Martins Džordžs R. R.

Dziesma par ledu un uguni-1 Troņu spēle

Džordžs R. R. Martins

Troņu spēle

Cikla DZIESMA PAR LEDU UN UGUNI pirmā grāmata

.

.

PROLOGS

Jāiet mājās, Džereds lūdzoši ieminējās, kad kokos jau sāka viesties tumsa. Mežoņi ir pagalam.

Tu baidies no miroņiem? sīrs Veimārs Roiss, tikko manāmi smaidīdams, pajautāja.

Džereds uz ēsmas neuzķērās. Viņš bija vecs vīrs, kam jau pāri piecdesmit, un kundziņi nāca un gāja.

-   Miroņi ir miroņi, viņš atteica. Kāda mums gar šiem daļa?

-    Vai tiešām viņi ir beigti? Roiss klusi pavaicāja. Kādi mums ir pierādījumi?

-   Vils šos redzēja, Džereds atteica. Ja viņš saka, ka beigti, tad man citu pierādījumu nevajag.

Vils jau bija nojautis, ka abi viņu agrāk vai vēlāk ieraus strīdā, un vēlējās, kaut tas labāk notiktu vēlāk.

-   Māte mēdza sacīt, ka miroņi nedzied, viņš iestarpināja.

-   Mana auklīte mēdza teikt to pašu, Roiss atsaucās. Bet nekad netici tam, ko vecenes gvelž. Ir lietas, kas jāmācās pat no miroņiem.

Viņa teiktais atbalsojās krēslas pielietajā mežā.

-   Mums tāls ceļš priekšā, Džereds aizrādīja. Astoņas dienas, varbūt pat deviņas. Un nāk nakts.

Sīrs Veimārs Roiss bez īpašas intereses palūkojās debesīs.

-     Katru dienu ap šo laiku nāk nakts. Vai tev bail no tumsas, Džered?

Vils pamanīja Džereda lūpas saspringstam un acīs zem apmetņa melnās kapuces vāji slēptas dusmas. Džereds četrdesmit gadus bija

aizvadījis Naktssardzē, gan vīra, gan zēna vecumā, un viņš to nemēdza afišēt. Vēl vairāk: ievainotā lepnuma aizsegā Vils pavecajā vīrā sajuta vēl kaut ko nervu spriedzi, kas robežojās ar paniku, šķiet, varēja pat saost.

Vils jutās tikpat neveikli. Viņš pie Mūra dienēja jau četrus gadus. Pirmajā reizē, kad vajadzēja doties otrpus Mūrim, senie stāsti nospēlēja savu lomu un viņam piemetās caureja. Pēc tam viņš par šo atgadījumu smējās. Tagad viņš bija veterāns ar vairāk par simt reidiem un nebeidzamā tumsas valstība, ko dienvidnieki sauca par Apsēsto mežu, viņā bailes vairs neizraisīja.

Līdz šim vakaram.

Šovakar kaut kas bija citādi. Tumsai bija piegarša, kas lika matiem uz skausta celties stāvus. Deviņas dienas viņi bija jājuši uz ziemeļiem, uz ziemeļrietumiem, tad atkal uz ziemeļiem, arvien tālāk prom no Mūra pa mežoņu sirotāju taku. Katra nākamā diena bija smagāka par iepriekšējo. No ziemeļiem pūta salts vējš, kas lika koku lapām čabēt kā dzīvām būtnēm. Visu dienu Viļam likās, ka viņu kaut kas vēro kaut kas auksts un nepielūdzams, kas viņu pavisam noteikti neieredzēja. Džereds arī to juta. Vils vairāk par visu vēlējās ņemt kājas pār pleciem un doties uz Mūra pusi, taču komandierim par kaut ko tādu nedrīkstēja pat ieminēties.

Sevišķi jau tādam komandierim, kāds bija šis.

Sīrs Veimārs Roiss bija jaunākais no senas dzimtas, kurā bija ļoti daudz pēcteču. Tas bija glīts, astoņpadsmit gadus vecs jauneklis ar pelēkām acīm graciozs un slaiks kā asmens. Sēžot sava lielā, melnā kara zirga mugurā, viņš slējās pāri Viļam un Džeredam, kuriem bija krietni mazāki kumeļi. Viņam bija melni ādas zābaki, melnas vilnas bikses, melni zamšādas cimdi un smalkas, mirdzošas pītas bruņas pāri melna vilnas un miecādas apģērba kārtām. Sīrs Veimārs bija zvērināts Naktssardzes brālis nepilnu pusgadu, bet neviens neteiktu, ka viņš nav savam amatam piemērots. Vismaz pēc apģērba to nevarēja pateikt.

Apmetnis bija Veimāra lepnums: no biezas, melnas un apgrēcīgi mīkstas sabuļādas.

-   Varu saderēt, ka viņš viens pats šos visus novāca, Džereds ieminējās, malkodams vīnu. Gan jau mūsu varenais karakalps noskrūvēja šiem viņu mazās galviņas.

Visi iesmējās.

Nav viegli klausīt tāda pavēlēm, par kuru joko pie vīna glāzes, Vils iedomājās, sēdēdams zirga mugurā. Džereds droši vien domāja tāpat.

-   Mormonts lika viņus sameklēt, un mēs to izdarījām, Džereds piebilda.

-    Viņi ir miruši. Un nez vai mums sagādās vēl kādas galvassāpes. Mūs gaida smags ceļš. Man nepatīk šāds laiks. Ja sāks snigt, var paiet pāris nedēļu, līdz nokļūsim mājās, un pat sniegs ir labākais, uz ko mēs varam cerēt. Vai esat kādreiz pieredzējis sniegavētru, cienkungs?

Likās, ka kundziņš teikto nemaz nedzird. Kā aizvien viņš likās garlaikoti ieinteresēts biezējošās tumsas apcerē. Vils bija pietiekami daudzas reizes devies reidos kopā ar bruņinieku, lai zinātu, ka šādā brīdī viņu labāk neizaicināt.

-   Pastāsti vēlreiz, Vil, ko tu redzēji. Sīki un smalki un neko neizlaid.

Pirms iestāšanās Naktssardzē Vils bija mednieks. Taisnību sakot,

malumednieks. Malistera brīvjātnieki bija pieķēruši viņu nozieguma vietā paša Malistera mežos dīrājam buku, un viņam vajadzēja izšķirties piebiedroties vai zaudēt roku. Neviens neprata pārvietoties mežā tik klusi kā Vils, un melnā brālība aši vien atklāja viņa talantu.

-    Apmetne ir divas jūdzes tālāk, aiz tās grēdas, tieši strauta malā, Vils sacīja. Es pielīdu tik tuvu, cik vien varēju. Tur bija astoņi cilvēki vīrieši un sievietes. Bērnus neredzēju. Viņi bija uzcēluši nojumi pie klints. Viss bija jau krietni apsnidzis, taču tik daudz es spēju saskatīt. Uguns nekurās, lai gan ugunskura vieta bija skaidri redzama. Neviens nekustējās. Es ilgi vēroju neviena dzīva būtne nespēj tik mierīgi nogulēt.

-   Vai redzēji asinis?

-    Vispār jau nē, Vils atzina.

-   Vai redzēji ieročus?

-    Dažus zobenus, dažus lokus. Vienam no vīriem bija kara cirvis. Smags, ar asmeni uz abām pusēm zvērīgs sitamais. Tas mētājās zemē viņam blakus, tieši pa rokai.

-   Vai ielāgoji gulošo pozas?

Vils paraustīja plecus.

-   Pāris no viņiem sēdēja, atspieduši muguras pret klinti. Pārējie gulēja zemē kā turpat pakrituši.

-   Varbūt aizmiguši, Roiss izteica versiju.

-   Pakrituši, Vils neatkāpās. Viena no sievietēm bija dzelzskoka zaros pārgrieztām acīm. Viņš vāri pasmīkņāja. Es uzmanījos, lai mani neierauga. Kad pielavījos tuvāk, redzēju, ka arī viņa nekustas.

Tomēr par spīti paša teiktajam Vils noskurinājās.

-   Tev ir drebuļi? Roiss noprasīja.

-   Pa brīžam, Vils nobubināja. Ir vējš, cienkungs.

Jaunais bruņinieks pagriezās pret saviem sirmajiem karavīriem. Salnas skartās lapas čaukstēdamas krita no kokiem, un Roisa rumaks kustējās varen mundri.

-   Kā tu domā, kas varēja šos cilvēkus nogalināt, Džered? Sīrs Veimārs nevērīgi apjautājās un sakārtoja garo sabuļādas apmetni.

-    Aukstums, Džereds akmenscieti noskaldīja. Pagājušajā ziemā redzēju, kā cilvēki nosalst, un ari tad, kad vēl biju gandrīz puika. Visi runā par četrdesmit pēdu dziļu sniegu un vēju, kas aurodams nesas no ziemeļiem, bet īstais ienaidnieks ir aukstums. Tas paņem cilvēka dzīvību klusāk nekā Vils. Sākumā cilvēks sāk trīcēt, pēc tam sāk klabēt zobi, tad viņš sāk sist kājas pret zemi un sapņot par karstvīnu un ugunskuru. Tas patiesi ir svilinošs. Nekas tā nesvilina kā aukstums, bet tikai uz mirkli. Tad tas iekļūst cilvēkā un sāk to piepildīt, un jau pēc brīža cilvēkam vairs nav spēku cīnīties pretī. Vieglāk ir apsēsties un aizmigt. Runā, ka pirms nāves cilvēks nejūtot nekādu sāpju. Vispirms kļūstot vārgs un miegains, tad sākot zaudēt samaņu, bet beigās viņam liekas, ka grimst siltā pienā. Visai miermīlīgas beigas.

-   Kāda daiļrunība, sīrs Veimārs konstatēja. Nekad nebūtu iedomājies, ka tev tāda piemīt.

-   Man pašam ir gadījies salt, kungs, Džereds atmeta kapuci un ļāva sīram Veimāram kā pieklājas aplūkot skrandas vietās, kur kādreiz bijušas ausis. Zaudēju abas ausis, trīs kāju pirkstu galus un kreisās rokas mazo pirkstiņu. Es vēl viegli tiku cauri. Manu brāli atradām sardzē nosalušu ar smaidu sejā.

Sīrs Veimārs paraustīja plecus.

-   Jāģērbjas siltāk, Džered.

Džereds pavērās uz kundziņu, un vietās, kur mestrs īmons ausu paliekas bija nogriezis, rētas dusmās piesarka.

-   Paskatīsimies, cik silti saģērbsies, kad ziema pienāks. Viņš uzmeta galvā kapuci, apklusa un sakumpa zirga mugurā.

-   Ja Džereds saka, ka pie vainas aukstums… Vils iesāka.

-   Vai šajā nedēļā esi bijis sardzē, Vil?

-   Jā, cienkungs. Nepagāja neviena nedēļa, kad duci reižu nevajadzētu stāties tajā nolāpītajā sardzē. Uz ko viņš tēmēja?

-   Un ko tu domā par Mūri?

-    Norasojis, Vils sarauca pieri. Tagad, kad kungs uz to bija vērsis uzmanību, viņš saprata pavisam skaidri. Viņi nevarēja nosalt, ja Mūris raudāja. Tas nozīmē, ka nebija tik auksts.

Roiss pamāja.

-    Gudrs puisis. Pagājušajā nedēļā bija dažas nelielas salnas, pa brīžam kāds putenis, bet nebija jau tik auksts, lai nosaltu astoņi pieauguši cilvēki. Atgādināšu, ka viņi bija ģērbušies ādās un kažokādās, turklāt ar pajumti blakus un visu nepieciešamo, lai sakurtu uguni. Bruņinieka smaids bija ārkārtīgi pašpārliecināts. Vil, ved mūs turp. Man pašam jāredz tie miroņi.

Neko nevarēja darīt. Pavēle bija dota, un gods lika tai pakļauties.

Vils jāja pa priekšu, un viņa pinkainais zirģelis piesardzīgi lauza ceļu cauri krūmājam.

Iepriekšējā naktī bija uzsnidzis neliels sniedziņš, tāpēc akmeņi un koku saknes slēpās zem garozas, kā gaidot neuzmanīgu un bezrūpīgu soli. Sīrs Veimārs Roiss rindā bija nākamais, un viņa lieliskais, melnais rumaks nepacietīgi sprausloja. Džereds noslēdza kavalkādi vecais kareivis pa ceļam kaut ko murmināja pie sevis.

Krēsla sabiezēja. Skaidrās debesis kļuva koši violetas, pēc brīža veca ziluma krāsā, bet tad jau palēnām melnēja. Parādījās zvaigznes. Uzlēca pusmēness. Vils bija laimīgs, ka ir vismaz kaut kāds gaišums.

-    Mēs noteikti varam kustēties uz priekšu ātrāk, Roiss sacīja, kad mēness bija uzlēcis.

-   Ne jau ar šito zirģeli, Vils iebilda. Bailes ļāva viņam kļūt bezkaunīgam. Varbūt cienkungs vēlas jāt pirmais?

Sīrs Veimārs Roiss neuzskatīja par vajadzīgu atbildēt. Kaut kur mežā iegaudojās vilks.

Vils pajāja zem sena dzelzskoka mezglainajiem zariem un nolēca no zirga muguras.

-   Kāpēc tu apstājies, sīrs Veimārs jautāja.

-   Labāk tālāk iet kājām, cienkungs. Tas ir tepat aiz tā tilta.

Roiss mirkli vilcinājās, domīgu seju lūkodamies tālumā. Kokos čukstēja salts vējš. Platā sabuļādas mantija plīvoja viņam aiz muguras gandrīz kā dzīva būtne.

-   Kaut kas te nav kārtībā, Džereds noburkšķēja.

Jaunais bruņinieks nicīgi pavīpsnāja.

-   Ko tu neteiksi.

-   Vai jūtat? Džereds jautāja. Ieklausieties tumsā.

Vils to juta. Viņš četrus gadus dienēja Naktssardzē, bet vēl nekad nebija piedzīvojis tādas izbailes. Kas tas bija?

-   Vējš. Koki šalc. Vilks. Kura no šīm skaņām tev atņem drosmi, Džered?

Tā kā Džereds neatbildēja, Roiss eleganti izslīdēja no segliem, cieši piesēja rumaku pie kāda zemu augoša zara drošā attālumā no citiem zirgiem un izvilka no maksts garo zobenu. Tā spalā atmirdzēja dārgakmeņi, un mēnessgaismas stars pārslīdēja spožajam asmenim. Tas bija brīnišķīgs ierocis no rūdīta tērauda un no skata pilnīgi jauns. Vils apšaubīja, ka tas jebkad ticis vicināts dusmās.

-   Koki šeit aug cieši, Vils brīdināja. Zobens kavēs jums soli, cienkungs. Labāk ņemiet nazi.

-   Kad man vajadzēs padoma, es pats pavaicāšu, jaunais kungs atcirta. Džered, paliec šeit un sargā zirgus.

Džereds nokāpa no zirga.

-   Mums vajadzēs uguni, tās gaismā es vismaz kaut ko varēšu saskatīt.

-   Tu gan esi stulbenis, vecais! Ja šajā mežā ir ienaidnieki, tad uguns ir pēdējais, kas mums var noderēt.

-    Ir tādi ienaidnieki, kurus uguns var atbaidīt, Džereds sacīja. Lāči, dižvilki un… citas būtnes…

Sīrs Veimārs cieši saknieba lūpas.

-   Nebūs nekādas uguns.

Kapuce aizēnoja Džereda seju, bet Vils saskatīja spīdumu karavīra acīs, kad tas lūkojās uz bruņinieku. Vienu mirkli viņam pat šķita, ka vecais vīrs ķers pēc zobena. Tas bija īss un neglīts, rokturis sviedros izbalējis, asmens no biežās lietošanas kļuvis robains, taču Vils nedotu ne pieci par kundziņa dzīvību, ja Džereds izvilktu to no maksts.

Beigu beigās Džereds novērsās.

-   Ja nebūs, tad nebūs, viņš neskaidri norūca.

Roiss saprata to kā piekrišanu un aizgriezās.

-   Ej pa priekšu! viņš pavēlēja Viļam.

Vils lauzās uz priekšu cauri biežņai, tad sāka kāpt augšup pa nogāzi tilta virzienā, kur viņš zem kādas sekvojas bija atradis savu novērošanas punktu. Zeme zem plānās sniega segas bija mitra un staigna, kājas slīdēja, bet akmeņi un neredzamas saknes centās gājējus paklupināt. Vils spēra soļus bez skaņas. Sev aiz muguras viņš dzirdēja lapu čaukstēšanu, klusas kunga bruņu šķindas, un apslāpētas lamas, kad garais zobens aizķērās aiz koku zariem vai kad viņš uzkāpa uz sava skaistā sabuļādas apmetņa.

Milzīgais sargkoks bija turpat kalna korē, kur Vils to atcerējās esam, un tā zemākie zari pletās nepilnas pēdas augstumā no zemes. Vils, nometies uz vēdera sniegā un dubļos, ieslīdēja zem zariem un palūkojās uz tukšo klajumu lejā.

Sirds krūtis apstājās. Uz bridi viņš pat neuzdrošinājās elpot. Mēnesnīca apspīdēja klajumu, ugunskura pelnus un apsnigušo nojumi, lielo klinti un pa pusei aizsalušo strautiņu. Viss bija tieši tāpat kā pirms dažām stundām.

Tikai cilvēki bija pazuduši vairs nebija neviena miroņa!

-    Svētie dievi! viņš izdzirdēja sev aiz muguras. Sīrs Veimārs Roiss beidzot nokļuva kalna virsotnē, un zobens atsitās pret koka zaru. Ar zobenu rokās viņš stāvēja blakus sargkokam, apmetnis, vējam pieņemoties spēkā, plīvoja, un viņa cēlais siluets zvaigžņu gaismā bija redzams visiem, kam ir acis.

-    Metieties zemē! Vils čukstus pieprasīja. Kaut kas nav tā, kā vajadzētu.

Roiss nekustējās. Viņš palūkojās uz tukšo ieleju un iesmējās.

-   Rādās, tavi miroņi ir aizgājuši no apmetnes.

Viļam aprāvās balss. Viņš pūlējās atrast vārdus, taču nespēja. Tas nebija iespējams. Viņa skatiens šaudījās šurpu turpu pa pamesto apmetni un apstājās pie cirvja. Lielais kaujas cirvis ar asmeņiem uz abām pusēm joprojām neskarts mētājās turpat, kur viņš to bija redzējis iepriekšējo reizi. Vērtīgs ierocis…

-    Celis kājās, Vil! sīrs Veimārs nokomandēja. Tur neviena nav. Nav vajadzības slēpties zem krūma.

Vils negribīgi paklausīja.

Sīrs Veimārs neapmierināts uzlūkoja padoto.

-    Es neiešu atpakaļ uz Melno pili ar izgāšanos savā pirmajā reidā. Mēs tos cilvēkus atradīsim. Viņš paraudzījās apkārt. Kāp kokā, un aši! Meklē uguni!

Ne vārda neteicis, Vils novērsās. Nebija jēgas strīdēties. Vēja virziens mainījās, un tagad, likās, tas pūta tieši viņam cauri. Viņš piegāja pie pelēkzaļā sargkoka un sāka rāpties. Drīz vien rokas bija lipīgas no sveķiem un viņš starp skujām jau bija pazudis skatienam. Bailes krājās viņa vēderā kā ēdiens, ko nav iespējams sagremot. Kareivis noskaitīja lūgšanu meža dievam un izvilka no maksts dunci. Lai abas rokas būtu brīvas kāpšanai, viņš sakoda asmeni zobos aukstā tērauda garša deva zināmu mierinājumu.

Pēkšņi kungs lejā iesaucās:

-   Kas tur nāk?

Vils saucienā saklausīja nedrošību. Viņš mitējās rāpties, ieklausījās un vēroja.

Mežs neatbildēja: lapu čaboņa, strautiņa ledainā čalošana, tāls sniega pūces brēciens.

Bet svešie netrokšņoja.

Ar acs kaktiņu Vils pamanīja kustību. Cauri mežam slīdēja blāvas ēnas. Pagriezis galvu, viņš tumsā ievēroja baltu ēnu, kas tūlīt pat nozuda. Zari vējā liegi šūpojās, trīdamies cits pret citu ar kokainiem pirkstiem. Vils pavēra muti, lai brīdinātu kungu, bet vārdi šķita sasalstam mutē. Var jau būt, ka viņš bija kļūdījies. Varbūt tas bija tikai putns, atspīdums sniegā, mēnesnīcas rotaļa. Ko tad īsti viņš bija redzējis?

-   Vil, kur tu esi? sīrs Veimārs uzsauca. Vai tu kaut ko redzi? Viņš pēkšņi kļuva piesardzīgs un lēni pagriezās ar zobenu rokā. Arī viņš droši vien juta to pašu ko Vils, taču nekas nebija redzams. Atbildi man! Kāpēc ir tik auksts?

Patiešām bija auksts. Vils trīcēdams stiprāk pieķērās zaram un cieši piespieda seju pie koka stumbra. Uz vaiga jutās saldie, lipīgie sveķi.

No meža tumsības iznāca ēna un nostājās Roisa priekšā. Stāvs bija liela auguma, izdēdējis kā vecs skelets ar piena bālu miesu. Bruņas likās mainām krāsu: te tās bija baltas kā tikko uzsnidzis sniegs, te melnas kā ēna, bet viscaur izraibinātas ar tumšiem pelēkzaļiem raibumiem koku krāsā. Ar katru stāva soli plankumi ņirbēja kā mēnessgaisma ūdens viļņos.

Vils dzirdēja sīru Veimāru Roisu ar garu šņācienu izelpojam.

-  Nenāc tuvāk, kundziņš brīdināja, un viņa balss aizlūza kā puikam. Viņš atmeta mantiju pāri pleciem, lai brīvi varētu piekļūt ieročiem, un satvēra zobenu abās rokās. Vējš bija mitējies. Bija stindzinoši auksts.

Svešais nedzirdamiem soļiem slīdēja uz priekšu. Viņa rokās bija zobens, kādu Vils vēl nekad nebija redzējis. Neviens cilvēks nespēja izkalt tādu asmeni. Mēnesnīcā tas atdzīvojās, kļuva caurspīdīgs kā kristāls un bija tik plāns, ka šķita izgaistam, kad to uzlūkoja no šķautnes. Ierocis tikko manāmi vizēja blāvi zilā tonī, spokaina gaisma rotaļājās gar tā malām, un Vils saprata, ka tas ir asāks par jebkuru bārdasnazi.

Sīrs Veimārs sagaidīja svešo varonīgi.

-   Uzdejosim!

Aizstāvoties viņš pacēla zobenu augstu virs galvas. Rokas trīcēja no tā svara vai varbūt no aukstuma. Tajā mirklī, Vils nodomāja, viņš no zēna pārvērtās Naktssardzes kareivī.

Svešais apstājās. Vils redzēja viņa acis: zilas, dziļas, daudz zilākas un dziļākas par jebkura cilvēka acīm, tik zilas, ka svilināja kā ledus. Acu skatiens apstājās pie trīcošā, paceltā zobena un vēroja, kā saltā mēnessgaisma slīd pa tēraudu. Vils uz mirkli jau uzdrīkstējās cerēt to labāko.

Viņi klusītēm izslīdēja no ēnām. Sākumā divi, tad trīs… četri… pieci… Sīrs Veimārs droši vien juta aukstumu, kas nāca no viņiem, taču pašus ne redzēja, ne dzirdēja. Viļam vajadzēja brīdināt, jo tas bija viņa pienākums un arī viņa nāve, ja viņš to būtu darījis. Viņš noskurinājās, ciešāk pieķērās kokam un cieta klusu.

Bālais zobens mirdzēdams pāršķēla gaisu.

Sīrs Veimārs to sagaidīja ar tēraudu. Asmeņiem satiekoties, neatskanēja parastā šķindoņa, kad dzelzs atsitas pret dzelzi, bija tikai spalga, smalka skaņa, ko tikko varēja sadzirdēt, kā ievainota dzīvnieka smilksts. Roiss atvairīja otro cirtienu, trešo un soli atkāpās. Sekoja vēl viena cirtienu brāzma, un Veimārs atkal soli atkāpās. Viņam aiz muguras, pa kreisi un pa labi visapkārt pacietīgi stāvēja sekotāji. Klusi, bez sejām, taču ņirbošie raibumi uz smalkajām bruņām ļāva viņiem kļūt neredzamiem uz meža fona. Pagaidām tie negrasījās iejaukties cīniņā.

Atkal un atkal zobeni satikās, līdz Viļam gribējās aizspiest ausis, lai nedzirdētu savādo, sāpju pilno žvadzoņu. Sīrs Veimārs jau no piepūles elsa, un viņa elpa tvanoja mēnesnīcā. Viņa zobens bija nosarmojis balts, kamēr svešā zobens dejoja blāvi zilganā gaismā.

Te pēkšņi Roisa pretsitiens nāca mirkli par vēlu, un blāvais zobens iecirtās bruņās zem viņa rokas. Jaunais kungs sāpēs iekliedzās. Cauri bruņu pinuma gredzeniem izšļācās asinis. Tās aukstumā kūpēja, bet lāses, nokritušas sniegā, šķita sarkanas kā uguns. Sīrs Veimārs ar plaukstu satvēra brūci, un zamšādas cimds piemirka ar asins sarkanumu.

Svešais kaut ko sacīja valodā, ko Vils nesaprata, viņa balss atgādināja ledus krakšķēšanu uz ezera, bet vārdi izklausījās kā izsmiekls.

Sīrs Veimārs saņēmās niknumu.

Par Robertu! viņš iekliedzās, rēkdams ar abām rokām pacēla sarmas klāto zobenu un ar visu tā svaru trieca to pretinieka virzienā. Svešais atvairīja cirtienu gandrīz bez piepūles.

Kad asmeņi saskārās, tērauds sašķīda.

Kliedziens atbalsojās naksnīgajā mežā, bet zobens sadrupa simtiem trauslās lauskās un nolija zemē kā adatu lietus. Roiss kliegdams nokrita uz ceļiem un ar rokām aizsedza acis. Starp pirkstiem plūda asinis.

Vērotāji kā pēc komandas metās uz priekšu. Nāvīgā klusumā zobeni cēlās un krita. Tā bija salta slepkavošana. Blāvie asmeņi grieza bruņas tā, it kā tās būtu no zīda. Vils aizvēra acis. Kaut kur tālu lejā viņš dzirdēja

svešo balsis un smieklus, tik asus kā lāstekas. Kad pēc laba brīža viņš saņēma drosmi atkal palūkoties lejup, uz kalna kores neviena nebija.

Viņš palika kokā, baidīdamies pat elpot. Mēness lēni slīdēja pa melno debess jumu. Beigu beigās, kad muskuļus sarāva krampji un pirksti no aukstuma bija kļuvuši stīvi, viņš rāpās lejā. Roisa līķis ar seju uz leju un atmestu roku gulēja sniegā. Biezais sabuļādas apmetnis bija sacirsts kādu duci reižu. Tagad, kad viņš tur tā gulēja, varēja redzēt, cik patiesībā jauns viņš bija. Gluži zēns.

Dažas pēdas tālāk Vils atrada to, kas bija palicis pāri no zobena, gals sašķēlies un savērpies kā koka stumbrs pēc zibens spēriena. Viņš nometās ceļos, piesardzīgi palūkojās apkārt un pacēla atlūzu salauztais zobens kalpos viņam par pierādījumu. Gan jau Džereds zinās, ko ar to darīt, un, ja ne viņš, tad tas Vecais Lācis Mormonts vai mestrs Imons zinās noteikti. Vai Džereds vēl arvien sargāja zirgus? Vajadzēja pasteigties.

Vils piecēlās. Viņa priekšā stāvēja sīrs Veimārs Roiss.

Viņa smalkais apģērbs bija vienas skrandās, seja saplosīta. Zobena atlūza bija caururbusi nu jau neko neredzošo kreisās acs ābolu.

Labā acs bija vaļā. Zīlīte vērās viņā dedzinoši zila. Tā bija redzoša.

Salauztais zobens izkrita no Vila nejūtīgajiem pirkstiem. Viņš aizvēra acis, lai lūgtos. Garas, elegantas rokas aizskāra viņa vaigu, tad sažņaudzās ap kaklu. Rokas bija tērptas smalkos zamšādas cimdos, kas lipa no asinīm, taču pieskāriens bija ledaini auksts.

BRENS

Rīts ausa skaidrs un auksts, ar spirgtumu, kas lika nojaust par vasaras beigām. Viņi, kopā divdesmit jātnieki, rītausmā devās ceļā, lai redzētu, kā cilvēkam tiek nocirsta galva, un Brens, satraukuma pilns, jāja starp viņiem. Šī bija pirmā reize, kad viņš tika uzskatīts par gana pieaugušu, lai varētu doties kopā ar tēvu un brāļiem vērot, kā tiek izpildīts valdnieka spriedums. Tas bija vasaras devītais gads un Brena dzīves septītais gads.

Vīrietis bija sagūstīts netālu no šauriem nocietinājumiem kalnos. Robs uzskatīja, ka viņš ir no mežoņiem, kura zobens zvērējis uzticību Aizmūra karalim Mensam Raideram. Par to iedomājoties vien, Brenam kņudēja visa miesa. Viņš atcerējās pasakas, ko bija stāstījusi vecā auklīte. Mežoņi bija nežēlīgi ļaudis, viņa tika teikusi, vergturi, slepkavas un zagļi, kas pinās ar milžiem un vampīriem, nakts melnumā nolaupīja mazas meitenītes un no pulētiem ragiem dzēra asinis. Viņu sievietes Garajā Naktī gulēja ar svešajiem, lai iznēsātu atbaidošus bērneļus, kas tikai pa pusei bija cilvēki.

Tomēr vīrietis, kas aiz rokām un kājām bija piesiets pie nocietinājuma sienas un gaidīja sprieduma izpildi, bija vecs un izkāmējis, turklāt nebija neko daudz garāks par Robu. Viņš salā bija zaudējis abas ausis un pirkstu, bet ģērbies viscaur melnās drēbēs kā Naktssardzes brāļi, ja neņēma vērā to, ka viņa apģērbs bija noplīsis un nospeķots.

Aukstajā rīta gaisā cilvēka un zirga kūpošā elpa sajaucās kopā, kad tēvs pie sienas pārgrieza virves un izvilka vīrieti visiem priekšā. Robs un Džons stalti un nekustīgi sēdēja zirgu mugurās, bet starp viņiem uz ponija dīžājās Brens un centās radīt iespaidu, ka ir vecāks par saviem

gadiem, un izlikties, ka tas viss jau ir redzēts. Lēns vējiņš pūta cauri nocietinājumu vārtiem. Virs galvas plīvoja Ziemmalas Stārku karogs: pāri ledus baltam laukam joņo pelēks dižvilks. Brena tēvs svinīgi sēdēja zirgā, un viņa garie, brūnie mati plīvoja vējā. īsi apcirptajā bārdā vīdēja sirmums, kas darīja viņu vecāku par saviem trīsdesmit pieciem gadiem. Todien viņa acu skatiens bija nepielūdzams, tāpēc viņš nepavisam nelīdzinājās cilvēkam, kurš vakaros pie uguns klusā balsī stāsta pasakas par Varoņu laikmetu un bērneļiem mežā. Tēvišķīgā sejas izteiksme bija pagaisusi, un Brenam likās, ka tagad viņam ir tāda grimase, kāda piedienējās Ziemmalas Stārkam.

Rīta saltumā tika uzdoti jautājumi un saņemtas atbildes, taču vēlāk Brens neko daudz nespēja atcerēties no tā, kas bija runāts. Beigās viņa tēvs deva pavēli un divi sargi aizstiepa skrandaini pie dzelzskoka bluķa, kas atradās laukuma vidū, un piespieda viņa galvu pie cietā, melnā koka. Valdnieks Edards Stārks nokāpa no zirga, un viņa aizbilstamais Teons Grejdžojs pasniedza zobenu. Zobens tika saukts par Ledu tas bija tik plats kā vīra roka un garāks pat par Robu. Asmens bija no Valīrijas tērauda, kalts burvju smēdē un tik tumšs kā dūmi. Neviens cits metāls tik ilgi nespēja saglabāt asumu kā valīriešu tērauds.

Roba tēvs novilka cimdus un pasniedza tos Džorijam Kaselam, savas Pilssardzes kapteinim. Paņēmis Ledu ar abām rokām, viņš sacīja:

-   Roberta no Barateonu nama, visupirmā sava vārda nesēja, andalu, roinaru, un pirmļaužu karaļa, septiņu valstību pavēlnieka un karaļvalsts aizstāvja vārdā pēc Edarda no Stārku nama, Ziemmalas valdnieka un Ziemeļu uzrauga pavēles es piespriežu tev nāvessodu.

Viņš pacēla milzīgo zobenu augstu virs galvas.

Ārlaulībā dzimušais Brena brālis Džons Sniegs pieliecās tuvāk.

-   Turi poniju ciešāk, viņš pačukstēja. Un nenovērsies. Ja novērsīsies, tēvs to noteikti uzzinās.

Brens turēja poniju cieši un nenovērsās.

Viņa tēvs nocirta vīram galvu ar vienu vienīgu spēcīgu cirtienu, asinis izšļācās sniegā sarkanas kā vīns. Viens no zirgiem saslējās pakaļkājās, un to tikai ar grūtībām izdevās noturēt, lai neauļotu prom. Brens ne acu nenovērsa no asinīm. Sniegs ap bluķi tās alkatīgi uzsūca, kļūdams arvien sarkanāks un sarkanāks.

Galva atsitās pret resnu koka sakni un aizripoja pie Grejdžoja kājām. Teons bija kalsns, deviņpadsmit gadus vecs puisis, kas par visu uzjautrinājās. Viņš iesmējās, uzlika kāju uz galvas un aizspēra to projām.

-   Draņķis, Džons klusi noņurdēja, lai Grejdžojs to nedzirdētu. Viņš uzlika roku Brenam uz pleca, un tas palūkojās uz pusbrāli. Tu turējies lieliski, Džons nopietni paziņoja. Džonam bija četrpadsmit gadu, un viņš jau bija pieredzējis spriedumu izpildes apmeklētājs.

Jājot atpakaļ uz Ziemmalu, laiks šķita vēl aukstāks, kaut arī vējš bija mitējies un saule pakāpusies augstāk. Brens jāja kopā ar brāļiem labu gabalu priekšā galvenajai grupai, un ponijs dabūja krietni vien nopūlēties, lai tiktu līdzi lielajiem zirgiem.

-   Tas dezertieris mira drosmīgi, Robs ieminējās. Viņš bija liela auguma, plecīgs un auga ar katru dienu, turklāt līdzinājās mātei: gaišu ādu, sarkanbrūniem matiem un zilām acīm kā visiem Straujupes Tūlijiem. Katrā ziņā šim vismaz bija drosme.

-   Nē, Džons Sniegs klusi atteica. Tā nebija drosme. Viņš bija vai beigts no bailēm, to varēja redzēt viņa acīs, Stārk.

Džona acis bija tik tumši pelēkas, ka likās gandrīz melnas, tās tikpat kā neko nepalaida garām nepamanītu. Viņš bija vienā vecumā ar Robu, taču abi nepavisam nebija līdzīgi. Džons bija slaiks, savukārt Robs muskuļots, viņš bija tumsnējs, turpretī Robs gaišs, Džons bija graciozs un ātrs, toties pusbrālis spēcīgs un straujš.

Uz Robu šī atbilde neatstāja nekādu iespaidu.

-   Svešie būs pārņēmuši viņa acis, Robs bija gatavs apzvērēt. Viņš nomira cienīgi. Skriesimies līdz tiltam?

-   Lai notiek, Džons atteica, iespieda zirgam sānos papēžus un traucās uz priekšu. Robs nolamājās un metās pakaļ, un abi aizauļoja pa taku, Džons gavilēdams un klaigādams, Robs kluss un apņēmības pilns. Zirgu pakavi šķieda pa gaisu sniega vērpetes.

Brens pat nemēģināja turēties līdzi, jo viņa ponijam tas nebūtu pa spēkam. Viņš bija redzējis skrandaiņa acis un tagad par tām domāja. Pēc brīža Roba smiekli pagaisa, un mežā atkal iestājās klusums.

Zēns bija tik dziļi iegrimis domās, ka nemaz nedzirdēja tuvojamies pārējos, kamēr tēvs nebija piejājis viņam blakus.

-    Vai tev nekas nekaiš, Bren? viņš jautāja, nepavisam nebūdams dusmīgs.

-   Nē, tēvs, Brens atbildēja un pacēla skatienu. Tēvs, ģērbies kažokādās un sēdēdams diženā kara zirga mugurā, slējās virs zēna kā milzis. Robs teica, ka tas vīrs nomiris drosmīgi, bet Džons domā, ka šis bijis nobijies.

-   Un kā domā tu? tēvs apvaicājās.

Brens ieslīga domās.

-   Vai cilvēks var būt drosmīgs, ja ir nobijies?

-   Tā ir vienīgā iespēja cilvēkam būt drosmīgam, tēvs paskaidroja. Vai tu saproti, kāpēc es to izdarīju?

-    Viņš bija mežonis, Brens atsaucās. Viņi nolaupa sievietes un pārdod tās svešajiem.

Tēvs pasmaidīja.

-    Atkal auklīte tev ir stāstījusi pasakas. Patiesībā tas vīrs bija lauzis zvērestu un dezertējis no Naktssardzes. Nav bīstamāku cilvēku par dezertieriem. Viņi zina, ka gadījumā, ja tiks notverti, viņu dzīvība nebūs ne graša vērta, tāpēc neatturēsies ne no viena nozieguma, lai cik neģēlīgs tas būtu. Bet nepārproti mani. Jautājums nebija par to, kāpēc tam vīram bija jāmirst, bet kāpēc tas bija jādara man.

Uz to Brenam nebija ko atbildēt.

-   Karalim Robertam ir bende, viņš nedroši ieminējās.

-   Jā, viņam ir, tēvs piekrita, tāpat kā visiem Tārgārjenas karaļiem pirms viņa. Tomēr mūsu metode ir senāka. Stārku dzīslās vēl arvien rit pirmļaužu asinis, un mēs joprojām uzskatām, ka cilvēkam, kurš piespriež nāvessodu, arī jāpaceļ zobens. Ja tu grasies atņemt cilvēkam dzīvību, tu esi viņam parādā to, ka vari ieskatīties viņam acīs un uzklausīt viņa pēdējos vārdus. Ja tu to nevari, tad šis cilvēks, iespējams, nav pelnījis mirt.

Kādu dienu tu kļūsi par Roba karognesi un pats pārvaldīsi cietoksni. Tu to sargāsi sava brāļa un karaļa vārdā, un tiesas spriešana būs tavā ziņā. Kad šī diena pienāks, tu nedrīksti izjust prieku par šo pienākumu, taču nedrīksti arī novērsties. Valdnieks, kurš slēpjas aiz algota bendes muguras, drīz vien aizmirst, kas vispār ir nāve.

Tajā brīdī kalnā parādījās Džons. Viņš māja ar roku un sauca jātniekiem lejā:

-   Tēvs, Bren, nāciet ātri, skatieties, ko Robs atrada! to teicis, Džons atkal nozuda.

Džorijs piejāja blakus.

-   Vai nepatikšanas, pavēlniek?

-    Šaubu nav, tēvs atbildēja. Nāciet, palūkosim, kādus nedarbus mani dēli pastrādājuši šoreiz.

Viņš palaida zirgu rikšos, un Džorijs, Brens un pārējie viņam sekoja.

Viņi ieraudzīja Robu stāvam upes krastā tilta ziemeļpusē, bet viņam līdzās vēl arvien zirga mugurā sēdēja Džons. Šajā vasaras beigu mēness fazē sniegs bija krietni sasnidzis, un Robs, kapuci atmetis, saules apspīdētiem matiem stāvēja kupenā līdz ceļiem. Viņš kaut ko svārstīja rokās, un zēni klusi, satraukti apspriedās.

Jātnieki uzmanīgi tuvojās pa kupenām, meklēdami stingru pamatu zem kājām uz apsnigušās, nelīdzenās zemes. Džorijs Kasels un Teons Grejdžojs pie zēniem bija pirmie. Grejdžojs pa ceļam smējās un plēsa jokus. Brens dzirdēja, kā viņš noelšas vien.

-    Ak dievi! viņš izsaucās, vienlaikus pūlēdamies noturēt zirgu un tverdams pēc zobena.

Džorijs zobenu jau bija izvilcis.

-   Rob, liec nost! viņš nobļāvās, un viņa zirgs saslējās pakaļkājās.

Robs pasmaidīja un pacēla skatienu no vīstoklīša, ko turēja rokās.

-   Viņa nevienam neko nenodarīs, viņa ir beigta, Robs sacīja. Viņa ir beigta, Džorij.

Brens nu jau dega ziņkārē. Viņš būtu palaidis poniju ātrāk, taču tēvs pie tilta lika nokāpt no zirgiem un tālāk iet kājām. Brens nolēca no ponija un metās skriešus.

Tagad gan Džons, gan Džorijs, gan Teons Grejdžojs arī bija nokāpuši no zirgiem.

-   Septiņas elles, kas tas tāds? Grejdžojs iesaucās.

-   Vilcene, Robs paskaidroja.

-   īsts nezvērs, Grejdžojs piebilda. Paskaties, cik liela.

Brenam vai sirds lēca pa muti laukā, kad viņš, līdz viduklim grimdams kupenās, tuvojās brāļiem.

Pa pusei zem asinīm nošķiestā sniega nāvē bija sabrucis milzīgs, tumšs siluets. Vilcenes pinkainajā kažokā bija iesalis ledus, un no tās kā sieviešu smaržas plūda viegls puvuma smārds. Brens redzēja, kā radības apdzisušajās acīs ložņā tārpi, bet plati ieplestā mute ir pilna ar dzeltenīgiem zobiem. Tie bija tik lieli, ka zēns izbrīnā novaidējās vien. Vilcene bija lielāka par viņa poniju un divreiz lielāka par jebkuru suni viņa tēva stallī.

-   Tas nav nekāds nezvērs, Džons mierīgi atsaucās. Tas ir dižvilks tie ir lielāki par pārējiem.

-   Uz dienvidiem no Mūra dižvilks nav redzēts divsimt gadus.

-   Bet es tagad vienu redzu, Džons atcirta.

Brens novērsa skatienu no briesmoņa un tūdaļ pamanīja vīstoklīti Roba rokās. Brens priecīgi ieaurojās un metās tuvāk. Kucēns bija mazs, pelēki melns spalvu kamoliņš, kuram vēl nebija atvērušās acis. Tas bikstīja ar purnu Robam krūtīs un, klusi smilkstot, meklēja ādas apģērba krokās pienu. Brens piesardzīgi stiepa roku.

-   Nebaidies, Robs drošināja. Vari viņu paglāstīt.

Brens aši un bailīgi noglaudīja kucēnu un aizgriezās, bet Džons teica:

-  Ņem! Pusbrālis ielika zēnam rokās vēl vienu kucēnu. To te ir pieci.

Brens apsēdās sniegā un pieglauda kucēnu pie sejas. Tā kažociņš bija

mīksts un silts.

-   Pēc tik daudziem gadiem dižvilki atkal parādījušies valstībā, norūca staļļmeistars Hūlens. Man tas nepatīk.

-   Tā ir zīme, Džorijs piebilda.

Tēvs sarauca pieri.

-   Tas ir tikai beigts dzīvnieks, Džorij, viņš teica, tomēr izskatījās visai nobažījies. Staigājot ap vilcēni, zem viņa zābakiem gurkstēja sniegs. Vai ir skaidrs, kas to nogalējis?

-   Kaklā kaut kas ir, Robs rādīja, būdams lepns, ka ir atradis atbildi, pirms vēl tēvs pajautājis. Tur, zem žokļa…

Tēvs noliecās, pabāza roku zem dzīvnieka galvas, kaut ko izrāva un pacēla tā, lai to redzētu visi. Tas bija pēdu garš, asiņains brieža raga gabals ar aplauztiem atzariem.

Pēkšņi iestājās klusums. Vīri domīgi lūkojās uz raga atlūzu, un neviens neiedrošinājās ko bilst. Pat Brens juta viņu izbailes, taču neko nesaprata.

Tēvs pameta raga gabalu sāņus un nomazgāja sniegā rokas.

-   Esmu pārsteigts, ka vilcene nodzīvoja vēl tik ilgi, lai apbērnotos, viņa balss pārtrauca klusumu.

-    Varbūt nemaz nenodzīvoja, ierunājās Džorijs. Esmu dzirdējis dažādus stāstus… Varbūt tā kuce jau bija beigta, kad kucēni dzima.

-   Piedzimt mironim, kāds no vīriem piemetināja, tā gan ir neraža.

-   Vai nav vienalga, Hūlens novilka. Tāpat viņi visi drīz vien būs pagalam.

Brens pārbijies gandrīz iekliedzās.

-   Agrāk vai vēlāk, Teons Grejdžojs piekrita un pacēla zobenu. Padod to lopu šurp, Bren.

Mazā radībiņa sarosījās, it kā visu būtu dzirdējusi un sapratusi.

-   Nē, Brens spalgi iesaucās. Tas ir mans!

-   Novāc zobenu, Grejdžoj, Robs ieteica, un tajā brīdī, kā jau topošajam pavēlniekam pienākas, viņš atgādināja tēvu, kad tas dod pavēles. Mēs paturēsim tos kucēnus.

-   To tu nevari darīt, puis, Hūlena dēls Hārvins aizrādīja.

-   Nogalināt viņus būtu tikai žēlsirdīgi, Hūlens turpināja.

Brens palūkojās uz tēvu, kā meklēdams glābiņu, bet ieraudzīja vienīgi krunkās sarauktu pieri.

-   Hūlens runā prātīgi, dēls. Labāk ātra nāve nekā smaga aukstumā un badā.

-   Nē! Zēns juta asaras sariešamies acīs, tāpēc novērsās. Viņš negribēja raudāt tēva klātbūtnē.

Robs stūrgalvīgi pastāvēja pie sava.

-    Pagājušajā nedēļā apbērnojās sīra Rodrīka rudā kuce, viņš sacīja. Metiens bija mazs, tikai divi kucēni, tāpēc piena tai droši vien gana.

-   Viņa taču šos saplosīs, kad tie mēģinās zīst.

-   Valdniek Stārk, Džons iesāka. Bija dīvaini viņu dzirdēt uzrunājam tēvu tik oficiāli, tāpēc Brens cerību pilns palūkojās uz pusbrāli. Te ir pieci kucēni, viņš teica tēvam. Trīs puikas, divas meitenes.

-   Un kas par to, Džon?

-    Jums ir pieci īsti bērni, Džons skaidroja. Trīs dēli, divas meitas. Dižvilks ir jūsu nama simbols. Jūsu bērniem jādabū šie kucēni, valdniek.

Brens redzēja, ka tēva sejas izteiksme mainās, bet pārējie vīri saskatās. Tajā mirklī viņš mīlēja Džonu no visas sirds pat septiņu gadu vecumā viņš saprata, ko brālis tikko ir paveicis. Skaits sanāca pareizs tikai tāpēc, ka Džons bija izlaidis pats sevi. Viņš bija pieskaitījis meitas un pat mazulīti Rikonu, bet ne ārlaulībā dzimušo, kam bija uzvārds Sniegs vārds, kādā pēc paražas tika saukti visi tie, kuri bija dzimuši ziemeļos un nelaimīgā kārtā bija piedzimuši paši bez sava vārda.

Tēvs arī visu saprata.

-   Tu pats nevēlies sev kucēnu, Džon? viņš klusi pajautāja.

-   Dižvilks rotā Stārku nama karogus, Džons norādīja. Es neesmu Stārks, tēvs.

Tēvs domīgi uzlūkoja Džonu, bet Robs neļāva iestāties klusumam.

-    Es pats auklēšu savu kucēnu, tēvs, viņš solījās. Es samērcēšu dvieli siltā pienā un ļaušu viņam zīst to.

-   Es arī! Brens piebalsoja.

Valdnieks ilgi un uzmanīgi vēroja dēlus.

-    Viegli pateikt, bet grūti izdarīt. Es jums neļaušu ar šiem niekiem šķiest kalpotāju laiku. Ja gribat kucēnus, jums pašiem būs tie jābaro. Vai skaidrs?

Brens dedzīgi māja ar galvu. Kucēns rokās atkal sarosījās un ar siltu mēli nolaizīja zēna vaigu.

-    Jums kucēni būs labi jāmāca, tēvs turpināja. Jums tie būs jāapmāca! Piķieris šiem nezvēriem klāt neķersies, to es jums saku. Un lai dievi jums žēlīgi, ja pametīsiet tos novārtā, izaudzināsiet negantus vai slikti apmācīsiet. Tie nav suņi, kas lūgsies kārumus vai kurus var padzīt, ja apnīk. Dižvilks var izraut cilvēkam roku no pleca tikpat viegli kā parasts krancis nomiegt žurku. Vai esat droši, ka jums tas ir vajadzīgs?

-   Jā, tēvs, Brens atsaucās.

-   Jā, tēvs, Robs piekrita.

-   Kucēni tomēr var iet bojā, neskatoties uz jūsu pūlēm.

-   Neies, Robs turējās pretī. Mēs neļausim viņiem nomirt.

-    Tādā gadījumā paturiet tos. Džorij, Desmond, paņemiet pārējos kucēnus. Mums jau vajadzēja būt atpakaļ Ziemmalā.

Kad visi bija sakāpuši zirgos un jau devās ceļā, Brens izbaudīja mazās uzvaras saldmi. Zēns kucēnu bija ievīstījis ādās, un tas pa ceļam uz mājām bija siltumā un drošībā. Brens prātoja, kā vilcēnu nosaukt.

Tilta vidū Džons pēkšņi apturēja zirgu.

-   Kas noticis, Džon? tēvs noprasīja.

-   Vai jūs nedzirdat?

Brens dzirdēja vēja šalkas kokos, pakavu dunu uz dzelzskoka dēļiem un sava izsalkušā kucēna smilkstēšanu, taču Džons saklausīja ko citu.

-    Pagaidiet, viņš noteica, apgrieza zirgu un aizauļoja atpakaļ pāri tiltam. Visi noskatījās, kā viņš pie beigtās vilcenes nokāpj no zirga un noliecas sniegā. Jau pēc mirkļa puisis smaidīdams jāja pie pārējiem.

-    Šis droši vien bija aizrāpies prom no citiem, Džons izteica minējumu.

-   Vai arī ticis atgrūsts, tēvs piebilda, palūkojies uz sesto kucēnu. Tā kažoks bija balts, lai gan citi bija pelēki. Viņa acis bija sarkanas kā rītausmā sodītā skrandaiņa asinis. Brenam likās savādi, ka šim kucēnam acis jau atvērušās, kamēr pārējie vēl bija akli.

-   Albīns, Teons Grejdžojs ar sausu humoru novilka. Šis būs beigts vēl ātrāk nekā citi.

Džons Sniegs apveltīja tēva uzraugu ar ilgu, saltu skatienu.

-   Domāju, ka nebūs vis, Grejdžoj, viņš noteica. Jo tas pieder man.

KETLĪNA

Ketlīnai nekad nebija paticis šis dievmežs.

Tālu dienvidos Straujupē pie Trejžubures Sarkanā Atzara viņa bija piedzimusi kā Tūlija. Tur dievmežs bija kā gaišs un plašs dārzs, kur augsti sarkankoki pleta raibas ēnas pār skanīgām tērcēm, neredzamās ligzdās dziedāja putni un gaisā virmoja ziedu smarža.

Ziemmalā dieviem bija pavisam citāds mežs. Tā bija tumša, pirmatnēja vieta trīs akrus liels sens mežs, kas palicis neskarts desmit tūkstošus gadu tāpat kā drūmā pils, kuras mūri slējās mežam apkārt. Sarkankoki te neauga. Šajā mežā auga ietiepīgas sekvojas, bruņojušās ar pelēkzaļām skuju adatām, vareni ozoli un dzelzskoki, kas bija tik veci, cik pati karaļvalsts. Šeit resni, melni stumbri bija saauguši cieši kopā, bet to izvītie zari savērpušies ciešā kupolā, savukārt negantās saknes cīkstējās pazemē. Te valdīja dziļš klusums un nomācošas ēnas, bet dieviem, kas te mita, nebija vārdu.

Tomēr viņa zināja, ka šovakar atradīs vīru tieši tur ik reizi, atņēmis kādam dzīvību, viņš vēlāk meklēja dievmeža mieru.

Ketlīna bija svaidīta septiņām eļļām un vārdu guvusi veselā gaismas varavīksnē, kas pildīja Straujupes svētnīcu. Viņa bija no Uzticamajiem tāpat kā viņas tēvs, vectēvs un vecvectēvs. Viņas dieviem bija vārdi, un to sejas bija tikpat pazīstamas kā vecāku sejas.

Pielūgsme nozīmēja septonu ar kvēpināmo trauku, vīraka smaržu, septiņskaldņu kristālu, kas laistījās gaismā, balsis, kas vienojās dziesmā. Tūliji kopa dievmežu tāpat kā visas dižās dzimtas, tomēr tā bija tikai vieta, kur pastaigāties, palasīt vai atlaisties saulē. Pielūgsme notika septā.

Tieši viņas dēļ Neds bija uzcēlis mazo septu, kur viņa varēja dziedāt visām septiņām dieva sejām, toties Stārku dzīslās vēl ritēja pirmļaužu asinis un viņu dievi bija no tā paša meža, kam piederējās izzudušie mežabērni.

Meža vidū auga sens sejaskoks, noliecies pār dīķi, kurā vizēja melns un auksts ūdens. Neds to sauca par sirdskoku. Sejaskoka stumbrs bija balts kā izbalējuši kauli, bet lapas sarkanas kā tūkstošiem asinīm notraipītu roku. Diženā koka stumbrā bija iegrebta seja ar domīgiem un grūtsirdīgiem vaibstiem, bet dziļi iegrieztās acis bija piesarkušas no sakaltušiem sveķiem un savādi vērīgas. Acis bija ļoti senas, senākas par pašu Ziemmalu. Ja leģendas nemeloja, tad tās bija redzējušas, kā Brendons Namdaris iemūrē pirmo akmeni, un noskatījušās, kā tam apkārt uzslējās pils granīta sienas. Mēļoja, ka mežabērni sejas kokos grebuši jau vairākus gadsimtus, pirms pāri šaurajai jūrai atnāca pirmļaudis.

Dienvidos sejaskoki bija izcirsti jau pirms tūkstoš gadiem, izņemot Seju salu, kur tos klusēdami uzmanīja zaļie ļaudis. Te viss bija citādi. Katrā pilī bija dievmežs, katrā dievmežā pa sirdskokam, bet katram sirdskokam seja.

Ketlīna ieraudzīja vīru sēžam uz apsūnojuša akmens zem sejaskoka. Lielo zobenu Ledu viņš bija šķērsām ielicis klēpī un mazgāja asmeni ūdenī, kas bija tik melns kā nakts.

Dievmežā zemi klāja tūkstoš gadu bieza sūnu kārta, kas uzsūca viņas soļu troksni, taču sejaskoka sarkanās acis šķita sekojam ikvienai viņas kustībai.

-   Ned, viņa klusi uzsauca.

Viņš pacēla galvu un palūkojās nācējā.

-   Ketlīna, tas noteica. Balss likās tāla un nopietna. Kur ir bērni?

To viņš vaicāja vienmēr.

-   Virtuvē. Strīdas par vārdiem, ko dot kucēniem. Viņa izklāja apmetni zemē un apsēdās pie dīķa ar muguru pret sejaskoku. Ketlīna juta, ka koka acis viņu vēro, taču kā prazdama centās nelikties par to ne zinis. Ārija kucēnā jau ir iemīlējusies, Sansa sajūsmināta priecājas, bet Rikons vēl nezina, ko darīt.

-   Vai viņš baidās? Neds jautāja.

-   Mazliet, sieviete atzina. Viņam taču ir tikai trīs gadi.

Neds sarauca pieri.

-   Viņam jāmācās skatīties acīs savām bailēm ne jau visu mūžu viņam būs trīs gadi. Turklāt ziema nāk.

-   Jā, Ketlīna piekrita.

Šie vārdi viņai uzdzina šermuļus kā vienmēr. Tie bija Stārka vārdi. Katrā slavenajā namā bija savi vārdi. Dzimtas moto, pārbaudes akmeņi, lūgšanas, viņi slavināja savu godu un uzvaras, solīja lojalitāti un taisnību, zvērēja uzticību un solījās būt drosmīgi. Visi, izņemot Stārkus. Ziema nāk, vēstīja Stārka vārdi. Ne jau pirmo reizi viņa ievēroja, ka šie ziemeļnieki ir dīvaini ļaudis.

-    Dezertieris nomira cienīgi, tas man jāatzīst, Neds sacīja. Vienā rokā viņš turēja eļļā samērcētu ādas strēmeli un runādams ar to viegli pulēja asmeni, līdz tas ieguva tumšu spīdumu. Es priecājos par Brenu, tu vari ar viņu lepoties.

-    Es vienmēr esmu lepna par viņu, Ketlīna atteica, vērodama zobenu, ko pulēja vīrs. Vietās, kur metāls kalšanas laikā bija ticis locīts simtiem reižu, viņa dziļi tērauda virsmā saskatīja vizmu. Ketlīna nebija zobenu cienītāja, taču nevarēja noliegt, ka Ledum piemita zināms skaistums. Tas bija kalts Valīrijā, vēl pirms Posts iestājās vecajās lēnēs, kad ieroču meistari vienlīdz labi rīkojās ar āmuru un buramvārdiem. Zobenam bija četrsimt gadu, un tas bija tikpat ass kā dienā, kad tika izkalts. Arī zobena vārds nāca līdzi no tām dienām tas bija mantojums no Varoņu laikmeta, kad Stārki ziemeļos bija karaļi.

-    Viņš šogad bija ceturtais, Neds drūmi novilka. Tas nabadziņš pa pusei jau bija sajucis prātā. Kaut kas viņu bija pārbiedējis tik ļoti, ka manus vārdus nemaz neuztvēra. Viņš nopūtās. Bens raksta, ka Naktssardzes spēki ir kļuvuši par tūkstoš vīriem mazāki, un ne jau tikai dezertēšana ir pie vainas. Viņi zaudē vīrus arī reidos.

-   Mežoņi uzbrūk? Ketlīna gribēja zināt.

-    Kas gan cits? Neds pacēla Ledu un visā garumā nopētīja vēso tēraudu. Un kļūs arvien ļaunāk. Pienāks diena, kad man nekas cits neatliks, kā savākt visus karotājus un jāt uz ziemeļiem, lai reizi par visām reizēm tiktu galā ar Aizmūra karali.

-   Aiz Mūra? Šī doma vien lika Ketlīnai noskurināties.

Neds redzēja šausmas sievas acīs.

-   No Mensa Raidera mums nav jābaidās.

-    Bet aiz Mūra ir tumšāki spēki. Viņa pāri plecam palūkojās uz sirdskoka balto stumbru un sarkanajām acīm, kas vēroja, klausījās un domāja savas ilgās, nesteidzīgās domas.

Vīrs mīļi pasmaidīja.

-    Tu pārāk klausies pasakās, ko stāsta auklīte. Svešie sen ir izmiruši tāpat kā mežabērni jau pirms astoņiem tūkstošiem gadu. Mestrs Lūvins teiktu, ka tādi svešie vispār nekad nav dzīvojuši. Neviena dzīva dvēsele viņus nekad nav redzējusi.

-   Līdz šim ritam neviens nebija redzējis arī dižvilku, Ketlīna atgādināja vīram.

-    Man nevajadzēja strīdēties ar Tūliju, viņš skumji pasmaidīja un iebāza Ledu makstī. Tu taču nenāci šurp, lai atstāstītu pasakas. Zinu, cik ļoti tev nepatīk šī vieta. Kas tad noticis, kundze?

Ketlīna saņēma vīra roku.

-    Šodien pienāca smagas ziņas, mans kungs. Negribēju tevi nomākt, pirms pats nebūsi šķīstījies. Triecienu mīkstināt nebija nekādas iespējas, tāpēc viņa runāja skaidru valodu. Man ļoti žēl, mīļais… Džons Arins ir miris.

Neds ieskatījās sievai acīs, un viņa, kā iepriekš zinājusi, saprata, cik smagi viņam šobrīd ap sirdi. Jaunībā Neds bija medījis Ligzdā, un valdnieks Arīns, kuram nebija bērnu, kļuva Nedam un viņa draugam Robertam Barateonam gluži vai par otro tēvu. Kad Trakais ķēniņš Airīss II Tārgārjens bija pieprasījis viņu galvas, Ligzdas valdnieks bija pacēlis savus karogus ar mēnesi un vanagu, lai uzsāktu dumpi, bet nebija nodevis tos, ko bija apņēmies saudzēt.

Un kādā jaukā dienā pirms piecpadsmit gadiem viņa otrais tēvs bija kļuvis Nedam arī par brāli, jo abi stāvēja blakus Straujupes septā, lai ņemtu par sievām valdnieka Hostera Tūlija meitas.

-   Džons… viņš iesāka. Vai ziņas ir ticamas?

-   Vēstuli bija rakstījis Roberts pats ar savu roku, un uz tās bija karaļa zieģelis. Es tev to pataupīju. Viņš raksta, ka valdnieks Arīns aizgājis ātri, pat dižmestrs Pīsels bijis bezspēcīgs, taču viņš sagādājis magoņu pienu, tāpēc Džons neesot ilgi cietis.

-  Tas laikam tāds sīks žēlsirdības žests, viņš noteica. Ketlīna redzēja sēras vīra acīs, taču pat šajā brīdī viņš vispirms iedomājās par sievu. Bet kā ar tavu māsu? viņš jautāja. Un ar Džona dēlu? Vai par tiem viņš kaut ko raksta?

-    Vēstulē teikts, ka viņiem nekas nekait un viņi esot atgriezušies Ligzdā, Ketlīna atbildēja. Būtu nu viņi labāk devušies uz Straujupi. Ligzda ir kalnaina un vientulīga, turklāt tā tomēr ir viņas vīra zeme, nevis pašas. Par valdnieku Džonu viņai atgādinās katrs akmens, es pazīstu savu māsu. Viņai vajadzīgs ģimenes siltums un draugu loks.

-   Tavs tēvocis gaida Ielejā, vai ne? Dzirdēju, ka Džons viņu iecēlis par Vārtu bruņinieku?

Ketlīna pamāja.

-   Brindens viņas un zēna labā darīs visu, kas viņa spēkos. Tas ir zināms mierinājums, taču…

-    Dodies pie viņas, Neds piedāvāja. Ņem līdzi bērnus, piepildi zāles ar troksni, čalām un smiekliem. Viņas dēlam vajadzīga citu bērnu klātbūtne, un Lisai arī nevajadzētu palikt vienai ar savām sērām.

-   Droši vien, ka es varētu tā darīt, Ketlīna teica. Vēstulē vēl bija šis tas teikts. Karalis jāj uz Ziemmalu, lai satiktu tevi.

Nedam bija vajadzīgs mirklis, lai aptvertu sievas teikto, taču, kad viņš visu bija sapratis, tumsa izzuda no skatiena.

-   Roberts dodas šurp?

Ketlīna pamāja, un Neda sejā atplauka smaids. Ketlīna labprāt būtu dalījusies ar vīru priekā, taču pagalmā bija dzirdējusi runas, ka sniegā atrasts beigts dižvilks ar brieža raga atlūzu kaklā. Šausmas lodāja viņā kā čūska, tomēr sieviete piespieda sevi uzsmaidīt mīļotajam cilvēkam, kurš neticēja zīmēm.

-    Es zināju, ka tas tevi iepriecinās, viņa teica. Vajadzētu aizsūtīt ziņu tavam brālim pie Mūra.

-    Jā, protams, Neds piekrita. Bens arī gribētu ierasties. Jāpasaka mestram Lūvinam, lai aizsūta savu visātrāko putnu. Viņš pietrūkās kājās un piecēla arī sievu. Nolādēts, cik gadu pagājis? Un tas ir vienīgais, ko viņš atraksta? Vai vēstulē ir teikts, cik viņam būs pavadoņu?

-   Domāju, ka vismaz simt bruņinieku ar visiem kalpotājiem, turklāt tikpat daudz brīvjātnieku. Serseja ar bērniem brauc viņam līdzi.

-   Tas nozīmē, ka Roberts neskries pa galvu, pa kaklu, Neds noteica. Tas ir pat labi mums būs vairāk laika sagatavoties uzņemšanai.

-   Karalienes brālis arī ir starp viņiem, Ketlīna ieminējās.

Neds saviebās. Ketlīna zināja, ka starp viņu un karalienes ģimeni nekāda kvēlā mīlestība nevaldīja. Lanisteri no Rūdas klintīm vēlu bija pieslējušies Robertam, kad par uzvaru neviens vairs nešaubījās, un viņš to tā īsti arī nebija piedevis.

-   Labi, ja cena par Roberta apciemojumu ir Lanisteru klātbūtne, tad tam tā būs būt. Rādās, ka Roberts paķēris līdzi vai pusi sava galma.

-   Kur dodas karalis, tur seko pavalstnieki, Ketlīna sacīja.

-   Būs jauki redzēt bērnus. Pēdējo reizi, kad šos redzēju, jaunākais vēl sūca Lanisteru bābieša pupu. Cik viņam tagad ir pieci gadi?

-   Princim Tommenam ir septiņi gadi, Ketlīna paskaidroja, tikpat, cik Brenam. Un, Ned, pievaldi mēli. Lanisteru dāma ir mūsu karaliene, turklāt viņa kļūstot ar katru gadu arvien krāšņāka.

Neds saspieda sievas roku.

-   Noteikti uzrīkosim dzīres ar dziedātājiem, un Roberts gribēs pamedīt. Aizsūtīšu Džoriju ar goda sardzi, lai sagaida viņus pie karaļceļa un pavada šurp. Ak dievi! Kā mēs viņus visus pabarosim? Tu teici, ka viņš jau ir ceļā? Nolāpītais mērglis. Ellē viņa karalisko pakaļu!

DINERĪSA

Brālis pacēla tērpu, lai māsa to aplūko.

Tas ir tik skaists! Pieskaries tam, droši! Patausti audumu.

Denija pieskārās kleitai. Audums bija tik gluds, ka likās pirksti skar ūdens virsmu. Viņa nespēja atcerēties, ka kaut reizi būtu vilkusi mugurā apģērbu no tik mīksta auduma. Meitene samulsa un atrāva roku.

-   Vai tas tiešām ir mans?

-   Tā ir dāvana no maģistra Ilīrio, Viserīss smaidīdams sacīja. Brālis tovakar bija labā omā. Tērpa krāsa izcels tavu acu violetos toņus, un tev būs jāizrotājas arī ar zeltu un dažādiem dārgakmeņiem. Ilīrio to ir apsolījis. Šovakar tev jāizskatās kā princesei.

Kā princesei, Denija nodomāja. Viņa sen jau bija aizmirsusi, kā tas ir. Vai varbūt nekad nav zinājusi, kā tas ir?

-   Kāpēc viņš mums tik daudz dod? meitene jautāja. Ko viņš no mums grib?

Jau gandrīz pusgadu viņi dzīvoja maģistra namā, mielojās ar viņa ēdieniem un ļāva viņa kalpiem sevi aprūpēt. Denijai bija trīspadsmit gadu, un viņa bija pietiekami veca, lai saprastu, ka šeit, Pentosas brīvpilsētā, tādām dāvanām vienmēr bija sava cena.

-    Ilīrio nav muļķis, Viserīss atteica. Viņš bija kalsns jauneklis ar nemierīgām rokām un drudžainu skatienu blāvajās ceriņkrāsas acīs. Maģistrs zina, ka es neaizmirsīšu savus draugus, kad būšu ticis tronī.

Denija neatbildēja. Maģistrs Ilīrio tirgojās ar garšvielām, dārgakmeņiem, pūķakaulu un citām precēm. Viņam bija draugi visās deviņās brīvpilsētās un, kā runāja, arī ārpus tām Vīsā Dotrakā un leģendārajās

zemēs pie Nefrīta jūras. Tāpat tika baumots, ka viņam nav bijis tāda drauga, kuru viņš par atbilstošu cenu nevarētu pārdot. Denija ieklausījās valodās uz ielām un dzirdēja dažādas runas, taču neuzdrošinājās iztaujāt brāli, kurš vija savus sapņu tīklus. Viņš kļuva baiss, ja viņam kāds aizdeva dusmas. Viserīss pats par to teica: pamodināt manī pūķi.

Brālis pakāra viņas kleitu blakus durvīm.

-   Ilīrio atsūtīs verdzenes, kas palīdzēs tev nomazgāties. Pacenties nomazgāt no sevis staļļu smaku. Halam Drogo ir tūkstoš zirgu, bet šovakar viņš meklē apseglošanai ko citu. Viserīss vērtējoši nopētīja māsu. Tu vēl arvien met kūkumu. Iztaisnojies! Viņš ar rokām atlieca māsas plecus. Ļauj, lai visi saprot, ka tev tagad ir sievišķīgs augums. Viņa pirksti pārslīdēja pār briestošajām krūtīm un sastinga pie krūtsgala. Šovakar tu nedrīksti mani iegāzt. Ja tu to izdarīsi, tev klāsies plāni. Tu taču nevēlies manī pamodināt pūķi, ko? Brālis sapurināja Deniju, un satvēriena skarbumu vēl pastiprināja viņas apmetņa raupjais audums. Nevēlies, vai ne? viņš atkārtoja.

-   Nē, Denija padevīgi atbildēja.

Brālis pasmaidīja.

-   Labi. Viņš gandrīz vai ar mīlestību noglāstīja Denijas matus. Kad tiks rakstīta manas valdīšanas vēsture, tiks uzsvērts, ka tā sākās šovakar.

Kad brālis bija izgājis, Denija piegāja pie loga un domīgi palūkojās uz līci. Pentosas kantainie ķieģeļu torņi kā melni silueti izcēlās uz saulrieta fona. Viņa dzirdēja, kā sarkanie priesteri dzied, aizdedzot laternas, un noskranduši bērneļi, rotaļādamies aiz pilsētas mūriem, klaigā. Uz mirkli meitene vēlējās būt kopā ar viņiem basām kājām, noskrējusies bez elpas, ģērbusies skrandās, bez pagātnes, bez nākotnes, bez nepieciešamības piedalīties hala Drogo dzīrēs.

Kaut kur aiz rietošās saules un aiz šaurās jūras atradās zeme ar zaļiem pakalniem, ziedošām ielejām un varenām, straujām upēm, kur tumši akmens torņi slējās starp brīnišķīgiem pelēkziliem kalniem, bet bruņās tērpti bruņinieki zem savu pavēlnieku karogiem jāja kaujās. Dotraki to sauca par Rīšu Andāli jeb andalu zemi. Brīvpilsētās tika pieminēta Rietmala un Saulrieta valstības. Viņas brālis to sauca vienkāršāk: mūsu zeme, un šie vārdi viņam bija kā lūgšana ja viņš tos izteiks tik bieži, cik vien spēs, dievi to noteikti sadzirdēs. "Tā zeme ir mūsu, jo tur ir mūsu asinis. Tā ir nodevīgi mums atņemta, bet vienalga ir mūsu un būs mūsu vienmēr. Nē, pūķi nedrīkst apzagt, jo pūķis to atceras."

Pūķis, iespējams, to atcerējās, bet Denija ne. Viņa nekad nebija redzējusi zemi, ko brālis sauca par savējo karaļvalsti otrpus šaurajai jūrai.

Vietas, par kurām viņš runāja, Rūdas klintis un Ligzda, Gaisa dārzi un Arīna ieleja, Dorne un Seju sala -, Denijai bija vien nosaukumi. Viserīsam bija tikai astoņi gadi, kad viņi bija pametuši Karaļa ostu, lai izbēgtu no Uzurpatora uzbrūkošajām armijām, bet Dinerisa bija tikai spiediens mātes dzemdē.

Tomēr reizumis Denija spēja iztēloties šo zemi, jo brālis par to bija daudz stāstījis. Naksnīgs pārbrauciens uz Pūķakmeni, mēnessgaisma rotājas melnajās kuģa burās. Viņas brālis RIgers Trijžubura asiņainajos ūdeņos cīnās pret Uzurpatoru un iet bojā par sievieti, kuru mīl. Karaļa ostu izlaupa valdnieki Lanisters un Stārks, ko Viserīss sauc par Uzurpatora suņiem. Dornes princese Ēlija lūdzas žēlastību, kad Rīgera mantinieks tiek atrauts viņai no krūts un noslepkavots viņas acu priekšā. Nospodrināti pēdējo pūķu galvaskausi tukšiem acu dobuļiem karājas troņa zālē pie sienas, bet Karaļkāvis uzšķērž tēva rīkli ar zelta zobenu.

Denija bija dzimusi uz Pūķakmeņa deviņus mēnešus pēc šā uzbrukuma, kad vasaras vētras plosīšanās draudēja noslaucīt salas cietoksni no zemes virsas. Vētra esot bijusi drausmīga. Tārgārjenu noenkurotā flote tika sašķaidīta druskās, milzīgi akmens bluķi ripojuši no mūriem un gāzušies trakojošajos šauruma ūdeņos. Māte mirusi viņas dzemdībās, un brālis Viserīss to tā arī nebija meitenei piedevis.

Viņa neatcerējās arī Pūķakmeni. Neilgi pirms tam, kad Uzurpatora brālis pacēla buras savas jaunās flotes kuģiem, viņi bija bēguši vēlreiz. Tajā laikā no visām septiņām valstībām viņiem bija palicis tikai Pūķakmens, senā dzimtas mājvieta. Un arī tas ilgi nenoturējās. Garnizons jau bija gatavs pārdot bērnus Uzurpatoram, bet kādu nakti sīrs Vilems Derijs kopā ar četriem uzticamiem vīriem bija ielauzies bērnistabā, nolaupījis abus kopā ar zīdītāju un pacēlis buras, lai nakts tumsā dotos uz Brāvosas krastiem, kur bērni varēja būt drošībā.

