopietns noskaņojums. Viņš nešķieda laiku, apmainoties ar laipnībām.

„Parādi man viņu!”

„Esi sveicināts arī tu! Paldies, ka apjautājies, man klājas labi!” Vils pagāja malā, lai Māršs varētu ienākt. „Kā tu tiki pie tiem nobrāzumiem?”

Māršs neatbildēja. Vils teica: „Tu viņu sadusmoji, vai ne?”

Viņi uzgāja augšstāvā. Kamēr Vils stāvēja pie durvīm un skatījās istabā, Māršs piegāja un apstājās pie bezsamaņā guļošās sievietes. Viņa drauga sejā vienādos daudzumos bija redzama patiesa līksme un tīra ļaunprātība. Šobrīd viņš vairs nebija Māršs, bet glūnošs velns. Vils pēc savas pieredzes ar eidoloniem zināja, kā bija justies pilnīgi neieredzētam. Taču, kamēr nebija redzējis, kā Māršs lūkojas uz sava lāsta iemiesojumu, Vils neticēja, ka mirstīga miesa spēj izrādīt tikpat neaptveramu nicinājumu. To ieraudzīt bija biedējoši. Māršs kļuva par pavisam citu cilvēku, kad skatījās uz viņu.

Māršām nodrebēja rokas. Tāpat ari balss, kad viņš ierunājās: „Es esmu sapņojis par šo mirkli.” Viņš nokrakšķināja pirkstu locītavas. „Cik nopietni ir ievainojumi?”

„Ja vien regulāri mainīsim viņas pārsējus un dosim dzert, viņa atlabs. Viņai paliks rētas, bet ne tādas.” Vils noglaudīja sev galvu, lai norādītu uz gūzmu vecu ķirurģisko rētu, kas rotāja Grētas pakausi. „Pagaidām nav nekādu pazīmju par infekciju.”

Tāpat kā Vils, arī Māršs pataustīja viņas pieri. Taču viņš tik ātri nenoņēma savu roku, un viņa sejā atgriezās ļaunā līksme. Pēc tās sekoja smiekli, kas vairāk piestāvētu trollim, goblinam, jebkuram ļaunajam pasaku nezvēram, nevis cilvēciskai būtnei.

Vils māja, aicinādams Māršu gaiteni. „Kas tagad būs?” „Atbrīvošu tevi no viņas.”

„Es esmu pārliecināts, ka tā arī darīsi. Bet ko tālāk? Ļauj minēt! Maisu pār galvu, pāris sitieni ar ķieģeli un Temzā iekšā?”

„Viņa ir viena no viņiem. Fon Vestarpa pētījumu dzīvs iemiesojums. Kamēr vien kāds no viņiem būs dzīvs…”

„Lūdzu, netēlo man paštaisno varoni. Mēs abi zinām, ka tavu naidu pret viņu nav radījusi pienākuma sajūta vien. Tev ir savi iemesli vēlēties, lai viņa būtu mirusi. Un es nevaru tev tur neko pārmest. Patiešām nevaru. Bet paskaties, kāda viņa ir tagad! Viņa ir nekaitīga.” „Sieviete, kas tagad guļ tavā gultā, ir viskaitīgākā, visnetīrākā radība, kādu tev diemžēl ir nācies satikt.”

Vils teica: „Man jau ir pietiekami grūti izlikties, ka mani nesatrauc fakts, ka ik pa laikam kāds no maniem kolēģiem pazūd vai tiek atrasts miris. Bet es akceptēju to kā nepieciešamo ļaunumu, jo es piekrītu, ka enohiešu valodas zināšanas ir pārāk bīstamas jebkurai tautai. Fakts, ka tu eksistē, mani ir pārliecinājis. Tikmēr es daru visu iespējamo, lai nepieļautu, ka Asinszāle noslepkavo nevainīgus ļaudis valsts aizsardzības vārdā. Es nepiedalīšos aukstasinīgā atriebībā. Un es neapspriedīšu šīs sievietes likteni vietā, kurā viņa var mūs noklausīties. Pastaiga mums abiem nāktu par labu.”

,Ja tu iedomājies, ka es viņu te atstāšu vienu bez uzraudzības,” teica Māršs, „tad tu esi ķertāks nekā viņa.”

„Viņa pat nekustās.”

Māršs noņēma mugursomu. Pietupies uz grīdas, lai to atvērtu, viņš teica: „Piedod, ka neuzticos tavai diagnozei, ārsta kungs!” Viņš izvilka no somas dažādu garumu virves un ādas siksnu.

LONDONAS debesīs peldēja zemi decembra mākoņi. Vēja brāzmas plivināja mūsu mēteļus un gar kājām grieza sīkas sniegpārslas. Sniegs bija pārāk smalks, lai to varētu saukt par sniegu, un pārāk sauss, lai būtu slapjdraņķis. Pārsliņas skrāpēja manas acis kā sasalušas smiltis. Vēja brāzmas bija nevienmērīgas, brīžiem pūta stiprāk, brīžiem vājāk. Taču šai pūsmā mūsu saruna vismaz nevarēja nonākt nevēlamās ausīs.

„Grēta nav pēdējā,” es teicu. „Ir vēl divas citas. Identiskās dvīnes. Viņas nebija muižā.”

„Es ceru, ka tu negribi teikt, ka tava dubultnieka smagais pārbaudījums būs izrādījies veltīgs.”

Vils klausījās, kamēr es izskaidroju, kā mans līdzinieks bija ieguvis vienas dvīnes asins paraugu. Viņš saprata, no kuras puses pūš vējš. „Un ko tu iesaki darīt ar šo asins paraugu?”

„Eidoloni var atkal apvienot abas dvīnes un nogādāt tās mums. Identiskās dvīnes ar identiskām asinīm. Es esmu to piedzīvojis. Tas izdosies.”

„Tad tu gaidi, ka es sarīkošu slepenas pārrunas šī iemesla dēļ.” „Mēs tās sarīkosim noliktavā.”

„Vai tev nav ienācis prātā, ka varbūt nemaz nezinu, kā veikt tādas pārrunas, kādas esi iztēlojies?”

„Gan izdomāsi. Tu jau agrāk esi to darījis.”

„Tiešām?”

„Toreiz bija citi apstākļi,” es atzinu.

„Ak!”

Mēs apklusām, nonākuši pie garas rindas, kas stāvēja pie zivju tirgotāja veikala. Zivis nebija iekļautas produktu normēšanas sarakstā, tāpēc dažreiz cilvēki stundām ilgi gaidīja pie veikala, cerot, ka izdosies dabūt kādu zivi. Vils, pacēlis savu katliņu, pasveicināja bariņu mājsaimnieču. Dāmas nepievērsa viņam nekādu uzmanību un blenza uz manām rētām, būdamas pavisam apmulsušas, redzot nopietnos ievainojumus. Vai viņas nodomāja, ka es esmu viens no sabiedroto lidotājiem? Vai viņas nosprieda, ka es esmu viens no KGS pilotiem, kas dienu pēc dienas cīnās pret Luftwaffe un apdeg tikai tad, kad friču dūzis notriec Spitfire uz Saseksas lauku mīkstās zemes?

Tiklīdz bijām pagājuši garām zivju tirgotājam, Vils teica: „Es noprotu, ka likvidēsi Dvīnes, tiklīdz tās būs ieradušās?”

„Šis ir karš. Viņas ir ienaidnieks.”

„Jā, es zinu. Un es neesmu pat sācis apšaubīt tavu atstāstu par nākotni. Es neko tādu nedarītu, ja apšaubītu.”

Mēs pienācām pie Belišā bākuguns, kas bija dzintara krāsā. Benzīna normēšanas dēļ satiksme Londonā vairs nebija tāda kā kādreiz. Redzamība bija vāja vētraino brāzmu dēļ. Mēs uzmanīgi gājām pāri krustojumam, lai mūs nenotriektu kāds taksometrs vai autobuss, traukdamies pāri krustojumam.

„Pavisam cita lieta,” Vils teica, „ir pievērt acis uz manā gultā guļošas un piesietas sievietes slepkavību.” Viņš ieturēja pauzi. „Tu labi saproti, ko es gribu teikt.”

Vēja brāzma noslēpa manu neapmierinātību. Es pie sevis nomurmināju: „Vismaz tu esi konsekvents.”

Vils pacēla uzacis. „Ko tu teici?”

Esmu jau agrāk redzējis šo Viļa rakstura pusi. Šī ir tā pati morālā šaubīšanās, kas jau iepriekšējā reizē viņu bija gandrīz iznīcinājusi. Viņš kaismīgi vēlējās kalpot savai valstij kā burvis. Tomēr šī vēlme pazuda līdz ar asins cenu straujo kāpumu. Viļam nekad nebija iebildumu pavērst eidolonus pret fričiem. Tie bija mūsu vienīgais glābiņš no ienaidnieka, kas bija apņēmies mūs saberzt miltos un to arī darīja.

Tomēr Vils bija labs cilvēks, un upuri, kas bija jānes, lai nodrošinātu eidolonu sadarbošanos, padarīja viņu par dzērāju, un kļuva vēl ļaunāk. Viņš lēni tuvojās morfija atkarības izraisītai pašnāvībai. Tas viņam arī būtu izdevies, ja Obrijs nebūtu iejaucies.

Ja viņš man atdotu Grētu un es viņu nogalinātu, šī rīcība viņu iekšēji grauztu. Pat tad, ja mēs to vairs nepieminētu. Ja ļaunā kuce kādu dienu klusi pazustu un neviens viņu vairs neredzētu, viņš saprastu, kas noticis. Un vainas apziņa viņā pūžņotu kā augonis. Vai ar to pietiktu, lai viņš pārvarētu savu nepatiku pret alkoholu? Vai tas būtu tas olis, kura dēļ sāktos zemes nogruvums?

Vai es spētu Viļam to nodarīt? Vai tas prieks aplikt savus pirkstus ap Grētas mazo kaklu, sajust, kā no manu pirkstu spiediena nokrakšķ skrimšļi, skatīties, kā izplešas viņas acis, balsenei saspiežoties, purināt viņu kā lupatu lelli, lai redzētu, kā plivinās viņas garie mati un tumšās acis aizslīd pakausī… Vai šīs fantāzijas realizēšana atsvērtu to naidu pret sevi, ko es izjustu, zinot, ka atkal esmu izpostījis Viļa dzīvi?

Varbūt es viņu nožņaugtu ar viņas vadiem. Tieši tā pieklātos. Noņemot vadiem izolācijas materiālu un apžņaudzot tos ap viņas kaklu, kailā vara stīgas iegrieztu viņas olīvkrāsas ādā smalku, spilgti sarkanu kaklarotu…

Cilvēku burzma, kas plūda no Kensingtonas Haistrītas metro stacijas, pārtrauca manu sapņošanu. Cilvēki brāzās mums apkārt, mēs bijām kļuvuši par diviem domīgiem akmeņiem nepazīstamu seju straumē. Vējš paplivināja gaisā kāda vīrieša šalles galu. Šalle attinās un ieķērās manā bārdā. Es to noņēmu. Viņš pagriezās, lai atvainotos, taču, ieraudzījis manu seju, nobālēja.

Kad uz ielas atkal bijām palikuši divatā, es teicu: „Koventrija nebija nejaušība.” Es Viļam atgādināju.

„Bet viņai nekas nesanāca. Tevis nebija klāt, kad viņa manā dzīvoklī saprata, ka Agnese un Līva ir izdzīvojušas. Es tev saku, tas bija tādas sievietes izbrīns, kura visā savā pieauguša cilvēka mūžā nekad nav piedzīvojusi nevienu pārsteigumu.” Vils pasniedzās un pieskārās manam elkonim. „Tu viņu apsteidzi, Pip! Lai tā paliek kā tava atriebība.”

Es notrausu viņa roku. Es negrasījos atteikties no sapņa, kuru bija lolojis tik daudzus gadus. Ne tagad, kad tā piepildījums bija ar roku aizsniedzams. Es varētu atgriezties kaut tūlīt. Es kaut tagad varētu viņu nosmacēt… ar sava ķermeņa svaru izspiest no viņas plaušām visu gaisu. … Taču Vils bija pacēlis vēl kādu jautājumu, kas bija jāapspriež.

„Kā tas gadījās? Grēta vienmēr panāk to, ko grib. Viņas plāns divdesmit gadu garumā īstenojās tieši tā, kā viņa bija paredzējusi. Un tagad tu un mans dubultnieks sakāt, ka kaut kas ir mainījies.” Es nokrakšķināju pret žokli pirkstu locītavas. „Es par to lauzu galvu kopš atgriešanās no Koventrijas. Izglābšanās nedrīkstēja izdoties. Grēta to būtu nojautusi. Tā tas notiek.”

Pa kreisi no mums, pāri Zaļajam parkam, Kensingtonas pilī neplīvoja karogs. Apvienotās Karalistes karogu Kensingtonā neredzēs vēl kādu laiku, jo pirms diviem mēnešiem karalienes apartamentos bija notikusi ļaunprātīga dedzināšana. Pēc lielajiem uguns postījumiem drūmi pelēko jumtu tagad vietām klāja ielāpi un caurumi. Loga stiklu aizstāja koka paneļi. Bez šaubām, par šo varoņdarbu Gērings un Hitlers pliķēja viens otram pa muguru. Tuvojoties dārziem, Vils paberzēja deniņus.

Es teicu: „Tu vienmēr tā izskaties, kad domā par cidoloniem. Vai tie vainojami pie Grētas kļūmēm?”

Viņš noraidoši papurināja galvu. „Atgādini man! Ko tieši viņa teica, pirms tu devies savā, khm, ceļojumā?”

Atmiņas par pēdējiem mirkļiem bija juceklīgas manas sliktās pašsajūtas un eidolonu pieskāriena dēļ. Galvenokārt es atcerējos ložņājošu tumsu, aukstu vēju un to, kā ikviena dvēsele Londonā aiz šausmām kliedza, kamēr mira pasaule. Tomēr es vēlreiz atsaucu atmiņā sarunu, kas bija risinājusies starp mums, viņu, mani un Grētu, vēstures pēdējos mirkļos. Tie, protams, bija arī Viļa dzīves pēdējie mirkļi, taču neredzēju nekādu iemeslu to kaut kā īpaši uzsvērt.

Vils jautāja: „Jauna laika līnija. Vai tā viņa teica?”

„Jā.”

„Interesanti.” Mēs nogājām vēl kādu ceļa gabalu līdz Kensingtonas dārziem, kuros vējš plucināja īvju zarus un zem pelēkajām debesīm šūpojās akmeņozols. Vils zelēja savu lūpu.

„Klāj vaļā!” es teicu.

„Spriežot pēc tā, kā viņa to ir formulējusi, viņa visas nākotnes redz kā iepriekšeksistējošas vienības. Iespējams, ka viņa izvēlas kādu no tām. Taču, nepievēršot uzmanību semantikai, būtiskākais ir tas, ka šī laika līnija atšķiras. Raugoties no viņas skatpunkta, pirms tavas ierašanās tā nemaz neeksistēja. Kas nozīmē, ka viņa to nevarēja izplānot iepriekš. Visas savas pūles pētot un manipulējot viņa veltīja laika līnijai, kas tehniski nekad nav notikusi. Un tagad mūsu nākotne ir sākusi novirzīties no tās, kuru viņa tik rūpīgi skicēja. Kas zina, cik ilgi viņa vērpa savas mahinācijas? Visu šo pūļu rezultātā viņa ir ieguvusi detalizētas zināšanas par nākotni, kas nekad nepiepildīsies. Mans subjektīvais minējums ir tāds, ka pašlaik viņas galvā jaucas traucējumi no konkurējošām laika līnijām. Kā nenoregulēts radio.”

„Vil, viņa arī to paredzētu!”

Vils sasita kopā plaukstas. Vējā viņa plaukšķis izklausījās kluss. „Ak, bet tur jau tas joks! Ja šī ir jauna laika līnija, viņa nebūtu varējusi paredzēt šo problēmu. No tevis sacītā radās iespaids, ka viņa bija diezgan lepna par padarīto. Parasti mirstīgie kā tu un es, visticamāk, nekad nesapratīs, ko tieši viņa tādā veidā sasniedza. Bet, lai ko viņa panāca, tas bija milzīgs sasniegums pat viņas pašas acīs.” Iekarstot viņš sev piekrītoši pamāja. „Jā. Es domāju, ka jaunas laika līnijas radīšana viņai bija kā kartē neatzīmēta teritorija. Iespējams, ka viņa pārslogoja savas spējas.”

Vils reizēm varēja uzvesties tik muļķīgi, ka bija viegli viņu neņemt vērā. Taču ne velti viņš bija Asinszāles sirdsapziņa, un es prātoju, vai manam vecajam draugam tiešām izdevies saskatīt arī šī jautājuma patieso būtību.

Viļa sacītais manā prātā bija atdzīvinājis sen aizmirstu sajūtu. Es zināju, ka tas nebija nekas vairāk kā tikai pieņēmums, taču kaut kas man lika domāt, ka viņam bija taisnība.

„Laika līniju traucējumi.”

Vils paraustīja plecus. „Tikai skaļi domāju. Varbūt labāk neklausies manī! Man nav ne mazākās nojausmas, kā viņa dara to, ko dara.” „Es domāju, ka tev ir taisnība par laika līniju savstarpējiem traucējumiem. Tā var notikt, un es esmu to pieredzējis. Tāpat arī tu. Otrs tu no manas pagātnes.”

Pēcpusdiena pārvērtās par vakaru, un mēs apmetām līkumu ap apaļo dīķi, lai dotos atpakaļ uz dzīvokli. Pa ceļam, ejot ārā no dārziem, es pastāstīju Viļam par Sv. Džeimsa parka spoku. Oriģinālajā vēsturē Vils bija pirmais, kas satika nobijušos bārdaino viru, kas parādījās un tikpat strauji nozuda naktī, kad Grēta aizbēga no Admiralitātes. Viļa un mana tikšanās atkārtojās, kad es beidzot pievienojos Grētai šai vēsturē.

„Hmmm,” teica Vils. „Abi šie scenāriji ir diezgan līdzīgi. Tā pati vieta, tie paši notikumi, tie paši cilvēki. Varbūt ļoti retos apstākļos laika līnijas savā starpā krustojas.”

Es teicu: „Tas saskan ar tavu teoriju par Grētu. Taču mūsu hipotēzē ir kāda problēma. Arī es aukstajā decembra naktī biju redzējis spoku, kad Asinszāle centās uzbrukt Reichsbehdrde. Protams, tobrīd man neienāca prātā, ka tas esmu es tikai no nākotnes.”

Vils mani pārtrauca: „Celī?”

„Man visu mūžu ir sāpējis celis.”

Kā nelabo piesauca, tā nelabais bija klāt; dzirdot, ka tiek pieminēts mans celis, tas atkal uzliesmoja artrīta sāpēs. Es pamanīju, ka mazliet kliboju, taču biju pārāk iegrimis mūsu sarunā, lai pievērstu tam uzmanību. Aukstie laikapstākļi stindzināja manas locītavas.

„Bet kāpēc gan tev šaut pašam uz sevi? Es zinu, ka jūs abi nesaprotaties, bet tas jau ir pāri visām saprāta robežām. Pat tev.”

„ „Tu man vēlāk par to pateiksi paldies.” Tolaik es to nesapratu, taču tagad saprotu. Nekas mazāks par sašautu ceļgalu mani nebūtu atturējis no došanās tajā uzbrukumā. Taču mums nebija nekādas saprašanas par Grētas spējām. Viņa izdarīja tā, lai mūsu operācija izgāztos, līdz ar to cidoloni mainīja cenu par mūsu steidzamo atgriešanos. Tie atveda mūs mājās, bet atlīdzībā pret to paņēma mana vēl nedzimušā dēla dvēseli.” Vils teica: „Džona?” Es piekrītoši pamāju. Viņš teica: „Domājot par to, mani joprojām pārņem šausmas. Man ļoti žēl.”

„Pirmkārt, šajos laikos tas nav noticis. Otrkārt, es kļūdījos, tajā vainodams tevi. Tu tā rīkojies, lai glābtu manu dzīvību. Tu nevarēji zināt, ka notiks tieši tā.”

Vils mirkšķināja acis, jo tajās pūta ledaino pārsliņu vējš. „Tātad tu centies nepieļaut, ka Māršs uzsāk darbības, kas novestu līdz Džonam… un visam pārējam, kas sekoja vēlāk.”

„Jā. Bet vai redzi problēmu? Abās laika līnijās Grētas bēgšana notika vienādi. Bet, ja mans dubultnieks Vācijā ir izdarījis visu, kā man stāstīja, nav vairs nekādas vajadzības rīkot uzbrukumu muižai. Muižas vairs nav. Ko tādu Asinszāle plānoja darīt, ka tas mani tik ļoti satrauca?” „Vai tu tiešām domā, ka redzēji atspulgu no paralēlās pasaules? Nākotnes atbalsi?”

„Kaut kas nav gluži tā, kā vajag, Vil! Nepavisam nav.”

Iedami atpakaļ, mēs katrs pie sevis to apsvērām. Kad atgriezāmies dzīvoklī, saule jau bija norietējusi. Es devos taisnā ceļā uz Viļa guļamistabu. Grēta pat nebija izkustējusies.

1940.  gada 3. decembris Asinszāles štābs, Londona, Anglija

Sardzes vīri ilgi un cieši pētīja Mārša seju. Bija pagājuši teju septiņi mēneši, kopš Māršs pēdējo reizi bija bijis Admiralitātē. Šķita, ka paskrējušas desmitgades. Starp to laiku un šodienu viņš bija nodzīvojis veselu dzīvi. Tāpat arī viņa sieva un meita. Taču viņi ar Līvu bija spēruši pirmos soļus, lai plaisa starp abiem kļūtu šaurāka, un salīdzinājumā ar to nekas vairs nešķita postošs. Viņš pavisam veikli nogludinās visus asumus ar veco vīru. Tā viņš cerēja.

Re, kāpnes, pa kurām dzinos pakal Klausam, viņš kavējās atmiņās. Šī ir tā siena, caur kuru viņš ar Grētu aizbēga.

Māršs pagāja garām tukšajam pjedestālam, kas stāvēja ārpusē pie Pirmā lorda kabineta. Viņš domāja, kur gan palicis kuģa kompass.

Pa Asinszāles uz rietumiem vērstajiem logiem viņš ieraudzīja jaunu ēku, kas bija uzbūvēta starp Admiralitāti, Horsgārdas parādes laukumu un Sv. Džeimsa parku. Blakus ieejai viens no Karalisko spēku inženiertehniskā korpusa biedriem kādai strādnieku brigādei deva instrukcijas; jaunā ēka vēl nebija pabeigta. Milzīgā, šausmīgā celtne bija notupusies parādes laukumā kā krupis, kas izaudzis nevis no kurkuļa, bet gan no betona un dzelzs. Ņemot vērā pašreizējos apstākļus Londonā, nebija grūti iedomāties, kādam mērķim radīts šis bunkurs.

Šai riekstkoka paneļu un jūrnieku pasaulē Māršs vairs nejutās kā savās mājās. Viņš bija gaidījis ieraudzīt virsniekus, tērptus pelēkās un melnās formās, bet tā vietā tiem mugurā bija zili tērpi, un viņš sajutās kā ar aukstu ūdeni apliets. Tie ir vīri no Anglijas jūras spēkiem, nevis Schutzstaffel. Tie ir savējie, viņš sev atgādināja. Tu esi drošībā. Tu esi mājās. Tu šeit iederies.

Ja neņem vērā to, ka neiederējās gan. Viņš neatpazina nevienu seju šajā Admiralitātes Asinszāles spārnā. Jaunpieņemti darbinieki. Klausa apciemojuma sekas? Tāpat kā sardzes vīri arī vairāki jaunpienācēji uzmeta divkāršu skatienu Mārša ievainojumiem. Prātojot viņš saprata, ka tie nebija jaunpienācēji. Raugoties no viņu viedokļa, svešinieks bija Māršs.

Viņš bija cerējis, ka sastaps Viļu, kurš klīst šajos koridoros. Stīvensons Asinszāles pirmsākumos bija ierādījis Viļam kabinetu, taču tā durvis bija aizvērtas un aizslēgtas. Pieklauvējot viņu neviens neaicināja iekšā. Zel.

Ja šeit būtu bijis Vils, būtu vieglāk atgriezties pie Stīvensona.

Velns lai parauj, viņš gribēja teikt. Viņš vēlējās atgriezties Valvortā pie ģimenes. Lai tie jauniņie zīmuļa Rakstītāji paši tiek galā arfric'iem. Sagraujot fon Vestarpa muižu un iznicinot Schutzstaffel REGP operāciju protokolus, viņš bija novērsis draudus, kas bija iemesls Asinszāles dibināšanai. Ņemiet par labu. Tālāk tieciet galā paši!

Pēc ilgas naksnīgas sarunas ar Līvu viņa balss bija aizsmakusi un vairs neizklausījās kā parasti. Ari acis šķita sausas, un, tās paberzējot, tajās varēja just sakaltušas gļotas.

Kad Māršām gandrīz likās, ka atmiņas par pagājušo pavasari bija vien spilgts fantāzijas lidojums, viņš beidzot sastapa pazīstamu seju. Viņš pabāza galvu darbnīcā un ieraudzīja tur Lorīmeru kopā ar zinātnieku komandu, kas montēja kaut kādu dīvainu ierīci. Vara stieples spoles bija apjoztas ap pīlāru, kas bija nedaudz garāks par cilvēku un vidū aptuveni tik resns kā pastkastītes stabs. Māršām ienākot darbnīcā, bārdainajam skotam no rokām izkrita uzgriežņu atslēga.

„Sveiks, Lorīmer!” Māršs pasniedza roku. Lorīmers berzēja savas biezās, melnās bārdas sprogas. Uz bārdas nebija nobiruši pelni kā agrākos laikos. Un Lorlmera apģērbs neoda pēc cigāra. īsta tabaka mūsdienās bija retums.

Lorīmers nepaspieda Māršām roku. „Mēs jau bijām tevi norakstījuši,” viņš teica.

„Garš stāsts,” teica Māršs. „Vai vecais virs ir uz vietas?”

„Aha!”

Māršs ielika nepaspiesto roku bikšu kabatā. Viņš pamāja uz stabu. „Kas tas tāds?”

Lorīmers paskatījās uz Māršu. Viņš juta, ka vīrietis nopēta viņa sejas ievainojumus. „Stlvensons būs mēms, kad pie viņa ieiesi.”

Tad viņš atgriezās pie darba. Nekādu „sveicināts mājās”! Nekādu „prieks tevi atkal redzēt”! Māršs bija gaidījis neērtus mirkļus un, protams, aizdomas, bet ne atklātu naidīgumu. Tomēr, ja viņš spēja visu nogludināt pat ar Līvu, viņš to spēs ari te. Māršs nepārmeta viņiem piesardzību. Ņemot vērā apstākļus, ari viņš būtu piesardzīgs. Gan jau tic dziedās citu dziesmu, kolīdz būs uzzinājuši, ka izdarījis visu darbu viņu vietā.

Stīvensonam atšķirībā no Lorīmera nebija problēmu atrast smēķēšanas vērtu tabaku. Koridorā, ārpus vecā vīra kabineta, kā migla vēdīja Lucky Strikes aromāts, kas šķita kā sens draugs. Māršs nomierinājās, un pirmo reizi kopš ienākšanas Admiralitātē viņš jutās kā mājās.

Stīvensons sēdēja pie sava rakstāmgalda un šķirstīja kaut kādu lietu. Viņa lasāmās brilles stāvēja uz paša degungala, viņa mutes kaktiņi bija saraukti. Uz galda blakus viņa juveliera lupai stāvēja cigarešu paciņa. Viņam aiz muguras pa loga stiklu sitās lietus ar sniegu. Viņš bija uzvilcis džemperi, lai pasargātos no caurvēja, kas pūta no loga, bet nebija piespraudis pie pleca tukšo piedurkni. Tā karājās viņam gar sāniem.

Māršs pieklauvēja pie durvju aplodas. „Lūdzu jūsu atļauju uzkāpt uz klāja, ser!”

Stīvensons bija kalpojis Karaliskajos gaisa spēkos, nevis flotē. Tomēr, ņemot vērā apkārtējo vidi, šķita atbilstoši izteikt tieši šādu lūgumu. Un Māršs cerēja, ka tas gaisotni padarīs kaut nedaudz brīvāku. Vils to būtu pratis izdarīt daudz meistarīgāk.

Stīvensons savu pārsteigumu slēpa labāk nekā Lorīmers. Viņš divreiz samirkšķināja acis, pēc tam pamāja, aicinādams Māršu apsēsties vienā no melnajiem ādas krēsliem, kas stāvēja pretī viņa rakstāmgaldam.

Stīvensons piesita cigarešu paciņu pie telefona malas, veikli izkratīdams jaunu cigareti. Viņš uzšķīla sērkociņu, vilka dūmus, kamēr cigaretes gals iegailējās kliņģerīšoranžā krāsā, un caur pērļainu mākoni blenza uz Māršu. Viņš izsmēķēja cigareti līdz galam, pirms pateica kaut vienu vārdu.