Arī sīru Vilemu viņa atcerējās miglaini. Tas bija pusakls, sirms vīrs, liels kā lācis, kurš no slimības gultas aurodams izkliedza pavēles. Viņa kalpi dzīvoja mūžīgās bailēs, taču pret Deniju viņš vienmēr bija laipns. Viņš meiteni sauca par mazo princesi vai jaunkundzi, un viņa rokas bija mīkstas kā veca āda. Viņš nekad necēlās no gultas, kur dienu un nakti ap viņu virmoja slimības smārds karsta, mikla un šķebinoši salkana smaka. Tolaik viņi dzīvoja Brāvosā, lielā mājā ar sarkanām durvīm. Denijai bija pašai sava istaba ar citronkoku aiz loga. Kad sīrs Vilems nomira, kalpi nozaga to mazumiņu naudas, kas viņiem vēl bija atlicis, un drīz vien abi bija izlikti no lielās mājas. Denija rūgti raudāja, kad sarkanās durvis aiz viņiem aizvērās uz visiem laikiem. Tā nu viņi kopš tās dienas klejoja no Brāvosas uz Miru, no Mīras uz Tīrošu un tālāk uz Kohoru, Volanti un Līsu, ilgi neuzkavējoties nevienā no vietām. Brālis to nebūtu pieļāvis. Viņš apgalvoja, ka Uzurpatora algotie slepkavnieki minot viņiem uz papēžiem, lai gan Denija nevienu nebija redzējusi.

Sākumā maģistri, arkoni un tirgoņu vecajie bija priecīgi, ka var aicināt pēdējos no Tārgājeniem savās mājās un pie saviem galdiem, taču gadi ritēja un Uzurpators vēl arvien sēdēja Dzelzs tronī, tāpēc durvis aizcirtās un bērnu dzīve kļuva drūmāka. Laika gaitā viņi bija pārdevuši pēdējās dārglietas, kas abiem bija vēl palikušas, un tagad bija pārdota pat monēta no mātes kroņa. Pentosas alejās un krogos brāli mēdza saukt par ubagu karali. Bet Denija nemaz nealka uzzināt, kā tiek dēvēta viņa.

-   Kādā jaukā dienā mēs to visu atgūsim, māsiņ, Viserīss solīja. Reizēm, to sakot, viņam trīcēja rokas. Dārgakmeņus un zīdu, Pūķakmeni un Karaļa ostu, Dzelzs troni un septiņas valstības visu, kas mums atņemts, mēs atgūsim.

Viserīss dzīvoja tikai šai dienai. Toties Dinerīsa alka atgūt vienīgi lielo namu ar sarkanajām durvīm un citronkoku pie loga bērnību, ko viņa nemaz netika iepazinusi.

Pie durvīm atskanēja kluss klauvējiens.

-   Ienāciet! Denija atsaucās, pagriezdama muguru logam. Ienāca Ilīrio kalpones, paklanījās un ķērās pie darba. Tās bija verdzenes, ko maģistram bija uzdāvinājis kāds no daudzajiem dotraku draugiem. Pentosas brīvpilsētā verdzība nepastāvēja, taču viņas tik un tā bija verdzenes. Vecā sieviete, sīka un pelēka kā pele, nekad nebilda ne vārda, taču viņu pilnībā aizstāja meitene. Tā bija Ilīrio iecienītākā verdzene, sešpadsmit gadus vecs gaišmatains skuķis, kas strādājot bez mitas vāvuļoja.

Viņas pielēja vannu ar karstu ūdeni, ko sanesa no virtuves, un piejauca tam smaržīgas eļļas. Meitene pārvilka raupjo kokvilnas tuniku Denijai pāri galvai un palīdzēja iekāpt vannā. Ūdens bija verdoši karsts, taču Dinerīsa nevairījās un nekliedza viņai patika karstums, tas ļāva justies tīrai. Turklāt brālis viņai bieži bija teicis, ka Tārgārjenam nekad nevar būt par karstu. "Mūsu nams ir pūķa nams," viņš mēdza teikt. "Uguns ir mūsu asinīs."

Večiņa klusējot izmazgāja Denijas garos, sudrabaini gaišos matus un maigi tos izķemmēja. Savukārt meitene berza Denijas muguru un kājas, stāstot, kāda laime viņu sagaida.

-    Drogo ir tik bagāts, ka pat viņa vergiem ir zelta apkaklītes. Viņa halasārā ir simttūkstoš jātnieku, bet viņa pilī, kas atrodas Vīsā Dotrakā, ir divsimt istabu un visām durvis no tīra sudraba.

Ar to vēl nebija gana. Viņa klāstīja, cik hals esot glīts vīrietis, tik slaids un dedzīgs, bezbailīgs kaujā, labākais jātnieks, kāds jelkad sēdies zirgā, un nekļūdīgs loka šāvējs. Dinerīsa viņas stāstījumu nepārtrauca. Viņa allaž bija uzskatījusi, ka apprecēsies ar Viserīsu, kad būs sasniegusi vajadzīgo vecumu.

Gadsimtiem ilgi Tārgārjeni bija piekopuši laulības brāļu un māsu starpā kopš tiem laikiem, kad īgons Iekarotājs ņēma par līgavām savas māsas. Viserīss tūkstošiem reižu viņai bija teicis, ka šī tradīcija jāturpina, jo viņu asinis bija karaļu asinis, Valīrijas zelta asinis un pūķu asinis. Pūķi nebrāļojās ar zemākas kārtas zvēriem, un Tārgārjeni nejauca savas asinis ar zemākas dzimtas ļaudīm. Un tagad Viserīss bija ieplānojis pārdot viņu pilnīgam svešiniekam, barbaram.

Kad Denija bija tīra, verdzenes palīdzēja viņai izkāpt no vannas un noslaucīties. Skuķis sukāja viņas matus, līdz tie mirdzēja kā izkausēts sudrabs, savukārt veča svaidīja viņas miesu ar smaržām, kas iegūtas no dotraku ieleju ziediem pa triepienam uz katras rokas, aiz ausīm, uz krūšu galiem un pēdējo uz lūpām, kas rotājās viņai starp kājām. Kalpones ietērpa Deniju šķidrautos, ko bija atsūtījis maģistrs Ilīrio, un sulīgas purpurkrāsas zīda kleitā, lai izceltu violetos toņus viņas acīs. Jaunākā verdzene uzvilka Denijai kājās apzeltītas sandales, bet vecākā tikmēr nostiprināja matos diadēmu un abas rokas izrotāja ar zelta rokassprādzēm, kas bija greznotas ar ametistiem. Visbeidzot nāca apkakle ar seniem valīriešu simboliem izrakstīts smags zelta loks.

-    Tagad tu izskaties kā princese! meitene aizelsusies noteica, kad darbs bija galā. Denija ieskatījās apsudrabotajā spogulī, ko Ilīrio bija tālredzīgi viņai sarūpējis. "Princese," viņa nodomāja un atcerējās, ko kalpone bija teikusi, hals Drogo ir tik bagāts, ka pat viņa vergiem ir zelta apkakles. Viņu pēkšņi pārņēma drebuļi, un zosāda pārklāja kailās rokas.

Brālis gaidīja vēsajā vestibilā viņš sēdēja uz baseina malas un ar roku skalināja ūdeni. Kad Denija iznāca, viņš piecēlās un vērtējoši nopētīja māsu.

-   Apstājies tur! viņš pavēlēja. Pagriezies! Jā, labi. Tu izskaties…

-    Karaliski, sacīja maģistrs Ilīrio, iznākdams no arkas. Neskatoties uz raženo augumu, viņš kustējās ārkārtīgi graciozi. Zem brīvi krītošā ugunssarkanā zīda apģērba ļumēja tauku krokas. Katrā pirkstā mirdzēja pa dārgakmenim, un viņa kalps bija saziedis šķelto, dzeltenīgo bārdu ar eļļu tā, ka tā mirdzēja kā īsts zelts. Lai Gaismas dievs lej pār tevi svētību šajā laimes pilnajā dienā, princese Dinerīsa, maģistrs sacīja, saņemdams viņas roku, un nolieca galvu, atiezdams līkus, dzeltenus zobus, kas pavīdēja starp zelta bārdas šķipsnām. Tā ir vīzija, gaišība, vīzija, viņš uzrunāja Denijas brāli. Drogo būs sajūsmā.

-    Viņa ir pārāk kaulaina, Viserīss iebilda. Viņa mati, tikpat sudrabaini gaiši kā Denijai, bija cieši saņemti uz pakauša un nostiprināti ar pūķakaula saspraudi. Šāds matu sakārtojums piešķīra viņam nelokāmu izskatu un izcēla skarbos, kalsnos sejas vaibstus. Uzlicis roku uz zobena, ko viņam bija aizlienējis Ilīrio, brālis ieminējās: Vai droši zini, ka halam Drogo patīk tik jaunas meitenes?

-   Viņai ir īpašas asinis. Un viņa halam ir gana pieaugusi, Ilīrio mierināja ne jau pirmo reizi. Paskaties uz viņu: sudrabaini zeltaini mati, tik violetas acis… viņā rit vecās Valīrijas asinis, nav šaubu, nav šaubu… un viņa ir augstdzimusi vecā karaļa meita un topošā karaļa māsa. Viņa nevar nepatikt mūsu Drogo.

Kad maģistrs atlaida roku, Dinerīsa pamanīja, ka ir sākusi trīcēt.

-   Laikam gan, nepārliecināti piekrita brālis. Mežoņiem ir perversa gaume zēni, zirgi, aitas…

-   Pacenties par to neieminēties Drogo klātbūtnē, Ilīrio ieteica.

Denijas brāļa ceriņkrāsas acīs uzliesmoja dusmas.

-   Vai uzskati mani par muļķi?

Maģistrs vieglītēm paklanījās.

-   Es uzskatu tevi par karali, un karaļiem trūkst parasta cilvēka piesardzības. Lūdzu piedošanu, ja esmu aizvainojis. Viņš pagriezās un sasita plaukstas, lai pasauktu nesējus. Pentosas ielās valdīja piķa melna tumsa, kad viņi devās ceļā Ilīrio smalkiem grebumiem rotātajās nestuvēs. Divi kalpi, nesdami greznas eļļas laternas ar gaišzila stikla skaldnēm, gāja pa priekšu, lai izgaismotu ceļu, bet ducis spēcīgu vīru uz pleciem balstīja nestuvju kārtis. Aiz aizkariem bija silti un mājīgi, bet Denija pat cauri smaržām saoda Ilīrio bālās miesas smaku.

Viņas brālis, blakus izgāzies uz spilveniem, nesaoda neko viņa domas bija otrā pusē šaurajai jūrai.

-    Mums pat nevajadzēs visu viņa halasāru, Viserīss spriedelēja. Viņa pirksti spēlējās ar aizlienētā zobena rokturi, lai gan Denija zināja, ka brālis nekad tā īsti zobenu nav lietojis. Ar desmit tūkstošiem varētu pietikt septiņas valstības es izmēzīšu ar desmit tūkstošiem dotraku bļauru. Karaļvalsts sacelsies likumīgā karaļa vārdā. Tīreļa, Sarkanvīni, Dārija, Grejdžoja tur Uzurpatoru mīl tikpat ļoti kā es. Dornišas vīri alkst atriebt Ēliju un viņas bērnu. Vienkāršie ļaudis arī būs ar mums viņi raud gaužas asaras pēc sava karaļa. Viņš nemierīgi palūkojās uz Ilīrio. Tā taču ir, vai ne?

-   Tie ir tavi ļaudis, un viņi tevi mīl, maģistrs Ilīrio draudzīgi noteica. Visos karaļvalsts cietokšņos vīri paceļ kausus par tavu veselību, bet dāmas izšuj karogus ar pūķa attēlu un taupa tos tai dienai, kad tu atgriezīsies no jūras otra krasta. Viņš enerģiski paraustīja plecus. Vismaz tā stāsta mani spiegi.

Denijai nebija spiegu un līdz ar to nekādu iespēju uzzināt, ko katrs dara vai domā otrā pusē šaurajai jūrai, taču viņa neticēja Ilīrio saldajiem vārdiem, tāpat kā neuzticējās Ilīrio vispār. Toties viņas brālis dedzīgi māja ar galvu. Es pats savām rokām nogalēšu Uzurpatoru, viņš dievojās, lai gan nekad mūžā nevienu nebija nogalinājis. Tāpat kā viņš nogalināja manu brāli Rīgeru. Un Karaļkāvi Lanisteru arī par to, ko viņš izdarīja ar manu tēvu.

-   Tas būtu vispareizākais, maģistrs Ilīrio piebilda.

Denija ievēroja tikko manāmu smaidu rotājamies maģistra tuklajās lūpās, taču viņas brālis neredzēja neko. Mādams ar galvu, viņš pavēra aizkaru un lūkojās naktī, un Denija zināja, ka viņš prātā vēlreiz izcīna kauju pie Trejžubures. Hala Drogo pils ar deviņiem torņiem atradās turpat pie līča, tās augstie ķieģeļu mūri bija noauguši ar gaišām efejām. Ilīrio tika stāstījis, ka pili viņam uzdāvinājuši Pentosas maģistri brīvpilsētas allaž bija dāsnas pret jātnieku pavēlniekiem.

-   Mēs nebaidāmies no šiem barbariem, Ilīrio reiz ar smaidu uz lūpām skaidroja. Gaismas dievs pasargās mūsu mūrus kaut no miljona dotraku, vismaz tā sola mūsu sarkanie priesteri… bet kāpēc riskēt, ja viņu draudzība izmaksā tik lēti?

Nestuves tika apturētas pie vārtiem, un kāds no sargiem bez ceremonijām atrāva aizkarus. Sargam bija kapara krāsas miesa, tumšas, mandeļveida acis kā jau visiem dotrakiem, taču seja bija bez apmatojuma un galvā smaila bronzas ķivere, kādas nēsāja Neaptraipītie. Sargs vēsi uzlūkoja viesus. Maģistrs Ilīrio kaut ko norūca raupjajā dotraku mēlē, un sargs, atbildējis tajā pašā valodā, ļāva nācējiem doties cauri vārtiem.

Denija ievēroja, ka brālis ir cieši satvēris zobena rokturi viņš izskatījās vēl vairāk sabijies par meiteni.

-   Nekaunīgais einuhs, Viserīss noburkšķēja, kad nestuves jau tuvojās pilij.

Maģistra Ilīrio vārdi nāca kā medusmaize.

-   Dzīrēs piedalīsies daudzi svarīgi cilvēki, un šādiem ļaudīm mēdz būt ienaidnieki. Hala pienākums ir aizsargāt savus viesus, arī tevi, gaišība. Nav nekādu šaubu, ka Uzurpators būtu gatavs labi samaksāt par tavu galvu.

-   Kā tad, Viserīss drūmi novilka. Viņš jau ir mēģinājis, Ilīrio, kad es tev saku. Viņa algotie slepkavnieki mums seko visur. Es esmu pēdējais no pūķiem, un, kamēr esmu dzīvs, viņš nespēs gulēt mierīgi.

Nesēju solis kļuva lēnāks, un drīz vien tie apstājās. Aizkari tika atvilkti, un kāds vergs pasniedza Dinerlsai roku, lai palīdzētu izkāpt. Meitene pamanīja, ka verga apkakle bija no parastas bronzas. Nākamais izkāpa brālis, neatlaizdams roku no zobena spala. Lai izdabūtu no nestuvēm maģistru Ilīrio, bija vajadzīgi divi spēcīgi vīri.

Pilī gaisā virmoja ugunīgās tabakas, saldo citronu un kanēļa reibinošā smarža. Viesi tika vadīti cauri vestibilam, kur krāsainās stikla mozaīkās bija attēlota Valīrijas bojāeja. Pie sienām melnās dzelzs laternās virda eļļa. Zem arkas, ko veidoja divas akmenī grebtas lapas, einuhs kā dziedāt nodziedāja paziņojumu par viesu ierašanos.

-   Viserīss no Tārgārjenu nama, trešais sava vārda nesējs, viņš smalkā, saldā balstiņā pavēstīja. andalu, roinaru, un pirmļaužu karalis, septiņu valstību pavēlnieks un karaļvalsts aizstāvis. Viņa māsa Dinerīsa Vētrasmeita, Pūķakmens princese. Viņa godājamais namsaimnieks Ilīrio Mopatiss, Pentosas brīvpilsētas maģistrs.

Viņi pagāja garām einuham un nonāca pīlāriem rotātā pils iekšpagalmā, kura sienas bija noaugušas ar gaišajām efejām. Mēnesnīcā augu lapas šķita vizam kaula un sudraba toņos. Daudzi viesi bija dotraku jātnieku vadoņi liela auguma viri ar sarkanbrūnu ādu un nokarenām ūsām, kas rotātas ar metāla gredzeniem, savukārt melnie mati bija krietni ieziesti ar eļļu, sapīti bizēs un tajās karājās zvaniņi. Starp viesiem bija arī brāvieši un algotņi no Pentosas, MIras un Tīrošas, sarkanais priesteris vēl resnāks par Ilīrio, spalvaini tēvaiņi no Ibenas ostas, kā arī valdnieki no Vasaras salām ar piķa melnu ādu. Dinerīsa izbrīnā lūkojās uz klātesošajiem… un pēkšņi sabijās, jo atklāja, ka bez viņas tur nav nevienas citas sievietes.

Ilīrio čukstus uzrunāja savus aizbilstamos.

-   Tie trīs ir Drogo asinssuņi, viņš teica. Pie pīlāra ir pats hals Moro ar savu dēlu Rogoro. Vīrs ar zaļo bārdu ir Tīrošas arkona brālis, bet cilvēks, kas stāv viņam aiz muguras, ir sīrs Džorahs Mormonts.

Pēdējais vārds piesaistīja Dinerīsas uzmanību.

-   Bruņinieks?

-    Vismaz, Ilīrio pasmīnēja bārdā. Augstais septons personiski viņu iesvaidījis ar septiņām eļļām.

-   Ko viņš te dara? meitene izmeta.

-   Uzurpators dzenas pēc viņa galvas, Ilirio skaidroja, par kādu nenozīmīgu pārkāpumu. Viņš dažus malumedniekus neatdeva vis Naktssardzei, bet gan pārdeva Tīrošas vergu tirgotājam. Absurds likums cilvēkam jābūt tiesīgam ar savu kustamo mantu rīkoties pēc sirds patikas.

-   Es vēlos runāt ar sīru Džorahu vēl šovakar, paziņoja brālis.

Denija attapās, ka joprojām ar interesi vēro bruņinieku. Tas bija vecāks vīrs, pāri četrdesmit un jau papliku galvvidu, taču vēl arvien spēcīgs un mundrs. Viņš nebija ģērbies zīdā un kokvilnā, bet gan vilnas un ādas apģērbā. Tunika bija tumši zaļa ar izšuvumu, kas atgādināja uz pakaļkājām saslējušos lāci.

Viņa vēl arvien pētīja savādo vīru no dzimtenes, par kuru neko nezināja, kad maģistrs Ilīrio uzlika uz viņas kailā pleca miklu plaukstu.

-   Skaties tur, dārgā princese, viņš nočukstēja. Tas ir pats hals.

Denija gribēja bēgt prom un paslēpties, taču viņu uzmanīja brālis.

Meitene zināja ja viņu sarūgtinātu, tad tiktu pamodināts pūķis. Satraukuma pilna viņa pagriezās un palūkojās uz vīrieti, kuram kā cerēja Viserīss vēl šovakar vajadzēja viņu bildināt. Verdzene nebija daudz melojusi, viņai ienāca prātā. Hals Drogo bija galvastiesu garāks par visgarāko vīru zālē, tomēr ārkārtīgi vieglu gaitu un graciozs kā pantera Ilīrio zvērnīcā. Viņš bija jaunāks, nekā Denija bija iedomājusies, ne vecāks par trīsdesmit. Viņa āda bija pulētas bronzas krāsā, bet biezās ūsas rotātas ar zelta un bronzas gredzeniem.

-    Man jāiet apsveicināties, maģistrs Ilīrio sacīja. Gaidiet šeit, es viņu atvedīšu.

Ilīrio devās pie hala, bet brālis satvēra Deniju aiz rokas un sāpīgi saspieda to.

-   Vai redzi, kāda viņam bize, māsiņ?

Drogo matu pīne bija melna kā nakts un saziesta ar smaržīgām eļļām, tajā bija iepīti sīki zvaniņi, kas pie katras kustības klusi šķindēja. Tā nokarājās pāri jostai, pat zem sēžamvietas.

-   Vai redzi, cik tā ir gara? Viserīss jautāja. Kad dotraki zaudē kauju, viņi apkaunojumā nogriež bizes, lai visa pasaule redz viņu negodu. Hals Drogo nav zaudējis nevienu cīņu. Viņa personā atkal atgriezīsies Pūķu valdnieks īgons, un tu būsi viņa karaliene.

Denija skatījās uz halu Drogo viņa seja bija skarba un nežēlīga, bet acis aukstas un tumšas kā onikss. Ja meitene pamodināja pūķi, brālis reizēm viņai nodarīja pāri, taču brālis viņu nebiedēja tik ļoti kā šis cilvēks.

-    Es negribu kļūt par viņa karalieni, meitene izdzirda sevi sakām klusā, vārgā balsī. Lūdzu, lūdzu, Viserīs, es gribu mājās.

-    Mājās? Viserīss runāja klusi, taču Denija saklausīja balsī niknumu. Kā mēs varam doties mājās, māsiņ? Tās mums ir atņemtas! Brālis aizveda Dinerīsu tālāk no visu acīm un cieši satvēra.

-    Kā mēs varam doties mājās? viņš atkārtoja, domādams par Karaļa ostu, Pūķakmeni un visu valstību, ko viņi bija zaudējuši.

Denija bija domājusi tikai istabas Ilīrio namā, nevis īstās mājas, jo citu viņiem nemaz nebija, taču brālis par to pat dzirdēt negribēja. Tās viņam nebija nekādas mājas. Pat namu ar sarkanajām durvīm viņš neuzskatīja par mājām. Viserīss iespieda pirkstus dziļāk māsas miesā, gaidīdams atbildi.

-   Es nezinu, viņa beigu beigās lūstošā balsī izmocīja, un acīs sanesās asaras.

-    Es gan zinu, brālis atcirta. Mēs pārradīsimies mājās ar armiju, māsiņ. Mēs pārradīsimies mājās ar hala Drogo armiju. Un, ja tev tāpēc vajadzēs apprecēt viņu un gulēt ar viņu, tu to darīsi. Viņš pasmīnēja.

-    Es ļautu visam halasāram tevi izdrāzt, māsiņ: visiem četrdesmit tūkstošiem vīru ar visiem zirgiem, ja tas būtu nepieciešams, lai tiktu pie armijas. Priecājies, ka tas būs tikai Drogo ar laiku viņš tev iepatiksies. Un tagad noslauki acis. Ilīrio jau ved viņu šurp, un viņš nedrīkst redzēt tevi raudošu.

Denija pagriezās, un tā arī bija. Maģistrs Ilīrio, smaidīdams un klanīdamies, veda pie viņiem halu Drogo. Meitene notrausa asaras ar plaukstas virspusi.

-    Pasmaidi, Viserīss nočukstēja, būdams tik satraukts, ka ar roku netrāpīja pa zobena spalu. Un stāvi taisni, lai viņš pamana, ka tev ir krūtis. Dievi redz, ka nekā prātīga tev tur nav.

Dinerīsa pasmaidīja un iztaisnojās.

EDARDS

Viesi kā zelta, sudraba un pulēta metāla straume plūda cauri pils vārtiem trīssimt spēcīgi, lepni karogneši un bruņinieki, zvērināti zobenbrāļi un brīvjātnieki. Virs viņu galvām ziemeļu vējā šurpu turpu plandījās ducis zeltainu karogu, uz kuriem izšūts Barateonu kronētais briedis.

Neds pazina daudzus jātniekus. Tur nāca sīrs Džeimijs Lanisters, kura mati bija tik gaiši kā zeltā kalti, Sandors Klegans ar drausmīgi apsvilināto seju. Slaidais puisis blakus viņam varēja būt tikai un vienīgi kroņprincis, bet jocīgais, mazais vīrelis aiz viņiem Velnēns jeb Tīrions Lanisters.

Tikai tas milzīgais vīrs, kurš, divu karaļsardzes sniegbaltajos apmetņos ietinušos bruņinieku ieskauts, jāja kolonnas priekšgalā, Nedam likās pavisam svešs, līdz tas nolēca no kara zirga muguras un ar pazīstamu rēcienu apskāva viņu tā, ka visi kauliņi nokrakšķēja.

Ned, cik jauki atkal redzēt tavu ledaino ģīmi! karalis nopētīja Nedu no galvas līdz kājām un iesmējās: Tu nepavisam neesi mainījies.

Ja vien Neds būtu varējis teikt to pašu! Pirms piecpadsmit gadiem, kad abi bija jājuši cīņā par troni, Vētrasgala valdnieks bija gludi skūts, skaidrām acīm un muskuļots kā jauna skuķa fantāzijās. Ar savu sešarpus pēdu garo augumu viņš kā tornis slējās pāri citiem vīriem, bet, novilcis bruņas un noņēmis ķiveri ar brieža ragiem, kas bija redzami viņa nama simbolā, tas kļuva par īstu milzi. Viņam piemita arī milža spēks drauga iecienīto karavāli ar radzēm Neds tikko spēja pacelt. Tajos laikos ādas un asiņu smaka viņus ietina kā smaržūdens aromāts.

Tagad viņu ieskāva īstu smaržu mākonis, turklāt josta droši vien bija auguma garumā. Pēdējo reizi Neds karali bija redzējis Belona Grejdžoja sacelšanās laikā, kad briedis un dižvilks bija apvienojušies, lai darītu galu Dzelzs salu pašpasludinātā karaļa pretenzijām. Kopš tās nakts, kad abi plecu pie pleca bija stāvējuši pie Grejdžoja kritušā cietokšņa, kur Roberts pieņēma dumpinieka padošanos, bet Neds saņēma viņa dēlu Teonu par ķīlnieku un aizbilstamo, karalis bija pieņēmies svarā vismaz par astoņiem stouniem. Viņa dubultzodu un karaliskos vaigus nosedza bārda, tik raupja un melna kā drāšu birste, taču nekas nespēja noslēpt vēderu un tumšos lokus zem acīm.

Tā kā Roberts bija ne tikai vienkārši draugs, bet arī Neda karalis, tad Neds tikai noteica:

-   Gaišība, Ziemmala ir jūsu rīcībā.

Tad jau arī pārējie kāpa nost no zirgiem un sulaiņi steidzās palīdzēt. Roberta karaliene Serseja Lanistere ar jaunākajiem bērniem ienāca pa vārtiem kājām. Kariete, kurā viņi bija braukuši, milzīga divstāvu māja uz riteņiem no eļļā mērcēta ozolkoka un apzeltīta metāla, ko vilka četrdesmit darba zirgi, bija pārāk liela, lai to varētu izdabūt cauri pils vārtiem. Neds nometās uz ceļgala, lai noskūpstītu karalienes gredzenu, bet Roberts apskāva Ketlīnu kā māsu, kas sen nav satikta. Tika pievesti klāt arī bērni un savā starpā iepazīstināti.

Kad formalitātes bija galā, karalis sacīja saimniekam:

-   Aizved mani uz kapenēm, Edard, man jāparāda gods aizgājējiem.

Neds cienīja Robertu par to, ka viņš pēc tik daudziem gadiem nebija

aizmirsis kritušos. Viņš lika atnest lukturi, un citi vārdi bija lieki. Karaliene jau sāka iebilst, ka visi ir bijuši ceļā kopš rītausmas, noguruši un nosaluši, tāpēc visiem vajadzēja uzmundrināties mirušie varēja pagaidīt. Neko vairāk viņa arī nepaguva pateikt. Roberts palūkojās uz sievu, karalienes dvīņubrālis Džeimijs satvēra māsu aiz rokas, un viņa apklusa.

Uz kapenēm Neds gāja kopā ar karali, kurā tikko spēja pazīt veco draugu. Akmens vītņu kāpnes bija šauras, tāpēc Neds ar lukturi gāja pa priekšu.

-   Man jau sāka likties, ka nekad nenokļūšu Ziemmalā, Roberts sūrojās, kāpjot pa kāpnēm. Dienvidos, runājot par septiņām valstībām, visi aizmirst, ka tava daļa ir tikpat liela kā pārējās sešas kopā ņemot.

-   Ceru, ka brauciens bija patīkams, gaišība?

Roberts nosprauslājās.

-   Purvi, meži, lauki un tikai pa retam kāda iebraucamā vieta uz ziemeļiem no Kakla. Nekad nebiju redzējis tādu tukšumu. Kur ir visi tavi ļaudis?

-   Droši vien kautrējās rādīties, Neds pazobojās. Viņš juta pazemes vēsumu, kas nāca augšup pa kāpnēm. Karaļus ziemeļpusē reti var redzēt.

Roberts atkal iespurdzās.

-   Viņi droši vien slēpās sniegā. Sniegā, Ned! Karalis ar vienu roku pieturējās pie sienas, lai nenokristu pa kāpnēm.

-   Vasaras beigās sniegs ir parasta parādība, Neds atbildēja. Ceru, ka tas nesagādāja tev neērtības parasti šie puteņi tāds nieks vien ir.

-   Svešajiem varbūt tie ir nieks, Roberts lādējās. Kā tad te izskatās ziemā? Man šermuļi iet pār kauliem, iedomājoties vien.

-   Ziemas ir bargas, Neds piekrita. Bet Stārkiem tās nekaitē, mēs vienmēr esam bijuši izturīgi.

-   Tev jāatbrauc uz dienvidiem, Roberts sacīja. Tev jāizbauda vasara, kamēr tā vēl nav galā. Gaisa dārzā dzelteno rožu lauki stiepjas tik tālu, cik vien acs spēj saskatīt. Augļi ir tik gatavi, ka vai kūst mutē melones, persiki, plūmes, tu nekad tādu saldumu neesi baudījis. Gan redzēsi, es tev šo to atvedu. Pat Vētrasgalā, neraugoties uz trako vēju, kas pūš no līča, valda tāds karstums, ka nav iespējams pakustēties. Un tev vajadzētu redzēt pilsētas, Ned! Visur zied puķes, tirgi vai lūst no pārtikas, bet vasaras vīns ir tik lēts un labs, ka var noreibt no smaržas vien. Tur visi ir resni, piedzērušies un bagāti. Viņš iesmējās un uzsita sev pa vēderu. Un kādas tur meitenes, Ned! karalis dzirkstošām acīm izsaucās. Es zvēru: karstumā sievietes pavisam zaudē kautrību. Viņas kailas peldas upē turpat pie pils. Pat ielās tur ir tik karsts, ka vilnas un ādas drānām nav vietas, tāpēc viņas staigā, ģērbušās zīdā, ja šīm ir sudraba nauda, vai kokvilnā, ja naudas nav, bet tas ir viens pīpis, kad šīs sāk svīst: apģērbs pielīp pie miesas un viņas izskatās gluži kā kailas. Karalis apmierināts iesmējās.

Robertam Barateonam allaž bija laba apetīte, jo viņš bija cilvēks, kam patīk dzīves baudas. Edardu Stārku šajā netikumā neviens nevarēja vainot, tomēr Neds bija spiests konstatēt, ka šie prieciņi uz karali atstājuši zināmu iespaidu. Kad abi nokāpa kapenēs, Roberts jau bija aizelsies un viņa seja luktura gaismā vīdēja pagalam sarkana.

-   Gaišība, Neds ar cieņu uzrunāja karali un puslokā pamāja ar lukturi. Ēnas locījās un ņirbēja. Zibošā gaisma noglāstīja akmens plātnes zem kājām un aiztraucās pa garo granīta kolonnu joslām, kas, pa pāriem sastājušās, šķiet, aizsoļoja tālāk tumsā. Starp pīlāriem mirušo atveidi sēdēja savos akmens troņos, muguras atspieduši pret kapa vietām, kur atdusējās viņu mirstīgās atliekas. Viņa ir pašā galā, blakus tēvam un Brendonam.

Viņš gāja pa priekšu starp kolonnām, un Roberts, ne vārda neteikdams un skurinādamies pazemes vēsumā, sekoja. Tur vienmēr bija auksts. Viņu soļi no akmens plātnēm zem kājām atbalsojās Stārku nama mirušo valstības velvēs virs galvas, un Ziemmalas bijušie valdnieki noskatījās viesu gaitā. Nelaiķu atveidi bija iegrebti akmeņos, kas noslēdza kapus viņi tur sēdēja garās rindās un neredzīgām acīm raudzījās mūžīgā tumsā, bet milzīgi akmens dižvilki saritinājušies gulēja skulptūrām pie kājām. Kustīgās ēnas radīja iespaidu, ka mirušo akmens tēli, dzīvajiem ejot garām, šūpojas. Pēc senas paražas katram Ziemmalas pavēlniekam klēpī bija ielikts zobens, lai viņu atriebīgie gari paliktu savās kapavietās. Vecākie zobeni jau sen bija sarūsējuši tiktāl, ka vietās, kur uz akmens bija atdusējies metāls, tagad bija palikuši tikai daži sarkanīgi plankumi. Nedam ienāca prātā: vai tas nozīmēja, ka mirušo rēgi tagad netraucēti varēja klejot pa pili? Viņš cerēja, ka tā tomēr nebūs. Pirmie Ziemmalas valdnieki bija tikpat skarbi vīri kā zeme, ko tie pārvaldīja. Vēl gadsimtiem ilgi pirms tam, kad pāri jūrai ieradās Pūķu valdnieki, viņi bija zvērējuši, ka nekļūs par vasaļiem nevienam, un nodēvējuši sevi par ziemeļu karaļiem.

Beidzot Neds apstājās un pacēla eļļas lukturi. Kapeņu eja turpinājās tālāk tumsā, taču pārējie kapi bija tukši un neaizzīmogoti: tumšās bedres gaidīja savus iemītniekus viņu pašu un viņa bērnus. Nedam nepatika par to domāt.

-   Klāt esam, viņš pavēstīja karalim. Roberts klusi pamāja, nometās ceļos un nolieca galvu.

Blakus cits pie cita atradās trīs kapi. Neda tēvam Rikardam Stārkam bija gara, barga seja akmeņkalis viņu labi bija pazinis. Stārks sēdēja klusā pašcieņā, ar akmens pirkstiem cieši turēdams klēpī zobenu, lai arī dzīves laikā ar zobeniem viņam diez ko neveicās. Abās pusēs viņam divos mazākos kapos atdusējās bērni.

Brendons gāja bojā divdesmit gadu vecumā viņu nožņaudza pēc Trakā ķēniņa Airīsa Tārgārjena pavēles dažas dienas pirms kāzām ar Ketlīnu Tūliju no Straujupes. Tēvs tika piespiests noskatīties dēla nāvē. Brendons bija īstais mantinieks vecākais, pirmdzimtais -, dzimis, lai valdītu.

Līennai bija tikai sešpadsmit gadu, un viņa veidojās par neticami skaistu sievieti. Neds māsu bija mīlējis no visas sirds, bet Roberts viņu mīlēja vēl vairāk. Līennai vajadzēja kļūt par Roberta līgavu.

-   Dzīvē viņa bija daudz skaistāka, karalis noteica pēc klusuma brīža. Viņa skatiens bija kā piekalts Līennas sejai, it kā grasītos to uzcelt no miroņiem. Beigās Roberts lempīgi pietrausās kājās. Nolāpīts, Ned, vai tiešām tev vajadzēja Līennu apglabāt šādā vietā? Balsī skanēja skumjas. Viņa bija pelnījusi ko vairāk par tumsu…

-   Līenna bija no Ziemmalas Stārkiem, Neds klusi atbildēja, un te ir viņas vieta.

-   Viņai vajadzēja atdusēties kalna galā vai zem augļu koka, kur virs galvas ir saule un mākoņi, bet lietus var mazgāt viņu baltu.

-   Es biju Līennai blakus, kad viņa nomira, Neds atgādināja karalim. Viņa gribēja nonākt mājās un būt kopā ar tēvu un Brendonu. Reizēm viņš vēl dzirdēja māsas balsi. "Apsoli man," tā lūdzās istabā, kas smaržoja pēc asinīm un rozēm. "Apsoli man, Ned." Drudzis bija paņēmis visus viņas spēkus, un balss skanēja tik vāri kā čuksts, bet, kad Neds bija devis savu vārdu, bailes izzuda no māsas acīm. Neds atcerējās viņas smaidu, viņas ciešo pirkstu tvērienu, aizejot no dzīves, un rožu ziedlapiņas, kas izbira no nelaiķes plaukstas. Neko citu viņš vairs neatcerējās. Viņš toreiz bija atrasts no sērām nemaņā blakus māsas nedzīvajam augumam. Mazais ezera iemītnieks Haulends Rīds bija izņēmis mirušās roku no viņa plaukstas, bet Neds neko nespēja atminēties. Kad vien varu, atnesu viņai puķes, Neds sacīja. Līennai… ļoti patika ziedi.

Karalis pieskārās skulptūras vaigam, un viņa pirksti glāstīja raupjo akmeni tik liegi, it kā tā būtu dzīva miesa.

-   Es zvērēju nogalināt Rīgeru par to, ko viņš nodarīja.

-   Tu to arī izdarīji, Neds atgādināja.

-   Bet tikai vienreiz, Roberts rūgti atsaucās.

Viņi satikās pie Trejžubures, apkārt virmoja kauja. Robertam rokās bija karavāle, bet galvā ķivere ar varenajiem brieža ragiem, savukārt Tārgārjenu princis bija uzcirties melnās bruņās, uz kurām dižojās nama simbols, trīsgalvains pūķis, veidots no rubīniem, kas saules staros zvīļoja kā liesmas. Trejžubures ūdeņi jau krāsojās sarkani ap abu cīnītāju zirgu pakaviem, līdz pēdējais Roberta vāles trieciens caursita pūķi uz bruņām un arī miesu. Kad notikuma vietā atsteidzās Neds, abu armiju vīri mutuļojošajā straumē jau meklēja rubīnus, kas bija izsisti no bruņām.

-    Es katru nakti sapņoju, kā viņu nogalinu, Roberts atzinās. Bet viņam arī ar tūkstoš nāvēm būtu par maz.

Nedam uz to nebija ko atbildēt, tāpēc, mirkli paklusējis, viņš sacīja:

-   Mums jāiet atpakaļ, gaišība. Jūsu sieva gaida.

-   Kaut svešie parautu to sievu, Roberts drūmi nomurmināja, taču smagiem soļiem sekoja Nedam. Un ja es vēlreiz izdzirdēšu vārdu "gaišība", likšu tavu galvu uzdurt uz piķa. Mēs viens otram nozīmējam daudz vairāk nekā tikai titulu.

-   Es neko neesmu aizmirsis, Neds klusi sacīja. Kad karalis neatbildēja, viņš palūdza: Pastāsti man par Džonu.

Roberts nogrozīja galvu.

-    Nekad neesmu redzējis cilvēku aizejam tik ātri. Mēs rīkojām turnīru par godu mana dēla vārda dienai. Ja tu būtu redzējis Džonu, tu arī būtu varējis apzvērēt, ka viņš spēj dzīvot mūžīgi. Bet pēc divām nedēļām viņš jau bija miris. Slimība kā uguns viņu sadedzināja no iekšpuses, pilnīgi izēda viņā caurumu. Karalis atspiedās pret pīlāru pie kāda Stārka kapa. Man tas vecis patika.

-   Mums abiem viņš patika. Neds uz brīdi apklusa. Ketlīna baidās par savu māsu. Kā LIsa tiek galā ar savām bēdām?

Roberts saviebās.

-   Taisnību sakot, ne pārāk labi, viņš bija spiests atzīt. Domāju, ka tas sievišķis pēc Džona nāves ir sajucis prātā, Ned. Viņa pretēji manai gribai ir aizvedusi puiku uz Ligzdu. Biju cerējis, ka viņu varētu audzināt Tīvins Lanisters Rūdas klintis. Džonam nav brāļu, nav citu dēlu. Vai man vajadzētu ļaut, lai viņu uzaudzina bābieši?

Neds drīzāk bērnu uzticētu odzei nekā Tīvinam, tomēr paturēja savas domas pie sevis reizēm vecas rētas nekad līdz galam nesadzīst un asiņo pat no pušplēsta vārda.

-    Sieva zaudējusi vīru, viņš piesardzīgi ieminējās. Varbūt māte baidās pazaudēt arī dēlu. Zēns vēl ir mazs.

-   Viņam ir seši gadi, viņš ir slimīgs un turklāt vēl Ligzdas valdnieks, lai dievi stāv viņam klāt, karalis sodījās. Tīvins nekad nevienu nav ņēmis aizbildniecībā, Līsai jābūt ļoti pagodinātai. Lanisteriem ir varens un dižciltīgs nams, bet viņa par to neko pat dzirdēt negribēja un nozuda nakts melnumā neatvadījusies. Serseja bija vai traka no dusmām. Viņš dziļi ievilka elpu. Tas zēns ir mans vārdabrālis, vai tu to zināji? Roberts Arīns. Esmu zvērējis viņu sargāt. Bet kā es to varu darīt, ja paša māte viņu nolaupa?

-    Es varu pieņemt viņu kā audzēkni, Neds ierosināja. Līsa tam piekristu: viņas abas ar Ketlīnu bērnībā bija ļoti tuvas, un arī viņa pati šeit būtu gaidīta viešņa.

-    Dāsns piedāvājums, draugs, karalis izmeta. Tikai tas nāk par vēlu, Tīvins jau devis savu piekrišanu zēna audzināšana citur viņam būtu nāvīgs apvainojums.

-    Mani vairāk satrauc krustdēla dzīve nekā Lanistera lepnums, Neds paziņoja.

-   Tas ir tāpēc, ka tev nav jāguļ ar Lanisteriem, Roberts iesmējās, un atbalss grabēdama aizskanēja griestu velvēs. Karalis smaidā atieza balto zobu rindas, kas atmirdzēja platajā, melnajā bārdā. Ak, Ned, viņš noteica un aplika lielo roku draugam ap pleciem, tu vēl arvien esi pārāk nopietns. Biju domājis dažas dienas nogaidīt un tikai tad aprunāties ar tevi, bet redzu, ka nav nekādas vajadzības gaidīt. Nāc, iesim.

Abi devās atpakaļ pa kolonnām norobežoto gaiteni. Aklās akmens acis likās vērojam ikvienu gājēju soli. Karalis joprojām turēja roku Nedam ap pleciem.

-  Tu droši vien brīnies, kādēļ es pēc tik ilga laika esmu ieradies Ziemmalā.

Nedam gan bija zināmas aizdomas, taču viņš nolēma tās paturēt pie sevis.

-   Lai satiktu mani, viņš nepiespiestā balsī attrauca. Un vēl taču te ir Mūris. Tev vajadzētu to ieraudzīt, pastaigāt gar nocietinājumiem un aprunāties ar vīriem, kas to sargā. No Naktssardzes ir palikusi vairs tikai bijušās godības ēna, taču Bendžens saka…

-   Nemaz nešaubos, ka drīz vien uzzināšu, ko saka tavs brālis, Roberts viņu pārtrauca. Mūris tur stāv… cik sen? Astoņus tūkstošus gadu? Gan jau tas noturēsies vēl kādas dienas. Ir arī svarīgākas lietas: man apkārt vajadzīgi uzticami vīri, tādi kā Džons Arīns. Viņš bija Ligzdas valdnieks, Austrumu uzraugs, karaļa labā roka, un būs grūti atrast kādu viņa vietā.

-   Viņa dēls… Neds iesāka.

-   Viņa dēls mantos Ligzdu un visus turienes ienākumus, Roberts atcirta, bet neko vairāk.

Šie vārdi pārsteidza Nedu. Viņš iztrūcies apstājās un pagriezās, lai palūkotos uz karali.

-   Arīni vienmēr ir bijuši Austrumu uzraugi, Nedam vārdi paši izlidoja no mutes. Šis tituls nāk līdzi īpašumam.

-   Kad viņš pieaugs, šis gods viņam varbūt tiks atdots, Roberts sacīja. Bet man jādomā par šo gadu un arī par nākamo. Sešgadīgs puika nav nekāds karavadonis, Ned.

-   Miera laikā tas ir tikai goda tituls. Ļauj, lai tas paliek zēnam vismaz viņa tēva, ja ne paša dēļ. Gan jau tu esi Džonam par viņa dienestu vismaz tik daudz parādā.

Karalim teiktais nepatika, un viņš noņēma roku no Neda pleciem.

-    Džona dienests bija pienākums pret karali. Es neesmu nepateicīgs, Ned, un tev jau nu katrā ziņā vajadzētu to zināt. Bet dēls nav tas pats kas tēvs. Zēns nav spējīgs noturēt austrumus. Viņa balss kļuva pielaidīgāka. Pietiks runāt par šo tēmu. Ir svarīgākas lietas, turklāt es negribu ar tevi strīdēties. Roberts satvēra Nedu aiz elkoņa. Tu man esi vajadzīgs, Ned.

-    Vienmēr gatavs pakalpot, gaišība. Tie bija vārdi, ko karalis no viņa gaidīja, tāpēc tos arī izteica, pat nezinot, kas sekos tālāk.

Šķita, ka Roberts viņā nemaz neklausās.

-    Gadi, ko mēs pavadījām Ligzdā… ak dievi, tie bija labi gadi. Un es gribu, lai tu atkal esi man blakus. Tu man esi vajadzīgs Karaļa ostā, nevis te, sasodītā nostūrī, kur no tevis nav nekādas jēgas. Roberts lūkojās tumsā un uz brīdi kļuva tikpat melanholisks kā Stārks. Es zvēru, sēdēt tronī ir tūkstoš reižu grūtāk nekā to iekarot. Likumi ir garlaicīga padarīšana, bet sīknaudas skaitīšana vēl garlaicīgāka. Un cilvēki… tie taču nāk bez gala un malas. Es sēžu tajā nolāpītajā dzelzs krēslā un klausos, kā šie sūdzas, kamēr man galva dulla un pakaļa jēla. Visi kaut ko grib naudu, zemi vai taisnību. Un visi melo… lai gan mani kungi un dāmas nav neko labāki. Man apkārt ir vieni vienīgi lišķi un stulbeņi no tā visa var sajukt prātā, Ned. Puse no viņiem neuzdrīkstas teikt man taisnību, bet otra puse nespēj to saskatīt. Reizēm es gribētu, kaut būtu zaudējuši kaujā pie Trejžubures. Jā, ne jau no sirds, un tomēr…

-   Es saprotu, Neds klusi atbildēja.

Roberts palūkojās uz draugu.

-    Domāju gan. Un ja tu tiešām saproti, tad tu esi īstais, mans vecais draugs. Viņš pasmaidīja. Valdniek Edard Stārk, es tevi iecelšu par karaļa labo roku.

Neds nometās uz viena ceļa. Piedāvājums viņu nepārsteidza: kāda gan cita iemesla dēļ karalis būtu devies tik tālā ceļā? Karaļa labā roka bija otrais ietekmīgākais cilvēks visās septiņās valstībās. Viņš runāja karaļa vārdā, komandēja karaļa armiju, izdeva karaļa likumus un reizēm pat sēdēja dzelzs tronī, lai spriestu karaļa tiesu, kad pats karalis bija devies izbraukumā, bija saslimis vai citu iemeslu dēļ nebija pieejams. Roberts viņam piedāvāja tik milzīgu atbildību, cik liela bija visa karaļvalsts.

To nu Neds vēlējās vismazāk.

-   Gaišība, viņš teica, es neesmu šā goda vērts.

Roberts labsirdīgā nepacietībā noelsās vien.

-   Ja es gribētu tevi pagodināt, es ļautu tev doties pensijā. Bet es grasos ļaut tev pārvaldīt karaļvalsti un izcīnīt karus, kamēr es pats ēdu, dzeru un pāragri dzenu sevi kapā. Karalis uzsita sev pa vēderu un pasmīnēja. Vai zini teicienu par karali un viņa labo roku?

Neds zināja šo teicienu.

-   Ko karalis nosapņo, viņš atbildēja, to viņa roka paveic.

-   Es reiz drāzu vienu zvejnieku skuķi, kas man pastāstīja, kā to mēdz pārfrāzēt tautā. Karalis ēd, bet roka slauka pakaļu.

Viņš atmeta galvu un skaļi iesmējās. Atbalss caurstrāvoja tumsu, un visi Ziemmalas mirušie, šķiet, vēsām acīm neapmierināti vēroja notiekošo.

Beidzot dārdošie smiekli aprima. Neds joprojām tupēja uz viena ceļa, pacēlis skatienu augšup.

-   Pie velna, Ned, karalis sūrojās. Vismaz būtu mani apveltījis ar smaidu.

-   Mēdz teikt: te ziemā ir tāds sals, ka smiekli sasalst kaklā un cilvēks nosmok, Neds nepalika parādā. Varbūt tāpēc Stārkiem ir tik slikta humora izjūta.

-   Brauc man līdzi uz dienvidiem, un es tev atkal iemācīšu smieties, karalis solīja. Tu palīdzēji man iekarot to nolādēto troni, tagad palīdzi to noturēt. Mums no paša sākuma vajadzēja valdīt kopā. Ja Līenna būtu dzīva, mēs ar tevi būtu brāļi, ko saista gan asinis, gan pieķeršanās. Bet vēl jau nekas nav zaudēts. Man ir dēls, tev meita. Mans Džofs un tava Sansa var apvienot mūsu namus, kā tas būtu noticis, ja es būtu apprecējis Līennu.

Šis piedāvājums gan pārsteidza Nedu.

-   Sansai ir tikai vienpadsmit gadu.

Roberts neiecietīgi atmeta ar roku.

-   Viņa ir pietiekami veca, lai saderinātos. Kāzas var dažus gadus pagaidīt. Karalis pasmīnēja. Bet tagad celies kājās un saki "jā", nolāpīts.

-   Nekas nespētu man sagādāt lielāku prieku, gaišība, Neds atbildēja un saminstinājās. Šie pagodinājumi ir tik negaidīti. Vai drīkstu mazliet apdomāties? Man tas viss jāizstāsta sievai…

-   Jā, jā, pastāsti Ketlīnai un padomā, ja nepieciešams. Karalis pasniedzās, satvēra Neda rokas un bez ceremonijām pierāva kājās. Tikai neliec man gaidīt pārāk ilgi. Es neesmu no pacietīgākajiem.

Uz brīdi Edardu Stārku pārņēma nelāgas priekšnojautas. Viņa vieta bija te, ziemeļos. Viņš palūkojās uz akmens tēliem un kapeņu saltajā klusumā dziļi ievilka elpu. Viņš juta mirušo acis vērojam viņu. Viņš zināja, ka aizgājušie visu dzird. Ziema nāk.

DŽONS

Tas gan nebija pārāk bieži, tomēr gadījās reizes, kad Džons Sniegs priecājās, ka ir ārlaulības dēls. Kārtējo reizi no krūkas lejot kausā vīnu, viņam ienāca prātā, ka šī varētu būt viena no tādām reizēm. Viņš iekārtojās savā vietā uz sola starp jaunajiem ieroču nesējiem un iedzēra. Vasaras vīna saldā augļu garša lika lūpām pavērties smaidā.

Ziemmalas lielo zāli pildīja dūmi, ceptas gaļas un tikko no krāsns izvilktas maizes aromāts. Pelēkās sienas rotāja karogi. Balts, zeltains un tumšsarkans: Stārku dižvilks, Barateonu kronētais briedis un Lanisteru lauva. Dziesminieks spēlēja arfu un sacerēja balādi, taču šajā zāles galā viņa balss cauri uguns rūkšanai, alvas šķīvju, kausu šķindoņai un simtiem iereibušu ļaužu runām bija tikko dzirdama.

Dzīres par godu karaļa atbraukšanai ritēja jau ceturto stundu. Džona brāļi un māsas bija nosēdināti kopā ar karaļa bērniem blakus paaugstinājumam, uz kura atradās valdnieks Stārks ar sievu un karalis ar karalieni. Tādiem svētkiem par godu tēvs atļāva arī katram bērnam izdzert pa glāzei vīna, bet ne vairāk. Tālāk zālē neviens netraucēja Džonam dzert tik daudz vīna, cik viņam kārojās.

Džons atklāja, ka prot dzert kā īsts vīrs par lielu sajūsmu pārējiem jaunekļiem, kuri Sniegu uzmundrināja ik reizes, kad viņš iztukšoja kausu. Tā bija jauka sabiedrība, un Džonam patika stāsti par kaujām, mīlas dēkām un medībām. Viņš ne mirkli nešaubījās, ka šie puiši bija daudz interesantāki galdabiedri nekā karaļa atvases. Džons jau bija remdējis savu ziņkāri par viesiem, kad tie nāca iekšā zālē, jo procesija virzījās soļa attālumā no vietas, kur viņš sēdēja, tāpēc jauneklis bija atskatījies uz viņiem tiku tikām.

Tēvs nāca pirmais un pavadīja karalieni viņa tiešām bija tik skaista, kā vīri bija stāstījuši. Garajos matos mirdzēja dārgakmeņiem rotāta diadēma, un smaragdi bija tikpat zaļi kā viņas acis. Tēvs palīdzēja karalienei uzkāpt uz paaugstinājuma, lai gan viņa pat nepapūlējās apveltīt Stārku ar acu skatienu. Kaut arī Džonam bija tikai četrpadsmit gadu, viņš tomēr redzēja, ka karalienes smaids kaut ko slēpj.

Tālāk nāca pats karalis Roberts ar Stārka kundzi zem rokas. Karalis Džonam sagādāja patiesu vilšanos. Tēvs par viņu bieži bija stāstījis: neatkārtojamais Roberts Barateons, Trejžubures dēmons, spēcīgākais karavīrs karaļvalstī, īsts milzis salīdzinājumā ar citiem prinčiem. Taču Džons redzēja tikai resnu, bārdainu un nosvīdušu tēvaini ar sarkanu ģīmi un neveiklu gaitu. Aiz viņiem nāca bērni. Pirmais bija Rikons, kurš tālo distanci veica ar tādu cieņu, kādu vien var vēlēties no trīsgadīga mazuļa. Džonam pat vajadzēja viņu pasteidzināt, kad bērnelis apstājās netālu no viņa. Ne soli neatpaliekot, gāja Robs pelēkās vilnas drānās ar baltu apmali tās bija Stārku krāsas. Pie rokas viņam bija pieķērusies princese Mīrsela gaisīga, nepilnus astoņus gadus veca meitene, kuras zeltainajās matu cirtās arī vizēja dārgakmeņi. Džons ievēroja biklos skatienus un kautros smaidus, ko meitēns veltīja Robam, un nosprieda, ka princese ir mazliet vieglprātīga. Robam toties pietrūka prāta aptvert, cik viņa ir dumja, tādēļ pats plati smaidīja pretī kā pēdīgais muļķis.

Pusmāsas pavadīja karaliskos prinčus. Ārija gāja kopā ar apaļīgo Tommenu, kuram bija garāki mati nekā Ārijai. Divus gadus par viņiem vecākā Sansa veda kroņprinci Džofreju Barateonu. Viņam bija divpadsmit gadu jaunāks nekā Džons un Robs, taču Džonam par lielu nepatiku garāks par abiem. Džofrejam bija tādi paši mati kā viņa māsai un acis tikpat zaļas kā mātei. Biezas gaišu matu cirtas vīdēja starp zeltaino kaklautu un augsto samta apkakli. Sansa staroja vien, soļojot blakus princim, taču Džonam neiepatikās Džofreja uzpūtībā savilktās lūpas un garlaicības pilnais, nicīgais acu skatiens, ar kādu tas nomērīja Ziemmalas Lielo zāli.

Daudz vairāk Džonu interesēja pārītis, kas nāca pēc tam, karalienes brāļi Lanisteri no Rūdas klintīm, Lauva un Velnēns, turklāt abus nekādi nevarēja sajaukt. Džeimijs Lanisters bija karalienes Sersejas dvīņubrālis, gara auguma gaišmatis ar mirdzošām, zaļām acīm un tik asu smaidu kā bārdasnazis. Viņš bija ģērbies tumšsarkana zīda tērpā, garos, melnos zābakos un melnā satina apmetnī. Tunikas krūšu daļā ar zelta diegiem bija izšūta lauva ar rēcienā ieplestu rīkli. Acīs viņš tika saukts par Lanisteru lauvu, bet aiz muguras par Karaļkāvi.

Džonam bija grūti novērst skatienu no vīrieša: lūk tādam jābūt karalim, viņš nodomāja.

Tad viņš ieraudzīja otru karalienes brāli, kuru gandrīz nevarēja pamanīt, jo viņš gāja Lanisteru lauvam otrā pusē. Tīrions Lanisters bija jaunākais no valdnieka Tīvina atvasēm un arī neglītākais. Viss, ko dievi bija devuši Sersejai un Džeimijam, bija atņemts Tīrionam. Viņš bija punduris, kas augumā sniedzās brālim līdz viduklim un ar savām īsajām kājelēm tikko spēja tikt tam līdzi. Galva bija augumam nepiemēroti liela, un zem izvalbītās pieres slēpās tāda kā saplacināta seja. Zem gandrīz baltajām matu cirtām vīdēja viena zaļa un viena melna acs. Džons kā apburts raudzījās uz kroplīti.

Kā pēdējie no augstajiem kungiem nāca viņa tēvocis Bendžens Stārks no Naktssardzes un viņa tēva audzēknis Teons Grejdžojs. Bendžens, garām ejot, silti uzsmaidīja Džonam. Toties Teons viņu pilnībā ignorēja, lai gan tas nebija nekas jauns. Kad visi bija sasēdināti, pirmie tosti uzsaukti, un klātesošie apmainījušies laipnībām, dzīres varēja sākties. Tad arī Džons ķērās pie dzeršanas un nedomāja rimties.

Zem galda kaut kas pieglaudās viņa kājai, un Džons ieraudzīja sarkanas acis, kas vērās augšup uz viņu.

Atkal esi izsalcis? viņš apjautājās.

Uz galda vēl neapēsta bija palikusi puse medū ceptas vistas. Džons pastiepa roku un noplēsa stilbiņu, bet tad viņam ienāca prātā labāka doma. Viņš uzdūra uz naža visu putna gabalu un sev starp kājām pabāza zem galda. Spoks klusējot mežonīgi iecirta zobus gaļā. Viņa brāļiem un māsām nebija ļauts ņemt uz dzīrēm savus vilkus, taču šajā zāles galā suņu bija saskrējis vairāk, nekā viņš spēja saskaitīt, tāpēc par vilcēnu neviens neteica ne vārda. Džons nodomāja, ka arī šajā ziņā viņam ir paveicies. Viņam sāka kņudēt acīs. Džons tās enerģiski berza un lādējās par dūmiem zālē. Viņš iedzēra vēl malku vīna un noskatījās, kā vilks saplosa cepto vistu.

Suņi skraidīja starp galdiem un sekoja pa pēdām kalponēm, kas iznēsāja ēdienus. Melna sētas kuce ar iegarenām, dzeltenām acīm saoda vistas smaržu. Viņa apstājās un palīda zem sola, lai tiktu pie savas daļas. Džons vēroja, kas notiks tālāk. Kuce nikni ierūcās un virzījās tuvāk. Spoks pacēla purnu un ugunīgi sarkanām acīm glūnēja uz kuci, kas brīdinot dusmīgi ierējās. Pienācēja bija trīs reizes lielāka par vilcēnu, taču Spoks pat nepakustējās. Viņš nostājās pār savu guvumu, atvēra muti un atieza ilkņus. Kuce saspringa, ierējās vēlreiz, taču pārdomāja un kautiņā neiesaistījās.

Lai saglabātu cieņu, viņa vēl pēdējo reizi ierējās, pagriezās un slāja prom, bet Spoks atkal ķērās pie ēšanas.

Džons pasmaidīja un, pastiepis roku zem galda, pabužināja vilcēna pinkaino kažoku. Tas palūkojās uz saimnieku, liegi satvēra viņa roku ar zobiem un tad turpināja mieloties.

-    Vai tas ir viens no tiem dižvilkiem, par kuriem tik daudz esmu dzirdējis? turpat blakus vaicāja pazīstama balss.

Džons priecīgs pagriezās, un tēvocis Bens pabužināja viņa matus gluži kā pats tikko bija darījis ar vilcēnu.

-   Jā, Džons atbildēja. Viņu sauc Spoks.

Viens no ieroču nesējiem pārtrauca nepiedienīgo stāstu, ko tikko bija stāstījis, un pavirzījās, lai atbrīvotu vietu sava saimnieka brālim. Bendžens Stārks ar garajām kājām pārkāpa pāri solam un izņēma no Džona rokas kausu.

-   Vasaras vīns, viņš noteica, kad bija nogaršojis dziru. Nekas nav tik salds kā šis vīns. Cik kausus jau esi izdzēris, Džon?

Džons pasmaidīja.

-   No tā jau es baidījos, Bens Stārks iesmējās. Bet nekas es, šķiet, biju krietni jaunāks par tevi, kad pirmo reizi tā kārtīgi piesūcos.

No tuvākās bļodas viņš paņēma ceptu sīpolu, no kura pilēja brūngana mērce, un iekodās tajā. Sīpols bija kraukšķīgs.

Tēvoča sejas vaibsti bija asi un drūmi kā klints radze, taču zilpelēkajās acīs allaž varēja nojaust smieklus. Viņš bija ģērbies melnā, kā jau piedienēja Naktssardzei. Tovakar viņam mugurā bija bieza samta tērps, gari ādas zābaki un plata josta ar sudraba sprādzi. Ap kaklu smaga sudraba ķēde. Ēdot sīpolu, viņš ar interesi vēroja Spoku.

-   Ļoti mierīgs vilks, viņš konstatēja.

-  Viņš nav tāds kā citi, Džons paskaidroja. Viņš nekad neizdveš ne skaņu, tieši tāpēc es viņu nosaucu par Spoku. Un vēl arī tāpēc, ka viņš ir balts. Pārējie ir tumši pelēki vai melni.

-   Aiz Mūra vēl joprojām dzīvo dižvilki. Mēs dzirdam viņu kaucienus, kad ejam reidos. Bendžens Stārks nopietni uzlūkoja Džonu. Vai tad tu neēd pie viena galda ar brāļiem?

-    Parasti tā ir, Džons noteiktā balsī atbildēja. Bet šovakar Stārka kundze nolēma, ka sēdēt pie viena galda ar bastardu varētu būt aizvainojoši karaliskajai ģimenei.

-   Skaidrs. Tēvocis pār plecu palūkojās uz paaugstinājumu zāles otrā galā. Mans brālis šovakar neizskatās diezko jautrs.

Arī Džons to bija pamanījis. Bastardam bija jāprot pamanīt dažādus sīkumus un nolasīt no ļaužu acīm. Viņa tēvs ievēroja visus etiķetes punktus, tomēr viņā jautās spriedze, kādu Džons reti bija redzējis. Viņš runāja maz un vēroja zāli puspievērtām acīm. Pāris vietas tālāk sēdēja karalis un visu nakti negausīgi ēda un dzēra. Viņa platā seja aiz melnās, kuplās bārdas bija koši piesarkusi. Viņš uzsauca daudzus tostus, skaļi smējās par katru joku un klupa virsū ēdienam tā, it kā būtu badā, turpretī karaliene viņam blakus likās auksta kā ledus skulptūra.

-   Karaliene ir nikna, Džons klusi sacīja tēvocim. Tēvs šodien aizveda karali uz kapenēm, bet karaliene negribēja, ka viņš tur iet.

Bendžens vērtējoši paskatījās uz Džonu.

-    Tu neko daudz nepalaid garām nepamanītu, vai ne, Džon? Tāds vīrs kā tu mums noderētu pie Mūra.

Džons no lepnuma izslējās.

-    Robs ar šķēpu rīkojas veiklāk par mani, bet man labāk padodas zobenu cīņas. Hūlens saka, ka staltāk par mani zirga mugurā nesēž neviens cits visā pilī.

-   Ievērojami sasniegumi.

-   Ņem mani līdzi, kad dosies atpakaļ uz Mūri, Džons pēkšņi iekarsa. Tēvs ļaus man iet, ja tu pats palūgsi. Es zinu, ka ļaus.

Tēvocis Bendžens uzmanīgi ieskatījās puiša sejā.

-   Mūris zēnam nav nekāds rotaļlaukums, Džon.

-    Esmu jau gandrīz pieaudzis, viņš protestēja. Nākamajā vārda dienā man paliks piecpadsmit, un mestrs Lūvins apgalvo, ka bastardi augot ātrāk nekā citi bērni.

-    Tā varētu būt tiesa, Bendžens tā kā saviebās. Viņš paņēma no galda Džona kausu, ielēja no krūkas vīnu un vienā paņēmienā izdzēra.

-    Dīrenam Tārgārjenam bija tikai četrpadsmit, kad viņš iekaroja Dorni, Džons nerimās. Jaunais pūķis bija viens no viņa elkiem.

-   Iekarošana toreiz ilga visu vasaru, tēvocis aizrādīja. Tavs puišeļu karalis zaudēja desmit tūkstošus vīru, bet vēl piecdesmit pēc tam pūlējās to vietu nosargāt. Kāds šim būtu varējis pateikt, ka karš nav bērnu spēle. Viņš iedzēra vēl vienu malku vīna. Jāteic, viņš noslaucīja muti, ka Dīrenam Tārgārjenam bija tikai astoņpadsmit, kad viņš gāja bojā. Vai to tu esi aizmirsis?

-    Es neko neaizmirstu, Džons palielījās. Vīns puisim bija aizdevis drosmi, un viņš sēdēja pēc iespējas taisnāk, lai izskatītos lielāks. Es gribu dienēt Naktssardzē, tēvoc.

Viņš to bija apsvēris ilgi un pamatīgi, naktīs neguļot, kamēr brāļi šņāca ciešā miegā. Robs kādā jaukā dienā mantos Ziemmalu, komandēs dižas armijas un kļūs par Ziemeļu uzraugu. Brens un Rikons būs viņa karogneši un viņa vārdā pārvaldīs nocietinājumus. Viņa māsas Ārija un Sansa apprecēsies ar citu slavenu namu mantiniekiem un pašas kļūs par piļu saimniecēm dienvidos. Uz ko varēja cerēt bastards?

-   Tu pats nesaproti, ko lūdz, Džon. Naktssardzē ir zvērināta brālība. Mums nav ģimeņu, nevienam no mums nebūs dēlu. Mūsu sieva ir pienākums. Mīļākā gods.

-    Bastardam arī var būt gods, Džons iebilda. Esmu gatavs dot zvērestu.

-   Tu esi četrpadsmit gadus vecs zēns, Bendžens teica, un tu vēl neesi vīrs. Kamēr neesi iepazinis sievieti, tu nevari saprast, no kā atsakies.

-   Man tas nerūp! Džons iekarsa.

-  Bet rūpētu, ja tu zinātu, ko tas nozīmē, Bendžens sacīja. Ja tu zinātu, kādu cenu tu maksāsi par zvērestu, tu tā netiektos šo cenu maksāt, dēls.

Džons aizsvilās.

-   Es neesmu tavs dēls!

Bendžens Stārks piecēlās.

-   Jo sliktāk. Viņš uzlika roku Džonam uz pleca. Parunāsim, kad pats būsi uzaudzinājis dažus bastardus redzēsim, kā tu jutīsies.

Džons notrīcēja.

-   Es nekad nebūšu tēvs bastardiem, viņš cieti noteica. Nekad!

Šie vārdi izskanēja tā, it kā tiktu izspļauta inde.

Pēkšņi viņš aptvēra, ka pie galda visi ir apklusuši un lūkojas uz puisi. Džons juta, ka acīs sāk riesties asaras, un pietrūkās kājās.

-   Lūdzu piedošanu, viņš ar cieņu noteica, apcirtās riņķī un aizšāvās, pirms kāds paguva ieraudzīt viņu raudam.

Acīmredzot viņš bija izdzēris vairāk vīna, nekā būtu vajadzējis. Kājas pinās, viņš uzskrēja virsū kalponei, kura izmeta no rokām vīna krūku. Aiz muguras atskanēja smiekli, un Džons uz vaigiem sajuta karstas asaras. Kāds pūlējās viņu mierināt, taču puisis izvairījās no roku tvēriena un, neko neredzot, metās pie durvīm. Spoks izskrēja no zāles nakts tumsā viņam nopakaļ.

Pagalms bija tukšs un kluss. Uz cietokšņa mūra iekšējās sienas stāvēja sargkareivis, cieši ietinies apmetnī, lai sasildītos. Sargs izskatījās garlaikots un nelaimīgs, taču Džons, ne mirkli nedomājot, būtu gatavs mainīties ar viņu vietām. Visādi citādi pils bija tumša un izskatījās kā izmirusi.

Džons reiz bija redzējis pamestus nocietinājumus tā bija nomācoša vieta, kurā kustējās tikai vējš, bet akmeņi klusēja par cilvēkiem, kas tur kādreiz bija mituši. Ziemmala tovakar atgādināja redzēto cietoksni.

Aiz muguras pa atvērtajiem logiem plūda mūzikas skaņas un dziesma. To Džons nepavisam nevēlējās dzirdēt. Viņš noslaucīja asaras krekla piedurknē, nikns, ka vispār ļāvis tām ritēt, un pagriezās uz iešanu.

-   Puis, kāda balss viņam uzsauca. Džons pagriezās.

Virs lielās zāles durvīm uz dzegas kā gargula sēdēja Tīrions Lanisters.

-   Vai tas zvērs ir vilks? Punduris no augšas uzsmaidīja jauneklim.

-    Dižvilks, Džons palaboja. Viņu sauc Spoks. Lūkojoties uz mazo vīreli, sarūgtinājums pēkšņi izzuda. Ko tu tur augšā dari? Kāpēc nepiedalies dzīrēs?

-     Tur ir pārāk karsti un pārāk skaļi, turklāt esmu iedzēris pārāk daudz vīna, punduris paskaidroja. Es jau sen esmu sapratis, ka brāļa apvemšana tiek uzskatīta par rupjību. Vai drīkstu tuvāk uzmest aci tavam vilkam?

Džons mirkli vilcinājās, tad lēni palocīja galvu.

-   Pats tiksi lejā, vai man atnest kāpnes?

-   Pie velna kāpnes, vīriņš atteica.

Viņš atspērās no dzegas un lēca. Džons noelsās vien un godbijīgi noskatījās, kā Tīrions Lanisters gaisā apmeta kūleni, viegli piezemējās uz rokām, vēlreiz gaisā atmuguriski apmeta kūleni un nostājās uz kājām.

Spoks nedroši pakāpās atpakaļ.

Punduris notrausa putekļus no drēbēm un iesmējās.

-   Laikam nobiedēju tavu vilku. Ļoti atvainojos.

-   Viņš nav nobijies, Džons atteica un pietupās, lai pasauktu vilku. Spok, nāc šurpu, nāc taču! Nāc nu!

Vilcēns pieļepatoja un nolaizīja Džonam seju, tomēr nenolaida skatienu no Tīriona Lanistera, bet, kad punduris pastiepa roku, lai dzīvnieku noglaudītu, palēca atpakaļ un bez skaņas atieza ilkņus.

-   Kautrīgs, ko? Lanisters sprieda.

-   Sēdi, Spok! Džons pavēlēja. Tā, tagad nekusties! Puisis palūkojās uz punduri. Tagad vari viņu noglaudīt. Viņš nekustēsies, kamēr es neļaušu. Esmu viņam to iemācījis.

-   Skaidrs, Lanisters atteica. Viņš noglauda sniegbalto kažoku Spokam starp ausīm un piebilda: Jauks vilks.

-    Ja manis te nebūtu, viņš tev pārkostu rīkli, Džons paskaidroja. Pagaidām tā gluži vēl nebija taisnība, taču drīz vien tā varēja būt.

-   Tādā gadījumā labāk paliec tepat, punduris teica. Viņš pielieca sāņus milzīgo galvu un palūkojās uz Džonu ar savām dažādajām acīm. Es esmu Tīrions Lanisters.

-   Es zinu, Džons atbildēja un piecēlās. Izslējies viņš bija garāks par punduri, un tas lika viņam justies dīvaini.

-   Tu esi Neda Stārka bastards, vai ne?

Džons juta, kā vēsums izskrien pa kauliem. Viņš sakoda lūpas un neatbildēja.

-    Vai es tevi aizvainoju? Lanisters jautāja. Piedod. Punduriem nav jābūt smalkjūtīgiem. Klauni un āksti paaudžu paaudzēs ir devuši man tiesības draņķīgi ģērbties un teikt visu, kas, nolāpīts, ienāk prātā. Viņš pasmaidīja. Un tu jau arī esi izdzimtenis.

-   Edards Stārks ir mans tēvs, Džons stīvā balsī piekrita.

Lanisters vēroja zēna seju.

-   Jā, viņš teica, tas ir redzams. Tevī mājo daudz vairāk ziemeļu nekā tavos brāļos.

-   Pusbrāļos, Džons izlaboja. Viņam patika šī pundura piezīme, taču viņš centās to neizrādīt.

-    Ļauj man dot tev kādu padomu, bastard, Lanisters turpināja. Nekad neaizmirsti, kas tu esi, jo pasaule to neaizmirsīs. Padari to par savu spēka avotu, tad tas nekad nekļūs par tavu vājuma brīdi. Izmanto to kā bruņas, un tas nekad nespēs tevi ievainot.

Džonam nebija omas, lai uzklausītu padomus.

-   Ko tu zini par to, kā tas ir būt bastardam?

-   Visi punduri savu tēvu acīs ir bastardi.

-   Bet tu esi īsts savas mātes dēls, Lanisters!

-   Vai tiešām? punduris atsaucās. Pasaki to manam tēvam. Mana māte nomira, mani dzemdējot, un tēvs tā arī nav īsti drošs par to, kas es esmu.

-   Es pat nezinu, kas bija mana māte, Džons iebilda.

-    Protams kāda sieviete. Vairumā gadījumu mātes ir sievietes. Viņš apveltīja Džonu ar nožēlas pilnu smaidu. Atceries to, puis. Visi punduri var būt bastardi, bet ne visiem bastardiem jābūt punduriem.

To teicis, viņš pagriezās un, svilpodams meldiju, devās atpakaļ uz dzīrēm. Kad viņš atvēra durvis, gaisma apspīdēja pagalmu, un uz mirkli Tīrions Lanisters izskatījās stalts kā karalis.

KETLĪNA

Ketlīnas istabas bija vissiltākās visā lielajā Ziemmalas pilī, tāpēc viņai reti vajadzēja kurt kamīnu. Pils bija būvēta uz dabiskiem karstajiem avotiem, un verdošais ūdens gluži kā asinis cilvēka vēnās plūda pa pils sienām un telpām, izdzenājot aukstumu no akmens zālēm, pildot stiklotos dārzus ar miklu siltumu un neļaujot zemei sasalt. Daudzajos mazajos iekšpagalmos atklāti dīķi kūpēja dienu un nakti. Vasarā tam bija maza nozīme, taču ziemā tas noteica dzīvot vai mirt.

Ketlīnas vanna allaž bija karsta un kūpoša, bet, sienām pieskaroties, varēja just siltumu. Siltums viņai atgādināja par Straujupi un saulainajām dienām kopā ar Līsu un Edmūru, bet Neds necieta karstumu. Stārki ir radīti aukstumam, viņš mēdza teikt Ketlīnai, bet viņa par to smējās un jokoja, ka tādā gadījumā pils noteikti uzcelta nepareizā vietā.

Kad viņi bija beiguši mīlēties, Neds izkāpa no gultas, kā bija darījis tūkstošiem reižu. Viņš šķērsoja istabu, atvilka biezos aizkarus un citu pēc cita atvēra šauros logus, ļaujot nakts gaisam ieplūst telpā. Viņš kails un tukšām rokām stāvēja un skatījās tumsā, bet ap viņu virpuļoja vējš. Ketlīna savilka kažokādas segas līdz zodam un vēroja vīru. Viņš izskatījās mazāks un neaizsargātāks kā tas jauneklis, ar kuru viņa pirms piecpadsmit gadiem Straujupē apprecējās. Viņas miesa vēl sūrstēja pēc enerģiskās mīlēšanās, bet tā bija patīkama smeldze. Viņa juta sevī vīra sēklu un lūdzās, lai tā nobriest kopš Rikona piedzimšanas bija pagājuši trīs gadi. Viņa vēl nebija tik veca, viņa varēja dāvāt vīram vēl vienu dēlu.

Es viņam atteikšu, Neds sacīja, pagriezies pret sievu. Viņa acīs bija nemiers, bet balsī skanēja šaubas.

Ketlīna piecēlās gultā sēdus.

-   Tu nevari. Tu nedrīksti.

-   Man jāpilda savi pienākumi te, ziemeļos. Man nav nekādas vēlēšanās kļūt par Roberta labo roku.

-   Viņš to nesapratīs. Viņš tagad ir karalis, un karaļi nav tādi kā parastie mirstīgie. Ja tu atteiksies viņam kalpot, viņš sākumā prātos, kāpēc, bet agrāk vai vēlāk sāks domāt, ka tu viņu neatbalsti. Vai neredzi, kādās briesmās tu vari mūs visus iegrūst?

Neds pašūpoja galvu, negribēdams ticēt dzirdētajam.

-   Roberts nekad nekaitēs man vai manai ģimenei. Viņš mani mīl. Ja es atteikšos, viņš sāks aurot, lādēties un plosīties, bet pēc nedēļas mēs atkal kopā smiesimies. Es taču pazīstu to cilvēku.

-   Tu pazīsti cilvēku, sieva aizrādīja, bet kā karalis viņš tev ir svešinieks. Ketlīna atcerējās vilcēni, kas sniegā beigta bija gulējusi ar brieža ragu kaklā. Viņai vajadzēja atvērt vīram acis. Lepnums karalim ir viss, mans kungs. Roberts nāca tik tālu ceļu, lai tevi satiktu un tik augsti pagodinātu, tāpēc tu nedrīksti viņam atteikt.

-   Pagodinātu? Neds rūgti iesmējās.

-   Pēc viņa domām jā, sieva atbildēja.

-   Un pēc tavām domām?

-   Un arī pēc manām, viņa aizsvilās. Kā viņš varēja to nesaprast? Karalis piedāvā savu dēlu mūsu meitai par vīru kā citādi tu to nosauktu? Sansa kādu dienu var kļūt par karalieni. Viņas dēli varētu valdīt no Mūra līdz par Dornes kalniem. Kas tur slikts?

-   Ak dievi, Ketlīn, viņai ir tikai vienpadsmit gadu! Neds strīdējās pretī. Un Džofrejs… Džofrejs ir…

-   Kroņprincis, Ketlīna pabeidza vīra vietā, un Dzelzs troņa mantinieks. Un man bija tikai divpadsmit gadi, kad tēvs apsolīja mani tavam brālim Brendonam.

Neds skumji saviebās.

-   Brendons. Jā, Brendons zinātu, ko darīt. Viņš vienmēr visu zināja. Tas viss bija paredzēts Brendonam tu, Ziemmala, viss. Viņš bija dzimis, lai kļūtu par karaļa labo roku un karalienes tēvu. Nekad nevienam neesmu lūdzis, lai tas viss tiktu piespēlēts man.

-   Var jau būt, Ketlīna teica, bet Brendons ir miris, un tu šo kausu vienalga esi dabūjis, tāpēc tagad tev no tā jādzer vai tas tev patīk vai ne.

Neds aizgriezās un atkal lūkojās tumsā varbūt viņš vēroja mēnesi un zvaigznes, bet varbūt uzmanīja sargkareivjus uz cietokšņa sienas. Ketlīna atmaiga, jo izprata viņa sāpes. Edards Stārks bija apprecējis viņu

Brendona vietā, kā prasīja tradīcija, taču mirušā brāļa ēna joprojām gūlās starp viņiem tāpat kā tās sievietes ēna, kuras vārdu viņš nekad neminēja un kura viņam bija dzemdējusi ārlaulības dēlu.

Viņa jau grasījās pieiet pie vīra, kad pie durvīm skaļi un negaidīti atskanēja klauvējiens. Neds sarauca pieri un pagriezās.

Cauri durvīm atskanēja Desmonda balss.

-   Pavēlniek, ir atnācis mestrs Lūvins un lūdz jūs viņu pieņemt.

-   Vai pateici viņam, ka es liku mani netraucēt?

-   Jā, kungs, bet viņš uzstāj.

-   Brīnišķīgi. Laid viņu iekšā.

Neds piegāja pie skapja un uzvilka mugurā biezu tuniku. Ketlīna pēkšņi aptvēra, cik auksts ir kļuvis. Viņa iekārtojās gultā un savilka biezās segas līdz zodam.

-   Varbūt vajadzētu aizvērt logus? viņa ieminējās.

Neds izklaidīgi pamāja. Ienāca mestrs Lūvins.

Mestrs bija sīks, sirms vīriņš, pelēkām, šaudīgām un vērīgām ačelēm. Mati, ko gadi vēl bija atstājuši viņam uz galvas, bija sirmi. Viņam mugurā bija pelēka vilnas tunika, Stārku krāsās apšūta ar baltu kažokādu. Plašajās piedurknēs bija paslēptas kabatas, un Lūvins tajās vienmēr kaut ko iebāza kā arī vilka no tām ārā visdažādākās lietas: grāmatas, vēstules, savādus priekšmetus, rotaļlietas bērniem. Ņemot vērā visu, kas mēdza glabāties šajās kabatās, Ketlīna vienmēr brīnījās, kā mestrs Lūvins vispār spēj pacelt rokas.

Mestrs nogaidīja, līdz durvis aiz viņa bija aizvērušās, un tikai tad ierunājās.

-    Gaišība, viņš sacīja Nedam, lūdzu atvainot, ka iztraucēju jūsu atpūtu, bet man ir atstāts vēstījums jums.

Neds bija saērcināts.

-    Ir atstāts? Kas to atstājis? Vai ir bijis ieradies sūtnis? Man neviens neko nav teicis.

-   Nē, sūtnis nav bijis, kungs. Kamēr es gulēju, manā observatorijā uz galda ir nolikta koka kārba. Kalpi nevienu nav redzējuši, bet to noteikti atnesis kāds no karaļa svītas citu viesu no dienvidiem mums nav bijis.

-   Koka kārba, tu saki? Ketlīna pārjautāja.

-   Un kārbā bija lieliska jauna lēca manai observatorijai, pēc skata spriežot, izgatavota Mīrā. Mīras lēcu meistariem nav līdzīgu visā pasaulē.

Neds rauca pieri. Ketlīna zināja, ka viņam trūkst pacietības šādiem niekiem.

-   Lēca, viņš atkārtoja. Kāds tam sakars ar mani?

-   Es sev uzdevu tādu pašu jautājumu, mestrs Lūvins atbildēja. Pavisam skaidrs, ka tam ar jums ir lielāks sakars nekā ar redzēšanu.

Ketlīna zem biezajām segām nodrebēja.

-   Lēca ir priekšmets, ar kura palīdzību var labāk redzēt.

-   Tā patiesi arī ir. Viņš ar pirkstiem knibināja ordeņa saiti smagu ķēdi, kuru nēsāja zem tunikas cieši ap kaklu, un katrs tās posms bija kalts no cita metāla.

Ketlīna atkal sajuta sevī iezogamies izbailes.

-   Ko tad mums vajadzētu labāk saskatīt?

-  Arī šo jautājumu es sev uzdevu. Mestrs Lūvins izvilka no piedurknes cieši saritinātu papīra gabaliņu. īsto vēsti es atradu zem dubultā dibena, kad izjaucu kārbu, kurā bija atnesta lēca. Bet tā nebija domāta manām acīm.

Neds izstiepa roku.

-   Tad dod šurp.

Lūvins pat nepakustējās.

-  Atvainojos, kungs, bet vēstule nav paredzēta arī jūsu acīm. Uz tās ir rakstīts: tikai Ketlīnas kundzei un nevienam citam. Vai drīkstu tuvoties?

Ketlīna pamāja, neiedrošinādamās runāt. Mestrs nolika papīra rullīti uz galdiņa pie gultas tas bija apzīmogots ar mazu zila vaska pikucīti. Lūvins paklanījās un jau grasījās doties prom.

-   Paliec! Neds drūmā balsī pavēlēja un palūkojās uz Ketlīnu. Kas tur ir? Mīļā, tu trīci no galvas līdz kājām.

-   Es baidos, viņa atzinās un trīcošām rokām paņēma no galdiņa vēstuli. Sieviete aizmirsa, ka ir kaila, un kažokādas noslīdēja no viņas auguma. Zilajā vaskā vīdēja Mēness un vanags tas bija Arīnu nama zīmogs.

-   Tā ir no Līsas. Ketlīna palūkojās uz vīru. Nekas priecīgs tas nebūs, viņa noteica. Vēstulē ir bēdas, Ned, es to jūtu.

Neds saviebās, un viņa sejai pārslīdēja drūma ēna.

-   Taisi vaļā.

Ketlīna salauza zīmogu.

Viņas skatiens slīdēja pa vārdiem, kuriem sākumā pat nebija saprotama jēga, bet tad viņa atcerējās.

-   Līsa nav gribējusi riskēt. Kad mēs vēl bijām mazas meitenes, mums bija pašām sava valoda.

-   Vai vari to izlasīt?

-   Jā, Ketlīna atbildēja.

-   Tad lasi skaļi.

-   Varbūt man labāk iziet? mestrs Lūvins ieminējās.

-   Nē, Ketlīna atbildēja. Mums būs vajadzīgs tavs padoms.

Viņa atmeta segas un izkāpa no gultas. Sievietes kailais augums naksnīgajā gaisā jauta kapa saltumu. Mestrs Lūvins novērsās. Pat Neds izskatījās pārsteigts.

-   Ko tu dari?

-   Iekuršu kamīnu, Ketlīna atteica. Viņa sameklēja halātu, uzvilka to mugurā un noliecās pie aukstā kamīna.

-   Bet mestrs Lūvins… Neds iesāka.

-   Mestrs Lūvins ir pieņēmis visus manus bērnus, Ketlīna atsaucās. Nav īstais brīdis šķietamai pieklājībai.

Viņa iebāza starp skaliem papīra gabalu un salika pa virsu pagales. Neds piegāja pie sievas, un piecēla kājās tā, ka viņa acis bija dažu collu attālumā no sievas sejas.

-   Cienītā! Kas rakstīts vēstulē?

Ketlīna viņa spēcīgajās rokās sastinga.

-   Brīdinājums, viņa klusi atbildēja. Ja vien mums pietiks prāta to ņemt vērā.

Stārka acis meklēja atbildes viņas sejā.

-   Turpini.

-   Līsa apgalvo, ka Džons Arīns ticis nogalināts.

Neds saspieda sievas roku ciešāk.

-   Kas to izdarījis?

-   Lanisteri, viņa sacīja. Karaliene.

Neds palaida vaļā sievas roku, uz kuras bija palikušas tumšsarkanas viņa pirkstu aprises.

-   Ak dievi, viņš nočukstēja. Tava māsa no sērām sāk jukt prātā. Viņa pati nesaprot, ko runā.

-   Viņa saprot, Ketlīna teica. Jā, Līsai ir straujš raksturs, bet šīs vēstules nosūtīšana ir rūpīgi izplānota tā ir pat tikusi noslēpta. Viņa zināja, ka gadījumā, ja tā nonāks nepareizajās rokās, viņai draud droša nāve. Lai tā riskētu, viņai ir kas vairāk par plikām aizdomām. Ketlīna palūkojās uz vīru. Tagad mums patiešām nav izvēles tev jākļūst par Roberta labo roku. Tev jādodas kopā ar viņu uz dienvidiem un jānoskaidro patiesība.

Viņa redzēja, ka Nedam ir pavisam cits viedoklis.

-   Vienīgā patiesība ir šeit, ziemeļos. Dienvidi ir čūsku bedre, no kuras es labāk turos pa gabalu.

Lūvins paraustīja ķēdi vietā kur tā bija noberzusi kakla ādu.

-    Karaļa labajai rokai ir milzu vara, kungs. Vara atklāt patiesību par valdnieka Arīna nāvi un tiesāt viņa slepkavas. Vara pasargāt Arīna kundzi un viņas dēlu, ja apstiprinās ļaunākais variants.

Neda skatiens bezpalīdzīgi šaudījās pa guļamistabu. Ketlīna ar visu sirdi tiecās pēc viņa, bet zināja, ka vismaz šajā brīdī nedrīkst mēģināt viņu apskaut. Viņas bērnu dēļ vispirms vajadzēja ņemt virsroku domu apmaiņā.

-   Tu apgalvo, ka mīlot Robertu kā brāli. Vai tu atstātu savu brāli Lanisteru ielenkumā?

-   Kaut svešie jūs abus parautu, Neds drūmi noņurdēja, novērsās un piegāja pie loga.

Ne sieva, ne mestrs nebilda ne vārda. Viņi klusēdami gaidīja, kamēr Hdards savā nodabā atvadījās no mājām, kuras tik ļoti mīlēja. Kad viņš beidzot aizgriezās no loga, viņa balss bija noguruma un skumju pilna, bet acu kaktiņos mirdzēja valgums.

-   Mans tēvs arī reiz pēc karaļa aicinājuma devās uz dienvidiem un mājās vairs nepārnāca.

-   Tagad ir citi laiki, mestrs Lūvins sacīja. Un cits karalis.

-   Jā, Neds rūgti atteica un apsēdās krēslā pie kamīna. Ketlīn, tev jāpaliek Ziemmalā.

Viņa vārdi kā ledaina bulta iedūrās sievai sirdī.

-   Nē, viņa pēkšņās izbailēs protestēja. Vai tas viņai bija par sodu? Nekad vairs neredzēt viņa seju un nejust viņa rokas?

-   Jā, Neds ij dzirdēt negribēja iebildumus. Tev jāvalda pār ziemeļiem manā vietā, kamēr es vētīšu Roberta netīro veļu. Ziemmalā vienmēr jābūt kādam no Stārkiem. Robam ir četrpadsmit, un pavisam drīz viņš kļūs par pieaugušu vīru. Viņam jāmācās valdīt, bet manis līdzās nebūs. Ļauj viņam piedalīties lēmumu pieņemšanā Robam jābūt gatavam, kad pienāks īstais laiks.

-   Lai dievi dod, ka tas nenotiktu vēl daudzus gadus, mestrs Lūvins nomurmināja.

-   Mestr Lūvin, es tev uzticos kā savam asinsradiniekam. Palīdzi manai sievai ar padomu gan lielās lietās, gan sīkumos. Māci manam dēlam visu, kas viņam jāzina. Ziema nāk.

Mestrs Lūvins drūmi palocīja galvu, un iestājās klusums līdz brīdim, kad Ketlīna saņēma drosmi un uzdeva jautājumu, no kura baidījās visvairāk:

-   Kas notiks ar pārējiem bērniem?

Neds piecēlās, satvēra sievu rokās un atkal pieliecās tuvāk viņas sejai.

-    Rikons ir ļoti mazs, viņš maigi ierunājās. Viņam jāpaliek šeit kopā ar tevi un Robu. Pārējos es ņemšu līdzi.

-   Es to neizturēšu, Ketlīna trīsēdama atbildēja.

-    Tev jāvar, vīrs neatlaidās. Sansa apprecēsies ar Džofreju, tas ir skaidrs. Mēs nedrīkstam viņiem radīt ne mazākās šaubas par savu uzticību. Tikmēr Ārija apgūs dienvidu galma manieres pēc dažiem gadiem ari viņai būs laiks iet pie vira.

"Sansa dienvidos būs īsta skaistule," Ketlīna pie sevis nodomāja, un dieviem bija redzams, ka Ārijai vēl jāaug. Savā sirdī viņa negribīgi jau atvadījās no bērniem. Bet tikai ne Brenu, nekādā gadījumā.

-    Jā, viņa piekrita. Bet, Ned, lūdzu ja mani mīli, ļauj Brenam palikt Ziemmalā. Viņam ir tikai septiņi gadi.

-   Man bija astoņi, kad tēvs mani nosūtīja uz Ligzdu skoloties, Neds atbildēja. Sīrs Rodrīks stāsta, ka Robs un princis Džofrejs nav īpaši labās attiecībās, un tas ir slikti. Brens var līdzēt plaisas mazināšanā. Viņš ir jauks zēns ar labu humora izjūtu, ātri pieķeras. Lai viņš dzīvo starp jaunajiem prinčiem un sadraudzējas ar viņiem tā, kā es sadraudzējos ar Robertu. Mūsu namam tas būs izdevīgi.

Un Ketlīna zināja, ka vīram ir taisnība, bet tas nemazināja sāpes. Viņa tagad zaudēs visus četrus: Nedu, abas meitenes un jauko, mīļo Brenu. Viņai paliks tikai Robs un mazais Rikons, un Ketlīna jau tagad sāka justies vientuļa Ziemmala bija tik liela!

-   Turi zēnu tālāk no mūriem, viņa drosmīgi piemetināja. Tu jau zini, cik ļoti Brenam patīk kāpelēt.

Neds ar skūpstiem nosusināja asaras, vēl pirms tās sāka ritēt pār sievas vaigiem.

-   Paldies, mīļā, viņš nočukstēja. Es zinu, ka tas būs grūti.

-   Un kas būs ar Džonu Sniegu? mestrs Lūvins jautāja.

Ketlīna saausījās, izdzirdot pieminam šo vārdu. Neds sajuta sievā briestam dusmas un izlaida viņu no skavām. Daudziem vīriešiem bija ārlaulībā dzimuši bērni, un Ketlīna pie tā jau bija pieradusi. Ziņa, ka Neds kļuvis par tēvu bērnam, kas piedzimis kādam skuķim, ko viņš sastapis karagājiena laikā pirmajā laulības gadā, nebija nekāds pārsteigums. Viņam tomēr bija vīru vajadzības, un viņi veselu gadu bija pavadījuši šķirti: Neds karoja dienvidos, bet viņa tikmēr palika drošībā, sava tēva pilī Straujupē. Viņa vairāk remdējās domās par Robu bērniņu, kas zīda viņas krūti, nekā prātoja par vīru, kuru gandrīz nepazina. Nedam bija tiesības starp kaujām mierināt sevi, kā vien viņam ienāca prātā. Un, ja viņa sēklai gadījās nobriest, Ketlīna arī aptvēra, ka vīram jārūpējas par bērnu.

Bet viņš darīja vēl vairāk. Stārki atšķīrās no citiem cilvēkiem. Neds savu ārlaulībā dzimušo bērnu pārveda mājās un sauca par dēlu, lai visi ziemeļi to redz. Kad kari beidzot mitējās un Ketlīna brauca uz Ziemmalu, Džons ar savu zīdītāju tur jau bija priekšā.

Tas viņu dziļi aizskāra. Neds nekad nerunāja par Džona māti, pat nepieminēja, kā viņu sauc, bet pili noslēpumu nebija, un Ketlīna dzirdēja kalpones stāstām leģendas, ko bija dzirdējušas no vira karabrāļiem. Viņas sačukstējās par sīru Artūru Deinu, Rītausmas zobenu visbīstamāko no Airīsa sardzes bruņiniekiem un par to, kā viņu jaunais valdnieks nogalējis šo divcīņā. Kalpones arī stāstīja, kā Neds vedis Artūra zobenu uzveiktā brīnumskaistajai, jaunajai māsai, kura gaidījusi viņu pilī, kas saukta par Zvaigžņulietu un atradusies Vasaras jūras krastā. Ašara Deina bijusi slaida un daiļa, ar apburošām, violetām acīm. Divas nedēļas Ketlīna centās saņemt drosmi, līdz kādu nakti gultā lūdza vīru pastāstīt patiesību pajautāja tieši acīs.

Tā bija vienīgā reize pa visiem šiem gadiem, kad Neds viņu patiesi pārbiedēja.

-    Nekad nejautā man par Džonu, viņš sacīja ledusaukstā balsī. Viņā rit manas asinis, un tas ir viss, kas tev jāzina. Un tagad tu man pateiksi, kur tu izdzirdēji šo vārdu, cienītā.

Ketlīna bija spiesta paklausīt viņa izstāstīja visu, un kopš tās dienas sačukstēšanās pieklusa, bet Ašaras Deinas vārds Ziemmalā nekad vairs nav dzirdēts.

Lai kas būtu Džona māte, Neds acīmredzot viņu bija ļoti mīlējis, jo nekādi Ketlīnas iebildumi nebūtu viņam likuši sūtīt zēnu prom. Un tas bija vienīgais, ko Ketlīna nespēja vīram piedot. Viņa bija iemīlējusi Nedu ar visu sirdi, taču nekas nespēja viņu piespiest mīlēt Džonu. Viņa neteiktu ne vārda, ja Nedam būtu ducis bastardu, kuri nerēgojas deguna galā, turpretī Džons vienmēr bija acu priekšā un pieaugot kļuva arvien līdzīgāks Nedam vairāk nekā likumīgie dēli, ko bija dzemdējusi Ketlīna. Tas visu vērta vēl ļaunāku.

-   Džonam jādodas prom, viņa uzstāja.

-   Viņi ar Robu ir ļoti tuvi, Neds atrunājās. Biju cerējis, ka…

-    Viņš nevar te palikt, Ketlīna pārtrauca vīru pusvārdā. Viņš ir tavs dēls, nevis mans. Es viņu šeit necietīšu.

To pateikt bija grūti, taču tā bija svēta patiesība. Un Neds, atstājot puisi Ziemmalā, tikai izdarītu viņam lāča pakalpojumu.

Neds uzlūkoja sievu ar sāpju pilnu skatienu.

-   Tu zini, ka nevaru ņemt viņu līdzi uz dienvidiem galmā viņam nebūs vietas. Zēns ar bastarda vārdu… tu pati zini, kas par viņu tiks runāts. Visi no viņa bēgs pa gabalu.

Ketlīna nocietināja sirdi pret mēmo lūgumu vīra acīs.

-   Viņi teiks, ka tavs Roberts pats ir tēvs ducim tādu bastardu.

-    Un neviens no viņiem nekad nav redzēts galmā! Neds iesvilās. Lanisteru bābietis par to ir parūpējies. Kā tu vari būt tik nolādēti nežēlīga, Ketlln? Viņš taču ir tikai zēns. Viņš…

Neds kļuva patiesi nikns. Viņš būtu pateicis vēl daudz vairāk, taču iejaucās mestrs Lūvins.

-   Te nu ir vieta citam risinājumam, viņš klusi sacīja. Jūsu brālis Bendžens pirms pāris dienām apjautājās par Džonu. Izskatās, ka zēnu saista melnā krāsa.

Neds bija satriekts.

-   Viņš ir prasījies Naktssardzē?

Ketlīna klusēja. Lai Neds pats tiek ar šo jautājumu skaidrībā viņas balss tagad netiks ņemta vērā. Ketlīna no prieka bija gatava vai noskūpstīt mestru, kura ieteiktais priekšlikums bija vienkārši lielisks. Bendžens Stārks bija zvērināts Naktssardzes brālis. Džons kļūtu viņam par dēlu, par bērnu, kura viņam nekad nebūs. Ar laiku zēns arī dotu zvērestu, līdz ar to viņam nebūtu dēlu, kas kādu dienu var mēģināt konkurēt ar Ketlīnas pašas mazbērniem par vietu Ziemmalā.

-   Kalpot pie Mūra ir liels gods, kungs, mestrs Lūvins piebilda.

-    Un tur pat bastardam ir iespēja uzkalpoties augstā Naktssardzes amatā, Neds piezīmēja, tomēr viņa balss vēl arvien bija satraukuma pilna. Džons ir tik jauns. Ja viņš to lūgtu, kad būs kļuvis pieaudzis, tas būtu citādi, bet ja to lūdz četrpadsmit gadus vecs pusaudzis…

-   Smags upuris, mestrs Lūvins piekrita. Bet šobrīd ir grūti laiki, kungs. Viņa ceļš nav nežēlīgāks par jūsu vai jūsu kundzes ceļu.

Ketlīna iedomājās par trim bērniem, kurus viņai vajadzēja zaudēt, un klusēt nebija viegli.

Neds pagriezās un atkal lūkojās ārā pa logu, bet viņa iegarenā seja bija klusa un domīga. Beigu beigās viņš nopūtās un pagriezās pret sarunu biedriem.

-    Labi, viņš uzrunāja mestru Lūvinu. Tā laikam būs labāk. Es aprunāšos ar Benu.

-   Kad mums tas jāpavēsta Džonam? mestrs jautāja.

-     Tiklīdz es varēšu. Viss iepriekš jāsagatavo. Paies pāris nedēļas, pirms mēs varēsim doties ceļā. Ļaušu Džonam izbaudīt šīs pēdējās dienas. Vasara drīz beigsies un bērnība arīdzan. Kad pienāks laiks, es pats viņam to pateikšu.

ĀRIJA

Ārijas dūrieni atkal sanāca šķībi.

Viņa neapmierināta tos nopētīja un palūkojās uz māsu Sansu, kas sēdēja starp citām meitenēm. Sansas izšuvumi bija izcili, to visi apgalvoja. "Sansas darbi ir tikpat skaisti, cik viņa pati,"septa Mordeina reiz bija teikusi meiteņu mātei. "Viņai ir ļoti veiklas, izveicīgas rokas." Kad Ketlīnas kundze bija apjautājusies par Āriju, septa bija pavīpsnājusi: "Ārijai rokas ir kā kalējam."

Ārija zagšus pārlaida skatienu istabai, baidīdamās, ka Mordeina varētu nolasīt viņas domas, taču septa todien nepievērsa meitenei nekādu uzmanību viņa sēdēja blakus princesei Mīrselai, un viņas smaids pauda sajūsmu. Pārāk bieži vis negadījās iespēja apmācīt karalisko princesi sieviešu mākslās, kā viņa pati izteicās, kad karaliene atveda Mīrselu pie citām meitenēm. Ārijai šķita, ka arī Mīrselas dūrieni sanāk maķenīt šķībi, taču pēc Mordeinas dūdošanas neko īsti nevarēja saprast.

Viņa vēlreiz nopētīja savu darbu, cerot saskatīt paņēmienu, kā izlabot kļūdas, bet tad nopūtās, nolika šuvekli malā un īgni pašķielēja uz māsu. Sansa strādājot laimīgi čaloja. Sīra Rodrīka mazā meitiņa Beta Kasela sēdēja viņai pie kājām un kāri tvēra ikvienu viņas teikto vārdu, bet Džeine Pūla pieliekusies kaut ko čukstēja māsai ausī.

-   Par ko jūs tur runājat? Ārija pēkšņi apvaicājās.

Džeine satrūkusies pameta skatienu uz Āriju un ieķiķinājās. Sansa samulsa, Beta nosarka, bet neviena no viņām neatbildēja.

-   Pastāstiet man arī, Ārija pieprasīja.

Džeine pameta skatienu sāņus, lai būtu droša, ka septa Mordeina neklausās. Mīrsela kaut ko noteica, un septa iesmējās vienā balsī ar pārējām dāmām.

-   Mēs runājam par princi, Sansa atbildēja balsī, kas bija tik maiga kā skūpsts.

Ārija zināja, par kuru princi viņas runā: protams, par Džofreju. To slaido un glīto. Sansa dzīrēs dabūja sēdēt viņam blakus, bet Ārijai tikmēr bija jāsēž līdzās tam mazajam un resnajam. Kā gan citādi.

-   Džofrejam patīk tava māsa, Džeine tik lepni pačukstēja, it kā tas būtu viņas nopelns. Džeine bija Ziemmalas namziņa meita un Sansas labākā draudzene. Viņš pats Sansai teica, ka viņa ir ļoti skaista.

-   Viņi precēsies, sapņaini paziņoja mazā Beta, apķērusi sevi ar rokām. Un tad Sansa būs visas valsts karaliene.

Sansa glīti nosarka. Viņa sarka glīti un vispār visu darīja glīti, Ārija aizvainoti nodomāja.

-    Beta, tev nevajadzētu izdomāt pasakas, Sansa palaboja meitēnu, liegi noglāstot viņas galvu, lai viņas vārdi neizklausītos pārāk skarbi, un palūkojās uz Āriju. Ko tu domā par princi Džofreju, māsiņ? Viņš ir ļoti galants, vai ne?

-   Džons teica, ka viņš izskatās pēc meitenes, Ārija noteica.

Sansa iedūra izšuvumā adatu.

-   Nabaga Džons, viņa novilka. Viņš ir greizsirdīgs, jo ir bastards.

-    Viņš ir mūsu brālis, Ārija iebilda pārāk skaļi, un viņas balss iztraucēja pēcpusdienas mieru torņa istabā.

Septa Mordeina pacēla skatienu. Viņai bija kaulaina seja, vērīgas acis un plāna mute bez lūpām, kas bija kā radīta, lai šķobītos. Tā saviebās arī tagad.

-   Par ko jūs runājat, bērni?

-   Par mūsu pusbrāli, Sansa klusā balsī precizēja un uzsmaidīja septai. Mēs ar Āriju apspriedām, cik priecīgas esam par to, ka kopā ar mums šodien ir princese.

Septa Mordeina pamāja.

-    Patiesi tas mums visām ir liels gods. Princese Mīrsela nedroši pasmaidīja, dzirdot komplimentu. Ārija, kāpēc tu nestrādā? septa noprasīja, piecēlās kājās un, brunčiem čaukstot, devās pie meitenes. Parādi man savu izšuvumu.

Ārija gribēja kliegt. Vajadzēja arī Sansai pievērst septas uzmanību.

-   Te būs, viņa pasniedza izšuvumu.

Septa pētīja auduma gabalu.

-   Ārija, Ārija, Ārija… viņa novilka, tas nekur neder. Tas pavisam noteikti neder.

Visi skatījās uz Āriju, un tas bija par daudz. Sansa bija pārāk labi audzināta, lai smīnētu par māsas negodu, taču Džeine ķiķināja vien. Izskatījās, ka pat princesei Mīrselai ir Ārijas žēl. Meitenei acīs sariesās asaras. Viņa pietrūkās kājās un metās ārā pa durvīm.

-   Ārija, nāc atpakaļ! septa sauca nopakaļ. Vairs nevienu soli! To visu uzzinās tava mātes kundze. Un tu tā izrīkojies karaliskās princeses priekšā! Tu apkauno mūs visas!

Ārija apstājās durvīs un, kozdama lūpā, pagriezās. Asaras tagad jau ritēja pāri vaigiem. Viņa piespieda sevi neveikli paklanīties Mīrselai.

-   Ar jūsu atļauju, jaunkundz.

Mīrsela mirkšķināja acis un lūkojās uz pārējām jaunkundzēm pēc atbalsta. Viņa īsti nezināja ko iesākt, taču septa Mordeina gan zināja.

-   Un uz kurieni tu tagad iesi, Ārija? viņa noprasīja.

Ārija skatījās uz septu.

-    Iešu apkalt kādu zirgu, viņa saldā balstiņā atteica, ar prieku vērodama pārsteigumu septas sejā. Tad apcirtās, izmetās pa durvīm un traucās lejup pa kāpnēm tik ātri, cik vien kājas viņu nesa.

Tas nebija godīgi, ka Sansai bija viss. Sansa bija divus gadus vecāka varbūt tad, kad dzima Ārija, viss labais jau bija beidzies? Viņa bieži šādi jutās. Sansa prata izšūt, dejot un dziedāt. Sacerēja dzejoļus. Prata labi ģērbties. Spēlēja arfu un zvaniņus. Bet visļaunākais viņa bija skaista. Sansa bija mantojusi mātes glītos vaigu kaulus un Tūliju biezos, kastaņbrūnos matus. Ārija bija atsitusies tēvā. Viņas mati bija brūni un bez spīduma, seja iegarena un drūma. Džeine mēdza saukt Āriju par zirgaģīmi un zviedza allaž, kad vien gadījās iet meitenei garām. Ārijai kremta, ka vienīgais, ko viņa prata darīt labāk par māsu, bija jāt ar zirgu. Ak jā, arī mājturībā viņa bija spējīgāka. Sansai nebija talanta uz cipariem ja princis Džofrejs viņu apprecētu, tad Ārija viņa paša labā cerēja, ka viņam būs labs namzinis.

Nīmerija viņu gaidīja sardzes telpā lejā pie kāpnēm. Ieraudzījusi Āriju, vilcenīte tūdaļ pietrūkās kājās. Ārija pasmaidīja. Vismaz vilcēns mīlēja saimnieci. Abas visur gāja kopā, Nīmerija gulēja viņas istabā, gultas kājgalī. Ja māte nebūtu aizliegusi, Ārija labprāt būtu ņēmusi viņu līdzi uz izšūšanas nodarbībām. Tad diez vai septa Mordeina kritizētu viņas krustdūrienus.

Ārija atsēja Nimeriju, un dzīvnieks priecīgi nolaizīja viņas roku. Vilcenei bija dzeltenas acis. Saules gaismā tās mirdzēja kā zelta monētas. Ārija bija nosaukusi vilcēni Roinas karotāju valdnieces vārdā, kura bija pārveduši savus ļaudis pāri šaurajai jūrai. Arī vārda došana zvēram draudēja izvērsties par pamatīgu skandālu. Sansa, protams, savu kucēnu nosauca par Kundzīti. Ārija savilka seju smaidā un cieši apskāva vilcēnu. Nīmerija nolaizīja Ārijai ausi, un meitene iesmējās.

Septa Mordeina droši vien jau bija nosūtījusi ziņu mātei. Ja Ārija ietu uz savu istabu, tad noteikti tiktu atrasta, bet meitene nevēlējās, lai viņu kāds atrod. Viņai ienāca prātā laba doma. Pagalmā zēni vingrinājās kara mākslās, un Ārija gribēja redzēt, kā Robs noliek galanto princi Džofreju uz lāpstiņām.

-   Nāc, viņa pačukstēja Nīmerijai, piecēlās kājās un metās skriet, un vilcene neatpalika no meitenes ne soli.

Starp arsenālu un pili bija apjumts tilts, pa kura logiem varēja redzēt pagalmu. Tieši uz turieni viņa tagad devās.

Abas ieradās uz tilta noskrējušās un aizelsušās. Džons bija jau priekšā viņš sēdēja uz palodzes, vienu ceļgalu laiski piespiedis pie zoda. Viņš vēroja nodarbības ar tādu aizrautību, ka nepamanīja māsu tuvojamies līdz brīdim, kad viņa baltais vilks piecēlās, lai sagaidītu nācējas. Nīmerija nedrošiem soļiem tuvojās. Spoks bija izaudzis lielāks par saviem brāļiem un māsām. Viņš paostīja atnācēju, nolaizīja tai ausi un atkal apsēdās savā vietā.

Džons ziņkārīgi uzlūkoja Āriju.

-   Vai tev nevajadzēja būt izšūšanas stundā, māšel?

Ārija parādīja Džonam mēli.

-   Gribēju redzēt, kā viņi tur cīnās.

-   Tad nāc tuvāk, pusbrālis pasmaidīja.

Ārija uzrāpās uz palodzes, apsēdās Džonam blakus un ieklausījās pagalma trokšņos.

Viņai par lielu vilšanos tur tobrīd trenējās jaunākie zēni. Brens bija tā ievīstīts polsteros, ka izskatījās kā aptīts ar pēli, savukārt princis Tommens, kurš jau tāpat bija resns, tagad atgādināja apaļu lodi. Puikas elsa un pūta, un zvetēja viens otru ar polsterētiem koka zobeniem, bet to visu modri uzraudzīja ieroču meistars Rodrīks Kasels, liela auguma pilnīgs vīrs ar glītu, baltu vaigubārdu. Kāds ducis skatītāju, vīri un zēni, uzmundrināja cīnītājus, un visskaļākā bija Roba balss. Viņam blakus Ārija ievēroja Teonu Grejdžoju ar nicīgi saviebtu seju, kura melno mundieri rotāja zeltīts viņa nama ģerbonis

-   milzu kalmārs. Abi pretinieki cīnījās klupdami krizdami, un Ārija lēsa, ka viņi mērojas spēkiem jau labu laiku.

-   Tas ir mazliet nogurdinošāk par izšūšanu, Džons prātoja.

-   Tas ir mazliet jautrāk par izšūšanu, Ārija šāva pretī.

Džons pasmaidīja, pastiepa roku un pabužināja meitenes matus. Ārija piesarka. Viņi vienmēr bija dzīvojuši draudzīgi. Džonam tāpat kā Ārijai bija tēva vaibsti, un viņi tādi bija vienīgie bērni. Robs, Sansa, Brens un pat mazais Rikons līdzinājās Tūlijiem smaidīgi un mirdzošiem matiem. Kad Ārija bija maza, viņa baidījās, ka arī pati varētu būt bastards. Tieši Džonam viņa bija atklājusi savas bažas, un tieši Džons viņu bija nomierinājis.

-   Kāpēc tu neesi tur lejā, pagalmā? Ārija pajautāja.

Jauneklis greizi pasmīnēja.

-   Bastardiem nav ļauts sadot pa mizu prinčiem, viņš atbildēja. Visiem zilumiem, ko viņi dabū mācību laikā, jābūt nākušiem no likumīgi dzimuša pretinieka zobena.

-   Ak tā, Ārija apmulsa viņai vajadzēja par to iedomāties pašai. Jau otro reizi vienā dienā Ārija aptvēra, ka dzīvē nav taisnības.

Meitene skatījās, kā viņas mazais brāļuks iekausta Tommenu.

-   Es to varētu tikpat labi kā Brens, viņa ieminējās. Viņam ir tikai septiņi gadi, bet man deviņi.

Džons uzlūkoja pusmāsu ar četrpadsmit gadus veca vīra gudrību.

-    Tu esi pārāk vāja, viņš atgādināja un pataustīja meitenes roku muskuļus, tad nopūtās un pašūpoja galvu. Šaubos, vai tu vispār spētu pacelt zobenu, māsiņ, nemaz nerunājot par to, ka varētu to atvēzēt.

Ārija atbrīvoja roku no pusbrāļa tvēriena un pameta uz viņu skatienu. Džons vēlreiz pabužināja Ārijai matus, un abi turpināja vērot, kā Brens ar Tommenu riņķo viens ap otru.

-   Vai redzi tur princi Džofreju? Džons ievaicājās.

Sākumā viņa Džofreju neredzēja, bet tad pamanīja, ka viņš stāv tālāk, augstā akmens mūra paēnā. Viņam apkārt bija vīri, kurus meitene nepazina jauni ieroču nesēji Lanisteru un Barateonu drānās. Visi sveši. Starp viņiem bija arī daži vecāki vīri bruņinieki, Ārija pieņēma.

-   Paskaties uz ģerboni, kas rotā viņa apmetni, Džons norādīja.

Ārija paskatījās. Uz polsterētā apmetņa bija izšūts krāšņs ģerbonis

-   tur kāds bija pastrādājis godam. Tas sastāvēja no divām daļām: vienā pusē karaļnama kronētais briedis, otrā Lanisteru lauva.

-    Lanisteri gan ir lepni, Džons ieteicās. Pietiktu jau ar karalisko ģerboni vien, bet nē viņam vēl vajag mātes namam dot tādu pašu godu kā karaļnamam.

-   Sievietēm taču ari ir gods, Ārija protestēja.

Džons pasmējās.

-   Varbūt tev vajadzētu rīkoties tāpat savā ģerbonī apvienot Tūliju un Stārku simbolus?

-   Vilks ar zivi zobos? meitene iesmējās. Tas gan izskatītos muļķīgi. Turklāt kam meitenei ģerbonis, ja viņa nedrīkst cīnīties?

Džons paraustīja plecus.

-   Meitenēm ir ģerboņi, bet nav zobenu. Bastardi dabū zobenus, bet viņiem nav ģerboņu. Ne jau es izdomāju likumus, māsiņ.

Pagalmā atskanēja bļāviens. Princis Tommens vāļājās smiltīs, nespēdams piecelties kājās. Polsteru dēļ viņš atgādināja uz muguras apgrieztu bruņurupuci. Brens ar paceltu koka zobenu stāvēja blakus, gatavs dot vēl vienu triecienu, tiklīdz pretinieks būs piesvempies kājās. Vīri sāka smieties.

-   Pietiek! uzsauca Rodrīks, pasniedza princim roku un uzrāva viņu atkal kājās. Laba cīņa. Lū, Donis, palīdziet viņiem novilkt bruņas. Viņš palūkojās apkārt. Princi Džofrej, Rob, vai nāksiet cīnīties vēlreiz?

Robs, kurš vēl bija nosvīdis no iepriekšējās cīņas, mundri iznāca priekšā.

-   Labprāt.

Arī Džofrejs iznāca no ēnas, lai atbildētu Rodrīka aicinājumam. Viņa mati mirdzēja kā apzeltīti. Princis izskatījās krietni garlaikots.

-   Tā ir bērnu spēle, sīr Rodrīk.

Teons Grejdžojs pēkšņi ierēcās smieklos.

-   Jūs arī esat bērni, viņš izsmejoši izmeta.

-   Robs varbūt ir bērns, Džofrejs atbildēja, bet es esmu princis, un man ir apnicis dauzīt Stārkus ar rotaļu zobenu.

-   Tu dabūji vairāk dūrienu, nekā pats spēji izdāļāt, Robs paziņoja. Vai baidies?

Princis Džofrejs ar skatienu nomērīja Robu.

-   Ak vai, esmu pārbijies, viņš teica. Tu taču esi daudz vecāks.

Daži no Lanisteru vīriem iesmējās.

Džons vīpsnādams vēroja konfrontāciju pagalmā.

-   Džofrejs ir īsts sūda gabals, viņš sacīja Ārijai.

Rodrīks domīgi plūkāja balto vaigubārdu.

-   Un ko tu ierosini? viņš jautāja princim.

-   īstu tēraudu.

-   Sarunāts! Robs neatpalika. To tu dabūsi nožēlot!

Ieroču meistars uzlika roku Robam uz pleca, lai atvēsinātu jaunekli. īsts tērauds ir pārāk bīstams. Es varētu atļaut turnīru zobenus ar neasām malām.

Džofrejs neatbildēja, bet kāds vīrs, kuru Ārija nekad nebija redzējusi, ar melniem matiem un apdegumu rētām uz sejas iznāca un nostājās princim priekšā.

-   Tas ir tavs princis! Bet kas tu tāds esi, ka drīksti viņam norādīt, ar kādu zobenu cīnīties?

-   Ziemmalas ieroču meistars, Klegan, un tev nevajadzētu to aizmirst.

-  Vai jūs te apmācāt vecenes? apdegušais vīrs gribēja zināt. Viņš bija muskuļots kā vērsis.

-   Es apmācu bruņiniekus, sīrs Rodrīks aizrādīja. Viņi dabūs īstus zobenus, kad būs tam gatavi, kad viņi būs pieauguši.

Apdegušais palūkojās uz Robu.

-   Cik tev gadu, puis?

-   Četrpadsmit, Robs atbildēja.

-   Es nogalināju cilvēku, kad man bija divpadsmit. Un varat man ticēt, ka tas nebija mācību zobens.

Ārija redzēja, ka Robs sabožas viņa lepnums bija ievainots. Puisis pagriezās pret sīru Rodrīku.

-   Ļaujiet man cīnīties. Es varu viņu pārspēt.

-   Tādā gadījumā tu vari viņu pārspēt arī ar turnīru zobenu, Rodrīks bija nepielūdzams.

Džofrejs paraustīja plecus.

-  Piekāp, kad būsi kļuvis vecāks, Stārk. Ja vien nebūsi kļuvis pārāk vecs.

Lanisteru vīri ņirdza.

Pagalmā atbalsojās Roba sodīšanās. Ārija pārsteigta aizsedza muti ar plaukstu. Teons Grejdžojs satvēra Robu aiz rokas, lai neļautu viņam mesties virsū princim. Rodrīks bezspēcībā plūkāja vaigubārdu.

Džofrejs samāksloti nožāvājās un pagriezās pret jaunāko brāli.

-   Nāc, iesim, Tommen, viņš noteica. Rotaļu laiks ir beidzies. Ļausim, lai bērni spēlējas tālāk.

Lanisteri smējās vēl skaļāk, un Robs lādējās vēl niknāk. Teons turēja Robu kā dzelzs spīlēs, kamēr prinči ar savu svītu nebija nokļuvuši drošā attālumā.

Džons noskatījās, kā viņi aiziet, un Ārija vēroja Džonu. Viņa seja bija mierīga kā dīķis dievmežā vidū. Visbeidzot viņš norāpās no palodzes.

-   Izrāde beigusies, pusbrālis paziņoja.

Viņš noliecās, lai pakasītu Spokam aiz auss. Baltais vilks piecēlās un pieglaudās saimniekam.

-   Labāk joz uz savu istabu, māsiņ. Septa Mordeina droši vien jau siro apkārt. Jo ilgāk slēpsies, jo bargāks būs sods. Varēsi šūt visu ziemu. Kad atnāks pavasaris un nokusis sniegs, tavu līķi atradis ar adatu sasalušajos pirkstos.

Ārijai tas nešķita smieklīgi.

-   Neciešu izšūšanu! viņa kaismīgi iesaucās. Tas nav godīgi!

-   Nekas nav godīgi, Džons atbildēja.

Pabužinājis pusmāsai matus, viņš devās prom, un Spoks bez skaņas sekoja. Nīmerija arī vīksās uz iešanu, taču, pamanījusi, ka saimniece nekur neiet, apstājās un atgriezās.

Brīdi vilcinājusies, meitene pagriezās pretējā virzienā.

Izrādījās vēl ļaunāk, nekā Džons bija domājis. Istabā meiteni gaidīja ne jau septa Mordeina. Tur bija septa Mordeina kopā ar Ārijas māti.

BRENS

Mednieki devās ceļā rītausmā karalis vēlējās vakara dzīrēm nomedīt mežacūku. Princis Džofrejs jāja kopā ar savu tēvu, tāpēc arī Robam tika atļauts piebiedroties medniekiem. Tēvocis Bendžens, Džofrejs, Teons Grejdžojs, sīrs Rodrīks un pat karalienes mazais, smieklīgais brālis jāja kopā ar visiem. Tās tomēr bija pēdējās medības nākamajā rītā viņiem vajadzēja doties uz dienvidiem.

Brens, tāpat kā Džons, Rikons un meitenes, bija atstāts mājās. Rikons vēl bija maziņš, meitenes tikai meitenes, bet Džons ar savu vilku nekur nebija atrodams. Jāteic, ka Brens viņu arī pārāk uzcītīgi nemeklēja. Zēnam likās, ka Džons uz viņu ir dusmīgs, lai gan Džons tajās dienās šķita dusmīgs uz visiem. Viņš kopā ar tēvoci Benu grasījās doties uz Mūri un iestāties Naktssardzē tas bija gandrīz tikpat lieliski kā jāt uz dienvidiem kopā ar karali. Robs jau bija tas, kuram jāpaliek mājās, nevis Džons.

Dienām ilgi Brens nespēja sagaidīt, kad varēs atstāt mājas. Viņš pats varētu jāt pa karaļceļu arī īstu zirgu, nevis poniju. Viņa tēvs būs karaļa labā roka, un viņi dzīvos sarkanā pilī Karaļa ostā pilī, ko būvējuši Pūķu valdnieki. Vecā auklīte mēdza stāstīt, ka tur mītot spoki, tur esot cietumi, kuros pastrādāti šausmu darbi, bet pie sienām piestiprinātas pūķu galvas. Brenam šermuļi gāja pār kauliem, to dzirdot vien, bet viņš nebaidījās. Kā viņš drīkstēja baidīties?

Kopā ar viņu taču būs tēvs, karalis, bruņinieki un zvērinātie zobenbrāļi.

Brens pats kādu dienu kļūs par Karaļsardzes bruņinieku. Vecā auklīte bija teikusi, ka viņi esot labākie cīnītāji visā karaļvalstī. Šie bruņinieki bija tikai septiņi, tie nēsāja baltas bruņas un viņiem nebija ne sievu, ne

bērnu, jo viņi dzīvoja tikai karalim. Brens zināja visus stāstus no galvas, bet bruņinieku vārdi viņa ausīm skanēja kā mūzika. Servīns no Spoguļvairoga. Sīrs Rīams Sarkanvīns. Princis Imons Pūķukungs. Dvīņi sīrs Erīks un sīrs Arīks, kuri pirms vairākiem simtiem gadu bija gājuši bojā viens no otra zobena tas bija tolaik, kad brālis vēl karoja pret māsu, bet dziedoņi šo karu sauca par Pūķu deju. Baltais Vērsis, Džerolds Sargtornis. Sīrs Artūrs Deins, Rītausmas Zobens. Baristens Drosmīgais.

Divi no Karaļsardzes bruņiniekiem kopā ar karali Robertu bija ieradušies arī ziemeļos. Brens viņus vēroja ar apbrīnu, taču tā arī neiedrošinājās uzrunāt. Sīrs Boross bija plikpaurains vīrs ar ļumīgiem vaigiem, bet sīram Merīnam bija iekritušas acis un bārda rūsas krāsā. Sīrs Džeimijs Lanisters visvairāk atgādināja bruņinieku no senajiem stāstiem un arī viņš bija no Karaļsardzes, bet Robs apgalvoja, ka viņš nogalinājis veco, prātā jukušo karali, tāpēc nav ņemams vērā. Visdižākais no tobrīd aktīvajiem bruņiniekiem bija sīrs Baristens Selmijs jeb Baristens Drosmīgais Karaļsardzes virspavēlnieks. Tēvs bija apsolījis Brenu iepazīstināt ar sīru Baristenu, kad viņi būs nonākuši Karaļa ostā, tāpēc Brens, nespēdams sagaidīt došanos ceļā un sapņodams par jaunu dzīvi, kuru nemaz nespēja iedomāties, uz mūra atzīmēja dienas, kas bija atlikušas līdz aizbraukšanai.

Un tagad, kad bija atlikusi pēdējā diena mājās, Brens pēkšņi jutās kā apmaldījies. Ziemmala bija vienīgās mājas, kādas viņam jebkad bijušas. Tēvs bija ieteicis dēlam teikt ardievas, un to zēns arī bija centies darīt. Kad mednieki bija aizjājuši, viņš kopā ar vilku klīda pa pili un lūkoja satikt visus, kas palikuši mājās veco auklīti, pavāru Geidžu, kalēju Mikenu, staļļapuisi Hodoru, kurš vienmēr smaidīja, rūpējās par poniju un nekad neteica neko citu kā vien "Hodors", kā arī vīru no stikla dārziem, kurš allaž pacienāja Brenu ar kādu kazeni, kad zēns ieradās paviesoties…

Bet nekas labs viņam nesanāca. Vispirms Brens devās uz stalli un redzēja tur savu poniju, tikai tas vairs nepiederēja viņam. Lai arī zēns tagad bija dabūjis īstu zirgu, viņam gribējās apsēsties un izraudāties. Viņš pagriezās un metās prom, kamēr Hodors ar citiem zirgupuišiem nebija pamanījuši viņa acīs asaras. Tā arī beidzās atvadas. Lai aizpildītu laiku, Brens devās uz dievmežu un pūlējās vilkam iemācīt, lai tas atnes sprunguli, tomēr arī tas viņam nebija pa spēkam. Vilcēns bija gudrāks par jebkuru no tēva suņiem, un Brens bija gatavs apzvērēt, ka tas saprata ikvienu vārdu, tomēr par skraidīšanu pakaļ sprunguļiem nekādu interesi neizrādīja.

Zēns vēl arvien centās izdomāt vilkam vārdu. Robs savējo sauca par Pelēko Vēju, jo tas ļoti ātri skrēja. Sansa savu vilcēni bija nodēvējusi par Kundzīti, bet Ārija kādas vecas raganas vārdā, par kuru dziedāja dziesmas, savukārt Rikons savu audzēkni bija nosaucis par Pinkaini tas Brenam šķita vismuļķīgais vārds, kādu varēja piešķirt dižvilkam. Džona baltais vilks bija Spoks. Brens vēlējās, kaut pirmais būtu šo vārdu izdomājis, lai arī viņa vilks nepavisam nebija balts. Divas nedēļas zēns bija domājis vaiga sviedros, bet nekas piemērots viņam prātā neiešāvās.

Beigu beigās viņam apnika mētāt sprunguli un viņš nolēma pakāpelēt pa mūriem. Svarīgo notikumu dēļ viņš vairākas nedēļas nebija kāpis sagruvušajā tornī, un šodien bija viņa pēdējā iespēja. Viņš izskrēja cauri dievmežam ar līkumu, lai izvairītos no dīķa, pie kura auga sirdskoks. Tas vienmēr bija iedvesis zēnam bailes kokiem taču vajadzētu būt bez acīm, turklāt koka zari atgādināja rokas. Vilks mina zēnam uz papēžiem.

-   Paliec te, pie sargkoka, kas auga pie arsenāla sienas, Brens piekodināja dzīvniekam. Gulēt! Tā, labi. Un tagad gaidi…

Vilks darīja, kā viņam bija likts. Brens pakasīja zvēram aiz auss, pagriezās, palēcās, satvēra zemāk augošo koka zaru un pievilkās. Bez grūtībām rāpjoties no zara uz zara, viņš bija ticis kokam līdz pusei, kad vilks pielēca kājās un sāka gaudot. Brens palūkojās lejup, un vilks apklusa, tikai raudzījās viņā ar savām ieslīpajām, dzeltenajām acīm. Zēnu pārņēma savādas trīsas, tomēr viņš turpināja kāpt. Vilks atkal iekaucās.

-   Apklusti, Brens uzsauca. Sēdi! Nekusties! Ar tevi ir trakāk nekā ar māti.

Kaucieni pavadīja zēnu visa kāpiena laikā, līdz viņš sasniedza arsenāla jumtu un nozuda skatienam.

Ziemmalas jumti Brenam bija kā otrās mājas. Māte bieži bija teikusi, ka viņš iemācījies kāpelēt vēl pirms prata staigāt. Brens neatcerējās, kad bija sācis staigāt, tomēr tāpat nespēja atminēties, kad bija sācis kāpelēt, tāpēc pieļāva, ka mātei varētu būt taisnība.

Zēnam Ziemmala bija pelēks mūru, torņu, pagalmu un tuneļu akmens labirints, kas pletās uz visām pusēm. Pils vecākajās daļās zāles bija ar slīpām grīdām, tāpēc grūti bija saprast, kurš stāvs tas ir. Mestrs Lūvins reiz bija teicis, ka gadsimtu gaitā būves izaugušas kā briesmonīgs koks, kura zari bija mezglaini un izvijušies, bet saknes dziļi iestiepušās zemē.

Uzkāpis pie debesīm, Brens varēja redzēt visu Ziemmalu kā uz delnas. Viņam patika raudzīties ainavā lejup, jo virs galvas šaudījās vienīgi putni, toties visa dzīve ritēja zem kājām. Brens stundām varēja sēdēt starp bezveidīgajiem, lietū apdrupušajiem groteskajiem gargulu tēliem, ar ko bija izrotāti pils mūri: viri pagalmā darbojās ap koku un tēraudu, pavāri stikla dārzos ievāca dārzeņus, suņi aplokos bez mitas šaudījās šurpu turpu, dievmežā valdīja klusums, meičas pie mazgājamās baļļas klačojās. Šeit Brenam likās, ka viņš pats ir pils valdnieks, un Robs nemaz nenojauta, ka tā var būt.

Te zēns bija apguvis ari Ziemmalas noslēpumus. Celtnieki nebija līdzinājuši zemi starp Ziemmalas mūriem bija gan pakalni, gan ielejas. No zvanu torņa ceturtā stāva uz blakus celtnes otro stāvu stiepās apjumts tilts. Brens to zināja. Viņš arī zināja, kā iekļūt mūra iekšpusē pa dienvidu vārtiem, uzkāpt trešajā stāvā, pa šauru akmens tuneli apskriet apkārt visai Ziemmalai un iznākt pa ziemeļu vārtiem zemes līmenī, kur virs galvas slējās simt pēdas augsta siena. Brens bija pārliecināts, ka pat mestrs Lūvins to nezināja.

Māte baidījās, ka Brens kādu dienu paslīdēs, nokritīs no mūra un nositīsies. Zēns dievojās, ka tā nenotikšot, taču māte viņam neticēja. Reiz viņa lika dēlam apsolīt, ka viņš vairs nekāpelēs, un viņam izdevās turēt solījumu gandrīz veselas divas nedēļas, un katra diena viņam pagāja kā mokas, līdz kādu nakti, kad brāļi bija cieši iemiguši, viņš izrāpās pa logu. Otrā rītā Brens, vainas apziņas mocīts, atzinās nedarbā, un valdnieks Edards lika viņam doties uz dievmežu šķīstīties un apkārt nolika sargus, lai būtu drošs, ka zēns visu nakti vienatnē apdomā savu rīcību. Nākamajā rītā Brens nekur nebija redzams, un tikai pēc laba brīža viņš tika atrasts visaugstākā sargkoka galotnē cieši aizmidzis.

Lai cik dusmīgs bija tēvs, viņš tomēr nespēja noturēties un sāka smieties. "Tu neesi mans dēls," viņš toreiz teica, kad Brens bija nodabūts no koka. "Tu esi vāvere. Bet lai tā būtu. Ja tev jākāpj, tad kāp, tikai pielūko, lai tevi nepamana māte."

Brens ļoti centās, taču nebija pārliecināts, ka spēj māti apvest ap stūri. Tā kā tēvs zēnam bija atļāvis kāpelēt, māte meklēja citu palīdzību. Auklīte izstāstīja pasaku par nerātno puiku, kurš bija uzkāpis pārāk augstu, tāpēc viņam iespēra zibens, bet pēc tam kraukļi izknāba puikam acis. Brenu šādas pasakas nebiedēja. Sagruvušajā tornī, kur spēja uzkāpt tikai viņš, arī bija kraukļu ligzdas. Reizēm viņš sabēra kabatās graudus, un kraukļi ēda viņam tieši no rokas, un nevienam no putniem pat prātā nenāca lūrēt uz viņa acīm.

Citā reizē mestrs Lūvins izgatavoja māla puiku, ko ieģērba Brena drēbēs un, lai uzskatāmi parādītu, kas notiks, ja Brens nokritīs, nometa to no mūra augšas pagalmā. Tas bija smieklīgi, taču Brens paskatījās mestram acīs un noteica: "Es neesmu no māla, turklāt es nekad nenokritīšu."

Tad nāca laiks, kad sargi ik reizes, kad ieraudzīja Brenu uz jumtiem, dzenāja viņu un centās nonest zemē. Tas bija visjautrākais laiks. Šīs sacīkstes atgādināja rotaļas ar brāļiem, tikai šajās spēlēs Brens vienmēr uzvarēja. Neviens no sargiem nespēja rāpties pat uz pusi tik labi kā Brens, pat Džorijs ne. Visbiežāk gan neviens zēnu uz jumtiem nepamanīja, jo cilvēki parasti neskatījās augšup. Tā bija kārtējā mācība, ko viņš guva kāpelējot, staigāt pa jumtiem nozīmēja gandrīz to pašu kā būt neredzamam.

Brenam arī patika sajūtas, ko sniedza kāpelēšana. Viņam patika stiepties no akmens pie akmens, roku un kāju pirkstus dziļi iespiežot mūra spraugās. Viņš allaž vilka zābakus nost un rāpās basām kājām, jo tad viņam šķita, ka divu roku vietā ir četras. Viņam patika saldenā sāpe, kas pēc kāpelēšanas dīca muskuļos. Viņam patika gaiss augšā tas bija salds un vēss kā ziemas bumbieri. Viņam patika putni: kraukļi sagruvušajā tornī, sīkie zvirbuļi, kas ligzdoja mūra plaisās, vecā pūce, kas snauduļoja mūžsenā arsenāla bēniņos. Brens tos visus pazina.

Bet vairāk par visu viņam patika būt vietās, kur neviens cits nespēja nokļūt, un vērot pelēko Ziemmalu no tāda skatu punkta, no kāda neviens cits to nebija redzējis. Tā visa pils kļuva par Brena slēptuvi.

Vismīļākā vieta viņam bija sagruvušais tornis, kas savulaik bija kalpojis par sargtorni, tas bija Ziemmalas visaugstākais tornis. Senos laikos, simt gadus pirms tēva dzimšanas, tornī iespēra zibens un tas aizdegās. Celtnes augšējā trešdaļa bija iebrukuši uz iekšu un tā nekad nebija atjaunota. Reizēm tēvs sūtīja žurku ķērājus, lai novāktu ligzdas, kas allaž mētājās starp nokritušajiem akmeņiem un apdegušajiem, puspuvušajiem baļķiem, taču neviens nekad neuzkāpa torņa robotajā virsotnē neviens, izņemot Brenu un kraukļus.

Viņš zināja divus paņēmienus, kā tur nokļūt. Varēja kāpt taisnā ceļā pa mūri, taču akmeņi kustējās, jo java, kas tos saturēja kopā, sen bija sabirzusi pīšļos. Brenam nepatika atbalstīties pret tiem ar visu svaru.

Vislabāk bija sākt kāpienu dievmežā un uzrāpties augstajā sargkokā, lai no turienes nokļūtu uz arsenāla un sardzes mājas jumtiem. Tur vajadzēja lavīties basām kājām, lai sargi neizdzirdētu viņa soļus. Tad varēja nonākt pie pirmā cietokšņa, pils vecākās daļas, kurā nebija logu. Cietoksnis bija apaļš un izskatījās augstāks, nekā bija patiesībā. Tagad tur dzīvoja tikai žurkas un zirnekļi, lai gan senie akmeņi kāpšanai bija gana labi. Te varēja uzkāpt tieši tajā vietā, kur no jumta tukšumā vērās gargulu rinda, un, iešūpojoties rokās no gargulas uz gargulu, nokļūt cietokšņa ziemeļu pusē. Tur vajadzēja vien labi pastiepties, lai satvertu sagruvušā torņa akmeņus. Pēc tam atlika tikai uzrāpties nepilnas desmit pēdas pa nomelnējušo mūri līdz ligzdām, un tad jau kraukļi nāca skatīties, vai zēns ir atnesis kādu sauju graudu.

Brens ar pieredzējušām kustībām virzījās no gargulas uz gargulu, kad pēkšņi izdzirda balsis. Viņš tik ļoti satrūkās, ka gandrīz zaudēja tvērienu. Pirmais cietoksnis mūžam bija stāvējis tukšs.

-  Man tas nepatīk, sievietes balss sacīja. Zēnam zem kājām bija logu rinda, un balss nāca no pēdējā loga šajā pusē. Par labo roku jākļūst tev.

-   Lai dievi nogrābstās, slinki atbildēja vīrieša balss. Nejau šo godu es cenšos iegūt tas nozīmē pārāk smagu darbu.

Brens karājās pie jumta figūrām un klausījās, baidoties kustēt tālāk. Ja viņš mēģinātu iešūpoties, runātāji varētu pamanīt viņa kājas.

-   Vai nesaproti, kādām briesmām tas mūs var pakļaut? sieviete jautāja. Roberts viņu mīl kā brāli.

-    Roberts tikko spēj satikt ar saviem īstajiem brāļiem, lai gan viņu par to nevar vainot. Pietiek ar Stanisu, lai katram paliktu slikta dūša.

-   Neāksties. Staniss un Renlijs ir viens, bet Edards Stārks pavisam kas cits. Roberts klausīs, ko Stārks saka, lai viņi abi nolādēti. Man vajadzēja uzstāt, lai viņš par labo roku izraugās tevi, taču es biju pārliecināta, ka Stārks atteiksies.

-   Mums vajadzētu uzskatīt, ka ir paveicies, vīrieša balss teica. Karalis tikpat labi varēja šajā amatā iecelt kādu no saviem brāļiem vai pat Īkstīti, lai dievi stāv mums klāt. Labāk lai ir godājami ienaidnieki nekā godkārīgi tad var naktīs mierīgāk gulēt.

Brens saprata, ka abi runā par viņa tēvu, un gribēja dzirdēt vairāk. Vēl tikai dažas pēdas… bet svešinieki varēja logā viņu pamanīt.

-   Mums viņš rūpīgi jāpieskata, sieviete turpināja.

-   Es labāk pieskatu tevi, vīrieša balss bija garlaikota. Nāc šurp.

-   Edards nekad nav izrādījis interesi par to, kas notiek uz dienvidiem no Kakla, sieviete nerimās. Nekad. Kad es tev saku, viņš ir nolēmis stāties mums ceļā. Kas vēl varētu viņam likt pamest iesildītu valdnieka vietu?

-    Iemeslu var būt simtiem. Pienākums. Gods. Viņš alkst trekniem burtiem ierakstīt savu vārdu vēstures grāmatā vai tikt prom no sievas un bērniem, vai arī abi kopā. Varbūt viņš tikai vēlas kaut reizi mūžā sasildīties.

-   Viņa sieva ir Arīnas māsa. Brīnums, ka Līsa jau nebija te priekšā, lai mestu mums acīs savus apvainojumus.

Brens palūkojās lejup. Zem loga bija šaura dzega tikai dažas collas plata. Zēns mēģināja līdz tai aizsniegties, taču velti tā bija pārāk tālu.

-   Tu par visu pārāk raizējies. Līsa Arīna ir pārbijusies govs.

-   Bet tā pārbijusies govs gulēja ar Džonu Arīnu vienā gultā.

-    Ja šai kaut kas būtu zināms, viņa pirms bēgšanas no Karaļa ostas būtu gājusi pie Roberta.

-   Pēc tam, kad viņš jau bija piekritis sūtīt viņas vārguli dēliņu uz Rūdas klintīm? Diez vai. Viņa saprata, ka dēla dzīvība būs ķīla par viņas klusēšanu. Tagad, kad Līsa ir paslēpusies Ligzdā, viņai varbūt ir vairāk drosmes.

-   Ak šīs mātes! No vīrieša mutes šie vārdi izskanēja gluži kā lāsts. Tā vien šķiet, ka bērnu dzemdēšana liek sašķobīties jūsu prātiņiem. Jūs visas esat jukušas. Viņš rūgti iesmējās. Lai tā Arīna kļūst tik drosmīga, cik vien vēlas. Lai ko viņa zinātu un lai kas viņai šķistu, nekādu pierādījumu viņai nav. Runātājs ieturēja pauzi. Vai varbūt tomēr ir?

-   Tev šķiet, ka karalis gaidīs pierādījumus? sieviete noprasīja. Kad es tev saku, viņš mani nemīl.

-   Un kurš pie tā ir vainīgs, māsiņ?

Brens nopētīja dzegu. Viņš varēja mēģināt lēkt. Dzega bija pārāk šaura, lai uz tās piezemētos, taču, ja viņam izdotos to krītot satvert un pievilkties. .. tas gan varētu būt visai skaļi un piesaistīt runātāju uzmanību. Zēns tā īsti nemaz nesaprata sarunas jēgu, taču viņam bija skaidrs, ka tā nav domāta viņa ausīm.

-   Tu esi tikpat akls kā Roberts, sieviete noteica.

-   Ja tu ar to gribi teikt, ka es redzu to pašu, ko viņš, tad piekrītu, vīrietis atbildēja. Es redzu cilvēku, kurš drīzāk mirtu nekā nodotu karali.

-   Vienu karali viņš jau reiz ir nodevis, vai esi jau aizmirsis? sieviete atgādināja. Nenoliedzu, ka viņš ir uzticīgs Robertam, tas ir redzams ar neapbruņotu aci. Bet kas notiks, kad Roberts nomirs un Džofrejs dabūs troni? Jo ātrāk tas brīdis pienāks, jo lielākā drošībā mēs visi būsim. Mans vīrs ar katru dienu kļūst arvien nemierīgāks. Ja viņam blakus būs Stārks, kļūs tikai ļaunāk šis taču vēl arvien mīl viņa māsu, to blāvo sešpadsmitgadīgo skuķi, kas jau sen ir pagalam. Cik tur daudz, un viņš izdomās pabīdīt mani malā, jo būs uzradusies kāda cita Līenna.

Brens pēkšņi pārbijās. Viss, ko viņš vēlējās, bija nozust pa to pašu ceļu, pa kuru bija atnācis, un uzmeklēt brāļus. Tikai ko viņš tiem pastāstītu? Brens saprata, ka viņam jātiek tuvāk logam vajadzēja redzēt, kas ir runātāji.

Vīrietis nopūtās.

-   Tev vajadzētu mazāk domāt par nākotni un vairāk uzmanības pievērst priekiem, kas ir pie rokas.

-   Liecies mierā! sieviete viņu apsauca.

Brens dzirdēja plīkšķi, ar kādu dzīva miesa trāpa pa dzīvu miesu, un vīrieša smieklus.

Zēns pievilkās, uzrāpās uz gargulas un uzkāpa uz jumta. Tas nebija grūti. Pa jumtu viņš aizgāja līdz nākamajai gargulai, kas atradās tieši virs loga, no kura skanēja balsis.

-   Man šī saruna jau sāk apnikt, māsiņ, vīrietis sacīja. Panāc šurp un apklusti.

Brens jāteniski uzsēdās uz gargulas, apķēra to ar kājām noliecās pāri jumta malai ar galvu uz leju. Turēdamies tikai ar kājām, viņš lēni liecās uz loga pusi. Ar kājām gaisā pasaule izskatījās jocīgi. Pagalms šķebinoši peldēja tālu lejā, bet bruģis arvien bija mitrs no kūstošā sniega.

Brens ieskatījās pa logu.

Telpā cīkstējās vīrietis un sieviete, abi bija kaili. Zēns nevarēja saprast, kas viņi ir. Vīrietis stāvēja ar muguru pret viņu, un viņa augums aizsedza skatienam sievieti, kuru vīrietis ar grūdieniem stūma pret sienu.

Bija dzirdamas klusas, miklas skaņas. Brens apjauta, ka viņi skūpstās. Viņš, plati iepletis acis, nobijies un aizturētu elpu, vēroja abus. Vīrietis bija ielicis roku sievietei starp kājām un droši vien darīja viņai pāri, jo sieviete klusi stenēja.

-    Pārstāj, viņa atkārtoja, pārstāj, pārstāj. Ak, lūdzu… Tomēr viņas balss bija klusa un vāra, turklāt viņa nemēģināja vīrieti atgrūst. Sieviete ar rokām bija ieķērusies vīrieša zeltainajos matos un spieda seju tam pie krūtīm.

Tad Brens ieraudzīja viņas seju. Acis bija aizvērtas, bet mute vaidā paplesta. Viņas zeltainās matu cirtas šūpojās līdzi galvas kustībām, taču zēns spēja sievietē pazīt karalieni. Brens acīmredzot bija radījis kādu troksni, jo sieviete pēkšņi atvēra acis un ieraudzīja viņu logā. Karaliene iekliedzās.

Tālāk viss notika vienā mirklī. Sieviete strauji atgrūda vīrieti un kliegdama rādīja uz logu. Brens mēģināja pieliekties atpakaļ pie gargulas, taču pasteidzās. Roka bezpalīdzīgi trāpīja pa gludo akmeni, pārbīlī izslīdēja kājas un viņš krita. Lidojot garām logam, uz mirkli viņam sagriezās galva un kļuva nelabi. Izstiepis roku, viņš centās satvert dzegu, taču netrāpīja, tomēr tas viņam izdevās ar otru roku. Šūpojoties viņš no visa spēka atsitās pret mūri, un no trieciena aizrāvās elpa. Brens karājās, ar vienu roku turoties pie dzegas, un smagi elsoja. Logā parādījās sejas. Tā bija karaliene, un tagad zēns pazina arī vīrieti, jo abi līdzinājās viens otram kā spoguļattēlam.

-   Viņš mūs redzēja, sieviete sacīja.

-   Redzēja gan, vīrietis apstiprināja.

Brena pirksti sāka slīdēt, tāpēc viņš pieķērās dzegai arī ar otru roku. Pirksti centās saspiest cieto akmeni.

Vīrietis pasniedzās pa logu.

-   Dod roku, viņš teica, kamēr neesi nokritis.

Brens satvēra viņa roku un turējās, cik spēka. Vīrietis pacēla viņu no dzegas.

-   Ko tu dari? sieviete noprasīja.

Vīrietis nelikās dzirdam. Viņš bija ļoti spēcīgs, tāpēc bez grūtībām uzcēla Brenu uz palodzes.

-   Cik tev gadu?

-    Septiņi, Brens atviegloti uzelpoja, taču vēl arvien trīcēja. Viņa pirksti bija atstājuši dziļus iespiedumus vīrieša dilbā, tāpēc neapdomīgi atlaida to.

Vīrietis palūkojās uz sievieti.

-   Ko visu mēs spējam mīlestības vārdā, viņš noteica un it kā negribīgi pagrūda Brenu.

Brens iekliedzās un krita ārā pa logu. Nebija it nekā, kam pieķerties, un sētsvidus strauji tuvojās zēnam.