Stīvensons nodzēsa izsmēķa galu marmora pelnutraukā. Viņš teica: „Tā, tā, tā. Beidzot atgriežas pazudušais dēls.” Kopš pēdējās pelnutrauka iztīrīšanas vecais vīrs bija izsmēķējis vairāk nekā puspaciņu. „Es jau prātoju, kad tu parādīsies. Jāatzīst, ka biju mazliet vīlies, ka vispirms iegriezies Brodvejas ēkās, nevis pie manis.”

„Man tas bija jādara,” Māršs teica. „Pie viņiem bija Līva.”

„Es zinu.” Stīvensons izkratīja no paciņas vēl vienu cigareti. Viņš saspieda tukšo paciņu un iesvieda to atkritumu spainī. Viņa skatiens kļuva stingrāks. „Pie velna, kur tu biji? Ceru, ka tev ir nepārspējams stāstāmais!”

Vecais vīrs bija pacietīgāks klausītājs nekā Lidells-Stjuarts. Viņš nepārtrauca. Tikai vienu vienīgu reizi viņa sejā pavīdēja emocijas. Tas bija apmulsums, kas uz mirkli pārskrēja pār viņu seja, kamēr Māršs stāstīja to, kā eidolons bija palīdzējis viņam izbēgt no Schutzstaffel.

Mārša otrais izklāsts par notikušo kopš maija bija īsāks nekā pirmais, par spīti tam, ka stāstāmais bija jāsāk no agrāka laika — Grētas aizbēgšanas. Viņš nepastāstīja, ka bija sagūstījis komandieri, bet vēlāk palaidis vaļā, kad uzzinājis par notikušo Koventrijā. Māršs gribēja uzzināt pilnīgi visu par notikušo, pirms Asinszālei rastos iespēja aizvest komandieri uz nometni internētām personām Menas salā. Kamēr Māršs atstāstīja notikušo, slapjdraņķis pamazām pierimās.

„Palabo, ja kļūdos!” teica Stīvensons. „Pie tevis iedanco svešinieks, kaut kāds slaists, kuru nekad neesi ne redzējis, ne dzirdējis par tāda esamību, iebaro tev pasaciņu par friču spiegiem Asinszālē, un tu nekavējoties nolem kāpt zemūdenē un drāzties uz Vāciju. Tiklīdz esi nonācis tur, tu viens pats izcīni uzvaru karā. Vai tas būtu precīzs kopsavilkums?”

„Es neko tādu neesmu teicis. Un man bija palīgi. Bez Grētas palīdzības to nebūtu iespējams izdarīt.”

„Ak, tu esi tik pieticīgs! Labi. Varbūt ne karā. Tomēr es uzskatu, ka man vajadzētu sazināties ar premjerministru, vai tev tā nešķiet? Tā kā tu esi bijis tik apdomīgs un izpildījis mūsu uzdevumu, tad viņš tagad varēs izformēt Asinszāli. Es esmu pārliecināts, ka tagad viņam būs ciešāks miegs, zinot, ka REGP mūs vairs neapdraudēs.”

„Es zinu, kā tas izklausās, ser! Bet es arī zinu to, ka jūs pārtverat visus radio sakarus. Ja jūs esat noklausījies friču komunikāciju, jūs noteikti zināt…”

„Neapgrūtini sevi,” teica Stīvensons. „Mēs noteikti pārbaudīsim tavu stāstu. Par to nemaz nešaubies!”

„Man bija jāizmanto šī izdevība. Man ir tikpat daudz iebildumu pret Lidellu-Stjuartu kā jums. Tomēr man arī jāatzīst, ka viņš ir pelnījis atzinību. Viņa sniegtā informācija par Reichsbehdrde bija ārkārtīgi precīza. Pilnīgi visa.”

„Labi, ka viņš ir mūsu pusē.”

Māršs papurināja galvu. „Arī to es neesmu teicis.”

Pa Stīvensona nāsīm izšāvās dūmi. „Redzu, ka kusties mazliet kokaini. Vai tev nekas nekaiš?”

„Ja pie jums joprojām strādā kāds ārsts, es neatteiktos no vizītes.” Māršs pacēla savu kreklu, lai parādītu apsaitēto vidukli.

„Pareizi! Tavs kautiņš ar neredzamo sievieti. To tu pieminēji. Es pieļauju, ka tad arī tev sagraizīja seju?” Māršs piekrītoši pamāja. Stīvensons teica: „Izklausās pēc sasodīti bīstamas raganas. Prieks dzirdēt, ka viņas vairs nav.”

„Man arī, ser!”

„Mani neliek mierā viens sīkums. Pavisam neliels, tomēr aktuāls jautājums. Nesen vienu no maniem vīriem atrada mirušu. Seipliju. Protams, nav iespējams, ka tu viņu varētu pazīt. Viņš pie mums sāka strādāt pēc tavas pazušanas. Viņu atrada mirušu savā viesnīcas numurā. Bija notikusi cīņa. Pavisam nelāga lieta. Vienalga, kurš to bija pastrādājis, viņam izdevās ielavīties un izlavīties apsardzes nepamanītam. īstens profesionālis.” Māršs pavēra muti, lai iebilstu, bet Stīvensons neļāva viņam runāt. „Man jāatzīst, ka nepazinu Seipliju sevišķi labi. Viņi ir nepatīkami tipini, tie Bauklerka biedri. Taču pavisam droši par burvjiem zinu to….” Stīvensons nodzēsa savu cigareti, tad pacēla telefona klausuli, „…ka viņiem visiem vienmēr ir līdzi nazis.”

Viņš uzgrieza vienu ciparu. Iekšējā līnija. „Dikij! Te Džons. Atsūti augšā pāris jūrnieku, labi?”

Viņi iemeta Māršu citadeles cietuma kamerā.

1940.  gada 5. decembris Admiralitātes cietoksnis, Londona, Anglija

Gumijas pūslis nemanāmi burbuļoja savā paslēptuvē pie Viļa apakšdelma. Ventilācijas sistēmai dūcot, durvīm noklaudzot, soļiem atbalsojoties un teletaipam drukājot, tas nebija dzirdams. Skaņa šaudījās pa cietokšņa kailajiem betona koridoriem tik viegli kā šrapnelis caur galertu.

Viņš pasniedza sardzes vīram savus identifikācijas dokumentus. Jūras kājnieku kareivis bija plecīgs puisis, kurš, spriežot pēc laika, kas viņam bija nepieciešams, lai nopētītu Viļu un viņa dokumentus, savus darba pienākumus uztvēra nopietni. Vils izlikās garlaikots un nosvērts, taču tikmēr prātoja, aiz kurām durvīm, ja vispār aiz kādām, kam pa ceļam bija pagājis garām, te lejā tika turēts jaunākais Māršs.

Jūras kājnieku kareivis pamāja un ļāva Viļam turpināt ceļu. Vils izgāja cauri kontrolpunktam un devās cietokšņa dziļajā, tumšajā sirdī. Gaiss šeit drīzāk skrāpējās, nevis plūda gar Viļa ādu. Eidolona neapmierinātība bija piepildījusi gaisu ar mitru, smilšpapīram līdzīgu tekstūru, kāda bija raksturīga kaķa mēlei.

Šonakt bija Vaita kārta vest pārrunas, Graftons bija nozīmēts kā palīgs, bet Vēbers bija atbildīgs par karti un teletaipu. Viļam un pārējiem bija jābūt gatavībā un, ja nepieciešams, jāiesaistās pārrunās. Taču Vils bija brīvprātīgi pieteicies nomainīt Graftonu, kas iepriekšējā reizē pēc eidolona neapmierinātības uzliesmojuma bija vēmis asinis un gliemežvāku lauskas.

Teletaips klabēja. No iekārtas tinās ārā papīra lentes.

Vils ieņēma vietu blakus Vaitam. Gados vecākais burvis sāka runāt enohiski, runādams viņš sev iegrieza. Vils kā draudzes loceklis, kas atnācis uz dēmonu pielūgšanas dievkalpojumu, atbilstošajos brīžos iestarpināja vārsmas.

Vaitam klēpī gulēja pudelīte, kurā bija iztecināts dzīvsudrabs no vairākiem termometriem. Vils bija viens no tiem, kas pēc iepriekšējo pārrunu mēģinājuma rūpīgi pa vienai sudrabainajai bumbiņai bija uzlasījis šķidro metālu. Tas šķita prātīgāk, nekā katru reizi bojāt jaunus termometrus un barometrus. Citādi līdz pavasarim, sabotējot pārrunas tādos tempos, kā to darīja Vils, meteoroloģijas dienestam vairs nebūs atlikusi neviena ierīce, ar kuru varētu paredzē laikapstākļus.

Vils pagrieza noslēdzošo krānu, kas bija paslēpts zem rokas pulksteņa. Viņš izlikās, ka iegriež sev plaukstā, vienlaicīgi viegli saliekdams elkoni, lai izspiestu plaukstā nedaudz cūkas asiņu. Viņš uzpilināja savu nekam nederīgo ieguldījumu uz grīdas viņiem pa vidu.

Kāda roka sagrāba viņa apakšdelmu.

Vils centās to izraut, taču Hargrlvss pagrieza viņa roku tā, lai citi redzētu gumijas cauruli, pa kuru vēl arvien tecēja dzīvnieka asinis.

„Tā jau es domāju,” viņš teica.

Viļa paduses tūdaļ sasvīda. Arī viņa piere. Tieši no tā viņš bija baidījies. Nodevējiem viņi piesprieda nāvessodu.

Vils izspļāva: „Klausieties, nav tā, kā jūs domājat! Es neesmu nodevējs.” Bet, protams, ka viņš bija. Un arī tehniski viņš bija.

Vēbers pameta teletaipu un ieņēma Viļa vietu aplī. Kamēr Hargrlvss izgrūda Viļu no telpas, pārrunas netika pārtrauktas.

Koridorā gaidīja Stīvensons. Viņš pašūpoja galvu, it kā izsvērtu kādu personīgu traģēdiju.

„Jums taisnība,” teica Hargrlvss. Viņš ar savu kabatas nazi atgrieza vaļā Viļa piedurkni. Stīvensons sagrāba Viļa roku, lai apskatītu gumijas pūsli.

Viņš jautāja: „Kāpēc, Bauklerk?”

Vils nezināja, ko teikt. Viņa joņojošais prāts nespēja atrast īstos buramvārdus, kas panāktu, lai viņu palaiž vaļā. Tādu nemaz nebija. Viņš atkārtoja: „Nav tā, kā jūs domājat.”

„Es domāju, ka ir tieši tā, kā es domāju,” teica Stīvensons.

Katrs aiz savas rokas sagrābuši Viļu, Stīvensons un I Iargrīvss aizveda viņu prom no pārrunu telpas. Tie pieveda viņu pie tērauda durvīm. Hargrīvss sasēja Viļam rokas aiz muguras un izvilka misiņa atslēgu. Viņš to pagrieza slēdzenē, uz nopulētās atslēgas atmirdzēja koridora gaismas.

Stīvensons, izmantojot sava ķermeņa svaru, atgrūda vaļā durvis. Viņš pamāja ar roku ēnām. No turienes iznāca Māršs, viņš mirkšķināja un piesedza acis no spožajām, koridorā mirdzošajām gaismām. „Tavs stāsts ir apstiprināts,” teica Stīvensons.

Māršs blenza uz viņu. Pēc tam viņš pamanīja triumfā starojošo Hargrlvsu un Viļu, kas stāvēja nošļukušiem pleciem un aiz muguras sasietām rokām. „Vil?”

„Pip! Tev…”

… ir jāuzticas komandierim, viņš gribēja teikt. Taču Stīvensons aizcirta savu roku priekšā viņa mutei.

Vecais vīrs teica: „Aizbāziet viņam muti!”

Hargrīvss noņēma savu kaklasaiti. Burvis to ielika viņam starp zobiem un galus sasēja aiz galvas. Kaklasaite garšoja pēc Hargrīvsa iestīvinātās apkaklītes. Viļa mutes kaktiņos, kur āda bija atšķēlusies vaļā, koda kakla sasmakušo sviedru sāls. Vecais burvis oda pēc iepuvušām zemenēm.

Stīvensons ierādīja viņam vietu kamerā, no kuras tikko bija izlaists Māršs. Māršs jautāja: „Kas notika?”

„Lidellam-Stjuartam tomēr izrādījās taisnība,” teica Stīvensons. „Mēs esam atraduši viņa friču iesūtīto spiegu.”

„Uzticies komandierim!” Vils centās pateikt. Taču šie vārdi nebija saprotami. Kad telpā vairs neatbalsojās kameras durvju klaudziens, viņš varēja saklausīt ausu asinsvados plūstošās asinis un savu elpu, kas plūda caur I largrīvsa zīda kaklasaiti.

1940. gada 29. decembris Bermondsija, Londona, Anglija

Londonas centrs dega, kamēr es soļoju šurpu turpu pa kārtējo noliktavu. Uznākot decembra lielajam aukstumam, friču uzbrukumi bija kļuvuši retāki, tomēr vecais Gērings nekad nepieļautu,

ka gads noslēdzas mierīgi. Šķita, ka šoreiz viņi divkāršojuši degbumbu daudzumu. Vislielākie ugunsgrēki plosījās dažas jūdzes uz rietumiem no manis, netālu no Londonas centra. Uguns velnišķīgi apmirdzēja zemos mākoņus un zenītartilērijas šāviņu debesīs izsmērētos dūmus.

No mucas cēlās dūmi, tajā biju sakūris pats savu ugunskuru. Tas pa caurumiem jumtā aizdzina prom auksto vēju. Es trīcēju no aukstuma, un dūmi koda man acīs. Es ietinos armijas segā, kas bija palikusi pāri no Lielā kara laikiem. Tā smirdēja pēc motoreļļas. Es iemetu ugunī pēdējos fon Vestarpa pierakstus.

Dzirksteles no degošās pilsētas kā aizgājēju dvēseles riņķodamas cēlās naktī, tumsā lidojot augšup pa ceļu, ko rādīja kustīgo prožektoru gaisma. Es prātoju, cik daudz no pilsētas pret rītu būs palicis pāri. Zibenskara dēļ piestātnes tuvumā bija sasodīti grūti atrast kaut vienu neskartu īpašumu. Mans sākotnējais slēpnis jau sen bija sabombardēts. Es biju pārvācies jau divas reizes.

Kaut kur tālu aiz sirēnu gaudām, pat tālāk par attālo sprādzienu spēcīgajiem sitieniem, es iztēlojos, kā caur šīs nakts sadursmēm atbalsojas enohiešu valodas pazemes dārdoņa. Ugunsgrēku pašā vidū, pilsētas centrā, kaut kur citadelē pulcējās burvji. Vai viņiem bija izdevies?

Vai viņi mazinās šīs nakts skarbo uzbrukumu?

„Vai viņi šonakt izsauks eidolonus?”

Grēta neatbildēja. Vēja šalkoņai un ložmetējam īslaicīgi apklus- <

tot, es dzirdēju, kā uz grīdas nokrīt Grētas mestā monēta.

„Kas notiks rīt?”

Grēta ignorēja manu prašņāšanu. Viņa sēdēja pāris soļus nostāk no manis aiz kabineta stikla šķērssienas. Viņas bizes bija aizstātas ar izspūrušu, pinkainu frizūru. Dažreiz viņa modās kliegdama.

Šajā laikā viņas akumulatoram jau bija jābūt tukšam, tomēr es nevarēju viņu pierunāt no tā šķirties. Es centos to noņemt, kamēr viņa bija iemigusi, taču trakā skuķe mani pieķēra un bija gatava man izskrāpēt acis.

Es viņas pārsējiem nepievērsu nekādu uzmanību. Tā bija viņas problēma. Vils nevarēs mani vainot, ja viņa nomirs, locīdamās infekcijas izraisītās sāpēs. Tā būtu vieglāka nāve, nekā viņa ir pelnījusi.

Tink's! Plauks! Viņa pat nepaskatījās uz nokritušajām monētām. Tikai meta tās gaisā.

Es varētu uz viņu skatīties stundām ilgi. Dažreiz tā arī darīju, baudīdams to, kā viņa sabrūk. Es izbaudīju šos mirkļus, kā kāds cits būtu izbaudījis labu sarkanvīnu un tumšāko beļģu šokolādi.

Un tur arī bija mana kļūda. Es biju tik ļoti aizrāvies, tīksminoties par Grētas sabrukumu, ka pāris pirmās dienas nemaz nebiju aizdomājies, kur pazudis Vils. Tikai tad, kad sāku novērot viņa dzīvokli, es sapratu, ka viņš jau dienām nav bijis mājās. Un viņš nebūtu devies uz Bestvudu, mani par to nepabrīdinot. Atlika secināt tikai vienu.

Ja Vils bija notverts, man vairs nebija nekādas piekļuves burvjiem. Savā bruņotajā cietoksnī viņi bija kā Dieva ausī. Kur viņi arī bija ieslodzījuši Viļu, ja pietiekami labi pazinu Stīvcnsonu. Ja viņi kā vecos laikos būtu iespundējuši Viļu Admiralitātes pagrabā, man vēl būtu kaut kādas izredzes. Taču ne tagad. Es nespēju viņiem piekļūt. Un, ja nav Viļa, kas sabotē viņu pūliņus, burvjiem nekas vairs netraucē ļaut vaļu savai nedabiskajai ietekmei pār karu. Cik daudz vēl atlicis līdz brīdim, kad burvji kļūs par manas valsts aizsardzības neatņemamu sastāvdaļu?

Visas manas pūles būs veltas, ja netikšu klāt burvjiem.

Es biju pavadījis jau vairākas nedēļas, soļojot šurpu turpu pa noliktavu kā būrī iesprostots dzīvnieks, kamēr caur manu prātu urbās vienveidīgas domas. Noteikti bija kāda izeja. Es tinu ap pirkstiem asiņainu lupatiņu, prātodams, vai man kādreiz radīsies iespēja to izmantot.

Kārtējie sprādzieni satricināja noliktavas sijas. Es ieturēju pauzi, ieklausīdamies, kā viens pret otru šņirkstot vaid pārslogotie metāli. Taču jumts nenobruka mums tieši uz galvas. Vēja bungošana pa vaļējām spārēm atbilda manos sāpošajos muskuļos vibrējošajai spriedzei.

Pēc visa tā, ko biju izdarījis, ko biju pacietis, biju nonācis tik tuvu savas misijas izpildei un izgāzies. Tomēr es zināju, ka nedrīkstēju tajā vainot Viļu. Tā bija noticis, jo viņam biju uzlicis pārāk lielu atbildību. Viņš nebija apmācīts atrunāties. Nebija tam radīts. Pateicoties man, viņš tagad bija briesmās, un es nevarēju viņam palīdzēt.

Es ilgi un nopietni apsvēru domu vērsties pie jaunākā Mārša.

Ņemot vērā manus padomus, viņam viss bija izdevies, fon Vestarpa muižas vairs nebija. Protams, es varētu to izmantot savā labā, lai atgūtu viņa uzticību. Kā viņš reaģētu, ja es viņam atklātu savu īsto vārdu un nolūku?

Tas bija strīdīgs jautājums. Šobrīd Stīvensons bija ne tikai apstiprinājis mana dubultnieka stāstu par REGP nopostīšanu, bet arī pārbaudījis, ka dienestā nebija neviena Lidella-Stjuarta, neviena, kas kaut mazliet atbilstu manam aprakstam. Kapteiņleitnants Lidells-Stjuarts bija iemantojis ļoti lielu interesi no MI6 puses. Jau divreiz man par mata tiesu bija izdevies izbēgt no viņu tīkliem. Es nevarēju piekļūt ne pie burvjiem, ne pie jaunākā Mārša. Ne Līvas. Un, ja mans gados jaunākais dubultnieks vēl spētu ieklausīties manā brīdinājumā par burvju radītajām briesmām, tad viņa priekšnieki noteikti ne. Ja viņi mani notvertu, visam būtu beigas.

Tā nu es tagad biju iestrēdzis un uz nenosakāmu laiku spiests dzīvot aukstumā kā savas valdības bēglis, pie sevis slēpjot nederīgu izbijušu gaišreģi, kura pat nemāk pati nomazgāties. Sieviete, kuru |

mīlēju, bija atkal kopā ar savu vīru, mana sen pazaudētā meita — kopā ar savu tēvu. Es tik un tā neradu mierinājumu, zinot, ka manai mazajai meitiņai būs ilga, laimīga dzīve, jo Asinszāles burvji katru dienu pietuvināja pasauli tai kliedzošajai aizmirstībai, ko joprojām dzirdēju savos sapņos. Un es tur neko nevarēju darīt, tikai noraudzīties, kā visas manas pūles sairst pīšļos.

Dievs, piedod, bet es vēlējos, kaut Grēta iejauktos ar savu padomu. Varbūt viņa to sajuta. Viņa paskatījās uz mani un atkal sāka raudāt.

Intermedija: Greta

Olīvija nevar būt izdzīvojusi. Viņa nevar būt dzīva. Viņa nevar būt dzīva. Viņa nevar būt dzīva. Nevar būt dzīva. Nevar, nevar, nevar, nevar, nevar, kāpēc Reibolda mauka joprojām ir dzīva, ja tas vispār nav iespējams? Neiespējamais nenotiek, tāpēc tas nav noticis, jo Viljams melo, jā, viņš melo, jo viņa dzirdēja Viljamu sakām: nez i nu, kā tev t o p a t eik t, esmu tevi jau, p i e dod, P ip , t i e šām p iedod , diezgan aizkavējis, ka m an t ev t as jāsaka , ej mājās, viņas ai zb r au c a uz K t min tr i j u, pie savas sievas, ku r viņas d o māja, ka bū s d r o š ībā, me s vis i t ā do m ājām , un meitas, b e t m ē s ā r kā rt īg i kļūdī j āmies , nē, nē, nē, tā viņš neteica, viņai viss bija izplānots, un tad viņš nepateica to, ko viņa dzirdēja viņu sakām, viņš paziņoja jaunumus, un Reibolds iekl ie d z ā s un jautāja, vai viņš ir pārliecināts, ka viss ir kārtībā, ai z . skumjām nošļucis t u r Vilja m a d z īvoklī uz g r īdas , jā, protams, tagad ej mājās un pasveicini Olīviju, un viņa a p skāvusi mi eri nāja, kam ēr viņš r audā j a un cen t ās viņu a t grūs t, paldies tev par to, Vil, be t viņa viņam pi e d e va, j o viņu bija p ā r ņēmuša s skumjas un drīz mēs tiksimies, viņai jau agrāk ir sis t s, u n v iņ a z ina, kā t am neļau t sevi i et ek mēt .

Viņa nosūtīja lidmašīnas uz V i lli to nu Koventriju, tā bija noticis, jo viņa to atēeras.

Kāpēc Koventrijā tā kuce nenomira? Kāpēc Olīvija nav mirusi ar visiem saviem vasaras raibumiem, pieri un matiem, un savu smaržu, un bērnu, un degunu, kas nākotnes šifrā bija tecējis, sēžot koridorā pie Reibolda palātas, kur viņa raudāja par zudušajām iespējām, par zudušo mīlestību, un viņas runāja par kāzām dārzā, un Olīvija somā joprojām nēsāja līdzi evakuācijas kartona birku, bet kāpēc viņa nav mirusi, tāpat kā nākotnē viņas mīlestība pret Reiboldu, un viņa ir nepieklājīga un patmīlīga, un viņai bija jābūt beigtai, un tas ir ļoti, ļoti rupji no viņas puses, ka tā nav.

Viņas kājas zem pārsējiem sāp, un viņa nevar atcerēties, kur dabūjusi tulznas, un tās ļoti sāp, bet viņai nekad agrāk nav sāpējis, pat laikos, kad doktors un Pābsts, un pārējie no nākotnes šifra vietā, kuru sauc Arzamasa, centās viņu kontrolēt, fiziski iespaidojot, taču tad viņa savās domās devās kaut kur citur, kaut kur citur, kur tie nespēja sekot, un tiem neizdevās, tiem nekad neizdevās.

Reibolds cenšas viņai noņemt akumulatoru, viņa neļauj, viņai tas ir vajadzīgs, tas ir vajadzīgs, lai redzētu spīdīgo monētu ģe r bo n i, ci p a r u griežamies, c i p ars uz augšu, ģ erbo nis uz augšu, cipars uz augšu, ģ er bon i s griežas, ģe r boni s , cip a rs spīd, ģerbonis uz leju, cipa r s uz leju, ģe r bonis uz leju, cipars, ģe r b o n i s, ci p a r s , viņa neskatīsies, nē, viņa nekļūdās, viņa tikai neskatīsies un tad arī nekļūdīsies, un viss būs tieši tā, kā izplānots, kolīdz Olīvija būs mirusi, monētas būs nokritušas pareizi, un viss būs atgriezies uz pareizā ceļa, bet migla slēpj monētas, slēpj tās abas puses un padara tās neskaidras.

Tur ir migla, tikai migla, vairs nekāda izkopjama iespēju mirdzošā tīmekļa, neviena zeltaina pavediena, aiz kura paraut un likt kosmosam griezties uz savu pusi, jo viss ir sairis un pelēks, tas nāk arvien tuvāk, tuvāk, tuvāk, bet viņa vienmēr bija varējusi saskatīt pavedienu, ceļu uz priekšu, izeju tepat netālu, taču viņa varēja redzēt pietiekami tālu, lai varētu Reiboldam rādīt ceļu, kaut gan viņi bija p ieķ erti v irt uv ē , p ieķ e r t i m e žā, p ieķer t i Kcmlera is t abā; pieķerti doktora darbistabā, viņa redzēja, kā novērst doktora uzmanību un lik t d o k t o r am sašau t Reiboldu acī, si r dī, Ien īd a, un izglābt Reibolda dzīvību, un tad viņš nogalina doktoru un brāli, un Reinhardu, un Kemlcru , Haike nogalina Kemleru un lleiboldu, un Reibolds nogalina arī viņu, un tad viņi atgriežas Anglijā, v i ņus noķe r Vcimā r ā, n o ķe r Lau t e r bahā, izpi lda nāvessodus F r ankfu rt ē , atpazīst Frankfurtē, nošauj Ķeln ē , s agū st a Beļģijā , jo viņa varēja ielūkoties nākotnē pavisam netālu, taču pietiekami, un tad miglai bija viņa jāaprij, un viņa būtu nokļuvusi otrā pusē pavisam jaunā, tikko dzimušā visumā, kas gaidītu viņas pieskārienu, kas gaidītu viņas lēmumus, kurus izpildot, tas nonāktu uz pareizā ceļa, tomēr miglai nav ne gala, ne malas, un nav nekādas otras puses, zem pārsējiem niez.

Kā tas notika, kad tas sākās, tā nav viņas vaina, tā nav viņas vaina, viņa visu izdarīja nevainojami, un viss izdevās, un viņa apmānīja eidolonus, viņa apmānīja tos, ļaujot Reiboldam viņai radīt jaunu laika līniju, kurā viņa izdzīvo un viņi ir kopā, un viņas dzīve neapraujas, jo eidoloni viņu neaprakstāmi ienīst, ak Dievs, ja nu miglā ir eidoloni, AK DIEVS, ja nu tie ir tur, otrā pusē, ja nu tie tagad apstājuši viņu un ja nu viņi to izdarījuši, janušīirviņuatriebība, akdievsakdievsAKDIEVS…

Reibolds ļoti dusmīgs ienāk iekšā, un viņš ir apsedzies ar segu, un pēkšņi ārā ir tumšs. Viņa neatceras kliedzienus, taču viņš teica, ka viņa bija kliegusi, un var jau būt, ka tā bija, jo viņai sūrst rīkle, un Reibolds saka, ka viņa ir neprātīga, ja iedomājas, ka viņš tagad no zila gaisa izraus īpaši viņai tasi karstas tējas, lai nomierinātu viņas nervus, lai viņa to aizmirst, jo viņa mierīgi drīkst kliegdama atdot galus, taču viņai tēja nemaz negaršo, jo tas nozīmē, ka tā jāvāra tējas katliņā, un tējas katliņš applaucēja viņas kājas, un tā bija Viljama vaina, ka viņš meloja par Olīviju, un tas bija ļoti nepateicīgi no viņa puses, jo viņš dzīvo laika līnijā, ko radījusi viņa, kaut gan radīja to tikai sev, viņa ļauj arī citiem tajā dzīvot, un viņi ir nepateicīgi, un viņi pat neapzinās, kādas šausmas tiem būtu vajadzējis piedzīvot.

Viss ir izjucis Olīvijas dēļ. Dzīva, kaut gan tā nevajadzēja būt. Nekas nebūs labojams. Monētas nekritīs, kā vajag, kamēr viņa visu neizlabos, miglu neuzsūtīja eidoloni, tas nevar būt, jo tie viņu šeit vēl

nav atraduši, nē, bet, kad migla tikko parādījās, viņa to saskatīja uz sava caurspīdīgā tīmekļa horizonta tanī dienā, dienā, kad atgriezās Reibolds, tās tur nebija, un tad pēkšņi tā uzradās, arī viņš, jo viss bija izdevies, viss, ko viņa bija izplānojusi, bija izdevies, un tad tā migla parādījās, ak Dievs, viņa to, nē, nē,

nodarīja, nē, nē, nē,

pati sev.

15

1941. gada 24. jūnijs Asinszāles štābs, Londona, Anglija

Māršs pētīja Stīvensona kabinetā pie sienas piespraustās kartes, gaidīdams, kad vecais virs atgriezīsies no tikšanās ar premjerministru. Tikšanās laikam bija ieilgusi.