Kaut kur tālumā gaudoja vilks. Kraukļi riņķoja ap torni, gaidīdami graudus.

TĪRIONS

Kaut kur Ziemmalas labirintos sāka gaudot vilks šī skaņa plīvoja virs pils kā sēru karogs.

Tīrions Lanisters atrāva skatienu no grāmatas un nodrebēja, lai gan bibliotēkā bija silti un mājīgi. Gaudas vīrietim lika iedomāties, ka viņš kails tumšā mežā bēg no vilku bara.

Kad dižvilks iekaucās vēlreiz, Tīrions aizvēra biezo sējumu ādas vākos simtgadīgu vēstījumu par gadalaiku maiņu, ko bija sarakstījis kāds mestrs, un nožāvājās, aizsedzot muti ar plaukstas virspusi. Lampas liesma raustījās, jo uz rīta pusi tajā gandrīz bija beigusies eļļa, taču augstajos logos jau atvizēja rītausma. Tīrions Lanisters bija nosēdējis visu nakti, bet tā viņam bija pierasta lieta viņš nebija no tiem, kas mīl pagulēt.

Viņš mēģināja piecelties, taču kājas no sēdēšanas bija notirpušas stīvas un sāpēja. Tīrions tās mazliet pamasēja un ar grūtībām piekliboja pie galda, kur, galvu nolicis uz atvērtas grāmatas, saldi šņāca septons. Vīrietis izlasīja nosaukumu. Kā tad Lielmestra Aitelmūra dzīve.

Čail, viņš klusi pasauca. Jaunais cilvēks, acis neizpratnē mirkšķinādams, strauji pacēla galvu. Kristāla ordenis sudraba ķēdē viņam uz kakla sašūpojās kā vētrā. Mans gavēnis ir cauri. Pielūko, ka visas grāmatas tiek noliktas atpakaļ plauktos. Un esi uzmanīgs ar valīriešu tīstokļiem, jo pergaments ir ļoti sauss. Airmidona kara mašīnas ir ļoti rets manuskripts šis ir vienīgais, ko man gadījies redzēt.

Čails vēl bija pa pusei aizmidzis. Tīrions pacietīgi atkārtoja norādījumus, tad uzsita septonam uz pleca un atstāja viņu pienākumu varā.

Izgājis ārā, Tīrions ievilka krūtīs vēso rīta dvesmu un uzsāka grūto kāpienu pa stāvajām akmens kāpnēm, kas vijās Bibliotēkas tornim pa ārpusi. Gājiens nevedās ātri, jo pakāpieni bija šauri un stāvi, savukārt vīrieša kājas īsas un līkas. Saule vēl nebija atmirdzējusi pār Ziemmalas mūriem, taču pagalmā jau rosījās ļaudis. Viņa ausis sasniedza Sandora Klegana griezīgā balss:

-   Puika mirst jau labu laiku. Kaut nu viņu piemeklētu ātrāka nāve.

Tīrions palūkojās lejup un ieraudzīja Suni stāvam blakus jaunajam

Džofrejam, bet abus bija ielenkuši ieroču nesēji.

-   Viņš vismaz mirst klusējot. To troksni taisa vilks. Pagājušajā naktī tikko spēju iemigt.

Klegana stāvs meta garu ēnu nomīdītajā zemē, un ieroču nesējs uzlika viņam galvā melno ķiveri.

-   Es to radījumu varu apklusināt, ja vēlaties, viņš sacīja ar atvērtu sejsargu.

Jauneklis ielika viņa rokā zobenu, un Klegans izmēģināja tā svaru, pāršķeļot salto rīta gaisu. Kaut kur aiz muguras pagalmā tērauds atsitās pret tēraudu.

Šis ierosinājums princim patika.

-   Suns ies nomušīt suni! viņš iesaucās. Ziemmala ir vilku pilna, Stārki nemaz nepamanīs, ka viena trūkst.

Tīrions lēkšus nolēca no pēdējā pakāpiena.

-   Es gribētu iebilst, krustdēl, viņš ierunājās. Stārki prot skaitīt tālāk par seši, atšķirībā no viena otra prinča, kuru es varētu arī nosaukt vārdā.

Džofrejam vismaz pietika cienības nosarkt.

-    Balss no tukšuma, Sandors sacīja. Cauri ķiveres sejsargam viņš raudzījās uz visām pusēm. Gaisa gari!

Princis iesmējās viņš vienmēr smējās par šo joku, ko mēdza izspēlēt kāds no viņa miesassargiem. Tīrions pie tā jau bija pieradis.

-   Es esmu te.

Garais vīrs palūkojās lejup un izlikās, ka tikai tagad ierauga pienācēju.

-   Mazais kundziņš Tīrions! viņš noteica. Ļoti atvainojos neredzēju jūs pienākam.

-   Man šodien nav omas uzklausīt tavas rupjības. Tīrions pagriezās pret māsasdēlu. tev jau sen vajadzēja aiziet pie valdnieka Edarda un viņa kundzes, lai izteiktu līdzjūtību.

Džofrejs sapīka tik ļoti, kā to spēj vienīgi puišelis.

-   Ko viņiem dos mana līdzjūtība?

-    Neko, Tīrions atbildēja. Bet tev tas ir jādara. To, ka tevis nav kopā ar pārējiem, visi jau ir pamanījuši.

-    Stārku puika man nav nekāds brālis, Džofrejs spītējās. Un es nevaru ciest raudošas vecenes.

Tīrions Lanisters pastiepās un iesita māsasdēlam pa seju un zēna vaigs tūdaļ sāka sārtoties.

-   Ja bildīsi vēl kaut vienu vārdu, Tīrions izmeta, dabūsi vēlreiz.

-    Es pateikšu mātei! Džofrejs iespiedzās, un Tīrions iesita viņam vēlreiz. Tagad jau abi prinča vaigi dega kā liesmās.

-    Vari sūdzēties mātei, Tīrions ieteica, bet vispirms tu aiziesi pie valdnieka Stārka un viņa kundzes, nometīsies ceļos un pateiksi, cik ļoti tu jūti viņiem līdzi. Tu viņiem pateiksi, ka esi viņu rīcībā, ja vien tu kaut ko vari darīt viņu labā šajā skarbajā stundā, un piebildīsi, ka lūgšanās esi kopā ar viņiem. Vai saprati? Vai tu to saprati?

Likās, ka zēns tūlīt sāks raudāt, tomēr viņš saņēmās un tikko redzami palocīja galvu, bet tad pagriezās un, satvēris vaigu, aizjoza pāri pagalmam. Tīrions noskatījās princim pakaļ.

Pār viņa seju pārslīdēja ēna. Pagriezies viņš ieraudzīja Kleganu, kas slējās virs viņa kā klints. Likās, ka saules gaisma pazūd ogļu melnajās bruņās. Klegans bija nolaidis sejsargu. Tas bija veidots kā baismīgs rēcoša suņa purns, taču Tīrions vienmēr bija uzskatījis, ka šī ķivere krietni vien uzlabo Klegana pretīgi apdegušo ģīmi.

-    Princis to atcerēsies, mazo kundziņ, Suns brīdināja. Ķivere pārvērta smieklus par dobjiem dārdiem.

-    Es lūgšu dievus, lai tā būtu, Tīrions atbildēja. Un gadījumā, ja viņš aizmirst, tad esi labs suņuks un atgādini to viņam. Lanisters pārlaida skatienu pagalmam. Varbūt tu zini, kur es varu meklēt savu brāli?

-   Brokasto kopā ar karalieni.

-   Ak tā, Tīrions attrauca. Viņš nevērīgi pameta Kleganam ar galvu un svilpodams devās prom tik ātri, cik vien viņa mazās kājeles spēja. Viņam bija žēl tā bruņinieka, kurš pirmais todien bija uzrunājis Suni šim vīram bija nelāgs raksturs.

Viesu nama rīta zālē tika pasniegtas vēsas un neviesmīlīgas brokastis. Džeimijs sēdēja pie galda kopā ar Serseju un bērniem, un visi sarunājās klusinātās balsīs.

-   Vai Roberts vēl guļ? Tīrions noprasīja, bez uzaicinājuma sēzdamies pie galda.

Māsa palūkojās uz viņu ar riebuma pilno sejas izteiksmi, ar kādu viņa uzlūkoja brāli kopš viņa dzimšanas.

-    Karalis vispār nav gājis gulēt, viņa paskaidroja. Viņš ir kopā ar valdnieku Edardu. Karalis no visas sirds jūt Stārkiem līdzi.

-    Mūsu Robertam ir plaša sirds, laiski smaidīdams, piekrita Džeimijs maz bija tādu lietu, kuras viņš uztvēra nopietni. Tīrions to zināja, tāpēc piedeva brālim. Garajos baisās bērnības gados Džeimijs bija vienīgais, kurš jebkad izrādījis kaut mazliet pieķeršanās un cieņas, un par to Tīrions bija gatavs brālim piedot gandrīz visu.

Pienāca kalps.

-    Atnes maizi, Tīrions pavēlēja, divas mazas zivtiņas un krūzi krietna tumšā alus, lai to visu var noskalot uz leju. Jā, un mazliet cūkas krūtiņas cep to tik ilgi, līdz tā apdeg.

Kalps paklanījās un aizgāja. Tīrons atkal pagriezās pret saviem radiniekiem. Dvīņi brālis ar māsu tajā rītā izskatījās sevišķi līdzīgi. Abi bija ģērbušies tumšzaļās drānās, kas lieliski saskanēja ar viņu acu krāsu. Blondās cirtas abi bija savijuši pēc jaunākās modes, bet rokas, pirkstus un kaklus greznoja zelta rotas.

Tīrionam ienāca prātā: kā būtu, ja dvīņubrālis būtu viņam, bet tad nosprieda, ka labāk ir to nezināt. Tas būtu par traku katru mīļu dienu lūkoties savā spoguļattēlā. Bija grūti iedomāties, kāds būtu viņa otrs "es".

Ierunājās princis Tommens.

-   Tēvoci, vai ir zināms, kā klājas Brenam?

-    Vakarā biju piegājis pie viņa slimības gultas, Tīrions pavēstīja. Nekādu pārmaiņu nav. Mestrs domā, ka tā ir laba zīme.

-    Es negribu, lai Brendons nomirst, Tommens kautrīgi piebilda. Viņš bija jauks zēns, ne tāds kā viņa brālis, taču arī Džeimijs un Tīrions nebija vienā maisā bāžami.

-    Valdniekam Edardam bija brālis Brendons, ieminējās Džeimijs. Viens no ķīlniekiem, kurus nogalināja Tārgārjens. Tas vārds nes nelaimi.

-    Nav tik ļauni, kā izskatās, Tīrions atteica. Kalps atnesa šķīvi ar ēdienu, un mazais Lanisters nolauza ņuku rupjmaizes.

Serseja piesardzīgi uzlūkoja brāli.

-   Ko tu ar to gribi teikt?

Tīrions greizi pasmaidīja.

-   Tikai to, ka Tommena vēlēšanās var piepildīties. Mestrs domā, ka zēns būs dzīvotājs. Viņš iedzēra malku alus.

Mīrsela priecīgi noelsās, un Tommens satraukts pasmaidīja, bet ne jau bērnus Tīrions vēroja. Skatiens, ar kādu apmainījās Džeimijs un Serseja, ilga ne vairāk par sekundi, taču Tīrionam tas nepaslīdēja garām nepamanīts. Māsa nolaida acis.

-   Zemes virsū nav nekādas žēlsirdības. Ziemeļu dievi ir tik nežēlīgi liek mazam bērnam mocīties sāpēs.

-   Ko teica mestrs? Džeimijs gribēja zināt.

Tīrions nokoda kumosu kraukšķīgās cūkas krūtiņas un bridi domīgi košļāja.

-    Viņš domā, ka zēns jau būtu nomiris, ja viņš būtu pie nāves. Bet viņa veselības stāvoklis nav mainījies jau četras dienas.

-   Vai Brens izveseļosies, tēvoci? mazā Mīrsela jautāja. Viņai piemita mātes skaistums, taču nekā no mātes rakstura.

-  Viņam ir lauzta mugura, mazā, Tīrions klāstīja. Triecienu dabūjušas arī kājas. Viņš tiek ārstēts ar medusūdeni, lai nenomirtu badā. Ja viņš atmodīsies, iespējams, varēs ēst īstu ēdienu, bet staigāt viņš vairs nevarēs.

-   Ja atmodīsies, Serseja atkārtoja. Vai tas ir iespējams?

-   To vien dievi zina, Tīrions atteica. Mestrs var tikai cerēt. Viņš apēda vēl vienu kumosu maizes. Varu apzvērēt, ka vilks palīdz viņam dzīvot. Tas radījums ārā pie loga kauc dienu un nakti. Lai kā šo dzītu prom, viņš vienmēr atnāk atpakaļ. Mestrs teica, ka reiz mēģinājis aizvērt logu, lai istabā būtu mazāks troksnis, un tūdaļ šķitis, ka Brena veselība kļūst vājāka. Kad logs atkal atvērts, sirds situsies jau spēcīgāk.

-   Tajos zvēros ir kaut kas pārdabisks, karaliene nodrebēja. Viņi ir bīstami. Neļaušu nevienu ņemt līdzi uz dienvidiem.

-   Nez vai tev tas izdosies, māsiņ, Džeimijs norādīja. Vilki seko meitēniem ik solī.

Tīrions ņēmās tiesāt zivis.

-   Vai jūs jau drīz dodaties prom?

-    Ne pārāk drīz, Serseja atbildēja un sarauca pieri. Vai tad mēs dodamies prom? Un tu pats? Ak dievi, tikai nesaki, ka paliksi šeit.

Tīrions paraustīja plecus.

-   Bendžens kopā ar brāļa bastardu atgriežas Naktssardzē. Gribēju jāt ar viņiem un apskatīt Mūri, par kuru tik daudz ir dzirdēts.

-   Ceru, ka tu nedomā ietērpties melnajās drānās, brālīt? Džeimijs pasmīnēja.

Tīrions iesmējās.

-   Es un celibāts? Tad jau visas maukas no Dornes līdz Rūdas klintīm varēs iet ubagot. Nē, es tikai gribu nostāties uz Mūra un mīzt lejā no zemes malas.

Serseja spēji pietrūkās kājās.

-   Bērniem šīs jēlības nav jāklausās. Tommen, Mīrsela, nāciet!

Karaliene ašiem soļiem izmetās no rīta zāles, bet bērni un svīta metās

viņai pakaļ.

Džeimijs Lanisters domīgi uzlūkoja brāli ar savām zaļajām acīm.

-   Stārks nekad nebūs ar mieru atstāt Ziemmalu, ja viņa dēls gozējas nāves ēnā.

-   Viņš to darīs, ja Roberts liks, Tīrions atteica. Un Roberts liks. Valdnieks Edards šobrīd tāpat neko nevar darīt bērna labā.

-   Viņš var izbeigt dēla mocības, ieminējās Džeimijs. Vismaz es tā darītu, ja tas būtu mans dēls.

-    Iesaku atturēties no tāda padoma došanas valdniekam Edardam, brālīt, Tīrions sacīja. Ar pateicību jau nu viņš to neuzņemtu.

-   Pat ja puika izdzīvos, viņš paliks par kropli. Pat vēl ļaunāk nekā par kropli. Viņš kļūs par ērmu. Es dotu priekšroku ātrai nāvei.

Tīrions par atbildi paraustīja plecus tā, ka tie izskatījās vēl šķībāki.

-   Ja runājam par ērmiem, viņš iesāka, es gribētu iebilst. Nāve ir tikai baiss iznākums, kamēr dzīve ir iespēju pilna.

Džeimijs pasmaidīja.

-   Tu esi sīks, perverss velnēns, vai ne?

-   Jā, protams, Tīrions nenoliedza. Ceru, ka zēns atmodīsies. Man ļoti gribētos dzirdēt, kas viņam ir sakāms.

Brāļa smaids savilkās kā rūgušpiens.

-   Tīrion, brālīt, viņš drūmi teica, brīžiem es nespēju saprast, kurā pusē tu esi nostājies.

Tīrionam mute bija pilna ar maizi un zivi. Viņš uzdzēra alu, norija kumosu un smaidā atieza zobus kā vilks.

-   Kas tad nu, brālīt? viņš atsaucās. Tu mani sāpini. Tu taču zini, cik ļoti es mīlu savus ģimenes locekļus.

DŽONS

Džons lēni mēroja pakāpienus, cenzdamies nedomāt, ka šī varētu būt pēdējē reize, kad viņš to dara. Spoks klusi ķepoja viņam blakus. Ārā sniegs virpuļoja cauri pils vārtiem, pagalmā valdīja troksnis un jezga, bet pilī bija silti un mierīgi pat mierīgāk, nekā Džonam būtu gribējies.

Pie durvīm viņš apstājās un labu brīdi izbijies prātoja. Spoks ar degunu bakstīja viņa roku, un tas puisim deva drosmi. Viņš iztaisnoja muguru un iegāja istabā.

Stārka kundze sēdēja pie Brena gultas viņa neatgāja no dēla ne dienu, ne nakti jau divas nedēļas. Ēdienreizes viņa ieturēja turpat, turpat arī lietoja naktstrauku, turpat arī gulēja uz mazas, cietas kušetes, lai arī pati apgalvoja, ka tikpat kā nespējot iemigt. Viņa pati baroja dēlu ar medusūdeni un zāļu tējām, lai uzturētu viņā dzīvību. Pa visu šo laiku viņa ne uz mirkli neizgāja no istabas, tāpēc Džons turējās no pusbrāļa pa gabalu.

Bet tagad laika vairs nebija.

Viņš nostājās pie durvīm, baidīdamies ierunāties vai pienākt tuvāk. Logs bija atvērts, bet lejā gaudoja vilks. Spoks, to izdzirdis, pacēla galvu.

Stārka kundze palūkojās uz Džonu, un sākumā likās, ka viņa padēlu pat nepazīst. Beigu beigās viņa samirkšķināja acis.

-   Ko tu te dari? viņa noprasīja dīvaini sausā un bezkaislīgā balsī.

-   Atnācu apraudzīt Brenu, Džons sacīja. Un pateikt ardievu.

Stārkas sejas izteiksme palika nemainīga.

-   Tu to tikko pateici. Tagad ej prom.

No vienas puses viņš gribēja tikai un vienīgi aizbēgt, bet no otras saprata, ka var Brenu nekad vairs neredzēt. Džons uztraucies paspēra soli tālāk istabā.

-   Lūdzu, viņš teica.

Sievietes acīs ievizējās salta dzirksts.

-  Es liku tev vākties prom, viņa uzstāja. Mēs negribam tevi te redzēt.

Savulaik viņš būtu meties prom. Savulaik viņš varbūt pat būtu sācis

raudāt. Bet tagad šie vārdi viņam tikai aizdeva dusmas. Drīz viņš kļūs par zvērinātu Naktssardzes brāli un stāsies pretī daudz lielākām briesmām par Ketlīnu Tūliju Stārku.

-   Viņš ir mans brālis, -Džons neatkāpās.

-   Vai man pasaukt sargus?

-  Sauciet, Džons atbildēja, bet jūs nevarat aizliegt man apraudzīt brāli.

Viņš piegāja pusbrāļa gultai no otras puses un palūkojās uz guļošo

Brenu.

Māte turēja Brena roku, kas tagad līdzinājās vēža spīlēm. Āda bija cieši nostiepusies ap kauliem, kas bija tik tievi kā žagari. Zēna kājas zem segas bija izlocījušās tādā leņķī, ka Džonam sametās nelabi. Atvērtās acis bija dziļi iekritušas tumšajos dobuļos, taču neko nespēja saskatīt. Pēc kritiena Brens bija pilnīgi izžuvis. Viņš atgādināja izkaltušu koka lapu, un pirmā spējā vēja brāzma varēja viņu iepūst kapā.

Tomēr trauslais krūšukurvis ar satriektajām ribām cēlās un krita ar katru seklo elpas vilcienu.

-    Bren, Džons sacīja, piedod, ka neatnācu ātrāk es baidījos. Puisis juta, kā viņam pār vaigiem rit asaras, bet nu jau viņam tas vairs nerūpēja. Nemirsti, Bren, lūdzu. Mēs visi gaidām, kad tu pamodīsies. Es, Robs, meitenes visi…

Stārka kundze uzmanīgi noskatījās. Viņa nebija pacēlusi balsi, un Džons to uztvēra kā atzinības pazīmi. Ārā atkal iekaucās vilks, kuram Brens tā arī nebija paguvis dot vārdu.

-   Man tagad jāiet, Džons teica. Tēvocis Bendžens gaida. Mēs dodamies uz Mūri, un mums jāizbrauc šodien, kamēr vēl nav sācis snigt.

Puisis atcerējās, cik sajūsmināts bija Brens, kad uzzināja par gaidāmo ceļojumu. Bija grūti samierināties ar domu, ka pusbrālis jāatstāj uz nāves gultas. Džons notrausa asaras, pieliecās un viegli noskūpstīja Brenu uz lūpām.

-   Es tik ļoti vēlējos, lai Brens paliek mājās pie manis, Stārka kundze nočukstēja.

Džons piesardzīgi palūkojās uz pamāti viņa pat neskatījās uz jaunekli. Viņa sarunājās ar Džonu, tā, it kā puiša istabā nemaz nebūtu.

-   Es tā par to lūdzos, viņa neskanīgā balsī piebilda. Viņš bija mans mīlulītis. Es gāju uz septu un lūdzu septiņas dieva sejas, lai Neds pārdomātu un atstātu puisīti pie manis. Reizēm lūgšanas tiek uzklausītas.

Džons nezināja, ko atbildēt.

-   Tā nebija jūsu vaina, viņš izmocīja pēc neveikla klusuma brīža.

Stārka palūkojās uz puisi indes pilnām acīm.

-   Man no tevis nav vajadzīga grēku atlaišana, bastard.

Viņš nolaida skatienu. Sieviete auklēja vienu Brena roku, Džons satvēra otru.

Puisēna pirkstu kauliņi bija tievi kā putnam.

-   Ardievu, viņš atvadījās.

Puisis jau bija pie durvīm, kad Stārka viņu pasauca.

-    Džon, viņa ierunājās. Viņš neapstājoties būtu gājis prom, taču pamāte nekad agrāk nebija uzrunājusi viņu vārdā. Puisis pagriezās un palūkojās uz sievieti tā, it kā redzētu viņu pirmo reizi.

-   Jā, viņš atsaucās.

-   Nosisties vajadzēja tev, pamāte izmeta, pagriezās atkal pie Brena un sāka tik rūgti raudāt, ka viņas augums raustījās elsās. Džons nekad nebija redzējis viņu raudam.

Atpakaļceļš līdz pagalmam likās ļoti garš.

Ārā valdīja troksnis un apjukums. Ratos tika krauta bagāža, ļaudis klaigāja, zirgi tika vesti ārā no staļļiem un segloti. Bija sācis snigt sīks sniedziņš, un visi gribēja pasteigties.

Rosībā piedalījās arī Robs viņš deva pavēles un izrīkoja ļaudis pēc labākās sirdsapziņas. Likās, ka viņš pēkšņi ir kļuvis pieaudzis, it kā Brena kritiens un mātes sabrukums būtu devis viņam spēku. Pelēkais Vējš arī neatkāpās no saimnieka.

-    Tevi meklē tēvocis Bendžens, Robs sacīja Džonam. Viņš jau pirms stundas gribēja doties ceļā.

-   Es zinu, Džons atbildēja. Tūlīt būšu gatavs. Viņš brīdi noskatījās jezgā, kas valdīja pagalmā. Aizbraukt ir grūtāk, nekā biju domājis.

-   Man arī, Robs piekrita. Sniegs viņa matos kusa no ķermeņa siltuma. Vai biji pie Brena?

Džons palocīja galvu, nespēdams atrast vārdus, lai atbildētu.

-   Viņš nemirs, Robs sacīja. Es to zinu.

-   Jūs, Stārkus, ir grūti piebeigt, Džons bija vienisprātis. Puiša balsī jautās nogurums atvadas no pusbrāļa bija prasījušas daudz spēka.

Robs noprata, ka kaut kas nav tā, kā vajadzētu.

-   Mana māte…

-   Viņa bija… ļoti laipna, Džons mierināja Robu.

Jaunais Stārks bija apmierināts ar atbildi.

-   Tas ir labi, viņš pasmaidīja. Nākamreiz, kad tiksimies, tu jau būsi melnajos brāļos.

Džons ar grūtībām spēja atrast spēku smaidam.

-   Tā vienmēr ir bijusi mana krāsa. Kā tu domā, kad tas notiks?

-   Domāju, ka pavisam drīz, Robs atteica. Viņš pievilka Džonu sev klāt un sirsnīgi apskāva. Ardievu, Snieg!

Arī Džons apskāva pusbrāli.

-   Ardievu, Stārk! Parūpējies par Brenu.

-   Noteikti parūpēšos. Viņi izlaida viens otru no skavām un neveikli saskatījās. tēvocis Bendžens lika tev pateikt, lai tu ejot uz staļļiem, Robs pēdīgi noteica.

-   Man vēl no kāda jāatvadās, Džons teica.

-   Tādā gadījumā es tevi neesmu redzējis, Stārks abildēja.

Džons atstāja pusbrāli stāvam sniegā kravas ratu, vilku un zirgu ielenkumā. Līdz arsenālam nebija tālu. Viņš sameklēja sainīti un pa apjumto tiltu devās uz pili.

Ārija bija savā istabā viņa lika mantas pulētā dzelzskoka lādē, kas bija lielāka par viņu pašu. Arī Nīmerija palīdzēja darbos. Ārijai vajadzēja tikai parādīt ar pirkstu, un vilcene metās uz otru istabas malu, paķēra zobos vajadzīgo zīda kleitu un nesa meitenei, taču, saodusi Spoku, viņa apsēdās un uzrēja nācējiem.

Ārija ieraudzīja Džonu, pielēca kājās un ar kalsnajām rokām apķērās viņam ap kaklu.

-    Es jau baidījos, ka būsi prom, viņa teica, ķerdama pēc elpas. Mani jau neviens nelaistu ārā atvadīties.

-   Ko tu šobrīd dari? Džons painteresējās.

Ārija atrāvās no Džona un saviebās.

-   Neko. Man visas mantas jau bija sakārtotas, viņa norādīja uz milzīgo lādi, kas bija piekrauta tikai par kādu trešo daļu, un apģērbu, kas mētājās pa visu istabu. Bet septa Mordeina lika visu pārkrāmēt, jo drēbes neesot kārtīgi salocītas. Pieklājīga dienvidu dāma nedrīkstot drēbes samest lādē kā vecas lupatas.

-   Vai tiešām tu tā biji izdarījusi, māšel?

-   Tās taču tāpat lādē sakratīsies, meitene atteica. Kuru interesē, kā tās salocītas?

-   Septu Mordeinu, Džons atbildēja. Nez vai viņai ari patiktu, ka Nīmerija tev palīdz. Vilcene klusējot vēroja puisi dzeltenām acīm. Bet tas nekas. Es tev ko atnesu, un šī lieta ir jāiesaiņo ļoti rūpīgi.

Ārijas seja kļuva priecīgāka.

-   Vai tā ir dāvana?

-   Var teikt arī tā. Aizver durvis.

Sajūsminātā Ārija piesardzīgi palūkojās koridorā.

-   Nīmerija, šurp. Sargā!

Viņa izlaida vilcēni ārā, lai tā brīdinātu par nācējiem, un aizvēra durvis. Tikmēr Džons jau bija iztinis dāvanu no lupatām un tagad sniedza to meitenei.

Ārija iepleta acis. Tās bija tumšas, gluži kā viņam pašam, Džons nodomāja.

-   Tas ir zobens, viņa tikko spēja pateikt.

Maksts bija izgatavota no pelēkas, ārkārtīgi mīkstas ādas. Džons ņēma ieroci no tās laukā lēni, lai meitene varētu aprast ar tumšzilo tērauda mirdzumu.

-   Tā nav rotaļlieta, puisis piekodināja. Rīkojies ar to uzmanīgi un nesavainojies. Zobens ir tik ass, ka ar to var skūt bārdu.

-   Meitenes neskuj bārdu, Ārija iebilda.

-   Bet varbūt vajadzētu gan. Vai esi redzējusi septas kājas?

Meitene iespurdzās.

-   Kauli un āda!

-   Tu arī esi maza un kalsna, Džons atgādināja. Liku, lai Mikens izkaļ īpašu zobenu. Brāvieši tādus nēsā Pentosā, Mīrā un citās brīvpilsētās. Ar to nevar nocirst cilvēkam galvu, taču var augumu sabakstīt vienos caurumos, ja ir pietiekami izveicīgas rokas.

-   Es varu būt ļoti ātra, Ārija zvērēja.

-   Tev vajadzēs trenēties katru dienu. Viņš ielika zobenu meitenei rokās, parādīja, kā to turēt, un soli atkāpās. Kā tev patīk? Vai ieguļ rokā?

-   Laikam gan.

-   Pirmais likums, Džons pamācīja, jādur ar smailo galu.

Ārija plakaniski ar zobenu iesita Džonam pa roku. Sitiens bija sāpīgs, taču puisis pasmaidīja kā pilnīgs vientiesis.

-   Es zinu, ar kuru galu jādur, meitene atsaucās, taču viņas sejā iezagās šaubas. Septa Mordeina man to atņems.

-   Neatņems, ja nezinās, ka tas tev vispār ir, Džons drošināja.

-   Bet ar ko es vingrināšos?

-   Gan jau kādu atradīsi, puisis bija pārliecināts. Karaļa osta ir īsta pilsēta, tūkstoškārt lielāka par Ziemmalu. Bet kamēr meklē partneri, skaties, kā citi vingrinās pagalmā. Skrien, jāj, pieņemies spēkā. Un, lai ko tu darītu…

Ārija jau zināja, kam jāseko tālāk, tāpēc frāzi abi pabeidza kopā:

-   …neko… nestāsti… Sansai!

Džons sabužināja meitenei matus.

-   Man tevis pietrūks, māšel.

Likās, ka Ārija tūlīt sāks raudāt.

-   Kaut tu varētu braukt kopā ar mums.

-   Dažādi ceļi reizēm ved uz vienu un to pašu pili. Kas zina, kur mēs katrs kādreiz nonāksim. Tagad viņš jutās labāk, nu viņam vairs nebūs iemesla skumt. Es iešu. Ja likšu tēvocim Bendženam vēl ilgāk gaidīt, tad visu pirmo gadu pie Mūra varēšu tīrīt naktspodus.

Ārija vēl pēdējo reizi apskāva pusbrāli.

-   Vispirms noliec zobenu, Džons smiedamies pabrīdināja.

Meitene ar biklu kustību nolika ieroci un tagad varēja apbērt puisi

skūpstiem.

Kad durvīs viņš vēl pagriezās, tad redzēja, ka pusmāsai zobens atkal ir rokā.

-     Gandrīz aizmirsu, viņš noteica. Visiem labiem zobeniem ir vārds.

-    Piemēram, Ledus, meitene vērīgi pētīja asmeni. Vai šim arī ir vārds? Pasaki!

-   Vai tad tu nevari iedomāties? Džons zobojās. Kāds ir tavs mīļākais darbarīks?

Ārija vispirms mazliet apjuka, bet tad ātri apķērās, un abi vienā mutē nosauca zobena vārdu:

-   Adata!

Atmiņas par šiem smiekliem Džonu vēlāk sildīja tālajā ceļā uz ziemeļiem.

DINERĪSA

Dinerīsas Tārgārjenas kāzas šausminošā un barbariskā krāšņumā notika uz lauka pie Pentosas mūriem, jo dotraki uzskatīja, ka visam svarīgākajam cilvēka dzīvē jānotiek zem klajas debess.

Drogo bija sasaucis visu halasāru, un visi arī bija sanākuši četrdesmit tūkstoši dotraku karavīru, neskaitāmas sievietes, bērni un vergi. Pie pilsētas mūriem viņi ierīkoja nometni, kur apmetās ar visiem plašajiem ganāmpulkiem, no savītām zālēm būvēja teltis, ēda visu, kas gadījās pa rokai, un ar katru dienu Pentosas mierīgajos iedzīvotājos viesa arvien lielāku satraukumu.

-   Mani draugi maģistri ir divkāršojuši pilsētas apsardzi, Ilīrio kādu vakaru stāstīja, Drogo mājoklī mielodamies ar pīli medus mērcē un dzeltenajiem pipariem. Hals bija devies pie sava halasāra, bet viņa nams līdz kāzām tika nodots Dinerīsas un viņas brāļa rīcībā.

-   Princesi Dinerīsu vajadzētu apprecināt pēc iespējas ātrāk, pajokoja Džora Mormonts, kamēr šie pusi Pentosas bagātību nav izdāļājuši algotņiem un brāvosiešiem.

Tajā dienā, kad meitene tika pārdota halam Drogo, trimdinieks bija piedāvājis savu zobenu Denijas brālim, un Viserīss to ar prieku pieņēma. Kopš tā brīža Mormonts bija pastāvīgs viņu pavadonis.

Maģistrs Ilīrio cauri šķeltajai bārdai viegli iesmējās, bet Viserīss pat nepasmaidīja.

-   Viņš skuķi var dabūt kaut rīt, ja vēlas, brālis atteica un palūkojās uz Deniju. Meitene kautrīgi nolaida skatienu. Lai tikai samaksā, kā runāts.

Ilīrio garlaikoti atmeta ar roku, un viņa treknajos pirkstos iežvadzējās gredzeni.

-   Es jau tev teicu: viss ir nokārtots. Tici man. Hals apsolīja tev kroni, un tu to dabūsi.

-   Jā, bet kad?

-    Kad halam labpatiksies, Ilīrio atbildēja. Vispirms viņš dabūs meiteni, bet pēc kāzām iepazīstinās ar viņu savus padotos. Iespējams, viss notiks pēc tam, ja zīmes būs karam labvēlīgas.

Viserīss aizsvilās dusmās.

-    Es uzmīžu dotraku zīmēm. Uzurpators sēž manā tronī cik ilgi man būs jāgaida?

Ilīrio paraustīja plecus.

-   Tu esi gaidījis gandrīz visu savu mūžu, dižais karali. Kas gan ir vēl daži mēneši vai daži gadi?

Džorahs, kuram bija gadījies pabūt dotraku zemē, piekrītoši pamāja.

-    Iesaku būt pacietīgam, gaišība. Dotraki tur savu vārdu, bet visu dara tad, kad pienāk īstais laiks. Zemākas kārtas cilvēks var lūgt halam pakalpojumu, bet nedrīkst viņam neko pārmest.

Viserīss saskaitās.

-   Pievaldi mēli, Mormont, vai arī es to izraušu. Es neesmu zemākas kārtas cilvēks, es esmu likumīgais septiņu valstību karalis. Pūķis nekad neko nelūdz.

Džorahs godbijīgi nolieca galvu. Ilīrio, noslēpumaini smaidīdams, noplēsa pīlei spārnu. Viņš iekodās maigajā gaļā, bet medus un tauki tecēja pa pirkstiem, līdz sāka pilēt bārdā. Nekādu pūķu vairs nav, Denija nodomāja, skatoties brālī, lai gan neuzdrīkstējās to pateikt skaļi.

Taču naktī viņa sapņoja par pūķi. Viserīss viņu sita un mocīja. Viņa bija kaila un no bailēm pamirusi. Meitene bēga, taču viņas ķermenis likās kā ar vati piebāzts un neveikls. Brālis iesita viņai vēlreiz, Denija paklupa un nokrita. "Tu pamodināji pūķi," viņš kliedza, spārdīdams māsu. "Tu pamodināji pūķi, tu pamodināji pūķi!" Viņas gurni mirka asinīs. Denija aizvēra acis un sāka šņukstēt. Kā par atbildi atskanēja derdzīga, plīstoša skaņa un milzīga ugunskura sprakstoņa. Kad viņa atkal atvēra acis, Viserīss bija pazudis, visapkārt slējās milzīgi uguns stabi, bet pašā vidū stāvēja pūķis. Tas lēni pagrieza lielo galvu un ugunīgām acīm palūkojās uz meiteni. Kad abu acis sastapās, viņa trīcēdama pamodās, un viņas augumu klāja sīkas sviedru pērlītes. Viņa vēl nekad nebija tik pārbijusies…

…līdz brīdim, kad beidzot pienāca kāzu diena.

Ceremonija sākās rītausmā un turpinājās līdz pat saulrietam, tā bija bezgalīgi gara diena ar dzeršanu, ēšanu un kautiņiem. Starp zāļu teltīm bija uzcelta milzīga māla rampa, kas slējās pāri virmojošajam dotraku pūlim un uz kuras halam Drogo līdzās sēdēja Denija. Viņa vēl nekad nebija redzējusi tik daudz ļaužu vienuviet, un arī tik savādus un biedējošus cilvēkus viņai nebija gadījies redzēt. Jātnieku barveži, apmeklējot brīvpilsētas, saģērbās smalkās drānās un smaržojās ar saldām smaržām, taču zem zilām debesīm viņi pieturējās pie senču paražām. Gan vīriešiem, gan sievietēm kailās krūtis sedza izkrāsotas ādas vestes, bet kājās bija šauras zirga astru bikses, ko saturēja jostas no bronzas medaljoniem, savukārt karotāji iesmērēja savas garās bizes ar taukiem no kausējamām bedrēm. Viņi mielojās ar medū un piparos ceptu zirga gaļu, līdz nemaņai piedzērās ar raudzētu ķēves pienu un Ilīrio gādātajiem smalkajiem vīniem un pie ugunskuriem izkliedza jokus, bet viņu balsis Denijas ausīm bija skarbas un svešādas.

Viserīss, ģērbies lieliskā, melnas vilnas tunikā ar purpursarkanu pūķi uz krūtīm, bija nosēdināts zemāk par māsu. Viņam blakus sēdēja Ilīrio un sīrs Džorahs. Tā bija ļoti pagodinoša vieta tieši zem hala miesassargiem, taču Denija saskatīja dusmas brāļa violetajās acīs. Viserīsam nepatika, ka māsa sēž augstāk par viņu. Jauneklis niknojās, ka vergi vispirms piedāvāja ēdienus halam un viņa līgavai, bet viņam tika tas, no kā atteicās hals. Tomēr nekas cits neatlika kā apvaldīt dusmas, lai arī viņa oma ar katru stundu kļuva aizvien drūmāka. Visu notiekošo viņš uzskatīja par apvainojumu savai personai.

Denija nekad nebija jutusies tik vientuļa kā tagad, sēžot plašās ordas vidū. Brālis bija licis viņai smaidīt, un viņa arī smaidīja, līdz sejas muskuļi sāka sāpēt un asaras pašas riesās acīs. Viņa kā prazdama centās tās noslēpt, jo zināja, cik nikns būs Viserīss, ja ieraudzīs māsu raudam, un drausmīgi baidījās no tā, ko par asarām varētu teikt hals Drogo. Meitenei tika pienests ēdiens kūpoši gaļas gabali, resnas, melnas desas un dotraku asins pīrāgi, bet vēlāk nāca augļi, saldumi un citi smalki kārumi no Pentosas virtuvēm, taču viņa visu noraidīja. Kuņģis bija sarāvies čokurā, un Denija zināja, ka neko nespēs norīt, lai tūdaļ to neizvemtu.

Nebija neviena, ar ko parunāt. Hals Drogo izkliedza pavēles un jokus saviem miesassargiem, smējās par viņu atbildēm un tikai pa retam palūkojās uz Deniju, kas sēdēja viņam līdzās. Arī valoda katram bija sava. Dotraku mēle meitenei nebija saprotama, bet hals zināja vien dažus lauzītus vārdus vallriešu valodā un nevienu septiņu valstību kopējā valodā. Viņa labprāt būtu parunājusi kaut ar Ilīrio vai brāli, taču abi sēdēja pārāk tālu, lai spētu meiteni sadzirdēt.

Tā nu viņa tur sēdēja zīda kāzu kleitā ar salda vīna kausu rokā, baidījās apēst kaut kumosu un domās sarunājās ar sevi. "Manī rit pūķu asinis," Dinerīsa sev stāstīja. "Es esmu Dinerīsa Vētrasmeita, Pūķakmens princese, cēlusies no īgona Iekarotāja asinīm un sēklas."

Saule debess jumā bija mērojusi tikai ceturto daļu ceļa, kad Dinerīsa pirmo rezi mūžā ieraudzīja, kā mirst cilvēks. Rībēja bungas, un kāda no sievietēm dejoja hala priekšā. Drogo ar neizdibināmu sejas izteiksmi noskatījās dejā, ar acīm sekodama dejotājas kustībām, un ik pa brīžam pameta kādu bronzas medaljonu citām sievietēm, kuras tūdaļ sāka savā starpā plēsties.

Arī karotāji vēroja izrādi. Pēkšņi viens no viņiem paķēra dejotāju aiz rokas, nogrūda zemē un ieguva viņu tieši turpat uz vietas kā ērzelis aplec ķēvi. Ilīrio jau bija Deniju brīdinājis, ka tā var notikt. "Dotraki dzīvo barā kā dzīvnieki. Halasārā nav divvientulības, un viņi nesaprot grēku vai kaunu tā, kā to saprotam mēs."

Sapratusi, kas notiek, Denija šausmās novērsa skatienu no pāra, kas kopojās, bet no pūļa iznāca vēl viens kareivis, tad arī trešais, un drīz jau bija grūti novērst acis. Divi vīri sagrāba vienu sievieti. Denija izdzirda kliedzienu, ievēroja grūstīšanos, un vienā acumirklī karotāji jau bija ķērušies pie arahiem gariem, asiem ieročiem, kas bija pa pusei zobeni, pa pusei sirpji. Sākās nāves deja karavīri riņķoja viens ap otru, šķēla ar asmeņiem, tuvojās viens otram, vēzēdami arahus ap galvu un ar katru cirtienu izkliegdami pa lāstam. Neviens pat nemēģināja iejaukties.

Kautiņš beidzās tikpat ātri, cik bija iesācies. Arahi sitās kopā tik ātri, ka Denija nespēja tiem izsekot. Viens no vīriem kļūdījās, un otra ierocis gaisā aprakstīja plašu loku. Tērauds ietriecās dotraka miesā virs vidukļa un uzšķērda karotāju no mugurkaula līdz nabai, izšķiežot viņa iekšas smiltīs. Kamēr zaudētājs izlaida garu, uzvarētājs paķēra tuvāk stāvošo sievieti pat ne to, kuras dēļ abi bija cīnījušies, un ieguva turpat uz līdzenas vietas. Vergi aizvāca līķi, un dejas atsākās.

Maģistrs Ilīrio bija brīdinājis Dinerīsu arī par šādu iespēju. "Dotraku kāzas bez pāris kritušajiem tiek uzskatītas par garlaicīgām," viņš tika teicis. Un viņas kāzas laikam bija īpaši svētītas, jo līdz vakaram gāja bojā kāds ducis vīru.

Stundām ritot, šausmas Denijā auga augumā, un drīz vien viņa būtu varējusi vai kliegt. Viņa baidījās no dotrakiem, kuru izdarības likās svešas un baisas, it kā viņi būtu nevis cilvēki, bet gan nezvēri cilvēku izskatā. Bet meitene baidījās arī no brāļa un viņa rīcības, ja viņa kaut ko neizdarītu tam pa prātam. Un visvairāk viņa baidījās no tā, kas notiks naktī zvaigžņu gaismā, kad brālis atdos viņu milzim, kurš sēdēja viņai blakus un dzēra ar tik nekustīgu un nežēlīgu seju, ka tā atgādināja bronzas masku.

"Manī rit pūķu asinis," viņa sev vēlreiz atgādināja.

Kad saule jau laidās lejup, hals Drogo sasita plaukstas, un tajā pašā mirklī apklusa gan bungas, gan klaigas, gan mitējās dzīres. Drogo piecēlās un pierāva kājās arī Deniju bija laiks līgavai pasniegt dāvanas.

Viņa zināja, ka tad, kad saule būs norietējusi un dāvanas pasniegtas, būs pienācis laiks pirmajam jājienam un laulības pienākuma pildīšanai. Denija pūlējās atvairīt šo domu, taču nespēja. Viņa apskāva sevi ar rokām, lai tik ļoti netrīcētu.

Viņas brālis Viserīss uzdāvināja trīs kalpones Denija zināja, ka tās viņam nav izmaksājušas ne graša, jo neapšaubāmi bija nākušas no Ilīrio. Irri un Džiki bija dotraku sievietes ar bronzas krāsas ādu, melniem matiem un mandelēm līdzīgām acīm, bet Dorea bija gaišmataina, zilacaina meitene no Līsas.

-   Tās nav parastas kalpones, māsiņ, Viserīss sacīja, pa vienai vien pievezdams tās tuvāk. Mēs ar Ilīrio paši tās izvēlējāmies īpaši tev. Irri mācīs tev jāt ar zirgu, Džiki dotraku valodu, bet Dorea apmācīs sieviešu un mīlas gudrībās. Viņš tikko manāmi pasmaidīja. Viņa ir ļoti prasmīga, mēs abi ar Ilīrio varam to apzvērēt.

Džorahs Mormonts atvainojās par savu dāvanu.

-    Tāds nieks vien ir, princese, bet nabaga trimdinieks neko daudz nevar atļauties, viņš teica, nolikdams Denijai priekšā kaudzīti vecu grāmatu. Tur bija stāsti un dziesmas septiņu valstību kopējā valodā. Meitene pateicās Mormontam no visas sirds.

Maģistrs Ilīrio noņurdēja pavēli, un priekšā izsteidzās četri spēcīgi vergi, stiepdami smagu ciedra koka lādi ar bronzas apkalumiem. To atvērusi, Denija ieraudzīja baķiem vien skaistākā samta un damasta, kādus auda brīvpilsētās… bet virs auduma kārtām uz mīkstas drānas paliktņa bija novietotas trīs milzīgas olas. Denija noelsās vien. Neko skaistāku viņa vēl nebija redzējusi visas trīs bija atšķirīgas, tās lāsoja tik košās krāsās, ka šķita esam rotātas ar dārgakmeņiem, un tik lielas, ka vienu olu varēja pacelt tikai ar abām rokām. Vienu no tām viņa uzmanīgi pacēla, domājot, ka tās izgatavotas no porcelāna vai smalkas emaljas, vai pat izpūstas no stikla, taču tā bija tik smaga, it kā būtu no akmens. Čaumala bija klāta ar sīkām zvīņām, kas saulrieta gaismā vizēja kā spodrināts metāls. Viena ola bija tumši zaļa ar lāsumiņiem bronzas tonī, kas te parādījās, te izzuda atkarībā no gaismas leņķa. Otra bija krēmkrāsas ar zelta dzīsliņām, bet trešā melna kā jūra pusnaktī, kurā vīdēja tumšsarkani vilnīši.

-   Kas tas ir? Dinerīsa izbrīnītā balsī klusi vaicāja.

-    Pūķa olas no Ēnu zemes vēl aiz Ašaī, maģistrs Ilīrio atbildēja.

-    Laiks tās ir pārvērtis akmenī, taču tās vēl arvien spēj priecēt ar savu skaistumu.

-   Es tās sargāšu mūžam! Denija bija dzirdējusi nostāstus par pūķu olām, taču nekad nebija ne redzējusi, ne arī cerējusi ieraudzīt. Tā bija patiesi brīnišķīga dāvana, kaut arī viņa zināja, ka Ilīrio to var atļauties

-   par starpniecību viņas pārdošanā halam Drogo maģistrs bija saņēmis zirgus un vergus, kas bija veselu bagātību vērti.

Hala miesassargi pasniedza Denijai trīs tradicionālos ieročus, un tie bija lieliski ieroči. Hago uzdāvināja skaistu ādas pātagu ar sudraba rokturi, Koholo izcilu arahu ar zelta apkalumiem, bet Koto tik lielu no pūķakaula grebtu šaujamloku, ka tas bija garāks par pašu meiteni. Ilīrio un Džorahs bija mācījuši Denijai, ka no šīm dāvanām ir jāatsakās ar vārdiem "Šīs veltes piedien dižam kareivim, ak, asinis no manām asinīm, bet es esmu tikai sieviete. Lai mans vīra kungs tās nēsā manā vietā." Lūk, tā arī hals Drogo tika pie "līgavas dāvanām".

Pārējie dotraki arī dāvāja visu, ko varēja atļauties: sandales, dārgakmeņus, sudraba matu gredzenus, jostas no medaljoniem, apgleznotas vestes, mīkstas kažokādas, zīdu, smaržūdeņus, adatas, spalvas, sīkas pudelītes no tumšsarkana stikla un tērpu, kas bija šūts no tūkstoš peļu ādām.

-   Skaista dāvana, halēse, maģistrs Ilīrio augstu novērtēja pēdējo velti, kad bija uzzinājis, kas tas tāds ir. Tev veicas.

Dāvanas augstās grēdās krājās Dinerīsai apkārt to bija vairāk, nekā viņa spēja iedomāties vai dzīves laikā novalkāt.

Un visbeidzot dāvanu līgavai pasniedza hals Drogo. Kad viņš piecēlās, lai paietu sāņus, visu halasāru pārņēma nogaidošs klusums. Pēc brīža plašais dāvinātāju pulks pašķīrās un hals atgriezās ar zirgu.

Tā bija jauna ķēvīte mundra un skaista. Denija par zirgiem saprata pietiekami, lai redzētu, ka viņas priekšā nav parasts dzīvnieks tajā bija kaut kas tāds, kas lika elpai aizrauties. Ķēve bija pelēka kā jūra ziemā, bet krēpes plandījās kā sudraba dūmi.

Denija nedroši pastiepa roku, noglāstīja zirga kaklu un izlaida pirkstus cauri sudrabainajām krēpēm. Drogo kaut ko sacīja dotraku valodā, un maģistrs Ilīrio pārtulkoja:

-   Sudrabs sudrabam tavos matos, hals saka.

-   Viņa ir brīnišķīga, Denija tikko spēja izdvest.

-   Viņa ir visa halasāra lepnums, Ilīrio paskaidroja. Paraža prasa, lai halēses zirgs būtu tikpat vērtīgs kā viņas vieta līdzās halam.

Drogo panācās uz priekšu, satvēra Dinerīsu aiz vidukļa un tik viegli, it kā viņa būtu bērns, iecēla šaurajos dotraku seglos tie bija daudz mazāki par segliem, kādos viņai bija gadījies jāt. Denija brīdi tā sēdēja un nezināja, ko darīt tālāk, jo neviens viņai to nebija pateicis.

-   Kas man jādara? viņa jautāja maģistram.

-   Ņem pavadu un jāj, Ilīrio vietā atbildēja Džorahs Mormonts, bet ne pārāk tālu.

Denija satraukuma pilna paņēma pavadu, ielika kājas īsajās kāpšļu siksnās. Viņa nebija izcila jātniece, jo biežāk bija ceļojusi ar kuģi, karietē vai nestuvēs nekā zirga mugurā. Cerēdama, ka nenokritīs un sevi neapkaunos, Denija viegli un gandrīz vai kautrīgi iespieda ceļgalus ķēvei sānos.

Un pirmo reizi pa šīm garajām stundām Dinerīsa aizmirsa, ka jābaidās varbūt tā pat bija pirmā reize viņas mūžā.

Sudrabpelēkā ķēve spēra soļus vienmērīgi un līgani, bet ļaudis, nenolaizdami no meitenes ne acu, viņas priekšā pašķīrās. Denija pamanīja, ka jāj ātrāk, nekā būtu gribējusi, taču viņu tas drīzāk sajūsmināja nekā biedēja. Ķēve sāka rikšot, un meitene smaidīja. Dotraki steidzās dot viņai ceļu. Pietika pavisam viegli pieskarties zirgam ar kājām vai pakustināt pavadu, un ķēve tūdaļ paklausīja. Viņa palaida zirgu auļos, un tagad dotraki, jau smiedamies, gavilēdami un klaigādami, metās sāņus, lai netrāpītos jātniecei pa kājām. Kad Denija pagrieza zirgu atpakaļ, izrādījās, ka viņas priekšā ir milzīgs sārts, un nebija, kur likties, jo tie bija arī viņai katrā pusē. Apkopojusi drosmi, kādu viņa vēl nekad nebija izjutusi, Dinerīsa trieca zirgu uz priekšu.

Sudrabainais zirgs pārlēca liesmām tik viegli, it kā tam būtu spārni.

Apturējusi ķēvi blakus maģistram Ilīrio, viņa sacīja:

-   Pasakiet halam Drogo, ka viņš man ir uzdāvinājis vēju.

Resnais pentosietis, glaudīdams dzelteno bārdu, pārtulkoja dotraku mēlē, un Denija pirmo reizi ieraudzīja jaunā vīra sejā smaidu.

Pēdējā saules skaidiņa nozuda aiz Pentosas augstajiem mūriem, bet Denija bija zaudējusi laika sajūtu. Hals lika miesassargiem atvest viņa paša zirgu slaidu, rudu ērzeli. Kamēr Drogo to segloja, Viserīss piezagās māsai, kas sēdēja sudrabainajā zirgā, iecirta nagus viņas kājā un izmeta:

-  Apmierini viņu, mīļo māsiņ, vai arī tu tā pamodināsi pūķi kā vēl nekad.

Ar brāļa vārdiem Denijā atkal iezagās bailes. Viņa atkal sajutās kā

tikai trīspadsmit gadus vecs bērns, kas pamests viens un nav gatavs tam, kam jānotiek.

Iemirdzējās zvaigznes, un abi jāja prom no halasāra, atstājot zāļu teltis aiz muguras. Drogo nerunāja ne vārda, tikai ātrā riksī dzina zirgu dziļāk iekšā biezējošajā tumsā. Klusi šķindēja sudraba zvaniņi viņa garajā bizē.

-   Manī rit pūķu asinis, Denija skaļi nočukstēja, cenzdamās neatpalikt un pūlēdamās saņemt drosmi. Manī rit pūķu asinis. Manī rit pūķu asinis.

Pūķi nebaidījās ne no kā.

Viņa nezināja, cik tālu abi bija tikuši vai cik ilgi bija jājuši, taču, kad viņi apstājās pļaviņā pie neliela strauta, apkārt valdīja melna tumsa. Drogo nolēca no zirga un nocēla sievu no sudrabotās ķēves. Hala rokās viņa jutās trausla kā stikls, locekļi tik slābani kā plūstošs ūdens. Kamēr Drogo piesēja zirgus, Denija, bezpalīdzīgi trīcēdama, stāvēja savā kāzu kleitā, bet, kad vīrs pagriezās, lai palūkotos uz meiteni, viņa sāka raudāt.

Hals ar savādi neizteiksmīgu seju vēroja viņas asaras.

-   Nē, viņš beigu beigās noteica un, pacēlis roku, ar raupju, tulznainu īkšķi notrausa tās.

-   Tu runā kopējā valodā? Denija cerīgi pavaicāja.

-   Nē, hals atkārtoja.

Iespējams, tas bija vienīgais vārds, ko Drogo prata, viņai ienāca prātā, bet tas tomēr bija par vienu vārdu vairāk, nekā viņai bija šķitis. Vīrietis liegi pieskārās meitenes matiem, slidināja sudrabainās cirtas caur pirkstiem un klusi murmināja dotraku valodā. Denija nesaprata, ko viņš saka, taču balss bija siltuma pilna tādu maigumu viņa no šā cilvēka nebija gaidījusi.

Drogo palika pirkstu meitenei zem zoda un pacēla viņas galvu, lai tā varētu ieskatīties viņam acīs. Vīrietis tai līdzās bija tik milzīgs kā līdzās jebkuram citam cilvēkam. Viņš bez piepūles satvēra Deniju zem padusēm, pacēla un nosēdināja uz apaļa akmens urgas malā, bet pats, kājas zem sevis sakrustojis, nosēdās viņai iepretī tagad abu sejas beidzot bija vienādā augstumā.

-   Nē, viņš sacīja.

-   Vai tas ir vienīgais vārds, ko tu zini? Denija jautāja.

Drogo neatbildēja. Viņa garā, smagā bize atdusējās krasta smiltīs. Pārmetis to pār labo plecu, viņš sāka raisīt ārā no matiem sudraba zvaniņus citu pēc cita. Pēc mirkļa arī Denija pieliecās, lai palīdzētu. Kad tas bija izdarīts, Drogo pamāja, un Denija saprata, tāpēc lēni un uzmanīgi sāka atpīt pīni.

Tas bija ilgs darbs, un visu šo laiku Drogo klusēdams vēroja sievu. Kad viņa bija beigusi, vīrietis sapurināja galvu, un mati izplūda pār viņa muguru kā iesvaidīta un mirdzoša tumsas upe. Denija nekad nebija redzējusi tik garus, tik melnus un tik biezus matus.

Bija pienākusi hala kārta, un viņš sāka izģērbt Deniju.

Viņa pirksti bija veikli un savādi maigi. Drogo vienu pēc otras uzmanīgi vilka nost sievas apģērba zīda kārtas, bet Denija tikmēr nekustīgi sēdēja, klusēja un lūkojās viņam acīs. Kad viņš atsedza sievas mazās krūtis, viņa novērsās un paslēpa tās plaukstās.

-   Nē, Drogo noteica un maigi, bet noteikti pavilka viņas rokas nost no auguma, bet tad atkal pacēla viņas galvu, lai sieva varētu skatīties viņam acīs. Nē, viņš atkārtoja.

-   Nē, atsaucās Dinerīsa.

Pēc tam viņš piecēla meiteni kājās un pievilka tuvāk, lai varētu novilkt atlikušos apģērba gabalus. Nakts gaiss kailajai miesai likās vēss. Denija notrīsēja, un zosāda pārklāja gan viņas rokas, gan kājas. Denija baidījās no tā, kas sekos tālāk, taču kādu brīdi nekas nenotika hals sakrustotām kājām sēdēja un lūkojās uz sievu, ar skatienu iezīdies viņas augumā.

Vēl pēc brīža vīrietis sāka Deniju glāstīt. Sākumā viegli, pēc tam raupjāk. Viņa juta vīra rokās kvēlu spēku, kas tomēr nedarīja viņai pāri. Drogo saņēma Denijas roku savējā un citu pēc cita sāka glāstīt pirkstus, bet tad nolaida roku gar viņas kāju. Glāstīdams meitenes seju, viņš ar pirkstiem aprakstīja loku ap ausīm maigi apvilka apkārt lūpām. Viņš ielaida rokas Denijas matos un sukāja tos ar pirkstiem. Pagriezis meiteni ar muguru pret sevi, hals glāstīja viņas plecus un pārlaida roku mugurai.

Likās, ka pagāja vairākas stundas, līdz viņa rokas beidzot sasniedza krūtis. Vīrietis glāstīja maigo ādu, līdz Denija sajuta trīsas. Viņš virpināja pirkstos sievas krūšu galus, knaibīja tos ar īkšķi un rādītājpirkstu un pat raustīja tos sākumā vieglāk, pēc tam uzstājīgāk, līdz tie kļuva cieti un sāka sūrstēt.

Tad Drogo lika mierā krūtis un nolaida roku Denijai klēpī. Meitene bija piesarkusi un aizelsusies, bet krūtīs smagi dauzījās sirds. Satvēris sievas seju savās milzīgajās plaukstās, ieskatījās viņai acīs.

-   Nē? Denija zināja, ka tas ir jautājums.

Viņa paņēma hala roku un virzīja to tuvāk valgumam, kas atradās viņai starp gurniem.

-   Jā, Dinerīsa atbildēja, ieslidinot Drogo pirkstu sevī.

EDARDS

Stundu pirms ausmas, kad pasaule vēl bija klusa un pelēka, Alīns viņu spēji izrāva no sapņiem. Neds, pusmiegā meimurodams, izgāja rīta vēsumā un atklāja, ka viņa zirgs ir apseglots, bet karalis jau sēž zirga mugurā. Roberts ar biezajiem, brūnajiem cimdiem un biezo kažokādas apmetni ar kapuci, kas aizsedza ausis, atgādināja zirgā sēdošu lāci.

-   Mosties, Stārk, viņš ieaurojās. Mosties, mosties! Mums ir jāapspriež valstiski svarīgi jautājumi.

-   Visādā ziņā, Neds atbildēja. Nāciet iekšā, gaišība. Alīns pacēla telts atloku.

-   Nē, nē, nē, Roberts atmeta ar roku. Nometne ir pilna ar liekām ausīm. Turklāt es gribu izjāt un izbaudīt tavas zemes smēķi.

Neds redzēja, ka karalim aiz muguras stāv Boross, Merīns un kāds ducis sargu. Neko darīt vajadzēja izberzēt miegu no acīm un kāpt seglos.

Roberts dzina savu lielo, melno kara zirgu tā, ka Neds auļos knapi tika karalim līdzi. Stārks jājot mēģināja uzdot jautājumus, taču vējš aiznesa vārdus un karalis viņu nedzirdēja, tāpēc Neds likās mierā un tālāk jāja klusēdams. Drīz viņi nogriezās no karaļceļa un auļoja pa ielejām, kas tinās tumsā. Sargi bija atpalikuši tik tālu, ka nebūtu varējuši dzirdēt, ko abi runā, tomēr Roberts joprojām auļoja.

Karalis apstājās tikai tad, kad viņi bija uzjājuši nelielā pakalnā un sāka lēkt arī saule. Ap to laiku viņi bija jau jūdzēm tālu uz dienvidiem no galvenās grupas. Roberts piesarcis elsa vien, kad Neds apturēja zirgu viņam blakus.

-    Ak dievi, viņš iesmējās, ir tik patīkami izskriet tādā izjādē, kā īstam vīram piedienas! Es zvēru, Ned, no tās lēnās vilkšanās var sajukt prātā. Roberts Barateons nekad netika izcēlies ar pacietību. Un vēl tā sasodītā būda uz riteņiem čīkst un grab, katrā cinī rāpjas kā kalnu grēdā… Kad es tev saku ja tai būdai vēl reizi salūzis ass, es to nosvilināšu, bet Serseja varēs iet kājām!

Neds iesmējās.

-   Es ar lielāko prieku pasniegšu tev lāpu.

-   Tu esi īsts draugs! karalis uzsita Nedam uz pleca. Man jau gandrīz gribējās ļaut, lai tas balagāns velkas, bet pašam jāt uz priekšu.

-   Ne mirkli nešaubos, Neds pasmaidīja.

-    Protams, protams, karalis attrauca. Ko tu par to teiktu, Ned? Tikai mēs divi vien kā klaiņojoši lielceļa bruņinieki. Zobeni mums ir, bet to, kas gaida priekšā, nezinām. Varbūt naktī mūsu gultas pasildītu kāda fermera meita vai kroga padauza.

-   Varētu jau, Neds atbildēja, bet mums ir pienākumi, pavēlniek… pret valsti, pret bērniem, man pret sievu, tev pret karalieni. Mēs jau vairs neesam nekādi puikas.

-   Tu nekad neesi bijis puika, Roberts norūca. Žēl. Lai gan vienreiz tev bija… kā to zemnieci sauca? Bēka? Nē, tā bija viena no manējām melniem matiem un tādām acīm, ka tajās varēja noslīkt. Tavējā bija… Alīna? Nē. Tu taču man vienreiz stāstīji. Merīla? Tu jau zini, kuru es domāju tava bastarda māti.

-   Tā bija Vīla, vēsā pieklājībā atbildēja Neds. Es gan negribētu par viņu tagad runāt.

-   Jā, jā, Vīla, karalis pasmīnēja. Tai vajadzēja būt reti labai padauzai, ja valdnieks Edards Stārks kaut uz stundu spēja aizmirst savu godu. Tu man nekad neesi stāstījis, kā viņa izskatījās…

Neds neapmierināti saviebās.

-   Un nestāstīšu arī. Liecies mierā, Robert, ja mani mīli, kā tu apgalvo. Es toreiz dievu un cilvēku priekšā apkaunoju gan sevi, gan Ketlīnu.

-   Lai dievi apžēlojas, tu taču Ketlīnu toreiz tikpat kā nepazini.

-     Bet es viņu apņēmu par sievu, un viņa jau sevī nēsāja manu bērnu.

-   Tu esi pārāk bargs pret sevi, Ned, un vienmēr tāds esi bijis. Nolāpīts, neviens bābietis negrib laist savā gultā Bailoru Svētīto. Viņš uzplāja ar roku sev pa ceļgalu. Labi jau labi, ja nevēlies par to runāt, neuzstāšu. Zvēru, ka reizēm tu vari būt tik ass, ka tev ģerbonī vilka vietā vajadzētu ezi.

Austošā saule ar gaismas stariem kā pirkstiem durstīja bālo rīta miglu. Priekšā stiepās plaša ieleja, kaila un brūna, un no tās līdzenās virsmas šur un tur izspiedās kāds garš, zems paugurs.

-   Pirmļaužu kapulauki, Neds rādīja karalim.

Roberts sarauca pieri.

-   Mēs esam iejājuši kapsētā?

-   Ziemeļos kapulauki ir visur, gaišība, Neds paskaidroja. Šī zeme ir sena.

-   Un auksta, Roberts noburkšķēja, ciešāk ietīdamies apmetnī. Sargi bija viņus gandrīz panākuši un tagad jāja jau pašā paugura piekājē. Mēs te nenācām runāt par kapiem vai trīt mēli par tavu bastardu. Naktī bija atjājis Karaļa ostas ziņnesis ar vēsti no valdnieka Varīsa. Izlasi pats.

Karalis izņēma no jostas papīra tīstokli un pasniedza to Nedam.

Einuhs Varīss bija karaļa spiegu vadonis, kurš tagad kalpoja Robertam tāpat, kā kādreiz bija kalpojis Airīsam Tārgārjenam. Neds satraukts atritināja tīstokli, paturēdams prātā Līsu un viņas baisos apvainojumus, taču vēstulei nebija nekāda sakara ar Arīna kundzi.

-   Kas ir šīs informācijas avots?

-   Vai atceries Džorahu Mormontu?

-   Es labāk gribētu viņu aizmirst, Neds neslēpa.

Mormonti no Lāču salas bija sens nams, lepns un cienījams, taču viņu zemes bija aukstas, tālas un nabadzīgas. Džorahs mēģināja uzlabot dzimtas finanses, pārdodot dažus pieķertus malumedniekus Tīrošas vergu tirgotājam. Tā kā Mormonti bija Stārku karognesēji, šis noziegums tika uzskatīta par apkaunojumu visiem ziemeļiem. Neds bija devies ilgā braucienā uz Lāču salu, bet atklājis tikai to, ka Džorahs sēdies uz kuģa, lai izbēgtu no Ledus un karaļa taisnās tiesas. Kopš tā laika bija pagājuši pieci gadi.

-   Džorahs šobrīd mitinās Pentosā un cer saņemt apžēlošanu, kas ļautu viņam atgriezties no trimdas, Roberts paskaidroja. Varīsam viņš šobrīd ir ļoti noderīgs.

-   Tātad vergu tirgonis ir kļuvis par spiegu, Neds riebumā novilka un atdeva vēstuli. Es gan labāk izvēlētos kļūt par līķi.

-   Varīss mēdz teikt, ka spiegi ir daudz noderīgāki par līķiem, Roberts atteica. Ja aizmirstam par Džoru, ko tu domā par šo ziņu?

-    Dinerīsa Tārgārjena ir apprecējusies ar dotraku barvedi. Un ko mums tagad darīt? Aizsūtīt viņai kāzu dāvanu?

Karalis saviebās.

-   Varbūt nazis derēs tāds asāks? Un kāds spēcīgs vīrs, kas prot ar to rīkoties?

Nedam nebija jātēlo pārsteigums. Roberts bija apmāts ar naidu pret Tārgārjeniem. Viņš atcerējās aso strīdu, kad Tīvins Lanisters kā uzticības apliecinājumu dāvāja Robertam Rīgera sievas un bērnu līķus. Neds to uzskatīja par slepkavību, bet Robertam tas bija karš. Kad Stārks iebilda, ka jaunais princis un princese ir tikai bērni, toreiz jaunizceptais karalis atbildēja: "Nekādus bērnus es te neredzu. Tie ir tikai pūķa ikri." Pat Džonam Arīnam neizdevās izbeigt šo vētru. Edards Stārks kļuva nikns un tajā pašā dienā viens pats devās izcīnīt pēdējās kaujas karaļvalsts dienvidos. Lai abi izlīgtu mieru, bija vajadzīga vēl viena Līennas nāve un sēras, kas abus vienoja.

Šoreiz Neds nolēma saglabāt savaldīšanos.

-   Gaišība, tā meitene ir gandrīz vēl bērns. Jūs neesat Tīvins Lanisters, lai slepkavotu nevainīgus cilvēkus.

To viņš teica, lai atgādinātu, kā Rīgera mazā meitiņa raudāja, kad tika izvilkta no gultas apakšas un noslepkavota. Savukārt zēns bija gandrīz vēl zīdainis, ko Tīvina kareivji atrāva no mātes krūts un trieca ar galvu pret sienu.

-    Un cik ilgi tad šī vēl paliks nevainīga? Roberts savilka lūpas. Drīz vien šis, tā sacīt, bērns papletīs kājas un sāks nērst savus pūķa ikrus, lai dabūtu mani pie malas.

-   Tam nav nozīmes, Neds noteica. Slepkavot bērnus ir zemiski… neiedomājami…

-   Neiedomājami? karalis ieaurojās. Neiedomājami bija tas, ko Airīss izdarīja ar tavu brāli Brendonu. Neiedomājami bija tas, kā gāja bojā tavs tēvs. Un Rīgers… kā tu domā, cik reizes viņš izvaroja tavu māsu? Cik simtus reižu? Viņa balss kļuva tik skaļa, ka karaļa zirgs sāka nervozi zviegt. Karalis savilka pavadu, lai dzīvnieku nomierinātu un nikni ar pirkstu rādīja uz Nedu. Es nogalināšu visus Tārgārjenus, kam vien tikšu klāt, un, kad viņi būs izmiruši tāpat kā viņu pūķi, es uzmīzīšu viņu kapiem.

Neds saprata, ka nav jēgas iebilst, ja karalis ir tik ļoti iekarsis dusmās. Ja jau gadi nebija spējuši mazināt Roberta atriebības kāri, tad nekādi vārdi nepalīdzēts.

-   Vai tad tu nevari tikt viņai klāt? Neds tikai pajautāja.

Karalis savieba seju sāpju pilnā grimasē.

-    Nē, nolādēts. Viens sifilītisks siera tirgonis no Pentosas viņu un viņas brāli bija izmitinājis savā pilī, kur šos aptekāja einuhi spicās cepurītēs, un tagad šis ir atdevis abus dotrakiem. Man vajadzēja viņus nomušīt, kad es vēl varēju viņiem tikt klāt, bet Džons bija tāds pats kā tu. Un es biju vēl lielāks muļķis, ka viņu paklausīju.

-   Džons Arīns bija gudrs vīrs un izcila labā roka.

Roberts nosprauslojās. Dusmas viņam mēdza pāriet tikpat ātri kā uznākušas.

-   Stāsta, ka tam halam Drogo ordā esot simttūkstoš vīru. Diez ko par to teiktu Džons.

-   Viņš teiktu, ka pat miljons dotraku nav karaļvalstij nekāds drauds, kamēr vien viņi dzīvo otrā pusē šaurajai jūrai, Neds mierīgi atbildēja. Barbariem nav kuģu, un viņi baidās no jūras.

-   Var jau būt, karalis nemierīgi sarosījās seglos. Taču brīvpilsētās kuģus var dabūt. Es tev saku, Ned, man šīs laulības nepatīk. Septiņās valstībās joprojām pietiek tādu, kas sauc mani par Uzurpatoru. Vai esi aizmirsis, cik dzimtas karā cīnījās Tārgārjenu pusē? Tagad viņi vēl tikai nogaida, bet, ja šiem būtu iespēja, viņi mani nogalinātu paša gultā un manus dēlus līdz ar mani. Ja tas ubagu karalis ar visu dotraku ordu padusē tiks pāri jūrai, nodevēji viņam piebiedrosies.

-   Viņš netiks pāri, Neds bija pārliecināts. Un, ja arī gadījumā tiks, mēs viņu iedzīsim atpakaļ jūrā. Tiklīdz būsi iecēlis jauno Austrumu uzraugu…

Karalis novaidējās.

-   Pēdējo reizi saku, ka es par uzraugu neiecelšu Arīna puiku. Es zinu, ka viņš ir tavs krustdēls, bet, ja Tārgārjeni liekas gultā ar dotrakiem, man jābūt trakam, lai uzticētu ceturto daļu karaļvalsts kroplam bērnelim.

Neds to jau bija gaidījis.

-   Jā, bet mums vienalga ir vajadzīgs Austrumu uzraugs. Ja tas nebūs Roberts Arīns, tad iecel kādu no saviem brāļiem. Domāju, ka Vētrasgala aplenkumā Staniss sevi pienācīgi apliecināja. Viņš ļāva, lai karalis brīdi apdomā sacīto, bet Roberts, saraucis pieri, klusēja. Likās, ka viņam šāds sarunas pavērsiens nepatīk. Protams, ja vien neesi šo amatu apsolījis kādam citam, Stārks nobeidza savu domu.

Roberts uz mirkli šķita satrūcies, taču tūdaļ viņa sejas izteiksme atkal pauda īgnumu.

-   Un ja nu esmu?

-   Džeimijam Lanisteram, vai ne?

Roberts iespieda zirgam sānos papēžus un aiztraucās lejup pa nogāzi kapu pauguru virzienā, Neds centās neatpalikt. Karalis jāja, raudzīdamies taisni uz priekšu.

-   Jā, viņš beigu beigās noteica. Pietika ar vienu vārdu, lai izgaisinātu neskaidrību.

-   Karaļkāvis, Neds sacīja. Tātad baumas bija izrādījušās patiesas, un viņš saprata, ka ir uz bīstama ceļa. Nevar noliegt, ka tas ir ļoti spējīgs un drosmīgs cilvēks, Stārks piesardzīgi iesāka, bet viņa tēvs ir Rietumu uzraugs, Robert, un kādu dienu Džeimijs mantos šo godu. Neviens nespēj vienatnē noturēt gan Austrumus, gan Rietumus. Savas patiesās bažas Neds atstāja neizteiktas: tas nozīmēja, ka puse visas karaļvalsts armiju nonāktu Lanisteru rokās.

-   Ja pie apvāršņa parādīsies ienaidnieks, es arī iešu kauties, karalis ietiepās. Šobrīd valdnieks Tīvins ir tik sveiks un vesels kā Rūdas klintis, tāpēc es šaubos, ka Džeimijam tuvākajā laikā varētu būt gaidāms mantojums. Nekaitini mani, Ned, pamati tam jau ir ielikti.

-   Gaišība, vai drīkstu runāt atklāti?

-   Nez vai spēšu tevi no tā atturēt, Roberts noņurdēja. Tagad viņi jāja pa garu, brūnu zāli.

-   Vai tu uzticies Džeimijam Lanisteram?

-    Viņš ir manas sievas dvīņubrālis un zvērināts Karaļsardzes brālis, tāpēc viņa dzīvība, bagātība un gods ir cieši saistīts ar manējo.

-   Tāpat kā tas bija saistīts ar Airīsu Tārgārjenu, Neds aizrādīja.

-    Kāpēc lai es viņam neuzticētos? Viņš vienmēr ir izpildījis visu, ko esmu licis. Viņa zobens ir palīdzējis man iegūt troni, kurā tagad sēžu.

Viņa zobens ir palīdzējis apkaunot troni, kurā tu sēdi, Neds nodomāja, bet neatļāvās to pateikt skaļi.

-   Viņš zvērēja aizsargāt karaļa dzīvību kā savējo, bet pēc tam ar zobenu pārgrieza tam rīkli.

-   Septiņas elles, kādam taču bija jānomiedz Airīss! Roberts iebrēcās un spēji apturēja zirgu līdzās senajam pauguram. Ja to neizdarītu Džeimijs, tad tas būtu jādara tev vai man.

-    Mēs nebijām zvērināti Karaļsardzes brāļi, Neds iebilda un nolēma, ka ir pienācis laiks Robertam dzirdēt patiesību līdz galam. Vai atceraties Trejžuburi, gaišība?

-   Tur es izcīnīju savu kroni. Kā es to varētu aizmirst?

-    Rīgers tevi ievainoja, Neds atgādināja. Tāpēc, kad Tārgārjenu armija pašķīda un metās bēgt, tu vajāšanas vadību uzticēji man. Viss, kas bija palicis pāri no Rīgera armijas, bēga uz Karaļa ostu, un mēs sekojām. Airīss bija Sarkanajā pilī kopā ar dažiem tūkstošiem lojālistu, un es jau domāju, ka pils vārti mums būs slēgti.

Roberts nepacietīgi papurināja galvu.

-   Bet tā vietā tu atklāji, ka mūsu vīri jau ieņēmuši pilsētu. Kas tur liels?

-   Nevis mūsu vīri, Neds mierīgi atbildēja, bet Lanisteru vīri. Virs nocietinājumiem plīvoja karogi ar Lanisteru lauvu, nevis ar kronēto briedi. Un viņi pilsētu bija ieņēmuši ar nodevības palīdzību.

Karš plosījās gandrīz gadu. Kungi lieli un mazi pulcējās zem Roberta karogiem, citi palika uzticīgi Tārgārjeniem. Varenie Lanisteri no Rūdas klintīm, Rietumu uzraugi, cīņā neiesaistījās un nelikās ne zinis par abu pušu dumpinieku un rojālistu aicinājumiem. Kad Tīvins Lanisters ar divpadsmit tūkstošiem spēcīgu, pieredzējušu un uzticamu vīru nostājās pie Karaļa ostas vārtiem, Airīss Tārgārjens droši vien nodomāja, ka dievi ir uzklausījuši viņa lūgšanas, un tā nu Trakais ķēniņš izdarīja savu pēdējo trako kļūdu viņš atvēra lauvām pilsētas vārtus.

-   Nodevību pazina arī Tārgārjeni, Roberts sacīja, un viņā atkal sāka mosties niknums. Lanisters viņiem atmaksāja ar to pašu, un to viņi arī bija pelnījuši. Dēļ tā man murgi naktīs nerādīsies.

-   Bet tevis tur nebija, Neds piebilda ar rūgtumu balsī, jo zināja, kas ir murgi naktīs. Viņš savu kauna darbu bija pastrādājis pirms četrpadsmit gadiem un joprojām naktīs nevarēja mierīgi gulēt. Tāda iekarošana nav godājama.

-   Kaut svešie parautu tavu godu! Roberts nolamājās. Ko Tārgārjeni zināja par godu? Ieej savās kapenēs un pajautā Līennai par pūķu godu!

-   Par Līennu tu jau atriebies pie Trejžubures, Neds nostājās blakus karalim. "Apsoli, Ned," viņa toreiz čukstēja.

-    Bet ar to viņu atdzīvināt nevar. Roberts novērsās un raudzījās pelēkajās tālēs. Lai dievi ir nolādēti tā man bija nevajadzīga uzvara. Kronis… es viņus lūdzos meitenes dēļ, lai tava māsa… būtu drošībā un kļūtu mana, kā tam arī bija jānotiek. Un es jautāju tev, Ned, kāds labums no kroņa? Dievi ņirgājas kā par karaļu, tā par cūkganu lūgšanām.

-   Es nevaru atbildēt dievu vietā, gaišība… es varu atbildēt tikai par to, ko tajā dienā ieraudzīju troņa zālē, Neds atsaucās. Uz grīdas, nosmacis savās asinīs, mirka beigtais Airīss. Pie sienām bija pūķu galvaskausi. Visās malās Lanisteru vīri. Džeimijam pāri zelta bruņām plīvoja baltais Karaļsardzes apmetnis atceros, kā šodien redzējis. Pat viņa zobens bija apzeltīts. Un viņš sēdēja Dzelzs tronī savu bruņinieku priekšā, bet galvā viņam bija bruņucepure lauvas galvas formā. Kā viņš staroja!

-   Tas viss ir sen zināms, karalis bija neapmierināts.

-    Es vēl arvien sēdēju zirga mugurā. Kapa klusumā izjāju cauri visai zālei, garām pūķu galvaskausiem, un likās, ka tie mani vēro. Es apstājos troņa priekšā un skatījos uz Džeimiju. Zobens, ko viņš turēja klēpl, vēl bija sarkans no karaļa asinīm. Mani viri nāca zālē man nopakaļ, un Lanistera bruņinieki atkāpās. Es neteicu ne vārda, tikai skatījos uz viņu un gaidīju. Beigu beigās Džeimijs piecēlās, noņēma ķiveri un sacīja: "Nebaidies, Stārk, es tikai iesildīju krēslu mūsu draugam Robertam. Baidos, ka tas nav diez ko ērts sēžamais."

Karalis atmeta galvu un ierēcās smieklos. Smiekli izbiedēja kraukļu baru, kas tūdaļ pacēlās spārnos no garās, brūnās zāles.

-   Tev šķiet, ka man nevajadzētu uzticēties Lanisteram tikai tāpēc, ka viņš brītiņu pasēdējis manā troni? Roberts turpināja smieties. Džeimijam tolaik bija tikai septiņpadsmit, gandrīz vēl puika.

-   Puika vai virs, bet viņam nebija tiesību uz troni.

-    Varbūt viņš bija noguris, Roberts izteica minējumu. Karaļu slaktēšana nav viegls darbs. Dievi zina, ka tajā nolāpītajā zālē nav nevienas citas vietas, kur piemest pakaļu. Un viņš runāja skaidru patiesību tas beņķis ir drausmīgi neērts ne tikai sēdēšanai. Karalis nogrozīja galvu. Tā, tagad es zinu par Džeimija grēkiem, un lietu varam slēgt. Man vemt gribas no visiem šiem noslēpumiem, ķildām, valsts darīšanām, Ned. Tas ir tikpat garlaicīgi kā skaitīt sīknaudu. Nāc, jāsim tālāk kādreiz tu prati auļot. Gribu atkal just vēju matos.

Viņš iespieda zirgam sānos papēžus un, tas, šķiezdams pa gaisu zemi, aiztraucās pāri pauguram.

Kādu mirkli Neds vilcinājās. Viņam bija aptrūcies vārdu, un viņu sāka pārņemt pilnīga bezpalīdzības sajūta. Ne jau pirmo reizi viņam ienāca prātā ko viņš te dara un kurp dodas? Viņš nebija Džons Arīns, lai spētu turēt grožos untumaino karali un mācīt tam gudrību. Roberts tāpat darīja visu, kas viņam ienāca prātā, un Neds tur neko nespēja mainīt ne ar vārdiem, ne darbiem. Viņš piederēja Ziemmalai. Viņš piederēja skumstošajai Ketlīnai un Brenam.

Tomēr īstam vīram ne vienmēr jābūt tur, kur viņš iederas, tāpēc Edards Stārks, apņēmības pilns, arī iespieda zirgam sānos papēžus un auļoja līdzi karalim.

TĪRIONS

Ziemeļi bija bezgalīgi.

Tīrions Lanisters pārzināja kartes ne sliktāk kā citi, bet divas ceļā pavadītās nedēļas iemācīja karte ir viena lieta, bet zeme pavisam kas cits.

Viņi bija izbraukuši no Ziemmalas vienā dienā ar karali un dabūjuši izbaudīt karaliskās aizceļošanas jezgu, ļaužu klaigas, zirgu zviegšanu, ratu graboņu, karalienes milzīgās braucammājas čīkstēšanu un visam pāri vieglu sniedziņu. Karaļceļš stiepās netālu no pilsētas un pašas pils. Tur karogneši, rati, bruņinieku ierinda un brīvjātnieki nogriezās uz dienvidiem, aiznesot sev līdzi kņadu, bet Tīrions kopā ar Bendženu Stārku un viņa brāļadēlu aizjāja uz ziemeļiem.

Tūdaļ kļuva vēsāk un arī daudz mierīgāk.

Uz rietumiem no lielceļa slējās pelēki izroboti krama kalni ar sargtorņiem klinšainajās virsotnēs. Austrumpusē ainava bija daudz zemāka un pārvērtās ielejā, kas stiepās tik tālu, cik vien acs spēja saskatīt. Akmens tilti šķērsoja šauras un straujas upes, bet ap koka un akmens nocietinājumiem lokiem vien vīdēja sīksaimniecības. Uz ceļa satiksme bija gana intensīva, tāpēc ceļotājiem par mierinājumu naktis bija iespējams pavadīt vienkāršās iebraucamajās vietās.

Trīs dienu brauciena attālumā no Ziemmalas lauksaimniecībā izmantojamo zemi pamazām aizstāja biezi meži un lielceļš kļuva tukšāks. Krama kalni ar katru jūdzi kļuva arvien augstāki, līdz piektajā dienā jau pārauga kalnu grēdās zilpelēkos milžos ar zobainām virsotnēm un sniegu uz kamiešiem. Kad vējš pūta no ziemeļiem, no kalniem plīvoja garas ledus kristālu vērpetes, kas atgādināja karogus.

Atstājot kalnu sienas rietumpusē, ceļš pagriezās uz ziemeļrietumiem un stiepās cauri ozolu un mūžzaļu brikšņu džungļiem, kas Tīrionam likās senākie un tumšākie meži, kādus viņš jebkad redzējis. Bendžens Stārks to sauca par vilku zemi, un patiesi naktīs mežs atdzīvojās un vilku bari gaudoja gan tālumā, gan pavisam netālu. Dzirdot naksnīgos kaucienus, Džona Sniega baltais dižvilks spicēja ausis, taču ne reizi neatsaucās. "Tajā zvērā ir kaut kas biedējošs," Tīrions prātoja.

Grupā bija astoņi ceļotāji, neskaitot vilku. Tīrions jāja kopā ar diviem saviem vīriem, kā jau Lanisteram piedienējās. Bendženam Stārkam līdzi bija tikai brāļadēls un daži Naktssardzes jauniesaucamie, taču, nakšņojot pie kāda nocietinājuma koka sienām, viņiem pievienojās vēl viens melnais brālis vārdā Jorens. Jorens bija sakumpis un draudīgs, sejas vaibsti slēpās zem bārdas, kas bija tikpat melna kā viņa drānas, taču pats likās sīksts kā veca koka sakne un ciets kā krams. Kopā ar viņu bija arī divi noplukuši zemniekpuiši no Pirkstiem.

-   Izvarotāji, Jorens noteica, salti glūnot uz saviem aizbilstamajiem.

Tīrions saprata. Runāja, ka uz Mūra dzīve esot smaga, bet tā noteikti

bija labāka izvēle par kastrēšanu.

Pieci vīri, trīs puišeļi, dižvilks, divdesmit zirgi un būris ar kraukļiem, ko mestrs Lūvins bija iedevis Bendženam Stārkam. Tā bija ļoti savdabīga kompānija gan karaļceļam, gan jebkuram citam ceļam.

Tīrions ievēroja, ka Džons Sniegs uzlūko Jorenu un viņa līdzbraucējus ar savādu sejas izteiksmi, ko varēja tulkot arī kā izbailes. Jorenam bija šķībs plecs, viņš sīvi oda, mati un bārda savēlušies, taukaini un pilni ar utīm, apģērbs vecs, salāpīts un reti ticis mazgāts. Jaunie rekrūši oda vēl trakāk un šķita vienlīdz stulbi un nežēlīgi.

Puika acīmredzot ir pieļāvis kļūdu, domājot, ka Naktssardzē sastāv no tādiem vīriem, kāds bija viņa tēvocis. Ja tā, tad Jorens ar saviem pavadoņiem sniedza viņam skarbu atklāsmi. Tīrionam bija žēl jaunā cilvēka, kurš bija izvēlējies grūtu dzīvi… vai labāk būtu jāteic: viņam bija lemta grūta dzīve.

Džona tēvocis Tīrionam ne visai patika. Likās, ka Bendžens Stārks pret Lanisteriem izjūt tikpat dziļu nepatiku kā viņa brālis, tāpēc šis nemaz nelikās iepriecināts, dzirdot par Tīriona nodomu.

-   Es tevi brīdinu, Lanister, ka pie Mūra nekādu bordeļu nebūs, viņš sacīja, skatoties uz Tīrionu no augšas.

-   Gan jau jums tur atradīsies kāds kaktiņš arī man, Tīrions attrauca. Kā jau būsi pamanījis, es esmu maziņš.

Karalienes brālim, protams, neviens atteikt nevarēja, tāpēc ar šo sarunu jautājums bija izsmelts, taču Stārks nebija laimīgs.

Garais ceļš arī tev nepatiks, to es varu garantēt, viņš strupi izmeta, un kopš izbraukšanas brīža bija darījis visu, lai savu solījumu turētu.

Pirmās nedēļas beigās Tīriona ciskas bija jēlas no segliem, kājas rāva krampis un viņš bija izsalis līdz kaulam, taču nesūdzējās. Viņš, nolādēts, negrasījās iepriecināt Bendženu Stārku.

Nelielu gandarījumu Stārks gan guva ar noplukušas lāčādas palīdzību tā bija veca un kodīgi smirdoša. Stārks savā neizmērojamajā Naktssardzes brāļu laipnībā to piedāvāja Tīrionam, droši vien cerībā, ka tas pieklājīgi atteiksies. Taču Tīrions pieņēma piedāvājumu ar smaidu viņš bija ceļā paņēmis līdzi vissiltākās drānas, taču drīz vien izrādījās, ka siltuma no tām nav nekāda. Bija auksts un kļuva vēl aukstāks. Naktīs jau piesala, un, ja vēl uzpūta vējš, tad likās, ka aukstums kā ar nazi griež cauri vissiltākajam apģērbam. Nu jau Stārks droši vien nožēloja savu bruņniecisko izlēcienu. Nekas, tā viņam būs mācība Lanisteri nekad nemēdza atteikties ne pieklājības, ne arī kādu citu iemeslu dēļ. Lanisteri ņēma visu, ko viņiem deva.

Tālāk uz ziemeļiem un dziļāk vilku meža tumsībā fermas un nocietinājumi bija redzami retāk un tie bija mazāki, līdz beidzot jumti, zem kuriem patverties, vispār vairs nebija redzami, tāpēc ceļotājiem vajadzēja paļauties pašiem uz saviem spēkiem.

Tīrions nebija nekāds palīgs, kad vajadzēja iekārtot apmetni viņš bija pārāk mazs, pārāk kleins un pārāk maisījās visiem pa kājām. Tāpēc, kamēr Stārks ar Jorenu slēja vienkāršas nojumes, aprūpēja zirgus un kūra ugunskuru, viņš uzmeta plecā lāčādu, paņēma vīna maisu un devās maliņā palasīt grāmatu. Brauciena astoņpadsmitajā vakarā viņš dzēra reti sastopamu saldu dzintarkrāsas vīnu, ko bija vedis visu ceļu no pašām Rūdas klintīm, bet grāmata bija apcere par pūķu vēsturi un īpašībām. Ar valdnieka Edarda Stārka atļauju Tīrions bija aizņēmies dažus retus sējumus no Ziemmalas bibliotēkas un iesaiņojis līdzņemšanai uz ziemeļiem.

Viņš atrada ērtu vietu tālāk no apmetnes trokšņiem blakus straujai tērcītei, kurā ūdens bija skaidrs un auksts kā ledus, bet vecs ozols deva patvērumu no asā vēja. Tīrions ietinās lāčādā, atspieda muguru pret stumbru, iedzēra malku vīna un sāka lasīt par pūķakaula īpašībām. Grāmata vēstīja, ka pūķakauls ir melns augstā dzelzs satura dēļ. Tas ir tikpat ciets kā tērauds, tikai vieglāks un daudz elastīgāks, un arī ugunsizturīgs. Lokus no pūķakaula sevišķi augstu vērtē dotraki, un nav nekāds brīnums, jo ar to var aizšaut daudz tālāk nekā ar koka loku.

Tīrionu ārkārtīgi interesēja pūķi. Pirmo reizi ieradies Karaļa ostā uz māsas kāzām ar Robertu Barateonu, viņš apņēmās uzmeklēt pūķu galvaskausus, kas bija rotājuši Tārgārjenu troņa zāles sienas. Karalis Roberts tās aizstāja ar karogiem un gobelēniem, bet Tīrions nelikās mierā, līdz uzgāja tos drēgnā pagrabā.

Viņš'bija gaidījis, ka tie būs iespaidīgi un varbūt pat šausminoši, taču nebija domājis, ka tie viņam šķitīs skaisti. Bet tādi tie bija! Melni un gludi kā no pulēta oniksa, un likās, ka kauls lāpas gaismā vizuļo. Tīrions juta, ka galvaskausiem patīk uguns. Viņš iebāza degošo lāpu lielākā galvaskausa rīklē, un uz sienas sāka dancot ēnu spēles. Zobi līdzinājās gariem, izliektiem melna dimanta nažiem. Lāpas liesma pūķu galvām bija tīrais nieks tās bija jutušas daudz nopietnāku uguns jūru svelmi. Tīrions varēja apzvērēt, ka nezvēru tukšie acu dobuļi vēroja viņu aizejam.

Tur pavisam bija deviņpadsmit galvaskausi. Senākais vairāk nekā trīs tūkstošus gadu vecs, bet jaunākajiem bija tikai kāds pusotrs simts. Jaunākie bija arī vismazākie ne lielāki par suņa galvaskausiem un savādi kroplīgi. Tas bija viss, kas atlicis no pēdējiem diviem pūķiem, kuri izšķīlušies uz Pūķakmens. Tie bija ne tikai pēdējie Tārgārjenu pūķi, bet, iespējams, arī pēdējie pūķi vispār, turklāt nebija dzīvojuši ilgi.

Galvaskausi bija izkārtoti pēc lieluma, un rindu noslēdza trīs briesmoņu galvas, kas bija apdziedātas dziesmās un pasakās, tie bija pūķi, kurus īgons Tārgārjens ar savām māsām senatnē uzlaida septiņām valstībām. Dziesminieki tiem bija devuši dievu vārdus: Balērions, Merakss un Vagārs. Tīrions toreiz stāvēja starp pūķu atplestajiem žokļiem un sajūsmā nespēja pateikt ne vārda. Vagāra rīklē varēja iejāt cilvēks ar visu zirgu un nekad no tās neizjāt. Merakss bija vēl lielāks, bet vislielākais Balērions jeb Melnā Šausma varēja norīt veselu sumbru vai pinkaino mamutu, kuri, kā melsa, klejojot saltajos plašumos aiz Ibenas ostas.

Tīrions ilgi stāvēja mitrajā pagrabā un raudzījās uz Balēriona milzīgo galvaskausu ar tukšajiem acu dobuļiem, līdz lāpa sāka dzist, un centās iztēloties, cik liels šāds dzīvnieks ir, dzīvs būdams, un kāds skats paveras, kad nezvērs izpleš lielos, melnos spārnus un, vemjot uguni, slīd pāri debesīm.

Tāls viņa sencis, karalis Klinšu Lorens reiz mēģināja stāties pretī liesmām, tāpēc apvienojās ar karali Mernu no Ārēm, lai pretotos Tārgārjenu uzplūdiem. Tas notika gandrīz pirms trīssimt gadiem, kad septiņas valstības bija īstas karalistes, nevis tikai milzīgas karaļvalsts provinces. Abiem karaļiem kopā bija sešsimt karogu, pieci tūkstoši bruņinieku ar zirgiem, bet brīvjātnieku un kājnieku desmit reižu vairāk. Hronisti apgalvoja, ka īgonam Pūķukungam nav bijusi pat piektā daļa šā skaita un vairums savākti no pēdējā nokautā karaļa armijas, kuru lojalitāti varēja krietni vien apšaubīt.

Armijas satikās Ārēs, zeltainos labības laukos, kas stiepās plašajos līdzenumos un kur kvieši jau bija gatavi pļaušanai. Kad abi karaļi uzsāka kauju, Tārgārjena armija pajuka un metās bēgt, bet tikai uz mirkli, līdz cīņā iesaistījās Igons Tārgārjens ar māsām.

Tā esot bijusi vienīgā reize, kad Vagārs, Merakss un Balērions palaisti vaļā vienlaikus. Dziesminieki šo kauju dēvēja par Ugunslauku.

Tajā dienā dzīvi sadega četri tūkstoši vīru, Āru karali Mernu ieskaitot. Karalim Lorenam izdevās aizbēgt, un viņš nodzīvoja pietiekami ilgi, lai pagūtu padoties, zvērēt Tārgārjeniem uzticību un radīt dēlu, par ko Tīrions bija itin pateicīgs.

-   Kāpēc tu tik daudz lasi?

Tīrions pacēla skatienu. Dažas pēdas no viņa stāvēja Džons Sniegs, ar interesi uzlūkodams mazo cilvēku. Viņš aizvēra grāmatu, ielicis pirkstu vietā, kur bija lasījis, un atbildēja:

-   Paskaties uz mani un pasaki, ko tu redzi.

Jaunietis ar aizdomām paskatījās uz Tīrionu.

-   Vai tu mani āzē? Es redzu tevi, Tīrionu Lanisteru.

Tīrions nopūtās.

-    Tu esi ārkārtīgi pieklājīgs, būdams bastards, Sniedziņ. Tu redzi punduri. Cik tev ir… divpadsmit gadu?

-   Četrpadsmit, zēns atbildēja.

-   Četrpadsmit, un tu esi garāks, nekā es jebkad spētu izaugt. Man ir īsas un līkas kājas, un es tikko spēju paiet. Man vajadzīgi īpaši segli, lai es nenoveltos no zirga. Varbūt tev būs interesanti uzzināt, ka šos seglus es pats esmu izgudrojis man bija izvēle: izgudrot seglus vai jāt ar poniju. Es nekad nekļūšu par bruņinieku. Ja es būtu piedzimis zemnieku ģimenē, mani būtu kaut kur atstājuši nomirt vai pārdevuši kāda vergu tirgotāja zvērnīcai. Taču es piedzimu kā Lanisters no Rūdas klintīm, un visām zvērnīcām kopā nebūtu tik daudz naudas, lai mani nopirktu. No manis gaida lielas lietas. Mans tēvs divdesmit gadus bija karaļa labā roka, mans brālis vēlāk nogalināja to pašu karali. Kā izrādās dzīve ir ironijas pilna. Mana māsa apprecējās ar jauno karali, un mans pretīgais māsasdēls pēc viņa kļūs par karali. Arī man jādara gods savai dzimtai, vai piekriti? Bet kā? Var jau būt, ka manam ķermenim ir pārāk īsas kājas, toties galva man ir pārāk liela, lai arī man labpatikas domāt, ka tā ir tieši tik liela, lai tajā ietilptu mans prāts. Es reālistiski raugos uz savām stiprajām un vājajām vietām. Mans ierocis ir mans prāts. Manam brālim ir zobens, karalim Robertam ir karavāle, un man ir prāts… bet prātam grāmatas ir vajadzīgas tāpat kā zobenam galoda, lai tas allaž būtu ass. Tīrions uzsita ar roku pa grāmatas ādas vāku. Tieši tāpēc es tik daudz lasu, Džon.

Zēns to visu uzklausīja, nesakot ne vārda. Lai arī viņam nebija Stārka vārda, viņam bija Stārka seja: iegarena, nopietna, piesardzīga tāda, kas neko neizpauž. Lai kas būtu Džona māte, dēlam no sevis viņa neko nebija devusi.

-   Par ko tu lasi? Džons apjautājās.

-   Par pūķiem, Tīrions atteica.

-   Kāda jēga? Pūķu jau vairs nav, zēns jaunības pārliecībā iebilda.

-   Tā stāsta, Tīrions atbildēja. Skumji, vai ne? Kad es biju tavā vecumā, tad sapņoju, ka man varētu piederēt pašam savs pūķis.

-   Un tu to dabūji? zēns neticīgi pavaicāja. Iespējams Džons domāja, ka Tīrions viņu izjoko.

-   Kā tad. Pat šķībs, greizs un neglīts puišelis var ieraudzīt visu pasauli, ja sēž pūķa mugurā. Tīrions atmeta lāčādu sāņus un pietrausās kājās. Es sāku kurt uguni Rūdas klinšu dzīlēs, stundām raudzījos liesmās un iztēlojos, ka tā ir pūķuguns. Reizēm es iedomājos, ka tur sadeg mans tēvs, citreiz māsa. Džons Sniegs lūkojās uz punduri ar šausmām un apbrīnu. Tīrions iespurdzās. Neskaties uz mani tādām acīm, bastard. Es zinu tavu noslēpumu tev ir bijuši tādi paši sapņi.

-   Nē, Džons pārbijās. Es nekad…

-    Nē? Nekad? Tīrions izbrīnā sarauca uzacis. Tad jau Stārki pret tevi ir bijuši neticami labi. Stārka kundze noteikti pret tevi izturējās kā pret pašas dēlu, tavs brālis Roberts vienmēr ir bijis pret tevi laipns. Un kāpēc gan ne? Viņš dabūs Ziemmalu, tu dabūsi Mūri. Bet tavs tēvs… viņam noteikti ir ārkārtīgi labs iemesls, lai tevi paslēptu Naktssardzē.

-     Apklusti, Džonam Sniegam dusmās satumsa seja. Dienests Naktssardzē ir cildens pienākums!

Tīrions iesmējās.

-    Tu esi pārāk gudrs, lai tam ticētu. Naktssardzē ir sūdu čupa, kur nonāk visi karalistes atkritumi. Redzēju, kā tu skaties uz Jorenu un viņa puikām, tie ir tavi jaunie brāļi, Džon. Kā tev viņi patīk? Drūmi zemnieki, parādnieki, malumednieki, izvarotāji, zagļi un tādi bastardi kā tu savācas kopā uz Mūra, lai uzmanītu grumkinus, gnomus un citus briesmoņus, par kuriem tev aukle ir stāstījusi pasakās. Labākais, protams, ir tas, ka nekādu grumkinu un gnomu nav, tāpēc tas nav nekāds bīstamais darbs. Sliktākais tu atsaldēsi sev pautus, bet, tā kā tev vienalga nav atļauts vairoties, tas tāpat neko nemaina.

-   Apklusti! zēns iekliedzās.

Rokas savilcis dūrēs un ar asarām acīs, viņš paspēra soli uz priekšu. Pēkšņi, lai cik tas dīvaini šķistu, Tīrions sajutās vainīgs. Arī viņš paspēra soli uz priekšu, gribēdams uzmundrinoši uzsist Džonam uz pleca vai mēģināt atvainoties.

Ne viņš redzēja vilku, ne dzirdēja, kā tas uzrodas. Vienā mirklī viņš gāja pretī Džonam, bet nākamajā jau gulēja zemē uz muguras, grāmata aizlidoja, bet pašam bija aizsista elpa, mute pilna ar dubļiem, asinīm un pūstošām koku lapām. Tīrions gribēja piecelties, bet mugurā iedūrās sāpes acīmredzot viņš kritienā to bija sasitis. Apjukumā sakodis zobus, viņš pieķērās pie koka saknes un pietrausās sēdus.

-   Palīdzi, viņš teica zēnam un pastiepa roku.

Tajā pašā acumirklī starp viņiem bija vilks. Tas nerēja. Nolāpītais lops nekad neizdvesa ne skaņu. Tas tikai blenza uz viņu sarkanām acīm un rādīja zobus, bet ar to pietika. Tīrions ievaidējās un sakņupa atpakaļ pie zemes.

-   Labi, nepalīdzi. Pasēdēšu tepat, kamēr tu aiziesi.

Džons Sniegs smaidīdams noglauda Spoka biezo balto kažoku.

-   Palūdz pieklājīgi.

Tīrions Lanisters juta, ka viņā briest dusmas, taču saņēmās un tās apslāpēja. Nebija jau pirmā reize, kad viņš tiek pazemots, un droši vien nebija arī pēdējā. Var jau būt, ka viņš to ir pelnījis.

-  Es būtu ļoti pateicīgs, ja tu man palīdzētu, Džon, viņš piekāpīgi sacīja.

-    Sēdēt, Spok! zēns pavēlēja, un dižvilks apsēdās, nenolaidis acis no Tīriona.

Džons piegāja pie Lanistera, satvēra viņu zem padusēm un bez grūtībām piecēla kājās, bet pēc tam pacēla nokritušo grāmatu un atdeva mazajam vīriņam.

-   Kāpēc viņš man uzbruka? Tīrions jautāja, šķielēdams uz dižvilku un ar delnas virspusi slaucīdams no mutes asinis un dubļus.

-   Varbūt viņam likās, ka tu esi grumkins.

Tīrions uzmeta Džonam skatienu un negribot iesmējās.

-   Ak dievi, viņš smiedamies noteica un pašūpoja galvu. Man laikam jāpriecājas, ka es izskatos pēc grumkina. Diez ko viņš dara ar gnomiem?

-   Nez vai tu to gribētu uzzināt.

Džons pacēla vīna maisu un pasniedza Tīrionam.

Tīrions izvilka korķi, atlieca galvu, saspieda maisu un iešļāca sev mutē garu strūklu. Vīns bija kā vēsa liesma, kas ritēja lejup pa barības vadu un sasildīja kuņģi. Lanisters sniedza maisu Džonam.

-   Gribi iedzert?

Zēns paņēma maisu un piesardzīgi iedzēra mazu malciņu.

-   Vai tā ir taisnība, ko? viņš noprasīja, kad bija padzēries. Tas, ko teici par Naktssardzi?

Tīrions palocīja galvu.

Džons Sniegs drūmi sakoda lūpas.

-   Ja tā ir, tad tā tam būs būt.

Tīrions uzsmaidīja jauneklim.

-    Tas ir labi, bastard. Vairums vīru parasti labāk izvairās no grūtībām, nekā stājas tām pretī.

-   Vairums, zēns atsaucās, bet ne jau tu.

-   Nē, Tīrions piekrita, es ne. Es pēdējā laikā pat par pūķiem reti sapņoju. Nekādu pūķu nav. Viņš pacēla lāčādu. Nāc, labāk iesim atpakaļ uz apmetni, kamēr tavs tēvocis nav sacēlis trauksmi.

Tālu jāiet nebija, taču zeme zem kājām likās raupja, un tad, kad abi bija nokļuvuši apmetnē, kājas jau krietni vien nogurušas. Džons Sniegs pastiepa roku, lai palīdzētu viņam tikt pāri kādai resnai saknei, bet Tīrions atteicās. Viņš pats varēja paiet, kā to bija darījis visu mūžu. Apmetnē jau varēja uzelpot. Nojumes bija ierīkotas pie pamestu nocietinājumu sienas, kas kalpoja kā aizsegs pret vēju. Zirgi bija pabaroti un uguns iekurta. Jorens sēdēja uz akmens un dīrāja vāveri. Sautējuma gardā smarža piepildīja Tīriona nāsis, tāpēc viņš piegāja pie sava pavadoņa Moreka, kurš rīkojās ap katlu. Moreks, ne vārda neteicis, pasniedza kungam pavārnīcu. Tīrions nogaršoja un atdeva smeļamo kausu.

-   Pieliec vēl piparus, viņš noteica.

Bendžens Stārks iznāca no nojumes, kas bija uzcelta viņam un brāļadēlam.

-   Re, kur tu esi, Džon! Nolāpīts, neklīsti apkārt viens es jau domāju, ka svešie tevi parāvuši.

-   Pie vainas bija grumkini, Tīrions smiedamies atbildēja, un Džons Sniegs pasmaidīja.

Stārks uzmeta nemierīgu skatienu Jorenam. Vecis kaut ko norūca, paraustīja plecus un turpināja savu asiņaino darbu.

Vāvere bija kā aizdars sautējumam, ko tajā vakarā pie ugunskura viņi notiesāja ar rupjmaizi un cieto sieru. Tīrions padeva citiem savu vīna maisu, un tas gāja no rokas rokā, līdz sareiba pat Jorens. Cits pēc cita ceļotāji devās uz savām nojumēm un likās uz auss, palika tikai Džons, kuram tovakar pirmo reizi bija jāstājas nakts sardzē.

Tīrions kā vienmēr gāja pie miera pēdējais. Pie nojumes viņš apstājās un palūkojās atpakaļ uz Džonu. Zēns ar mierīgu, apņēmības pilnu sejas izteiksmi stāvēja pie ugunskura un lūkojās liesmās.

Tīrions Lanisters skumji pasmaidīja un gāja gulēt.

KETLĪNA

Neds ar meitām bija ceļā jau astoņas dienas, kad mestrs Lūvins ar kantorgrāmatām rokās ienāca istabā, kur gulēja Brens.

Jau pagājis krietns laiks, kopš esam pārskatījuši rēķinus, cienītā kundze, viņš teica. Jūs droši vien gribēsiet zināt, cik izmaksāja karaļa vizīte.

Ketlīna palūkojās uz gulošo Brenu un ar glāstu notrausa zēnam no pieres matus. Viņa pamanīja, ka tie jau izauguši ļoti gari, un nodomāja, ka drīz vajadzēs tos apgriezt.

-   Nav vajadzības pētīt rēķinus, mestr Lūvin, viņa atteica, nenolaižot acis no Brena. Es zinu, cik izmaksāja vizīte. Aizvāc tās grāmatas.

-   Cienītā, karaļa svītai bija lieliska ēstgriba. Mums vajadzētu papildināt krājumus, pirms…

-   Es teicu: aizvāc grāmatas, Ketlīna pārtrauca mestru. Namzinis par visu parūpēsies.

-   Mums nav namziņa, Lūvins atgādināja. "Neliekas mierā kā tāda sīka, pelēka žurka," Ketlīna nodomāja. Pūls aizbrauca uz dienvidiem, lai iekārtotu valdnieka Edarda saimniecību Karaļa ostā.

Ketlīna izklaidīgi palocīja galvu.

-   Jā, atceros. Brens bija tik bāls, tāpēc viņa iedomājās, ka dēla gultu vajadzētu pārvietot tuvāk logam, lai zēns dabū nedaudz rīta saules.

Mestrs Lūvins novietoja lākturi nišā pie durvīm un noregulēja degli.

-   Ir vairākas lietas, kam jums nekavējoties vajadzētu pievērst uzmanību, manu pavēlniec. Ja neskaita namzini, mums ir vajadzīgs arī jauns sardzes kapteinis, kas ieņemtu Džorija vietu, jauns staļļmeistars…

Ketlīna pagrozīja galvu, līdz acis atrada mestru.

-   Staļļmeistars? viņas balss noplīkšķēja kā pātaga.

-    Jā, kundze, mestrs bija satriekts. Hūlens aizbrauca uz dienvidiem kopā ar valdnieku Edardu, tāpēc…

-    Mans dēls te guļ lauztiem kauliem un kuru katru brīdi var izlaist garu, bet tu gribi runāt par jaunu staļļmeistaru? Tev šķiet, ka mani interesē, kas notiek staļļos? Vai tiešām tev šķiet, ka tas mani interesē kaut tik, cik melns aiz naga? Es ar lielāko prieku uzšķērstu visus Ziemmalas zirgus, ja Brens tāpēc varētu atvērt acis, vai tu to saproti? Saproti?

Lūvins nolieca galvu.

-   Jā, cienītā kundze, bet tie kalpotāji…

-   Es viņus iecelšu, paziņoja Robs.

Ketlīna nebija dzirdējusi dēlu ienākam, bet tur nu viņš stāvēja durvīs un skatījās uz māti. Viņa bija kliegusi uz mestru, Ketlīna sakaunējusies aptvēra. Kas ar viņu notika? Viņa bija pārāk nogurusi, turklāt visu laiku sāpēja galva.

Mestrs Lūvins pavērsās Ketlīnas dēlam.

-    Esmu sagatavojis to cilvēku sarakstu, kuri mums varētu derēt brīvajām kalpotāju vietām, viņš sacīja, sniegdams Robam papīra lapu, ko bija izvilcis no piedurknes.

Puisis pārskatīja sarakstu. Ketlīna redzēja, ka viņš bija ienācis no āra, jo vaigi aukstumā bija sasārtuši, bet matus sapinkājis vējš.

-   Tie ir labi ļaudis, Robs noteica. Parunāsim par viņiem rīt.

Viņš atdeva mestram sarakstu.

-   Ļoti labi, mans kungs. Papīra lapa nozuda piedurknē.

-    Un tagad ej, Roberts teica. Mestrs Lūvins paklanījās un izgāja. Robs aizvēra durvis un pagriezās pret māti. Viņa redzēja, ka dēls ir apjozis zobenu. Māt, ko tu dari?

Ketlīnai vienmēr bija licies, ka Robs ir līdzīgs viņai tāpat kā Brens, Rikons un Sansa īsts Tūlijs ar kastaņbrūniem matiem, zilām acīm, bet tagad viņa pirmo reizi dēla sejā pamanīja šo to arī no Edarda Stārka kaut ko tik skarbu un nepielūdzamu kā paši ziemeļi.

-   Ko es daru? viņa atkārtoja. Kā tu vari tā jautāt? Kā tev šķiet, ko es daru? Es rūpējos par tavu brāli, es rūpējos par Brenu.

-   Vai tiešām? Tu neesi izgājusi no šīs istabas kopš tās dienas, kad Brens savainojās. Tu pat neiznāci pie vārtiem, lai pavadītu tēvu un meitenes.

-    Es no viņiem atvadījos šeit un skatījos pa logu, kā viņi aizbrauc. Viņa bija lūgusi Nedu nebraukt, vismaz pagaidām pēc tā, kas noticis, jo viss bija mainījies. Vai tiešām viņš neredzēja? Bet nē, viss bija velti.

Viņš bija atbildējis, ka neesot izvēles, un aizbraucis. Es nevaru viņu atstāt vienu ne uz mirkli, jo jebkurš mirklis var būt pēdējais viņa mūžā. Man ir jābūt kopā ar viņu, ja… ja… Viņa satvēra dēla ļengano roku un izvija savus pirkstus viņējiem. Zēns bija trausls un vārs, roka bezspēcīga, taču māte vienalga juta viņā pulsējam dzīvību.

-   Viņš nemirs, māt, Roba balss atmaiga. Mestrs Lūvins teica, ka briesmas jau garām.

-   Bet ja nu mestrs maldās? Ja nu esmu Brenam vajadzīga, kad manis šeit nav?

-   Tu esi vajadzīga Rikonam, Robs stingri noteica. Viņam ir tikai trīs gadi, un viņš nesaprot, kas notiek. Viņš domā, ka visi viņu pametuši, tāpēc cauru dienu staigā man pakaļ, pieķēries pie kājas, un raud. Puisis uz mirkli apklusa un iekoda sev apakšlūpā, kā bija darījis mazotnē. Māt, man arī tu esi vajadzīga. Es cenšos, bet es nevaru… Es nevaru visu paveikt viens pats.

Roba balss pēkšņi aizlūdza, un Ketlīna atcerējās, ka viņam ir tikai četrpadsmit gadu. Viņa gribēja piecelties un pieiet pie dēla, taču joprojām turēja Brena roku, tāpēc nevarēja atrauties.

Ārā pie torņa iegaudojās vilks. Ketlīna nevilšus nodrebēja.

-   Tas ir Brena vilks. Robs atvēra logu un ļāva naksnīgajam gaisam ieplūst piesmakušajā torņa istabā. Kaukšana kļuva skaļāka. Tā bija salta un vientuļa, skumju un izmisuma pilna skaņa.

-   Nevajag, māte sacīja, Brenam vajadzīgs siltums.

-   Viņam jādzird vilka dziesma, Robs neatlaidās. Kaut kur Ziemmalā gaudām pievienojās otrs vilks, bet tad, jau tuvāk, trešais. Pinkainis un Pelēkais Vējš, Robs paskaidroja, kad vilku balsis kļuva skaļākas un saplūda kopā. Ja ieklausās, viņus var atšķirt.

Ketlīna drebēja. No bēdām, no aukstuma, no dižvilku gaudošanas. Nakti pēc nakts bija tikai gaudas, auksts vējš un pelēkā, tukšā pils, un nekas nemainījās, bet viņas puisēns, visjaukākais no visiem viņas bērniem, gulēja lauztiem kauliem Brens, kurš tik labprāt smējās un kāpelēja, kurš sapņoja kļūt par bruņinieku… un tagad viss bija pagalam, viņa vairs nekad nedzirdēs dēla smieklus.

Šņukstēdama viņa atrāva roku no Brena un aizspieda ausis, lai nedzirdētu šausminošos kaucienus.

-   Liec viņiem apklust! Ketlīna iekliedzās. Liec viņiem apklust, liec apklust! Ja vajag, nogalini viņus, lai tikai būtu miers!

Ketlīna nemanīja, kā bija nokritusi uz grīdas, bet, kad attapās, Robs ar savām spēcīgajām rokām jau bija viņu piecēlis.

-  Nebaidies māt, vilki Brenam neko ļaunu nedarīs. Viņš palīdzēja mātei apgulties šaurajā gultā istabas stūrī. Aizver acis, viņš maigi teica, atpūties. Mestrs Lūvins saka, ka tu kopš Brena kritiena tikpat kā neesot gulējusi.

-    Es nevaru, Ketlīna elsoja. Lai dievi man piedod, Rob, bet es nevaru. Ja nu viņš nomirst, kamēr es guļu? Ja nu viņš nomirst… Vilki vēl arvien gaudoja. Viņa iekliedzās un atkal aizspieda ausis. Ak dievi, aizver taču logu!

-   Ja apsoli, ka pagulēsi. Robs piegāja pie loga, bet, tikko bija pieskāries slēģiem, izdzirdēja vēl kādu skaņu. Suņi, viņš sacīja un ieklausījās. Rej visi suņi, viņi nekad tā nav darījuši… Ketlīna dzirdēja, ka Robam aizraujas elpa. Pacēlusi skatienu, viņa redzēja, ka dēls ir nobālējis. Ugunsgrēks, Robs nočukstēja.

Ugunsgrēks, bija viņas pirmā doma, bet nākamā Brens!

-   Palīdzi, man, viņa pieprasīja, celdamās sēdus. Palīdzi man iznest Brenu.

Likās, Robs viņu nedzird.

-   Deg Bibliotēkas tornis, viņš noteica.

Pa atvērto logu Ketlīna ieraudzīja mirgojošu sarkanīgu atblāzmu un atvieglojumā nolaida plecus Brens bija drošībā. Bibliotēkas tornis bija otrā pagalma pusē, un uguns nekādi nevarēja tikt viņiem klāt.

-   Paldies dieviem, viņš nočukstēja.

Robs paskatījās uz māti kā uz jukušu.

-   Māt, paliec šeit. Es atnākšu, kad uguns būs nodzēsta.

Puisis izskrēja. Ketlīna dzirdēja, kā dēls sauc sargus un visi kopā aizsteidzas, lecot pār diviem trim pakāpieniem uzreiz.

Pagalmā atskanēja saucieni "deg!", kliedzieni, skrejoši soļi, izbiedētu zirgu zviegšana un neprātīgas suņu rejas. Klausoties kakofonijā, sieviete apjauta, ka gaudošana ir mitējusies dižvilki bija apklusuši.

Ketlīna klusībā noskaitīja lūgšanu dieva septiņām sejām un piegāja pie loga. Pagalma otrā pusē pa bibliotēkas logiem šāvās ārā garas liesmu mēles. Redzot, kā dūmi ceļas debesīs, viņa ar skumjām pieminēja visas grāmatas, ko Stārki bija krājuši gadsimtiem ilgi, bet tad aizvēra slēģus.

Pagriezusies, viņa pamanīja, ka istabā ir kāds vīrietis.

-   Tev te nebija jābūt, svešinieks drūmi novilka. Nevienam te nebija jābūt.

Tas bija sīks, netīrs vīrelis nospeķotās, brūnās drānās un oda pēc zirgiem. Ketlīna pazina visus, kas strādāja pils staļļos, bet šo viņa nepazina. Viņš bija izkāmējis, ar plāniem, gaišiem matiem un blāvām acīm, kas izskatījās iegrimušas kaulainajā sejā, rokā viņš turēja dunci.

Ketlīna vispirms palūkojās uz nazi, tad uz Brenu.

-  Nē, viņa teica, bet vārds it kā iesprūda kaklā un pārvērtās par čukstu.

Tomēr svešinieks to bija dzirdējis.

-   Tas būs tikai žēlsirdīgi, viņš noteica. Puika jau tāpat ir beigts.

-   Nē, Ketlīna iekliedzās, cik vien bija spēka. Nē, tu nedrīksti.

Sieviete metās pie loga, lai sauktu pēc palīdzības, bet iebrucējs izrādījās

ātrāks, nekā viņa bija domājusi. Vīrietis ar vienu roku aizspieda viņai muti un atlieca galvu, bet ar otru cēla nazi pie rīkles. Viņš neciešami smirdēja.

Ketlīna izstiepa abas rokas un no visa spēka sakampa naža asmeni, lai atvirzītu to no sava kakla. Pirksti lipa no asinīm, bet viņa dunci neatlaida. Plauksta spieda muti arvien ciešāk, viņai trūka elpas. Sieviete dzirdēja svešinieku lādamies viņai pie auss. Ketlīna parāva galvu sāņus, un viņai izdevās ar zobiem iekosties vīrieša rokā. Uzbrucējs sāpēs ievaidējās. Viņa sakoda zobus un plēsa, tad pēkšņi tvēriens atslāba. Ketlīna mutē sajuta svešu asiņu garšu. Viņa ievilka krūtīs gaisu un iekliedzās, bet vīrietis sagrāba viņu aiz matiem un grūda prom no sevis. Ketlīna pakrita uz grīdas, bet uzbrucējs jau bija klāt, smagi elsdams un trīcēdams. Asiņainais duncis vēl arvien bija tam labajā rokā.

-   Tev te nebija jābūt, viņš muļķīgi atkārtoja.

Ketlīna pamanīja pa atvērtajām durvīm ieslīdam kādu ēnu. Tad atskanēja kluss rūciens tas pat nebija rējiens, tikai draudīgs čuksts, taču uzbrucējs kaut ko bija dzirdējis, jo centās pagriezties uz trokšņa pusi, un tajā brīdī vilks lēca. Abi kopā nokrita uz grīdas, gandrīz uzveldamies virsū Ketlīnai. Vilks iekodās vīrietim kaklā zem zoda. Svešinieka brēciens ilga tikai mirkli, un, kad vilks atrāva purnu, puses kakla viņam vairs nebija.

Asinis kā silts lietus nolija pār Ketlīnas seju.

Asiņainiem žokļiem vilks lūkojās uz sievieti, un zeltainās acis tumšajā istabā spoži zvēroja. Tas, protams, bija Brena vilks, viņa aptvēra.

-   Paldies, Ketlīna nočukstēja klusā un nespēcīgā balsī. Viņa pacēla roku, un vilks, pienācis tuvāk, vispirms paostīja sievietes pirkstus, bet tad ar raupju mēli nolaizīja no tiem asinis. Nolaizījis viņas roku tīru, vilks bez skaņas pagriezās, ielēca Brena gultā un apgūlās zēnam blakus. Ketlīna, to redzot, sāka histēriski smieties.

Tā viņus visus trīs atrada Robs, mestrs Lūvins un Rodrīks, kuri iebrāzās istabā kopā pusi no visiem Ziemmalas sargiem. Kad Ketlīnas smiekli beidzot apklusa, ienācēji ietina sievieti siltās segās un veda uz viņas pašas guļamistabu lielajā pilī. Vecā auklīte palīdzēja kundzei izģērbties un iekāpt karstā vannā, tad ar mīkstu drānas gabalu nomazgāja no viņas auguma asinis. Pēc tam atnāca mestrs Lūvins, lai apkoptu brūces. Griezumi pirkstos bija dziļi, gandrīz līdz kaulam, bet galva asiņoja vietā, kur uzbrucējs bija izplēsis veselu sauju matu. Mestrs brīdināja, ka drīz brūces sāks sāpēt, tāpēc iedeva viņai magoņu pienu miegam.

Beigu beigās Ketlīna aizvēra acis.

Kad viņa tās atkal atvēra, izrādījās, ka ir nogulējusi četras dienas. Ketlīna piecēlās gultā sēdus. Tagad kā murgs viņai šķita viss, sākot ar Brena kritienu šaušalīgs bēdu un asiņu piesūcināts sapnis -, bet tad viņa sajuta sāpes plaukstās un saprata, ka viss noticis pa īstam. Viņa jutās vārga, galvā pilnīgs tukšums, tomēr sievieti bija pārņēmusi noteiktības sajūta, it kā no pleciem būtu novēlies milzīgs smagums.

-   Atnesiet man maizi un medu, viņa lika. Un pasakiet mestram Lūvinam, ka vajag apmainīt pārsējus.

Kalpi pārsteigti palūkojās uz kundzi un skriešus metās izpildīt pavēles.

Ketlīna atcerējās, kā bija izrīkojusies, un nokaunējās: viņa bija pievīlusi visus bērnus, vīru, namu. Tas vairs nedrīkstēja atkārtoties. Viņa apņēmās pierādīt šiem ziemeļniekiem, cik stipra var būt Tūlija no Straujupes.

Robs atnāca, vēl pirms tika atnests ēdiens. Kopā ar viņu bija arī Rodrīks Kasels, vīra audzēknis Teons Grejdžojs un Haliss Mollens, muskuļots sargkareivis ar brūnu kvadrātveida bārdu. Robs paskaidroja, ka tas esot jaunais sardzes kapteinis. Dēls bija ģērbies miecādas drēbēs un bruņukreklā, bet pie vidukļa karājās zobens.

-   Kas bija tas uzbrucējs? Ketlīna jautāja.

-   Viņa vārdu neviens nezina, Haliss Mollens atbildēja. Viņš nav no Ziemmalas, kundze, bet viens otrs sakās redzējis viņu grozāmies ap pili jau vairākas nedēļas.

-   Tādā gadījumā tas būs kāds no karaļa ļaudīm, viņa prātoja. Vai no Lanisteru vīriem. Viņš droši vien gaidīja, kad pārējie aizbrauks.

-    Viss var būt, Haliss atteica. Kad Ziemmalā ir tik daudz svešu cilvēku, nav iespējams pateikt, kas kurš ir.

-   Viņš noteikti slēpās staļļos, Grejdžojs sprieda, jo oda pēc zirgiem.

-   Bet kā viņš varēja palikt nepamanīts? Ketlīna nesaprata.

Haliss Mollens samulsa.

-    Valdnieks Edards daļu zirgu paņēma līdzi uz dienvidiem, bet citus mēs nosūtījām Naktssardzei, tāpēc staļļi bija pustukši. Nebija nekāda lielā māksla noslēpties no zirgupuišiem. Iespējams, Hodors viņu redzējis, runā, ka tas zeņķis uzvedies dīvaini, taču, ņemot vērā, ka viņš tāpat ir vientiesis… Haliss pašūpoja galvu.

-   Mēs atradām vietu, kur viņš gulējis, Roberts piebilda. Zem salmu čupas atradām ādas somu ar deviņdesmit sudraba briežiem.

-   Kāds prieks uzzināt, ka mana dēla dzīvība nav nemaz tik lēti novērtēta, Ketlīna rūgti piezīmēja.

Mollens satriekts palūkojās uz Ketlīnu.

-    Izlūdzos jūsu žēlastību, kundze. Jūs sakāt, ka viņš nāca nogalināt jūsu dēlu?

-   Tas ir neprāts, Grejdžojs šaubījās.

-   Viņš nāca nogalināt Brenu, Ketlīna bija pārliecināta. Viņš visu laiku atkārtoja, ka man tur nevajadzēja atrasties. Viņš acīmredzot aizdedzināja bibliotēku un domāja, ka es sasaukšu sargus un skriešu turp. Ja es no bēdām nebūtu pa pusei jukusi prātā, viņa plāns būtu izdevies.

-    Kāpēc kādam vajadzētu nogalināt Brenu? Robs nesaprata. Ak dievi, viņš taču ir tikai mazs zēns, bezpalīdzīgs, bez samaņas…

Ketlīna apveltīja vecāko dēlu ar izaicinošu skatienu.

-   Ja grasies pārvaldīt ziemeļus, tev tas jāizdomā pašam, Rob. Atbildi pats uz savu jautājumu: kāpēc kādam vajadzētu nogalināt aizmigušu zēnu?

Pirms viņš paguva ko atbildēt, kalpi no virtuves atnesa svaigu ēdienu. Klāsts gan bija daudz bagātīgāks, nekā Ketlīna bija prasījusi: karsta maize, sviests, medus, kazeņu ievārījums, šķēle cūkas krūtiņas, mīksti vārīta ola, siera gabals un krūze ar piparmētru tēju. Ienāca arī mestrs Lūvins.

-   Kā klājas manam dēlam, mestr? Ketlīna nopētīja ēdienu un saprata, ka viņai nav ēstgribas. Mestrs nolaida acis. Bez pārmaiņām, kundze.

Tieši tādu atbildi viņa arī bija gaidījusi. Rokas sāpēs pulsēja tā, it kā duncis joprojām grieztos viņai pirkstos. Ketlīna atlaida kalpus un atkal palūkojās uz Robu.

-   Vai izdomāji atbildi?

-   Kāds baidās, ka Brens varētu pamosties, Robs sacīja. Kāds baidās, ka viņš varētu kaut ko pateikt vai izdarīt. Kāds baidās no tā, ko viņš zina.

Ketlīna bija lepna par dēlu.

-    Ļoti labi! Viņa pagriezās pret sardzes kapteini. Mums visiem spēkiem jāsargā Brens. Ja atnāca viens slepkava, var nākt vēl kāds.

-   Cik sargus jūs vēlaties, cienītā, Haliss gribēja zināt.

-    Kamēr valdnieks Edards ir prom, Ziemmalas saimnieks ir mans dēls, viņa atteica.

Robs nedaudz izslējās.

-   Vienu sargu noliksi slimnieka istabā, lai viņš tur atrastos dienu un nakti. Vienu pie durvīm, divus pie kāpnēm. Neviens nedrīkst Brenu apciemot bez manas vai mātes atļaujas.

-   Kā teiksiet, kungs.

-   Un rīkojies tūlīt, Ketlīna piemetināja.

-   Un ļauj vilkam palikt Brena istabā, Robs piebilda.

-   Jā, Ketlīna apstiprināja un atkārtoja: Jā.

Haliss Mollens paklanījās un izgāja no istabas.

-   Stārka kundze, Rodrīks iesāka, kad sargs bija izgājis, vai jūs paguvāt ievērot dunci, kas bija slepkavam rokā?

-  Apstākļi neļāva man to nopētīt, bet to, ka tas bija ass, es varu apstiprināt, Ketlīna sausi pasmaidīja. kāpēc tu tā jautā?

-   Mēs to nazi atradām ļaundarim iežmiegtu rokā. Man tas likās pārāk smalks ierocis tādam cilvēkam, tāpēc es to izpētīju diezgan pamatīgi. Asmens no valīriešu tērauda, rokturis no pūķakaula. Šāds ierocis nevar piederēt tik noskrandušam vīrelim kāds to viņam iedevis.

Ketlīna domīgi pamāja.

-   Rob, aizver durvis.

Robs neizpratnē paskatījās uz māti, taču darīja, kā teikts.

-   To, ko tagad teikšu, nedrīkst uzzināt neviens ārpus šīs istabas sienām, viņa iesāka. Es gribu, lai jūs zvērat. Ja kaut daļa no manām aizdomām ir pamatota, tad Neds ar meitām šobrīd dodas tieši nāves briesmās, un ikviens vārds, kas nokļūst ausīs nepareizajam cilvēkam, var maksāt viņiem dzīvību.

-    Valdnieks Edards man ir kā otrais tēvs, sacīja Teons Grejdžojs. Es zvēru.

-   Es zvēru, mestrs Lūvins nevilcinājās.

-   Es arī zvēru, piebalsoja Rodrīks.

-   Un tu, Rob, viņa palūkojās uz dēlu.

Robs piekrītoši palocīja galvu.

-   Mana māsa Līsa uzskata, ka Lanisteri ir nogalinājuši viņas vīru valdnieku Arīnu, karaļa labo roku, Ketlīna sāka stāstīt. Atceros, ka tajā dienā, kad nokrita Brens, Džeimijs Lanisters medībās nepiedalījās. Viņš palika te, pilī. Istabā valdīja kapa klusums. Es nedomāju, ka Brens pats nokrita no torņa, viņa turpināja. Domāju, ka viņš tika nogrūsts.

Visi klātesošie bija satriekti.

-   Tas ir drausmīgs pieņēmums, godātā kundze, sacīja Rodrīks Kasels. Pat Karaļkāvis nepaceltu roku pret nevainīgu bērnu.

-   Vai tiešām? Teons Grejdžojs pārprasīja. Nezinu gan.

-   Lanisteru lepnumam un Lanisteru godkārei nav robežu, Ketlīna piebilda.

-   Zēnam vienmēr ir bijusi droša roka, mestrs Lūvins domīgi novilka. Viņš pazina katru akmeni Ziemmalā.

-     Ak dievi, Robs sodījās, un viņa jauneklīgajai sejai pārslīdēja dusmu ēna. Ja tā ir taisnība, viņš par to samaksās! Puisis izvilka zobenu un novicināja gaisā. Es pats savām rokām viņu nogalināšu!

-   Liec nost! Rodrīks apsauca Robu. Lanisteri ir sazin cik tālu. Nekad neizveic zobenu no maksts, ja negrasies to likt lietā. Cik reižu man tas tev jāmāca, muļķa puika?

Robs nokaunējies iebāza zobenu makstī un pēkšņi atkal kļuva par bērnu.

-   Redzu, ka mans dēls ir sācis nēsāt zobenu, Ketlīna sacīja Rodrīkam.

-   Man šķita, ka ir pienācis laiks, vecais ieroču meistars noteica.

Robs satraukti palūkojās uz māti.

-   Pēdējais laiks, viņa sacīja. Ziemmalai drīz vien var ievajadzēties visus zobenus, kas ir pie rokas, un tad labāk, lai tie nav no koka.

-   Kundze, Teons Grejdžojs uzlika roku un zobena spala, ja būs nepieciešams, esmu gatavs palīdzēt mana dzimta jūsējai ir daudz parādā.

Mestrs Lūvins paraustīja ordeņa ķēdi, kas berza kaklu.

-    Mums ir tikai pieņēmumi. Mēs grasāmies apsūdzēt karalienes mīļoto brāli, un viņa par to nepriecāsies. Mums jāatrod pierādījumi vai jāklusē mūžīgi.

-   Duncis ir pierādījums, Rodrīks sacīja. Tik dārgu asmeni noteikti kāds būs ievērojis.

Bija tikai viena vieta, kur varēja uzzināt patiesību, Ketlīna saprata.

-   Kādam jādodas uz Karaļa ostu.

-   Es braukšu, Robs tūdaļ pieteicās.

-   Nē, māte noraidīja šo domu. Tava vieta ir šeit. Ziemmalā vienmēr jābūt kādam Stārkam. Viņa skatījās uz Rodrīka balto vaigubārdu, uz mestru Lūvinu pelēkā apmetnī, uz jauno, karstgalvīgo Grejdžoju kuru lai sūta? Kuram ticēs? Tad viņai atausa apjausma. Ketlīna stīviem, apsaitētiem pirkstiem nokratīja no pleciem segas un piecēlās no gultas. Es pati braukšu.

-   Kundze, mestrs Lūvins iebilda, vai tas ir prātīgi? Lanisteri jūsu ierašanos noteikti uztvers ar aizdomām.

-    Un kas būs ar Brenu? Robs noprasīja. Zēns tagad bija pavisam apjucis. Tu taču negribēsi teikt, ka grasies viņu atstāt.

-   Brena labā esmu izdarījusi visu, kas bija manos spēkos, Ketlīna atbildēja, uzlikusi savainoto plaukstu viņam uz rokas. viņa dzīvība tagad ir tikai dievu un mestra Lūvina rokās. Tu man pareizi atgādināji, Rob, ka man ir vēl citi bērni, par kuriem ari jāparūpējas.

-   Jums būs vajadzīgi pavadoņi, kundze, Teons uzsvēra.

-   Sūtīšu līdzi Halisu ar sardzes vienību.

-   Nē, Ketlīna iebilda. Pārāk liela jātnieku grupa nevajadzīgi pievērsīs uzmanību. Negribu, lai Lanisteri uzzina par manu ierašanos.

-   Kundze, Rodrīks uztraucās, ļaujiet vismaz man jūs pavadīt. Karaļceļš vientulīgai dāmai var būt bīstams.

-   Es nejāšu pa lielceļu, Ketlīna atsaucās, bet tad apdomājās un piekrītoši pamāja. Divi jātnieki var tikt uz priekšu tikpat ātri kā viens un daudz ātrāk par garu kolonnu, kam līdzi stiepjas rati un karietes. Priecāšos par tavu sabiedrību, Rodrīk. Mēs gar Balto Nazi jāsim līdz jūrai un Baltajā ostā nolīgsim kuģi. Spēcīgi zirgi un ātrs vējš mūs nogādās Karaļa ostā krietni pirms Neda un Lanisteriem.

Un tad, viņa nodomāja… tad jau redzēsim, kas būs tad.

SANSA

Edards Stārks esot devies ceļā pirms ausmas, septa Mordeina pavēstīja Sansai, kad abas sēdās brokastot.

Karalis lika viņu pasaukt gan jau kārtējās medības. Stāsta, ka šajā pusē vēl arvien dzīvojot savvaļas sumbri.

-   Nekad neesmu redzējusi sumbrus, Sansa atbildēja, zem galda izbarojot Kundzītei šķēli cūkas krūtiņas. Dižvilcene paņēma gaļas gabalu no meitenes rokas kā īsta karaliene.

Septa nepatikā sarauca degunu.

-    Dižciltīgas dāmas pie galda nebaro suņus, viņa sacīja, nolauzusi gabaliņu bišu šūnu un iztecinājusi medu uz maizes.

-   Tas nav suns, bet gan dižvilcene, Sansa aizrādīja, un Kundzīte ar raupju mēli nolaizīja viņai pirkstus. Tēvs mums atļāva vilkus paturēt, ja mēs gribam.

Tas septai nebija nekāds mierinājums.

-    Tu esi laba meitene, Sansa, bet, kad ir runa par tiem nezvēriem, tu kļūsti tikpat nepaklausīga kā tava māsa Ārija. Septa saviebās. un kur Ārija šodien ir visu rītu?

-   Viņai negribējās ēst, Sansa atteica, zinādama, ka viņa noteikti jau pirms vairākām stundām ir izdīkusi brokastis no kāda pavārzēna.

-    Atgādini viņai, lai šodien apģērbjas pieklājīgi, piemēram, pelēkajā samta kleitā. Mēs esam ielūgtas braukt kopā ar karalieni un princesi Mīrselu, tāpēc mums jāizskatās labi.

Sansa jau tāpat izskatījās labi. Viņa bija izsukājusi garos sarkanbrūnos matus līdz mirdzumam un uzvilkusi skaistu zila zīda kleitu. Šo dienu viņa bija gaidījusi vairāk nekā nedēļu. Braukt kopā ar karalieni bija liels gods, turklāt tur varēja būt arī princis Džofrejs, viņas iecerētais. To iedomājoties vien, meitenei sāka kņudēt vēderā, kaut arī līdz kāzām bija jāgaida vēl vairāki gadi. Sansa vēl labi nepazina Džofreju, taču bija jau zēnā iemīlējusies. Viņš bija tieši tāds, kādu Sansa bija iedomājusies princi gara auguma, glīts, spēcīgs, ar zeltainiem matiem. Viņa priecājās par katru brīdi, ko varēja pavadīt kopā ar Džofreju, kaut arī šo brīžu bija tik maz. Todien meiteni biedēja vienīgi Ārija māsa prata sagandēt jebko, jo nekad nevarēja paredzēt, ko viņa darīs nākamajā mirklī.

-    Es viņai to pateikšu, Sansa nedroši atbildēja, bet Ārija noteikti saģērbsies tā, kā ģērbjas vienmēr. Viņa gan cerēja, ka tas nevienam pārāk netraucēs. Vai drīkstu iet?

-    Drīksti, septa Mordeina pasniedzās, lai paņemtu vēl maizi ar medu, un Sansa piecēlās no sola. Meitene skriešus metās prom no iebraucamās vietas ēdamzāles, un Kundzīte sekoja viņai pa pēdām.

Ārā viņa brīdi pastāvēja un ieklausījās kliedzienos, lamās un koka riteņu čīkstoņā tur vīri jauca nost teltis un nojumes, lai krautu tās ratos un gatavotos tālākam ceļam. Iebraucamā vieta bija plaša trīsstāvu ēka, celta no pelēka akmens lielākā, kādu Sansa bija redzējusi, bet tāpat tajā pietika vietas tikai kādai trešajai daļai karaļa svītas, kurā bija vairāk nekā četrsimt cilvēku, ja skaitīja klāt arī tēva saimniecības kalpotājus un brīvjātniekus, kas bija piebiedrojušies pa ceļam.

Viņa atrada Āriju Trejžubures krastā, kur meitene centās piespiest Nīmeriju sēdēt mierīgi, kamēr pati izmazgā viņai no kažoka piekaltušos dubļus. Dižvilcene par šo procesu nebija sajūsmā. Ārijai mugurā bija tās pašas jātnieka ādas drānas, ko viņa bija valkājusi jau vakar un aizvakar.

-   Uzvelc labāk mugurā kaut ko glītu, Sansa ierosināja. Septa Mordeina lika. Mēs šodien brauksim kopā ar karalieni un princesi Mīrselu.

-  Es nebraukšu, Ārija centās izsukāt savēlušos spalvu kumšķi no Nīmerijas pelēkās vilnas. Mēs ar Mīkahu jāsim uz augšu gar upi meklēt rubīnus.

-   Rubīnus… Sansa apjuka. Kādus rubīnus?

Ārija paskatījās uz māsu tā, it kā uzskatītu viņu par jukušu.

-   Rīgera rubīnus. Tajā vietā karalis Roberts viņu nogalināja un ieguva kroni.

Sansa neizpratnē uzlūkoja māšeli.

-   Tu nevari meklēt rubīnus, jo mūs gaida princese. Karaliene ielūdza mūs abas.

-   Mani tas neinteresē, Ārija atteica. Tai koka būdai pat nav logu, tur neko nevar redzēt.

-    Ko tu vēl gribi redzēt? Sansa noskaitās. Viņa tik ļoti bija gaidījusi šo uzaicinājumu, un sīkā muļķa māšele grasījās visu sabojāt, no kā viņa jau bija baidījusies. Te taču ir tikai lauki, fermas un nocietinājumi.

-   Nemaz ne, Ārija ietiepās. ja tu kādreiz jātu kopā ar mums, tad redzētu.

-   Ciest nevaru jāšanu, Sansa dedzīgi iesaucās. Vienīgais ieguvums no jāšanas ir putekļi, netīrumi un noberzumi.

Ārija paraustīja plecus.

-   Sēdi mierā, viņa apsauca Nīmeriju. Neko sliktu tev nedarīšu. Tad, pagriezusies pret Sansu, viņa paziņoja: Kamēr mēs šķērsojām Kaklu, es saskaitīju trīsdesmit sešas puķes, kādas agrāk nebiju redzējusi, un Mīkahs man parādīja milzu ķirzaku.

Sansa noskurinājās. Kakla šķērsošana prasīja divpadsmit dienu ilgu mīcīšanos pa līkumotu dambi, bet apkārt pletās bezgalīgs, melns muklājs. Meitene ienīda ikvienu šī ceļa posma minūti. Gaiss bija mitrs un lipīgs, dambis tik šaurs, ka vakaros nemaz nevarēja uzcelt piedienīgu apmetni, bija jāguļ tieši ceļa vidū. Visapkārt stiepās biezi brikšņi ar pa pusei nogrimušiem koku stumbriem, kuru zaros bija saaugušas piepes. Dubļainajā stāvošajā ūdenī auga milzīgas puķes, bet, ja cilvēks bija tik dumjš, ka gāja tās plūkt, apakšā jau gaidīja plūstošās smiltis, kas iesūca cilvēku sevī, savukārt kokos ložņāja čūskas, bet ūdenī kā melni baļķi ar acīm un zobiem gulēja milzu ķirzakas.

Āriju tas, protams, nespēja apturēt. Kādu dienu viņa pārradās, smaidīdama savu zirga smaidu, izspūrusi un netīrās drēbēs, bet rokā nesa plušķainu violetu un zaļu ziedu buķeti tēvam. Sansa cerēja, ka tēvs aizrādīs un liks Ārijai uzvesties tā, kā pieklājas dižciltīgai dāmai, bet nē viņš tikai apskāva meitu un pateicās par puķēm. Tas visu vērta vēl ļaunāku.

Vēlāk izrādījās, ka violetās puķes tiek sauktas par indīgo skūpstu, un Ārijai uz rokām uzmetās izsitumi. Sansa jau cerēja, ka māsa būs dabūjusi mācību, taču Ārija pasmējās un nākamajā dienā kā tāds purva rupucis ieberza rokas ar purva dubļiem, viņas draugs Mīkahs bija iestāstījis, ka no tā pāriešot niezēšana. Kad Ārija pirms miega izģērbās, Sansa pamanīja, ka māsai uz rokām un pleciem bija zilumi, tumši violetas švīkas un izbalējuši dzeltenzaļi plankumi. Kā viņa pie tiem bija tikusi, to zināja vienīgi dievi.

Ārija turpināja kasīt no Nīmerijas kažoka pinkas un melst par to, ko līdz šim bija redzējusi ceļā uz dienvidiem.

-    Pagājušajā nedēļā mēs atradām pamestu sargtorni, bet iepriekšējā dienā dzināmies pakaļ savvaļas zirgu baram. Tev vajadzēja redzēt, kā šie bēga, kad saoda Nīmeriju! Vilcene pūlējās izlocīties no meitenes tvēriena, un Ārija sarāja savu zvēru. Rimsties! Man vēl jāiztīra otra puse tu esi visa vienos dubļos!

-   Tu nedrīksti atstāt kolonnu, Sansa atgādināja. Tēvs tā teica.

Ārija paraustīja plecus.

-   Bet es jau neeju tālu. Un Nīmerija visu laiku ir man blakus. Turklāt ne jau vienmēr es aizklīstu prom, reizēm ir tīri interesanti jāt blakus ratiem un pļāpāt ar cilvēkiem.

Sansa zināja, ar kādiem cilvēkiem mēdza sarunāties Ārija tie bija ieroču nesēji, sulaiņi, kalpones, veči, pliki bērneļi un nenosakāmas izcelsmes brīvjātnieki ar rupju valodu. Ārija prata iedraudzēties ar jebkuru. Mīkahs bija visnejēdzīgākais no visiem: trīspadsmit gadus vecs, mežonīgs miesnieka dēls, kurš gulēja gaļas ratos un oda pēc lopkautuves. Jau viņu ieraugot vien, Sansai metās nelaba dūša, taču Ārija labprātāk laiku pavadīja kopā ar viņu nekā ar Sansu.

Sansa sāka zaudēt pacietību.

-   Tev jānāk kopā ar mani, viņa stingri paziņoja māsai. Tu nedrīksti atteikt karalienei. Septa Mordeina tevi jau gaida.

Ārija izlikās to nedzirdam. Viņa parāva suku stiprāk, Nīmerija ierūcās un aizbēga.

-   Tūlīt nāc atpakaļ!

-    Tur būs citronkūkas un tēja, Sansa kārdināja, kā to būtu darījuši pieaugušie. Kundzīte pieglaudās viņai pie kājas, meitene pakasīja vilcenei starp ausīm, tāpēc dzīvnieks apsēdās saimniecei blakus un noskatījās, kā Ārija dzenas pakaļ Nīmerijai. Kāpēc tev jājāj ar vecu smirdīgu zirgu, jāsvīst un jānoberž pēcpuse, ja tu vari atlaisties dūnu spilvenos un kopā ar karalieni ēst kūkas?

-   Man karaliene nepatīk, Ārija nevērīgi izmeta. Sansai aizrāvās elpa no Ārijas vārdiem, taču māsa turpināja čalot. Viņa taču man neļaus ņemt līdzi Nīmeriju.

Ārija aizbāza suku aiz jostas un turpināja ķert vilcēni. Nīmerija noskatījās, kā saimniece piesardzīgi viņai tuvojas.

-    Karalienes braucammājā vilkam nav vietas, Sansa iebilda. Un princese Mīrsela no vilkiem baidās, tu taču zini.

-    Mīrsela ir sīks skuķis. Ārija satvēra Nīmeriju aiz kakla, bet tajā brīdī, kad viņa mēģināja sniegties pēc sukas, dižvilcene izrāvās un atkal metās bēguļot. Ārija sadusmota nosvieda suku zemē.

-   Slikta vilcene! viņa iesaucās.