Spraudītes, kas bija saspraustas kartēs, vēstīja par slepenu karu. Ar melnām spraudītēm bija iezīmētas vietas Dienvidaustrumanglijā, kur bija nolijis ar dzīvsudrabu piesūcināts lietus. Tas bija lijis ari virs Lamanša jūras šauruma, tomēr tur viņi neko nevarēja darīt, vienīgi pārdzīvot šo karu un gaidīt ilgtermiņa sekas. Asinszāle bija darījusi, ko spēja, lai pārraudzītu teritorijas, pār kurām uz lauksaimniecības zemēm bija nolijuši inde, dažos gadījumos pat atsavinājusi īpašumus un zemi, aizbildinoties, ka tas nepieciešams, „lai cīnītos karā”. Asinszāle rīkojās līdzīgi, kad sāka klīst baumas par laukos redzētiem un notriektiem Messerschmitt un Heinkel iznicinātājiem ar sarūsējušu fizelāžu. Asinszāle to visu paslēpa, tai nebija jāsniedz paskaidrojumi.

Decembri, drīz pēc Viļa ieslodzīšanas, bija parādījušās pirmās melnās spraudītes. Asinszāles sabotieris bija pieķerts ar asiņainām rokām burtiskā nozīmē.

Janvārī un februārī, kad, ziemas laikapstākļu spiesti, Luftwaffe bija samazinājuši operācijas, kartēs nebija iesprausta neviena melnā spraudīte. Martā, kad uzbrukumi bija atsākušies, burvji atkal metās talkā. Bija grūti noteikt viņu ieguldījuma apjomu. Divi mēneši bez trauksmes Karaliskajiem gaisa spēkiem bija nākuši par labu.

Ēģiptē saspraustās sarkanās spraudītes norādīja vietas, kur burvji bija mēģinājuši izmantot savu ietekmi. Šeit rezultāti bija nevienmērīgāki.

Darbība Ziemeļāfrikā mainījās pārāk bieži, un vietējie apstākļi bija pārāk atšķirīgi, lai burvji varētu izdomāt, kā rīkoties. Pie vainas nebija tas, ka itāļi būtu īpaši pretojušies Rietumu tuksneša bruņotajiem spēkiem. Āfrika bija samērā uzticams labu ziņu avots līdz brīdim, kad ieradās Rommels.

Balkānos bija sasprausts pavisam maz zilo spraudīšu. Burvjiem tur bija veicies labāk.

Pirms divām dienām fīrers austrumos bija izveidojis jaunu fronti. Neviens nebija pārsteigts, kad viņš pārmeta kažoku uz otru pusi un nodeva tēvoci Josifu. Krievijas frontē spraudīšu vēl nebija, situācija šeit bija pārāk nepastāvīga.

Māršs atvēra logu. No loga rāmja pie viņa pirkstiem pielipa mitri, smilšaini putekļi. Siltais pavasara lietus Sv. Džeimsa parkā bija atgriezis košo zaļumu, un tagad kabinetā iepūta viegls vējiņš, sev līdzi nesdams uzvaras dārzu un ozona aromātu. Tas Māršām deva īsu atelpu no tabakas smakas, un viņš par to bija pateicīgs. Viņš noslaucīja rokas biksēs.

Viņš nožāvājās. Vēl viena gara nakts, pavadīta klusās sarunās ar Līvu. Viņa ilgā prombūtne abiem bija atstājusi rētas. Viņi iepazina viens otru no jauna. Laiks kopš viņa atgriešanās Anglijā, Līvas mājā, viņas gultā bija tikai nedaudz ilgāks par to, ko viņš bija pavadījis kontinentā. Tiktāl viņu attiecības bija izdzīvojušas, bet uzticēšanās un mīlestība atguvās lēnām, gluži kā salauzta riba. Rētaudi joprojām bija jūtami, acij neredzami, taču sirds to esību nevarēja noliegt, gluži kā bālās ādas plānā maliņa, kur slepkavas nazis bija uzšķērdis viņa žokli, šķita kā milzīgs izkropļojums, kad viņš skujoties pār to laida savus pirkstus, tomēr nebija pat atrodama, kad vēlējās to spoguli saskatīt.

Atgūtā tuvība joprojām šķita trausla. Domas par Līvu, par viņas vientulību un viņas tukšo gultu uz tik ilgu laiku nenoliedzami lika Māršām prātot par Lidellu-Stjuartu. Cik daudz laika viņi pavadīja divatā? Viņš neuzdrošinājās vaicāt. Uzplēs vecu rētu, un tā var vairs nesadzīs.

Kopš Mārša atgriešanās no Vācijas komandieris bija kā akā iekritis. Vils bija viņa vienīgā cerība satikt Lidellu-Stjuartu, taču viņš nesadarbojās. Māršām bija jāapvārdo Stīvensons divus mēnešus, līdz vecais vīrs atļāva atsiet Viļam muti. Ārpusē pie durvīm viņi nolika sargu, kas, ja Vils ierunātos enohiski, ieskrietu kamerā un sadotu viņam pa tauri. Sargiem tas bija nogurdinošs pienākums, un tā bija muļķīga darbaspēka izmantošana kara laikā, taču tā darīt bija humānāk, nekā turēt viņu ar aizsietu muti divdesmit trīs stundas diennaktī.

„Uzticies komandierim!” Tas bija viss, ko Vils teica.

Ienāca Stīvensons. Viņam padusē bija brūns dosjē, un rokā viņš turēja lietussargu. Kad viņš pagriezās, viņa tukšā piedurkne noplivinājās gaisā kā dejotājas brunči. Viņš ar gurnu aizvēra durvis, vienlaicīgi pakarinot lietussargu uz mēteļa āķa blakus durvīm. Uz paneļiem pilēja lietus lāses. Zem āķīšiem, kur lietus bija ticis klāt biežāk, uz lakotā koka bija mitri pleķi. Vēl pirms lietussargs bija mitējies šūpoties, vecais vīrs bija ieslīdzis savā krēslā aiz rakstāmgalda un sudraba vēstuļu attaisāmo nazi pielicis pie lentes, kas bija apsieta ap dosjē.

Māršs uzmeta acis lentei. Melna. Nav labi.

„Jūsu tikšanās ar premjerministru gan bija ilga,” viņš teica.

„Ne tikai ar premjerministru,” teica Stīvensons. Viņš pie sevis lamājās, neizdevās tik veikli atraisīt lenti. Tā noslīdēja no trulā vēstuļu attaisāmā naža asmens gala. Viņam bija vajadzīga vēl viena roka, ar ko pieturēt dosjē, kamēr ar otru varētu atsiet lenti. Māršs zināja, ka labāk nepiedāvāt savu palīdzību. „Tur bija Menzijs. Ari Eliss. Mums ar viņiem bija jārunā aplinkus.”

„Eliss?”

„No militārā izlūkdienesta.”

Apakšpulkvedis Menzijs vadīja Slepeno izlūkdienestu. Stīvensona amats, ja nebūtu no tā atteicies apmaiņā pret autonomu Asinszāles vadīšanu. Pat C nezināja Asinszāles patieso nolūku. Kāpēc viņam un kaut kādam vīram no militārā izlūkdienesta bija jātiekas ar Stīvensonu un Cērčilu?

Lente atraisījās. Stīvensons atvēra dosjē. No vāka izbira smalki putekļi. Meklēdams atvilktnē juveliera lupu, viņš teica: „Šo sūtījumu vakarnakt piegādāja īpašais kurjers.”

Kamēr Stīvensons aplūkoja fotogrāfijas, viņš klusēja. Māršs pagrozījās, kaut gan tas nepalīdzēja aizgaiņāt ledainās nojautas, kas plūda viņa dzīslās. Stīvensons pārslidināja pār galdu četras fotogrāfijas un palielināmo stiklu. „Šīs tika uzņemtas Ēģiptē pirms trim dienām.”

Pirmā fotogrāfija bija uzņemta no putna lidojuma, un tajā bija redzama akmeņaina, nelīdzena teritorija. Skatoties caur Stīvensona palielināmo stiklu, Māršs varēja saskatīt teltis un citas būves, kas bija saceltas šur tur aizu labirintos.

Arī otra fotogrāfija bija fotografēta no putna lidojuma, taču tajā bija skaidrāk un tuvāk redzama iepriekšējās fotogrāfijas apakšsekcija. Teltis šai attēlā bija skaidri saskatāmas, tāpat arī bruņu transports un artilērijas pozīcijas ierakumos. Ap divām teltīm bija apvilkti sarkani riņķi. Māršs zināja, ka tajos redzamas Āfrikas korpusa priekšējās pozīcijas.

Viņš uzmeta skatienu pirmajā attēlā redzamajai teritorijai. Aizas.

Pirms nedaudz vairāk kā nedēļas Lielbritānijas Rietumu tuksneša bruņotie spēki bija cietuši graujošu sakāvi blakus Ēģiptes un Lībijas robežai. Operācija „Kara cirvis” paredzēja padzīt Rommela karaspēku no stratēģiski svarīgas vietas, ko dēvēja par Halfajas pāreju. Operācija bija daļa no lielāka plāna atbrīvot ielenkto Tobrukas ostu. „Kara cirvja” pirmajā dienā visa britu tanku divīzija tika iznīcināta.

Trešā fotogrāfija bija ļoti graudaina. Tā bija uzņemta no ļoti liela attāluma caur vizuļojoša karstuma miglu un pēc tam palielināta. Lai uzņemtu šo attēlu, fotogrāfs bija slēpies aizas ēnās. Tajā bija redzama neliek Āfrikas korpusa pozīciju daļa, teltis un riteņkāpurķēžu mašīna. Fonā kāds virs pieturēja telts ieejas sienu, it kā būtu tikko iznācis no tās. Viņa četrpunktu drošības jostas tumšās ādas siksnas bojāja viņa blāvā formas tērpa tīrās līnijas. Saulesgaisma atspīdēja no kaut kā, kas bija piestiprināts viņam pie vidukļa.

Postījumi Halfajas pārejā bija tik nežēlīgi, ka daži izdzīvojušie angļu karavīri tai vietai bija devuši jaunu palamu. Viņi to sauca par Elles liesmu pāreju.

Māršs uzlika lupu virs fotogrāfijā redzamā vīrieša. Viņa sejas vaibsti nebija salasāmi lielā palielinājuma dēļ, taču krāsas atbilda. Vīrietim uz acīm bija tumšas brilles, lai pasargātu acis no spilgtās tuksneša saules. Tā, it kā viņam būtu pavisam gaiši zilas acis….

Ceturtā fotogrāfija līdzīgi kā trešā bija uzņemta no liela attāluma. Tajā bija attēlots kāds vīrietis bez krekla, kas stāvēja ar muguru pret kameru. Viņš stāvēja blakus pretgaisa aizsardzības ierocim, uzlicis uz tā rokas un noliecis galvu kā lūgšanā. No viņa pakauša līdz viduklim karājās kaut kas tumšs. Ierocis bija pa pusei ierakts smiltīs.

Tuksneša lapsa bija noracis visus savus 88 milimetru ieročus, lielos zenītieročus līdz pat stobra caurumiem. Tā norakti, tie saplūda mirdzošajā karstumā un kļuva neredzami. Ierocis, kas bija izgatavots, lai spētu notriekt gaisā lidojošus bumbvedējus, spēja šaut cauri tanka „Matilda” biezajam bruņojumam, būdams pat vairāk nekā pusjūdzes attālumā. Tādā veidā viņš bija nogalinājis daudzus angļu karavīrus.

Aprakt 88 milimetru ieroci bija smags darbs. Ja vien nepalīdzēja vīrs, kas spēja padarīt tā pamatni iluzoru.

Māršs paslidināja fotogrāfijas atpakaļ Stīvensonam. Vecais vīrs teica: „Nu?”

„Pārāk miglainas, lai varētu kaut ko apgalvot. Tas puisis pie telts varētu būt Reinhards. Tas atbilstu. Viņš īpaši trenējās, lai tiktu izvietots Āfrikā. Otrs puisis pie ieroča varētu būt Klauss.”

„Varētu būt? Tu man stāstīji, ka novāci viņus abus.”

„Es tā domāju.”

„Tu man teici, ka esi to vietu nolīdzinājis līdz ar zemi. Tu un tava meistarīgā komanda. Tā meitene un atpalikušais.”

„Mēs nolīdzinājām!”

Pirmais, ko Stīvensons darīja pēc tam, kad bija iemetis Māršu cietumā, bija ziņošana premjerministram. Savukārt Cērčils bija pavēlējis KGS veikt riskantu izlūklidojumu virs muižas. Dienas laikā Asinszāle bija ieguvusi fotogrāfijas, kas apstiprināja Mārša stāstīto. Viss ēku komplekss bija izpostīts tieši tā, kā bija aprakstījis Māršs: saberzts šķembās un pēc tam nodedzināts līdz zemei.

„Akumulatori.” Stīvensons ar neaizdedzinātu cigareti norādīja uz pirmo fotogrāfiju. „Vai viņi ir atjaunojuši visus pētījumus?”

Māršs papurināja galvu. „Liecieties mierā, ser! Jūs redzējāt fotogrāfijas. Tur vairs nebija, ko atjaunot.”

Bet… Viņš paskatījās uz logu, kamēr Stīvensons aizdedzināja sērkociņu, atsaucot atmiņā kādu noklausītu sarunu todien, kad ieradās Vācijā. Brēmenhāfenē. Tolaik viņš tam nebija pievērsis uzmanību. Velns!

„Zemūdene viens viens pieci,” viņš teica. „Grēta parūpējās, lai tajā būtu rezerves akumulatori.”

„Atkal jau viņa. Nu viņa sen jau ir gabalā.” Pa Stīvensona nāsīm izplūda dūmi, it kā viņš būtu pūķis, kurš aizbaida zagļus, kas uzdrošinās pietuvoties viņa dārgumiem pārāk tuvu. „Tu biji mīkstsirdīgs. Tev vajadzēja Grētu nogalināt.”

„Es domāju, ka varu uzticēties Viļam.”

„Mēs visi tā domājām.”

Māršs papurināja galvu. „Es tikai nesaprotu, kāpēc…” Stīvensons divreiz uzsita knipi. „Koncentrējies! Šī ir mūsu tagadējā problēma.” Viņš ar pirkstgalu uzsita pa bildēm. „Šie nelieši ir dzīvīgāki par miroņiem. It īpaši tas spokainais. Hanss.”

„Klauss.”

Māršs pārdomāja to, ko viņš zina par Klausu, ko zināja par Willenskrдfte. „Es pieņemu, ka, ja viņš var iziet cauri ķieģeļu sienai, viņš varēja arī caurlaist Kemlera Willenskrдfte belzienus.”

„Žēl, ka tobrīd par to neiedomājies.”

„Es tobrīd biju nedaudz aizņemts ar kaut ko citu.”

„Tas ir sasodīti satraucoši.”

„Viņi ir tikai cilvēki, ser! Kas ir ar Lorīmera ierīci? Viņš sacīja, ka tā viņus pamatīgi samizotu.” Skots bija, maigi sakot, sapīcis, kad uzzināja, ka Mārša pūles bija novērsušas nepieciešamību pēc laumiņām, pirms tās tika izmēģinātas kaujaslaukā. Viņš lepojās ar savu darbu un gribēja vienu uzlaist fīreram. „Un es domāju, ka tas viņu mazliet iepriecinātu.”

Stīvensons teica: „Var jau būt, ja mēs varētu kādu dabūt vajadzīgajā diapazonā. Tomēr abi mūsu draugi ir labi noslēpušies. Halfaju kontrolē Rommels. Ir diezgan sarežģīti ierasties tur aizās ar desantnieku komandu. Viņi jau divdesmit jūdžu attālumā redzēs, ka mēs tuvojamies.” Māršs piecēlās kājās. „Mums būs jārod iespēja.”

„Vai tu grasies Lorīmeram pavēstīt labās ziņas?”

„Atstāšu jums to prieku. Gribu vēlreiz runāt ar Viļu.”

„Lieka laika tērēšana.”

1941.gada 24. jūnijs

Admiralitātes cietoksnis, Londona, Anglija

Vils sēdēja uz lāvas malas, savas garās kājas sakrustojis zem dibena kā galdnieka lineālu. Viņš pakasīja durstīgo bārdu, ko bija uzaudzējis sava ieslodzījuma laikā; Stīvensons nemaz negrasījās viņu laist asmens tuvumā. Viņa pirksti pārbrauca pār biezajām rugāju cirtām. Viņš necerēja, ka viņam kādreiz būs laiks uzaudzēt bārdu. Pēc dažām dienām viņš saprata, ka viņi nevarēja izpildīt nāvessodu hercoga brālim, jo tas saceltu traci, kas piesaistītu uzmanību Asinszālei.

Viņš jutās garlaikots, bet citādi labi atpūties. Viņa apstākļi bija uzlabojušies no brīža, kad jaunākais Māršs pārliecināja

Stlvensonu ļaut Viļam piešķirt kaut ko lasāmu. Par avīzēm gan nevarēja būt ne runas.

Kamerā nebija ķebļa. Māršs pietupās blakus romānu kaudzei, galvenokārt Kiplinga un Hammeta daiļradei. Pietiekami tuvu Viļam, lai sardzes virs caur ventilācijas čukstiem un bungošanu, kas maisīja sastāvējušos gaisu, nedzirdētu viņu sarunu.

Māršs uzreiz ķērās vērsim pie ragiem. „Grētas brālis ir dzīvs,” viņš teica. Vils pacēla uzaci. „Un vēl viens no fon Vestarpa bērneļiem. Viņi ir Ziemeļāfrikā.”

Caur Viļa zobiem izplūda strauja ieelpa. Viņam prātā nozibēja ainiņa. Otrā nākotnes atbalss. Viņi plāno aizburt uz Āfriku komandu. „Es noprotu, ka tavs ģimenes tēvs nezina, ka stāsti man šos jaunumus.” „Komandierim ir jāzina. Kā man ar viņu sazināties?”

Vils sarauca pieri, bet neko neteica. Māršs pārlaida roku pār seju. „Es ceru, ka tu saproti, ka, kamēr tu man nestāsti par komandieri un to, ko jūs abi slēpjat, tikmēr viss notiek bez jums. Es nezinu, kā viņš tevi pierunāja darīt to, ko tu darīji, jo tu man nestāsti. Taču viņš aizsargāja manu ģimeni, kamēr biju prom, un tieši tāpēc es viņu cienu. Es viņam vēl arvien neuzticos, bet gribētu dzirdēt, kas viņam sakāms. Tās nav nekādas lamatas, Vil! Kur viņš ir?”

Vils ar sava nošķērētā pirksta stumbeni noglauda zem zoda bārdas sprogas. „Vai esi pārliecināts, ka viņas brālis ir dzīvs?”

T»

-Ja.

„Un tu domā, ka viņa ir to izplānojusi.”

„Es nezinu. Taču komandieris varētu nojaust par šādu varbūtību.” „Tomēr tu saki, ka viņam neuzticies.”

„Viņš nav tas, par ko uzdodas. Nav nekāda Lidella-Stjuarta. Protams, ka es esmu piesardzīgs.”

„Viņš nav tavs ienaidnieks.”

„Nolādēts, Vil! Kāpēc nepastāsti man to, ko tu zini?”

„Jo tas ir sarežģīti. Būs labāk, ja pats to izdibināsi.”

„Tad pasaki, kā man ar viņu sazināties! Lūdzu!”

Vils nopūtās. „Pagājis pārāk ilgs laiks. Tagad cs nezināšu, kur viņu atrast, jo viņš maina savu atrašanās vietu. Viņam tas ir jādara uzbrukumu dēļ. Viņš nakšņoja Bermondsijas piestātnes noliktavā, bet, kā jau tu zini, Luftwaffe Istendā darbojās īpaši sparīgi.”

„Viņš slēpjas gruvešos. Atjautīgi.”

Vils nespēja neuzsmaidīt, to dzirdēdams. Ļauj minēt! Tieši tāpat būtu rīkojies arī tu.

Māršs piecēlās kājās. „Vai tev te kaut kas ir nepieciešams? Kaut kas, ko tev varētu atnest?”

Vils ar gurdenu savu garo pirkstu mājienu norādīja uz grāmatu kaudzi. Viņa kameras gaisma uz mirkli izgaismoja rētu timekli uz viņa plaukstas. „Man derētu jauna lasāmviela. Kiplings, pārlasot jau trešo reizi, vairs nav tas.”

„Tiks darīts!”

Vils, cik vien nesamāksloti spēdams, it kā starp citu pajautāja: „Vai Stīvensons jau ir izlēmis, ko ar mani iesākt?”

„Baidos, ka nē. Viņam tagad citas domas galvā.”

„Ak! Nu tad. Pieļauju, ka tā varētu būt.”

Māršs pagriezās, lai ietu. Pirms viņš pieklauvēja, lai sargs atvērtu durvis, Vils ierunājās: „Pip, būtu prātīgi šoreiz nepiedalīties! Pāreja būs daudz bīstamāka, nekā mani kolēģi liek noprast.”

Skatiens, kas tagad rotāja Mārša seju, norādīja, ka zobrati ir sākuši griezties. Tā bija sejas izteiksme, kas parādījās, kad viņš prātoja par kādu jaunu mīklu vai kad tika konfrontēts ar jauniem faktiem. Viņš atkal apsēdās. „Kāda pārēja?”

Vils saķēra galvu rokās. „Sasodīts!”

1941. gada 25. jūnijs Bermondsija, Londona, Anglija

„Viņš nāk,” teica Grēta.

Viņa stāvēja pie ieplaisājuša un nokvēpuša loga basām kājām un nosmērējusies ar sodrējiem. Viņa līgojās no vienas puses uz otru, paceļot un nolaižot kājas īkšķus. Viņas ādu klāja vecas, pārplīsušas tulznas. Viņas mati bija sapinkājušies, pārāk izspūruši, lai varētu sapīt bizes.

Viņas paziņojums bija tik pārliecinošs, tik sauss, ka es iedomājos, ka varbūt viņa atguvusi kādu mazumiņu no savas priekšnojautas. Tas manī raisīja divējādas sajūtas. Man bija vajadzīga piekļuve viņas spējām, notikumiem, par ko varēja zināt tikai viņa. Taču es arī vēlējos, lai viņas mokām nav gala. Gribēju, lai ilgas pēc zudušās viszinības būtu nebeidzamas. Mūžīgas.

Viņas vadi brīvi karājās. Caur logu spīdošā saules gaisma atblāzmojās uz vara savienotāja.

Es piecēlos. Paskatījos tajā virzienā, kurā skatījās viņa. Es pamanīju, ka pa plato ielu vieglā gaitā, apejot nenovāktos gruvešus, iet mans dubultnieks. Viņam uz pleca bija soma. Viņa sejas izteiksme nebija saskatāma.

Grēta apgriezās, nostādamās ar muguru pret logu. Ap viņas seju nošūpojās vadi un taukainie mati, kas pieskārās manai rokai. Es gribēju sev nodīrāt ādu un noberzt traipu, ko uz manas rokas atstāja šī nejaušā saskare.

„Es zināju,” viņa teica. Viņas aizkaitināto balsi nomainīja pieaugoša panika. „Es zināju, pirms paskatījos. Tiešām. Zināju, ka viņš atgriezīsies pie manis. Viņš nāk pēc manis. Tā vienmēr notiek.”

Viņam rokās nekā nebija. Tomēr tas vēl nenozīmēja, ka viņam nebija līdzi Enfīlda revolvera. Es apsvēru savas izredzes pamest noliktavu kopā ar klibu jukušo, pirms viņš ierodas. Izredzes bija niecīgas. Un tas cietpauris mūs atradīs atkal.

Es pametu kabinetu un devos lejā pa nedrošajām kāpnēm. Uguns postījumi bija sabojājuši dažus balstus, liekot tiem atliekties nost no metinājumu šuvēm, kas Luftiuaffe bumbu sprādzienu rezultātā bija atsprāgušas vaļā. Es stāvēju tieši aiz ieejas durvīm, skatīdamies, kā viņš nopēta migai līdzīgo noliktavu. Temzā kaut kur uz austrumiem no mums atskanēja svilpe.

Pirms ienākšanas viņš apstājās. Tieši tāpat kā to būtu darījis es, ja mēs būtu mainītās lomās. Es izgāju gaismā.

„Vai esi atnācis, lai mani apklusinātu?”

„Vai grasies man dot kādu iemeslu?”

Viņš noņēma no pleca somu, atvēra to un izvilka brendija pudeli. Nebija ne mazāko šaubu, ka viņš to nospēris no Stīvensona rakstāmgalda zemākās atvilktnes. Tomēr es izlikos, ka to nezinu.

Es teicu: „Tādu mūsdienās ir grūti atrast.”

„Es zinu labu vietu, kur var dabūt. Žēl, ka tikai vienreiz.” Viņš to atkorķēja. Viņš pielika pudeli pie lūpām un iedzēra vienu malku. „Man šķiet, ka esmu izstaigājis pusi no visiem gruvešiem, kas stāv Temzas krastā. Tagad pamatīgi slāpst.”

Es paņēmu pudeli. Kopš tiem laikiem, kad biju norijis uguni, alkoholiskajiem dzērieniem un manai rīklei bija tieši tāda pati saderība kā savvaļas kaķiem slapjā maisā. Tomēr man izdevās nenoklepoties, pēc tam aicināju viņu iekšā.

„Vislabāk kāpt uz katra pakāpiena,” es teicu. „Kāpnes ir grīļīgas.” Mans gados jaunākais dubultnieks nezināja, ko domāt par Grētas regresu, kas bija turpinājies pēc tam, kad viņa bija pārvedusi viņu mājās no Vācijas. Viņš bija liecinieks viņas pagrimuma pirmsākumam, bet es biju klāt, kad viņa ar lielu blīkšķi zaudēja jebkādas spējas. Viņa sarāvās, it kā viņai ārkārtīgi sāpētu, redzot mūs abus kopā. Var jau būt, ka tā arī bija. Viņa pielieca galvu, slēpdama savu izklaidīgo skatienu zem noputējušajām matu cirtām. Mans dubultnieks un es aizgājām uz noliktavas tālāko galu, lai mums tik ļoti netraucētu viņas vaimanas.

Vēlreiz ierāvis šļuku no vecā vīra brendija, viņš teica: „Ko tu ar viņu esi izdarījis?”

„Neko tādu, ko viņa pati sev nebūtu nodarījusi.”

„Viņai vairs nav, vai ne?” Viņš norādīja uz savu galvu, attēlodams vadus.

„Pilnīgi nekā.”

„Tavs nepieteiktais apciemojums liktu viņai raudāt, ja nebūtu redzējusi tevi pa logu.” Es pievilku redeļu kasti tuvāk pie loga rūts. Man apsēžoties, tā nočīkstēja. „Tomēr tu te neesi ieradies tāpēc, ka tev rūp Grēta.”

Viņš man veltīja aukstu, aprēķina pilnu un piesardzīgu skatienu. Tomēr tas bija draudzīgs. „Pēc notikumiem Koventrijā? Nē.”

Ak! Līva viņam bija pastāstījusi par mūsu neticamo izglābšanos. Viņa balss aizķērās, un tas man pateica visu, ko es negribēju zināt par viņu pašreizējām attiecībām. Visu, ko gribot vai negribot es iztēlojos, kad iedomājos viņus abus kopā. Viņa bija paņēmusi viņu atpakaļ.

Es teicu: „Es gribētu zināt, kas ir noticis ar Viljamu Bauklerku.” Viņš teica: „Es gribētu zināt, kas jūs trenca uz Koventriju.”

Mēs viens otru cieši uzlūkojām. Tad viņš nopūtās, paliecās uz priekšu un paņēma no manis pudeli. „Viņš ir sveiks un vesels. Un nelokāmi apgalvo, ka man jums jāuzticas. Viņš acīmredzami uzticas, ņemot vērā, ko likāt viņam darīt.”

„Es neesmu jūsu ienaidnieks,” es teicu. Iedzēris vēl vienu malku, brendijs ieskrēja manos deguna blakusdobumos, un es sāku klepot.

„Un tomēr jūs slēpjaties no SID un drošības dienesta,” viņš teica, „ un jūs panācāt, ka Vils darbojas pret Asinszāli.”

Jā tā bija. „Tas ir sarežģīti.”

„Gluži kā jūsu attiecības ar Grētu,” viņš teica. „Lai kādas tās būtu.” Jā.”

„Es jūs tūdaļ pat varētu arestēt.”

„Varētu.”

Viņš pret žokli nokrakšķināja pirkstu locītavas. Mans līdzinieks bija iegrimis dziļās domās: viņš nokrakšķināja abas rokas. Viņš tagad pieņēma lēmumu, un darāmo darbu sarakstā nebija iekļauta manis aizvilkšana uz Admiralitāti, par to es biju ļoti pateicīgs. Man nebija noskaņojuma ar viņu kauties un zaudēt jau otrreiz.

Viņš teica: „Stīvensons saņēma sūtījumu ar fotogrāfijām.” Es nogaidīju. „Ko no Ēģiptes atgādāja kurjers,” viņš piebilda.