Sansa nevarēja noturēties nepasmaidījusi. Piķieris reiz bija teicis, ka dzīvnieks līdzinoties savam saimniekam. Viņa apskāva Kundzīti, un vilcene nolaizīja viņai vaigu. Sansa iesmējās. Ārija, to dzirdēdama apcirtās riņķī un paskatījās uz māsu.

-    Man vienalga, ko tu teiksi, bet es jāšu ar zirgu. Viņas garenā kumeļa seja pauda stūrgalvību, un tas nozīmēja, ka viņa ir gatava izdarīt kādu nedarbu.

-   Dievi zina, Ārija, tu reizēm uzvedies kā īsts bērns. Mēs ar Kundzīti šodien ēdīsim citronkūkas un brīnišķīgi pavadīsim laiku bez tevis.

Viņa pagriezās, lai ietu, bet Ārija vēl uzsauca nopakaļ:

-   Arī tev neatļaus ņemt braucammājā līdzi vilku!

Māsa bija nozudusi, pirms vēl Sansa paguva izdomāt atbildi.

Meitene pazemota vienatnē devās atpakaļ prāvo gabalu uz iebraucamo vietu, kur jau gaidīja septa Mordeina. Kundzīte klusi rikšoja viņai blakus. Sansa bija tuvu asarām. Viņa taču vēlējās tikai to, lai viss būtu jauki un skaisti kā dziesmās. Kāpēc Ārija nevarēja būt mīļa, maiga un pieklājīga meitene kā princese Mīrsela? Viņa būtu gribējusi sev tieši tādu māsu.

Sansa nespēja saprast, kā divas māsas, kas dzimušas tikai ar divu gadu starpību, varēja būt tik atšķirīgas. Vieglāk būtu, ja Ārija būtu piedzimusi par bastardu kā brālis Džons. Viņa pat izskatījās tāpat kā Džons ar Stārku garo seju un tumšajiem matiem, viņos nebija nekā no mātes. Turklāt Džona māte esot bijusi vienkāršs cilvēks, vismaz tā ļaudis sačukstējās. Reiz, kad viņa bija mazāka, Sansa pat pajautāja mātei, vai nevar būt notikusi kļūda, varbūt grumkini bija nozaguši viņas īsto māsu. Māte tikai smējās un apstiprināja, ka Ārija ir viņas meita un Sansas īstā māsa vienas asinis. Sansa nespēja iedomāties iemeslu, kāpēc lai māte melotu, tāpēc pieņēma, ka tā ir patiesība.

Tuvojoties apmetnes vidum, ciešanas ātri vien aizmirsās. Ap karalienes braucammāju bija sapulcējušies ļaudis, un Sansa dzirdēja sajūsminātu balsu murdoņu, kas atgādināja bišu dūkšanu. Durvis bija atvērtas, karaliene stāvēja uz augšējā pakāpiena un visus apveltīja ar smaidu.

-   Padome mums izrāda lielu godu, meitene dzirdēja karalieni sakām.

-   Kas te notiek, viņa pajautāja kādam ieroču nesējam, kuru pazina.

-    Padome atsūtījusi no Karaļa ostas jātniekus, lai mūs pavadītu visu atlikušo ceļu, jauneklis atbildēja. Tā ir karaļa godasardze.

Nespēdama nociesties, Sansa palaida Kundzīti pa priekšu, lai atbrīvotu ceļu cauri pūlim ļaudis allaž metās malā, kad ieraudzīja dižvilku. Piegājusi tuvāk, meitene ieraudzīja divus bruņiniekus, kuri karalienes priekšā bija nometušies uz ceļgala. Viņu bruņas bija tik smalkas un skaistas, ka to spožumā gandrīz vajadzēja aizvērt acis.

Vienam no bruņiniekiem mugurā bija sarežģīts baltu emaljētu plāksnīšu pinums tik spilgts kā lauks ar tikko uzsnigušu sniegu. Kad viņš noņēma bruņucepuri, Sansa redzēja, ka tas ir vecs virs, kura mati bija tikpat balti kā viņa bruņas, tomēr viņš izskatījās spēcīgs un stalts. Viņam no pleciem nokarājās Karaļsardzes baltais apmetnis.

Viņa pavadonis bija jauns vīrietis vecumā ap divdesmit gadiem, un viņa bruņas bija veidotas no viengabala tērauda plāksnes tik tumšzaļā krāsā kā mežs. Tas bija skaistākais vīrietis, kādu Sansa jebkad bija redzējusi: garš, spēcīgas miesasbūves, ar piķa melniem matiem, kas sniedzās līdz pleciem un ieskāva gludi skūto seju, bet smejošās acis bija tikpat zaļas kā viņa bruņas. Vienā padusē viņš turēja bruņucepuri ar brieža ragiem, kuru varenie žuburi mirdzēja zeltā. Sākumā Sansa nepamanīja trešo svešinieku, kurš nebija nometies uz ceļa kā abi pārējie. Viņš stāvēja atstatus, pie zirgiem, un klusējot vēroja notiekošo. Tas bija izdēdējis, drūms vīrs ar bakurētainu seju, bez bārdas, ar dziļi novietotām acīm un iekritušiem vaigiem. Lai arī viņš nebija vecs, uz galvas pie ausīm bija palikušas tika dažas matu šķipsnas, bet tās pašas bija tik garas kā sievietei. Viņa bruņas sastāvēja no tēraudpelēka bruņukrekla, kas bija uzvilkts pāri vienkāršam un neizrotātam miecādas apģērbam, un visas pazīmes liecināja par ilgu un pamatīgu lietošanu. Virs labā pleca vīdēja notraipīts, ar ādu apvilkts rokturis viņam uz muguras saitē bija piestiprināts milzīgs divroku zobens, kas bija tik garš, ka pie jostas to nevarēja nēsāt.

-    Karalis ir medībās, bet es zinu, ka viņš priecāsies jūs redzēt, kad atgriezīsies, karaliene teica abiem bruņiniekiem, kas bija nometušies viņas priekšā, taču Sansa nespēja novērst acis no trešā vīra, kurš šķita sajutis viņas skatienu, jo lēni pagrieza galvu uz viņas pusi. Kundzīte ierūcās, un Sansu Stārku pēkšņi pārņēma ārkārtīgas izbailes. Viņa sāka kāpties atpakaļ un kādam uzgrūdās.

Spēcīgas rokas satvēra viņu aiz pleciem, un pirmajā mirklī Sansa nodomāja, ka tas ir viņas tēvs, taču pagriezusies viņa ieraudzīja Sandora Klegana, saukta arī par Suni, apdegušo seju viņa mute bija savilkta drausmīgā vaibstā, kas laikam bija smaids.

-   Tu trīci, meitēn, viņš čerkstošā balsī noteica. Vai es tevi tik ļoti nobiedēju?

Meitene tiešām bija izbijusies un baidījās no viņa kopš pirmās reizes, kad ieraudzīja rētas, ko viņa sejā bija atstājusi uguns, taču tagad likās, ka

Klegans ne uz pusi nav tik biedējošs kā tas svešais vīrs. Sansa tomēr atkāpās, Suns iesmējās un Kundzīte, brīdinoši ierūkusies, nostājās starp abiem. Sansa notupās un apskāva vilcēni. Ļaudis sastājās apkārt, un meitene juta, kā visi uz viņu skatās. Šur un tur kāds kaut ko pateica, kāds iesmējās.

-   Vilks, kāds ierunājās.

-   Septiņas elles, tas ir dižvilks, kāds cits palaboja.

-   Ko tāds dara apmetnē? pirmais runātājs gribēja zināt.

-   Stārkiem viņi ir auklīšu vietā, Suns čerkstošā balsī paskaidroja.

Sansa saprata, ka uz viņu skatās arī abi bruņinieki ar zobeniem rokās,

un tagad jutās ne tikai nobijusies, bet arī apkaunota. Acīs raisījās asaras.

-   Džofrej, aizej pie Sansas, viņa dzirdēja karalieni sakām, un viņas princis tūdaļ bija klāt.

-    Lieciet viņu mierā, Džofrejs pavēlēja. Viņš stāvēja meitenei blakus, ģērbies brīnišķīgā zilas vilnas un melnas ādas apģērbā, bet zeltainās cirtas saulē zaigoja kā kronis. Princis pasniedza Sansai roku un palīdzēja piecelties. Kas noticis, dārgā? Vai izbijies? Neviens tev pāri nedarīs. Aizvāciet zobenus! Vilks ir viņas klēpja sunītis, tas arī viss. Un tu, Suns, pazūdi tu biedē manu līgavu.

Vienmēr uzticamais Suns paklanījās un klusi nozuda pūlī. Sansa ar pūlēm spēja nostāvēt taisni viņa jutās kā pēdējā muļķe. Viņa taču bija Stārka no Ziemmalas, un kādu dienu viņai vajadzēja kļūt par karalieni.

-   Es nenobijos no viņa, bet gan no tā otra, meitene centās paskaidrot. No tā otra.

Abi svešie bruņinieki saskatījās.

-   No Peina? iesmējās jaunākais vīrietis zaļajās bruņās.

-    Ilīns arī man reizēm liekas biedējošs, dārgā dāma, vecākais vīrs godbijīgi piebilda. Bīstams tips.

-   Tādam viņam arī jābūt. Karaliene bija iznākusi no braucammājas, un skatītāji pašķīrās, lai dotu viņai ceļu. Ja nelieši nebaidītos no karaļa taisnās tiesas, tad mēs šajā amatā būtu iecēluši nepareizo cilvēku.

Sansa beidzot atguva runas dāvanas.

-    Tādā gadījumā, jūs esat iecēluši īsto, majestāte, viņa sacīja, un visapkārt atskanēja jautri smiekli.

-   Labi, teikts, mans bērns, sacīja vecais vīrs baltajā apmetnī. Tieši tā, kā pieklājas Edarda Stārka meitai. Esmu pagodināts ar jums iepazīties, lai cik neoficiāla būtu šī tikšanās. Es esmu Baristens Selmijs no Karaļsardzes. Viņš paklanījās.

Sansa bija dzirdējusi šo vārdu, un tagad atmiņā atausa visas pieklājības frāzes, ko gadu gadiem viņai bija mācījusi septa Mordeina.

-   Godātais Karaļsardzes komandieri, viņa iesāka, un mūsu karaļa Roberta, kā ari iepriekš Airīsa Tārgārjena padomniek, man ir gods iepazīties, cienījamo bruņiniek. Pat tālu ziemeļos dziesminieki uzteic Baristena Drosmīgā varoņdarbus.

Zaļais bruņinieks atkal iesmējās.

-   Tu gribēji teikt Baristena Vecā varoņdarbus. Neglaimo viņam pārāk saldi, bērns, jo viņš jau tāpat pārāk daudz par sevi iedomājas. Jauneklis uzsmaidīja Sansai. Un tagad, vilcenīt, pasaki arī manu vārdu. Ja tu to spēsi, tad patiešām esi īsta karaļa labās rokas meita.

Džofrejs izslējās.

-   Pielūko, kā tu runā ar manu līgavu!

-   Es varu atbildēt, Sansa aši paziņoja, lai princis nepagūtu aizsvilties, un uzsmaidīja zaļajam bruņiniekam. Uz jūsu ķiveres ir brieža ragi, kungs, bet briedis ir karaliskā nama simbols. Karalim Robertam ir divi brāļi. Spriežot pēc jūsu jaunības, jūs varat būt tikai Renlijs Barateons, Vētrasgala valdnieks un karaļa padomnieks, tā es jūs nosauktu.

Baristens pasmējās. Spriežot pēc viņa jaunības, viņš var būt tikai lecīgs mērkaķis, tā viņu nosauktu es.

Tagad smējās pilnīgi visi, un pirmais smējējs bija pats Renlijs. Spriedze bija izgaisusi, un Sansa jau sāka justies labāk… bet tad Ilīns Peins ar pleciem pagrūda malā divus vīrus un drūmu seju, ne vārda neteikdams, nostājās viņas priekšā. Kundzīte atieza ilkņus un sāka neganti rūkt, taču šoreiz Sansa nomierināja vilcēni, noglāstot viņai galvu.

-   Piedodiet, ja aizskāru jūs Ilīna kungs, viņa teica.

Meitene gaidīja atbildi, taču atbildes nebija. Bende glūnēja uz meiteni, un viņa blāvās, bezkrāsainās acis šķita novelkam meitenei drēbes, pēc tam ādu un atstāja tikai kailu dvēseli. Tāpat, ne vārda neteicis, viņš pagriezās un aizgāja.

Sansa neko nesaprata, tāpēc palūkojās uz princi.

-  Vai es pateicu kaut ko nepareizu, gaišība? Kāpēc viņš ar mani nerunāja?

-   Ilīns pēdējos četrpadsmit gadus nav diez ko pļāpīgs, Renlijs viltīgi pasmaidīja.

Džofrejs apveltīja tēvoci ar nepatikas pilnu skatienu un saņēma Sansu aiz rokas.

-   Airīss Tārgārjens viņam izrāva mēli ar nokaitētām knaiblēm.

-   Visdaiļrunīgāk viņš runā ar savu zobenu, iestarpināja karaliene, un viņa uzticība karaļvalstij nav apšaubāma. Tad viņa žēlīgi pasmaidīja un turpināja: Sansa, kad karalis ar tavu tēvu atgriezīsies, mums ar padomniekiem jāpārrunā svarīgi jautājumi, tāpēc baidos, ka vajadzēs atlikt braukšanu kopā ar Mīrselu. Lūdzu, atvainojies māsai manā vietā. Džofrej, varbūt tu būsi tik laipns un šodien izklaidēsi mūsu viešņu?

-   Ar prieku, māt, Džofrejs ļoti oficiāli atbildēja.

Viņš paņēma Sansu aiz rokas un veda prom no braucammājas, un meitenei domas jau pacēlās spārnos. Visu dienu kopā ar viņas princi! Meitene ar sajūsmu palūkojās uz Džofreju "princis ir tik galants", viņa domāja. Tas, kā viņš bija izglābis viņu no Suņa un Ilīna, bija apdziedāšanas vērts motīvs gluži kā laikos, kad Servīns no Spoguļvairoga izglāba princesi Dairlsu no milžiem vai princis Imons Pūķukungs aizstāvēja karalienes Nairīsas godu pret ļaunā Morgila apmelojumiem.

Džofrejs pieskārās Sansas piedurknei, un viņas sirds sāka sisties ātrāk.

-   Ko tu vēlētos darīt?

"Būt kopā ar tevi", Sansa nodomāja, taču skaļi atbildēja citādi.

-   To, ko jums labpatiksies darīt, princi.

Džofrejs mirkli apdomājās.

-   Mēs varētu doties izjādē.

-   Ak, man ļoti patīk jāt ar zirgu! viņa atsaucās.

Džofrejs palūkojās uz Kundzīti, kas sekoja Sansai pa pēdām.

-   Tavs vilks var izbiedēt zirgus, un tev bail no mana Suņa. Atstāsim abus tepat un jāsim divatā. Ko tu par to saki?

Sansa vilcinājās.

-    Ja jums tā tīk, viņa nedroši atbildēja. Iespējams, es varētu Kundzīti piesiet. Meitene gan īsti nesaprata, kā rīkoties. Nezināju, ka jums ir suns…

Džofrejs iesmējās.

-   Tas gan ir manas mātes Suns viņa tam liek mani sargāt, un to viņš arī dara.

-   Ak tu domā to Suni, Sansa apķērās. Viņa būtu varējusi sevi iepļaukāt par tik gausu domāšanu. Princis nekad viņu nemīlēs, ja viņa rīkosies muļķīgi. Bet vai būs droši jāt bez viņa?

Princis Džofrejs gandrīz vai apvainojās par šādiem vārdiem.

-   Nebaidies, jaunkundz, esmu gandrīz pieaudzis vīrietis un necīnos ar nūjām, kā to dara tavi brāļi. Man ir vajadzīgs tikai šis, viņš izvilka no maksts zobenu un parādīja to meitenei. Tas bija asprātīgi saīsināts, lai pielāgotu to divpadsmit gadus veca zēna augumam, ar zila tērauda abpusgriezīgu asmeni un ādas rokturi, bet spala uzgaļa vietā bija lauvas galva. Sansa sajūsmā iespiedzās, un Džofrejs par to likās iepriecināts. Es to saucu par Lauvaszobu, viņš piebilda.

Dižvilks un miesassargs palika kopā ar svītu, bet viņi paši gar Trejžubures ziemeļu krastu aizjāja austrumu virzienā, un vienīgais viņu sargs bija Lauvaszobs.

Bija neparasti jauka diena. Gaiss bija silts un ziedu smaržas piepildīts, bet meži te bija tik skaisti, kādu nebija nekur ziemeļos. Prinča Džofreja zirgs bija bērs tīrasiņu auļotājs, straujš kā vējš, un princis traucās tik ātri, ka Sansa ar savu ķēvi tikai ar grūtībām tika viņam līdzi. Tā bija piedzīvojumu pilna diena. Viņi izstaigāja alas upes krastā un uzgāja mežakaķa midzeni, bet, kad abi sajuta izsalkumu, princis uzmeklēja nocietinājumus, no kuriem kūpēja dūmi, un pavēlēja atnest ēdienus un vīnu. Pusdienās viņi ēda tikko nozvejotu foreli, un Sansa dzēra tik daudz vīna kā nekad iepriekš.

-   Tēvs mums ļauj izdzert tikai pa vienai glāzei un arī tikai dzīrēs, meitene atzinās princim.

-    Mana līgava var dzert tik, cik vēlas, Džofrejs vēlreiz piepildīja viņas kausu.

Pēc pusdienām abi bija kļuvuši mazliet gausāki. Džofrejs, sēdēdams zirga mugurā, dziedāja, bet viņa balss bija augsta, salda un skaidra. Sansa no vīna bija nedaudz apreibusi.

-   Vai mums nevajadzētu doties atpakaļ? viņa apjautājās.

-   Drīz jāsim, Džofrejs atteica. Tepat netālu, upes līkumā, ir kaujas lauks, kur mans tēvs nogalināja Rīgeru Tārgārjenu tu jau zini. Viņš sadragāja pretiniekam krūtis caur visām bruņām. Džofrejs atvēzēja iedomātu kaujasvāli, lai nodemonstrētu, kā tēvs to darījis. Tad mans tēvocis Džeimijs nogalināja veco Airīsu, un mans tēvs kļuva par karali. Kas tā par skaņu?

Arī Sansa cauri krūmiem izdzirdēja ko savādu it kā koka pagales sistos viena pret otru: klak, klak, klak.

-    Nezinu, viņa atsaucās un juta, kā piezogas nemiers. Džofrej, jāsim atpakaļ.

-   Es gribu redzēt, kas tur notiek. Džofrejs pagrieza zirgu uz skaņu pusi, un Sansai neatlika nekas cits kā sekot.

Koka klakšķēšana kļuva arvien skaļāka un skaidrāka, un, piejājuši tuvāk, viņi izdzirdēja arī smagu elšanu un pūšanu, bet tad atskanēja arī vaids.

-    Tur kāds ir, Sansa uztraukta konstatēja un attapa, ka vēlas, kaut būtu paņēmusi līdzi Kundzīti.

-     Kopā ar mani tu esi drošībā. Džofrejs izvilka Lauvaszobu no maksts. Tērauda skaņa lika meitenei notrīsēt. Tas ir te, princis sauca, jādams cauri koku audzei.

Klajumā pie upes viņi ieraudzīja zēnu un meiteni, kuri spēlēja bruņiniekos. Zobenu vietā bija koka nūjas, kas atgādināja slotas kātus, un abi skraidīja pa zāli, viens otru sparīgi zvetēdami. Zēns izskatījās dažus gadus vecāks par meiteni, galvas tiesu garāks un daudz spēcīgāks, turklāt viņš arī bija tas, kurš uzbruka. Meitene, sīka auguma skuķēns netīrās ādas drēbēs, pūlējās izlocīties un ar savu nūju atsist zēna sitienus, bet ne vienmēr tas viņai izdevās. Kad viņa mēģināja uzbrukt, zēns atvairīja viņas nūju un smagi trāpīja meitenei pa pirkstiem. Meitēns iespiedzās un izmeta ieroci no rokas.

Princis Džofrejs iesmējās. Zēns, izbijies un plati iepletis acis, palūkojās apkārt un nometa nūju zālē. Meitene lūkojās uz atnācējiem, cenzdamās izsūkt no rokas skabargu, un Sansa šausmās sastinga.

-   Ārija? viņa neticīgi iesaucās.

-    Ejiet prom, Ārija iekliedzās, un viņai no dusmām acīs sariesās asaras. Ko jūs šeit darāt? Lieciet mūs mierā!

Džofrejs nopētīja Āriju, tad paskatījās uz Sansu un vēlreiz pievērsa skatienu mazajai cīnītājai.

-   Tava māsa?

Sansa nosarkusi pamāja.

Džofrejs aplūkoja zēnu, lempīgu puisieti ar raupju, vasarraibumainu seju un biezu rudu matu ērkuli.

-   Un kas tu esi, puis? princis pavēlošā balsī noprasīja, nelikdamies ne zinis, ka zēns bija vismaz gadu par viņu vecāks.

-    Mīkahs, kungs, tas nomurmināja. Viņš pazina princi, tāpēc nolaida acis.

-   Tas ir miesnieka dēls, Sansa paskaidroja.

-   Viņš ir mans draugs, Ārija asi piemetināja, tāpēc jūs liksiet viņu mierā.

-   Miesnieka dēls, kurš vēlas kļūt par bruņinieku? Džofrejs ar zobenu rokā nolēca no zirga. Paņem savu zobenu, miesnieka dēls, viņš pavēlēja ar aizrautībā mirdzošām acīm. Paskatīsimies, cik tu esi veikls.

Mīkahs bija sastindzis no bailēm.

Džofrejs tuvojās zēnam

-   Ko tu gaidi, paņem zobenu! Vai arī tu proti cīnīties tikai ar meitenēm?

-   Viņa pati to lūdza, kungs, Mīkahs atbildēja. Viņa pati lūdza.

Sansa palūkojās uz Āriju un redzēja, kā māsas seja piesarkst, tāpēc

saprata, ka zēns runā patiesību, taču Džofrejs nevēlējās neko pat dzirdēt viņam galvā bija sakāpis vīns.

-   Vai tu ņemsi to zobenu?

Mīkahs papurināja galvu.

-   Tā ir tikai nūja, kungs. Tas nav zobens, tā ir nūja.

-    Un tu esi tikai miesnieka dēls, nevis bruņinieks. Džofrejs pacēla Lauvaszobu un pielika tā smaili Mīkaham pie vaiga tieši zem acs. Miesnieka dēls trīcēja kā apšu lapa. Tu tikko iesiti manas līgavas māsai, vai to tu zini? Zem zobena asmens uz Mīkaha miesas uzplauka košs asins pumpurs un lēni ritēja lejup pa zēna vaigu.

-   Izbeidz! Ārija iekliedzās un paķēra savu nokritušo nūju.

Sansa pārbijās.

-   Ārija, nelien, kur nevajag!

-   Es viņam nedarīšu pāri… neko daudz, princis Džofrejs sacīja Ārijai, nenolaizdams acis no miesnieka dēla.

Ārija metās princim virsū.

Sansa nolēca no ķēves muguras, bet bija jau par vēlu. Ārija, satvērusi nūju ar abām rokām, atvēzējās, un tad atskanēja skaļš krakšķis, koka gabalam atsitoties pret Džofreja pakausi. Pārējais Sansas acīm paskrēja garām vienā mirklī. Džofrejs, grīļodamies un skaļi lamādamies, apcirtās riņķī. Mīkahs metās bēgt uz meža pusi, cik ātri vien kājas nesa. Ārija atvēzējās vēlreiz, bet šoreiz Džofrejs atvairīja uzbrukumu ar Lauvaszobu un izsita Ārijai no rokām nūju. No pakauša viņam tecēja asinis, bet acis zvēroja.

-   Nē, nē, nē! Sansa iekliedzās. Pārtrauciet, pārtrauciet abi, jūs visu sabojājāt!

Neviens viņā neklausījās. Ārija paņēma akmeni un meta Džofrejam pa galvu, taču trāpīja viņa zirgam, un tīrasiņu auļotājs aizrikšoja nopakaļ Mīkaham.

-   Pārstājiet, pārstājiet, Sansa kliedza.

Džofrejs neķītri lamādamies, atvēzējās pret Āriju ar zobenu. Ārija izbijusies metās atpakaļ, taču Džofrejs viņai sekoja. Meitene kāpās atpakaļ un ar muguru atdūrās pret koku. Sansa nezināja, ko iesākt. Asaru aizmiglotām acīm viņa spēja tikai noskatīties.

Te pēkšņi viņai garām pašāvās pelēka ēna. Nīmerija palēcās un sakļāva žokļus ap roku, kurā Džofrejs turēja zobenu. Ierocis izkrita no rokas, bet vilcene nogāza princi no kājām, un abi aizripoja pa zāli vilks, rēkdams un plosīdams, bet princis, sāpēs kliegdams.

-   Pazūdi! viņš brēca. Pazūdi!

Ārijas balss noplīkšķēja kā pātaga.

-   Nīmerija!

Dižvilcene atlaida Džofreju un aizskrēja pie Ārijas. Princis, saķēris sakropļoto roku, šņukstēdams gulēja zālē. Viņa krekls bija asiņains.

-    Viņa nenodarīja tev pāri… neko daudz, Ārija noteica, paņēma Lauvaszobu un nostājās blakus princim, turot zobenu ar abām rokām.

Džofrejs izbailēs iespiedzās.

-   Nē, viņš sauca. Nedari man pāri! Es pateikšu mātei!

-   Liec viņu mierā! Sansa apsauca māsu.

Ārija virs galvas sagrieza zobenu gaisā un ar visu auguma spēku to aizmeta. Zilais tērauds saulē iemirdzējās, aizlidoja, ar skaļu plakšķi iekrita upē un pazuda zem ūdens. Džofrejs ievaidējās. Ārija metās pie sava zirga, un Nīmerija sekoja viņai pa pēdām.

Kad māsa bija prom, Sansa piegāja pie prinča Džofreja. Viņš sāpēs bija aizvēris acis un saraustīti elsoja. Meitene notupās līdzās puisim.

-   Džofrej, viņa sāka raudāt. Skat, ko viņi tev nodarīja! Skat, ko viņi tev nodarīja! Mans nabaga princi, nebaidies. Es aizjāšu uz nocietinājumiem un pasaukšu palīgus. Viņa pastiepa roku un maigi noglāstīja viņa mīkstos, gaišos matus.

Princis atvēra acis un palūkojās uz meiteni, un viņa skatienā vīdēja vienīgi naids un ļaunuma pilns nicinājums.

-   Tad ej, viņš izmeta. Un nepieskaries man!

EDARDS

Viņa ir atrasta, kungs.

Neds tūdaļ pietrūkās kājās.

Mūsu vīri vai no Lanisteriem?

-   Džorijs, Stārka namzinis Veijons Pūls atbildēja. Viņai nekas nekaiš.

-    Paldies dieviem, Neds noteica. Viņa ļaudis meklēja Āriju četras dienas, taču arī karaļa vīri bija izgājuši medībās. Kur viņa ir? Pasaki Džorijam, lai tūlīt ved viņu pie manis.

-   Piedodiet, kungs, Pūls sastomījās. Sargi pie vārtiem ir no Lanisteru vīriem, un viņi tūdaļ paziņoja karalienei, tāpēc Ārija nekavējoties tika aizvesta pie karaļa…

-    Nolāpītā mātīte! Neds nolamājās, iedams uz durvju pusi. Sameklē Sansu un aizved viņu uz apmeklētāju zāli iespējams, būs vajadzīga viņas liecība.

Sarkans no dusmām viņš kāpa lejā pa torņa kāpnēm. Trīs dienas viņš pats bija vadījis meklētāju grupu un, kopš Ārija nozuda, bija gulējis labi ja kādu stundu. Tajā rītā viņš juta vājumu sirdī un bija tik noguris, ka tikko varēja nostāvēt, bet tagad niknums pildīja viņu ar jaunu spēku.

Pils pagalmā vīri kaut ko sauca nopakaļ, taču Neds steigā nelikās par viņiem ne zinis. Viņam būtu vajadzējis skriet, taču viņš bija karaļa labā roka un šādai amatpersonai vajadzēja saglabāt pašcieņu. Šī pils bija pieticīgs cietoksnis pusi dienas brauciena attālumā uz dienvidiem no Trejžubures. Kamēr upes abās pusēs tika meklēta Ārija un miesnieka dēls, karaļa svīta nelūgta bija apmetusies sīra Raimūna Dārija namā. Jāteic, ka viņi bija

nevēlami viesi. Slram Raimūnam bija miera līgums ar karali, taču viņa ģimenes locekļi pie Trejžubures bija cīnījušies zem Rīgera pūķa karogiem un trīs viņa vecākie brāļi kaujā bija gājuši bojā šo patiesību nebija aizmirsis ne Roberts, ne sīrs Raimūns. Pils bija pārāk maza visiem karaļa, Dārija, Lanisteru un Stārka ļaudīm, tāpēc spriedze arvien pieauga.

Karalis bija aizņēmis sīra Raimūna apmeklējumu zāli, un tur Neds visus arī atrada. Zāle bija pārpildīta, pēc Neda domām pat pārāk pārpildīta. Ja viņi ar Robertu paliktu divatā, tad starpgadījumu atrisinātu ātri vien un pavisam draudzīgi.

Roberts bija atgāzies Dārija krēslā zāles galā, bet viņa seja bija nocietināta un drūma. Serseja Lanistera un viņas dēls stāvēja blakus karalim. Karaliene bija uzlikusi roku karalim uz pleca, bet zēna roka bija cieši nosaitēta ar zīda pārsēju.

Ārija stāvēja zāles vidū viena, ja neskaitīja Džoriju Kaselu, un visi lūkojās uz meiteni.

-   Ārija! Neds skaļi iesaucās. Zābakiem smagi klaudzot uz akmens grīdas, viņš metās pie meitas. Ārija, ieraudzījusi tēvu, sāka raudāt.

Neds nometās uz viena ceļa un apskāva meitu.

-   Piedod, viņa trīcēdama šņukstēja. Piedod, piedod.

-    Būs jau labi, tēvs mierināja. Meitene viņa rokās bija tik trausla, likās pavisam mazs bērnelis, tāpēc bija grūti saprast, kā viņa spējusi sagādāt tik daudz raižu. Vai tev nekas nekaiš?

-   Nē. Viņas seja bija netīra, un asaras atstāja uz vaigiem sārtas pēdas. Esmu tikai mazliet izsalkusi. Ēdu ogas, bet nekā cita nebija.

-   Drīz mēs tevi pabarosim, Neds apsolīja un, piecēlies kājās, paskatījās uz karali. Ko tas viss nozīmē? Viņš pārlaida skatienu zālei, meklēdams kādu draugu, taču viņa vīru tur bija pavisam maz. Sīrs Raimūns Dārijs bija nolaidis acis. Valdnieks Renlijs daudznozīmīgi smīnēja, vecais sīrs Baristens izskatījās sadrūmis. Visi pārējie bija Lanisteru ļaudis, turklāt naidīgi noskaņoti. Labi, ka Džeimijs Lanisters un Sandors Klegans nebija ieradušies viņi turpināja meklējumus Trejžubures ziemeļpusē. kāpēc man neviens nepateica, ka mana meita ir atrasta? Neda balss kā zvanīt nozvanīja. Kāpēc viņa tūdaļ netika atvesta pie manis?

Viņš uzrunāja Robertu, bet atbildēja Serseja Lanistera.

-   Kā tu uzdrošinies runāt ar karali tādā tonī?

To izdzirdis, karalis sarosījās.

-   Klusē, sievišķi, viņš izmeta un iztaisnoja krēslā muguru. Atvaino, Ned. Negribēju meitēnu nobiedēt. Likās prātīgāk tūlīt vest viņu šurp un pēc iespējas ātrāk nokārtot šo jautājumu.

-   Un kas tas ir par jautājumu? Neds ledaini noprasīja.

Karaliene panācās uz priekšu.

-    Tu to ļoti labi zini, Stārk. Tavs skuķis kopā ar miesnieka dēlu uzbruka manam dēlam. Viņas nezvērs gandrīz nokoda Džofrejam roku.

-   Tā nav taisnība, Ārija skaļi protestēja. Vilcene viņam tikai mazliet iekoda, jo viņš darīja pāri Mīkaham.

-    Džofs mums izstāstīja, kas notika, karaliene teica. Jūs ar miesnieka dēlu piekāvāt viņu ar nūjām un uzrīdījāt vilku.

-    Tā nu gan nebija, Ārija atkal bija tuvu asarām, un Neds uzlika roku viņai uz pleca.

-   Bija gan, princis Džofrejs uzstāja. Viņi man uzbruka, un skuķis iemeta upē Lauvaszobu! Neds ievēroja, ka Džofrejs runājot neskatās uz Āriju.

-   Melis! Ārija iesaucās.

-   Aizveries! princis bļāva pretī.

-   Pietiek! karalis aizkaitināts ieaurojās un pielēca kājās. Iestājās klusums. Karalis nikni palūkojās uz Āriju. Un tagad, bērns, izstāsti tu, kas īsti notika. Stāsti visu un nemelo melot karalim ir smags noziegums. Pēc tam viņš uzmeta skatienu dēlam. Kad viņa būs beigusi, varēsi izteikties tu, bet pagaidām pievaldi mēli.

Kad Ārija sāka savu stāstu, Neds dzirdēja, ka aiz muguras atveras durvis. Viņš palūkojās atpakaļ un redzēja ienākam Veijonu Pūlu ar Sansu. Kamēr Ārija runāja, viņi klusi stāvēja zāles galā. Kad meitene bija nonākusi līdz vietai, kur viņa iesviež Džofreja zobenu Trejžubures ūdeņos, Renlijs Barateons sāka smieties.

Karalis aizsvilās.

-   Sīr Baristen, izvadiet manu brāli no zāles, kamēr viņš nav aizrijies.

Renlijs savaldīja smieklus.

-    Mans brālis ir pārāk laipns. Es pats varu atrast durvis. Renlijs pieliecās pie Džofreja. Varbūt pēcāk brīvā brīdī jūs man pastāstīsiet, kā deviņus gadus vecs skuķis slapjas žurkas lielumā varēja jūs atbruņot ar slotas kātu un iesviest jūsu zobenu upē. Kad durvis jau aiz viņa vērās ciet, Neds vēl izdzirdēja Renliju smejamies: Lauvaszobs!

Princis Džofrejs bālu seju uzsāka savu notikumu izklāsta versiju. Kad dēls bija beidzis, karalis smagnēji pietrausās kājās, un izskatījās, ka viņš labprātāk atrastos jebkur citur, nevis šajā zālē.

-    Ko, septiņas elles, man tagad vajadzētu darīt? Viņš stāsta vienu, viņa pavisam ko citu.

-    Viņi tur nebija vienīgie, Neds teica. Sansa, nāc tuvāk. Neds bija dzirdējis Sansas versiju jau tajā vakarā, kad Ārija pazuda, tāpēc viņš zināja patiesību. Izstāsti mums, kas notika.

Stārka vecākā meita nedroši iznāca priekšā. Viņa bija ģērbusies zilā samta kleitā ar baltām apmalēm, bet ap kaklu sudraba ķēdīte. Sarkanbrūnie mati bija izsukāti līdz mirdzumam. Mirkšķinādama acis, viņa lūkojās te uz māsu, te jauno princi.

-   Es nezinu, viņa raudulīgā balsī izstomīja. Izskatījās, ka viņa tūdaļ pat varētu ņemt kājas pār pleciem. Es neatceros. Viss notika tik ātri, es neredzēju…

-   Maita! Ārija iekliedzās. Viņa kā bulta pielidoja pie māsas, notrieca to no kājām un sāka apstrādāt ar dūrēm. Mele, mele, mele, mele!

-   Ārija, rimsties! Neds uzsauca. Džorijs atrāva viņu no māsas, taču meitene spārdījās pretī.

Sansa bija bāla un trīcēja, kad Neds palīdzēja viņai piecelties kājās.

-   Vai tev nekas nekaiš? viņš apvaicājās, taču Sansa raudzījās uz Āriju un, likās, nemaz nedzirdēja tēva balsi.

-   Tas skuķis ir tikpat mežonīgs kā viņas nezvērs, Serseja Lanistera sacīja. Robert, es gribu, lai viņa tiek sodīta.

-    Septiņas elles, Roberts nolamājās. Serseja, paskaties uz viņu viņa taču ir tikai bērns. Ko tu gribi, lai es daru? Ar pātagu trencu viņu pa ielām? Nolāpīts, tas bija tikai bērnu kautiņš, un nu tas ir cauri. Nekāds ļaunums nevienam nav nodarīts.

Karaliene dusmās vārījās.

-   Džofam tās rētas paliks uz visu mūžu!

Roberts Barateons palūkojās uz vecāko dēlu.

-   Labi vien ir varbūt tās viņam dos kādu mācību. Ned, pielūko, lai tava meita turpmāk ir rātnāka. Es arī pieskatīšu savu dēlu.

-   Ar prieku, gaišība, Neds atviegloti atbildēja.

Roberts jau dzīrās iet prom, taču karaliene vēl nebija mierā.

-    Un dižvilks? viņa sauca karalim pakaļ. Kas būs ar briesmoni, kurš sakropļoja tavu dēlu?

Karalis apstājās, pagriezās un sarauca pieri.

-   Pavisam aizmirsu par to nolāpīto vilku.

Neds redzēja, ka Ārija Džorija tvērienā saspringst.

-  Mēs neatradām pat dižvilka pēdas, gaišība, Džorijs pasteidzās atbildēt.

Roberts nepavisam nelikās sarūgtināts.

-   Ja ne, tad ne.

Tomēr karaliene nelikās mierā.

-   Simt zelta pūķu tam, kurš atnesīs man tā vilka ādu!

-   Tas būs dārgs kažoks, Roberts norūca. Es tur nepiedalos, sievišķi. Tu savus sasodītos kažokus vari pirkt par Lanisteru zeltu.

Karaliene salti uzlūkoja vīru.

-   Nebiju domājis, ka esi tāds sīkstulis. Tas karalis, pie kura izgāju par sievu, būtu noklājis vilka ādu uz manas gultas vēl pirms saulrieta.

Roberta seja dusmās satumsa.

-   Tas tikai būtu numurs dabūt vilka ādu, ja nav paša vilka.

-   Vilks ir, Serseja Lanistera ieminējās. Viņa runāja klusi, taču zaļajās acīs mirdzēja triumfs.

Bija vajadzīgs brīdis, kamēr visi saprata, ko viņa ar to domāja, bet, kad tas tapa skaidrs, karalis aizkaitināts paraustīja plecus.

-   Kā gribi. Lai sīrs Ilīns ar to tiek skaidrībā.

-   Robert, tu nedrīksti tā rīkoties, Neds iebilda.

Karalim nebija omas uzklausīt pretenzijas.

-   Gana, Ned, neko vairs negribu dzirdēt. Dižvilks ir mežonīgs lops. Agri vai vēlu tas ar tavu meitu izrīkotos tieši tāpat kā ar manu dēlu. Sagādā viņai suni, un viņai būs vairāk prieka.

Sansa tikai tagad saprata, ko tas nozīmē, tāpēc viņa ar bailēm acīs palūkojās uz tēvu.

-   Viņš taču nedomāja Kundzīti? Bet meitene tēva sejā saskatīja patiesību. Nē, viņa turpināja, tikai ne Kundzīti. Kundzīte nevienu nav sakodusi, viņa ir laba…

-   Kundzītes tur nemaz nebija, Ārija nikni iesaucās. Lieciet viņu mierā!

-   Apturi viņus, Sansa lūdzās, neļauj viņiem to darīt, lūdzu, lūdzu, tā nebija Kundzīte, tā bija Nīmerija, to visu izdarīja Ārija, jūs nevarat, ļaut viņiem nodarīt pāri Kundzītei. Viņa būs laba, es apsolu, apsolu… un meitene sāka raudāt.

Nedam atlika tikai apskaut raudošo meitu, bet tad viņš palūkojās uz Robertu, kurš jau bija zāles otrā galā. Tas bija viņa vecais draugs tuvāks par brāli.

-    Lūdzu, Robert, ja tu mani mīli. Tās mīlestības dēļ, kuru tu loloji pret manu māsu lūdzu.

Karalis labu brīdi visus vēroja, bet pēc tam paraudzījās uz sievu.

-   Dedz ellē, Serseja, viņš ar pretīgumu balsī izmeta.

Neds piecēlās un liegi atbrīvojās no Sansas tvēriena. Viss četras dienas krātais nogurums atgriezās viņa kaulos.

-   Vismaz izdari to pats, Robert, viņš sacīja saltā un tik asā balsī kā zobens. Vismaz saņemies drosmi un izdari to pats.

Roberts palūkojās Nedā ar tukšu, trulu skatienu un izgāja, ne vārda neteicis, sperdams svina smagus soļus.

Zālē iestājās klusums.

-    Kur ir dižvilks? Serseja Lanistera noprasīja, kad vīrs bija izgājis. Viņai blakus smaidīdams stāvēja princis Džofrejs.

-   Zvērs ir piesiets pie vārtsarga būdas, gaišība, sīrs Baristens Selmijs negribīgi atbildēja.

-   Pasauciet Ilīnu Peinu.

-    Nē, Neds atbildēja. Džorij, aizved meitenes uz viņu istabām un atnes man Ledu. Vārdi spriedās viņam kaklā, tomēr viņš spēja tos izteikt. Ja tas ir jādara, tad to izdarīšu es.

Serseja Lanistera ar aizdomām viņu nopētīja.

-   Tu, Stārk? Gribi mūs piemuļķot? Kāpēc lai tu to darītu?

Visi lūrēja uz Edardu, bet visvairāk dzēla Sansas skatiens.

-  Vilcene ir no ziemeļiem. Viņa ir pelnījusi ko labāku par miesnieka dūci.

Degošām acīm viņš izgāja no zāles, un ausīs vēl atbalsojās meitas

vaimanas. Dižvilceni Neds atrada turpat, kur tā bija piesieta ķēdē, un brīdi sēdēja tai blakus.

-   Kundzīt, viņš teica, mīļi izrunājot tās vārdu.

Stārks nekad nebija pievērsis uzmanību vārdiem, kādus bērni bija devuši vilkiem, taču tagad viņš saprata, ka Sansa vārdu bija izvēlējusies pareizi. Šis kucēns bija vismazākais no visa metiena, visskaistākais, visjaukākais un uzticamākais. Kucīte lūkojās Nedā ar koši zeltainām acīm, un Stārks pabužināja viņas biezo pelēko kažoku.

Drīz vien Džorijs atnesa Ledu.

Kad viss bija galā, viņš noteica:

-     Izvēlies četrus vīrus, lai nogādā vilku ziemeļos. Apglabājiet to Ziemmalā.

-   Tik tālu? Džorijs pārsteigts pavaicāja.

-   Tik tālu, Neds apstiprināja. Lanisteru vecene nemūžam nedabūs tās ādu.

Viņš devās atpakaļ uz torni, lai beidzot izgulētos, kad pa pils vārtiem no medībām pārradās Sandors Klegans ar saviem jātniekiem.

Pār viņa zirga muguru bija pārsviests smags, bezveidīgs sainis, ietīts asiņainā apmetnī.

-   No jūsu meitas ne miņas, roka, Suns izmeta, bet diena nepagāja veltīgi mēs atradām viņas drauģeli.

Viņš pastiepa roku un nogrūda saini no zirga, un tas ar smagu būkšķi novēlās Nedam pie kājām.

Neds pieliecās un pacēla apmetņa malu, jau domādams par vārdiem, ko vajadzētu sacīt Ārijai, taču tā nebija Nīmerija. Tas bija miesnieka dēls Mīkahs, kura ķermenis bija klāts ar apkaltušām asinīm. Zēns bija gandrīz pilnībā pārcirsts uz pusēm ar drausmīgu cirtienu no augšas viņš bija pāršķelts no pleca līdz pat viduklim.

-   Tātad noķērāt viņu, Neds sacīja.

Suņa acis aiz derdzīgās tērauda bruņucepures iemirdzējās.

-   Viņš bēga, Klegans smējās Nedam acīs, bet ne tik ātri, kā vajadzētu.

BRENS

Viņam likās, ka kritiens ildzis vairākus gadus.

Lido, kāda balss nočukstēja tumsā, taču Brens nemācēja lidot, tāpēc viņam atlika vien krist lejā.

Mestrs Lūvins bija izgatavojis māla zēnu, apdedzinājis, lai tas kļūtu ciets un trausls, apģērbis Brena drānās un nometis no jumta. Brens atcerējās, kā tas sašķīda lauskās.

-   Es nekad nenokritīšu, Brens krizdams sacīja.

Zeme šķita tik tālu, ka zēnam likās viņš to nekad nesasniegs cauri pelēkajiem miglas mākoņiem, kas vijās viņam apkārt, tomēr viņš zināja, kas gaida lejā. Pat sapņos nav iespējams krist mūžīgi viņš zināja, ka pamodīsies tajā brīdī, kad sasniegs zemi. Cilvēki vienmēr pamodās pirms piezemēšanās.

-   Un ja nu ne? balss jautāja.

Zeme tagad bija tuvāk, tik un tā tūkstoš jūdžu attālumā, tomēr tuvāk, nekā bija pirms tam. Tumsā bija auksti. Nebija ne saules, ne zvaigžņu, tikai zeme tur, lejā, pret kuru viņam vajadzēja sašķīst gabalos, pelēkā migla un čukstošā balss. Viņš gribēja raudāt.

-   Neraudi. Lido.

-   Es neprotu lidot, Brens atbildēja. Neprotu, neprotu!

-   Bet kā tu to zini? Vai esi mēģinājis?

Balss bija spalga un smalka. Brens skatījās apkārt, lai redzētu, no kurienes tā nāk. Kāda vārna virpuļoja lejup viņam līdzi, bet arī tā bija neaizsniedzama.

-   Palīdzi man, zēns teica.

-   Es cenšos, vārna atbildēja. Vai tev ir graudi?

Tumsa reibinoši griezās apkārt, un Brens iebāza roku kabatā. Kad viņš to atkal izvilka, zeltainie graudi izslīdēja starp pirkstiem un izbira. Tie krita lejā kopā ar zēnu.

Vārna uzmetās Brenam uz rokas un sāka knābāt atlikušos graudus.

-   Vai tu patiešām esi vārna? Brens gribēja zināt.

-   Vai tu patiešām krīti? vārna atvaicāja.

-   Tas ir tikai sapnis, Brens teica.

-   Vai tiešām? vārna izmeta.

-   Kad sasniegšu zemi, es pamodīšos, Brens mēģināja iestāstīt putnam.

-   Kad sasniegsi zemi, tu mirsi, vārna atbildēja un turpināja knābāt graudus.

Brens palūkojās lejup. Tagad viņš redzēja kalnus, sniegotas virsotnes un sudrabainus upju dzīparus tumšajos mežos. Viņš aizvēra acis un sāka raudāt.

-  Tas nepalīdzēs, vārna sacīja. Es taču teicu lido, nevis raudi. Tas nemaz nav grūti skat, es arī lidoju. Vārna pacēlās spārnos apmeta loku Brena rokai.

-   Tev ir spārni, Brens aizrādīja.

-   Varbūt tev arī ir?

Brens aptaustīja plecus, cerēdams, ka tur būs putna spalvas.

-   Mēdz būt dažādi spārni, vārna piebilda.

Brens nopētīja savas rokas un kājas. Viņš bija tik vājš, ka āda bija nostiepusies tieši pāri kauliem. Vai tad viņš vienmēr bija bijis tik vājš, zēns pūlējās atminēties. Pēkšņi no pelēkās miglas iznira gaismā mirdzoša, zeltaina seja.

"Ko visu mēs spējam mīlestības vārdā," seja noteica.

Brens iekliedzās.

Vārna ieķērcās un pacēlās spārnos.

-   Nē taču, vārna ķērca. Liecies mierā, tev tas nav vajadzīgs, liecies mierā, liecies mierā!

Putns uzsēdās Brenam uz pleca, ieknāba zēnam, un mirdzošā zelta seja izgaisa.

Brens krita arvien ātrāk. Pelēkā migla kaukdama joņoja viņam apkārt, un zēns krita arvien tuvāk zemei.

-   Ko tu dari? viņš raudot jautāja vārnai.

-   Mācu tev lidot.

-   Es nespēju lidot!

-   Bet šobrīd taču tu lido.

-   Es kritu!

-   Ikviens lidojums sākas ar krietienu, vārna paskaidroja. Paskaties lejup.

-   Man bail…

-   Skaties lejup!

Brens palūkojās lejup un juta, ka viņa iekšas sagriežas. Zeme tagad steigšus steidzās viņam pretī. Zem viņa kā balti brūns un zaļš gobelēns bija iepletusies visa pasaule. Viņš visu redzēja tik skaidri, ka uz mirkli aizmirsa par bailēm. Viņš redzēja visu valstību un ikvienu tās iemītnieku.

Viņš redzēja Ziemmalu tā, kā to redzēja ērgļi: augstie torņi šķita zemi un strupi, bet pils mūri tikai dubļos ievilktas līnijas. Viņš redzēja mestru Lūvinu, kurš uz balkona caur pulētu bronzas cauruli vērās debesīs un, saraucis pieri, kaut ko atzīmēja grāmatā. Viņš redzēja savu brāli Robu, kurš bija staltāks um spēcīgāks, nekā Brens viņu atcerējās. Brālis pagalmā trenējās zobenu cīņās ar īstu tērauda zobenu rokā. Viņš redzēja Hodoru, vientiesīgo milzi no staļļiem, kurš nesa uz Mikena smēdi laktu, pacēlis to uz pleca tik viegli kā salmu ķīpu. Dievmežā vidū viņš redzēja lielo, balto sejaskoku, kas, saltajā vējā čabinot lapas, spoguļojās melnā dīķa ūdenī. Sajutis, ka Brens viņu vēro, koks atrāva skatienu no ūdens un saprotoši palūkojās augšup uz zēnu.

Brens skatījās uz austrumiem un ieraudzīja viļņos traucamies galeru. Kajītē sēdēja viņa māte un pētīja asiņainu dunci, ko bija nolikusi sev priekšā uz galda. Airētāji sparīgi kustināja airus, bet sīrs Rodrīks trīcēdams un drebēdams bija pārliecies pāri bortam. Bija gaidāma vētra turpat netālu priekšā tumšā padebesī ducināja pērkons un šaudījās zibens, taču kuģotāji to nez kāpēc neredzēja.

Viņš palūkojās uz dienvidiem un redzēja Trejžubures zili zaļo straumi. Viņš redzēja tēvu ar bēdu sagrauztu seju lūdzamies karali. Viņš redzēja Sansu, kura raudādama centās vakarā iemigt, un Āriju, kura savus noslēpumus rūpīgi glabāja sirds dziļumos. Viņiem riņķī vijās ēnas. Viena ēna bija tumša kā pelni, un tai bija atbaidoša suņa ģīmis. Cita bija tik spožās bruņās kā saule zeltaina un skaista. Visiem pāri slējās milzis akmens bruņās, bet, kad milzis pacēla bruņucepures sejsargu, izrādījās, ka aiz tā ir tikai tumsa un biezas, melnas asinis.

Zēns pacēla skatienu un skaidri redzēja visu, kas notiek otrā pusē jūras šaurumam, brīvpilsētās, aiz zaļās Dotraku jūras un Visas Dotrakas kalnu pakājē, pasakainajās Nefrīta jūras salās un Ēnu zemēs aiz Ašai, kur saullēktā lidinājās pūķi.

Visbeidzot viņš pavērsa galvu uz ziemeļiem un redzēja Mūri, kas mirdzēja kā zils kristāls. Ārlaulībā dzimušais brālis Džons vientuļš gulēja savā aukstajā gultā, bet viņa miesa palēnām kļuva bāla un cieta, jo tā bija zaudējusi visu bijušo siltumu. Viņš redzēja arī pāri Mūrim, pāri ieputinātajiem, bezgalīgajiem mežiem, pāri sasalušajai zemei, pāri milzīgajām zili baltajām ledus upēm un nedzīvajām ielejām, kur nekas neauga un neviens nedzīvoja. Viņš raudzījās arvien tālāk un tālāk, un tālāk uz ziemeļiem, uz gaismas priekškaru pasaules malā un arī vēl tālāk, aiz šī priekškara. Viņš ieskatījās dziļi ziemas sirdī, bet tad apraudājās, un karstās asaras dedzināja viņa vaigus,

-   Tagad tu zini, vārna nočukstēja un apsēdās Brenam uz otra pleca. tagad tu zini, kāpēc tev jādzīvo.

-   Kāpēc? Brens nesaprata un turpināja krist.

-   Tāpēc, ka ziema nāk.

Brens palūkojās uz vārnu, kas sēdēja viņam uz pleca, un vārna raudzījās pretī. Tai bija trīs acis, un trešā acs bija šaušalīgu zināšanu pārpilna. Zēns palūkojās lejup, bet zem viņa nebija nekā, izņemot sniegu, aukstumu un nāvi tikai sasalis tuksnesis, kur savos apskāvienos viņu gaidīja izrobotas zili baltas virsotnes. Tās traucās viņam pretī kā šķēpi. Brens redzēja uz tām tūkstošiem sapņotāju kaulus un pārbijās līdz izmisumam.

-   Vai cilvēks var būt drosmīgs pat tad, ja viņam ir bail? Brens dzirdēja pats savu balsi kaut kur tālu vaicājam, un tēva balss atbildēja:

-   Tieši tad arī cilvēks var būt drosmīgs.

-   Ir laiks, Bren, vārna mudināja. Izvēlies: lidot vai mirt.

Nāve brēcot stiepa viņam pretī savas rokas.

Brens iepleta savējās un lidoja.

Neredzami spārni uztvēra vēju, piepūtās un cēla viņu augšup. Lejup traucās drausmīgas ledus adatas. Virs galvas pavērās debesis, un Brens lidoja augstāk. Tas bija vēl labāk, nekā kāpelēt pa mūriem. Tas bija labāk par visu pasaulē. Zeme kļuva sīka un smalka.

-   Es lidoju! viņš sajūsmināts iesaucās.

-    Es pamanīju, atsaucās trejacainā vārna un sasita spārnus zēnam pie sejas, neļaujot traukties debesīs tik ātri un aizmiglojot viņam skatienu. Vārna sastinga lidojumā un sita ar spārnu spalvām zēnam pa vaigiem. Putna knābis cirtās zēnam sejā, un pēkšņi viņš sajuta apstulbinošas sāpes pierē starp acīm.

-   Ko tu dari? viņš iekliedzās.

Vārna pavēra knābi un ieķērcās tas bija spalgs baiļu kliedziens. Pelēkie miglas blāķi nodrebēja, savērpās un nokrita kā plīvurs, un Brens ieraudzīja, ka vārna patiesībā ir sieviete kalpone ar gariem, melniem matiem. Zēns sievieti kaut kur jau bija redzējis, jā tagad viņš atcerējās, tas bija Ziemmalā, un pēkšņi viņš apjauta, ka tieši Ziemmalā arī atrodas. Viņš gulēja aukstā torņa istabā, bet melnmate izmeta no rokām ūdens bļodu, kas sašķīda pret grīdu, un aizskrēja lejā pa kāpnēm saukdama:

-   Viņš ir pamodies! Viņš ir pamodies!

Brens aptaustīja pieri starp acīm, kur bija ieknābusi vārna. Tā vieta joprojām svila kā ugunīs, taču tur nebija ne asiņu, ne brūces. Viņš gulēja vārgs un apreibis. Zēns gribēja piecelties no gultas, taču nekas nesanāca.

Pēkšņi pie gultas sākās rosība, un kaut kas viegli piezemējās viņam uz kājām, taču zēns neko nejuta. Viņā lūkojās zeltainu acu pāris, kas mirdzēja kā saules staros. Logs bija atvērts, un istabā valdīja aukstums, taču vilks viņu sildīja kā karsta vanna. Brens saprata, ka tas ir viņa kucēns. Bet… vai tiešām? Vilks tagad bija tik liels! Zēns pastiepa roku, lai noglāstītu dzīvnieku, un viņa plauksta trīcēja kā lapa vējā.

Kad istabā iebrāzās viņa brālis Robs, aizelsies no trakā skrējiena pa torņa kāpnēm, dižvilks jau laizīja Brenam seju. Zēns mierīgi pacēla skatienu.

-   Viņa vārds ir Vasariņš, Brens noteica.

KETLĪNA

Pēc stundas būsim Karaļa ostā.

Ketlīna pagriezās no reliņiem un piespieda sevi pasmaidīt.

Jūsu airētāji ir lieliski pastrādājuši, kapteini. Katrs saņems no manis sudraba briedi kā pateicību.

Kapteinis Moreo Tumitis vieglītēm paklanījās.

-   Jūs esat pārāk dāsna, Stārka kundze. Pagodinājums vest tik augstu dāmu viņiem ir vislabākā pateicība.

-   Bet sudrabu viņi saņems tik un tā.

-   Kā teiksiet, Moreo pasmaidīja.

Viņš brīvi runāja kopējā valodā, un tikai mazliet varēja nojaust Tīrošas akcentu. Viņš trīsdesmit gadus bija kuģojis pa šauro jūru kā airētājs, tad kā kvartirmeistars un beidzot arī kā pats savu tirdzniecības galeru kapteinis. Vētras dejotāja bija viņa ceturtais un visātrākais kuģis divmastu galera ar sešdesmit airiem.

Šī galera tiešām bija visātrākais kuģis, kas tobrīd atrodams Baltajā ostā, kad tur, pa galvu kaklu dzīdami zirgus, ieradās Ketlīna un sīrs Rodrīks Kasels. Tīrošas jūrnieki bija pazīstami ar savu mantkārību, tāpēc sīrs Rodrīks ierosināja noīrēt zvejas laivu no Trīs māsām, taču Ketlīna uzstāja, ka vajagot galeru. Un labi vien bija, kā izrādījās. Gandrīz visu brauciena laiku vēji pūta pretī, un bez galeras airiem viņi vēl kultu ūdeni putās pie Pirkstiem, nevis tuvotos Karaļa ostai brauciena galamērķim.

Tik tuvu, viņa nodomāja. Vietās, kur bija iedzēlis dunča asmens, pirksti zem audekla pārsējiem vēl arvien pulsēja. Sāpes neļāva Ketlīnai neko aizmirst. Viņa nevarēja saliekt kreisās rokas divus pēdējos pirk-

stus, un arī pārējie vairs nekad nebūs tik lokani kā iepriekš, taču tā vēl bija maza cena par Brena dzīvību.

Tajā brīdī uz klāja iznāca sīrs Rodrīks.

-    Dārgais draugs, Moreo teica caur šķeltās, zaļās bārdas pinkām. Tīrošiešiem patika košas krāsas pat sejas apmatojumā. Priecājos, ka tev kļuvis labāk.

-   Jā, sīrs Rodrīks piekrita. Man jau divas dienas vairs negribas mirt. Viņš palocīja galvu Ketlīnas virzienā. Kundze.

Viņš tiešām izskatījās labāk. Rodrīks likās mazliet tievāks nekā tad, kad viņi izbrauca no Baltās ostas, taču viņš atkal bija tas pats vecais Rodrīks. Spēcīgie Kakla vēji un šaurās jūras skarbums negāja viņam pie dūšas, tāpēc viņš gandrīz bija pārvēlies pār bortu, kad jau aiz Pūķakmens negaidīti sacēlās vētra, tomēr viņam izdevās pieķerties pie kādas virves un noturēties, līdz trīs Moreo vīri satvēra viņu un nogādāja drošībā zem klāja.

-   Kapteinis teica, ka mūsu brauciens ir gandrīz galā, viņa sacīja.

Sīrs Rodrīks sāji pasmaidīja.

-   Tik drīz?

Bez baltās, varenās vaigubārdas viņš izskatījās savādi: tāds kā mazāks, ne tik straujš un desmit gadus vecāks. Pēc tam, kad vaigubārda jau trešo reizi tika bezcerīgi apgānīta, Kakla bangās liecoties pāri bortam un vemjot virpuļojošajā vējā, šķita prātīgāk ļauties kāda jūrnieka bārdasnazim.

-   Ļaušu jums pārrunāt savas darīšanas, kapteinis Moreo sacīja un paklanījies aizgāja.

Galera slīdēja pa ūdens virsmu kā spāre airi cēlās un krita ideālā ritmā. Sīrs Rodrīks pieķērās pie reliņiem un vēroja garām slīdošo krastu.

-   Nekāds drosmīgais aizstāvis no manis nesanāca.

Ketlīna satvēra viņa roku.

-   Mēs esam šeit, sīr Rodrīk, un drošībā. Nekam citam vairs nav nozīmes. Viņa pabāza stīvos pirkstus zem apmetņa duncis vēl bija savā vietā viņai pie sāniem. Ketlīna bija pasākusi ik pa brīžam tam pieskarties, lai sevi iedrošinātu. Tagad mums tikai jānokļūst pie karaļa ieroču meistara un jācer, ka viņš ir uzticams cilvēks.

-   Sīrs Ārons Santagars ir iedomīgs, taču godīgs cilvēks. Rodrīks jau lika roku pie sejas, lai paknibinātu vaigubārdu, un kārtējo reizi apjucis atskārta, ka tās vairs nav. Jā, viņš varētu pazīt dunci… bet, kundze, tajā mirklī, kad izcelsimies krastā, mēs būsim briesmās. Turklāt galmā ir cilvēki, kas jūs tūdaļ pazīs.

Ketlīna saknieba lūpas.

-    īkstītis, viņa norūca. Ketlīnas acu priekšā atausa zēna seja, lai gan Petīrs jeb īkstītis jau sen vairs nebija zēns. Pirms vairākiem gadiem bija nomiris viņa tēvs, tāpēc tagad viņš bija kļuvis par valdnieku Bailišu, tomēr visi vēl arvien viņu sauca par Īkstīti. Jau sen Straujupē tā viņu bija nosaucis brālis Edmūrs. Dzimtas pieticīgie īpašumi atradās uz vismazākā no Pirkstiem, un Petīrs pats bija pārāk sīks un mazs savam vecumam.

Rodrīks nogrimšļojās.

-    Valdnieks Bailišs reiz… ē… viņš neizlēmīgi meklēja atbilstošu pieklājīgu vārdu.

Ketlīnai pieklājība nebija ne prātā.

-   Viņš bija mana tēva aizbilstamais. Mēs Straujupē uzaugām kopā. Es viņu uzskatīju par brāli, taču viņa jūtas pret mani bija… vairāk nekā brālīgas. Kad tika izziņots, ka man jāprecas ar Brendonu Stārku, Petīrs izaicināja Brendonu, lai cīnītos par manu roku. Tas bija neprāts Brendonam bija divdesmit, Petīram knapi piecpadsmit gadu. Dabūju lūgt Brendonu, lai viņš saudzē Petīra dzīvību. Petīrs tika cauri ar rētu, un pēc tam tēvs aizsūtīja viņu prom. Kopš tā laika neesmu viņu redzējusi. Ketlīna pacēla seju pret vēju, it kā brāzmas varētu aizgaiņāt atmiņas. Pēc Brendona nāves viņš man uz Straujupi rakstīja vēstules, bet es tās sadedzināju nelasījusi. Tolaik jau zināju, ka sava brāļa vietā mani precēs Neds.

Rodrīka pirksti atkal pūlējās paknibināt neesošo vaigu bārdu.

-   Īkstītis tagad sēž mazajā padomē.

-   Es zināju, ka viņš augstu kāps, Ketlīna atteica. Viņš vienmēr ir bijis gudrs pat zēna gados, bet viena lieta ir būt gudram, pavisam cita būt prātīgam. Interesanti, ko gadi ar viņu ir izdarījuši.

Augstu virs galvas grozā atskanēja izlūka balss. Kapteinis Moreo staigāja pa klāju un deva pavēles, tāpēc tiklīdz triju pakalnu virsotnēs kļuva redzama Karaļa osta, uz Vētras dejotājas sākās rosība.

Ketlīna zināja, ka pirms trīssimt gadiem šie pakalni bija mežiem klāti un Melnupes ziemeļu krastā, kur dziļā, straujā upe ietecēja jūrā, dzīvoja tikai saujiņa zvejnieku. Tad no Pūķakmens atkuģoja īgons Iekarotājs. Tieši te krastā bija izcēlusies viņa armija, un tieši šeit no koka un kleķa tika uzcelta pirmā redute.

Tagad pilsēta pletās tik tālu, cik vien spēja saskatīt acs: pilis, pārvadi un noliktavas, guļbaļķu iebraucamās vietas un tirgotāju staļļi, krogi, kapsētas un bordeļi viss atradās līdzās. Starp ēkām stiepās gan plati, kokiem apstādīti ceļi, gan līkumotas ieliņas, gan tik šauras ejas, ka divi cilvēki tur blakus iet nevarēja. Visēnijas pakalna galotnē atradās Bailora

Svētītā septa ar septiņiem kristāla torņiem. Pilsētas otrā pusē uz Rainlsa pakalna stāvēja Pūķubedres nomelnējušie mūri, bet milzīgais kupols sen bija sabrucis un bronzas durvis slēgtas jau veselu gadsimtu. Starp pakalniem taisna kā bulta stiepās Māsu iela. Tālumā pacēlās augstie un izturīgie pilsētas mūri.

Krastā bija simtiem piestātņu, un osta bija kā bāztin piebāzta ar kuģiem. Dziļūdens zvejas laivas un upju ātrlaivas peldēja šurpu turpu, pārcēlāji Irās pāri Melnupei, no tirdzniecības galerām tika krautas ārā Brāvosas, Pentosas un Līsas preces. Ketlīna ievēroja karalienes izrakstīto baržu, kas bija pietauvota blakus resnvēderainam vaļu mednieku kuģim no Ibenas ostas, un tās korpuss bija noklāts ar darvu. Augstāk upē pie piestātnēm atpūtās kāds ducis slaidu un zeltainu karakuģu nolaistām burām, un ap to spēcīgajiem dzelzs tarāniem šļakstījās ūdens.

Pāri visam īgona augstajā pakalnā slējās Sarkanā pils: septiņi milzīgi, ar dzelzi klāti torņi, plašs un drūms vārtu tornis, velvju zāles, apjumti tilti, kazarmas, cietumi un noliktavas, un masīvi mūri ar lūkām loka šāvējiem, bet tas viss bija celts no gaiši sarkana akmens. īgons Iekarotājs pats bija uzraudzījis pils būvniecību, bet viņa dēls Maigors Cietsirdīgais bija pieredzējis tās pabeigšanu. Pēc tam viņš, protams, bija nocirtis galvu ikvienam mūrniekam, namdarim un celtniekam, kas pils būvniecībā bija strādājuši. Viņš apgalvoja, ka tikai pūķu asinīm jāzina visi Pūķukungu cietokšņa noslēpumi.

Tagad karogi bija nevis melni, bet dzelteni, un tur, kur senāk uguni spļāva trīsgalvainais pūķis, tagad dižojās Barateonu nama kronētais briedis.

No ostas ārā devās Vasaras salu kuģis ar augstiem mastiem. Vētras dejotāja, traucoties uz krastu, paslīdēja tam garām.

-   Kundze, sīrs Rodrīks sacīja, kamēr gulēju, es izdomāju, kā labāk rīkoties. Jums nevajadzētu doties uz pili. Es iešu turp jūsu vietā un atvedīšu sīru Āronu pie jums uz kādu drošu vietu.

Kamēr galera tuvojās piestātnei, Ketlīna vēroja veco bruņinieku. Moreo uz klāja izbļāva rupjus valīriešu izteicienus.

-   Tu riskētu tikpat ļoti kā es.

Sīrs Rodrīks pasmaidīja.

-    Domāju, ka ne. Es pirms brīža nopētīju savu atspulgu ūdenī un knapi pazinu pats sevi. Pēdējais cilvēks, kas mani redzēja bez vaigu bārdas, bija mana māte, un viņa jau četrdesmit gadus kā mirusi. Domāju, ka man nekādas dižās briesmas nedraudēs, kundze.

Moreo izkliedza pavēli. Sešdesmit airi visi kā viens pacēlās no upes, tad tika pagriezti un atkal iegremdēti ūdenī. Galeras gaita kļuva lēnāka.

Atskanēja vēl viena komanda, un airi tika ievilkti kuģī. Kad galera saskārās ar piestātni, Tīrošas jūrnieki nolēca no kuģa, lai to pietauvotu. Pie pasažieriem smaidīdams pienāca Moreo.

-    Karaļa osta, kundze, kā tikāt pavēlējusi. Nekad vēl kuģis nav veicis drošāku un ātrāku braucienu. Vai vajadzēs mūsu palīdzību, lai jūsu mantas nogādātu pilī?

-    Mēs neiesim uz pili. Varbūt jūs varat ieteikt kādu tīru un ērtu iebraucamo vietu, kas neatrodas pārāk tālu no upes?

Tīrošietis plūkāja savu zaļo bārdu.

-   Ak tā. Es zinu vairākus iestādījumus, kas varētu atbilst jūsu prasībām. Bet vispirms, ja drīkstu būt tik nekaunīgs, vajadzētu nokārtot jautājumu par otru samaksas daļu, par ko bijām vienojušies. Un, protams, par papildu sudraba naudu, ko jūs bijāt tik laipna apsolīt. Ja nemaldos, runa bija par sešdesmit briežiem.

-   Jā airētājiem, Ketlīna atgādināja.

-   Visādā ziņā, Moreo atteica. Tikai viņu sievu un bērnu vārdā es tos pietaupīšu līdz tam laikam, kad būsim atgriezušies Tīrošā. Ja jūs iedosiet viņiem naudu šeit, tad viņi to notrieks kauliņu spēlē vai nakts izpriecās.

-    Ir sliktāki paņēmieni, kā iztērēt naudu, Rodrīks iestarpināja. Ziema nāk.

-   Cilvēkiem jādod izvēles iespējas, Ketlīna iebilda. Viņi šo naudu ir nopelnījuši, un nav mana darīšana, kā viņi to iztērēs.

-   Kā teiksiet, kundze, Moreo smaidīdams atbildēja un paklanījās.

Lai būtu droša, ka nauda nonāk tur, kur tai jānonāk, Ketlīna samaksāja

airētājiem pati katram pa briedim, un vēl pa vara gabalam diviem vīriem, kuri uznesa viņas ceļasomas Visēnijas pakalnā uz iebraucamo vietu, ko bija ieteicis Moreo. Tā bija veca ēka Zušu alejā. Šīs iestādes īpašniece bija nepatīkama izskata vecene, kas ar aizdomām nopētīja iebraucējus un pat iekoda monētā, lai pārliecinātos, ka viņai tiek maksāta īsta nauda. Ketlīnas apartamenti tomēr bija plaši un ērti, savukārt Moreo zvērēja, ka vecenes zivju sautējums ir labākais, kādu viņš ēdis visās septiņās valstībās. Vislabāk Ketlīnai patika tas, ka saimniece nevienam nejautāja pēc vārda.

-    Domāju, ka būs labāk, ja pārāk daudz nestaigāsiet pa viesu zāli, Rodrīks sacīja, kad viņi bija iekārtojušies savās istabās. Pat šādā vietā nekad nevar zināt, kas ko novēro. Viņš bija uzvilcis bruņukreklu, aplicis dunci un zem tumšā apmetņa ar kapuci apjozis zobenu. Es būšu atpakaļ vēl šovakar un kopā ar sīru Āronu, ieroču meistars solīja. Tagad atpūtieties, kundze.

Ketlīna bija piekususi. Brauciens bija garš un nogurdinošs, turklāt viņa vairs nebija tik jauna, kā būtu gribējusi. Pa viņas istabas logiem bija redzama aleja, jumtu kores un tālāk arī upe. Viņa noskatījās, kā Rodrīks mundriem soļiem nozūd pūlī, bet tad nolēma, ka jāklausa viņa padomam. Matracis bija pildīts ar salmiem nevis dūnām, taču iemigt nebija grūti.

Viņa pamodās no klauvējiena pie durvīm.

Ketlīna pietrūkās sēdus. Karaļa ostas jumti, kas vīdēja pa logu, rietošajā saulē mirdzēja sarkanā gaismā. Viņa bija krietni aizgulējušies. Atkal kāds ar dūri uzsita pa durvīm un iesaucās:

-   Karaļa vārdā atveriet!

-    Vienu mirkli! viņa atsaucās un ietinās apmetnī. Duncis vēl arvien atradās uz naktsgaldiņa pie gultas. Viņa to paķēra un atvēra smagās koka durvis.

Vīriem, kas iebrāzās istabā, mugurā bija bruņukrekli un Pilsētsardzes zeltainie apmetņi. Barvedis pasmīkņāja, redzot dunci viņas rokā un noteica:

-   Pēc tā nebūs vajadzības, kundze. Mēs jūs pavadīsim uz pili.

-   Kas deva rīkojumu? viņa gribēja zināt. Barvedis parādīja Ketlīnai lenti, un viņa juta, ka elpa aizraujas. Uz pelēkā vaska zīmoga bija dzeltenā ķauķa attēls. Petīrs, viņa sacīja. Ātri gan. Ar sīru Rodrīku kaut kas būs atgadījies. Viņa palūkojās uz sardzes vīru. Vai tu zini, kas es esmu?

-   Nē, kundze, viņš atbildēja. Īkstīša kungs tikai pavēlēja jūs nogādāt pie viņa tā, lai pa ceļam jums ne mats no galvas nenokristu.

Ketlīna pamāja.

-   Varat pagaidīt ārpusē, kamēr saģērbšos.

Viņa nomazgāja bļodā rokas un pārsēja tās ir tīrām saitēm. Pirksti bija pietūkuši un neveikli, tomēr viņa pamanījās aizsaitēt ņieburu un apsiet ap kaklu vienmuļi brūno apmetni. Kā Īkstītis varēja uzzināt, ka viņa ir ieradusies pilsētā? Rodrīks nekad viņam to nebūtu teicis. Viņš varbūt bija vecs un spītīgs, taču uzticības trūkumā viņu vainot nevarēja. Vai viņi būtu ieradušies par vēlu un Lanisteri sasnieguši Karaļa ostu ātrāk? Nē, ja tā būtu, Neds arī būtu šeit, un viņš noteikti būtu pats atnācis pie viņas. Kā…?