Un tobrīd es sapratu, kāpēc viņš mani ir uzmeklējis. Te bija papildu uzdevums. Profesionāļu savstarpēja laipnības izrādīšana. Postskripts slepenajai misijai, ko bijām kopīgi pildījuši. Misijai, kuru uzskatījām par izdevušos.

„Elles liesmu pāreja.”

„Acīmredzot.”

„Vai vēl kāds?”

Viņš ar īkšķi norādīja pār plecu uz to pusi, no kuras skanēja Grētas vaidi. „Lielais brālis.”

„Nolādēts!” es teicu. Jo jau nākamajā mirklī man bija skaidrs, kāpēc Vils bija nolēmis viņam palīdzēt mani atrast. Šī bija arī ziņa no viņa: sargies no nākotnes atbalss! Man nebija vajadzīga iepriekšējā Grēta, lai pateiktu, kā tagad viss izvērtīsies. Agrāk vai vēlāk kāds Asinszāles gudrītis radīs nožēlojamu plānu, kā ar eidolonu starpniecību teleportēt komandu uz Halfajas pāreju. Tas gudrītis man tagad sēdēja tieši pretī. Viņš teica: „Es domāju, ka viņa to izplānoja.”

Es to apdomāju. Kādreiz viņa to būtu varējusi noorganizēt. „Nezinu gan,” es noteicu.

„Viņa noorganizēja akumulatoru krājumus ārpus muižas.” Viņš man pastāstīja par U-115 un tās neparasto kravu.

„Vai Asinszālei ir kāds plāns?” es jautāju.

„Vēl nav,” viņš teica. „Vai tu to izjauksi, kad mums tāds būs?”

Es atcerējos to nakti, kad Sv. Džeimsa parka spoks centās man iešaut celī. Es beidzot sapratu, ko viņš centās panākt. Un to, kas man drīz būs jādara.

„Es tieši tāpat kā tu gribu, lai tie nelieši nosprāgst.”

Mans gados jaunākais dubultnieks, sajuzdams izvairīšanos, sarauca pieri. Es nomainīju tēmu.

„Kāpēc atnāci?”

„Nospriedu, ka pēc visa…” Viņa žests iekļāva Grētu, noliktavu, Līvu, Agnesi, Koventriju. Viņš iesprauda korķi atpakaļ pudelē un iespieda to dziļāk ar plaukstas pamatni. „… tev ir tiesības zināt.”

„Ja Stīvensons saodīs, ka esi pastāstījis, viņš tev nogriezīs riekstus.”

„Es veco vīru pazīstu jau sen,” viņš teica. „Pirms viņš mani nozilinās, man būs jānoklausās pamatīga lekcija.”

„Tas tiesa.”

To dzirdot, viņš atkal sarauca pieri. Viņš lauzīja galvu, kā gan es pazīstu veco vīru. Taču neko nejautāja. Kopš mūsu pēdējās tikšanās reizes viņa cieņa pret mani bija ievērojami augusi. Lai to panāktu, bija vien jāizglābj viņa sieva un meita. Tomēr es sevi pazinu un zināju, ka viņš man vēl arvien pilnībā neuzticas. Kurš gan būtu tāds muļķis un uzticētos?

Viņš ielika atlikušo brendiju somā. Dzirdēju, kā šķidrums klusi nošļakstās pudelē, viņam pārmetot somu pār plecu. Viņš pamanīja manu skatienu, norādīja ar zodu uz noliktavas tālāko galu. Grēta atkal lūkojās uz mums.

„Viņa ir mainījusies, taču es nedomāju, ka viņas darbs ir galā. Uzmanies! Tieši tāpēc šeit ierados, lai tev to pateiktu.”

CAUR logu, kas gadiem bija krājis industriālos netīrumus, es noskatījos, kā Māršs jaunākais dodas prom gar piestātni. Kopš mūsu pēdējās tikšanās reizes viņa izturēšanās bija mainījusies. Tomēr viņš joprojām bija tas pats skarbais puisis… tāds pats, kāds es vienmēr esmu bijis. Taču tagad viņš bija manāmi mierīgāks.

Es prātoju, cik ilgs laiks pagāja, līdz Līva viņu atkal pieņēma savā gultā. Es būtu varējis gulēt viņa vietā.

Viņam pazūdot tālumā, es prātoju, vai nebiju pieļāvis nelabojamu kļūdu, nepastāstot visu patiesību. Mana identitāte bija mans trumpis, un tas, ka viņš mani bija uzmeklējis, nozīmēja, ka mans dubultnieks ir sapratis, ka esmu viņa pusē. Lai gan piesardzīgi, tomēr viņš atzina mani par savu sabiedroto. Tāpēc nolēmu, ka savu trumpi paglabāšu vēlākam laikam.

Es mēnešiem ilgi biju domājis, ka tad, ja spēšu viņam piekļūt un MI6 mani nenotvers, es viņam visu paskaidrošu, tādējādi nodrošinot, ka viņš palīdz likvidēt burvjus. Taču tas bija tad, kad vēl domājām, ka iznīcinātas visas REGP pēdas, ka visi fon Vestarpa bērni ir miruši.

Tomēr tā nebija. Viņš muižā nebija izpildījis savu misiju tā, kā sākumā bija licies, kas nozīmēja to, ka mēs joprojām atradāmies starp Skillu un I laribdu.

Mans dubultnieks domāja, ka Klausa atkalparādīšanās nozīmē to, ka Grēta mūs ir apvedusi ap stūri, tāpēc ieradās mani brīdināt. Labi, ka viņš tā darīja. Taču par rezerves akumulatoriem uz U-115 viņš kļūdījās.

Viņš nepazina Grētu tik labi kā es. Nesaprata viņas manipulācijas pilnībā.

Kā vienmēr viņa sev bija sagādājusi mīkstu piezemēšanās vietu. Pēc tam, kad putekļi būtu nosēdušies, kad viss būtu padarīts, kad mēs būtu novērsuši eidolonu radītos draudus, kāpēc, pie visiem svētajiem, lai viņa atmestu savas spējas? Grēta to pilnīgi noteikti nedarītu. Tāpēc uz U-115 bija sakrauts pietiekami daudz akumulatoru, lai pietiktu visam viņas mūžam un lai viņa uz mums mirstīgajiem varētu noraudzīties vieglā uzjautrinājumā. Varbūt viņa tikai prieka pēc laiku pa laikam iebakstītu skudru pūznī.

Jaunas laika līnijas radīšana bija pārslogojusi viņas pareģošanas spējas, līdzīgi kā radio trokšņi rada traucējumus radara signālam. Viņa nebija domājusi akumulatorus pietaupīt tiem, kam tie būs vajadzīgi Ziemeļāfrikā. Reinhardam un Klausam bija jābūt mirušiem, nevis izvietotiem Āfrikas korpusā. Es zināju, kas tagad notiks. Es jutos kā Grēta.

Jau tagad mans gados jaunākais līdzinieks mala prātā domu par pārsteiguma uzbrukumu, ko varētu sarīkot ar eidolonu starpniecību. Tieši tāpat kā man pirms ilga, ilga laika bija radusies doma aizsūtīt vienības uz muižu. Reiboldu Māršu no došanās uzbrukumā nespētu atrunāt neviena saprāta balss. Cietpaurainais ģeķis panāktu, ka notiek viņam pa prātam. Viņu spētu atturēt vienīgi nopietna trauma.

Ko es, protams, viņam sagādāšu, jo, ja viņš dosies un uzbrukums atkal noies greizi, eidoloni apmaiņā pret atpakaļceļu pieprasīs viņa nākamā bērna dvēseli. Tādējādi liekot Līvai un viņam dzīvot kopā ar bezdvēselisku izdzimumu. Tas viņus sagraus. Un laika gaitā arī pasauli.

Nākotnes atbalsis. Vils bija izvēlējies diezgan piemērotu frāzi.

Taču nekas no tā man nepalīdzēja piekļūt tuvāk burvjiem un tos nogalināt. Nemiers, ar ko mēnešiem ilgi biju cīnījies, gāja pāri malām. Tādēļ nolēmu darīt to, ko darīju vienmēr, kad mana neapmierinātība kļuva nepanesama. Grētas izsmiešana vienmēr uzlaboja manu garastāvokli.

Viņa tupēja stūrī mazu monētu kaudzīšu ielenkumā, pēdējā laikā tā notika bieži. Viņas acis aizsedza nelīdzeno matu taukainās cirtas. Viņa bija pasākusi tās zelēt. Ejot pie viņas, pie manām zolēm lipa sodrēji. Mūsu pašreizējā naktsmītne bija atbrīvojusies pēc tam, kad ugunsdzēsējiem bija izdevies nodzēst tikai mazu daļu noliktavas. Kādudien, ja karš kādreiz beigsies, šī celtne būs jānojauc.

Līdzīgi kā mūks, kas skaita rožukroni, viņa pie sevis stundām ilgi murmināja. Viņas zemā balss jau bija aizsmakusi vienmērīgās dūkoņas dēļ.

„… viņanevarbūtdzīvaviņanevarbūtdzīvaviņanevarbūt…”

Un tā bez mitas. Viņa bija iegrimusi savās domās pārāk dziļi, lai pamanītu, ka biju pienācis, tādēļ iespēru pa maisu. Peniji sabira un ripoja pa noliktavas grīdu. Tas piesaistīja viņas uzmanību. Viņa pacēla galvu un palūkojas uz mani caur savu matu šķipsnām. Viņas lūpas vēl arvien kustējās, bet viņa vismaz bija aizvērusies.

„Iedomājos, ka gribi dzirdēt labas ziņas,” es teicu. Sie vārdi uz manām lūpām likās kā rožlapiņas. „Tavs mīļotais brālis Klauss ir sveiks un vesels.”

Viņas apsārtušajās acīs vienā ritmā ar viņas trīcošajām lūpām un zodu iemirdzējās asaras. Viņas seja sašķobījās, un uz mirkli man likās, ka viņa atkal sāks raudāt. Kad tā notika, es to īpaši izbaudīju.

Grēta teica: „Kāpēc tev..Viņa strauji ieelpoja. Viņas acis izpletās. „Gulies!”

Es pieplaku pie zemes, ar rokām aizspiedis ausis.

Nekas nenotika.

Es skaitīju sirdspukstus, līdz tie nosita sešdesmit reizes, un tikai tad cēlos kājās. Grēta zviedza, vēderu turēdama.

Tie nebija viegli, maigi sajūsminātas sievietes smiekli, tā nebija arī pašpārliecināti un piesardzīgi pausta sajūsma par agrākajiem laikiem. Starp saraustītajām ieelpām no viņas lauzās ārā mežonīgs apmulsums, panīcis prieka un izmisuma kopums. Viņa trīcēja no histēriskas līksmes un krūtis cilājošajiem šņukstiem.

Es piecēlos kājās. „Ļoti smieklīgi,” es teicu. Ļaunā kuce\

„Redzi? Tu man joprojām uzticies. Starp mums ir saikne.”

Notraušot sodrējus, kaut kas izkrita no manas kabatas. Es paķēru no grīdas asiņaino lupatiņu. Jau mēnešiem to staipīju līdzi, taupīdams to kā talismanu, kamēr te dirnēju, neapmierināts par to, ka nevaru piekļūt burvjiem.

Mans plāns par to, kā rīkoties ar Dvīnēm, bija gaužām vienkāršs, taču, kolīdz bija notverts Vils, tas tika iesviests atkritumu spainī. Man nebija neviena sabiedrotā burvja, kas varētu vest pārrunas par Dvīņu atkalapvienošanu. Un visi izdzīvojušie burvji bija noslēpti cietoksnī, drošībā un ērtībās un lēnām iznīcināja pasauli. Man nebija nekādu iespēju tur tikt tuvumā…

Un tad man radās ideja.

Es biju izdomājis risinājumu.

Debesis neatvērās. Epifānija nenolaidās pie manis kā eņģelis, kas pūš zelta taures. Bet, sasodīts, tieši tā tam bija jānotiek.

Ja es visu izdarītu laicīgi, es faktiski varētu atrisināt visas savas problēmas un dažu stundu laikā pabeigt savu kaujas uzdevumu, kura dēļ biju atgriezies divdesmit triju gadu senā pagātnē.

Risinājums bija kā uz delnas.

Mani vairojās prieks kā zelta burbulis, kas izlidojis no ellīgiem dziļumiem. Tas izkausēja izmisumu, kas bija apņēmis manu dvēseli kā sarmas spīdums. Man tirpa pirksti.

Es sāku smieties kopā ar Grētu. Zviedzošie maniaki, mēs abi.

TONAKT labu laiku nevarēju iemigt. Droši vien tādas arī ir tās epifānijas.

Es sapņoju par Līvu, kad kaut kas mani pamodināja. Viņas smarža, viņas smiekli, viņas matu kutināšana uz manām krūtīm, tas viss izgaisa, pametot mani dezorientētu un uzbudinātu. Neskatoties uz vēsmām, kas smaržoja pēc upes ūdens un vēdīja te caur bumbu un uguns atstātajām rētām, vasaras tveicē noliktavā bija smacīgi. Es gulēju bez krekla un segas. Taču, kad centos piecelties sēdus, kaut kas mani atturēja.

Grētas roka. Uzlikta man uz vēdera. Viņas kāja pār manu celi. Viņas vadi pār manām krūtīm. Viņas nemazgāto matu aromāts dūrās manā degunā.

Viņa bija ielīdusi manā saliekamajā gultā un piespiedusies man ar savu kailo ķermeni. Mēnesgaisma spīdēja uz viņas olīvkrāsas augšstilba. Izspūrušie kraukļmelnie mati piesedza viņas apaļo krūti. Viņas āda bija vēsa, taču gultas audums zem manas muguras apakšdaļas bija mitrs no sviedriem.

Viņas āda pārslīdēja pār manējo. Viņa bija gluda un mīksta, un slidena. Un daudz jaunāka par mani.

Es ārkārtīgi sen nebiju gulējis blakus kailai sievietei. Bija jau pagājusi vesela mūžība, kopš es biju pārstājis domāt par Grētu kā par cilvēku. Taču viņa bija, turklāt pašos plaukuma gados. Es varēju sajust viņas uzbudinājumu.

„Starp mums ir saikne,” viņa čukstēja.

Viņas elpa pakustināja manus kakla matiņus. Viņai velkot pirkstus lejā pār manu vēderu, no viņas pieskāriena man uzmetās zosāda. Mans ķermenis mani pievīla. Es nolādēju savu nodevīgo miesu. Kad man pēdējo reizi bija pieskārusies sieviete?

„Olīvija nav tava sieva,” Grēta teica. Viņas lūpas kutināja manu ausu ļipiņu, un pār manu mugurkaulu pārskrēja negaidītas trīsas. Es nevilšus izliecu savu muguru. Viņas krūts berzējās gar manu plecu. Viņas pirksti knibināja vaļā manas bikses.

Viņa atspiedās pret mani un, kad es centos kaut ko pateikt, uzlika otru roku man uz mutes. Viņas pirksti garšoja pēc tūkstošiem reižu mestām monētām. Tie bija mikli. Es izspļāvu viņas sājo uzbudinājuma garšu.

Grēta uzsēdās man virsū jāteniski. Es viņai iebelzu.

Viņa izkrita no gultas. Grīdas dēļi nograbēja. Es pielēcu kājās un drošības pēc iespēru viņai ar savu baso kāju. Mans papēdis atsitās pret viņas krūšu kaulu, vēlreiz viņu nogrūžot uz grīdas.

„Tu esi nenormālāka, nekā man jebkad bija licies. Es drīzāk pārgulētu ar velnu nekā ar tevi.” Es pietupos un sagrābu viņu aiz rīkles. „Vairs nekad man nepieskaries!”

„Olīvija tev nekad nepieskarsies kā es,” viņa ķērkstēja.

„Es esmu viņu zaudējis tevis dēļ!”

Ar abām rokām sagrābis viņu aiz matiem un vadiem, es vilku viņu cauri noliktavai un ielidināju stūrī. Es cerēju, ka viņai pakaļā sadūrās labi daudz skabargu no grīdas dēļiem. Kaut gan nekas nespētu noberzt to riebumu, ko sajutu, kad mans ķermenis mani bija nodevis.

NĀKAMAJĀ dienā Grēta nepalaida rokas un savas domas paturēja pie sevis. Es sakravāju savas nedaudzās mantas un gatavojos kopā ar Grētu pārcelties uz citu vietu. Mēs devāmies pāri upei uz rietumiem. Tur es neizlaidu no acīm Sv. Džeimsa parku un gaidīju, kad atkārtosies vēsture.

«

16

1941. gada 2.-3. jūlijs Vestminstera, Londona, Anglija Halfajas pāreja, Ēģipte

Saullēkta solījums pierunāja Sv. Džeimsa parka dziedātājputnus nosvilpot Māršām serenādi. Tumsa atkāpās pilsētas rietumu daļas virzienā kā bēgošs kabatzaglis, kas meklē glābiņu tumšās ieliņās, kamēr debesis austrumos no melnām pārtapa mitras vilnas pelēkās, bet pēc tam krltaini zilās kā vēnas zem Līvas ādas.

Viņš bija pametis Valvortu nakts vidū, pavisam uzmanīgi izkāpjot no gultas, lai nepamodinātu Līvu. Ja viņam pietiks laika, vēlāk viņš mazliet nosnaudīsies Admiralitātē. Taču pagaidām nebija iespējams ne aci aizvērt, redzot iespēju, ka drīz varēs pielikt punktu darbam, kas bija aizsācies ar Krasnopoļski. Tāpat arī vēdergraižu dēļ, kas uznāca, domājot par duci dažādu veidu, kā plāns varētu noiet greizi.

Tiklīdz šis viss beigsies — veiksmīgi un uz visiem laikiem — viņš varēs apsvērt profesijas maiņu. Darīt kaut ko, kā dēļ nebūtu jāpamet mājas uz sešiem mēnešiem. Darbu, kas nebūs saistīts ar tumšiem apakšzemes cietumiem. Darbu, par ko nebūs jāmelo Līvai.

Māršs nosauca sardzes vīriem paroli, kas sastāvēja no diviem vārdiem. Smagnējākais vīrs, kura ādu klāja pūtītes un kurš bija īkšķa tiesu īsāks par sešām pēdām, atvēra Māršām vārtus. Šī bija vienīgā

ieeja cauri desmit pēdu augstajam žogam, barikādēm un riņķveida dzeloņstieplēm, ar ko bija iežogota liela daļa no Sv. Džeimsa parka. Krauklis noskatījās, kā Māršs iziet cauri kontrolpunktam. Vārtiem noklaudzot, tas paplivināja savus platos, melnos spārnus un aizlaidās.

Mārša celī uzliesmoja sāpes. Viņš paklupa. Māršs atbalstījās ar muguru pret zīdkoku un pamasēja celi, kurā sāpes dūrās kā žilete. Sāpes reti bija tik spēcīgas. Pat dienējot jūras spēkos, fizisko treniņu laikā un vēlāk Monktonas fortā tās nebija tik asas.

Ne tagad, viņš lūdzās. Vēl tikai vienu dienu. Pēc tam es ar lielāko prieku būšu Līvas kapteinis klibikis.

Potīšu augstumā rasoto zāli klāja plūksnaina migla. Tā virpuļoja ap Mārša kājām un virmoja starp teltīm zālē iemītajām taciņām. Uz ezera bija vēl biezāka migla. Tomēr, atmirdzot dienas gaismai, migla ātri vien izklīda. To aizstāja ezera valgā smarža. Bija gaidāma silta diena.

Ne tik silta kā vasarīga diena Ēģiptē. Un tomēr siltāka nekā tuksneša nakts, kas būs īstais laiks, lai īstenotu Mārša plānu.

Māršs pakasīja pie rokas pielīmēto plāksteri. Vakar burvji no viņa un pārējiem, kam bija paredzēts doties misijā, bija paņēmuši dažus pilienus asiņu. Stīvensons bija parūpējies, lai viņi nesadurtu pirkstus un nesagrieztu plaukstas, lai nenotiktu jebkas, kas varētu traucēt lietot ieroci. Māršām tagad uz kreisās rokas virspuses bija krevele. Tā niezēja.

Māršs brida pa dubļiem. Lielā rosība ap teltīm bija sakūlusi zemi putrā, kad Asinszāle parku pārvērta par savas darbības vietu. Māršs pacēla telts stūri un pieliecies iegāja iekšā. Viena no snaiperu vienībām šeit saņems savu pēdējo instruktāžu. Vienā telts stūrī stāvēja ģipša modelis. Uz tā bija uzvilkta Reichsbehorde četrpunktu drošības josta un akumulatora makets. Otra akumulatora makets, kas bija darināts no koka un bakelīta, stāvēja uz galda. Tie izskatījās gandrīz kā īsti, no tāluma tos pat nevarētu atšķirt. Un tas bija ļoti svarīgi. Maketi tika izmantoti, lai apmācītu snaiperus. Jebkurš, kam bija uzlikts akumulators, bija galvenais mērķis.

Uz tāfeles bija piespraustas četras fotogrāfijas: tās pašas, kuras Stīvensonam bija atsūtījis īpašais kurjers. Ar krītu atšķirīgās krāsās savilktās bultiņas norādīja uz dažādām teltīm Āfrikas korpusa nometnē, tostarp uz vissvarīgāko, kur, pēc Asinszāles analītiķu domām, atradās akumulatoru krājumi. Zem graudainās fotogrāfijas, kurā bija redzams vīrietis ar zenītartilērijas lielgabalu, bija ar lieliem burtiem rakstīts KLAUSS. Zem viņa vārda bija kodolīgi uzskaitītas Klausa īpašības, par ko bija liecinājis Māršs. Arī zem Reinharda fotogrāfijas bija līdzīgs īpašību uzskaitījums.

Māršs izgāja no telts un nopētīja pie ezera tuvāk stāvošo skārda angāru. Asinszāle bija uzbūvējusi trīs šādus angārus. No katra angāra dosies prom viena vienība. Sv. Džeimsa parkā ceļot šos angārus, tika ievērots ļoti precīzs savstarpējais izvietojums. Ja burvji savu darāmo paveiks nevainojami, visu vienību un to aprīkojuma nonākšanas vieta Ēģiptē būs tikpat precīza. Un, ja Asinszāle rekonstruētās fotogrāfijas bija nolasījusi pareizi, tas nozīmēja, ka viņu vienības tiks izvietotas stratēģiskās vietās aizu labirintā, kas veidoja Halfajas pāreju.

Angāri bija nepieciešami, lai paslēptu dingo: ātrus četrriteņu piedziņas bruņotus izlūkošanas transportlīdzekļus. Dingo bija nepieciešami divu iemeslu dēļ.

Pirmkārt, kad Stīvensons bija jautājis, cik precīzās vietās burvji spēs nogādāt vienības, tie bija svārstījušies un nevarēja precīzi atbildēt. Iespējams, ka būs jāmēro vēl kāds ceļa gabals, līdz viņi nonāks vajadzīgajā vietā, diemžēl tad pārsteiguma moments tiks laupīts.

Otrkārt, Lorīmera ierīces — viņš tās sauca par laumiņām — bija pārāk lielas, lai tās nestu rokās. Kad Grēta aizbēga, kāds bija aptīrījis Asinszāles seifu (Māršs uzskatīja, ka zina, kas bija vainīgais), tādēļ Lorīmeram nebija bijis daudz laika, lai izpētītu Grētas akumulatoru un izstrādātu precīzu shēmas modeli. Laumiņas precizitātes trūkums tika kompensēts ar, kā skots to sauca, „pamatīgu pakaļplēsēja jaudu”. Viņš apgalvoja, ka iespējams izgatavot pārnēsājamas versijas, bet, lai tādas radītu, laumiņu darbības principi būtu ļoti precīzi jāsaskaņo ar Reichsbehbrde akumulatora shēmu.

Skārda angārā atradās arī darbagalds, veseris, kalts un no ezera izvilkts akmens. Lakotajā koka kastē, kas stāvēja blakus akmenim, atradās dučiem asiņainu kabatlakatiņu.

KORIDORĀ atbalsojās zābakos sperti soļi, tie bija jūtami arī Viļa kamerā. Tas viņu pamodināja no snaudas. Citadelē viņa dzīves galvenā nodarbe bija snaušana. Viņš pavadīja laiku snaužot, lasot un lēnām jūkot prātā.

Tas izklausījās tā, it kā visa kājnieku falanga būtu nokāpusi lejā. Vils aiz panikas pietrausās stāvus. Viņš divreiz noklepojās, otrajā reizē atklepodams kaut ko siltu un rūgtu. Kāpēc gan Stīvensons sūtītu uz viņa kameru veselu kājnieku vienību? Vai vecais vīrs bija pārvarējis savu nevēlēšanos izpildīt pēra brālim nāvessodu?

Vils nostājās pie durvīm. Viņš paskatījās caur sīko, restoto kvadrāta formas lodziņu. Kājnieku vienība pa pāriem aizsoļoja viņam garām. Viņi sastājās ap atlikušajiem burvjiem kā miesassargu karaspēks: divi kājnieki, tad Graftons un Vaits, citi četri kājnieki, aiz tiem Vēbers un Hargrīvss, aiz viņiem vēl divi kājnieki. Katru burvju pāri apsargāja četri miesassargi.

Viņiem bija atļauts pamest citadeli tikai tad, kad pienāca laiks nomaksāt kārtējo asins cenu. Un pat tad tikai diviem burvjiem bija atļauts pamest citadeli jebkurā laikā un vienmēr tikai miesassargu pavadībā.

Taču tagad gāja ārā viss bars. Tas nozīmēja tikai vienu: ļoti liela asins cena. Lielāka nekā divatā spētu samaksāt divi vīri. Tas nozīmēja, ka šonakt viņi īstenos jaunākā Mārša plānu slepus uzbrukt un novākt Gotterelektrongruppe pēdējās paliekas.

Eidoloni viņu izjauks pa gabaliņam. Izpētīs viņu. Un nozags dvēseli dēlam, kas viņam reiz piedzims.

Viņš uzsita pa savām durvīm. Viens no sardzes vīriem uz viņu paskatījās. Vils piespieda seju pie stikla. „Jūs nesaprotat, ko darāt!” viņš iekliedzās. Viņa balss atbalsojās kamerā, taču, atsitusies pret tēraudu un stiklu, atbalss zaudēja jebkādas emocijas.

Graftons apstājās. Visi aiz viņa ejošie uzskrēja viens otram virsū. Viņš pagriezās, uzmeta Viļam drūmu skatienu. Spilgti dzeltenais, elektriskais apgaismojums apmirdzēja viņa bakurētaino seju. Vils turpināja: „Ieklausieties manī! Lūdzu, nemēģiniet to darīt! Sekas būs daudz ļaunākas, nekā spējat iedomāties.”

Atnāca atpakaļ arī divi pa priekšu gājušie miesassargi. Tagad uz viņu blenza arī visi pārējie burvji.

„Es zinu, par ko es runāju,” teica Vils.

„Tu neko nezini,” teica Graftons. Viņš pagriezās. Kājnieki atkal nostājās savās vietās.

Vils atsauca atmiņā to, ko vecākais Māršs viņam bija stāstījis par laika līniju, no kuras viņš par mata tiesu bija paguvis izglābties. Tās pasaules britiem bija apzīmējums, kā tie sauca simtiem civiliedzīvotāju, kas bija miruši neskaidros apstākļos vai pazuduši kara laikā. Bezvēsts pazudušie. Piektās kolonnas upuri. Kā vēstīja vispārzināma patiesība, tas bija milzīgs tīkls, kaut gan kara beigās tas izgaisa kā nebijis.

Jo neviena saprātīga persona par pastrādātajām zvērībām neturēja aizdomās Vaitholu. Kurš gan spētu kam tādam noticēt?

„Cik daudziem?” Vils kliedza. „Cik daudziem būs jācieš, lai apmierinātu jūsu kungus?”

Sie kājnieki apsargāja vīrus, kuru rokās, kā viņiem bija sacīts, bija valsts nākotne. Taču šo vīru aizsargāšana viņus padarīja par gaidāmās nakts zvērību līdzdalībniekiem. Jauniem vīriešiem, kas bija pieteikušies armijā, lai kalpotu savai valstij, lai aizsargātu to no ļaunuma, būs jāstāv malā un jānoraugās, kā viņu apsargājamie nolaiž no sliedēm vilcienus, noslīcina liellaivas, pielaiž ēkām uguni.

Vai viņi vispār zināja, kas šovakar gaidāms? Asiņainas burvestības. Karš. Slepkavības. Vils sita pa durvīm. „Kājnieki! Ieklausieties! Jūs pat nezināt, ko šie vīri plāno darīt!”

Hargrlvss atpogāja apkaklītes pogu. Noņemot kaklasaiti, apdegumu rētas viņa ādā ielocīja groteskas formas. Viņš pasniedza kājniekam savu kaklasaiti.

„Mēs pagaidīsim, kamēr tu aizsiesi lordam Viljamam muti,” viņš teica.

Sargkareivis, kas dežurēja pie Viļa kameras, atslēdza durvis. Kamerā iegāja divi kājnieki. Vils atkāpās sacīdams: „Kungi, ja izpildīsiet šīs nakts uzdevumu, jūs būsiet vainojami nodevībā, kas būs milzīgāka nekā manējā! To es jums apsolu.”

Abi kājnieki viņu apstrādāja pāris sekundēs. Viņiem neinteresēja tas, ko Vils gribēja teikt.

ES esmu anglis.