Bet tad viņai saprata: Moreo. Tīrošietis zināja, kas ir viņa pasažieri un kur viņi apmetušies. Ketlīna nodomāja, ka gan jau viņš dabūjis labu cenu par šo ziņu.

Ketlīnas vajadzībām sargi bija atveduši līdzi zirgu. Kad viņi izgāja no iebraucamās vietas, ielās jau tika iedegtas lampas, un Ketlīna juta, kā garāmgājēji vēro viņu jājam sardzes pavadībā. Kad viņi nonāca pie Sarkanās pils, paceļamie vārti bija nolaisti un galvenie vārti uz nakti slēgti, tomēr pils logos mirdzēja gaisma. Sargi atstāja zirgus ārpusē pie mūriem, ieveda sievieti pili pa slepenām durvīm un pa nebeidzamām kāpnēm veda augšup tornī.

Īkstītis telpā bija viens viņš sēdēja pie masīva koka galda, bet blakus rakstīklim bija nolikta eļļas lampa. Kad sargi ieveda Ketlīnu, viņš nolika spalvu un palūkojās uz sievieti.

-   Ketlīna, viņš klusi noteica.

-   Kāpēc es tieku nogādāta pilī ar šādiem paņēmieniem?

Viņš piecēlās un ar strupu žestu izraidīja sargus.

-   Ejiet prom! Vīri izgāja. Ceru, ka tev pa ceļam nekas ļauns nenotika? viņš apjautājās, kad sargi jau bija prom. Es viņiem devu skaidrus norādījumus. Īkstītis ievēroja apsējus. Kas noticis tavām rokām?

Ketlīna palaida jautājumu gar ausim.

-   Neesmu radusi, ka mani izsauc kā tādu kalponi, viņa ledaini teica. Puikas gados tu vēl zināji, kā uzvesties.

-    Ja esmu jūs saniknojis, kundze, tāds nebija mans nodoms. Viņš izskatījās nožēlas pilns, un tas atsauca Ketlīnai atmiņā spilgtus bērnības mirkļus. Īkstītis allaž bija draiskulīgs, bet pēc nedarbu pastrādāšanas vienmēr spēja savilkt šādu seju tas bija talants. Gadi viņu nebija daudz mainījuši. Petīrs arī zēna gados bija sīks, un tagad viņš bija neliela auguma vīrietis kādas pāris collas īsāks par Ketlīnu, slaiks, ašs, ar asiem sejas vaibstiem, kas bija palikuši atmiņā, un tām pašām smejošajām, pelēkzaļajām acīm. Tagad viņam uz zoda bija neliela, smaila bārdele, bet tumšajos matos vīdēja sudrabaini pavedieni, kaut arī viņam vēl nebija pat četrdesmit gadu. Tie labi saderēja kopā ar sudraba putnu, ar ko bija sasprausts viņa apmetnis. Arī bērnībā viņam allaž bija paticis sudrabs.

-   Kā tu zināji, ka esmu ieradusies pilsētā? Ketlīna vaicāja.

-   Valdnieks Varīss zina visu, Petīrs draiski pasmaidīja. Drīz viņš mums piebiedrosies, bet vispirms es gribēju tikties ar tevi divatā. Cik gadu pagājis, Ketlīna, cik gadu!

Ketlīna neņēma vērā šo familiaritāti, jo bija apspriežami daudz nopietnāki jautājumi.

-   Tātad mani šoreiz atradis karaļa zirneklis?

Īkstītis saviebās.

-   Nevajag viņu tā saukt viņš ir ļoti jūtīgs. Tas laikam saistīts ar to, ka viņš ir einuhs. Šajā pilsētā nekas nenotiek bez Varīsa ziņas, bet reizēm viņš zina pat to, kas vēl tikai notiks. Viņa ziņotāji ir visur, un viņš tos sauc par saviem mazajiem putneļiem. Viens no šiem putneļiem bija dzirdējis par tavu vizīti. Labi, ka Varīss vispirms atnāca pie manis.

-   Un kāpēc pie tevis?

Īkstītis paraustīja plecus.

-   Un kāpēc ne pie manis? Es te esmu galvenais kasieris un karaļa personiskais padomdevējs. Selmijs un Renlijs aizbrauca uz ziemeļiem pretī Robertam, bet valdnieks Staniss ir devies uz Pūķakmeni, tāpēc šeit esmu palicis tikai es un dižmestrs Pīsels. Loģiska izvēle. Mēs ar tavu māsu Līsu bijām labos draugos, un Varīss to zina.

-   Vai Varīss zina…

-   Valdnieks Varīss zina visu, izņemot to, kāpēc esi ieradusies. Īkstītis sarauca uzacis. Un kāpēc tu esi ieradusies?

-    Sievai nav aizliegts ilgoties pēc vīra un, ja māte vēlas būt kopā ar savām meitām, kas viņai to var liegt?

Īkstītis iesmējās.

-   Ļoti labs aizbildinājums, kundze, tikai neceri, ka es tam noticēšu. Es tevi pārāk labi pazīstu. Kāds bija tas Tūliju sauklis?

Ketlīnai bija izkaltusi mute.

-   Ģimene, pienākums, gods, viņa stīvi noskaldīja.

Viņš tomēr Ketlīnu pazina pārāk labi.

-   Ģimene, pienākums, gods, Īkstītis atkārtoja. Un visi šie jēdzieni prasītu, lai tu paliec Ziemmalā, kur karaļa labā roka tevi atstāja. Nē, cienītā, kaut kas ir atgadījies tik pēkšņs apciemojums liecina par neatliekamām lietām. Es lūdzu: ļauj man palīdzēt. Veciem draugiem bez domāšanas jāpalīdz. Kāds klusi pieklauvēja pie durvīm. Iekšā! Īkstītis iesaucās.

Cilvēks, kurš ienāca pa durvīm, bija apaļīgs, iesmaržojies, iepūderējies un tik pliku galvu kā ola. Pāri violeta zīda tunikai viņš bija uzvilcis no zelta diegiem austu vesti, bet kājās bija smailas čības no mīksta samta.

-   Stārka kundze, viņš abām plaukstām saņēma Ketlīnas roku. Man ir milzīgs prieks jūs atkal redzēt pēc tik daudz gadiem. Viņa āda bija mīksta un mikla, bet elpa smaržoja pēc ceriņiem. Nabaga rociņas! Vai apdedzinājāties, mīļā kundze? Pirkstiņi ir tik maigi… Mūsu lieliskais dižmestrs Pīsels gatavo brīnišķīgu ziedi. Vai lai lieku atnest kādu trauciņu?

Ketlīna atsvabināja roku no viņa tvēriena.

-   Pateicos, kungs, bet mūsu pašu mestrs Lūvins jau ir aprūpējis manas brūces.

Varīss pašūpoja galvu.

-    Skumji dzirdēt par to, kas notika ar jūsu dēlu. Un viņš vēl ir tik mazs! Dievi ir nežēlīgi.

-   Tam es varu piekrist, valdniek Varis, Ketlīna sacīja. Tituls viņam pienācās tikai kā padomes loceklim, jo Varīss valdīja tikai pār savu ziņotāju tīklu, ne par ko citu.

Einuhs iepleta rokas.

-   Domāju, ka ne tikai tam, mīļā kundze. Es ļoti cienu jūsu vīru, mūsu jauno labo roku, un es zinu, ka mēs abi mīlam karali Robertu.

-   Jā, Ketlīna bija spiesta atbildēt. Tas nu ir droši.

-    Nekad neviens karalis nav ticis tik ļoti mīlēts kā mūsu Roberts, Īkstītis piemetināja un nerātni pasmīnēja. Vismaz tādas ziņas nāk ausīs valdniekam Varīsam.

-   Kundze, Varīss gādīgi ierunājās, brīvpilsētās ir cilvēki ar brīnumainām dziedināšanas spējām. Tikai bilstiet vārdu, un es likšu kādu no viņiem atvest, lai izārstētu dārgo Brenu.

-    Mestrs Lūvins Brena labā dara visu, kas vien iespējams, Ketlīna atteica. Viņa nespēja ar šiem cilvēkiem šādā situācijā runāt par Brenu. Īkstītim viņa uzticējās pavisam nedaudz, bet Varīsam itin nemaz. Viņa negrasījās pieļaut, ka šie ļaudis redz viņas bēdas. Valdnieks Bailišs teica, ka par manu drošo nokļūšanu pilī jāpateicas jums.

Varīss ieķiķinājās kā maza meitene.

-   Jā, laikam jau esmu pie vainas. Ceru, ka piedosiet man, mīļā dāma. Viņš iekārtojās krēslā un salika rokas. Vai tas būtu par daudz prasīts, ja es lūgtu parādīt mums dunci?

Ketlīna neticībā raudzījās uz einuhu. Viņš bija īsts zirneklis, sievietei ienāca prātā, burvis vai kas vēl ļaunāks. Viņš zināja to, ko nevarēja zināt neviens, ja vien…

-   Ko jūs esat izdarījuši ar sīru Rodrīku? Ketlīna noprasīja.

Īkstītis apjuka.

-    Jūtos kā bruņinieks, kurš ieradies uz kauju bez šķēpa. Par kādu dunci jūs runājat? Kas ir sīrs Rodrīks?

-   Sīrs Rodrīks Kasels ir Ziemmalas ieroču meistars, Varīss paskaidroja. varu jums droši teikt, ka ar šo cēlo bruņinieku nav noticis nekas slikts. Viņš šopēcpusdien te ieradās, apmeklēja sīru Āronu Santagaru, un viņi runāja par kādu konkrētu dunci. Ap saulrietu abi izgāja no pils un devās uz to atbaidošo būdu, kur jūs esat apmetušies. Viņi tur ir vēl arvien abi dzer viesu zālē un gaida jūs atgriežamies. Sīrs Rodrīks bija ļoti sarūgtināts, kad uzzināja, ka esat izgājusi.

-   Kā jūs to visu zināt?

-    Mazi putniņi pačivina, Varīss smaidīdams atbildēja. Es daudz zinu, dārgā kundze. Tāds ir mans darbs. Einuhs paraustīja plecus. Duncis taču jums ir līdzi, vai ne?

Ketlīna izvilka dunci no apmetņa apakšas un nosvieda uz galda Varīsam priekšā.

-    Te būs. Varbūt jūsu mazie putniņi var nočivināt tā cilvēka vārdu, kam tas pieder.

Varīss pārspīlēti eleganti pacēla dunci un pārlaida īkšķi pār tā asmeni. Parādījās asinis, einuhs iespiedzās un nometa nazi uz galda.

-   Uzmanīgi, Ketlīna aizrādīja. Tas ir ass.

-   Nekas nav tik ass kā valīriešu tērauds, Īkstītis sacīja, kamēr Varīss sūkāja asiņojošo īkšķi. Petīrs pārmetoši palūkojās uz Ketlīnu, pasvārstīja nazi rokā un iemēģināja tā rokturi. Pametis dunci gaisā, viņš to aiz spala notvēra ar otru roku. Brīnišķīgi nobalansēts ierocis. Tu gribi atrast dunča īpašnieku vai tāds ir tava brauciena mērķis? Tam nav vajadzīgs sīrs Ārons. Vajadzēja uzreiz nākt pie manis.

-   Un ja es būtu atnākusi uzreiz pie tevis, Ketlīna ieminējās, ko tu būtu man pateicis?

-   Es tev būtu pateicis, ka visā Karaļa ostā ir tikai viens šāds duncis. Viņš satvēra asmeni starp īkšķi un rādītājpirkstu un ar ierastu plaukstas kustību aizmeta nazi pāri istabai. Tas iedūrās durvīs, dziļi iecērtoties cietajā ozolkokā. Tas ir mans.

-   Tavs? Kaut kas nesaskanēja. Petīrs Ziemmalā nebija bijis.

-    Bija mans līdz turnīram, kas tika rīkots par godu prinča Džofreja vārda dienai. Viņš aizgāja pie durvīm un izvilka dunci. Toreiz es tāpat kā puse galma derēju uz sīru Džeimiju, Petīra kautrīgais smaids atkal atgādināja viņa bērnības grimases. Kad Lorass Tīrels izsita viņu no segliem, daudzi no mums kļuva par kādu nieku nabagāki. Sīrs Džeimijs zaudēja simt zelta pūķu, karaliene paspēlēja smaragda piekariņu un es šo nazi. Gaišība savu smaragdu dabūja atpakaļ, bet visu pārējo dabūja vinnētājs.

-   Kas? Ketlīna ar sausu muti noprasīja. Pirksti iesūrstējās, un viņa atcerējās par sāpēm.

-   Velnēns, Īkstītis atbildēja, bet tikmēr valdnieks Varīss uzmanīgi raudzījās Ketlīnas sejā. Tīrions Lanisters.

DŽONS

Pagalmā šķindēdama skanēja zobenu dziesma.

Zem melnās vilnas, miecādas un bruņu kārtām pa Džona krūtīm tecēja ledaini sviedri. Grens, neveikli aizstāvēdamies, kāpās atpakaļ. Kad viņš pacēla zobenu, Džons pieliecās un pamatīgi ieblieza pa pretinieka kāju no mugurpuses. Otrs puisis paklupa. Uz Grena dūrienu no apakšas Džons atbildēja ar sitienu pa pretinieka bruņucepuri. Kad Grens mēģināja uzbrukt ar sitienu no sāniem, Džons to atvairīja un ar bruņās tērpto elkoni iesita pretiniekam pa krūtīm. Grens zaudēja līdzsvaru un smagi atsēdās sniegā. Džons izsita viņam no rokas zobenu, un Grens sāpēs iekliedzās.

-   Pietiek! sīra Elisera Torņa balss bija tik asa kā valīriešu tērauds.

Grens bija saķēris plaukstu.

-   Tas bastards salauza man roku.

-   Tas bastards pārcirta tev cīpslas, izšķaidīja galvu un pārcirta roku. Vai, pareizāk, būtu to izdarījis, ja šie zobeni būtu noasināti. Tev veicas, ka Naktssardzei ir vajadzīgi ne tikai izlūki, bet arī zirgupuiši. Sīrs Elisers norādīja uz Džērenu un Krupi. Palīdziet Sumbram piecelties, viņam jāgatavojas bērēm.

Kamēr pārējie puiši cēla Grenu kājās, Džons noņēma bruņucepuri. Saltais rīta gaiss patīkami glāstīja seju. Viņš atspiedās pret zobenu, dziļi ievilka elpu un izbaudīja uzvaras saldmi.

-   Tas ir zobens, nevis večuka kruķis, sīrs Elisers asi aizrādīja. Vai tev sāp kājas, valdniek Sniedziņ?

Džons necieta, ka viņu tā sauc šo iesauku sīrs Elisers viņam bija

devis jau pirmajā vingrināšanās dienā. Arī puišiem tā iepatikās, un tagad viņš šos vārdus dzirdēja no visām pusēm. Džons iebāza zobenu makstī.

-   Nesāp, viņš atbildēja.

Melnajam ādas apģērbam čaukstot, Torns pienāca pie Džona. Tas bija nopietns vīrs, ap piecdesmit gadus vecs, kalsns un spēcīgs, ar sirmumu melnajos matos un acīm, kas atgādināja oniksa zīles.

-   Un tagad saki patiesību! viņš pieprasīja.

-   Esmu noguris, Džons atbildēja. Roka sāpēja no zobena svara, turklāt tagad, pēc cīņas beigām, viņš jau sāka just, kā sūrst zilumi.

-   Tu esi vājš?

-   Es uzvarēju.

-   Nē. Sumbrs zaudēja.

Viens no puišiem iespurdzās. Džons nolēma neatbildēt. Viņš bija uzveicis visus, ko sīrs Elisers bija sūtījis cīņā pret viņu, bet ieguvis ar to nebija neko ieroču meistars viņu tikai izsmēja. Džons bija sapratis, ka Torns viņu neieredz, savukārt viņš pats, protams, pārējos puišus necieta vēl vairāk.

-   Šai reizei pietiks, Torns paziņoja. Vairāk nejēdzību vienā dienā es neizturēšu. Ja mums gadījumā uzbruks svešie, tad cerēsim, ka viņiem ir loka šāvēji, jo jūs derat vienīgi mērķiem.

Džons vientulīgi sekoja pārējiem uz arsenālu. Te viņš bieži bija viens. Grupā, kurā viņš vingrinājās, bija ap divdesmit jauniešiem, bet nevienu viņš nevarēja saukt par draugu. Vairums bija divus trīs gadus par viņu vecāki, bet neviens neprata tā cīnīties kā, piemēram, Robs četrpadsmit gadu vecumā. Dareons bija ātrs, bet baidījās, ka viņam trāpīs. Pīps rīkojās ar zobenu kā ar dunci, Džerens bija vārgs kā meitietis, Grens lēns un tizls. Haldera uzbrukumi bija spēcīgi, bet viņš vienmēr pats uzskrēja virsū pretinieka zobenam. Jo vairāk laika Džons pavadīja ar viņiem kopā, jo vairāk viņus neieredzēja.

Iegājis arsenālā, Džons pakāra zobenu ar visu maksti uz kāša, nevienam nepievēršot uzmanību. Pakāpeniski viņš sāka atbrīvoties no bruņām, ādas apģērba un vilnas kārtas, kas bija piesūkusies ar sviedriem. Abos telpas galos uz dzelzs paliktņiem dega ogles, taču Džons juta, ka trīc no aukstuma. Drebuļi šeit viņu pavadīja vienmēr pēc dažiem gadiem viņš jau būs aizmirsis, ko nozīmē būt siltumā.

Velkot mugurā melno, raupjo ikdienas apģērbu, viņam pēkšņi uzmācās nogurums. Džons apsēdās uz sola un ar pirkstiem pūlējās aizpogāt apmetni. Tik auksts, viņš domāja, atceroties Ziemmalas siltās zāles, kur karsts ūdens plūda pa sienām kā asinis pa cilvēka vēnām. Melnajā pilī atrast siltumu bija grūti: sienas te bija aukstas, bet cilvēki vēl saltāki.

Neviens viņam nebija teicis, ka Naktssardzē būs šāda neviens, izņemot Tīrionu Lanisteru. Punduris pa ceļam uz ziemeļiem viņam bija atvēris acis, bet tad jau bija par vēlu. Džons prātoja, vai viņa tēvs zināja, ka Mūris ir šāds. Droši vien zināja, bet šī atklāsme visu vērta vēl ļaunāku.

Pat viņa tēvocis bija viņu pametis šajā ledainajā pasaules malā. Nepārspējamais Bendžens Stārks šeit kļuva par citu cilvēku. Te viņš bija pirmais izlūks un pavadīja dienas kopā ar pavēlnieku Mormontu, mestru īmonu un citiem augstiem virsniekiem, savukārt Džons tika nodots ne tik laipnā sīra Elisera Torņa gādībā.

Trīs dienas pēc ierašanās Džons padzirdēja, ka Bendžens Stārks grasās vadīt pusduci vīru reidā pa Apsēsto mežu. Tajā vakarā puisis uzmeklēja tēvoci kopējā zālē un lūdza, lai ņem viņu līdzi. Bendžens strupi atteica.

-   Te nav Ziemmala, viņš sacīja, griezdams gaļu ar dunci un pieturēdams ar dakšiņu. Pie Mūra cilvēks saņem tikai to, ko pelnījis. Tu neesi izlūks, Džon. Tu esi tikai zaļš puika, kas vēl ož pēc vasaras.

-   Vārda dienā man paliks piecpadsmit, Džons neapdomīgi iebilda. Esmu gandrīz pieaudzis vīrs.

Bendžens Stārks sarauca pieri.

-   Tu esi puišelis un par puišeli arī paliksi, līdz sīrs Elisers teiks, ka esi gatavs Naktssardzei. Ja tev šķita, ka Stārku asinis tev dos priekšrocības, tu esi maldījies. Kad mēs nododam zvērestu, mēs aizmirstam par savām vecajām ģimenēm. Tavam tēvam vienmēr būs vieta manā sirdī, taču tagad mani brāļi ir šie ļaudis. Viņš ar dunci norādīja uz drūmajiem, vīriem melnā, kas sēdēja apkārt.

Džons pamodās saullēktā un redzēja, kā tēvocis gatavojas izbraucienam. Viens no izlūkiem, liela auguma, nepatīkams tēvainis, seglodams zirgu, dziedāja neķītru dziesmiņu, un viņa elpa kūpēja aukstajā rīta gaisā. Bendžens Stārks par to smīnēja vien, taču krustdēlam smaidu neatrada.

-   Cik reizes man tev jāsaka viens un tas pats? Aprunāsimies, kad atgriezīšos.

Džons noskatījās, kā tēvocis aizjāj tunelī, un atcerējās, ko uz karaļceļa bija teicis Tīrions Lanisters, tāpēc prātā saskatīja ainu, kā Bens Stārks miris guļ asiņu pielietā sniegā. No šīs domas vien zēnam palika nelabi. Par ko viņš pamazām pārvērtās?

Pēcāk viņš savā cellē piesauca Spoku un iespieda seju dzīvnieka biezajā, baltajā kažokā.

Ja viņam jābūt vienam, tad viņš varēja vientulību pieņemt par savām bruņām. Melnajā pilī nebija dievmežā, tikai maza septa ar vienmēr piedzērušos septonu, un Džonam neradās vēlme lūgt dievus ne vecos, ne jaunos. Ja ari tie bija īsti, tie bija tikpat nežēlīgi un nepielūdzami kā ziema.

Viņam trūka īsto brāļu: mazā Rikona, kurš spīdošām acīm gaidīja kādu kārumu, vienaudža, labākā drauga un nešķiramā pārinieka Roba, ietiepīgā un ziņkārīgā Brena, kurš vienmēr gribēja nākt līdzi un piedalīties it visā, ko grasījās darīt Džons ar Robu. Viņam pietrūka arī meiteņu pat Sansas, kas nekad nesauca viņu citādi kā par pusbrāli, jo bija pietiekami veca, lai saprastu, ko nozīmē vārds "bastards". Un Ārijas… viņam pietrūka vēl vairāk nekā Roba. Sīkais, kaulainais skuķēns vienmēr bija nobrāztiem ceļgaliem, izspūrušiem matiem un saplēstās drēbēs, taču dedzīgs un mērķtiecīgs. Ārija, šķiet, nekad nebija iederējusies ģimenē tāpat kā viņš, un viņa vienmēr bija likusi Džonam pasmaidīt. Viņš atdotu visu, lai tagad varētu būt kopā ar Āriju, lai varētu vēlreiz sabužināt viņas matus, lai redzētu kā viņa novaikstās, un dzirdētu, kā viņa pabeidz kādu teikumu vienā balsī ar viņu.

-   Tu salauzi man roku, izdzimteni.

Džons pacēla skatienu pār viņu bija noliecies Grens. Viņam bija pietūcis sprands, sarkana seja, bet aiz muguras trīs draugi. Sniegs pazina Toderu, maza auguma, ķēmīgu puišeli ar nepatīkamu balsi visi jauniesauktie sauca viņu par Krupi. Pārējie divi bija tie, kurus Jorens bija atvedis uz ziemeļiem reizē ar viņu, Džons atminējās tie bija izvarotāji no Pirkstiem, bet vārdus viņš nebija iegaumējis. Viņš tikpat kā nebija ar izvarotājiem runājis, un tam arī nebija nekādas jēgas. Abi bija rupji tēvaiņi, kuriem gods tukša skaņa.

Džons piecēlās.

-   Ja pieklājīgi palūgsi, salauzīšu tev arī otru roku.

Grens bija sešpadsmit gadus vecs un galvas tiesu garāks par Džonu. Visi četri bija lielāki par viņu, bet Sniegu tas nebiedēja viņš visus jau bija spējis pievārēt pagalmā.

-   Bet varbūt mēs salauzīsim tevi? viens no izvarotājiem ieminējās.

-   Pamēģini. Džons sniedzās pēc zobena, bet viens no uzbrucējiem satvēra viņu aiz rokas, ko izgrieza puisim aiz muguras.

-   Tevis dēļ mēs izskatījāmies kā idioti, Krupis sūrojās.

-   Tu pēc idiota izskatījies jau pirms tam, Džons atgādināja. Zeņķis, kurš bija izgriezis Džona roku, parāva to augstāk. Sāpes bija svelošas, taču Džons neizdvesa ne skaņas.

Krupis pienāca tuvāk.

-    Sīkajam kundziņam ir liela mute, viņš konstatēja. Krupim bija sīkas un spīdošas cūkas ačeles. Vai tā ir māmiņas mute, bastard? Kas

viņa bija? Mauka? Kā viņu sauca? Varbūt mēs viņu kādreiz esam izdrāzuši?

Krupis iesmējās.

Džons izlocījās kā zutis un iespēra pa kājstarpi puisim, kas viņu turēja. Atskanēja sāpju pilns brēciens, un Sniegs bija brīvs. Viņš metās virsū Krupim, atmuguriski nogāza viņu pāri solam, ar abām rokām satvēra aiz rīkles un trieca viņa galvu pret klonu.

Abi izvarotāji no Pirkstiem uzklupa Džonam un bez ceremonijām nogāza viņu zemē. Grens sāka viņu spārdīt. Džons kā prazdams izvairījās no spērieniem, bet tad pa visu arsenālu atskanēja dimdoša balss:

-   Tūlīt pārtrauciet!

Džons pietrausās kājās viņus vēroja ieroču meistars Donals Nojs.

-    Kaušanās vajadzībām ir domāts pagalms, viņš pavēstīja. Arsenālā iztiksim bez strīdiem, citādi jūs sastrīdēsieties ar mani, un tas jums uz galvošanu nepatiks.

Krupis sēdēja uz grīdas, uzmanīgi aptaustīdams pakausi, un viņa pirksti samirka asinīs.

-   Viņš gribēja mani nogalināt.

-   Taisnība, es arī to redzēju, viens no izvarotājiem piemetināja.

-   Viņš salauza man roku, Grens turpināja, pastiepis savu ekstremitāti Nojam.

Ieroču meistars neapgrūtināja sevi ar ilgu Krupja rokas izpēti.

-   Zilums. Varbūt kāds sastiepums. Mestrs īmons iedos tev ziedi ej viņam līdzi, Toder, tavu galvu arī vajag apskatīt. Pārējie ejiet uz savām cellēm. Tu, Snieg, paliec!

Pārējie aizgāja, ar skatieniem solīdami neizbēgamu izrēķināšanos, bet Džons apsēdās uz garā koka sola. Roka pulsēja.

-   Naktssardzei ir vajadzīgi visi ļaudis, ko iespējams piesaistīt, Donals Nojs sacīja, kad viņi bija palikuši vieni. Pat tādi kā Krupis. Viņu nogalinot, tu nekādu godu neiemantosi.

Džons aizsvilās dusmās.

-   Viņš teica, ka mana māte ir…

-   Mauka. Es dzirdēju, Un tad?

-   Valdnieks Edards Stārks nav no tiem cilvēkiem, kas guļ ar maukām, Džons ledaini atcirta. Viņa gods…

-   …netraucēja viņam kļūt par bastarda tēvu. Vai ne?

Džonu jau plosīja niknums.

-   Vai drīkstu iet?

-   Tu iesi tad, kad es tev likšu.

Džons drūmi vēroja dūmus, kas cēlās no ugunskura paliktņa, bet tad Nojs satvēra viņu aiz zoda un pagrieza puiša seju pret sevi.

-   Skaties uz mani, kad es ar tevi runāju, zeņķi!

Džons paskatījās. Ieroču meistara krūtis atgādināja alus mucu, un viņa vēders bija tieši tāds pats. Kādreiz salauztais deguns bija plakans un plats, turklāt viņš vienmēr izskatījās neskuvies. Melnās vilnas tunikas kreisā piedurkne bija piestiprināta pie pleca ar sudraba saspraudi zobena veidolā.

-  Vārdi nepadara tavu māti par mauku. Viņa bija tieši tāda, kāda bija, un Krupja izteikumi to nespēj mainīt. Vai zini, mums te uz Mūra patiešām ir bijuši vīri, kuru mātes ir bijušas maukas.

"Bet ne jau mana māte," Džons stūrgalvīgi nodomāja. Viņš par savu māti neko nezināja, jo Edards Stārks par viņu nerunāja. Reizēm viņš sapņoja par māti pat tik bieži, ka spēja iztēloties viņas seju. Sapņos māte bija skaista, dižciltīga un mīļām acīm.

-   Tu domā, ka tev kā valdnieka bastardam te iet draņķīgi? ieroču meistars turpināja. Tas smurgulis Džērens ir septona dēls, savukārt Koters Paiks ir visīstākais kroga padauzas pamesls, bet tagad viņš komandē visu Austrumsardzi pie jūras.

-   Man vienalga, Džons atcirta. Mani neinteresē ne viņi, ne jūs, ne Torns, ne Bendžens Stārks, ne kāds cits. Man te riebjas. Te ir pārāk… auksts.

-    Jā. Te ir auksti, smagi un nepatīkami, jo te ir Mūris un vīri, kas to apsargā. Te tev nav nekādas auklītes pasakas. Pakaļā tās pasakas un pakaļā auklīti te ir tā, kā ir, un tu te esi uz visu mūžu tāpat kā mēs visi.

-   Uz visu mūžu, Džons rūgti atsaucās.

Ieroču meistars vēl varēja runāt par mūžu, jo viņam tāds bija bijis. Viņš piebiedrojās melnajiem tikai pēc tam, kad zaudēja roku Vētrasgala aplenkumā. Pirms tam viņš bija karaļa brāļa Stanisa Barateona ieroču kalējs. Pārstaigājis visas septiņas valstības no viena gala līdz otram, dzīrojis, drāzies ar meičām un cīnījies simtiem kaujās. Tika runāts, ka tieši Donals Nojs bija izkalis karaļa Roberta karavāli, ar kuru šamais pie Trejžubures izsitis dzīvību no Rīgera Tārgārjena kauliem. Viņš bija darījis visu to, ko Džonam darīt nebija lemts, un tad, kad viņš jau bija vecs krietni pāri trīsdesmit, saņēmis cirtienu pa roku. Brūce bija pūžņojusi tik traki, ka roka atmiruši pati. Donals Nojs iestājās Naktssardzē tikai tad, kad kļuva par kropli un viņa dzīve jau bija galā.

-   Jā, uz mūžu, Nojs sacīja. Uz garu mūžu vai īsu tas atkarīgs no tevis, Sniedziņ. Ja staigāsi pa šādu ceļu, tad kāds no brāļiem tev vienu nakti pārgriezīs rīkli.

-   Tie nav mani brāļi, Džons atcirta. Viņi mani ienīst, jo es esmu labāks par viņiem.

-    Nē. Viņi ienīst tevi tāpēc, ka tu izturies tā, it kā būtu labāks par viņiem. Skatoties uz tevi, viņi redz pilī augušu bastardu, kurš uzskata sevi par kundziņu. Ieroču meistars pieliecās tuvāk. Tu neesi nekāds kundziņš, atceries to. Tu esi Sniegs nevis Stārks. Tu esi lecīgs bastards.

-    Lecīgs? Džons gandrīz aizrijās, dzirdot šo vārdu. Apvainojums likās tik netaisnīgs, ka aizrāva viņam elpu. Viņi taču uzbruka man četri pret vienu.

-   Visi četri, kurus tu pazemoji pagalmā. Četri, kuri, iespējams, baidās no tevis. Es redzēju, kā tu cīnies. Tev šajās cīņās vairs nav jāmācās ja tev būtu īsts zobens, viņi jau sen būtu beigti. To zini tu, to zinu es, un to zina viņi. Tu viņiem neatstāj nekādu cerību, tu viņus apkauno. Vai tu ar to lepojies?

Džons vilcinājās ar atbildi. Viņš tiešām lepojās ar to, ka bija pievārējis uzbrucējus. Un kāpēc gan ne? Taču ieroču meistars runāja citādi tā, it kā viņš būtu izdarījis kaut ko sliktu.

-   Viņi visi ir vecāki par mani, Džons mēģināja aizstāvēties.

-    Vecāki, lielāki un spēcīgāki tā ir taisnība. Bet varu saderēt, ka Ziemmalas ieroču meistars tev iemācīja cīnīties arī ar vīriem, kas lielāki par tevi. Kas viņš ir? Kāds vecs bruņinieks?

-   Sīrs Rodrīks Kasels, piesardzīgi atbildēja Džons. Jautājumā slēpās lamatas, un tagad tās droši vien sacirtās.

Donals Nojs pieliecās vēl tuvāk Džona sejai.

-    Un tagad padomā, puis. Neviens no tiem zeņķiem nekad pirms sīra Elisera nebija redzējis īstu ieroču meistaru.Viņu tēvi bija zemnieki, važoņi, malumednieki, kalēji, rūdas racēji vai galeru airētāji. Visas zināšanas par cīnīšanos viņi ir ieguvuši kaut kur starp kuģu klājiem vai Senpilsētas un Lanisportas alejās, ceļmalas bordeļos vai krogos uz karaļceļa. Var jau būt, ka viņi šad tad ir pavicinājušies ar nūjām, bet varu tev apzvērēt, ka neviens no viņiem divdesmit gadu vecumā nav bijis tik bagāts, lai nopirktu pats savu zobenu. Nojs drūmi raudzījās uz Džonu. Un kā tu tagad izgaršo savas uzvaras, valdniek Sniedziņ?

-    Nesauciet mani tā! Džons atcirta, taču dusmas bija zaudējušas savu spēku. Viņš pēkšņi bija sakaunējies un jutās vainīgs. Es nekad… es nedomāju…

-    Labāk sāc domāt, Nojs ieteica. Vai nu domā, vai guli ar dunci zem spilvena. Un tagad ej.

Kad Džons izgāja no arsenāla, bija gandrīz jau pusdienlaiks. Cauri mākoņiem bija izlauzusies saule. Viņš uzgrieza tai muguru un pacēla skatienu uz Mūri, kas saules gaismā mirdzēja kā zils kristāls. Pat pēc visām šeit pavadītajām nedēļām Mūra izskats vien izsauca puisim drebuļus. Gadsimtiem ilgi vēja pūstās smiltis bija sēdušās uz tā un noklājušas Mūri kā ar glazūru, tāpēc tas bieži vien izskatījās tikpat pelēks kā nomākušās debesis… Bet kad to skaidrā dienā apspīdēja saule, tas gaismā atdzīvojās un mirdzēja kā fantastiska zili balta klints, kas aizsedz pusi debess.

Mūris bija lielākā būve, kādu jebkad uzcēlušas cilvēka rokas, Bendžens Stārks Džonam teica, kad viņi vēl jāja pa karaļceļu un pirmo reizi tālumā ieraudzīja Mūra aprises. "Un bez šaubām visnelietderīgākā," smīnēdams piebilda Tīrions Lanisters, bet pat Velnēns apklusa, kad viņi piejāja tuvāk. Mūris bija redzams jūdzēm tālu, tas kā pelēkzila līnija stiepās ziemeļos gar apvārsni, aizsniegdamies tālāk uz austrumiem un rietumiem, bet tad izgaisa tālumā neaptverams un vienots. Likās, ka Mūris saka: te ir pasaules mala.

Kad viņi beidzot ieraudzīja Melno pili, tās koka nocietinājumi un akmens torņi izskatījās kā saujiņa rotaļu klucīšu, kas izmētāti sniegā pie milzīgās ledus sienas. Senais melno brāļu cietoksnis nepavisam nelīdzinājās Ziemmalai un nemaz nebija īsta pils. Tā kā nebija sienu, tad arī nebija ko aizsargāt ne no dienvidiem, ne austrumiem, ne rietumiem. Naktssardzi interesēja vienīgi ziemeļi, un ziemeļos slējās Mūris. Tas bija apmēram septiņsimt pēdu augsts trīs reizes augstāks par visaugstāko cietokšņa torni. Tēvocis stāstīja, ka Mūra augšējā mala esot tik plata, ka uz tās ducis vīru varot cīnīties plecu pie pleca. Milzīgu katapultu un koka paceļamo krānu aprises vīdēja kā lielu putnu skeleti, bet starp tiem kā skudriņas rāpoja vīri melnā.

Stāvot pie arsenāla un raugoties augšup, Džons jutās gandrīz tikpat nomākts kā tajā dienā, kad no karaļceļa Mūri bija ieraudzījis pirmo reizi. Mūris tieši tāds arī bija. Brīžiem viņš piemirsa par Mūri tāpat, kā cilvēki mēdz piemirst par debesīm virs galvas vai zemi zem kājām, taču citās reizēs šķita, ka pasaulē nekas cits vairs neeksistē. Tas bija vecāks par septiņām valstībām, un Džonam reiba galva, vien skatoties uz Mūri. Viņam likās, ka milzīgais ledus apjoms spiež viņu pašu pie zemes tā, it kā grasītos apgāzties. Džons saprata, ka, ja reiz Mūris apgāzīsies, apgāzīsies arī visa pasaule.

-   Vai prāto, kas atrodas aiz Mūra? pazīstama balss iejautājās.

Džons palūkojās apkārt.

-   Lanister! Es neredzēju… tas ir, es domāju, ka esmu šeit viens.

Tīrions Lanisters bija ietinies tik daudzās kažokādās, ka atgādināja

mazu lācēnu.

-    Cilvēks var daudz ko pateikt, ja viņu pārsteidz negaidot nekad nevar paredzēt, ko tādās reizēs iespējams uzzināt.

-   No manis tu neuzzināsi neko, Džons sacīja.

Kopš ierašanās pie Mūra viņam reti bija gadījies redzēt punduri. Tīrions Lanisters kā jau karalienes brālis bija Naktssardzes goda viesis. Komandieris viņu bija izmitinājis tā saucamajā Karaļa tornī, lai gan neviens karalis Mūri nebija apraudzījis jau simt gadu. Lanisters ieturējās pie paša Mormonta galda, dienas pavadīja, pētīdams Mūri, bet naktis spēlēdams kauliņus un dzerdams kopā ar sīru Eliseru, Bovenu Māršu un citiem augstiem virsniekiem.

-   Es gan mācos no visa, ko redzu. Mazais vīrelis norādīja uz Mūri ar melnu, zarainu spieķi. Kā jau teicu… diez kāpēc tas tā ir: ja viens uzceļ sienu, tad otram noteikti jāzina, kas atrodas otrā pusē? Viņš pielieca galvu un uzlūkoja Džonu ar savām jocīgajām, atšķirīgajām acīm. Tu taču arī gribi zināt, kas ir otrā pusē, vai ne?

-   Nekā īpaša tur nav, Džons atteica. Viņš gribēja kopā ar Bendženu Stārku doties reidos pa Apsēsto mežu un izzināt tā noslēpumus, gribēja cīnīties ar Mensa Raidera mežoņiem un sargāt karaļvalsti no svešajiem, tomēr labāk bija neizteikties par savām vēlmēm. Izlūki saka, ka tur ir tikai meži, kalni un sasaluši ezeri, daudz sniega un ledus.

-   Kā arī grumkini un gnomi, Tīrions piebilda. Viņus mēs aizmirst nevaram, valdniek Sniedziņ. Kādēļ gan citādi būtu jābūvē tik milzīgs Mūris?

-   Nesauc mani par valdnieku Sniedziņu.

Punduris sarauca uzacis.

-   Vai tev labāk patiktu, ja tevi sauktu par Velnēnu? Liec cilvēkiem nojaust, ka vārdi tevi var sāpināt, un tu nemūžam netiksi vaļā no ņirgām. Ja cilvēki vēlas tev piešķirt vārdu, ļauj viņiem to darīt un pieņem to. Tad viņi tevi ar to vairs nespēs aizskart. Viņš pavicināja spieķi. Nāc līdzi, kopējā zālē šobrīd pasniedz kaut kādu draņķīgu vārījumu, bet es labprāt ieēstu ko karstu.

Džons arī bija izsalcis, tāpēc, palēninājis soli, lai pielāgotos pundura neveiklajai, grīļīgajai gaitai, devās līdzi Lanisteram. Vējš pieņēmās spēkā, un viņi dzirdēja, kā vecās koka būves visapkārt krakšķ, bet kaut kur tālumā pret loga rāmi sitās smags, sen visu aizmirsts slēģis. Netālu no viņiem ar trulu būkšķi no jumta nokrita sniega kupena.

-   Neredzu tavu vilku, Lanisters ierunājās.

-    Kamēr vingrināmies, es viņu piesienu austrumu staļļos, lai neviens viņu netraucē. Pārējā laikā viņš ir kopā ar mani. Mana celle ir Hārdina tornī.

-   Vai tas ir tas tornis ar sabrukušo mūra izrobojumu? Kam pagalmā blakus pieslējies ieplaisājušais akmens gluži kā mūsu cildenais karalis Roberts, kad viņš visu nakti dzēris? Man šķita ka visas tās būves jau sen ir pamestas.

Džons paraustīja plecus.

-    Nevienam te nav svarīgi, kur gulēt. Vairums veco torņu ir tukši, vari izvēlēties, kuru celli vien gribi. Savulaik Melnajā pilī uzturējās pieci tūkstoši cīnītāju ar visiem zirgiem, kalpotājiem un ieročiem. Tagad te mitinās desmitā daļa, un pils celtnes jau sāk brukt kopā.

Tīriona Lanistera smiekli kūpēja aukstajā gaisā.

-   Jāatceras pateikt tavam tēvam, lai arestē tā pavairāk mūrnieku, kamēr tavs tornis vēl nav sabrucis pavisam.

Džons saklausīja izsmieklu šajos vārdos, taču nebija jēgas noliegt patiesību. Naktssardzes vajadzībām pie Mūra bija uzbūvēti deviņpadsmit lieli cietokšņi, bet tikai trīs no tiem apdzīvoti: Austrumsardzes tornis pelēkā, vēja izpūstā krastmalā, Ēnu tornis pie pašiem kalniem, kur beidzās Mūris, un Melnā pils karaļceļa galā. Pārējie cietokšņi sen bija pamesti un tukši, tur tagad caur logu ailām svilpoja vējš, bet pa gaiteņiem klīda mirušo gari.

-   Man labāk patīk būt pašam par sevi, Džons stūrgalvīgi atbildēja. Visi pārējie baidās no spokiem.

-   Prātīgi puiši, Lanisters atzina un mainīja sarunas tēmu. Runā, ka tavs tēvocis ir prom pārāk ilgi.

Džons atcerējās, ko viņš dusmās bija vēlējies, un iztēlē iedomājās ainu, kā Bendžens Stārks beigts guļ sniegā, tāpēc tūdaļ aizgrieza galvu. Punduris spēja vai lasīt domas, tāpēc Džons negribēja, lai tas viņa acīs saskata vainas apziņu.

-    Viņš teica, ka būšot atpakaļ uz manu vārda dienu, puisis atzina. Viņa vārda diena pavisam neievērota bija atnākusi un aizgājusi jau pirms divām nedēļām. Viņi meklē sīru Veimāru Roisu, viņa tēvs ir valdnieka Arīna karognesis. Tēvocis Bendžens teica, ka viņi varot aizklīst meklējumos pat līdz Ēnu tornim tas ir kalnos.

-   Esmu dzirdējis, ka pēdējā laikā pazuduši daudzi labi izlūki, Lanisters sacīja, kad viņi bija jau pie kopējās zāles sliekšņa. Viņš smaidīdams atvēra durvis. Varbūt grumkini šogad ir dikti izsalkuši?

Plašā zāle bija vēsa, neraugoties uz to, ka pašā centrā bija iekurta uguns. Pie griestu sijām ligzdas bija savijušas vārnas. Klausoties to ķērcienos, Džons paņēma no dienas pavāra rokām bļodu ar sautējumu un kanci rupjmaizes. Grens, Tods un vēl daži puiši sēdēja uz sola, kas atradās vistuvāk ugunij, smējās un piesmakušās balsīs lādēja cits citu. Džons brīdi viņus domīgi vēroja, bet tad apsēdās pašā zāles galā, lai būtu tālāk no citiem ēdājiem.

Tīrions Lanisters nosēdās viņam pretī un ar aizdomām paostīja sautējumu.

-    Miežu putraimi, sīpoli, burkāni, viņš burkšķēja. Kāds varētu pateikt pavāriem, ka rāceņi nav gaļa.

-   Tas ir jēra gaļas sautējums. Džons novilka cimdus un sildīja rokas garaiņos, kas nāca no bļodas. No smaržas mutē saskrēja siekalas.

-   Sniegs! Džons pazina Elisera Torņa balsi, taču šoreiz tajā ieskanējās savāda nots, kuru viņš nebija pamanījis iepriekš. Komandieris grib tevi redzēt tūlīt pat.

Pirmajā mirklī Džons pārbijās tā, ka nespēja pakustēties. Kāpēc lai komandieris gribētu viņu redzēt? Viņi būs kaut ko uzzinājuši par Bendženu, puisis izmisis nodomāja. Tēvocis droši vien ir miris viņa vīzija būs piepildījusies.

-   Vai viņš grib ko teikt par manu tēvoci? Džons izmocīja. Vai viņš ir atgriezies sveiks un vesels?

-    Komandieris nav pieradis gaidīt, sīrs Elisers atbildēja. Un es neesmu pieradis, ka bastardi apspriež manas komandas.

Tīrions Lanisters atstūma solu un piecēlās.

-   Izbeidz, Torn, tu biedē puisi.

-   Nebāz degunu, kur nevajag, Lanister. Te vispār nav tava īstā vieta.

-   Toties mana vieta ir galmā, punduris smaidīdams atsaucās. Man atliek pačukstēt pāris vārdu pareizajā ausī, un tu būsi mironis, pirms vēl pagūsi apmācīt kārtējo audzēkni. Un tagad pasaki Sniegam, kāpēc Vecais Lācis grib viņu redzēt. Vai runa ir par viņa tēvoci?

-   Nē, sīrs Elisers atbildēja. Pavisam cita lieta. Šorīt no Ziemmalas atlidoja putns ar vēsti par viņa brāli. Un tūdaļ pats sevi palaboja: Pusbrāli.

-   Brens, Džons noelsās un pietrūkās kājās. Kaut kas ir atgadījies ar Brenu.

Tīrions Lanisters uzlika plaukstu puisim uz rokas.

-   Džon, viņš noteica, man ļoti žēl.

Džons tikko dzirdēja, ko viņš saka. Nokratīja Tīriona roku, un teciņus aizsteidzās pa zāli. Pie durvīm viņš jau bija sācis skriet. Puisis brāzās pie komandiera, nesdams sev līdzi veca sniega vērpetes. Kad sargi palaida viņu garām, jauneklis uz torņa kāpnēm lēca pa vairākiem pakāpieniem uzreiz. Kad Džons nonāca pie komandiera, viņa zābaki jau bija izmirkuši, bet pats puisis plati ieplestām acīm elsa vien.

-   Brens, viņš teica, Kādas ziņas par Brenu?

Naktssardzes komandieris Džeors Mormonts bija skarbs, vecs vīrs ar milzīgu pliku pauri un izspūrušu sirmu bārdu. Uz komandiera rokas sēdēja krauklis, bet ar otru roku viņš to baroja ar izlobītiem graudiem.

-   Man teica, ka varu ļaut ziņu izlasīt tev pašam.

Viņš nokratīja putnu no rokas, un krauklis, iepletis spārnus, aizlaidās pie loga, apsēdās uz palodzes un noskatījās, kā Mormonts izņem no jostas papīra tīstoklīti un pasniedz to Džonam.

-   Graudus, krauklis ieķērcās piesmakušā balsī. Graudus, graudus!

Džons baltajā, salauztajā vaska zīmogā ar pirkstu sataustīja dižvilka

siluetu un pazina Roba rokrakstu, taču burti acu priekšā izplūda. Puisis aptvēra, ka ir sācis raudāt. Bet tad cauri asarām viņš saprata izlasīto vārdu jēgu un pacēla galvu.

-   Viņš ir pamodies, Džons sacīja. Dievi viņu ir atdevuši dzīvei.

-   Jā, bet sakropļotu, Mormonts piebilda. Man žēl, puis. Izlasi visu vēstuli.

Jauneklis lasīja vārdus, bet tie nebija saprotami. Nekas nebija saprotams. Brens dzīvos.

-   Mans brālis dzīvos, viņš teica Mormontam.

Komandieris nogrozīja galvu, pagrāba sauju graudu un uzsvilpa. Krauklis uzlidoja viņam uz pleca un ieķērcās:

-   Dzīvos! Dzīvos!

Džons, smaidīdams pa visu seju, ar Roba vēstuli rokā skrēja lejup pa kāpnēm.

-   Mans brālis dzīvos! viņš paziņoja sargiem, un tie abi saskatījās.

Puisis joza atpakaļ uz kopējo zāli, kur Tīrions Lanisters beidza mieloties. Viņš satvēra vīreli rokās, pacēla gaisā un grieza sev riņķī.

-   Brens dzīvos! jauneklis gavilēja.

Lanisters izskatījās pārsteigts. Džons nolika punduri zemē un iespieda viņam rokās papīra tīstokli.

-   Izlasi, viņš teica.

Ari pārējie ēdāji sapulcējās apkārt un ar interesi vēroja notiekošo. Džons pāris pēdas tālāk pamanīja Grenu.

Ap vienu roku viņam bija biezs vilnas auduma pārsējs. Grens jutās neērti, bet nepavisam neizskatījās draudīgs. Džons piegāja pie dienesta biedra. Grens pakāpās atpakaļ un pacēla rokas.

-   Nenāc man klāt, bastard!

Džons viņam uzsmaidīja.

-   Atvaino, ka sasitu tev roku. Robs reiz pret mani izmantoja to pašu paņēmienu, tikai ar koka zobenu. Sāpēja kā ellē, bet tev droši vien sāpēja vēl vairāk. Ja vēlies, varu tev iemācīt, kā šo sitienu atvairīt.

To padzirdēja Elisers Torns.

-    Valdnieks Sniedziņš vēlas ieņemt manu vietu, viņš iespurdzās. Es drīzāk iemācīšu vilkam stāvēt uz galvas nekā tu šim sumbram rīkoties ar zobenu.

-   Pieņemu derības, sīr Eliser, Džons atsaucās. Es gribētu redzēt, kā Spoks stāv uz galvas.

Džons dzirdēja, kā Grens pārsteigts ierauj elpu krūtīs. Iestājās klusums.

Tad ieķiķinājās Tīrions Lanisters, viņam pievienojās vēl trīs melnie brāļi, kas turpat netālu sēdēja pie galda. Smiekli ātri izplatījās pa zāli, un arī pavāri smējās līdzi. Pie sijām sarosījās putni, un beigu beigās iespurdzās arī Grens.

Sīrs Elisers nenolaida no Džona ne acu. Viņa seja satumsa, bet roka sažņaudza zobena rokturi.

-   Tā bija milzīga kļūda, valdniek Sniedziņ, viņš skābi noteica īstā ienaidnieka tonī.

EDARDS

Edārds Stārks iejāja pa Sarkanās pils milzīgajiem bronzas vārtiem drūms, noguris, izsalcis un nokaitināts. Viņš, vēl zirgā sēdēdams, sapņoja par izmērcēšanos karstā vannā, vistas cepeti un pēļu gultu, bet tad karaļa namzinis atnesa vēsti, ka dižmestrs Pīsels steidzami sasaucot mazās padomes sēdi. Karaļa labās rokas klātbūtne bija nepieciešama, tiklīdz tas viņam būtu ērti.

-   Visērtāk man būtu rīt, Neds izmeta, kāpdams ārā no segliem.

Namzinis zemu paklanījās.

-  Tādā gadījumā es padomniekiem nodošu jūsu atvainošanos, kungs.

-   Nē, nolādēts, Neds atbildēja. Nebūtu prātīgi aizvainot padomes locekļus, pirms viņš vispār ķēries pie darba. Es aiziešu. Tikai dodiet man mazliet laika, lai pārģērbtos nedaudz cienījamākās drānās.

-   Jā, kungs, namzinis atbildēja. Mēs jums esam sarūpējuši valdnieka Arīna bijušos kambarus Labās rokas tornī, ja tas jūs apmierina. Es aiznesīšu jūsu mantas uz turieni.

-   Sirsnīgi pateicos, Neds atcirta, vilkdams nost jājamos cimdus un bāzdams tos aiz jostas. Visa pārējā iedzīve vēl ratos brauca cauri vārtiem viņam nopakaļ. Neds ieraudzīja pats savu namzini Veijonu Pūlu un pasauca viņu pie sevis. Rādās, ka steidzami esmu nepieciešams padomei. Pielūko, lai manas meitas spēj atrast savas guļamistabas, un pasaki Džorijam, lai viņš tās izvadā. Un Ārija lai sēž savā istabā. Pūls palocīja galvu, un Neds pagriezās pret karaļa namzini. Mani rati vēl pūlas izbraukt cauri pilsētai, tāpēc man vajadzēs pieklājīgas drēbes.

-   Ar lielāko prieku sagādāšu, namzinis atbildēja.

Kad Neds, pārguris līdz nāvei un ieģērbies svešās drēbēs, iesoļoja padomes zālē, četri padomes locekļi viņu jau gaidīja.

Telpa bija bagātīgi mēbelēta. Grīdu klāja nevis meldru pītenis, bet gan Mīras paklāji, un kaktā uz aizslietņa, kas bija sagādāts Vasaras salās, vīdēja simtiem iegrebtu un košās krāsās izkrāsotu pasakainu zvēru. Pie sienām karājās gobelēni no Norvosas, Kohoras un Līsas, bet durvis sargāja divas Valīrijas sfinksas, kuru melnajās marmora sejās mirdzēja pulētu granātu acis.

Tiklīdz Neds iegāja pa durvīm, viņu uzrunāja padomnieks, kuru viņš necieta visvairāk einuhs Varīss.

-    Valdniek Stārk, man bija ļoti žēl dzirdēt par starpgadījumiem uz lielceļa. Mēs visi gājām uz septu, lai iedegtu sveces par princi Džofreju.

Viņa roka uz Neda piedurknes atstāja pūdera pēdas, bet pats viņš oda tik derdzīgi saldi kā puķes uz kapa.

-    Dievi jūs ir uzklausījuši, Neds vēsi, tomēr pieklājīgi atbildēja. Princis pieņemas spēkā dienu no dienas.

Viņš atbrīvojās no einuha tvēriena un piegāja pie valdnieka Renlija, kurš, stāvēdams pie aizslietņa, sarunājās ar maza auguma vīrieti, kas varēja būt vienīgi Īkstītis. Renlijam bija tikai astoņi gadi, kad Roberts izcīnīja troni, taču tagad viņš bija izaudzis par vīru, kas Neda acīs bija ārkārtīgi līdzīgs brālim. Ieraugot Renliju, Nedam likās, ka laiks nekur nav aizskrējis un viņa priekšā stāv Roberts, kurš tikko uzvarējis kaujā pie Trejžubures.

-    Kā redzu, esat ieradies sveiks un vesels, valdniek Stārk? Renlijs pirmais ierunājās.

-   Jūs arī, Neds atsaucās. Atvainojiet, bet reizēm jūs izskatāties tā, it kā būtu brāļa Roberta kopija.

-   Bāla kopija, Renlijs paraustīja plecus.

-   Turklāt daudz labāk ģērbusies, Īkstītis iestarpināja. Valdnieks Renlijs tērē daudz vairāk naudas apģērbam nekā galma dāmas.

Un tā bija taisnība. Renlijs bija ģērbies zaļa samta tērpā, kas rotāts ar duci zelta briežu. Zeltaino apmetni, kas nevērīgi bija pārmests pār plecu, kopā saturēja smaragda saspraude.

-    Ir arī ļaunāki noziegumi, Renlijs iesmējās. Piemēram, tas, kā ģērbies tu.

Īkstītis palaida zobgalību gar ausīm un uzlūkoja Nedu ar tādu smaidu sejā, kas robežojās ar nekaunību.

-   Jau gadiem ilgi gaidu tikšanos ar jums, valdniek Stārk. Nešaubos, ka Ketlīnas kundze par mani ir stāstījusi.

-   Ir stāstījusi, Neds ledaini atbildēja. Uzpūtīgā piepilde viņu aizskāra. Kā noprotu, jūs bijāt pazīstams arī ar manu brāli Brendonu.

Renlijs Barateons iesmējās, bet Varīss pienāca tuvāk, lai noklausītos sarunu.

-    Iespējams, pat pārāk labi, Īkstītis atteica. Es vēl arvien nēsāju viņa cieņas apliecinājumu. Vai Brendons arī tika stāstījis par mani?

-   Bieži un visai karstasinīgi, Neds atbildēja, cerēdams, ka ar to šo sarunu varētu beigt. Viņam nebija pacietības turpināt spēli un vārdu divcīņu.

-   Man likās, ka karstasinība nav Stārku garā, Īkstītis iebilda. Te, dienvidos, visi uzskata, ka jūs esat no ledus un kūstat, kad atjājat tālāk par Kaklu.

-   Es tik drīz izkust negrasos, valdniek Bailiš. Ar to varat rēķināties. Neds piegāja pie padomes un galda un ierunājās: Dižmestr Pīsel, ceru, ka jums ir laba veselība?

Dižmestrs, sēdēdams savā lielajā krēslā galda galā, pieklājīgi pasmaidīja.

-    Pietiekami laba cilvēkam manos gados, viņš atbildēja. Tomēr ātri nogurstu. Sirmas matu šķipsnas nokarājās gar lielo, kailo pieri un laipno seju. Viņa mestra apkakle nebija vienkāršs metāla veidojums, kādu nēsāja Lūvins. Tā bija veidota no diviem dučiem smagu ķēžu, kas savijās sarežģītā kaklarotā no zoda līdz pat krūtīm. Ķēžu posmi bija izkalti no visiem zināmajiem metāliem melnās dzelzs un sarkanā zelta, no spožā vara un pelēkā svina, no tērauda, alvas un sudraba, no misiņa, bronzas un platīna. Metāla rota bija izgreznota ar granātiem, ametistiem un melnajām pērlēm, šur tur iestrādāts arī kāds smaragds un rubīns. Varbūt mēs varētu sākt sapulci, dižmestrs ieminējās. Baidos, ka aizmigšu, ja kavēsimies vēl ilgāk.

-   Kā vēlaties. Ar pagalvī izšūto Barateonu kronēto zelta briedi greznotais Karaļa krēsls pie galda bija brīvs, bet Neds ieņēma vietu tam blakus, kā jau karaļa labajai lokai pieklājas. Valdnieki, viņš oficiāli uzrunāja sēdes dalībniekus, atvainojos, ka liku jums gaidīt.

-   Jūs esat karaļa labā roka, Varīss iebilda. Esam gatavi pakalpot, valdniek Stārk.

Kad pārējie sāka ieņemt savas ierastās vietas, Edards Stārks aptvēra, ka viņš neiederas ne šajā telpā, ne starp šiem cilvēkiem. Viņš atcerējās, ko Roberts bija teicis Ziemmalas pazemes kapenēs: "Man apkārt ir liekuļi un stulbeņi". Neds vēroja padomes locekļus un prātoja, kurš varētu būt liekulis un kurš muļķis, un drīz vien aplēsa iespējamo atbildi.

-   Mēs esam tikai pieci, viņš aizrādīja.

-    Valdnieks Staniss devās uz Pūķakmeni drīz pēc tam, kad karalis aizbrauca uz ziemeļiem, Varīss paskaidroja. Bet mūsu galantais sīrs Baristens, bez šaubām, auļo pilsētas ielās blakus karalim, kā jau pieklājas Karaļsardzes komandierim.

-   Varbūt mums vajadzētu pagaidīt sīru Baristenu un karali, Neds ierosināja.

Renlijs Barateons skaļi iesmējās.

-   Ja mēs gaidīsim, kamēr mans brālis pagodinās mūs ar savu klātbūtni, tad tā būs ļoti gara sēde.

-   Mūsu karalim Robertam ir daudz rūpju, Varīss sacīja. Sīkas lietas viņš uztic mums, un mēs atvieglojam viņa nastu.

-   Valdnieks Varīss ar to gribēja teikt, ka naudas, ražas un tiesas lietas manu karalisko brāli garlaiko līdz sāpēm, valdnieks Renlijs piemetināja. Tāpēc pār valsti esam spiesti valdīt mēs. Laiku pa laikam viņš mums atsūta kādu norādījumu. Viņš izvilka no piedurknes cieši sarullētu papīra tīstokli un nolika to uz galda. Šorīt viņš pavēlēja man pilnos auļos jāt uz priekšu un likt, lai dižmestrs Pīsels nekavējoties sasauc padomi. Viņam ir rīkojums, kas jāizpilda nekavējoties.

Īkstītis pasmaidīja un pasniedza papīru Nedam. Uz tīstokļa bija karaliskais zīmogs. Neds ar īkšķa galu atlauza vasku un nogludināja vēstuli, lai izlasītu steidzamo karaļa pavēli, taču lasot viņu pārņēma izbrīns. Vai Roberta untumiem tiešām nebija ne gala, ne malas? Turklāt izpildīt šādus rīkojumus viņa vārdā nozīmēja kaisīt sev sāli brūcēs.

-   Augstie dievi, viņš sodījās.

-   Valdnieks Edards ar to gribēja sacīt, Renlijs paziņoja, ka gaišība karalis mums uzdod sarīkot turnīru par godu viņa iecelšanai par karaļa labo roku.

-   Cik? strupi noprasīja Īkstītis.

Neds atbildi izlasīja vēstulē.

-    Čempionam pienākas četrdesmit tūkstoši zelta pūķu. Divdesmit tūkstoši otrās vietas ieguvējam, vēl divdesmit tūkstoši uzvarētājam tuvcīņā un desmit tūkstoši uzvarētājam loka šaušanā.

-    Deviņdesmit tūkstoši zelta gabalu, Īkstītis nopūtās. Neskaitot pārējos izdevumus. Roberts grib sarīkot greznas dzīres. Tas nozīmē nolīgt pavārus, galdniekus, kalpones, dziesminiekus, žonglierus, ākstus…

-   Ākstu mums tāpat pietiek, Renlijs izmeta.

Dižmestrs Pīsels palūkojās uz Īkstīti un noprasīja:

-   Vai valsts kase var atļauties tādus izdevumus?

-    Par kādu kasi jūs runājat? Īkstītis šķību muti atbildēja. Aiztaupiet šo savu muļķību citai reizei, dižmestr. Jūs tikpat labi kā es zināt, ka valsts kase jau gadiem ilgi stāv tukša. Būšu spiests naudu aizņemties, bet gan jau Lanisteri būs dāsni. Šobrīd mēs valdniekam Tīvinam esam parādā trīs miljonus, tāpēc kas gan ir vēl nieka simt tūkstoši.

Neds bija satriekts.

-    Tātad jūs apgalvojat, ka kronim ir trīs miljonus zelta gabalu liels parāds?

-   Kronim ir vairāk nekā sešus miljonus zelta gabalu liels parāds, valdniek Stārk. Lielāko daļu no tā esam parādā Lanisteriem, taču esam aizņēmušies arī no valdnieka Tīreļa, Brāvosas Dzelzs bankas un vairākiem Tīrošas tirdzniecības karteļiem. Pavisam nesen biju spiests aizņemties no ticības kalpiem augstais septons plēš vēl lielākus procentus nekā Dornišas zivju tirgoņi.

Nedu pārņēma šausmas.

-   Airīss Tārgārjens atstāja kasi pilnu ar zeltu. Kā jūs varējāt pieļaut, ka tā tiek iztukšota?

Īkstītis paraustīja plecus.

-   Kases pārzinis meklē naudu, bet karalis ar savu labo roku to tērē.

-   Nekad neticēšu, ka Džons Arīns ļāva Robertam izputināt karaļvalsti, Neds iekarsa.

Dižmestrs Pīsels, ķēdēm žvadzot, nogrozīja pliko pakausi.

-   Valdnieks Arīns bija apdomīgs vīrs, bet baidos, ka gaišība karalis ne vienmēr uzklausīja savu prātīgo padomnieku.

-   Manam karaliskajam brālim patīk turnīri un dzīres, Renlijs Barateons sacīja. Turklāt viņam riebjas skaitīt sīknaudu, kā pats izsakās.

-   Es ar gaišību aprunāšos, Neds apsolīja. Turnīrs ir pārmērība, ko karaļvalsts nevar atļauties.

-   Varat runāt ar viņu, ja vēlaties, Renlijs noteica, bet mēs labāk plānosim dzīres.

-    Citu dienu, Neds noskaldīja un, spriežot pēc skatieniem, ar kādiem viņu apveltīja padomes locekļi, pārāk asi. Stārkam vajadzēja atcerēties, ka viņš vairs neatrodas Ziemmalā, kur par viņu augstāks bija tikai karalis. Šeit viņš bija tikai pirmais starp pārējiem. Atvainojiet, valdnieki, viņš kļuva pielaidīgāks. Esmu noguris. Pārtrauksim šodienas sēdi un atsāksim to, tiklīdz būsim atpūtušies.

Neds negaidīja piekrišanu šim priekšlikumam. Viņš vienkārši piecēlās, pamāja visiem ar galvu un devās uz durvīm.

Rati un jātnieki vēl tikai virzījās cauri pils vārtiem, bet pagalms jau pamazām pārvērtās par dubļu jūru, kurā maisījās zirgi un klaigājoši cilvēki. Neds uzzināja, ka karalis vēl neesot ieradies. Pēc nepatīkamā starpgadījuma pie Trejžubures Stārki ar visu savu iedzīvi bija jājuši krietnu gabalu pa priekšu galvenajai grupai, lai nošķirtos no Lanisteriem un neveicinātu liekas spriedzes rašanos. Neds Robertu tikpat kā nesatika. Tika melsts, ka viņš braucot karalienes braucammājā un biežāk esot piesūcies nekā skaidrā. Ja tā bija taisnība, tad viņš varēja būt atpalicis par vairākām stundām, taču tik un tā varēja ierasties ātrāk. Pietika Nedam paskatīties uz Sansu, lai viņā atkal sāktu plosīties niknums. Brauciena pēdējās divas nedēļas bija tīrais posts. Sansa visā vainoja Āriju un uzskatīja, ka bojā iet vajadzēja NImerijai. Izdzirdusi par to, kas noticis ar miesnieka dēlu, Ārija noslēdzās sevī. Sansa vakaros raudāja, līdz iemiga, Ārija caurām dienām, sevī iegrimusi, klusēja, bet Edards sapņoja par sasalušo elli, kas bija aiztaupīta Ziemmalas Stārkiem.

Viņš šķērsoja pagalmu, izgāja cauri nolaižamo vārtu arkai un gāja uz to pusi, kur, pēc viņa domām, atradās Labās Rokas tornis, bet pēkšņi viņa priekšā nostājās Īkstītis.

-   Tu ej nepareizā virzienā, Stārk. Nāc līdzi.

Brīdi saminstinājies, Neds sekoja. Īkstītis ieveda viņu kādā no torņiem, tad lejup pa kāpnēm, pāri nelielam pagalmiņam un tālāk pa vientulīgu gaiteni, kurā pie sienām kā sargi stāvēja tukši bruņutērpi. Tās bija Tārgārjenu relikvijas. Melnais tērauds ar pūķu zvīņām uz bruņucepurēm jau sen bija noputējis un aizmirsts.

-   Tas nu gan nav īstais ceļš uz maniem kambariem, Neds ieminējās.

-    Vai tad es teicu, ka ir? Es vedu tevi uz kazemātu, lai pāršķeltu tev rīkli un līķi iemūrētu sienā, Īkstītis ar neslēptu sarkasmu balsī atbildēja. Nav laika muļķoties, Stārk. Tevi gaida tava sieva.

-   Kādas spēlītes tu te spēlē, sīkais? Ketlīna ir Ziemmalā, simtiem līgu no šejienes.

-    Vai tiešām? Īkstīša pelēkzaļajās acīs atmirdzēja jautrība. Tādā gadījumā neticamā kārtā būs notikusi kāda iemiesošanās. Pēdējo reizi saku: nāc vai arī nenāc, un es viņu atstāšu sev.

īkstītis steidzās lejup pa pakāpieniem.

Neds piesardzīgi sekoja, prātodams, vai šai dienai vispār kādreiz pienāks vakars. Viņam riebās šādas spēlītes, taču viņš saprata, ka tās ir kā dienišķā maize tādiem cilvēkiem kā Īkstītis.

Kāpņu galā bija smagas, ar dzelzi apkaltas ozolkoka durvis. Petīrs

Bailišs pacēla aizbīdni un aicināja Nedu tālāk. Viņi izgāja ārā uz klinšainas kraujas, kas saulrieta gaismā slējās augstu virs upes.

-   Mēs izgājām no pils, Neds atzīmēja.

-   Tevi grūti piemānīt Stārk, Īkstītis pasmīnēja. Kas tev liek tā domāt saule vai debesis? Nāc līdzi. Klintī ir iecirsti pakāpieni. Pacenties nenokrist un nenosisties Ketlīnai tas nepatiks.

To teicis, viņš pārlēca pāri klints malai un kāpa lejā naski kā pērtiķis.

Neds mirkli pētīja kraujas malu un arī sāka kāpt lejā, taču daudz lēnāk. Pakāpieni patiešām bija iecirsti klintī, kā bija teicis īkstītis, taču tie bija sekli un no apakšas nepamanāmi, ja vien cilvēks nezināja, kur tie meklējami. Upe vijās tālu lejā reibinoši zemu. Neds kāpa, pagriezis seju pret klinti, un centās neskatīties lejup biežāk kā nepieciešams.

Kad Neds beidzot bija nokļuvis lejā un sasniedzis šauro dubļaino taku upes krastā, Īkstītis stāvēja, atspiedies pret klinti, un ēda ābolu, no kura bija palikusi gandrīz tikai serde.

-  Tu kļūsti vecs un lēns, Stārk, viņš noteica, iemezdams serdi ūdenī. Bet nav svarīgi tālāk mēs jāsim ar zirgiem.

Pie takas jau gaidīja divi zirgi. Neds iekāpa seglos un Īkstītim nopakaļ devās pa taku pilsētas virzienā.

Beigu beigās Bailišs savilka pavadu pie kāda necila trīsstāvu koka nama, kura logi vakara krēslā bija spilgti izgaismoti ar lampām. Pāri upei no ēkas aizplūda mūzikas skaņas un piesmakuši smiekli. Blakus durvīm smagā ķēdē karājās izrakstīta eļļas lampa sarkanas svina stikla puslodes formā.

Neds sadusmojies nolēca no zirga.

-   Tas taču ir bordelis, viņš satvēra īkstīti aiz pleca un pagrieza pret sevi. Tu mani vilki sev līdzi visu šo gabalu, lai atvestu uz bordeli?

-   Tur iekšā ir tava sieva, Īkstītis paziņoja.

Tas nu bija beidzamais apvainojums.

-   Brendons ar tevi apgājās pārāk laipni, Neds trieca vīreli pret sienu un, izvilcis dunci, pielika to pie Bailiša smailās bārdeles.

-  Ak kungs, nē, kāda sabijusies balss iesaucās. Viņš runā patiesību!

Nedam aiz muguras bija pakāpieni. Viņš apcirtās riņķī un ieraudzīja

vecu, sirmu vīru steidzamies uz viņu pusi. Vecais bija ģērbies rupja audekla tunikā, bet skrienot viņam zem zoda ļumēja izburbusi āda.

-  Tā nav tava darīšana, Neds iesāka, bet pēkšņi pazina nācēju. Viņš pārsteigts nolaida dunci. Sīr Rodrīk?

Rodrīks Kasels palocīja galvu.

-   Jūsu kundze gaida augšstāvā.

Neds bija apjucis.

-   Vai Ketlīna patiešām ir šeit? Un tas nav kāds no Īkstīša dīvainajiem jociņiem? Viņš iebāza dunci makstī.

-    Ja vien tā būtu, Stārk, Īkstītis noteica. Nāc līdzi un pacenties izskatīties mazliet izvirtis un mēģini nelīdzināties karaļa labajai rokai. Nebūtu vēlams, ja tevi kāds te pazītu. Varbūt garāmejot paspaidi kādām pāris dāmām pupus.

Viņi iegāja iekšā un nokļuva ļaužu pārpilnā viesu zālē, kur resns bābietis dziedāja piedauzīgu dziesmu, bet jaunas, glītas meičiņas lina krekliņos un zīda apmetņos spiedās pie mīlniekiem un mīcījās viņiem pa klēpi. Neviens nepievērsa Nedam ne mazāko uzmanību. Rodrīks palika gaidot lejā, kamēr Īkstītis uzveda Stārku trešajā stāvā un pa gaiteni aizvadīja līdz vajadzīgajām durvīm.

Istabā jau gaidīja Ketlīna. Ieraugot vīru, sieviete sāka raudāt un metās viņa apskāvienos.

-   Mana mīļā, Neds pārsteigts nočukstēja.

-  Ļoti labi, Īkstītis noteica, aizvērdams durvis. Tu tomēr viņu pazini.

-   Es jau baidījos, ka tu neatnāksi, Ketlīna čukstēja, glauzdamās Nedam pie krūtīm. Petīrs man visu izstāstīja par Āriju un jauno princi. Kā klājas manām meitenēm?

-   Abas bēdājas un niknojas, Neds atbildēja. Ketlīna, es nesaprotu ko tu dari Karaļa ostā? Kas ir noticis? Vai Brens? Vai viņš…

Stārkam pāri lūpām vēlās vārds "miris", taču viņš nespēja to pateikt.

-   Jā, esmu te Brena dēļ, bet ne tā, kā tu domā, Ketlīna sacīja.

Neds apjuka.

-   Kas tad ir noticis? Kāpēc esi te, mana mīļā? Un kas šī ir par vietu?

-   Tieši tas, kas tev šķiet, Īkstītis teica. tas ir bordelis. Vai varēji iedomāties piemērotāku vietu Ketlīnai Tūlijai? viņš pasmīnēja. Laimīgā kārtā šī iestāde pieder man, tāpēc visu bija iespējams viegli nokārtot. Man jau nu vismazāk gribētos, lai Lanisteri uzzina, ka Ketlīna atrodas Karaļa ostā.

-    Kāpēc? Neds jautāja. Bet tad viņš ieraudzīja, cik neveikli kustas Ketlīnas plaukstas, cik svaigas ir rētas un cik stīvi ir pirksti. Tu esi savainojusies. Viņš satvēra sievas plaukstas savējās un pagrieza uz augšu. Ak dievi, cik dziļas brūces… tās ir no zobena vai… kā tas atgadījās, mīļā?

Ketlīna izvilka dunci, ko bija slēpusi zem apmetņa, un ielika vīram rokā.

-   Šis asmens tika sūtīts pāršķelt Brena rīkli un nolaist viņam asinis.