Miera stāvoklī mana sirds dauzās vienā ritmā ar smalkā lietus pakšķēšanu. Citreiz tā dārd manā krūškurvī tik nežēlīgi kā pērkona negaiss vasarā. Skaidrās dienās mani sirdspuksti mēra intervālu starp lietusgāzēm. Lietus man ir tuvs. Kā jau mums visiem.

Taču savā laikā es biju arī dārznieks. Līdz pat kaulam zinu, ka lietus ir labs alķīmiķis. Tas pierunā sēklas dīgt, ziedus plaukt. Un gluži kā zaļumus, ar ko ir slavena mūsu zaļojošā sala, arī mani baro kārtīgs Anglijas lietus.

Šādi es jutos, kad no Admiralitātes citadeles iznira ducis vīru. Tie iznāca dienasgaismā, kas mirdzēja caur pamatīgu lietusgāzi. Debesis šaipus Londonai klāja mākoņi, kas izskatījās pēc tā Kunga novērošanas balona. Mākoņi neaizsedza rietošo sauli, tādējādi lietus, kas straumēm gāzās pār Horsgārdas parādes laukumu, izskatījās kā zeltaina dūmaka, kas ieskāva burvju gājienu.

Es biju dežurējis jau tik ilgi, ka, ieraugot burvjus un viņus pavadošos kājniekus, skaļi nopūtos. Pat Grēta apklusa. Es noregulēju binokļa asumu uz jumtu, lūkojos gar skursteņiem, teltīm un skārda angāriem, kas bija saradušies Sv. Džeimsa parkā kā sēnes pēc lietus. Es tik tikko spēju saskatīt visus vīrus, lietus saules gaismā mirdzēja pārāk spoži.

Četrus vīrus, kas bija cits par citu vecāki, nespēcīgāki un nožēlojamāki, bija apstājusi sasodītā godasardze. Burvjus. Kas gan citi tie vīri varētu būt?

Es biju pavadījis vairākas dienas Rīdžentstrītas teātra ēkas šaurajā, piesmakušajā jumtistabā. Ierobežojošās lentes dēļ, kas bija apjozta ap Sv. Džeimsa parku, šī bija vienīgā vieta, no kuras varēju novērot citadeli. Jo karstāks kļuva ar katru dienu, jo vairāk mana drosme sašļuka papēžos. Ar to pietika, lai vīrietis sajuktu prātā. Un vēl jo vairāk, ja bija jāuzturas vienā telpā ar Grētu. Pret žurkām man iebildumu nebija.

Saules apmirdzētais lietus te lieliski iederējās. Sākums un gals, alfa un omega. Mana misija, tā, kas aizsākās viesnīcā Spānijā pirms ceturtdaļgadsimta, spriežot pēc manas miera stāvoklī pukstošās sirds, tuvojās nobeigumam. Ja vēl mazliet papūlēšos un man uzsmaidīs veiksme, es beidzot varēšu doties pelnītā atpūtā.

Burvju aizbraukšana, lai nomaksātu valdības sankcionētās asins cenas, deva man ilgi gaidīto izdevību. Pārģērbos kapteiņleitnanta Lidella-Stjuarta formas tērpā, es cerēju, ka to daru pēdējo reizi, un vēlreiz pārdomāju savu plānu. Pirmā pietura — Admiralitāte. Pēc tam nost ar formas tērpu, ar somu rokā es atkal kļūšu par burvi un iefiltrēšos Sv. Džeimsa parkā.

Es vienā piegājienā varētu tikt galā ar Dvīnēm un burvjiem. Es pat biju izdomājis, kā panākt, lai jaunākais Māršs nedotos misijā uz Āfriku. Tas bija pavisam vienkārši. Nebija nekādas vajadzības viņam sist pa ceļiem. Pie velna Viļa teoriju par nākotnes atbalsīm. Es pats biju savas vēstures veidotājs. Tā kā nebija Grētas, kas viņus varētu brīdināt par gaidāmo uzbrukumu, Klausam un Reinhardam nebija ne mazāko izredžu, ja Lorīmera laumiņas nostrādās nevainojami.

Taču tam visam būs jānotiek pēc tam, kad, protams, būšu ticis galā ar Grētu. Ļaunā un ķertā kuce vairs nekad nebūs sava likteņa noteicēja. Kur nu vēl pasaules. Es izvilku no savas somas virves un jostas, ar kurām pie Viļa gultas bijām piesējuši Grētu. Iespējams, ka viņai, tai jukušajai skuķei, tas būtu paticis, ja nebūtu aiz sāpēm zaudējusi samaņu. Es paskatījos uz telpas stūri, bet viņa savu ligzdiņu bija pametusi, tāpat kā es. Es meklēju viņu starp apgleznotajām kurpītēm un kostīmu pakaramajiem. Mani soļi kustināja grīdas dēļus un lika to starpās cilāties monētām.

„Mums nav laika čammāties,” es teicu. „Tāpēc esi laba nacistc, kamēr es pabeidzu uzdevumu, kura dēļ mani šurp atsūtīji.”

Tomēr Grēta negulēja uz matrača, ko bija sataisījusi no teātra kostīmiem. Un viņa arī nestāvēja pie viena no mansarda logiem, lai vērotu neizdibināmo pasauli, kas griezās, neņemot vērā viņas vadošos norādījumus. Durvis uz kāpņu telpu bija vaļā.

Nolādēts!

Cik sen jau nebiju dzirdējis no viņas ne skaņas? Es aizjozu atpakaļ pie loga un atvēru to, cik vien plati bija iespējams. Izliecies pa logu, es skatījos caur binokli, lai apskatītu ielu lejā.

Tur jau viņa bija. Viņa soļoja pa Rīdžentstrītu uz Pikadilli. Grēta devās raitā solī, taču, pat līstot lietum, viņas soļi bija viegli un mērķtiecīgi: viņa peldēja pa Londonu kā zivs ūdenī. Viņai bija savs nodoms. Un tieši tāpat kā vecā Grēta, viņa precīzi zināja, ko dara.

Pikadilli metro stacija bija pretējā virzienā manam galamērķim. Viņas ķeršana pat tad, ja es paspētu viņu noķert, pirms šī iekāpj metro, nozīmētu, ka es aizkavēšos. Viņa bija izmantojusi izdevību, lai aizlaistos, ļoti labi zinādama, ka man nebija laika viņu tvarstīt. Nolādētā velna mātīte!

Vajadzēja ļaut savam dubultniekam viņu noliktavā nožņaugt. Pilnīgi skaidrs, ka viņš to gribēja.

Man bija jādodas prom. Man tika dota izdevība vien tik ilgi, kamēr burvji bija aizņemti citviet.

Es biju izgājis uz Rīdžentstrītas, vāroties aiz dusmām, lādējoties, kad pēkšņi kā mīnmetēja šāviņš pār mani nāca atklāsme. Es zināju, ko Grēta grasījās darīt.

Pat pēc visa šī laika es vēl arvien viņu novērtēju par zemu.

Es. sastingu. Un tad pa galvu pa kaklu metos skriet.

ADMIRALITĀTES Asinszāles spārnā valdīja kapa klusums. Gandrīz visi bija ārā parkā vai atpūtās pirms vakara piedzīvojuma. Man bija jāiet uzmanīgi, jaunākais Māršs bija atlaidies kaut kur netālu. Tāpat arī pārējie kareivji, kam bija lemts doties misijā. Lorīmers bija Sv. Džeimsa parkā un vēl pēdējo reizi noregulēja savas laumiņas.

Palika tikai Stīvensons. Tomēr, ja es pazinu savu darbaudzinātāju, viņš tvēra jaunākās ziņas par Halfajas nometni, kur atradās Klauss un Reinhards.

Vecais vīrs bija aizslēdzis savu kabinetu, bet es jau pirms laba laika biju izgatavojis sava dubultnieka atslēgu dublikātu. Viņš man tās bija pasniedzis tonakt, kad devās uz Vāciju. Es iekļuvu kabinetā, aizvēru durvis un devos taisnā ceļā pie rakstāmgalda. Mantas, kuras es meklēju, vairs neatradās seifā. Stīvensons tās, neviena nepamanīts, bija savācis. Slepeni.

Mans mērķis bija kaut kas tāds, par ko tolaik neviens neko nenojauta, bet 1963. gada Vils labu laiku pēc tam bija secinājis, ka tas pastāv. Džons Stīvensons bija rūpīgi ielicis pamatus Asinszāles lomai pēckara ārpolitikā.

Pēc skrējiena no Rīdžentstrītas es biju izmircis, aizelsies un tikko turējos kājās. Nolāpītā Grēta. Es vandījos pa Stīvensona atvilktni, izmisīgi cenzdamies neko nenopilināt ar savu slapjo apģērbu. Ja man būtu bijis laiks, es būtu meklējis visu, kas izskatītos pēc maskētas atsauces uz bērniem, bāreņu namiem vai kaut ko tamlīdzīgu. Taču man nebija laika. Un, ja pareizi atceros vēsturi, Stīvensons visu vēl tik pamatīgi neplānoja. Šīs vēl bija agrīnās dienas.

Savu meklēto atradu zemākajā atvilktnē, kur viņš glabāja savu brendiju. Vecais vīrs dziļāk atvilktnē zem viltus pamatnes bija paslēpis cigāru kasti.

No pirmā acu uzmetiena izskatījās, ka kastē ir tikai draza. Koka grīdas dēļa skaidas. Noplēsts kartes stūrītis. Cietas ādas žņaugs. Uz visām lietām bija asins traipi. Uz katras bija rakstīts viens vārds: Vēbers. Graftons. Bauklerks. Šeiplijs…

Katras pārrunas ar eidoloniem sākās ar to, ka burvji sev iegrieza. Asins izliešana bija kā ieeļļošana, lai viss darbotos tā, kā nākas. Tieši burvju asinis bija nepieciešamā eidolonu izsaukšanas sastāvdaļa. Tāpēc Stlvensons tās bija savācis. Uzmanīgi, kad neviens neskatījās, viņš bija norāvis ar asinīm notraipīto kartes malu vai arī ielavījies iekšā vēlāk un ar savu vēstuļu attaisāmo nokasījis grīdas dēļus.

Es paņēma Viļa žņaugu un iemetu cigāru kasti savā somā. Kad biju aizslēdzis Stīvensona kabineta durvis, es noslēpos tualetē. Tur es pārģērbos un nolaidu podā ādas žņaugu.

Grētas dēļ es biju aizkavējies divdesmit minūtes. Un man bija jānokļūst Sv. Džeimsa parkā, pirms atgriežas burvji un te rada kņadu. Man bija tikai viena iespēja, kā viņu noķert. Taču es nebiju gatavojies, lai iekļūtu citadelē. Daudzas no manām šī brīža problēmām radās no tā, ka nespēju izdarīt tieši to. Man nācās improvizēt.

„Jau atgriežaties, ser?”

Sargkareivis mani noturēja par Hargrīvsu. Sekundi vēlāk es redzēju, kā viņa seja izmainās un kļūst uzmanīga. Viņš bija uzmetis acis apdegumiem un nekam vairāk, taču tagad, kad jau bija mirkli par vēlu, viņš saprata, ka I Jargrīvss bija derdzīgs, bet noskuvies vīrietis. Vismaz viņš redzēja savu kļūdu.

Viņa skatiens novērsās no manējā. „Piedodiet, ser! Noturēju jūs par kādu citu.”

„Vai mani kolēģi jau ir devušies prom?”

Es uzdevu šo jautājumu, nekādā veidā neizmainīdams savu balsi. Manu uguns apsvilināto rīkli varēja viegli sajaukt ar audu bojājumiem, ko radījusi enohiešu valoda. Es izskatījos kā burvis. Es izklausījos pēc burvja. Man pat līdzi bija ceļasoma. Mana vienīgā cerība slēpās tajā, ka tiem sargkareivjiem, kam nebija tieša sakara ar Asinszāli, bija nepatīkami skatīties uz pārējiem, kas izskatījās kā es. Taču, ja viņi zināja, ka noslēpumainie, vecie vīri bija tikai un vienīgi četri… tad man bija ziepes.

„Jā, ser! Pirms kādas stundiņas.”

„Piķis un zēvele,” es teicu, bet iekšēji es sev kliedzu, lai pasteidzos, kliedzu, lai šis garīgi atpalikušais tinas malā no ceļa, kliedzu ārprātīgās dusmās uz visu pasauli. Tomēr es savaldījos, tik tikko savaldījos un pieturējos pie scenārija. „Vai viņi nejautāja, kur esmu palicis?” Viņš sarauca pieri. Papurināja galvu. „Nē. Nē, ser!”

„Sasodīts, to jau varēja gaidīt, vai ne?”

„Ja jau tā sakāt, ser!”

„Droši vien arī neatstāja nekādu ziņu.”

„Nē, ser!”

Es parādīju viņam savu viltoto identifikācijas karti. Viņš to labu brīdi aplūkoja. Vai pēdējā laikā te bija atnācis cits Reibolds Māršs? Acīmredzot nebija, jo viņš ļāva man iet iekšā.

Viļa meklēšana bija vēl viena aizkavēšanās, ko nevarēju atļauties. Es pieņēmu, ka viņi šo bija iesvieduši savā visdziļākajā, vistumšākajā bedrē, un man bija taisnība. Viņi, paldies Dievam, ārpusē pie viņa kameras bija nolikuši dežurēt sargkareivi. Sargs neizkustējās, taču, dzirdēdams manus soļus, pagrieza galvu. Mana nepacietība guva virsroku. „Man jārunā ar ieslodzīto. Tūdaļ pat,” es teicu.

„Ser?”

Kameras lodziņā parādījās Viļa seja. Viņa acis pārsteigumā iepletās.

„Kāpēc viņam aizsieta mute?”

„Hārgrīvsa kunga pavēle, ser!”

„Tā neies cauri. Kā viņš varēs atbildēt uz maniem jautājumiem ar aizbāztu muti?”

Mazliet pārforsēju. Sargkareivja apmulsumā nedaudz savilktās uzacis pārvērtās atklātās aizdomās. Viņš pastiepa roku. „Jūsu dokumentus, ser!”

Viņa otra roka pieplaka pie revolvera, kas bija pie jostas. Es izņēmu savu identifikācijas karti. Viņš atdarīja revolvera maksti. „Jūsu otrus dokumentus, ser!”

Es viņam uzbruku. Es paguvu ar viņu tikt galā, pirms viņš notēmēja savu Enfīlda revolveri. Lode ietriecās betonā un džinkstēdama aizlidoja, atsizdamās pret Valdības nepārtrauktības cauruļvadu. Vils iebrēcās.

Šis zēns bija jaunāks un stiprāks par mani, taču šajā mirklī aiz neapmierinātības un bažām es jau vārījos zili melnās dusmās. Uzkritis viņam virsū, es triecu ar galvu viņam pa degunu. Ellīgi sāpēja. Viņš man atbildēja, sitot ar celi man pa cirksni un nežēlīgi iebelžot man pa žokli, kad es atliecos atpakaļ. Viņš centās pacelt un notēmēt ieroci. Es pagrūdu nost viņa roku. Viņa īkšķis taustījās, lai iegrimtu manā acs dobumā. Es izlocījos. Viņa stingrie pirksti ieslīdēja starp manas acs dobumu un deguna kūkumu. Nosargāju aci, taču viņa apakšdelms izlauzās no manām skavām. Viņš pacēla ieroci. Es pārliku savu kreiso roku pār viņa labo roku, it kā censtos atņemt viņam ieroci, bet tā vietā izmantoju savu svaru, lai izlauztu viņa roku atpakaļ un viņš pats atvērtu savu plaukstu. Viņš ar tik spēcīgu otras rokas vēzienu aizcirta man muti ciet, ka man nokrakšķēja žoklis. Es ar visu savu svaru situ viņam pretī pa izliekto plaukstas locītavu. Viņa apakšdelmā kaut kas nokrakšķēja. Viņš ar sakostiem zobiem noņurdēja. Ierocis brīvi karājās viņam pirkstos. Viņa roka valstījās kā krastā izskalota zivs. Ar nākamo sitienu atsitu viņa galvu pret grīdu.

Kad es biju jaunāks, es droši vien nebūtu metis mieru, kamēr nebūtu samalis putrā sargkareivja galvaskausu, taču viņš jau tagad bija atslēdzies, tāpēc apvaldīju savas dusmas, lai izvilktu no viņa kabatas atslēgas, atslēgtu kameru un atsietu Viļam muti.

Šķita, ka Viļam apskrējās dūša, kad viņš ieraudzīja uz grīdas guļošo puisi. „Atslābsti!” es teicu. „Viņš nav miris.”

Man nemaz nepatika to darīt. Nabaga puisis tikai pildīja savu pienākumu. Un es tāpat. Bet mans bija daudz svarīgāks.

„Palīdzi man ievilkt viņu iekšā!” Mēs ievilkām nemaņā guļošo sargkareivi kamerā. Mums nebija ar ko notīrīt asins traipus. Es izgrūdu Viļu koridorā, tad aizcirtu un aizslēdzu aiz mums durvis.

„Tev nevajadzēja to darīt, Pip! Viņi…”

Taču es jau devos uz izeju. „Dodies uz manām mājām, cik vien ātri vari!” es teicu. Mēs uzskrējām pa kāpnēm.

Vils elsdams un pūzdams skrēja aiz manis. „Kas ir noticis?” „Grēta ir prom. Aizbēga tieši tad, kad man vairs nebija laika dzīties viņai pakaļ.” Mēs nonācām augšstāvā. Es palēnināju gaitu līdz steidzīgai iešanai, lai nepiesaistītu nevēlamu ārā stāvošā sargkareivja uzmanību.

„Un tu domā, ka viņa ir devusies uz Valvortu?”

„Uz brīdi iedomājies sevi Grētas vietā! Kuru viņa vainotu savu spēju pazušanā?”

Vils ievilka elpu: „Ak, nē!”

Mēs izgājām no cietokšņa. Horsgārdas parādes laukumā šur tur salijušajās peļķēs atspulgojās saulriets. Es ieelpoju svaigo gaisu pēc lietus. Sargkareivis sveicinot pielieca galvu. Es viņam nepievērsu nekādu uzmanību.

Es uzliku roku Viļam uz pleca, it kā varētu viņu fiziski pārdzīt pār upi. „Neizlaid Līvu no acīm! Ej!”

Un prom viņš bija. Grēta tikai vienreiz tumsā bija piebraukusi pie mūsu mājas. Taču divdesmit gadu tālā nākotnē, kas nemaz neeksistēja, Līva viņai bija parādījusi Agneses evakuācijas birku. Uz tās bija rakstīta mūsu mājas adrese. Es pazinu Grētu, ar to viņai pietika. Taču viņas šausmīgie vadi un vācu akcents radītu aizdomas. Viņai būs jāšķērso pilsēta ļoti piesardzīgi, bet Vils varēs pa taisno doties uz Līvas mājām. Es cerēju, ka viņš būs pirmais.

Peļķēs salijušais ūdens notašķīja manu bikšu galus. Es šķērsoju ielu pretī kontrolpunktam pie Sv. Džeimsa parka. Pie vārtiem stāvēja divi sargkareivji. Viņi nopētīja manas rētas un ceļasomu.

Viens no vīriem nostājās man ceļā, slīpi pār krūtīm turēdams šauteni. „Nedrīkstu jūs laist iekšā, ser! Parole?”

„Habakuks,” es viņam teicu. Un otram: „Midzenis.” Viņi pagāja

malā.

Dīvaini, kā mainās lielās lietas, bet sīkās nekad.

Kolīdz biju izgājis cauri kontrolpunktam, parks bija manā rīcībā. Burvji vēl nebija atgriezušies no saviem asiņainajiem darbiem, un mans gados jaunākais dubultnieks joprojām snauda Admiralitātē. Pārējie neieradīsies vēl līdz vakaram.

Asinszāles starpzona atšķīrās no tās, kas te bija uzslieta neeksistējošas vēstures aukstā decembra nakti. Man bija mazliet jāapstaigā teritorija, lai atrastu to angāru, kurā notiks burvju pārrunas. Dingo man bija liels pārsteigums. Tāpat ari masīvās laumiņas. Manos laikos tās varēja panest divatā.

Angāra vidū atradās darbagalds. Uz tā stāvēja Portlendas kaļķakmens. Precīzi tā, kā man bija palicis atmiņā, akmenī bija iecirsts dzelzs kalts tieši pa vidu asiņainam plaukstas nospiedumam. Veseris stāvēja uz darbagalda gatavībā pārcirst akmeni līdz galam.

Taču tas viss man bija vienaldzīgs. Tas, ko es meklēju, bija paslēpts zem galda: kaste ar asins paraugiem. Eidoloniem bija jāpamana tie vīri, lai varētu viņus pārtransportēt. Kastē stāvēja visu kareivju asins paraugi, kā ari tā burvja, kuram nebija palaimējies un kuram bija jādodas līdzi, lai vestu pārrunas par atpakaļceļu. Viss, pēc kā es biju tiecies, atradās šai kastē. Daži papildinājumi, viena izņemta lupatiņa, un tad man atliks tikai nogaidīt, kas notiks.

Asins paraugu kastē es ieliku lupatiņu, ko mans dubultnieks bija dabūjis Vācijā, un sabēru visu Stīvensona atvilktnē atrastās cigāru kastes saturu. Burvjiem būs sasodīti lielas acis, kad uz Āfriku teleportēs kaujas vienības. Šī bija mana epifānija: tā vietā, lai lauzītu galvu par to, kā tikt garām burvju apsardzei, es izlēmu ļaut tiem visu izdarīt manā vietā.

Pēc tam es izsijāju kareivju asins paraugus. Uz viena no tiem bija mana gados jaunākā līdzinieka asinis. Izņemot viņa asins paraugu, es pavisam vienkārši varēju novērst viņa došanos uz Āfriku. Nebija nekādas vajadzības viņam šaut celī…

Vai vismaz tā es biju iedomājies. Bet uz kareivju asins paraugiem nebija rakstīti viņu vārdi.

Es trīcēju, pūloties nebaurot aiz dusmām.

Es zināju, ka nevaru pamest parku. Nevaru drāzties Līvai palīgā, nevaru pievienoties Viļam, lai pārtvertu Grētu, jo man bija jāpaliek šeit un jābūt gatavam uzbrukt no slēpņa jebkuram burvim, kas atgrieztos no nejaušā izklaides brauciena uz Ziemeļāfriku.

Taču no ceļotāju saraksta es nevarēju izņemt arī sava līdzinieka asins paraugu. Stīvensons varētu, taču viņš tā rīkotos tikai tādā gadījumā, ja viņa protežē būtu nocirsta galva. Reiboldam Māršām vajadzētu būt smagi ievainotam, un Stīvensonam tas būtu jāredz.

Man neatlika nekas cits, kā viņu ievainot, ja vēlējos novērst to, ka piedzimst vēl viens bērns bez dvēseles. Sīkās lietas nekad nemainās… Nolādēts! Jo es gribēju sūtīt arī savu gados jaunāko dubultnieku uz Valvortu, lai aizsargātu mūsu sievu. Es aiz nemiera griezu zobus un sarāvos aiz sāpēm, kad sajutu asas sāpes nolauztajā dzeroklī.

Taču man bija jāuzticas Viļam. Viņš man vienreiz bija atzinies savās simpātijās pret Līvu. Viņš nelaistu Grētu Līvai ne tuvumā.

Man neatlika nekas cits, kā paslēpties iežogotā parka tālākā stūra zīdkoku birzī. Tur es berzēju savu sāpošo celi un gaidīju, kad ieradīsies mans dubultnieks.

IESTĀJOTIES vakaram, starpzonā sāka kūsāt dzīvība. Pie trim atsevišķiem skārda angāriem pulcējas trīs vienības. Mārša teltij pagāja garām trīs snaiperi, pār plecu virs kamuflāžas tērpa pārmetuši Enfīlda šautenes. Novērotājiem bija automāti. Katrs vīrs bija nosmērējis seju ar apdedzinātu korķi, pat dingo vadītāji. Katram vīram uz kreisās rokas virs mazas skrambiņas bija uzlīmēts plāksteris.

Snaiperiem pazūdot ēnās, Māršs nevarēja sadzirdēt, par ko tie zobojās, pār seju pārvilktās melnās maskas apslāpēja viņu balsis, taču viņš to balsīs saklausīja uzspēlētu bramanību. Katrs atgaiņāja vēdergraizes, kā prata. Vairums vīru centās būt biedriski. Pēdējās minūtēs pirms pārrunu sākšanās Māršs vēlējās pabūt viens.

Kling! Nozvanīja zvans. Piecu minūšu atskaite bija sākusies, mudinot vienības ieņemt savas pozīcijas.

Māršs vēlreiz pārbaudīja savu ekipējumu. Šis rituāls viņam palīdzēja pārvarēt aizvien pieaugošās sāpes celī. Viņš norija vēl vienu aspirīna tableti un veltīja visu uzmanību savu ieroču pārskaitīšanai: viens kaujas nazis ar sešu collu garu asmeni. Sešas rokas granātas. Četras baltas fosfora granātas. Viens Enfīlda abpusējas darbības revolveris (Nr. 2, Mk.I). Pieci sešu ložu cilindri. Viena Lī-Enfīlda karabīne (Nr. 4, Mk.I). Piecas desmit ložu aptveres. Viens elektriskais lukturis. Viena garote. Trīs magnija signālraķetes. Kompass. Aptieciņa. Blašķe.

Māršs uzlika plecos mugursomas lences. Tad kabatās pie jostas salika papildu cilindrus un magazīnas, pārmeta šauteni pār plecu un izgāja no telts, nokļūdams ēnās un mitrajā gaisā. Aptumšotā vasaras naktī.

Kling! Kling! Trīs minūtes.

Zālē čabēja soļi, pārējiem vienību locekļiem atgriežoties savās pozīcijās. Vieglais vējiņš kustināja ezermalā augošās vilkvālītes. Viļņi viens aiz otra lēni skalojās pret krastu. Dubļu un ūdens smaržu nomāca no dingo izlijušās degvielas smārds.

Māršs pagriezās, lai dotos uz skārda angāru, kurā pulcēsies Stīvensons, Lorīmers un burvji. Ēnās aiz telts iznira kāds stāvs. Jaunpienācējs aizšķērsoja Māršām ceļu.

Māršs teica: „Ir laiks. Ej pie savas vienības!”

Siluets atbildēja jau pazīstamajā ķērkstoņā: „Mums jāaprunājas.”

„Pie velna, kā tu te tiki iekšā?”

„Tev vajadzētu parunāt ar veco vīru par paroles protokolu nomaiņu.”

„Tava punktualitāte ir apbrīnas vērta, draugs! Vai maz zini, kas tagad notiks?”

„Daudz labāk nekā tu.” Zvaigžņu gaisma atmirdzēja uz pistoles, ko turēja rokās komandieris. „Tu nedrīksti doties.”

Māršs, sniedzoties pats pēc sava pie vidusjostas nēsājamā ieroča, sastinga..„Tu esi ķertāks nekā Grēta, ja domā, ka laidīšu to garām. Pēc visa piedzīvotā? Pēc visa, ko pārdzīvoju tevis un viņas dēļ? Mēs esam vien sprīža attālumā, lai tam pieliktu punktu. Un tagad tu gribi, lai es atsakos?”

Nočīkstēja durvis. Tumsu pārrāva īss gaismas zibsnis. Reizē ar gaismu no angāra izsprāga spalgi kliedzieni un dārdoņa enohiešu valodā. Parkā nobaurojās vecā vīra balss: „Reibold! Dieva dēļ, velcies

V I»

šurp!

Lidells-Stjuarts pacēla revolveri. „Iekliedzies! Stīvensonam jānotic, ka esi savainots. Viņam tevi ir jāizslēdz no vienības.”

Māršs teica: „Tu neuzdrošināsies.” Viņš pacēla balsi: „Jau nāku, ser!”

„Nolādēts!” teica komandieris. „Nav laika paskaidrot. Bet es cenšos tev palīdzēt, tu ietiepīgais kretīn!”

Atkal tumsā ieaurojās Stīvensons. „Ilgāk nevaram gaidīt. Mums tas jādara tagad. Pasteidzies!”

Stīvensonam atgriežoties iekšā, atkal nočīkstēja durvis, un uz īsu mirkli Sv. Džeimsa parka nomīdīto zāli apmirdzēja dzeltena gaisma. Saucieni un atbildes enohiešu valodā sasniedza savu kreščendo. Noklaudzēja durvis. Iestājās tumsa.

Māršs gribēja apskriet apkārt komandierim, taču Lidells-Stjuarts pacēla revolveri. Viņš tēmēja uz Mārša celi. „Tu man vēlāk par to pateiksi paldies,” viņš teica.

Matiņos uz Mārša rokām nosprakšķēja rēgaina statika. Gaiss kļuva ledaini auksts, tajā burbuļoja taukaina nerealitāte un ļaunprātīgs nicinājums. Eidoloni bija viņu ieraudzījuši.

Komandiera acis pārsteigumā iepletās. Ari viņš to sajuta. „Nē! Sasod…”

Viņš nospieda mēlīti tieši tobrīd, kad eidoloni atdalīja no Mārša ķermeņa šeit un tagad. Viņš bija caurums telpā, neiespējama bifurkācija, kas šļūca caur visuma javu. Viņš centās saņemties, taču bija jau…

VILS skrēja caur aleju prom no citadeles uz nocietinājumu, kas bija uzcelts Admiralitātes arkā. Trafalgāra laukumā, kas bija dažu sekunžu skrējienā no arkas, panikas pārņemtam vīram bija vislielākās izredzes noķert taksometru.

Viņš neliks Māršām sevī vilties. Viņš nedrīkstēja pievilt Līvu — viņa viņu bija saukusi par savu varoni. Pēc visa, ko kopā un atsevišķi bija piedzīvojuši, viņu likteņi bija sapīti vienā bizē un vēsturiska paradoksa sasaistīti… Vēl tikai vienreiz, domāja Vils, ļauj man bīit viņas varonim.

Ūdens peļķes apšļakstīja viņa bikses. Ik uz soļa viņa sasodītajās ādas kurpēs žļurkstēja ūdens. Viņš nebija skrējis kopš universitātes laikiem; sānos dūrās tā, it kā kāds būtu iedzinis naglu viņam nierēs. Vai arī dūrās apendiksā?

Viņš nespēja izturēt domu, ka Olīvijai varētu draudēt briesmas. Viņš vēlējās kaut tikai vienreiz Olīvija viņu uzlūkotu nevis ar apmulsušu vai draudzīgu skatienu, bet citādāk.

Vils piesaistīja dažu garlaikotu brīvprātīgo zemessargu skatienus, kas stāvēja pie nocietinājuma ložmetēja. Iepriekšējā rudenī fīrers uz nenoteiktu laiku bija atlicis operācijas „Jūras lauva” sagatavošanās darbus, bet lielākā daļa no Londonas iebrukuma aizsardzības priekšdarbiem joprojām bija saglabāta. Tādēļ Zemessardzes vīri nedarīja neko citu, kā vien gulēja uz smilšu maisu krāvumiem un noskatījās uz izstīdzējušo puisis ar dubļiem notraipītā, tieši viņam šūtā uzvalkā.

Viens uzsauca: „Kungs, kur deg?” Pēdējie saulrieta stari apgaismoja Nelsona kolonnu. Vils aizelsies pieskrēja pie pirmā ieraudzītā taksometra, atvēra durvis aiz vadītāja un iekrita aizmugurējā sēdeklī. Viņam bija jāatgūst elpa, pirms spēja pateikt šoferim Līvas adresi. Viņa rīkle bija izžuvusi. „Maksāšu dubultā, ja paspēsiet mani turp nogādāt desmit minūtēs.”

„Labs ir.” Vadītājs apmeta savu taksometru ap Trafalgāra laukumu un devās upes virzienā.

Vils iegrima sēdeklī, aizvēra acis. Viņš taustījās pēc sava maka, bet, protams, viņa kabatas bija tukšas. Tajās nekā nebija kopš tā vakara, kad viņu bija pieķēris Hargrīvss.

„Ak!” teica Vils. „Ha! Ak vai! Hei, hei, vadītāj! Tas nu gan ir nelāgi. Es diemžēl neesmu paņēmis savu maku.”

Mašīna, strauji bremzējot, saslīdēdama apstājās uz ietves īsi pirms Vaterlo. Kaucošās riepas izraisīja Viktorijas krastmalā stāvošā policista sejā dusmīgu skatienu.

„Piedodiet,” sacīja vadītājs, „nevarēšu jums palīdzēt.”

„Varat būt drošs, ka es samaksāšu.”

„Nē, nesamaksāsi gan.”

„Cilvēk, šis ir dzīvības un nāves jautājums!”

„Tāda ir dzīve kara laikā, draugs!”

„Paklau, es jums uzrakstīšu savu vārdu un adresi…”

„Ak, zinu tādus kā jūs! Pārāk bagāti, lai maksātu par taksometru braucieniem. Karš ir labs attaisnojums, lai pierunātu izpalīdzēt, vai ne? Es esmu pārsteigts, ka jūs vispār esat pilsētā. Jums droši vien laukos ir kāda jauka patvēruma mītne.”

Vils teica: „Ser, es saprotu, ka jūs esat neapmierināts! Es jums apsolu, ka mans brālis…”

„Ārā, tūlīt pat.” teica šoferis. „Vai es pasaukšu šurp to policistu.” „Vai es teicu, ka maksāšu jums divkārši? Trīskārši! Lūdzu!” Vadītājs norullēja uz leju savā pusē logu. Viņš pamāja policistam. „Ei! Panāciet!”

Vils nopūtās. Viņam nebija līdzi ne maka, ne arī savas identifikācijas kartes. Viņš nekad nenokļūs līdz Līvai laikus, ja viņu vēl izprašņās policists.

„Labi jau labi, es kāpju ārā. Vai redzat? Es eju prom.” Taksometrs aizbrauca prom droši vien tāpēc, lai atgrieztos Trafalgāra laukumā. Vils piegāja pie dzelzs sijām, kas pagaidām aizvietoja nopostīto Vaterlo tiltu. „Pagaidām” bija relatīvs jēdziens, sākotnējais Vaterlo tilts bija slēgts jau gadiem ilgi, pirms viņš iestājās universitātē.

Viņš atradīs citu taksometru. Viņam nepatika to darīt, bet viņam būs jānogaida, līdz būs nokļuvis līdz Līvai, kad varēs atklāt, ka viņam nemaz nav līdzi maka.

Kāds viņam piesita pie pleca. Vils pagriezās.

Policists teica: „Uzgaidiet mirkli, ser!”

.. .PAR vēlu, es atkal biju īsts.

Šī bija jau ceturtā reize, kad mani izjauca un atkal salika kopā eidoloni, taču pirmā, kad tas notika nejaušības dēļ. Ja šīs reizes salīdzina, ceļojumu pagātnē no 1963. gada nekas nespēja pārspēt, taču nejauša teleportācija tam mina uz papēžiem.

Es paklupu. Zeme zem kājām nokraukšķēja. Sv. Džeimsa parka mīkstā zāle bija pārvērtusies par smilšainu granti, kas sajaukta ar lieliem, robainiem akmeņiem nestabilā nogāzē. Es nobrāzu roku, kad atbalstījos, lai nenokristu. Paklupdams es sacēlu gaisā putekļus un ieputināju acīs smiltis. Es izelpoju mitrā, zaļā parka gaisu un ieelpoju pamestības sauso elpu. Gaiss bija dzestrs, taču akmeņainā zeme atstaroja dienā uzņemtās saules gaismas pārpalikumus.

Eidoloni mūs bija nolikuši kādas stāvas grēdas pakājē. Blāvajā zvaigžņu un rietošā pusmēness gaismā bija redzamas raupjās klintis, kas izrobotas ar šaurām aizām. Uz mums lūrēja Halfajas pāreja kā vecenes mute ar izdauzītiem priekšzobiem. Klints bija kā dabas veidota robeža un barjera starp Ēģiptes piekrastes zemieni, kur bija ceļi, un Lībijas plakankalni, kas bija simtiem pēdu augstāka. Halfaja bija vienīgā vieta blakus piekrastei, caur kuru no Ēģiptes uz Lībiju varēja izbraukt smagā bruņutehnika. Braukt pa citiem ceļiem nozīmēja mest lielu līkumu uz dienvidiem.

Vairākas jūdzes aiz mums bija Vidusjūra, tā atradās pārāk tālu, lai šajā sausajā plašumā to sadzirdētu vai saostu. Mēs atradāmies smilšainā zemienē Halfajas ziemeļos, un šeit nebija, kur paslēpties. Tāpat arī klinšainajās augstienēs virs pārejas. Taču pati pāreja bija īsts labirints, kurā varēja viegli aizstāvēties pret iebrucējiem.

No platākās aizas mutes uz mums raudzījās zenītlielgabala stobrs, atgādinādams nocirsta koka stumbru. Tas stāvēja dziļi tranšejā, bija redzams tikai stobrs un tā resgalis, kas slējās vien pāris pēdu virs zemes. Tuvumā bija skaidri redzams, ka šie ieroči varēja izšaut cauri „Matildai”.

Sāpes celī bija izgaisušas. Mūžīgās locītavu sāpes, kas mani bija nomocījušas jau kopš jaunības, bija pagaisušas kā nebijušas. Nevis atkāpušās, bet pazudušas. It kā nekad nebūtu bijušas.

Es palūkojos uz savu gados jaunāko līdzinieku. Viņš bija pieplacis pie nogāzes, izvērtēdams, kā rīkoties. Viņš neasiņoja, viņš nelocījās sāpēs, tāpēc tūdaļ sapratu, ka biju aizšāvis garām. Eidoloni mūs bija aizrāvuši prom, pirms lode paguva trāpīt. Viņš pamasēja savu celi. Jā, arī viņš sajuta pārmaiņas.

Tad viņš mani pamanīja. Viņš čukstēja: „Piķis un zēvele, ko tu te dari?” Viņš uzmeta skatienu manām rokām, lai redzētu, vai arī man kā visiem pārējiem dalībniekiem bija plāksteris. Man tāda, protams, nebija.

„Sasodīti liela pārrēķināšanās,” es atzinu.

Man nebija nācis prātā doties viņiem līdzi. Taču biju tik aizņemts ar Dvīņu, burvju un mana gados jaunākā līdzinieka asins paraugu apmaiņu, ka palaidu garām acīmredzamu faktu, ka viņam un man bija vienas asinis. Eidoloniem mēs bijām vienas un tās pašas personas divi aspekti. Un tādējādi, kurp devās viņš, devos es. Vispirms es nebiju pievērsis uzmanību Grētas iespējamajai nodevībai, tagad šim… Divas reizes pēc kārtas, es esmu muļķis.

Viss varēja būt vēl sliktāk. Vismaz eidolonu īpašā interese par mums, par mūsu apļveida un salauztās spirāles asins karti, nebija mūs sametusi vienā ķermenī.

Viņš noņēma no pleca savu Enfīlda šauteni, pielādēja to. Skaņa izskrēja caur vēja appūstajām aizām, kas bija mums pretī. „Es nedrīkstu tev ļaut iejaukties.”

Cik vien klusi spēdams, es ieķērkstējos: „Es esmu tavā pusē, tu nolādētais muļķi!”

„Vēl pirms mirkļa tu negribēji, lai mēs šurp dodamies,” viņš

teica.

„Es negribēju, lai tu dodies šurp. Es gribu, lai šī misija būtu veiksmīga.” īt kā man būtu vajadzīgs atgādinājums par to, kāpēc cilvēki mani uzskata par stūrgalvīgu. Te nu mēs bijām, dēmonu nogādāti Ēģiptes vidū netālu no Reichsbehorde slepenās nometnes, un viņš gribēja skaldīt matus. „Bet tagad es tur vairs neko nevaru darīt.”

Mans līdzinieks pārskrēja pār nogāzi, paspraucās garām tranšejai, kurā stāvēja zenītartilērijas lielgabals, un pazuda tumšajās ēnās. Es viņam sekoju, rūgti apzinoties, ka man nebija līdzi lieku patronu. Pa oļiem bija nestabili staigāt, ik uz soļa pa līkumaino aizu lejup plūda mūsu saceltais troksnis.

Uzrunājot viņu Sv. Džeimsa parkā, mēs bijām līdzās pārrunu angāram, un, nonākot šeit, šis attālums bija saglabājies. Mēs nokļuvām līdz mana līdzinieka satrauktajai vienībai, kas bija piezemējusies aizas pirmajā līkumā. Es paklupu aiz vīrieša, kas tupēja embrija pozā un šūpojās, raudādams un zīzdams savu īkšķi. Ne visiem izdevās pārdzīvot šo pāreju, saglabājot veselo saprātu.

Es varēju saskatīt dingo, kurā bija iekrauta viena laumiņa. Kanjona dziļumos mēnesgaisma gandrīz neiespīdēja, tāpēc neko vairāk nespēju saskatīt. Tomēr vienu pamanīju uzreiz: vienība bija pārāk liela un uzvedās pārāk skaļi. Kāds, vesela grupa tādu, ļoti dedzīgi sarunājās.

Es zināju, ka mana plāna pirmā daļa bija izdevusies.

Lorīmers skaļi iečukstējās: „Visi tūdaļ pat aizver savas sasodītās pākstis!” Lielajā karā viņš bija seržants, kam piešķīra ordeni.

Viņa čuksts apklusināja lielāko daļu no vīriem. Tomēr kaut kur tumšajā kanjonā kādu gabaliņu pa kreisi no manis kāds pie sevis murmināja: „Manis nav. Manis nav. Manis nav.” Riters. Iepriekšējā reizē bija noticis tas pats.

Lorīmers sadalīja izdzīvojušos desantniekus trīs grupās. Sardzē pie burvjiem palika četri vīri, divi apsargāja atkāpšanās ceļu, kas no pārejas veda iiz ēģiptiešu pusi, kur mēs abi divi bijām piezemējušies, un divi devās izlūkos uz priekšu caur aizu. Ja varēja ticēt mūsu rekonstrukcijai,, tā veda uz nometni. Mans līdzinieks izspraucās caur kņadu, lai apspriestos ar Lorīmeru. Palika vēl četri vīri, pieci, ieskaitot mani, kuriem šeit nebija jāatrodas.

No stāvās smilšakmens klints pakšķēdami nobira akmentiņi. Es paskatījos augšup un uz īsu mirkli pamanīju pazibam tumšu stāvu, ko aizēnoja mēness. Augstā un plakanā klints virsma, kas atgādināja pirkstus, bija lielisks aizsegs gan snaiperiem, gan novērotājiem, kam līdzi bija deviņmilimetru automāti. Asinszāle tos bija nevainojami izvietojusi.

Burvji slēpās aiz dingo. Slēpjoties ēnās, es tuvojos no sāniem. Viņi strīdējās. Divi vai trīs no neliešiem gribēja, lai atgriešanās notiktu tūdaļ pat. Viņiem šeit atrasties bija pārāk bīstami. Četri veci vīri vietā, kur norisināsies kauja ar pārcilvēciskiem briesmoņiem? Viņi bija tikpat ievainojami kā tikko dzimuši kaķēni. Tieši tāpēc biju pūlējies, lai viņus šeit nogādātu.

Taču, ja burvji sevi nosūtīs atpakaļ…

Lorīmers, apspriedies ar manu dubultnieku, atklumburēja atpakaļ. Viņš neieraudzīja mani. ,,Ei! Jūs tur! Ja dzirdēšu vēl kaut vienu zilbi par atgriešanos, nogriezīšu jums mēles. Neviens neatgriezīsies, kamēr nebūsim beiguši.”

… viņi paraus sev līdzi uz Angliju arī visus pārējos.

Tā kā tiku parauts līdzi, es vairs nevarēju pievienoties Viļam, lai aizsargātu Līvu, taču varēju piekļūt burvjiem, lai tos nogalinātu. Līdzko sāksies apšaude, un tas notiks kuru katru mirkli, kaujas troksnī nebūs iespējams atšķirt atlēkušas lodes džinkstoņu no tīšas eksekūcijas.

Es veltīju visu uzmanību darāmajam. Centos nedomāt par Līvu un tuvoties vecajiem vīriešiem.

Un aizķēros aiz kaut kā elastīga. Nokrītot nogāzē, aiz manis aizripoja oļi. Šoreiz es piezemējos slapjumā. Man degunā iecirtās vēmekļu un iekšu smaka. Es pietrausos kājās. Un ieraudzīju, ka stāvu pie uz pusēm pārrautas jaunas sievietes ķermeņa.

Es drīzāk teiktu, ka pie divu sieviešu ķermeņa. Ar nedzīvām acīm uz mani raudzījās viena seja. Pirmā seja bija bāla, bet otra mēnesgaismā — tumša. Otra galva bija izlīdusi starp kaklu un plecu, arī tai katra acs bija citā krāsā, taču šī seja bija pirmās spoguļattēls.

Eidoloni bija rīkojušies tā, kā tiem tika pavēlēts. Viņi nolasīja asins karti, kurā bija aprakstīta šīs personas dzīve, un nosūtīja šurp personu, kuras asinis bija nolasījuši. Tikai tāds neliels sīkums, ka nolasītās asinis plūda divu atsevišķu cilvēku dzīslās. Eidoloni bija nosūtījuši abas sievietes uz identisku atrašanās vietu, taču vienā ķermenī nepietika vietas divām personām. Es saskaitīju trīs ar pusi rokas. Viena kāja zem ceļa sadalījās divos apakšstilbos. Momentānā spiediena pieauguma dēļ viņas mīkstie audi bija pārsprāguši un iztecējušas iekšas.

Es norīstījos. Pūlējos neļauties nelabumam.

Skaidrs, kāpēc te bija vēmekļi. Kāds aiz viņas bija aizķēries, un viņa organisms bija reaģējis līdzīgi.

Mans Dievs! Tas bija manu roku darbs. Bija noticis tieši tas, ko biju plānojis. Nekad nebiju iedomājies, ka tas būs tik briesmīgi. Es aizvēru viņas acis, visas četras, un prātoju par to, vai viņām kādreiz bija vārdi. Es cerēju, ka viņu nāve nebija lēna un mokoša.

Tā droši vien bija ātra, tomēr mokoša.

Es biju viņas saticis. Viņas nebija sliktas meitenes, taču tādas tehnoloģijas produkti, kas bija jāiznīcina. Tam bija jānotiek. Es izrāvu viņu vadus un aptaustīju viņu miesu un muskuļus, un salauztos kaulus, lai atrastu mirušo Dvīņu akumulatorus.

„Tu slimais… Tu to biji izplānojis.” Mans līdzinieks bija mūs atradis, mani un manus upurus. Viņa lūpa aiz riebuma izliecās, dzirdot manu roku radītās šļakstošās skaņas. „Tu zināji, ka viņu asinis ir…” Viņš apklusa. „Identiskas.”

Viņa balss tonis lika man justies neērti. Viņš samiedza acis, kā jau tas bieži notika, kad es biju iegrimis domās. Kuru katru brīdi viņš nokrakšķinās pirkstu locītavas.

Un faktiski viņa roka jau cēlās augšā, kad aizā atbalsojās švīkoņa, kliedziens un klaboņa. No augšas pie mums iekūleņoja kāds vīrietis. Viņa galva nošķindēja pret dingo un, spēcīgi atsities pret to, atmuguriski ielidoja smiltīs. Viņš saļima, galvu nokāris uz sāniem. Lauzta spranda.

Viens no snaiperiem bija paslīdējis un nokritis no saviem augstumiem. Ļoti skaļi.

Viņa Enfīlda šautene nokrita pa vidu burvjiem. Tā diemžēl neizšāva un, tavu neveiksmi, nevienu no tiem nenogalināja. Es metos to pagrābt un tad nolaupīju mirušajam rezerves magazīnas.

Kanjonā atbalsojās mašīnpistoles īsā, asā klabēšana. Atbalšu dēļ nebija iespējams noteikt, kas šāva. Pār mūsu aizu parādījās prožektoru gaisma, atņemdama man spēju redzēt tumsā un pamodinādama vāciski un angliski izkliegtus saucienus. Es divreiz iešāvu Dvīņu galvās, sašķaidīju lupatās viņu akumulatorus un skrēju, lai pievienotos cīniņā.

POLICISTS norādīja uz taksometru. „Kas tur notika?”

„Tur? Nekas.” Vils centās smieties. „Diemžēl nevarējām vienoties par braukšanas maksu. Muļķīgi.” Tad viņš saprata, ka viņam dota pirmajā acumirklī nepamanīta svētība. „Patiesībā, policista kungs, man prieks, ka jūs satiku…”

„Jūs viņam likāt pieturēt Vaterlo?”

„Ak! Nē. Ne gluži. Mums bija atšķirīgi viedokļi par manu galamērķi. Bet tas vairs nav svarīgi, ha, ha! Bet tā kā es…”

„Atšķirīgi viedokļi?”

Vils nopūtās. „Klau, policista kungs! Esmu atstājis mājās savu maku. Man nav ne penija pie dvēseles. Un man ļoti vajag nokļūt līdz kādam draugam Valvortā. Viņai draud lielas briesmas.”

Policista uzvedība izmainījās. „Kādas briesmas?”

„Uz viņas māju pašlaik kāds dodas ar nodomu viņai nodarīt pāri.” „Kā jūs to zināt?”

„Dieva dēļ, kungs! Es jums izstāstīšu visu savu biogrāfiju, bet, lūdzu, aizsūtiet kādu pie viņas!” Vils nodiktēja Līvas adresi. „Tas ir dzīvības un nāves jautājums!”

„Es par to ziņošu. Sekojiet man!”

Policists devās uz policijas būdu ielas galā.

„Paldies,” Vils teica. Un tad viņš metās pār pagaidu tiltu, soļiem skaļi klaudzot pret balstiem. Policista svilpiens bija skaļāks par Temzas burbuļošanu.

MARSS neuzkrītoši, piespiedies pie aizas malas, tuvojās nometnei. Šķērssvītrotās klintis viņam aiz muguras kapāja lodes. Karstas akmens šķembas bira pār viņu kā šautriņu lietus. Viņš nogūlās smiltīs. Viņi nedrīkstēja tikt nošauti aizās. Viņiem neatlaidīgi bija jāvirzās uz priekšu, jātuvojas nometnei tā, lai visi dingo varētu piebraukt un izmantot laumiņas.

Viņi jau šobrīd bija zaudējuši vairākus vīrus tāpēc, ka bija jāapsargā burvji, kas pārsteidzošā kārtā šeit bija ieradušies kopā ar viņiem. Notikušais nebija nekāda mistērija. Atkal jau Lidella-Stjuarta roku darbs. Taču kāpēc?

Māršs nogūlās aiz smilšakmens. Pār aizu pāršalca vēl viens šāvienu vilnis. Lai sajauktu pēdas, viņš vienreiz izšāva no sava revolvera, tad aizjoza dažus jardus līdz laukakmenim, aiz kura bija vairāk vietas. Aizā kraukšķēja smagi soļi. Viņš pameta skatienu pār plecu. Komandieris bija ieņēmis pozīciju aiz viņa.

Kapteiņleitnants. Mums pat ir viena dienesta pakāpe.

Laukakmens sniedza man labu patvērumu un skatu uz aizas dienvidgalu. Tā iesniedzās samērā līdzenā līdumā, kurā bija uzsliets ducis vai vairāk telšu. Šis līdums bija dabiski veidots, to visapkārt ieskāva stāvas nogāzes un naža biezuma aizas. Pāreja turpinājās vēl jūdzēm tālu aiz līduma.

Viens no izlūkiem, kas bija gājuši pa priekšu, gulēja spilgti sarkanā peļķē. Viņa kompanjons bija nošauts un pakritis aiz šauras granīta strēlēs. Viņam nebija vietas, lai izvilktu savu ieroci un netiktu novākts, un viņš nebija spējis atrast sev piemērotu slēpni. Māršs aizsvieda rokas granātu abu Āfrikas korpusa ložmetējnieku virzienā, kas centās viņu izvilināt ārā. Nevienam no abiem nebija akumulatora.

Sprādziens atsvieda atpakaļ fričus un nobrucināja vienu telti. Izlūks tādā veidā bija ieguvis tik dārgās sekundes, lai pārskrietu aizas otrā pusē un paslēptos aiz akmens vidukļa augstumā. Kanjonā skaņa skanēja skaļāk un ilgāk, pārvērsdama vienīgo sprādzienu garā, ilgstošā pērkonā. Māršām ausīs zvanīja.

Viņš izbāza galvu no slēpņa, pamanīja vēl vienu vīru, kas bija tērpts Āfrikas korpusa formas tērpā, nospieda mēlīti, atkal paslēpās. Arī šim vīram no četrpunktu drošības jostas nebija ne vēsts. Kur viņi ir? Viņi ar Rommela vīriem varētu visu nakti spēlēt fazānu medības, bet tam nebūs nekādas jēgas, ja viņi netiks klāt Klausam un Reinhardam.

Komandieris — pagaidām jāiztiek ar šo apzīmējumu — pavicināja viņam ar roku. Viņam bija pavisam viegli saprast mājienu, jo Māršs pašlaik domāja tieši par to pašu. Viņš piekrītoši pamāja ar galvu. Tad viņš pacēla roku tā, lai komandieris to varētu redzēt. Uz pirkstiem skaitīja atpakaļ: trīs, divi, viens. Un metās skriet, kamēr komandiera šāvieni viņu piesedza.

Māršs pievienojās izlūkam. „Mums jānoturas šeit, līdz viņi iedarbinās dingo,” viņš teica. Kaut kur blakus ierūcās motors.

„Es zinu!” atbildēja izlūks. Viņš izskatījās apmēram divdesmit gadus vecs. Pa deniņos iecirstajām brūcēm tecēja asinis. Brūces droši vien viņš bija ieguvis no akmens lauskām. „Pie velna, ko viņi gaida?”

„Signālu.”

Zemi satricināja sprādziens, kam sekoja zibens sprakšķis, kas sašķēla gaisu un noskanēja skaļāk nekā kaujas trokšņi. Pēc trieciena atkal sāka līt akmens lietus. Māršs pieplaka pie zemes, ar rokām aizsegdams galvu. Pa kreisi no viņa līdumā zibsnīja elektriski zila blāzma, izgaismodama putekļaino gaisu virs blakus esošās aizas. Nometnē apdzisa prožektori. Kaujas laukā iestājās tumsa. Nakts gaisā vēdīja ozona metāliskais aromāts, tik spēcīgs, ka viņam tas koda acīs. Viena vienība bija palaidusi laumiņu.

Tās centieni tika atalgoti ar vēl vienu blāzmu. Dūmaka virs aizas mirdzēja košāk nekā dienas gaisma. Apšaudes troksnis kļuva skaļāks, kolīdz novērotāji, kas stāvēja augšā aizas malā, bija pamanījuši gaismas avotu. Blāzma pārtapa par acis žilbinošiem uzliesmojumiem, kas aizdedza katru grants kripatu, kas kaujā tika uzsperta gaisā. Blakus esošo aizu piepildīja uguns. Vīri kliedza. Pārkarsētais gaiss oda pēc parastiem putekļiem, kas sakrājušies un sakarsuši uz radiatora, kad tas uzsilis pirmajā vēsajā rudens dienā.

Māršs pazina šo spilgto blāzmu. Viņš to bija redzējis jau agrāk. Aiza kalpoja kā dūmenis, kā spogulis Reinharda ķermeņa izstarotajam karstumam. Laumiņa nebija nostrādājusi, un tagad visi vīri tajā aizā bija miruši.

Pārējiem vīriem ar iekļūšanu nometnē veicās labāk. Rokas granātas sprādziens bija izspēris bedri slēpnī, kur divi Āfrikas korpusa vīri bija ieņēmuši pozīciju aiz ložmetēja. Augšā stāvošie novērotāji raidīja uguni uz leju, kamēr atlikušie snaiperi nolaida no kājām vīrus, kas mēģināja starp teltīm ieņemt labāku pozīciju.

Un tagad viņi zināja, kur bija Reinhards. Viņiem vajadzēja vēl vienu laumiņu. Māršs izvilka savu signālpistoli.

AUGSTU virs galvām magnija signālraķete iemirdzējās kā zvaigzne, kas nonesta no debesīm. Tā aizēnoja mēnesi un aizdzina ēnas pat visdziļākajos aizas kaktos. Mēnesgaisma bija sudrabaina, taču šī gaisma bija kā spožs platīns un tik absolūta, ka apkārtējās pasaules krāsas izbalēja.

Mums bija jāatbrīvē ceļš Lorīmera laumiņai. Es pielādēju savu nozagto šauteni, izniru no savas laukakmens paslēptuves un izšāvu vēlreiz. Haotiski atbildes šāvieni izsita lauskas no nogāzes man aiz muguras un atlēca no akmens bluķa. Kaut gan pēdējā minūtē iespēja pārsteigt fričus' mums bija laupīta, mēs tik un tā tos pieķērām ar nolaistām biksēm. Augšā novērotāji un snaiperi šāva uz Āfrikas korpusa priekšposteņa regulārās armijas kareivjiem. Šoreiz Grēta (kur viņa tagad ir, vai Vils pie Livas bija ticis pirmais?) nebija sīki izanalizējusi visu mūsu uzbrukuma plānu jau labu laiku iepriekš, pirms paši zinājām, kā tas notiks. Es centos, bet man neizdevās paturēt acīs gan savu gados jaunāko dubultnieku, gan Lorīmera tuvošanos ar dingo.

Runājot par viņu, kas viņu kavēja?

Mans līdzinieks uzmeta man skatienu. Viņš domāja tieši par to

pašu.

Stāvajās klintīs atbalsojās vēl viens trieciens. Aizā aiz manis izcēlās apšaude un klaigas. No sava slēpņa aiz laukakmens nebija skaidri redzama zona, kas atradās pāris duču jardu aiz līkuma. Man atkāpjoties, mans dubultnieks un izlūks mani piesedza. Pa ceļam es pielādēju savu ieroci.

Skrienot mans celis nesāpēja. Un es jutu savādu iepriecinājumu, pat mieru. Visā priekšpostenī bija tikai viens cilvēks, kas būtu varējis pielavīties pie mums no mugurpuses. Lai to izdarītu, viņam būtu jāaiztur elpa un jāiet cauri klintij, bet viņš, protams, bija apmācīts to darīt.

Burvji pret viņu būtu bezspēcīgi. Vilcināšanās bija vilinoša, taču Lorīmers bija lāga vīrs un tāpat arī tie nabaga puiši, kas centās nosargāt burvjus. Viņiem vajadzēja palīgus.

Signālraķetei laižoties zemāk, ēnas kļuva tumšākas. Tās slīdēja no savām paslēptuvēm starp aizas spraugām un ieplakām. Kad sausais tuksneša vējš uzpūta signālraķetes uzliesmojumam, kopā ar to izkustējās un lēkāja ēnas, kas kļuva aizvien garākas. Dejojošo ēnu aizsegā es palūrēju ap stūri.

Lorīmers bija uzdevis četriem vīriem apsargāt burvjus. Pie Klausa kājām trīs no viņiem gulēja miruši. Spriežot pēc viņu līķiem, es sapratu, ka viņš bija izgājis cauri nogāzei un iemetis viņiem pa vidu granātu. Blakus viņiem smiltīs gulēja izkropļots vīrietis ar bakurētainu seju, sažņaudzis rokas pie vēdera, viņš drebēja. Viņa iekšas bija sadragājuši šrapneļi. Viņa skatiens bija stiklains, neskaidrs.

Graftons vairs ilgi neizvilks.

Lorīmers nokliedzās: „Palaidiet laumiņu!”

Taču izdzīvojušie burvji panikā sāka uzvesties muļķīgi. Viņi sakāpa dingo. Vēbers apsēdās pie stūres, Hargrlvss — viņam blakus, Vaits uzrāpās uz mašīnas pie laumiņas. Iekaucās motors. Vēbers grābstījās gar kloķiem. Viņa paniskie mēģinājumi iedarbināt dingo vainagojās ar zobus griešanas skaņu, kas radās, kad nospriegots metāls berzās gar citu metālu.

„Laumiņu! Ieslēdz tagad\"

Cīņai pievienojās abi viri, kam bija dots uzdevums apsargāt mūsu atkāpšanās ceļu. Gluži kā mani, tos šurp bija atsaukusi kņada. Klauss, izšāvis no sava ieroča, novāca vienu no tiem. Kolīdz lode bija izlidojusi no viņa pistoles stobra, tā kļuva vieliska. Lorīmers un pārējie izdzīvojušie neatlaidīgi šāva uz Klausu. Lodes lidoja viņam cauri daudz vieglāk, nekā saules gaisma spīdēja caur loga stiklu. Taču viņš nespēja aizturēt elpu mūžīgi, tomēr apšaude lika viņam palikt iluzoram. Kāds, īstajā laikā piezadzies, varētu pārgriezt viņa akumulatora vadus tanī brīdi, kad viņš atgrieztos savā ķermenī, lai ievilktu elpu. Taču ložu krusas dēļ nebija iespējams tikt viņam klāt.

Klauss šo apstākli izmantoja savā labā. Tuvojoties viņš gāja pa vidu vīriem, tādējādi pakļaujot tos riskam nošaut vienam otru. Viņš izgāja cauri dingo, cenzdamies panākt, ka kareivji apšauj panikā kritušos burvjus. Stāvēdams starp neapbruņoto Hargrīvsu un Vaitu, viņš nošāva vēl vienu kareivi. Kā nopratu, vieglāko darbiņu, viņš atstāja uz beigām. Hargrīvss vicināja rēgainajam vīrietim ar savu nazi. Nākamo šāvienu Klauss notēmēja uz Lorīmeru, kas pēdējā brīdī paspēja pamukt malā. Pie Klausa akumulatora pamanīju pievienotu kaut kādu ierīci, ko nekad agrāk nebiju redzējis.

Vēbers ielika kloķi ātrumā. Dingo paripoja atpakaļgaitā. Klauss apsviedās riņķi. Viņa atvēztā roka izrēgojās cauri cilindru blokam. Caur mašīnas bruņu apšuvumu izlidoja metāla gabali un nograbēja pret nogāzi. Uzšķērstais dingo apstājās, no tā tecēja degviela un motoreļļa.

Aiz pūliņiem aizturēt elpu Klauss bija kļuvis pavisam sarkans. Viņš ātri ieskrēja un paslēpās klints rievās. Es sapratu, ka pievienotā ierīce bija elpošanas caurulīte. Viltīgais suns grasījās atgūt elpu, ērti iekārtojies smilšakmens aizsegā.

Tas bija kaut kas jauns. Pat vecais Klauss, kas bija daudz pieredzējis, nekad nebija līdz tam aizdomājies. Taču viņa elpošanas caurulīte vēl aizvien bija viņa vājā vieta. Es metos uz priekšu, neizlaizdams no acīm klints posmu, kur bija paslēpies Klauss.

„Lorīmer!” es kliedzu. „Fosfora granātu. Tagad!”

Taču viņš mani nedzirdēja. Viņš iesita ar dūri pa sarkano bakelīta paneli laumiņai pa vidu. Ierīce izdeva spalgu skaņu. Attapīgs puisis. Viņš centās, lai ierīce detonētos tai brīdī, kad atkal iznāks Klauss. No nokautās mašīnas izlēca trīs palikušie burvji. Lorīmers un pēdējais izdzīvojušais kareivis atkāpās dziļāk aizā. Viņi uzkliedza burvjiem, lai tie pamet sprādziena rādiusu.

Viņi paklausīja. Taču nāca manā virzienā.

„Ne jau uz nometni, jūs muļķi!”

Laumiņas gaudas kļuva arvien spēcīgākas un spalgākas, sasniegdamas tādu reģistru, ka man sāka vibrēt acu āboli un kustēties zobu plombas. Lorīmeram un viņa kolēģim nebija citas izvēles, kā atkāpties. Viņi pieplaka pie zemes aiz zenītartilērijas lielgabala.

Es uzliku savu labo roku uz pistoles pie vidukļa, kamēr ar kreiso māju bēgošajiem burvjiem. „Šurp! Ātri! Gulieties!”

Mēnesgaismā viņi nevarēja saskatīt manu seju. Viņi nesaprata, ka man šeit nemaz nevajadzēja atrasties. Vienīgais, ko viņi redzēja, bija vīrs, kas nogādās viņus drošībā.

Es iešāvu Vaitam krūtīs. Inerces dzīts, viņš iekūleņoja ar seju smiltīs. Vēberam nebija laika noreaģēt. Otrs šāviens trāpīja viņam zem sirds. Hargrīvss, skriedams šurp, apstājās. Viņš mani cieši uzlūkoja.

„Es zinu, kas tu esi,” viņš teica. Tad viņš pagriezās un metās uz to pusi, no kuras bija atskrējis. Un iekļuva laumiņas sprādzienā.

VILS nogaidīja, līdz šoferis nogriezās uz Līvas ielas, lai varētu atzīties savā neērtajā finanšu situācijā. Viņš tiešām centās atstāt vadītājam savu adresi un vārdu, taču puisis bija pārāk iededzies, lai klausītos. Vadītājs izmeta Viļu no mašīnas, bērdams sirsnīgas lamas, tās dzirdot, pat Stīvensons nosarktu.

Vils aizskrēja līdz Līvas mājas durvīm. Pieklauvēja. Durvis atvērās. Ak, nel

Uz ietves atmirdzēja gaisma, caurdurdama tumsu, kas bija iestājusies, kamēr Vils bija braucis uz Valvortu. Vils iesteidzās mājā un aizvēra durvis — automātisks reflekss, kas bija radies, jau divus gadus ievērojot aptumšošanas regulas.

„Olīvij? Vai te kāds ir?”

Virtuvē bija dzirdama grūstīšanās. Esmu ieradies par vēlu. Viņš izbrāzās cauri vestibilam.

Un ietriecās telefona galdiņā. Viņš apgāzās, sapinies telefona vados un galda kājās. Viņu apšļakstīja ūdens no bļodas. Viņš paspēra malā galdu. Telefons klabēdams nokrita.

Vils iegāja virtuvē tieši laikā, lai redzētu Līvas pirmo sitienu pa Grētas līko degunu. Līva bija garāka par Grētu. Vāciete streipuļodama atkrita atpakaļ, atsitās pret krāsni un noslīdēja uz grīdas ar izvērstām kājām.

„Au!” Līva papurināja roku. Tad viņa beidzot pamanīja Viļu. „Vil? Ko tu te dari?”

„Es ierados, lai tevi glābtu. No… ak… viņas!” Viņš norādīja uz Grētu, kas bija nogrūsta uz grīdas. „Redzi.”

„Ak! Labs ir.”

„Kā tu…” Viņš savilka plaukstu dūrē. Paraustīja plecus.

„Mans vīrs. Viņš uzstāja, ka man jāzina, kā sevi aizstāvēt.” Viņa pielika lūpas pie pirkstu kauliņiem. Sarauca pieri. „Tu esi izmircis.”

„Man jāatzīst, ka izvandīju tavu foajē.”

„Tā dažreiz gadās,” viņa nomurmināja. „Kur tu biji pazudis pēdējo pusgadu? Un kā tu zināji, ka tieši tagad jāierodas šeit? Kas ir šī sieviete? Un kasr viņai \r galvā?”

Slīpacainā Grēta apdullusi raudzījās uz Līvu. Viņas kleitas apakšmala bija parāvusies uz augšu un atsegusi apakšstilbus, atklājot viņas izraibinātās kājas. Apdegumi bija jau gandrīz sadzijuši, taču bija palikušas rētas.

Vils novērsa acis no viņas, pirms Grēta paguva uzmest viņam skatienu. Vils baidījās no Grētas. Ēnas viņas acīs biedēja viņu vēl vairāk. Taču tā vietā, lai pievērstu savu nikno skatienu Viļam vai Līvai, Grēta sāka šņukstēt.

„Tas viss ir diezgan garš stāsts.”

„Vai tevi atsūtīja Reibolds?”

„Jā. Tas ir, nē. Tas ir gan viņš, gan komandieris. Viņi abi. Kopā.” „Tu nemaz neticēsi, kādas briesmu lietas viņa sastāstīja par Reiboldu.”

„Ak, nudien neticēšu! Taču tavā vietā es to neņemtu pie sirds.” „Viņa ir vāciete.”

„Kā jau teicu, tas ir garš stāsts.”

„Es domāju, ka man vajadzētu piezvanīt policijai.”

„Ak!” Vils pavilka sevi aiz auss ļipiņas. „Iespējams, ka tavs telefons, hmmm, ir mazliet slapjš!”

„Ak, Vil!”

SIGNĀLRAĶETE slīdēja arvien zemāk un zemāk, taču dingo vēl aizvien nebija atbraucis. Nevarēja būt, ka viņi palaiduši garām signālu. Aizā Māršām aiz muguras izcēlās kaujas troksnis.

No pa kreisi esošās aizas iznāca viens stāvs, uzmanoties viņš devās uz nometni. Māršs nespēja viņu skaidri saskatīt. Taču, ja pēc tā slaktiņa kāds varēja izdzīvot, tad viņš nojauta, kurš tas varēja būt.

Reinharda siluets noskrēja vēl dažus jardus, tad paslēpās aiz riteņkāpurķēžu mašīnas. Viņš neliesmoja, viņš nebija bruņojies ar savu Willenskrдfte liesmu vainagu. Taču Māršs saprata, ka šī nebija atkāpšanās. Reinhards tā nekad nerīkotos. Nē. Viņš devās pakaļ jaunam akumulatoram.

Māršs uzsita izlūkam pa plecu. „Piesedz mani!”

Jau nākamajā mirklī viņš bija otrpus akmens paslēptuvei un joņoja uz teltīm. Viņš to atskārta novēloti un cerēja, ka neviens no palikušajiem novērotājiem un snaiperiem nenoturēs viņu par Āfrikas korpusa kareivi. Viņš ielēca uzspridzinātā ložmetēja izraktajā bedrē. Pārsvieda šauteni pie pleca, taču pārāk vēlu. Reinhards jau skrēja pār klajumu uz nākamo paslēptuvi. Māršs netrāpīja.

Reinhards šķērsoja spraugu starp divām teltīm, tad atkal pazuda ēnās. Maza nometne. Viņš nevarēja būt tālu no akumulatoriem. Māršs pārrāpās pār ložmetējnieka līķi un sekoja Reinhardam. Nometnē smirdēja pēc kordīta un ozona. Aizā, kuru tikko bija pametis Reinhards, oda pēc pārogļotas cūkgaļas. Automāta šāvienu krusa caururba telti pa kreisi no Mārša. Aiz stūra viņš nometās uz zemes.

Viņš atklāja, ka atrodas viens pats nometnes vidū. Viņam aiz muguras viena pret otru plandījās telšu sienas. Māršs apgriezās. Redzes perifērijā, kur nakts redzamība bija labāka, viņš pamanīja kustību. Dzirdētā skaņa bija telts sienas nošvīkstēšana, kad telts tiek aizvērta.

Reinhards. Rezerves akumulatoru krājumi no U-115.

Māršs paķēra no jostas rokas granātu. Jozdams uz telti, viņš izrāva drošības gredzenu, parāva malā telts sienu, iesvieda granātu un metās uz zemes. Nogūlies viņš pārlika rokas pār galvu un saspringa, gaidīdams sprādzienu, kas tā arī nenotika. Tā vietā telti aizdedzināja uzbangojošs karstums, kas uz Mārša rokām nosvilināja visus matiņus.

Nolādēts! Reinhards droši vien bija paspējis nomainīt akumulatoru un neitralizēt granātu. Taču viņš bija rīkojies refleksa vadīts. Un Willenskrдfte burbulis, kas bija izcepis granātu, bija apņēmis arī visu pārējo, kas stāvēja šaurās telts sienās. Sprakšķošās liesmas radīja nometnē kaķu urīna amonjaka smaku. Māršs atcerējās, ka bija saodis līdzīgu smaku, kad Kemlers bija saspiedis muižas akumulatoru noliktavu.

No degošās telts, zilu liesmu apņemts, iznāca Reinhards. Vizuļojošais karstumi izpludināja viņa siluetu.

Māršs divreiz izšāva no sava revolvera. Abas lodes, ielidojot Reinharda uguns vainagā, uzliesmoja tumši violetā krāsā. Salamandra stalti izslējās pret iztvaikojušo šāviņu inerces radīto triecienu, tad pagriezās. Viņš ieraudzīja Māršu.

„Ak! Anglis.” Zaigojošajā karstumā viņa balss skanēja citādāk. „Nevari iedomāties, kā es cerēju, ka tevi satikšu.”

Māršs grasījās jau vēlreiz izšaut, bet Enfīlda šautenes astoņstūrainais stobrs ieliecās. Viņš nosvieda ieroci, pirms tas paguva applaucēt viņa plaukstu. Viņš teica: „Mani pārsteidz, ka nemaz nebaidies te rādīties pēc notikušā muižā. Nestādos priekšā to kaunu, kas bija jāpiedzīvo, kad Kemlers tevi pieveica.”

Reinharda uguns vainags no zila pārvērtās violetā un tad spoži baltā. Smilšu graudi sprakšķēdami sitās pret viņa zābakiem, augšup plūstošā ellīgā karstuma magnetizēti.

Māršs laidās prom. Smiltis zem viņa zābakiem kļuva lipīgas. Degošās telts gaisma apgaismoja kaut ko, ko viņš bija palaidis garām, aplūkojot fotogrāfijas Stīvensona kabinetā. Salamandrai bija dubulta josta. Divi akumulatori. Tagad bija skaidrs, kā viņam bija izdevies izturēt laumiņu sprādzienu. Viņš droši vien bija pieslēdzis rezerves akumulatoru pēc tam, kad impulss bija nokāvis pirmo.

Reinhards teica: „Es zināju, ka būšu tas, kas atriebs doktora nāvi. Mans biedrs ir vājš un neuzticams savu jaukto asiņu dēļ. Gluži kā viņa māsa.”

Uguns burbulis kļuva lielāks. Māršs skrēja. Teltis viņam visapkārt sabira pelnos. Smilšu graudi pārvērtās izkausētos izdedžos, kas kā biezs sīrups sagrāba viņa zābaku zoles. Viņš sagrīļojās un paklupa aiz telts mietiņa. Viņš apvēlās, pūloties pacelt šauteni pret kvēlojošo figūru, kas vīdēja draudošos apmēros kā atriebes eņģelis.

Nometni satricināja pērkons. Halfajas pārejā atbalsojās skaļš laumiņas detonācijas zibens sprakšķis.

SPRĀDZIENS, kas apņēma Hargrīvsu, atsvieda mani atpakaļ kā avīzes lapiņu vētrā. Nezinu, cik tālu tas mani atsvieda, taču atceros, ka piezemējos aizas likumā. Man bija vajadzīgs mirklis, lai atgūtos. Es biju uzkritis uz robainajiem klints nobirumiem stāvās grēdas pakājē, kas veidoja kanjona rietumu sienu. Es nemaz nespēju izskaitīt visas skrambas un pušumus. Es piesardzīgi piecēlos kājās un atskārtu, ka nemaz nebiju lauzis kājas.

Pa labi no manis aiz ieejas kanjonā, kas bija tik šaura kā naža asmens, dega Āfrikas korpusa priekšpostenis. Pa kreisi no manis aiz burvju līķiem ziemeļu izeju bloķēja uguns siena. Laumiņas sprādziens bija aizdedzinājis no dingo izlijušo degvielu.

Domas par laumiņu mudināja mani rīkoties. Kur palika Klauss? Pārbaudījis savu revolveri, es lēnām līdu uz sadegušā dingo vraku. Es apstājos, lai pārbaudītu, vai Vēbers un Vaits vēl izrādīja jel kādas dzīvības pazīmes. Pulsa nebija. Viņi bija noasiņojuši. Pēc sprādziena no Hargrīvsa un Graftona nekas daudz nebija palicis pāri.

Es pārmeklēju aizu, cerot atrast Klausu. No kādas augstās nogāzes nokrita akmens. Es pagriezos. Taču te biju viens. Vai Klauss bija aizgājis kaut kur citur? Vai viņš bija aizspokojies uz citu aizu, lai novāktu vēl pāris mūsējos?

Tomēr tad es viņu uzgāju. Pareizāk sakot, kādu daļu no viņa.

Liesmas laizīja roku, kas bija izbāzta no klints. Klausa olīvkrāsas āda sačokurojās un palika melna. Pienākot akmenim arvien tuvāk, es varēju saskatīt daļu viņa sejas: vaigu kaula izliekumu, pusi uzacs, daļu no pieres, degungalu. Virs grubuļainās klints virsmas plivinājās bikšu staras gludais audums no vidukļa līdz celim. Pārējais ķermenis bija uz mūžīgiem laikiem iemūrēts akmenī. Es izvilku no viņa četrpunktu drošības jostas akumulatoru. Aplūkoju mērierīci. Tas bija nokauts.

Laumiņa bija sprāgusi tieši tobrīd, kad viņš bija gribējis iziet otrpus klintij. Viņš bija sastindzis kustībā kā nirējs, kas mūžīgi tver pēc elpas.

Būs neiespējami veikt autopsiju. Pat tad, ja friči viņu atradis un gribēs izkalt ārā, viņa smadzenes bija saplūdušas ar smilšakmeni. Jebkuram, kas vēlēsies rekonstruēt fon Vestarpa ierīces, Klausa līķis būs nederīgs. Nepaies ilgs laiks, kad maitēdāji jau būs noskrubinājuši visu miesu, ko nesadedzinās uguns. Pēc kāda laika te nogāzē būs izmētāti pirkstu kauli un pāris gludi izciļņi, kas tikai nejaušības pēc līdzināsies kauliem. Un putekļainais tuksneša vējš parūpēsies arī par tiem.

Mani sagrāba negaidītas emocijas. Tā nebija nožēla, šis vīrs bija manas valsts ienaidnieks, un viņu bija nepieciešams nogalināt, lai izglābtu daudz vairāk cilvēku. Es jutu žēlumu. Šis Klauss nekad neiemācīsies gleznot. Viņš nekad neuzzinās, kāds viņš būtu varējis kļūt, kad vairs netiktu iejūgts vājprātīgo ideoloģijās. Netiktu padarīts par testa subjektu. Kad būtu brīvs no savas māsas.

Tādu es Klausu biju pazinis pavisam īsu laiku un pat strādājis kopā ar viņu. Grētas mahināciju rezultātā mūsu dzīves bija sasaistītas. Mūsu likteņi riņķoja saistītās orbītās. Viņš būtu varējis kļūt par krietnu cilvēku, ja dzīve būtu ļāvusi.

Manu sapņainību pārtrauca apšaude. Reinhards joprojām bija kaut kur tur. Es pacēlu roku, ar cieņu atvadoties no Klausa, un metos nogurdinošā skrējienā.

PĀR nometni zibsnīja laumiņas elektriski zilā gaisma. Tā nopūta Reinharda Willenskrдfte kā sveci. Viņa liesmojošais vainags apdzisa.

„Scheissel”

Viņš neveikli grābstījās gar jostu. Pārkaitētā gaisa pieplūdums aizdedzināja viņa formas tērpu. Nesaņemot Gцtterelektron aizsardzību, viņa cilvēka ķermenis nespēja izturēt karstumu, ko pats bija radījis. Reinhards dega kā indusu atraitne.

Māršs izšāva. Lode aizķēra Reinharda plecu un apgrieza viņu riņķī. Viņš nokrita uz zemes, dega, locījās un tvēra pēc sava akumulatora.

Māršs pielēca kājās un skrēja pār gruzdošajām smiltīm. Viņš jutās tā, it kā skrietu pa lipīgu pannu. Viņam bija jātiek līdz Reinhardam, pirms viņš paspēj nomainīt akumulatorus. Viņa ierocī sabira smiltis. Viņš to apmeta riņķī un paņēma rokās aiz otra gala kā nūju.

Reinharda labā roka bezspēcīgi karājās gar sāniem. Viņa miesa čurkstēja uz burbuļojošajām smiltīm. Viņš centās kliegt aiz neciešamajām sāpēm, taču radītā skaņa atgādināja izkaltušu gārdzienu. Ellīgais karstums bija apdedzinājis viņa rīkli un plaušas.

Taču viņš tik un tā sniedzās pēc akumulatora slēdža. Nelokāms gribasspēks līdz pēdējam.

Māršs iebelza ar šautenes rokturi Reinhardam pa deniņiem. „Sasodīts!” B/aukš! „Vienkārši!” Blaukš! „Mirsti!” Blaukš! Klusi nokraukšķot, salamandras galva saļima.

Māršām bija sāpīgi elpot. Karstais gaiss plaucēja viņa degunu un muti. Viņš līda ārā no izdedžiem. Viņš ļodzīgā gaitā nonāca līdz vietai, kur kāds miris Āfrikas korpusa kareivis bija sagrābis rokās MP 38. Izlauzdams no mirušā kareivja pirkstiem automātu, viņš saprata, ka šī seja viņam bija pazīstama. Tas bija viens no LSSAH kavalērijas vada puišiem, kas bija nodots muižas rīcībā.

Viņa automāta magazīnas kārba bija gandrīz tukša, taču dažas patronas tajā vēl bija. Kaut gan sitot ar Enfīlda šauteni, Reinharda galva jau bija pārvērsta mīkstā masā, Māršs pielika šim darbam punktu, ielaižot pārcilvēka smadzenēs vēl pusduci ložu.

Visapkārt valdošais kaujas troksnis bija sarucis līdz dažiem nesakarīgiem šāvieniem šur tur nometnes atliekās. No aizas izsoļoja komandieris. Ugunsliesmu gaismā viņš izskatījās vēl sliktāk nekā parasti. Viņš izskatījās precīzi tā, kā Māršs jutās. Māršs pamāja viņam ar roku.

Gados vecākais vīrs norādīja ar īkšķi uz aizu viņam aiz muguras. Māršs norādīja uz Reinharda līķi.

„Klauss ir miris,” komandieris teica brīdī, kad Māršs sacīja: „Reinhards ir miris.”

Starp abiem iestājās neveikls klusums.

„ES jūtos rfedaudz neveikli par to,” teica Vils, „ka te tā iebrāzos.”

Līva pieskārās viņa rokai. Viņa teica: „Muļķības. Tu visu darīji pareizi, Vil!”

Viņa izskatījās tik piemīlīga ar savu vasarraibumaino seju un izspūrušajiem, kastaņbrūnajiem matiem. Vils steidzās novērst skatienu. Viņš izdzēra tēju.

„Piedod, ka tev to saku, bet bārda tev nepiestāv!”

„Piekrītu. Baidos, ka tur man nebija nekādas teikšanas.”

Viņi sēdēja virtuvē pie galda. Grēta pat nebija izkustējusies. Pie sardzības nolūkos Vils neizlaida viņu no acīm. Garās kraukļmelno matu cirtas bija aizsegušas viņas acis, tā droši vien bija labāk. Viņa šūpojās turp un atpakaļ, pie sevis murminādama un knibinādama vara savienojumu savu vadu galos.

Viņš vēl nebija izlēmis, ko stāstīt Līvai. Māršs nebija devis pamācību, kā rīkoties šādā notikumu pavērsienā. Vils nezināja, kā aizsākt šo tēmu. Kad Vils izvairījās no sarunas, Līvai pamazām sāka kļūt nepacietīga.

„Sāksim no sākuma,” teica Līva. „Kas ir šī friču skuķe un kā viņa pazīst manu vīru?”

„Ak, redzi, tas nudien ir varens stāsts! Varbūt būtu labāk ļaut viņam pašam tev to izstāstīt.”

„Reibolda šeit pašlaik nav. Tāpēc man būs jāsamierinās ar tavu paskaidrojumu.”

„Labi. Protams. Zini…”

Ārpusē uz ielas, kaucot riepām, apstājās kāda mašīna. Tad sekoja smagu soļu dipoņa un neatlaidīga klauvēšanās pie ārdurvīm.

„Mārša kundze!” teica kāda apslāpēta balss.

Līva uzmeta skatienu pulkstenim virs kamīna. „Kurš gan šādā stundā nāktu ciemos?”

„Ak!” teica Vils. „Tā droši vien ir policija. Es izmetu mazu līkumu, lai viņus brīdinātu par tavu ķibeli.”

Līva uzsmaidīja. „Tu tiešām esi varonis.” Viņa maigi noskūpstīja viņu uz vaiga. Viņš nosarka.

Atkal nograbēja durvis. „Mārša kundze, vai jūs esat mājās?” „Tad nu,” teica Līva. „Labāk viņu ielaidīšu, pirms izlauž durvis.” Viņa piecēlās, pagriezās un iegāja viesistabā.

Greta pieleca kājās. Viņa turēja sava galvaskausa vadus, tos cieši aptinusi ap dūrēm.

„Olīvij!”

Vils trausās kājās no sava krēsla. Viņa rokas trāpīja uz Līvas gurniem un pagrūda viņu nost no Grētas ceļa. Liva paklupa pār Agneses gultiņu. Viņa dusmās pagriezās. Vils gribēja atvainoties, brīdināt viņu, pajautāt, vai viņa nesavainojās, taču ap viņa rīkli cieši apžņaudzās vadi. Viņa pirksti neveikli grābstījās ap tiem. Tie piespiedās tik cieši klāt, ka viņš nevarēja tos aizķert.

Līvas dusmīgais skatiens pārvērtās bailēs. „Vil!”

Vils uzkrita uz Grētas, taču viņas tvēriens nekļuva vaļīgāks. Līva pārliecās pār viņiem, raudama nost Grētas dūres, taču vadi iegrima arvien dziļāk. Ap Viļa redzi savilkās tumšs tunelis, ierāmējot Līvas seju un asaras, un viņas izspūrušos kastaņbrūnos matus. Viņa galvā uzplaiksnīja attālas atmiņas par to, kā reiz krogā bija saticis šo vasarraibumaino koķeti. Kaut kur pavisam tālu kāds klauvējās pie durvīm.

Viļa pasaulei aptumstot, Līva aizsteidzās pēc palīdzības.

LORIMERS sasauca kopā visus Asinszāles izdzīvojušos. Viņi apstaigāja visu nometni, nogalinādami visus atlikušos fričus un iznīcinot akumulatoru telti. Viņi visu kontrolēja. Es un mans dubultnieks noraudzījāmies notiekošajā.

Viņš teica: „Rommels pēc dienas vai divām atkal iemitināsies šai vietā. Nekāda dižā uzvara tā nav.”

„Varbūt,” es teicu. „Tomēr viņam vairs nav Klausa un Reinharda. Mēs esam iznīcinājuši fon Vestarpa tehnoloģijas pēdējās atliekas. Tas bija mūsu karš. Un nu tas ir beidzies.”

Austrumos tālu virs Ēģiptes piekrastes līdzenuma, austot saulei, nosarka debesis. Kad uzleks saule, tuksnesī iestāsies karstums. Līdz Sidi Baranijai bija tāls ceļš.

Es biju priecīgs, kad ieraudzīju, ka kaujā netika iznīcināts antenas garais masts. Nometnē, protams, bija radio. Mēs to izmantojām, lai sazinātos ar Rietumu tuksneša spēkiem. Kamēr nokļūsim līdz Anglijai, paies vēl vairākas dienas, kaut gan manas domas jau tagad bija Valvortā pie Līvas un Viļa, un Grētas.

Es teicu: „Burvji ir pagalam. Mums būs jādodas mājup pa garāko ceļu.”

„Tā rādās,” teica mans dubultnieks. „Bet varbūt tā pat ir labāk. Es noprotu, ka tev ir garš stāsts stāstāms.”

Kādu brīdi mēs sēdējām klusumā. Kanjonā sprakšķēja liesmas. Lorīmers saviem vīriem izkliedza pavēles. Saule cēlās augstāk debesīs. Mēs patvērāmies Halfajas ēnās, kur bija vēsāk. Mans dubultnieks iedzēra lielu malku no blašķes. Viņš to pasniedza man. Es aizskaloju no mutes smilšu un dūmu, zaudēto un uzvarēto kauju garšu.

„Viss sākas Spānijā,” es teicu.

17

1941. gada 1. septembris Setlendas salas, Skotija

Zvejnieks ieturēja distanci starp sevi un dīvaino trijotni, kas viņu bija nolīgusi uzreiz pēc saullēkta. Valdības vīriem tā pieklājās darīt. Viņi brauca klusējot. Setlendas salās šādi klusi uzdevumi nebija nekāds retums. Ja zvejnieks būtu pajautājis, šie vīri būtu piesardzīgi radījuši viņam iespaidu, ka ir saistīti ar norvēģu grupu, kas slēpjas salās.

Trešais grupas loceklis, īsākais, kas bija tērpies garā apmetnī, neizdvesa ne skaņas.

Zvejnieks izslēdza motoru. Viņa laiva pārslīdēja pār putainās, pelēkās jūras dažiem pēdējiem jardiem. Priekšgals viegli pārpeldēja pār kraukšķošajiem oļiem.

Vecākais no viņiem, tas, kurš izskatījās un izklausījās tā, it kā būtu zaudējis cīņā ar nelabo, pasvieda zvejniekam monētu. „Gaidi te!” viņš pavēlēja griezīgā balsī.

Tad viņš nosvieda oļos savu ceļasomu, izcēla no laivas cilvēku, kam mugurā bija apmetnis, un pār laivas malu ielika to rokās vīram vārdā Māršs. Ja zvejnieks būtu rūpīgi skatījies, rētainas olīvkrāsas kājas galā viņš būtu pamanījis pazibam kaulainu potīti.

Šai salaif.nebija nosaukuma. Daudzās kartēs tā nemaz nebija atzīmēta. Bija jāpārzina vietējā apkaime, lai atrastu šo salu. Uz salas pūta vējš, tā atradās zemu pie jūras līmeņa, platākajā vietā bija mazāka

par divdesmit jardiem. Ja kādam te gadījās nokļūt, tā nevarēja neko piedāvāt. Pat lihenologi tai bija atmetuši ar roku.

Uz salas bija klinšaini kalni. Tās plānajā augsnē, kas bija pārāk plāna, lai augtu puķes, nekas neauga nemitīgo, no jūras pūsto vēju dēļ. Vietām augošie zāles kušķīši bija vienīgais zaļums, kas atdzīvināja monotono sarkanā smilšakmens līkumaino pamatni, taču zāli te vienmēr apēda aitas. Sūnu un ķērpju puduru krāsas te svārstījās no pelēkbaltas līdz zili violetai. Līdz pat šai dienai salas vienīgie iemītnieki bija pa retam garām lidojošie putni, piemēram, Ziemeļatlantijas auki un vētrasputni, un dažas aitas. Būda bija nesens papildinājums.

Abi vīri, katrs savā pusē turēdami ieslodzīto, gāja pār pludmali. Zem viņu zābakiem kā stikla lodītes šķindēja gludi, apaļi akmentiņi. To skanēšana bija skaļāka nekā okeāna viļņu nepārtrauktā skalošanās pret piekrasti, nekā vēja šņākšana un putnu griezīgie kliedzieni.

Nonākot būdā, Māršs pārbaudīja visas atvilktnes. Krājumi bija piegādāti. Miltu un risu maisi. Vairāki desmiti olu pulvera iepakojumu. Kartupeļi, sīpoli, saknes — dārzeņi, ko var ilgi uzglabāt. Kāds bija parūpējies un atgādājis šurp makšķeri. Ārpusē pie sienas bija sakrautas vairākas malkas grēdas. Visgrūtākais te bija ierīkot lietus notekcaurules un ūdens rezervuārus. Būdā stāvēja viena saliekamā gulta, viens krēsls un galds. Dūmvadā iesvilpa vējš un radīja baismīgi asu skaņu.

Saprātīgi izmantojot visus krājumus, viens cilvēks te varētu izdzīvot sešus mēnešus. Līdz nākamajai piegādei.

Kad Māršs noņēma viņas apmetni, Grēta iešņukstējās. Viņa pārlaida skatienu pār apkārt esošajām lietām un atkal sāka raudāt. „Lūdzu, Reibold! Lūdzu, nedari to!”

Komandieris nopūtās.

Komandieris. Viņi abi klusi bija piekrituši turēties pie šī izdomājuma. Tā bija vienkāršāk.

„Kāpēc tu esi tik cietsirdīgs? Pēc visa, ko kopā esam pārdzīvojuši. Tu joprojām nesaproti, ko tavā labā esmu darījusi. Mūsu labā! Mēs esam saistīti, tu un es.”

Viņš nolika savu ceļasomu uz galda. Tad viņš norādīja ar īkšķi laivas, viņu vienīgās iespējas pamest šo salu, virzienā. „Visticamāk, ka viņa kliegs. Domā viņš mūs sadzirdēs?”

Māršs paskatījās pa logu. Caurvēja un jūras vienmērīgo šalkoņu bija grūti sadzirdēt kaut ko citu. Tomēr sala bija sasodīti maza.

„Labāk neriskēsim.”

Grēta nemaz nepretojās, kad viņi aizsēja tai muti. Viņa, protams, centās izlauzties no Mārša rokām tobrīd, kad ar žileti pienāca komandieris. Skujot viņai galvu, uz grīdas kā kraukļa spalvas krita garas, melnas cirtas. Māršs palaida viņu vaļā. Viņa nokrita uz ceļiem, savāca plaukstās nogrieztos matus un piespieda tos pie savām asarām.

„Neizmet tos!” teica komandieris. „Varbūt iemācīsies aust. Ziemas te ir garas, aukstas, tumšas un mitras.”

Kad komandieris izvilka dārznieka šķēres, viņas pakļāvības maska izzuda pavisam. Māršām nācās piespiest viņu pie grīdas. Viņš uzsēdās jāteniski viņai uz vidukļa ar skatu uz viņas pēdām un piespieda pie zemes viņas potītes. Pieskaroties viņas āda šķita auksta. Komandieris notupās uz viņas plaukstas locītavām.

Viņam bija taisnība. Viņa kliedza tā, it kā tai grieztu rīkli.

Asmeņiem iekožoties viņas vados, ķermenis raustījās krampjos. Tie radās no klīstošās strāvas, ko radīja nevienādu metālu saskare, Lorīmers jau bija brīdinājis Māršu, ka tā var notikt. Viņam aiz muguras noklikšķēja šķēres. Grētas ķermenis kļuva ļengans.

Māršs nelaida viņu vaļā, kamēr komandieris nebija ticis galā ar kniedēm viņas galvā. Lai tās izņemtu, bija vajadzīgas ķirurga prasmes, taču, lai sabojātu un tās vairs nekad nevarētu izmantot, bija nepieciešamas stipras rokas un labas knaibles.

Viņi noņēma mutes apsēju un gatavojās doties prom.

Kolīdz komandieris bija atvēris durvis, viņa pietrausās kājās. Viņa uzrunāja viņus abus, taču vairāk komandieri. Māršs nosprieda, ka tam noteikti bija sava jēga. Viņš nejutās sevišķi greizsirdīgs.

„Reibold! Lūdzu! Neatstāj mani šeit!”

„Te ir labāk, nekā tu esi pelnījusi,” teica Māršs.

„Tu nogalināji manu meitu,” teica komandieris. „Tu nogalināji…” Viņa izkropļoto balsi noslāpēja šņuksts, kas nosmacēja visus vārdus. Viņš bija zemu noliecis galvu.

„Ja izturēsi uz šīs Dieva pamestās klints tūkstoš gadus,” Māršs pabeidza viņa vietā, „tas tik un tā būs labāk, nekā esi pelnījusi.”

Viņa teica: „Starp mums ir saikne, starp mani un tevi. Vai tad neatceries? Es tevi atradu, pirms mēs bijām tikušies; tu biji klāt tik daudzās laika līnijās, atkal un atkal, un dažās no tām mēs bijām mīļākie, dažās ienaidnieki, bet es zināju, ka tu esi īpašs, tik īpašs, ka viņi tev deva vārdu, jo tev bija lemts atgriezties pie manis, un tu to izdarīji, tu atgriezies un izglābi mani, un kopā mēs izglābām pasauli, un, un es visu atceros, es joprojām atceros, es atceros nākotni, visu, kas mums būs kopīgs, visu briesmīgo, brīnišķīgo, neglīto, skaisto, visu, kas mums būs kopīgs, ja ņemsi mani sev līdzi.” Viņi, iepletuši acis, uzlūkoja Grētu. Viņa ievaidējās, ar pirkstiem aptaustīdama apcirpto pakausi. Viņas nākamie vārdi mijās ar krūškurvi cilājošiem šņukstiem: „Lūdzu… neatstāj… mani… Reibold! Lūdzu!” Komandieris teica: „Vai tad šis nav tas, ko tu vēlējies? Šī ir tā nākotne, pēc kuras dzinies. Tā nākotne, pie kuras tik rūpīgi strādāji. Vienīgā laika līnija, kurā cidoloni tevi neatrod.” Viņš vēl pēdējo reizi aplūkoja būdas iekārtojumu. „Nevar dabūt visu, ko vēlies.”

„Ejam prom,” teica Māršs.

Viņi izgāja ārā.

Grētas balss bija pavisam vārga un klusa. Vēl sīkāka nekā viņas sīkā sala. Viņa jautāja: „Kur ir Klauss?”

„Tavs brālis ir miris,” viņi reizē atbildēja.

Māršs aizvēra durvis, pirms viņas gaudas aizbiedēja zvejnieku.

VĒLA pēcpusdienā viņi atgriezās uz cietzemes. Viņi iekāpa Turso atstātajā mašīnā un brauca uz dienvidiem. Nepateikuši viens otram ne vārda, viņi pabrauca garām jūdzēm gariem viršu tīreļiem. Katrs bija iegrimis savās domās.

Lai izkliedētu klusumu, Maršs teica: „Es domāju, ka mēs pēc kara pārcelsimies.”

,Ja?”

„Līva negrib palikt Valvortas mājā. Ne pēc Viļa…”

„Domāju gan. Es ari nevēlētos.”

Abi vīrieši reizē nopūtās. Vispirms komandieris, tad Māršs izslaucīja acis.

„Kaut es būtu varējis tobrīd būt tur,” teica komandieris, attiecinot to uz bēru ceremoniju. Viņam par godu tika sarīkotas ļoti greznas bēres, ņemot vērā Viļa sabiedrisko stāvokli un viņa nāves šaušalīgos apstākļus. Viņš bija kalpojis tronim, tie viņam sarīkoja varoņa cienīgas bēres. „Es biju pagalam nožēlojams draugs. Es viņu pievīlu visās lietās līdz pat pašām beigām.” „Nē, tā nebija gan,” sacīja Māršs, lai gan pats jutās tieši tāpat. „Lielākā daļā no tā visa nemaz nenotika.”

„Tas notika manās atmiņās.” Komandieris skumīgi noteica. „Otrā laika lī… Tur, no kurienes es ierados, viņam patiesībā vienreiz nācās izlasīt pašam savu nekrologu. Man šķiet, ka viņam tas gāja pie sirds.” Māršs teica: „Tas izklausās pēc Viļa.” Atceroties savu draugu, viņi abi kopīgi pasmējās.

Komandieris nomainīja sarunas tēmu. „Karš var turpināties vēl gadiem,” viņš teica. „Tā droši vien arī būs. Neviens nezina, kā tas beigsies. Nu vairs ne.”

„Tā ari tam jābūt.”

,Jā.”

„Tomēr es vēl arvien uzskatu, ka mums vajadzēja viņu nogalināt,” teica Māršs. „Viņa no sākta gala ir bijusi īsta briesmone.”

„Uzticies man!” teica komandieris. „Es pazīstu viņu daudz ilgāk.” Ikreiz, kad komandieris šādi ierunājās, Māršām bija jāatgaiņā nepatīkama spriedze. Viņš vēl pilnībā nebija apradis ar šo situāciju. Nekad neapradīs.

„Es pat nevaru saskaitīt, cik bieži esmu vēlējies viņu nogalināt ar kailām rokām. Desmitiem gadu esmu pavadījis, fantazējot par atriebi. Bet šādi ir labāk. Šādi viņa cietīs vairāk.”

„Tādā gadījumā,” teica Māršs, „es ceru, ka viņa dzīvos vēl ilgi.” „Šis Grētai ir visbargākais sods.” Komandieris nokrakšķināja pret žokli pirkstu locītavas, Māršs centās nesaviebties. „Viņa būs spiesta dzīvot kā parasts cilvēks. Kā mirstīgais. Reiz viņa bija dieviete. Grēta nekad nebeigs alkt pēc zaudētajām spējām, tikmēr viņai būs jādzīvo diena pēc dienas kā mums pārējiem. Vai rit būs auksts? Vai uzspīdēs saule? Vai līs?”

Māršs teica: „Tur ir sasodītās Šetlendas salas. Protams, ka līs.” „Vēl jo vairāk.”

„Jā.” Tagad bija Mārša kārta nokrakšķināt pirkstu locītavas. „Stīvensons nelaidis garām iespēju Grētu laiku pa laikam nopratināt. Viņš neatmet cerības, ka mēs varētu izspiest kādu noderīgu informāciju par nākotni.”

Komandieris papurināja galvu. „Tas neizdosies. Ne jau par īsto nākotni.”

„Es zinu.”

„Viņa var šo to atcerēties par iepriekšējo, bet, visticamāk, atmiņas pat par to sāk izplūst.”

Tagad Māršs nomainīja sarunas tēmu. „Kā tavs celis?”

„Nekad nav bijis labāk. Man jau sen tev bija jāiešauj. Un tavs?” „Tas pats. Joprojām nesaprotu, kā tas varēja notikt.”

„Viļam droši vien būtu trāpīgs minējums.”

Viņus atkal pārņēma pārdomu pilns klusums. Vēlāk, kad Māršs bija nogriezies uz rietumiem, komandieris teica: „Tu pabrauci garām pagriezienam. Šis ceļš neved uz Edinburgu.”

„Mēs nedodamies uz Edinburgu. Es dodos. Bet tu ne. Paskaties cimdu nodalījumā!”

Komandieris pasniedzās un atrada tur plānu ādas mugursomu. Tā bija līdzīga tai, kuru Māršs pirms ļoti ilga laika bija atvedis no Spānijas. Māršs to zināja, jo bija tur bijis. Komandieris pamanīja līdzību. Viņš uzmeta drūmu skatienu.

„Ieskaties iekšā!”

Viņš paskatījās. Viņš izņēma viltotu pasi, vilciena biļeti uz Dublinu, kuponu vietai tvaikoņa, kas dodas uz Īriju, kajītē un tūkstoti sterliņu mārciņu.

„Ak tu jokupēteris,” teica komandieris.

„Es jau domāju, ka smiesies.” Māršs ieturēja pauzi, ieskatīdamies atpakaļskata spogulī, pirms apdzina priekšā lēni braucošo kravas automašīnu. „Kaut gan tas nav nekāds joks. Biļetes ir īstas,” viņš teica. „Paldies, to jau es sapratu!”

„Tu nevari palikt Anglijā,” teica Māršs. „Tevi meklē par Šeiplija un Pendenisa slepkavību. Un tādēļ, ka citadelē uzbruki sargkareivim.” Komandieris skumji pašūpoja galvu. „Nepieciešamais ļaunums.” „Stīvensons nebeigs tevi meklēt. SID un Drošības dienests tāpat.” Komandieris nožāvājās un saknieba deguna virspusi. Garlaikošanās, protams, bija samākslota. Māršs zināja, ka viņš nevarēja samierināties ar domu par valsts pamešanu. Ja viņu lomas būtu mainītas, arī viņš nespētu.

Komandieris ielika dokumentus žaketes iekškabatā. „Runājot par veco vīru, ko jūs visi darīsiet? Man ir tāda sajūta, ka Asinszālei nebūs ilgs mūžs.”

Māršs teica: „Stīvensons apsver domu par jaunu misiju. Bet es domāju, ka mēs pārdzīvosim karu un droši vien vēl pēc tam kādu laiku pastāvēsim šādā vai citā formā. Mēs turēsim roku uz pulsa, ja nu kāds cenšas atdzīvināt fon Vestarpa programmu. Sarkanajam orķestrim ir aģenti visā Vācijā.”

„Viņi neko neatradīs,” teica komandieris.

Māršs piekrita. „Fon Vestarpa darba augļi mūs vairs neapdraud. Un tā kā visi burvji ir pagalam,” to sakot, viņa balss aizķērās, viņš redzēja, kā komandieris norija kamolu kaklā, „piekļuve eidoloniem ir slēgta.”

Komandieris jautāja: „Vai esi sadedzinājis visus leksikonus?” Māršs nobolīja acis. Šī nebija pirmā reize, kad komandieris to jautāja.

„Jā. Tie ir iznīcināti.”

„Uzmani, lai nerastos interese par bērniem. Par jaundzimušajiem un bāreņiem.”

,Jā.”

Viņi sāka braukt kalnā. Viņu skatam pavērās Klaidas līcis un aiz tā Ziemeļjūras kanāls un Īrijas jūras pelēkā mirguļošana. Tuvojoties Glāzgovas ostai, komandieris sāka nervozēt. Gandrīz viss jau bija pateikts.

Nabaga vecais savādnieks. Viņš Lielbritānijas labā bija pārcietis tik daudz, tomēr tagad viņam šī zeme bija jāpamet.

Māršs pavadīja komandieri līdz ostas dambim. Viņš izlikās, ka neredz, kā vecais vīrs berzē savas acis.

Kad viņš beidzot ierunājās, viņa balss skanēja raupjāk nekā parasti. „Vai nodosi Līvai un Agnesei manu mīlestību?”

„Katru mīļu dienu.”

Viņi sarokojās. Māršs teica: „Es tev nekad pienācīgi neesmu pateicies par to, ka izglābi viņas. Šaubos, ka jebkad spēšu.”

„Spēsi gan. Esi labs vīrs un tēvs! Esi tāds cilvēks, kādam man nekad neizdevās būt.”

Prāmis divreiz īsi, nepacietīgi nosvilpa. „Tas ir man. Jādodas prom,” teica komandieris. Viņš apstājās pie kuģa trapa. „Ja dzirdēsi baumas par Reichsbehorde tehnoloģijām, vai padosi man ziņu?”

„Tu zini, kas es to nevaru darīt.”

Komandieris atkal nopūtās. „Pareizi.”

Viņš uzkāpa pa kāpnēm. Nonācis uz prāmja, viņš pamāja Māršām un atdeva godu. Māršs viņam atbildēja.

Māršs uzkavējās ostā, kamēr ziemeļu platuma grādos iestājās vēls vakars, viņš vēroja prāmi, līdz tas pazuda tumsā. Tad viņš iedarbināja mašīnu un devās uz Edinburgu. No turienes ar nakts vilcienu devās uz Londonu. Uz mājām. Pie savas ģimenes.

Tā gada decembrī karā iesaistījās Amerika.

Epilogs

1953. gada 23. oktobris Kingstonapie Temzas, Sari, Anglija

Kriketa bumbiņa trāpīja pa žoga stabu. Tā atlēca, joprojām turpināja griezties, un nokrita uz ietves aiz vārtiņiem. Dažas sekundes vēlāk atvērdamies nočīkstēja pagalma vārtiņi. Pa tiem izskrēja zēns, lai paceltu bumbiņu. Viņš bija aptuveni desmit gadu vecs. Viņš iesvieda bumbu atpakaļ dārzā, pēc tam, bridi nopētījis vārtus, nolēma, ka daudz jautrāk būtu rāpties pār žogu. Viņš nebija pamanījis veco viru, kas viņu vēroja, sēdēdams mašīnā pretējā ielas pusē.

Sis vīrietis tur bija sēdējis jau vairākas stundas. Drīz viņam būs jādodas prom. Nākamajā rītā no ostas Liverpūlē viņa kuģis izbrauks uz Buenosairesu. Viņam nebija droši šeit uzkavēties. Taču, lai atrastu šo māju, viņam nācās smagi nopūlēties, un, kad beidzot bija šeit, viņš gribēja redzēt visu, ko vien būs ļauts redzēt.

Pirms vairākiem gadiem viņiem bija cita māja. Taču šī bija lielāka par viņu mitekli Valvortā. Tādai tai vajadzēja būt. Tajā vajadzēja pietikt vietas četru cilvēku ģimenei. Viņš Londonā bija ieradies uz bērēm. Tomēr viņam būtu bijis pārāk riskanti stāvēt pie kapa, kad viņi apglabāja vīru, kuram bija viena roka. Viņš bija piedalījies un vērojis ceremoniju caur binokli. Pēc bērēm viņš bija slepus sekojis diviem sērojošiem piederīgajiem līdz viņu mājām Londonas nomalē. Un kopš tā brīža bija sēdējis te mašīnā. Vienkārši tāpēc, lai redzētu to, kas pavērsies skatam. Lai dzirdētu visu, ko vien būs ļauts dzirdēt.

Kamēr puika atdarināja Denisa Komptona nesenās karjeras izcilākos vēzienus, viņš klausījās. Valsts, kura joprojām atkopās no kara, kas bija beidzies pirms astoņiem gadiem, meistarīgos kriketa spēlētājus, piemēram, Komptonu, uzlūkoja kā cerības staru un iedvesmu.

Bumba atkal pārsvilpa pāri žogam. Tā atlēca uz ietves, pārripoja pār asfaltu un atsitās pret mašīnas vadītāja durvīm. Tā ripodama apstājās ceļa vidū.

Kādas meitenes balss iesaucās: „Nu tu dabūsi!”

Puika atkal izskrēja pa vārtiņiem. Taču, kad ieraudzīja iebuktēto mašīnu un tajā sēdošo vīrieti, viņš vilcinājās. Vecais vīrietis izkāpa no mašīnas, lai paceltu bumbiņu. Tā bija gluži jauna. Pāris vietās sarkano, spīdīgo apvalku bija noskrambājis žogs, un lietus peļķes bija notraipījušas košos diegus. Zēns atgriezās dārzā. Izskatījās, ka viņš būtu gatavs bēgt uz mājām.

Vecais vīrietis uzsauca: „Pagaidi! Ne tik ātri!”

Viņam bija grūti parunāt tā, lai zēnu neatbaidītu viņa čerkstošā balss. Auksts, mitrs pieskāriens viņa ādai izraisīja artrīta sāpes. Viņš nebija mūžvecs, viņam bija mazliet pirms septiņdesmit, taču viņš izskatījās krietni vecāks. Viņš šķērsoja ielu.

„Man šķiet, ka tā ir tava,” viņš teica, pārmezdams bumbu pār žogu. Zēns to noķēra ar vienu roku.

Gan dārzs, gan māja bija lielāka nekā Valvortā. Pagalmā, protams, bija šķūnis. Dārza zemē bija vagas, kurās nesen iestādītas bietes un burkāni. Virs tām bija salikti rudzi, lai neļautu izdīgt ziemcietīgajām nezālēm. Dārzu izraibināja daži nenovākti, iepuvuši tomāti. Blakus šķūnītim uz ķeblīša sēdēja meitene. Maijā viņai bija palikuši trīspadsmit gadi.

Zēns paskatījās uz bukti mašīnas durvīs. „Ko jūs ar mani darīsiet?”

Vīrietis paraustīja plecus. „Neko. Tā nav mana mašīna.”

Zēns viņu cieši uzlūkoja: „Kas jums notika ar seju?”

„Neesi nepieklājīgs!” teica meitene.

Viņai bija gari, pelēkblondi mati. Dažas matu šķipsnas bija izrisušas no sprādzltēm, kas tos atglauda, un, saraucot pieri, nošūpojās gar viņas pleciem. Viņas bālo seju klāja daži vasaras raibumi. Viņai klēpi bija grāmata. Uz spilgti dzeltenā grāmatas vāka bija rakstīts Visdena kriketa spēlētāju gadagrāmata.

Zēns saīdzis atbildēja: „Tā ir mana māsa. Viņai ir jāskaita punkti, bet viņa nepareizi skaita.”

„Sveika, Agnese!” teica vecais vīrs. „Brīnišķīgi tevi satikt. Tu kļūsti arvien skaistāka.”

Viņš tik kvēli viņu uzlūkoja, ka meitene nosarka. Viņa paraustīja plecus, sarauca pieri un iegāja mājā. Vīrietis izskatījās noskumis. Meitenei atverot durvis, no virtuves atskanēja dažas mūzikas skaņas. Tur kāda sieviete, kurai bija skaista balss, dziedāja līdzi radio. Meitene aizvēra aiz sevis durvis. Mūzika vairs nebija sadzirdama. Vīrietis izdvesa jokainu skaņu un izberzēja acis.

„Hei!” zēns sacīja, parāvis veco vīru aiz piedurknes. „Es jums neteicu, kā viņu sauc. Kā jūs zinājāt?”

Vecais vīrs novērsa skatienu no virtuves durvīm, pa kurām bija iegājusi meitene. Viņš paskatījās uz puiku. Viņa acīs zaigoja asaras, bet mutes kaktiņš izliecās nelielā smaidā.

„Kā tevi sauc?”

Mazā zēna skatiens šaudījās no vecā vīra acīm uz viņa juceklīgo bārdu un rētaudiem klāto seju. Viņš ilgi apdomāja, ko atbildēt, it kā apsvērtu sekas. Viņš izstiepa zodu. „Viljams Māršs, ser!”

„Mārša jaunskung, tu esi diezgan gudrs puisis, vai ne?”

„Tā mans tēvs apgalvo, ser!”

To dzirdot, vecais uzsmaidīja. „Domāju gan.”

„Vai jūs pazīstat manu tēvu?”

„Mazliet.”

Viņa perifērajā redzē nozibēja kustība. Kāds atvilka vaļā virtuves aizkarus. Viņš saskatīja kastaņbrūnus matus.

„Man jādodas prom.” Viņš pacēla roku, vēlēdamies pabužināt zēna matus, kas bija mitru smilšu krāsā. Zēns saspringa. Vīrietis nolaida savu roku. „Pasveicini no manis savu mammu un tēti!”

Viņš bija gandrīz paguvis aiziet līdz mašīnai, kad aiz viņa atvērās virtuves durvis. Kādas sievietes balss, tā pati balss, kas pirms dažiem mirkļiem bija dziedājusi, sacīja: „Viljam? Ar ko tu sarunājies?” „Es nezinu. Ar kaut kādu dīvaini. Teica, ka pazīstot jūs ar tēti.” Dārzā pa grantēto ietvi bija dzirdami viegli soļi. Vecais vīrs atvēra savas mašīnas durvis. Iebuktētās durvis nočīkstēja pret kāpsli. „Sveiki! Ser, vai varu jums kaut kā palīdzēt?”

Vīrietis apstājās. Viņš dziļi ievilka elpu, tad pagriezās.

Sieviete noelsās. Viņa rokas pielika pie lūpām.

Vīrietis teica: „Jums ir jauka ģimene, Mārša kundze!”

Viņa norija siekalas. „Jā, es zinu.” Viņa spēja vien pačukstēt. „Paldies!”

Viņš iesēdās mašīnā. Viņa pamāja uz māju pusi. „Vai jūs vēlētos…”

Viņš nebija plānojis ar kādu runāt. Nebija rēķinājies, ka viņu pamanīs. Bija bīstami tikt redzētam kopā ar viņu, viņš atradās meklēšanā. Viņa to zināja. Viņš noraidoši pašūpoja galvu. „Man laiks doties.”

„Ak!” viņa teica. „Vai jums ir ģimene?”

Viņš apdomāja jautājumu. „Jā. Taču viņi dzīvo tālu prom no manis.”

„Zēl, ka tā.”

Viņš iedarbināja motoru.

„Uzgaidiet, lūdzu!” Viņa izgāja cauri dārzam. Pārliekusies pār žogu, viņa vaicāja: „Vai jums labi klājas?”

„Cik vien labi var klāties.”

„Vai esat vientuļš?”

Vecais vīrs nolaida acis. Viņš nespēja ieskatīties viņai acis.

„Dažreiz,” viņš meloja. Tad piebilda: „Šis man palīdzēja.” Kas kaut kādā veidā arī bija taisnība, kaut gan sāpēja daudz vairāk nekā visus pagājušos gadus.

„Es vēlētos, kaut jūs varētu palikt.”

„Es arī. Vairāk par visu.”

Izskatījās, ka viņa tūlīt raudās. Viņa izskatījās tā, kā viņš jutās. „Es biju sākusi prātot, ka jūs, iespējams, bijāt manas iztēles auglis.” Viņa apskāva sevi ar rokām. „Paldies!” viņa sacīja. „Par visu.”

„Vienmēr laipni, Līva! Vienmēr.”

Tad viņš iedarbināja mašīnu un aizbrauca. Viņam nepietika dūšas atskatīties.

Content

Tregilliss Īans Asinszāles triptihs-3. Nepieciešamais ļaunums.

Prologs

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

Epilogs