Neds satrūkās.

-   Bet… kurš… kam tas būtu bijis vajadzīgs?

Ketlīna pielika viņam pirkstu pie lūpām.

-   Ļauj, es visu izstāstīšu, mīļais. Tā būs ātrāk. Klausies.

Stārks klausījās, un sieva viņam visu izstāstīja, sākot ar ugunsgrēku bibliotēkā un beidzot ar sargiem, Varīsu un Īkstīti. Kad Ketlīna bija beigusi, Edards Stārks kā noreibis apsēdās pie galda ar dunci rokās. Vilks bija izglābis Brenam dzīvību, viņš apstulbis domāja. Ko Džons toreiz teica, kad atrada vilcēnus sniegā? Jūsu bērniem jādabū šie kucēni, kungs. Un viņš bija nokāvis Sansas vilku kādēļ, nolāpīts? Vai viņš tagad juta vainas apziņu? Bailes? Ja tos vilkus bija sūtījuši dievi, tad ko gan viņš bija izdarījis?

Negribīgi Neds piespieda sevi padomāt par dunci un notikumu jēgu.

-   Velnēna duncis, viņš atkārtoja.

Jēgas tam nebija nekādas. Viņš aptvēra gludo pūķakaula rokturi, iecirta asmeni galdā un juta, kā tas iegraužas cietajā kokā. Duncis šūpojās viņa acu priekšā kā izsmiekls.

-   Kāpēc lai Tīrions Lanisters gribētu Brena nāvi? Zēns nevienam nav nodarījis neko ļaunu.

-   Vai jums, Stārkiem, izņemot sniegu, nekā cita nav starp ausīm? Īkstītis noprasīja. Velnēns nekad nebūtu rīkojies vienatnē.

Neds piecēlās un sāka soļot pa istabu.

-   Ja nu sava loma ir karalienei vai, lai dievi piedod, pašam karalim… nē, es tam neticu. Tikko pateicis šos vārdus, viņš atcerējās salto rītu ielejā un Roberta vēlmi sūtīt algotus slepkavas, lai nogalinātu Tārgārjenu princesi. Viņš atcerējās Rīgera mazo dēlēnu, sarkanās ķeskas, kas bija palikušas pāri no viņa galvaskausa un to, kā karalis novērsās tieši tāpat kā viņš pavisam nesen bija novērsies Dārija apmeklētāju zālē. Viņam ausīs vēl arvien skanēja Sansas lūgšanās tāpat reiz bija lūgusies Līenna.

-   Visticamāk, karalis par to neko nezina, Īkstītis teica, un nebūtu jau pirmā reize. Mūsu dārgais Roberts bieži mēdz pievērt acis uz lietām, ko viņš labprātāk neredzētu.

Uz to Nedam nebija, ko atbildēt. Viņa acu priekšā uzpeldēja gandrīz uz pusēm pāršķeltā miesnieka dēla seja, un arī šoreiz karalis nebija teicis ne vārda. Galva viņam vai plīsa pušu.

Īkstītis noliecās pār galdu un izvilka iedurto dunci.

-   Jebkurā gadījumā tev draud apsūdzība nodevībā. Ja apsūdzēsi karali, dabūsi uzdejot ar Ilīnu Peinu, pirms vēl vārdi būs atstājuši tavas lūpas. Karalieni… ja vari atrast pierādījumus un panākt, ka karalis tevi uzklausa, tad varbūt…

-   Mums ir pierādījumi, Neds atteica. Mums ir duncis.

-   Šis te? Īkstītis nevērīgi mētāja nazi rokā. Jauks ierocis, bet tas ir abpusgriezīgs, cienītais. Velnēns noteikti paziņos, ka ir nazi pazaudējis Ziemmalā vai arī kāds tur viņam to nozadzis. Tā kā nolīgtais slepkava ir miris, tad kurš gan varēs viņu vainot melos? Viņš pasvieda nazi Nedam. Mans padoms ir iemest dunci upē un aizmirst, ka tas jebkad ticis izkalts.

Neds salti uzlūkoja Īkstīti.

-    Valdniek Bailiš, es esmu Stārks no Ziemmalas. Mans dēls guļ sakropļots un, iespējams, mirst. Viņš varēja būt jau miris un Ketlīna arī, ja nebūtu vilcēna, ko mēs atradām sniegā. Ja tu patiešām domā, ka es varu ko tādu aizmirst, tad tu tagad esi tikpat liels muļķis kā toreiz, kad pacēli zobenu pret manu brāli.

-   Varbūt esmu muļķis, Stārk, bet es vēl joprojām te esmu, kamēr tavs brālis sasalušā kapā grozās no vieniem sāniem uz otriem jau četrpadsmit gadus. Ja gribi gulēt viņam blakus, man būs grūti tevi pārliecināt par pretējo, taču piebiedroties tev nevēlos lielum lielais paldies.

-   Tu būtu pēdējais, kuru es gribētu sev par biedru, valdniek Bailiš.

-   Ak, kā tu mani aizvainoji, Īkstītis uzlika plaukstu uz sirds. Man jūs, Stārki, vienmēr esat šķituši garlaicīgi ķēmi, taču man nesaprotamu iemeslu dēļ Ketlīna ir tev pieķērusies. Es centīšos saglabāt tev dzīvību tikai viņas dēļ. Protams, tādu lietu uzņemsies tikai pēdīgais stulbenis, taču viņai es nespēju atteikt.

-   Es jau izteicu Petīram mūsu aizdomas par Džona Arīna nāvi, Ketlīna sacīja. Un viņš apsolīja palīdzēt noskaidrot patiesību.

Par šiem jaunumiem Edards Stārks nepriecājās itin nemaz, tomēr palīdzība viņiem bija vajadzīga, un Īkstītis savulaik Ketlīnai bija gandrīz kā brālis. Nebūs jau pirmā reize, kad Neds būs spiests sadarboties ar cilvēku, kuru nicināja.

-    Ļoti labi, viņš noteica, aizbāzdams dunci aiz jostas. Tu ieminējies par Varīsu. Vai einuhs to visu zina?

-   Ne no manām lūpām, Ketlīna apzvērēja. Tu neesi apprecējis muļķi, Edard Stārk, tomēr Varīsam ir dažādi paņēmieni, kā uzzināt to, ko nezina neviens. Viņš nodarbojas ar melno maģiju, Ned, kad es tev saku.

-   Viņam ir spiegi, to visi zina, Neds atmeta ar roku.

-   Bet tas nav viss, Ketlīna neatlaidās. Sīrs Rodrīks runāja ar sīru Āronu Santagaru, un Zirneklis kaut kā bija uzzinājis par šo sarunu. Man bail no tā cilvēka.

Īkstītis pasmaidīja.

-    Atstāj valdnieku Varīsu manā ziņā, dārgā kundze. Ja atļausiet man nelielu vaļību, un kur gan vēl citur, ja ne šādā vietā, tad teikšu, ka es to veci turu aiz pautiem. Viņš smaidīdams savilka pirkstus saujā. Vai pareizāk turētu, ja viņš būtu vecis vai vismaz viņam būtu pauti. Raugiet, kad plācenis būs pārgriezts, putniņi sāks dziedāt, un Varīsam tas nepatiks. Jūsu vietā es vairāk baidītos no Lanisteriem nekā no einuha.

Nedam nevajadzēja Īkstīti, lai to saprastu. Viņš atcerējās to dienu, kad Ārija tika atrasta, atcerējās, cik mierīgi karaliene bija paziņojusi, ka ir vēl viens vilks ko nogalināt, atcerējās Mīkahu un Džona Arīna pēkšņo nāvi, Brena kritienu un veco, trako Airīsu Tārgārjenu, kurš mira savā troņa zālē, kamēr viņa asinis vēl žuva uz apzeltīta zobena.

-    Mīļā, viņš uzrunāja Ketlīnu, tev te vairs nekas nav darāms. Es gribu, lai tu tūdaļ pat atgriezies Ziemmalā. Ja nāca viens slepkava, var nākt arī citi. Tas, kurš vēlējās Brenu nogalināt, drīz var uzzināt, ka zēns joprojām ir dzīvs.

-   Es cerēju satikt meitenes… Ketlīna iebilda.

-   Tas nu gan nebūtu prātīgi, Īkstītis iestarpināja. Sarkanajā pilī ir daudz ziņkārīgu acu, un bērni mēdz izpļāpāties.

-    Viņš runā taisnību, mīļā, Neds piekrita un apskāva sievu. Ņem līdzi sīru Rodrīku un jājiet uz Ziemmalu. Es pieskatīšu meitenes. Dodies mājās pie mūsu dēliem un pieskati, lai viņiem ne mats nenokrīt no galvas.

-   Kā pavēlēsi, mans kungs.

Ketlīna pacēla galvu, un Neds viņu noskūpstīja. Sievietes sakropļotie pirksti ar neticamu spēku apķēra vīra muguru, it kā viņa vēlētos Nedu turēt rokās un pasargāt no briesmām mūžīgi mūžos.

-   Varbūt kungs ar kundzi vēlas izmantot guļamistabu? Īkstītis apvaicājās. Bet man tevi jābrīdina, Stārk, mēs šeit par to parasti prasām naudu.

-   Lūdzu, atstāj mūs uz mirklīti divatā, tas ir viss, ko lūdzu, Ketlīna atbildēja.

-   Lieliski, Īkstītis devās uz durvju pusi. Tikai nekavējieties pārāk ilgi mums ar karaļa labo roku jau sen vajadzēja būt atpakaļ pilī, pirms kāds ir pamanījis mūsu prombūtni.

Ketlīna piegāja pie Īkstīša un satvēra viņa rokas.

-    Es nekad neaizmirsīšu tavu palīdzību, Petīr. Kad tavi vīri atnāca man pakaļ, es nezināju, vai viņi ved mani pie drauga vai ienaidnieka. Es tevī esmu atradusi vairāk nekā draugu. Es tevī esmu atradusi brāli, kuru uzskatīju par sen zudušu.

Petīrs Bailišs pasmaidīja.

-   Esmu ārkārtīgi sentimentāls, dārgā kundze, bet labāk to nevienam nestāsti. Esmu gadiem ilgi pūlējies pārliecināt galmu, ka esmu neķītrs un nežēlīgs, tāpēc man negribētos, ka visi šie pūliņi būtu kaķim zem astes.

Neds neticēja nevienam Īkstīša vārdam, tomēr spēja saglabāt pieklājību.

-   Arī es tev pateicos, valdniek Bailiš.

-   Lūk, tā ir visvērtīgākā pateicība, Īkstītis pasmīnēja, izejot pa durvīm.

Kad durvis aiz Bailiša bija aizvērušās, Neds pagriezās pret sievu.

-   Kad būsi mājās, aizsūti ziņu ar manu zīmogu Helmenam Talhertam un Galbertam Gloveram. Lai viņi sapulcina pa simtam loka šāvēju un nocietina Keilina grāvi. Divsimt apmācīti šāvēji varēs Kaklu noturēt pret veselu armiju. Liec, lai valdnieks Manderlijs salabo un nostiprina visas aizsardzības būves Baltajā ostā, un pati pieskati, lai viss tiek izdarīts kā pieklājas. Un no šīs dienas neizlaid no acīm Teonu Grejdžoju. Ja sāksies karš, mums viņa tēva flote būs vajadzīga kā ēst.

-   Karš? Ketlīnas balsī skaidri ieskanējās bailes.

-   Darīšu visu, lai tā nenotiktu, Neds apsolīja un pats cerēja, ka izdosies. Viņš vēlreiz apskāva sievu. Lanisteri cīņā ar vājāku pretinieku nepazīst žēlastību, kā to dabūja uz savas ādas izbaudīt Airīss Tārgārjens, taču viņi neuzdrīkstēsies uzbrukt ziemeļiem, ja viņiem nebūs visas karaļvalsts atbalsta, un to nu viņi nedabūs. Es šajā karnevālā tēlošu muļķīti, it kā nekas nebūtu noticis. Atceries, kāpēc es uz šejieni atbraucu, dārgā. Ja atradīšu pierādījumus tam, ka Lanisteri nogalinājuši Džonu Arīnu…

Stārks, juta, kā sieva viņa rokās nodreb. Viņas savainotās rokas piespiedās Neda augumam.

-   Ja… viņa noteica. Un kas tad būs, mīļais?

Neds zināja, kad sāksies visbīstamākā spēle.

-    Tiesu spriež Roberts, viņš sacīja. Kad uzzināšu patiesību, iešu pie Roberta.

"Un lūgšos, lai viņš izrādītos tāds cilvēks, par kādu viņu esmu uzskatījis, nevis tāds, par kādu, iespējams, kļuvis," Neds klusībā pie sevis pabeidza domu.

TĪRIONS

Vai esi pārliecināts, ka tev tik drīz jādodas prom? komandieris jautāja Tīrionam.

Vairāk nekā pārliecināts, valdniek Mormont, Lanisters atbildēja. Citādi mans brālis Džeimijs brīnīsies, kas ar mani atgadījies. Viņš vēl nospriedīs, ka esi mani pārliecinājis iestāties melnajos.

-   Ja vien es to spētu. Mormonts paņēma krabja spīli un saspieda to plaukstā. Lai arī viņš jau bija vecs, tvēriens bija kā lācim. Bet tu esi viltīgs, Tīrion. Tādi vīri kā tu mums te, pie Mūra, ir vajadzīgi.

Tīrions pasmīnēja.

-   Tad es pa visām septiņām valstībām savākšu visus pundurus un atsūtīšu tev, Mormont. Abi iesmējās, Lanisters izsūca gaļu no krabja kājas un pasniedzās pēc citas. Krabjus, iesaiņotus mucā ar sniegu, no rīta bija atsūtījusi Austrumsardze, tāpēc tie bija ļoti sulīgi.

Sīrs Elisers Torns bija vienīgais pie galda, kurš pat nepasmaidīja.

-   Lanisters par mums ņirgājas.

-   Tikai par tevi, sīr Eliser, Tīrions noteica, un šoreiz smiekli, kas atskanēja pie galda, bija visai nervozi, jo nebija īsti saprotams, kā šo frāzi tulkot.

Torņa melnās acis ar riebumu nekustīgi vērās Tīrionā.

-   Tev kā cilvēkam, kas ir mazāks par pusviru, ir pārāk gara mēle. Varbūt mums abiem vajadzētu iziet pagalmā?

-   Kāpēc? Tīrions atvaicāja. Krabji taču ir te.

Šī piezīme pārējos galdabiedros atkal izsauca spurdzienus. Sīrs Elisers, cieši sakniebis lūpas, pielēca kājās.

-   Ejam varēsi plēst savus jociņus ar tēraudu rokā!

Tīrions uzmanīgi aplūkoja savu labo roku.

-   Man jau ir tērauds rokā, sīr Eliser. Izskatās pēc krabju dakšiņas. Vai cīnīsimies? Viņš uzlēca uz krēsla un ņēmās bakstīt Tornam krūtīs ar dakšiņu. Istabā nogranda smieklu vētra. Komandieris aizrijās un smiedamies atklepoja krabja gaļas druskas. Jautrība pielipa pat komandiera krauklim, kurš tupēja virs loga un skaļi ieķērcās:

-   DueFs! DueFs! DueLs!

Sīrs Elisers pagriezās un izgāja no istabas tik stīvi, it kā viņam pakaļā būtu ietriekts duncis.

Mormonts vēl arvien ķēra pēc elpas, tāpēc Tīrions uzsita viņam pa muguru.

-   Uzvarētājam pienākas laupījums, viņš iesaucās. Es izziņoju īpašumtiesības uz Torņa krabju daļu.

Beidzot komandieris atguvās.

-   Tu esi negants cilvēks, ja vari tā kaitināt mūsu sīru Eliseru, viņš noskaldīja.

Tīrions apsēdās un iedzēra malku vīna.

-    Ja cilvēks uzzīmē sev uz krūtīm mērķi, tad viņam jābūt gatavam, ka kāds tur ielaidīs bultu. Esmu redzējis daudz miroņu, kuriem humora izjūta bija krietni labāka nekā jūsu sīram Eliseram.

-    Tik traki jau nav, iebilda namzinis Bovens Māršs, tik apaļš un sarkans vīrs kā granātābols. Tev vajadzētu dzirdēt, kādas iesaukas viņš piešķir puiškāniem, kurus apmāca.

Tīrions bija dzirdējis vienu otru no šīm iesaukām.

-   Varu saderēt, ka puiškāniem arī ir ne viens vien vārds, kādā viņi šo sauc, Tīrions sacīja. Izberzējiet ledu no acīm, dārgie kungi sīrs Elisers Torns varētu ākstīties staļļos, nevis apmācīt jaunos karotājus.

-    Zirgupuišu Naktssardzei netrūkst, Mormonts norūca. Tā vien rādās, ka tikai tādu papildinājumu vien mums sūta zirgupuišus, zaglēnus un izvarotājus. Sīrs Elisers ir viens no retajiem iesvaidītajiem bruņiniekiem, kas pieņēmuši melno krāsu, kopš te komandēju es. Karaļa ostā viņš cīnījās braši.

-   Nepareizajā pusē, sīrs Džāremijs Rīkers sausi piebilda. Es jau nu to zinu, jo biju nocietinājumos kopā ar viņu. Tīvins Lanisters deva mums satriecošu iespēju: iestāties melnajos brāļos vai arī mūsu galvas vēl pirms vakara iestāšanās tiks uzdurtas uz pīķiem. Negribēju tevi aizskart, Tīrion.

-    Es to arī tā neuztvēru, sīr Džāremij. Mans tēvs varen knaši dur galvas uz pīķiem. Sevišķi to cilvēku galvas, kuri viņu kaut kādā vīzē ir aizkaitinājuši. Un tik dižciltīga seja kā tavējā neapšaubāmi tikai rotātu pilsētas mūri virs karaļa vārtiem. Domāju, ka tu tur izskatītos itin satriecoši.

-   Pateicos, Džāremijs ar sardonisku smīnu atbildēja, bet komandieris Mormonts noklepojās.

-   Brīžiem man liekas, ka sīrs Elisers redz tavu īsto būtību, Tīrion. Tu izsmej mūs visus un mūsu cēlo uzdevumu, ko pildām šeit.

Tīrions paraustīja plecus.

-    Mums visiem ik pa brīžam jātop izsmietiem, valdniek Mormont, lai mēs vismaz paši sāktu uztvert sevi nopietni. Ielejiet man vēl vīnu, viņš pacēla kausu.

Rīkers to piepildīja, un Bovens Māršs sacīja:

-   Tev ir pamatīgas slāpes, ņemot vērā tavu mazo augumu.

-   Es gan domāju, ka valdnieks Tīrions ir itin liels vīrs, mestrs īmons galda galā ierunājās. Viņš runāja klusi, taču visi Naktssardzes virsnieki apklusa, lai dzirdētu, kas vecūksnim sakāms. Domāju, ka viņš te, pasaules malā, ir īsts milzis.

-   Esmu saukts dažādi, cienījamais kungs, Tīrions pieklājīgi atbildēja, bet par milzi ārkārtīgi reti.

-   Un tomēr, mestrs īmons turpināja, pievērsdams savu aizmigloto, pienbalto acu skatienu Tīriona sejai, man šķiet, ka tā ir.

Tīrions Lanisters uz mirkli zaudēja runas dāvanas. Viņš spēja vien pieklājīgi palocīt galvu un noteikt:

-   Jūs esat pārāk laipns, mestr īmon.

Aklais pasmaidīja. Viņš bija smalks, sačokurojies, bez matiem un salīcis zem simt gadu svara plecos, tāpēc viņa mestra ķēde kaklā brīvi nokarājās.

-   Esmu saukts dažādi, cienījamais kungs, viņš teica, bet par laipnu ārkārtīgi reti.

Šoreiz bija Tīriona kārta sākt smieties.

Krietni vēlāk, kad nopietnā aizraušanās ar mielastu bija galā un citi jau bija aizgājuši, Mormonts piedāvāja Tīrionam krēslu pie kamīna un kausu tik stipras dziras, ka acīs izsprāga asaras.

-    Karaļceļš tik tālu ziemeļos var būt bīstams, komandieris sacīja, kad viņi jau bija iedzēruši.

-    Man ir Džīks un Moreks, Tīrions atteica. un Jorens arī atkal dodas uz dienvidiem.

-    Jorens tas ir tikai viens vīrs. Naktssardzes brāļi tevi pavadīs līdz pat Ziemmalai, Mormonts paziņoja balsī, kas neprasīja iebildumus. Ar trim vīriem vajadzētu būt pietiekami.

-   Jau jau tā uzstājat, kungs, Tīrions atbildēja. Varat sūtīt man līdzi jauno Sniegu viņš būs priecīgs par iespēju apciemot savus brāļus.

Mormonts aiz biezās, sirmās bārdas savieba seju.

-   Sniegu? Ā, Stārka bastardu! Domāju, ka ne. Jaunajiem ir jāaizmirst sava iepriekšējā dzīve brāļi, mātes un tādā garā. Māju apciemojums tikai uzjundīs jūtas, ko labāk necilāt. Es to visu zinu. Mans asinsradinieks… mana māsa Mīga kopš mana dēla negoda valda Lāču salā, un man ir krustdēli, kurus es nekad neesmu redzējis. Viņš ieņēma malku no kausa. turklāt Džons Sniegs ir tikai puika. Tev pietiks ar trim spēcīgiem zobenbrāļiem.

-   Esmu aizkustināts par rūpēm, valdniek Mormont. Stiprais dzēriens Tīrionu atraisīja, taču viņš nebija piedzēries tik ļoti, lai nesaprastu, ka Vecais Lācis no viņa kaut ko vēlas. Ceru, ka varu kaut kā atmaksāt par laipnību?

-   Vari, Mormonts bez izlocīšanās atbildēja. Tava māsa sēž blakus karalim, tavs brālis ir izcils bruņinieks, bet tavs tēvs varenākais valdnieks visās septiņās valstībās. Aprunājies ar viņiem par mums, pastāsti par mūsu vajadzībām. Tu te pats visu redzēji savām acīm Naktssardzē iet postā. Vīru mums palicis mazāk par tūkstoti, seši simti šeit, divi simti Ēnu tornī un vēl mazāk Austrumsardzē, turklāt tikai kāda trešā daļa no visiem vīriem ir spējīgi cīnīties. Mūris ir simt līgas garš. Padomā par to. Ja kāds izdomās uzbrukt, tad man būs tikai trīs vīri uz jūdzi Mūra.

-   Trīs un viena trešdaļa, Tīrions nožāvājās.

Likās, ka Mormonts nemaz nedzird viņa vārdus. Vecais vīrs sildīja rokas pie kamīna liesmām.

-   Aizsūtīju Bendženu Stārku meklēt Jona Roisa dēlu, kas pazuda savā pirmajā reidā. Roisa puika bija zaļš kā vasaras mauriņš, tomēr uzstāja, ka vēlas vadīt vienību, un apgalvoja, ka tas esot bruņinieka pienākums. Negribēju aizskart viņa tēvu, tāpēc piekritu. Sūtīju viņu kopā ar diviem vīriem, kas bija tikpat labi kā jebkurš no Naktssardzes karotājiem. Un atkal paliku muļķa lomā.

-   Muļķis, krauklis piekrita. Tīrions pacēla galvu: putns lūkojās lejup uz punduri un kustināja spārnus. Muļķis! tas vēlreiz iesaucās.

Vecais Mormonts droši vien nesaprastu, ja Tīrions putnam apgrieztu sprandu. Žēl.

Komandieris nepievērsa uzmanību kaitinošajam lidonim.

-    Džereds bija gandrīz tikpat vecs kā es un pie Mūra dienēja krietni ilgāk, viņš turpināja, tomēr viņš lauza zvērestu un aizbēga. Es nekad nebūtu tam ticējis, bet valdnieks Edards no Ziemmalas man atsūtīja viņa galvu. No Roisa nav ne miņas. Viens dezertējis, divi pazuduši, un tagad arī Bens Stārks ir pazudis bez vēsts. Viņš dziļi nopūtās. Ko lai sūtu viņus meklēt? Pēc diviem gadiem man jau būs septiņdesmit. Esmu pārāk vecs un pārāk noguris šai nastai, ko nesu, bet ja es to nokratīšu, kas to nesīs manā vietā? Elisers Torns? Bovens Māršs? Man būtu jābūt tik aklam kā mestrs īmons, lai neredzētu, kas viņi par putniem. Naktssardzē ir pārvērtusies par smurguļu un vecu veču patversmi. Ja neskaita vīrus, kas šovakar sēdēja pie mana galda, es varbūt varu nosaukt divdesmit cilvēkus, kas prot lasīt, un vēl mazāk, kas prot domāt, plānot un vadīt. Savulaik Naktssardzē vasaras aizvadīja būvdarbos, un katrs nākamais komandieris Mūri cēla arvien augstāku. Tagad tas ir vienīgais, ko varam darīt.

Tīrions saprata, ka Mormonts runā pilnīgi atklāti, tāpēc jutās mazliet samulsis. Valdnieks Mormonts lielu daļu dzīves bija pavadījis pie Mūra, tāpēc varēja ticēt, ka šie gadi viņam kaut ko nozīmē.

-    Es apsolu karalis uzzinās par jūsu vajadzībām, Tīrions drūmi novilka. Aprunāšos arī ar tēvu un brāli Džeimiju. To viņš patiešām grasījās darīt Tīrions Lanisters prata turēt vārdu. Pārējo gan viņš noklusēja: karalis Roberts viņā vispār neklausīsies, valdnieks Tīvins pajautās, vai dēls nav zaudējis prātu, bet Džeimijs tikai smiesies vien.

-   Tu esi jauns cilvēks, Tīrion, Mormonts sacīja. Cik īstas ziemas tu esi pieredzējis?

-   Astoņas, varbūt deviņas es jau vairs neatceros, Lanisters paraustīja plecus.

-   Un visas tās bijušas īsas.

-   Tā ir, kungs. Viņš bija dzimis pašā ziemas spelgoņā. Tā bija dziļa ziema un, pēc mestru teiktā, ilgusi trīs gadus, tomēr Tīriona pirmās bērnības atmiņas saistījās ar pavasari.

-    Kad es biju puika, tad mēdza teikt, ka pēc garas vasaras noteikti nākšot gara ziema. Šī vasara ir ilgusi deviņus gadus, Tīrion, un drīz būs arī desmitais. Padomā par to.

-    Kad es biju puika, Tīrions atsaucās, mana auklīte stāstīja, ka kādu dienu, ja cilvēki labi uzvedīšoties, dievi tiem dāvāšot vasaru, kas nebeidzas nekad. Iespējams, mēs esam bijuši labāki, nekā domājam, un Lielā vasara beidzot ir sākusies? Viņš pasmīnēja.

Komandieris nepavisam nelikās uzjautrināts.

-   Tu taču neesi muļķis, lai tam ticētu. Dienas jau kļūst īsākas. Te nekādas kļūdas nebūs īmons ir saņēmis vēstules no Citadeles, kas apstiprina viņa paša novērojumus. Vasara beidzas. Mormonts cieši satvēra

Tīriona roku. Tev viņi jāpārliecina. Kad es tev saku, cienītais, tumsa nāk. Meži ir pilni visādu neradījumu tur ir dižvilki, mamuti un sniega lāči sumbra lielumā, bet sapņos esmu redzējis vēl drūmākas ēnas.

-   Sapņos, Tīrions atkārtoja, saprazdams, ka viņam vajag vēl vienu kausu stiprās dziras.

Mormonts nesaklausīja izsmieklu viņa balsī.

-   Zvejnieki pie Austrumsardzes krastā ir redzējuši svešos.

Tagad Tīrions vairs nespēja pievaldīt mēli.

-   Zvejnieki pie Lanisportas bieži vien redz merlingus.

-   Denīss Malisters raksta, ka kalnu ļaudis pamanoties aizšmaukt garām Ēnu tornim un pārceļoties uz dienvidiem lielākā skaitā nekā jebkad agrāk. Viņi bēg, cienītais… bet bēg no kā? Mormonts piegāja pie loga un palūkojās ārā, naktī. Man ir veci kauli, Lanister, bet tie vēl nekad nav jutuši tādu saltumu kā tagad. Pasaki karalim, ko es teicu, es lūdzu. Ziema nāk, un tad, kad iestāsies Garā Nakts, tikai Naktssardzē paliks starp karaļvalsti un tumsu, kas plūdīs no ziemeļiem. Lai dievi mums stāv klāt, ja nebūsim tam gatavi.

-    Lai dievi stāv man klāt, ja nedabūšu šonakt pagulēt. Jorens grasās doties ceļā jau mazā gaismiņā. Tīrions piecēlās viņš bija kļuvis miegains no vīna un noguris no drūmajām sarunām. Pateicos par lielo laipnību, ko man izrādīji, valdniek Mormont.

-   Pastāsti to viņiem, Tīrion. Izstāsti visu un panāc, lai viņi tam notic. Tas ir viss, ko lūdzu. Komandieris uzsvilpa, un krauklis uzmetās viņam uz pleca. Mormonts pasmaidīja un iedeva putnam dažus graudus, ko izvilka no kabatas. Tīrions aizgāja.

Ārā valdīja svelošs aukstums. Cieši ietinies kažokādās, Tīrions Lanisters uzvilka cimdus un pamāja nabadziņiem, kam bija jāstāv sardzē pie komandiera pils. Viņš šķērsoja pagalmu un tik naskā solī devās uz saviem kambariem Karaļa tornī, cik vien viņa kājeles to spēja. Zem kājām gurkstēja sniegs, zābaku zoles lauza naksnīgo apledojumu, bet garaiņi no viņa elpas plīvoja kā karogs. Tīrions sabāza rokas azotēs un pielika soli, cerēdams, ka Moreks būs sasildījis viņa gultu ar karstiem ķieģeļiem no kamīna.

Aiz Karaļa torņa mēnesnīcā milzīgs un noslēpumains mirdzēja Mūris. Tīrions uz mirkli apstājās, lai palūkotos uz to. No aukstuma un straujās gaitas sāpēja kājas. Pēkšņi viņu pārņēma dīvainas un neprātīgas alkas vēlreiz palūkoties lejup no pasaules malas. Tā bija viņa pēdējā iespēja, Tīrions nodomāja. Rīt viņam jādodas uz dienvidiem, un viņš nespēja iedomāties, kāpēc viņam vēl kādu reizi gribētos atgriezties šajā ledus valstībā. Viņa priekšā bija Karaļa tornis, kurā gaidīja silta un mīksta gulta, taču Lanisters gāja tam garām tieši uz plašo Mūra palisādi.

Dienvidu pusē pie resniem, rupji aptēstiem baļķiem, dziļi iesalušiem ledū, bija piestiprinātas koka kāpnes. Tās pamīšus izlocījās uz vienu un otru pusi kā zibens šautra. Melnie brāļi apgalvoja, ka tās esot daudz drošākas nekā izskatoties, taču Tīrionam pārāk sāpēja kājas, lai viņš vispār apsvērtu domu par kāpšanu pa trepēm. Tāpēc viņš devās uz dzelzs būri, ierāpās tajā un trīsreiz spēcīgi parāva zvana virvi.

Likās, ka restotajā būrī vajadzēja gaidīt veselu mūžību. Gaidīšana bija tik ilga, ka Tīrions jau paguva apdomāt savu rīcību. Viņš jau grasījās likties mierā un iet uz gultu, kad būris noraustījās un sāka celties augšup.

Viņš lēni brauca augšup sākumā ar rāvieniem, bet drīz vien kustība kļuva līganāka. Zeme zem kājām izzuda, būris šūpojās, un Tīrions pieķērās pie dzelzs stieņiem. Auksto metālu varēja sajust pat cauri cimdiem. Moreks viņa istabā kurināja kamīnu, Lanisters atzinīgi konstatēja, bet komandiera tornī valdīja tumsa. Vecajam Lācim tomēr bija vairāk prāta, nekā bija licies.

Tīrions jau bija virs torņiem, taču vēl turpināja celties augstāk. Mēnesnīcā izgaismojās Melnā pils. No augšas varēja redzēt, cik tā pamirusi un tukša: nocietinājumi bez logiem, apdrupušas sienas, pagalmi piebiruši ar akmeņiem. Tālāk vīdēja Kurmju ciema gaismas tas atradās puslīgas attālumā uz dienvidiem no karaļceļa. Šur un tur mēnessgaisma atspīdēja ledainajās ūdens straumēs, kas gāzās no kalnu augstumiem, lai aizplūstu ielejas upēs. Pārējā pasaule bija kaila un tukša vēja appūsti pakalni un sniegiem klāti klinšaini lauki.

Visbeidzot Tīrionam aiz muguras ierunājās zema balss:

-   Septiņas elles, tas ir punduris!

Būris strauji apstājās un palika lēni šūpojamies čīkstošajās tauvās.

-   Velc viņu ārā, nolādēts, kāds noburkšķēja, un, skaļas koka čīkstēšanas pavadīts, būris sāka slīdēt sāniski. Drīz vien Tīrionam zem kājām jau bija Mūris. Viņš nogaidīja, līdz šūpošanās mitējas, tad atvēra būri un izlēca uz ledus. Masīvs stāvs melnās drānās bija atspiedies pret vinču, bet kāds cits ar cimdotu roku turēja būri. Abiem sejas bija aizsegtas ar biezām šallēm, tā ka tikai acis bija redzamas, bet augumi kārtu kārtām saģērbti melnas vilnas un ādas kamzoļos.

-   Ko tu gribi tādā nakts stundā? tas, kurš bija pie vinčas, noprasīja.

-   Pēdējo reizi paskatīties apkārt.

Abi vīri saskatījās.

-    Pēti, ko gribi, otrais atteica. Tikai pielūko, ka nenokrlti zemē, vecīt, citādi Vecais Lācis mums novilks ādu pār acīm.

Zem milzīga paceļamā krāna atradās neliela koka būda, un Tīrions paguva ievērot būdā degam uguni un sajust patīkamu siltumu, kad vinčas griezēji atvēra durvis un iegāja iekšā. Lanisters uz Mūra palika viens.

Augšā bija nežēlīgi auksts, un vējš rāva nost drēbes kā nepacietīgs mīlnieks. Mūra augšmala bija platāka nekā dažviet karaļceļš, tāpēc Tīrions nebaidījās nokrist, lai gan kājas slīdēja vairāk, nekā viņš bija gaidījis. Melnie brāļi uz savām takām bēra smalcinātas akmens šķembas, taču neskaitāmo soļu svars kausēja Mūri, tāpēc ledus gluži vai aprija šķembas, takas drīz vien bija slidenas un vajadzēja atkal drupināt akmeņus.

Bet Tīrionu tas neuztrauca. Viņš palūkojās uz austrumiem, palūkojās uz rietumiem, un abos virzienos viņa priekšā stiepās Mūris kā plats, balts ceļš bez sākuma un beigām un ar bezdibeni abās pusēs. Bez īpaša iemesla viņš nolēma doties uz rietumiem un sāka soļot izvēlētajā virzienā. Taka pie Mūra ziemeļu malas likās drošāka, jo tur šķembas bija svaigākas.

Kailie vaigi aukstumā bija piesārtuši, un kājas ar katru soli slīdēja arvien vairāk, taču Tīrions tam nepievērsa uzmanību. Vējš virpuļoja viņam apkārt, šķembas zem kājām čirkstēja, bet Mūris kā balta lente locījās starp pakalniem un cēlās arvien augstāk un augstāk, līdz rietumos nozuda aiz apvāršņa. Lanisters pagāja garām pamatīgai katapultai, kas bija tik augsta kā pilsētas siena un tās pamatne bija dziļi iestiprināta Mūrī. Metamā ierīce bija noņemta, lai to salabotu, bet pēc tam kaut kur piemirsta, tāpēc tagad katapulta, pa pusei iesalusi ledū, atgādināja salauztu rotaļlietu.

Katapultas otrā pusē atskanēja apslāpēta balss:

-   Kas nāk? Stāt!

Tīrions apstājās.

-   Ja es stāvēšu pārāk ilgi, es piesalšu pie Mūra, Džon, punduris atbildēja, kad pie viņa bez skaņas pieskrēja bāls, pinkains kamols un paošņāja viņa ādas apmetni. Sveiks, Spok.

Džons Sniegs pienāca tuvāk. Kažokādās tērpies un ar kapuci galvā viņš izskatījās krietni lielāks un masīvāks.

-    Lanister, viņš noteica, atlaizdams vaļīgāk šalli, kas bija aizsieta priekšā mutei, šī nu ir beidzamā vieta, kur es tevi iedomātos satikt.

Puisim rokā bija smags šķēps ar dzelzs uzgali, garāks par viņu pašu, bet pie sāniem ādas makstī ievietots zobens. Uz krūtīm nokarājās melna, spīdīga kara taure ar sudraba apkalumiem.

-   Šī arī ir beidzamā vieta, kur mani kāds iedomātos satikt, Tīrions piekrita, tomēr mirkļa iegribas dēļ esmu šeit. Ja es noglaudīšu Spoku, vai viņš man nenokodīs roku?

-   Manā klātbūtnē nenokodīs, Džons apgalvoja.

Tīrions pakasīja baltajam vilkam aiz auss, un dzīvnieka sarkanās acis viņu bezkaislīgi vēroja. Zvērs tagad bija izaudzis augumā viņam līdz krūtīm. Vēl gads, un Tīrions noprata, ka viņam vajadzēs uz vilku lūkoties no apakšas.

-   Ko tu te naktī dari? Lanisters pavaicāja. Protams, ja neskaita to, ka centies atsaldēt savu vīrietību…

-   Esmu izvēlēts par naktssargu, Džons atbildēja. Kārtējo reizi. Sīrs Elisers ir laipni parūpējies, lai sardzes komandieris man pievērstu īpašu uzmanību. Viņš laikam domā, ka es aizmigšu rīta vingrinājumu laikā, ja nebūšu pusi nakts gulējis. Pagaidām man izdodas viņu apbēdināt.

Tīrions pasmaidīja.

-   Vai Spoks jau veikli stāv uz galvas?

-   Nenieka, smaidīja arī Džons, taču Grens šorīt pats spēja aizstāvēties pret Halderu, un Pīps vairs neizlaiž zobenu no rokas tik bieži kā agrāk.

-   Pīps?

-   Viņa īstais vārds ir Pīpars, tas mazais puika ar lielajām ausīm. Viņš redzēja, kā mēs ar Grenu vingrināmies, un lūdza palīdzību. Torns nekad viņam nebija rādījis, kā pareizi jātur zobens. Džons palūkojās uz ziemeļiem. Man jāapsargā jūdze Mūra. Vai nāksi pastaigāties?

-   Ja iesi lēni, Tīrions piekrita.

-    Sardzes komandieris paziņoja, ka man visu laiku esot jāstaigā, lai asinis dzīslās nesasaltu, bet viņš nav minējis, cik ātri man būtu jāiet.

Tā nu viņi gāja, un Spoks tipināja blakus Džonam kā balta ēna.

-   Es no rīta aizbraucu, Tīrions paziņoja.

-   Es zinu, Džona balss bija savādi skumja.

-    Pa ceļam uz dienvidiem grasos iebraukt Ziemmalā. Ja gribi nodot savējiem kādu ziņu…

-   Pasaki Robam, ka drīz es komandēšu visu Naktssardzi un viņu apsargāšu, lai viņš kopā ar meitenēm var mācīties izšūšanu, bet Mikens zobenus var pārkait pakavos.

-   Tavs brālis ir lielāks par mani, Tīrions iesmējās. Es atsakos nodot viņam jebkādu ziņu, kuras dēļ viņš var mani nogalēt.

-   Rikons noteikti gribēs zināt, kad es braukšu mājās. Ja spēj, tad pacenties viņam izskaidrot, kur esmu. Pasaki: kamēr esmu prom, viņš var lietot visas mantas, kas man piederējušas, tas viņam patiks.

Ļaudis šodien no viņa prasīja dižus darbus, Tīrions Lanisters nodomāja.

-   Tu pats to varētu uzrakstīt vēstulē, viņš ieteica.

-   Rikons vēl neprot lasīt. Brens… Džons pēkšņi apklusa. Nezinu, ko lai tu no manis pasaki Brenam. Palīdzi viņam, Tīrion.

-    Kā es varētu viņam palīdzēt? Es neesmu mestrs, lai remdētu viņa sāpes, un man nav buramvārdu, ar kuriem viņam atdot kājas.

-  Man tu palīdzēji, kad man tas bija vajadzīgs, Džons Sniegs atbildēja.

-   Kā tad es tev palīdzēju? Tīrions atjautāja. Tikai ar vārdiem.

-   Tad palīdzi arī Brenam ar vārdiem.

-   Tu gribi, lai tizlais māca klibajam dancot, Lanisters sacīja. Lai kā arī censtos, rezultāts būs bēdīgs. Tomēr es zinu, ko nozīmē brāļu mīlestība, Sniedziņ. Kā varēšu, tā palīdzēšu Brenam.

-    Pateicos, valdniek Lanister. Džons novilka cimdu un sniedza pundurim roku. Būsim draugi.

Tīrions juta, ka ir savādi aizkustināts.

-   Vairums manu nelaimes brāļu ir bastardi, viņš sāji pasmaidīja, bet tu esi pirmais, kuru es iegūstu par draugu.

Arī viņš ar zobiem nolobīja no rokas cimdu un sita Sniegam saujā. Jaunā puiša rokasspiediens bija stingrs un spēcīgs.

Uzvilcis cimdu atkal rokā, Džons Sniegs pagriezās un piegāja pie zemas, apledojušas barjeras ziemeļu pusē. Aiz tās Mūris strauji aprāvās, un tālāk bija tikai tumsa un ledus. Tīrions nostājās Džonam blakus, un abi plecu pie pleca stāvēja pasaules malā.

Naktssardzē ļāva mežam augt ne tuvāk kā pusjūdzes attālumā no Mūra. Dzelzskoku, sargkoku un ozolu biežņas, kas te auga pirms simtiem gadu, bija izcirstas, lai izveidotu platu joslu, kuru ienaidnieks nevarētu šķērsot nepamanīts. Tīrions bija dzirdējis, ka citur gar Mūri, kaut kur starp trim cietokšņiem, mežs atkal esot pietuvojies, bet vietām pelēkzaļie sargkoki un baltie sejaskoki dzenot saknes paša Mūra pakājē, taču Melnajai pilij bija milzīga apetīte pēc malkas, tāpēc mežu joprojām aprūpēja melno brāļu cirvji.

Tomēr mežs nebija nemaz tik tālu. Tīrions no augšas redzēja, ka aiz kailās joslas kā vēl viens mūris, kas uzcelts paralēli pirmajam, slejas tumši koki. Šajā tumšajā mežā, kur senajā sakņu, ērkšķu un piņķerīgo zaru mudžeklī nespēja ielauzties pat mēnessgaisma, bija vicināts tikai retais cirvis. Koki tur auga milzīgi, un izlūki zināja teikt, ka tie esot nomācoši, turklāt neesot redzējuši cilvēkus. Nebija nekāds brīnums, ka Naktssardzē to dēvēja par Apsēsto mežu.

Stāvot uz Mūra un lūkojoties tumsā, kur nebija redzama neviena pati uguns, kur auroja vējš un kur aukstums dūra ribās kā ar šķēpu, Tīrions Lanisters gandrīz noticēja runām par svešo eksistenci. Joki par grumkiniem un gnomiem viņam pēkšņi vairs nelikās tik smieklīgi.

-   Kaut kur tur ir mans tēvocis, Džons klusi ierunājās, balstīdamies uz šķēpa un raudzīdamies tumsā. Pirmajā naktī, kad stāvēju sardzē, es cerēju, ka tēvocis Bendžens jās atpakaļ, es viņu pirmais ieraudzīšu un pūtīšu taurē. Bet viņš nepārjāja. Ne tajā, ne kādā citā naktī.

-   Gan jau atgriezīsies, Tīrions atteica.

Tālu ziemeļos iegaudojās vilks. Cita balss atbildēja, bet tad tai piebiedrojās vēl kāda. Spoks, noliecis galvu sāņus, ieklausījās.

-   Ja viņš nepārnāks, Džons Sniegs solījās, mēs ar Spoku dosimies viņu meklēt.

Puisis uzlika roku dižvilkam uz galvas.

-    Es tev ticu, Tīrions atbildēja taču nodomāja: "Un kas ies meklēt tevi?"

Viņš noskurinājās.

ĀRIJA

Tēvs kārtējo reizi bija karojis ar padomi Ārija to redzēja pēc tēva sejas, kad viņš atkal ar nokavēšanos ieradās pie galda. Pēdējā laikā tas gadījās visai bieži. Pirmais ēdiens bieza, salda ķirbju zupa jau bija aiznests, kad Neds Stārks ienāca Mazajā zālē. Tā to sauca tāpēc, lai atšķirtu no Lielās zāles, kurā dzīres mēdza rīkot karalis un kur varēja sasēdināt tūkstoš dzīrotājus. Turpretī šī bija gara telpa ar augstiem velvju griestiem un soliem, uz kuriem pietika vietas divsimt cilvēkiem.

-   Kungs, Džorijs iesāka, kad tēvs ienāca pa durvīm.

Viņš piecēlās kājās, un pārējie sargi sekoja viņa piemēram. Katram vīram bija jauns apmetnis no biezas, pelēkas vilnas ar baltu satīna apmali. Sudrabā kalta roka pie kakla saturēja apmetņa krokas tā norādīja valkātāju piederību karaļa labās rokas personiskajai sardzei. Viņu bija tikai piecdesmit, tāpēc pārējie soli bija tukši.

-   Sēdieties, Edards Stārks atļāva. Redzu, ka esat sākuši bez manis. Priecājos, ka šajā pilsētā vēl ir kāds, kam piemīt veselais saprāts.

Neds deva zīmi turpināt mielastu. Kalpi nesa pie galdiem šķīvjus, uz kuriem bija ķiplokos un garšvielās ceptas ribiņas.

-   Pagalmā runā, ka drīz būšot turnīrs, kungs, Džorijs ierunājās, kad bija apsēdies. Stāsta, ka sabraukšot bruņinieki no visas karaļvalsts, lai cīnītos un dzīrotu, tā godinot jūsu iecelšanu par karaļa labo roku.

Ārija redzēja, ka tēvs par to itin nemaz nepriecājas.

-   Vai runā arī to, ka šī nu ir beidzamā lieta, ko es būtu vēlējies?

Sansai acis iepletās tik platas kā apakštasītes.

-    Turnīrs! viņa noelsās. Meitene sēdēja starp septu Mordeinu un Džeini Pūlu tik tālu no Ārijas, cik vien bija iespējams, lai nesaņemtu pārmetumus no tēva. Vai mēs arī drīkstēsim iet skatīties, tēt?

-   Tu zini, ko es par to domāju, Sansa. Tā vien izskatās, ka man jārīko Robertam izpriecas un jāizliekas, ka es tāpēc esmu pagodināts. Taču tas nenozīmē, ka ļaušu savām meitām skatīties tajās muļķībās.

-   Lūdzu, Sansa nelikās mierā. Es gribu redzēt!

-    Tur būs arī princese Mīrsela, kungs, septa Mordeina ierunājās, un viņa ir jaunāka par Sansu. Visas galma dāmas būs gaidītas tik grandiozā pasākumā, un, ja vēl šis turnīrs ir par godu jums, tad izskatīsies dīvaini, ka jūsu ģimenes locekļi to neapmeklē.

-    Laikam gan, tēvs bija sarūgtināts. Labi, es tev izkārtošu vietu, Sansa. Tad viņš palūkojās uz Āriju. Jums abām.

-   Mani neinteresē visādi muļķīgi turnīri, Ārija atcirta. Viņa zināja, ka tur būs arī princis Džofrejs, kuru viņa nevarēja ciest ne acu galā.

Sansa pacēla galvu.

-   Tas būs brīnišķīgs notikums, bet tevi tur neviens arī negaidīs.

Tēva sejā ieriesās dusmas.

-   Pietiek, Sansa! Vēl vienu vārdu, un es pārdomāšu. Man līdz nāvei ir apnikušas jūsu ķildas. Jūs esat māsas, un es gribu, lai jūs arī izturētos kā māsas, vai saprotat?

Sansa iekoda lūpā un palocīja galvu. Ārija nolaida skatienu un drūmi blenza šķīvī viņa juta, kā acīs riešas asaras, taču viņa tās sirdīgi izberzēja, jo nevēlējās raudāt.

Vienīgās skaņas zālē bija nažu un dakšiņu klakšķēšana.

-   Ļoti atvainojos, tēvs paziņoja. Man šovakar itin nemaz negribas ēst.

Un Stārks izgāja no zāles.

Kad tēvs bija prom, Sansa sāka sajūsmināti sačukstēties ar Džeini Pūlu. Galda galā par kādu joku pasmējās Džorijs, un Halens sāka runāt par zirgiem.

-   Tavs kara zirgs nebūs turnīram tas labākais. Tam šamais neder, nē nepavisam.

Vīri to visu jau bija dzirdējuši, tāpēc Desmonds, Džeks un Halena dēls Hārvins pieprasīja, lai viņš liekas mierā, savukārt Porters sauca pēc vīna.

Ar Āriju neviens nerunāja, bet viņa par to nelikās ne zinis. Viņai tā patika pat labāk meitene maltītes labprāt būtu ieturējusi viena pati savā guļamistabā, ja viņai kāds ļautu. Reizēm tas bija atļauts, kad tēvs pusdienoja kopā ar karali, kādu no valdniekiem vai vēstnieku no šīs vai tās vietas. Pārējā laikā viņi parasti ieturējās uz tēva terases, un tur bija tikai viņš, Ārija un Sansa. Tieši šajās reizēs Ārijai visvairāk pietrūka brāļu. Viņa gribēja ķircināt Brenu, rotaļāties ar mazo Rikonu un redzēt, kā Robs viņai uzsmaida. Meitenei patika, kā Džons pabužina viņai matus, sauc par mazo māšeli un vienā balsi ar viņu pabeidz iesāktus teikumus. Bet tie laiki jau bija garām. Viņai nebija palicis neviena tuvinieka, ja .neskaitīja Sansu, bet Sansa ar viņu pat nerunāja, kad tēva nebija klāt.

Ziemmalā katra otrā ēdienreize tika ieturēta Lielajā zālē. Tēvs mēdza teikt, ka valdniekam jāēd kopā ar saviem ļaudīm, ja viņš grib tos noturēt savā tuvumā. "Tev jāpazīst cilvēki, kas iet tev līdzi," Ārija reiz dzirdēja, kā tēvs Robam māca, "un jāļauj viņiem pazīt sevi. Neliec saviem ļaudīm iet nāvē svešinieka dēļ." Ziemmalā tēvam vienmēr blakus bija brīva vieta, kurā katru dienu tika aicināts kāds cits no vīriem. Vienu dienu tas varēja būt Veijons Pūls, lai aprunātos par sīknaudu, maizes rezervēm un kalpiem. Citā reizē tas bija Mikens, un tēvs ieklausījās viņā, runājot par bruņām un zobeniem, par to, cik smēdē karsts, un par to, kā labāk rūdīt tēraudu. Citu dienu Halens bez mitas viņam stāstīja par zirgiem, arī septonam Čailam no bibliotēkas, Džorijam, sīram Rodrīkam un pat vecajai auklei viņam bija kas sakāms.

Ārijai vislabāk patika sēdēt blakus tēvam pie galda un klausīties, kā viņš sarunājas ar ļaudīm. Viņai patika arī klausīties, kā sarunājas vīri tālāk pie galdiem iznesīgi bruņinieki, jauni, drosmīgi ieroču nesēji, veci un apbružāti kaujinieki. Viņai patika apmētāt viņus ar sniega pikām un zagšus nest no virtuves viņiem pīrāgus. Viņu sievas cienāja meiteni ar plāceņiem, bet Ārija izdomāja vīru bērniem vārdus un spēlēja ar tiem "skaistuli un briesmoni", "dārglietu slēpšanu" un "piļu valdniekus". Resnais Toms viņu sauca par pabērnu Āriju, jo tāda viņa vienmēr esot bijusi. Šī iesauka meitenei patika daudz labāk par Zirgaģīmi.

Tikai tas bija Ziemmalā, otrā pasaules malā, tagad viss ir mainījies. Todien viņi pirmo reizi kopš ierašanās Karaļa ostā ēda kopā ar vīriem. Ārijai te nepatika. Viņai nepatika, kā šeit skan vīru balsis, kā viņi smejas, kādus atgadījumus stāsta. Šie vīri reiz bija viņas draugi, un viņa to klātbūtnē bija jutusies droši, bet tagad saprata, ka tie ir maldi. Viņi bija ļāvuši karalienei nogalināt Kundzīti, un tas bija pietiekami drausmīgs fakts, nemaz nerunājot par to, ka Suns bija spējis atrast Mīkahu. Džeine Pūla Ārijai bija stāstījusi šis sacirtis puiku tik daudzos gabalos, ka zēns atdots miesniekam, sabērts maisā. Sākumā nabaga tēvs domājis, ka šim atnesta nokauta cūka. Un neviens nepacēla ne balsi, ne zobenu arī ne

Hārvins, kurš vienmēr bija tik drosmīgs, ne Alīns, kurš grasījās kļūt par bruņinieku, ne Džorijs, kurš bija sardzes kapteinis. Un pat ne viņas tēvs.

-    Viņš bija mans draugs, Ārija čukstēja šķīvi tik klusi, ka neviens to nedzirdēja. Ribiņām viņa nebija pieskārusies tās jau bija atdzisušas, bet zem tām uz šķīvja sastingusi tauku kārtiņa. Meitene atstūma šķīvi.

-   Kur tu, lūdzu, iesi, jaunā dāma? septa Mordeina noprasīja.

-  Man negribas ēst. Ārija saņēmās un atcerējās iemācītās pieklājības frāzes. Vai, lūdzu, drīkstu iet? viņa stīvi noskaitīja.

-   Nē, nedrīksti, septa atbildēja. Tu pat neesi pieskārusies ēdienam. Tagad tu apsēdīsies un izēdīsi šķīvi tukšu.

-   Ēd pati! viņa atcirta un, pirms kāds paguva viņu aizkavēt, Ārija metās uz durvju pusi. Vīri smējās, bet septa brēca viņai nopakaļ arvien skaļāk un skaļāk.

Resnais Toms stāvēja sardzē pie Labās rokas torņa durvīm. Viņš tikai nomirkšķināja acis, kad ieraudzīja Āriju skrienam uz viņa pusi un izdzirdēja septas kliedzienus.

-   Pagaidi, mazā, apstājies, viņš jau iesāka teikt, taču Ārija izslīdēja viņam starp kājām un skrēja augšup pa kāpnēm, smagi sitot kājas pret akmens pakāpieniem. Resnais Toms, elsdams un pūzdams lēkšoja viņai pakaļ.

Guļamistaba bija vienīgā vieta visā Karaļa ostā, kas Ārijai patika, bet visvairāk patika masīvās ozolkoka durvis, kas bija apkaltas ar melnu dzelzi. Ja viņa aizcirta durvis un aizšāva smago aizbīdni, tad neviens nespēja iekļūt viņas istabā ne septa Mordeina, ne resnais Toms, ne Sansa, ne Džorijs, ne Suns neviens! Viņa aizcirta durvis arī šoreiz.

Kad aizbīdnis bija aizšauts, Ārija beidzot varēja atļauties izraudāties.

Meitene piegāja pie loga un šņukstēdama apsēdās. Viņa ienīda visus un pati sevi visvairāk. Pie visa sliktā, kas bija noticis, bija vainojama vienīgi viņa. Tā bija teikusi Sansa un Džeine arī.

Pie durvīm klauvēja resnais Toms.

-   Ārija, meitenīt, kas noticis? viņš sauca. Vai esi istabā?

-   Nē, Ārija atkliedza.

Klauvēšana mitējās, bet pēc brīža viņa dzirdēja, kā kareivis aiziet. Resno Tomu vienmēr varēja viegli piemuļķot.

Ārija piegāja pie lādes, kas atradās gultas kājgalī. Viņa notupās uz ceļiem, atvēra vāku un ar abām rokām sāka mest no tās ārā uz grīdas zīda, satīna, samta un vilnas drēbes. Un tur tas bija, pašā lādes dibenā, kur viņa to bija paslēpusi. Ārija gandrīz vai ar maigumu izņēma zobenu un izvilka asmeni no maksts.

Adata.

Viņa atkal iedomājās par Mīkahu, un acis pildījās asarām. Viņas vaina, viņas vaina, viņas vaina. Ja viņa nebūtu lūgusi zēnam vingrināties kopā ar viņu zobenu cīņās…

Pie durvīm atskanēja klauvēšana, tikai šoreiz tā bija daudz skaļāka nekā pirms tam.

-   Ārija Stārka, tūdaļ pat atver durvis, vai dzirdi?

Ārija ar zobenu rokās apcirtās riņķī.

-    Labāk nelien! meitene brīdināja un ar mežonīgu atvēzienu pāršķēla gaisu.

-   Karaļa labā roka to tūlīt uzzinās! septa Mordeina aizsvilās.

-   Man vienalga, Ārija atkliedza. Vācies prom.

-   Tu vēl nožēlosi savus nekaunīgos izlēcienus, jaunā dāma, to es tev apsolu!

Ārija pie durvīm klausījās tik ilgi, līdz izdzirda septas soļus kāpnēs attālināmies.

Viņa ar Adatu rokā atkal piegāja pie loga un palūkojās lejup pagalmā. Ja vien viņa prastu kāpelēt tāpat kā Brens, meitene nodomāja, tad varētu izlīst pa logu, nokāpt pa mūra sienu un aizbēgt no šīs drausmīgās vietas prom no Sansas, septas Mordeinas, prinča Džofreja un visiem pārējiem. Viņa virtuvē nozagtu kaut ko ēdamu, paņemtu līdzi Adatu, labos zābakus un siltu apmetni. Biezajos mežos pie Trejžubures viņa uzmeklētu Nīmeriju, un abas kopā atgrieztos Ziemmalā vai arī aizbēgtu pie Džona uz Mūri. Viņa vēlējās, kaut Džons tagad būtu kopā ar viņu, tad varbūt viņa nejustos tik vientuļa.

Kluss klauvējiens pie durvīm iztraucēja Ārijas sapņus par bēgšanu.

-   Ārija, viņas tēva balss sacīja. Atver durvis, mums jāaprunājas.

Ārija piegāja pie durvīm un atšāva aizbīdni. Tēvs bija viens un izskatījās drīzāk skumjš nekā sapīcis. To redzot, Ārija sajutās vēl sliktāk.

-   Vai drīkstu ienākt? Ārija palocīja galvu un nokaunējusies nolaida skatienu. Tēvs aizvēra durvis. Kam pieder tas zobens?

-   Man. Ārija gandrīz bija piemirsusi par Adatu, ko turēja rokā.

-   Iedod to man.

Ārija negribīgi pasniedza zobenu tēvam un jau sāka prātot, vai jebkad mūžā to vēl dabūs turēt rokā. Tēvs pagrieza to pret gaismu, nopētīja abas asmens puses un ar īkšķi pārbaudīja tā asumu.

-   Brāviešu asmens, viņš konstatēja. Taču man šķiet, ka es pazīstu meistara zīmogu. Tas ir Mikena darbs.

Ārija nespēja melot tēvam, tāpēc atkal nolaida skatienu.

Valdnieks Edards Stārks nopūtās.

-    Mana deviņus gadus vecā meita dabū bruņojumu no manis paša kaltuves, un es par to neko nezinu. Karaļa labajai rokai ir jāvalda pār visām septiņām valstībām, bet rādās, ka es nespēju būt noteicējs pats savās mājās. Kā tu tiki pie sava zobena? Kur tu to dabūji?

Meitene iekoda lūpā un neteica ne vārda. Viņa nevarēja nodot Džonu pat tēvam ne. Brīdi padomājis, tēvs ierunājās:

-    Lai gan tam droši vien nav nekādas nozīmes. Viņš drūmi raudzījās uz zobenu, ko turēja rokās. Tā nav nekāda rotaļlieta, katrā ziņā ne jau mazai meitenei. Ko teiktu septa Mordeina, ja uzzinātu, ka tu spēlējies ar zobeniem?

-   Es nespēlējos, Ārija paziņoja. Un es ienīstu septu Mordeinu.

-   Pietiek, tēvs cieti noskaldīja. Septa dara tikai to, kas ietilpst viņas pienākumos, bet tu tai nabaga sievietei sarežģī dzīvi. Mēs ar tavu māti viņai esam uzdevuši izpildīt neiespējamu uzdevumu: izveidot no tevis dāmu.

-   Es negribu būt dāma! Ārija eksplodēja.

-   Man vajadzētu šo rotaļlietu salauzt pret ceļgalu un pielikt punktu šīm muļķībām.

-   Adata nesalūzīs, Ārija aizstāvējās, taču pati neticēja saviem vārdiem.

-   Zobenam pat ir vārds? Tēvs nopūtās. Ak, Ārija. Tu esi īsta mežone, vilku asinis kā būtu teicis mans tēvs. Līennā arī bija kaut kas no tā, bet brālis Brendons tam atbilda pilnībā un abi pāragri nonāca kapā. Ārija saklausīja skumjas tēva balsī viņš nemēdza bieži runāt par tēvu, brāli un māsu, kuri bija gājuši bojā, pirms viņa vēl bija piedzimusi. Līenna arī labprāt būtu nēsājusi zobenu, ja tēvs to būtu ļāvis. Tu man reizēm atgādini māsu un pat pēc izskata esi līdzīga viņai.

-   Līenna bija skaista, Ārija bija izbrīnīta. Tā teica visi, toties neviens to neteica par Āriju.

-   Bija gan, Edards Stārks piekrita. Skaista, mērķtiecīga un nelaiķe. Viņš pacēla zobenu. Ārija, ko tu grasies darīt ar šo… Adatu? Kuru tu gribi nogalināt? Savu māsu? Septu Mordeinu? Vai tu zini zobenu cīņas pirmo likumu?

Viņa zināja tikai to, ko bija teicis Džons.

-   Jādur ar smailo galu, viņa noburkšķēja.

Tēvs sāka smieties.

-   Tas tiešām laikam ir galvenais.

Ārija ļoti vēlējās visu paskaidrot un atvērt tēvam acis.

-   Es mēģināju mācīties, bet… Acis pieriesās asarām. Es lūdzu, lai Mīkahs pavingrinās kopā ar mani. Vienā mirkli meiteni pārņēma bēdas, tāpēc viņa trīcēdama aizgriezās. Es viņu lūdzu, viņa elsoja. Tā bija mana vaina, es pie visa esmu vainīga…

Pēkšņi tēvs viņu apskāva ar abām rokām.

-   Nē, dārgumiņ, viņš nočukstēja. Sēro par savu draugu, bet sevi nevaino. Tu taču nenogalināji miesnieka dēlu. Slepkavas ir Suns un tā nežēlīgā sieviete, kam viņš kalpo.

-   Es viņus ienīstu, Ārija, piesarkusi un šņukstēdama, atzinās. Suni, karalieni, karali un princi Džofreju. Es viņus visus ienīstu. Džofrejs meloja, tā nebija, kā viņš teica. Es ienīstu arī Sansu. Viņa visu labi atcerējās, tikai sameloja, lai patiktu Džofrejam.

-   Mēs visi melojam, tēvs atteica. Tu domā es tiešām noticēju, ka Nīmerija ir aizbēgusi?

Ārija vainīgi nosarka.

-   Džorijs apsolīja nevienam neko neteikt.

-   Viņš savu vārdu arī turēja, tēvs pasmaidīja. Ir lietas, ko var saprast bez vārdiem. Pat aklajam būtu skaidrs, ka vilcene labprātīgi tevi nepamestu.

-   Mums vajadzēja mest viņai ar akmeņiem, meitene bija nelaimīga. Es liku viņai skriet prom un teicu, ka negribu viņu vairs redzēt. Mežā bija arī citi vilki, mēs dzirdējām, kā tie gaudo. Tur ir arī daudz medījuma, tā ka viņa varēs medīt briežus. Kādu brīdi viņa sekoja, un beigās mēs sākām apmētāt viņu ar akmeņiem, un es divreiz viņai trāpīju. Viņa iekaucās, skatījās uz mani, un man bija tāds kauns… bet es taču darīju pareizi, vai ne? Karaliene viņu būtu nogalinājusi.

-    Jā, tu rīkojies pareizi, tēvs apstiprināja. Un pat melots… bija goda dēļ. Viņš nolika Adatu malā un apskāva Āriju. Tad atkal paņēma zobenu rokā, piegāja pie loga un brīdi raudzījās pagalmā. Kad viņš atkal pagriezās pret meitu, viņa skatiens bija pārdomu pilns. Stārks apsēdās krēslā pie loga un ielika Adatu sev klēpī.

-   Ārija, apsēdies. Mēģināšu tev šo to paskaidrot.

Meitene nepacietīgi apsēdās uz gultas maliņas.

-  Tu esi vēl pārāk maza, lai es tevi apgrūtinātu ar stāstiem par manām rūpēm, tēvs iesāka. Tomēr tu esi arī Stārka no Ziemmalas. Tu zini, kāda ir mūsu devīze.

-   Ziema nāk, Ārija nočukstēja.

-    Laiki ir smagi un nežēlīgi, tēvs turpināja. Mēs to jau izbaudījām pie Trejžubures, bērns, un arī tad, kad nokrita Brens. Tu esi dzimusi garajā vasarā, mīļā, un nekad neko citu neesi redzējusi, taču ziema patiešām nāk. Atceries mūsu nama simbolu, Ārija.

-    Dižvilks, meitene tūdaļ iedomājās par Nīmeriju. Viņa pievilka ceļgalus pie zoda un pēkšņi sabijās.

-    Pastāstīšu tev nedaudz par vilkiem, bērns. Kad puteņo sniegs un pūš balti vēji, bojā iet vientuļš vilks, bet barā tie izdzīvo. Vasarā varam strīdēties, bet ziemā mūsu pienākums ir citam citu aizstāvēt, sasildīt un dalīties spēkā. Ja tev kāds jāienīst, Ārija, ienīsti tos, kas mums patiešām vēl ļaunu. Septa Mordeina ir labs cilvēks, un Sansa… Sansa ir tava māsa. Jūs varat būt tik atšķirīgas kā saule un mēness, taču cauri jūsu sirdīm plūst vienas un tās pašas asinis. Tev viņa ir vajadzīga tikpat ļoti kā viņai tu… un man esat vajadzīgas jūs abas, lai dievi stāv man klāt.

Tēva balss bija tik sagurusi, ka Ārija noskuma.

-   Es Sansu neienīstu, viņa teica. Vismaz ne jau pa īstam. Un tie bija meli tikai pa pusei.

-    Negribu tevi baidīt, taču arī negrasos melot. Mēs esam nokļuvuši drūmā un bīstamā vietā, bērns. Te tev nav Ziemmala. Šeit ir ienaidnieki, kas vēl mums ļaunu, tāpēc mēs nedrīkstam karot savā starpā. Tava rīcība, bēgšana, izrunāšanās, nepaklausība… mājās tās būtu tikai bērna vasaras spēles, bet šeit un tagad, ņemot arī vērā, ka nāk ziema, tas ir pavisam kas cits. Ir laiks pieaugt.

-   Es pieaugšu, Ārija apņēmās. Viņa vēl nekad tēvu nebija mīlējusi tik stipri kā šajā brīdī. Es varu būt stipra. Es varu būt tikpat stipra kā Robs.

Tēvs pasniedza Ārijai zobenu ar rokturi pa priekšu.

-   Ņem…

Viņa neticīgi skatījās uz zobenu. Kādu brīdi viņa pat baidījās tam pieskarties, jo likās, ka ierocis pazudīs, tiklīdz viņa pastieps roku, bet tad tēvs ierunājās atkal:

-   Ņem, tas taču ir tavs.

Meitene satvēra spalu.

-   Vai varu to paturēt? viņa jautāja. Bez jokiem?

-   Bez jokiem, tēvs pasmaidīja. Ja es to atņemšu, tad tāpat pēc pāris nedēļām atradīšu tev zem spilvena metamo zvaigzni. Pacenties nenodurt māsu, lai kāda vēlēšanās tev būtu to izdarīt.

-   Nenoduršu, es apsolu.

Tēvs devās prom, un Ārija palika stāvam, piespiedusi zobenu pie krūtīm.

Nākamajā rītā pēc brokastīm viņa atvainojās septai Mordeinai un palūdza piedošanu. Septa ar aizdomām uzlūkoja meitēnu, taču viņas tēvs piekrītoši palocīja galvu.

Pēc trim dienām pusdienlaikā tēva namzinis Veijons Pūls lika Ārijai doties uz Mazo zāli. Galdi bija izjaukti, bet soli izkārtoti gar sienām. Likās, ka tur neviena nav, bet pēkšņi nepazīstama balss ierunājās:

-   Tu kavējies, puika. Slaiks, plikgalvains vīrs ar pamatīgu knābi deguna vietā iznāca no ēnas ar diviem koka zobeniem rokās. Rīt būsi te tieši pusdienlaikā. Viņš runāja ar akcentu, kas varēja būt nācis no brīvpilsētu valodām Brāvosas vai Mīras.

-   Kas tu esi? meitene noprasīja.

-   Tavs deju skolotājs. Svešinieks pasvieda Ārijai vienu no koka zobeniem. Viņa ķēra, bet nenoķēra, un zobens skaļi atsitās pret grīdu. Rīt tu to noķersi. Tagad pacel to.

Tā nebija tikai nūja, bet īsts zobens ar spalu un rokas aizsargu, tikai no koka.

Ārija paņēma zobenu, uztraukusies satvēra to abās rokās un izstiepa sev priekšā. Tas bija smagāks nekā izskatījās un daudz smagāks par Adatu.

Plikgalvainais vīrs sakoda zobus.

-   Tā neies krastā, puika. Tas nav lielais zobens, lai būtu jātur ar abām rokām. Šo daiktu tu turēsi vienā rokā.

-   Tas ir pārāk smags, Ārija iebilda.

-   Tas ir tieši tik smags, lai tu kļūtu stiprs un iemācītos noturēt līdzsvaru. Asmens ir izdobts un piepildīts ar svinu, bet tev tas jātur vienā rokā.

Ārija atlaida labo roku no spala un noslaucīja sasvīdušo plaukstu biksēs. Zobenu viņa turēja ar kreiso roku. Svešinieks izskatījās apmierināts.

-    Kreisā roka tas ir labi. Tad viss ir otrādi, un ienaidniekiem būs grūtāk tevi uzveikt. Bet tu stāvi nepareizi. Pagriez ķermeni sāniski, jā, tieši tā. Tu esi tik izkāmējis kā šķēpa uzgalis. Tas arī ir labi jo mērķis ir mazāks. Tagad satvēriens, paskatīsimies. Viņš piegāja meitenei klāt, nopētīja viņas roku un sakārtoja pirkstus ap spalu. Tieši tā, jā. Nespied pārāk cieši. Satvērienam jābūt izmanīgam un maigam.

-   Bet ja es izmetīšu zobenu no rokas? Ārija gribēja zināt.

-   Ierocim jākļūst par tavas rokas daļu. Vai tu vari nomest daļu no savas rokas? Nē. Sīrio Forels deviņus gadus bija Brāvosas jūras pavēlnieka pirmais zobens, viņš to labi zina, tāpēc klausies uzmanīgi, ko viņš saka, puika.

-   Es esmu meitene, Ārija iebilda.

-    Zēns, meitene… Sīrio Forels atteica. Tagad tu esi cīnītājs, un viss. Viņš atkal sakoda zobus. tā, satvēriens tev ir. Tev rokās nav karacirvis, tu turi…

-   .. .Adatu, Ārija enerģiski pabeidza teikumu viņa vietā.

-   Tieši tā. Un tagad sāksim deju. Atceries, bērns, mēs nemācīsimies ne Vesterosas dzelzs deju, ne bruņinieku deju ar atvēzieniem un šķēlieniem. Šī būs brāvosiešu ūdensdeja, strauja un negaidīta. Visi cilvēki ir no ūdens, vai to tu zināji? Kad viņiem iedur, ūdens iztek ārā, un viņi mirst. Forels soli atkāpās un pacēla savu koka zobenu. Tagad pamēģini man iedurt.

Ārija pūlējās viņam trāpīt četras stundas, līdz sāpēja ikviens muskulis, bet Sīrio Forels tikai klabināja zobus un stāstīja, kas meitenei jādara.

Tomēr īstais darbs sākās nākamajā dienā.

DINERĪSA

Dotraku jūra, sīrs Džorahs Mormonts, jādams blakus Dinerīsai, apturēja zirgu kāda pakalna galotnē.

Lejā stiepās milzīga, neapdzīvota un plaša ieleja, kas sniedzās līdz apvārsnim un vēl tālāk. "Tiešām kā īsta jūra," Denija nodomāja. Te nebija ne pakalnu, ne klinšu, ne koku, ne pilsētu, ne ceļu tikai nebeidzams zāļu lauks, un garie stiebru asmeņi vējā līgojās, veidojot viļņus.

-   Tā ir tik zaļa, viņa noteica.

-    Šobrīd zaļa, Džora piekrita. Tev vajadzētu to redzēt tad, kad tā plaukst viss vienos tumšsarkanos ziedos no viena apvāršņa līdz otram, gluži kā asins jūra. Ja atnāksi šurp sausuma periodā, tad pasaule būs nosūbējušas bronzas krāsā. Un tā ir tikai hranna, mans bērns Dotraku jūras zāle. Te aug arī simtiem citu zāļu: citrondzeltenas, tumšas kā indigo, zilas, oranžas un pat kā varavīksnes. Stāsta, ka Ēnu zemēs aiz Ašaī augot spoku zāle augstāka par vīru, kas sēž zirga mugurā, un tik bāla kā pienstikls. Tā noēd visas pārējās zāles un tumsā spīd, jo tajā mājo nolādēto gari. Dotraki uzskata, ka spoku zāle kādu dienu pārņems visu zemi un tad pasaulei pienāks gals.

No šādas domas vien Denijai uznāca drebuļi.

-   Es negribu par to runāt, viņa sacīja. Te ir tik skaisti, tāpēc negribu domāt par to, kā viss iet bojā.

-   Kā teiksi, halēse, Džorahs ar cieņu atbildēja.

Viņa izdzirdēja aiz muguras balsis un pagriezās, lai paskatītos. Denija ar Mormontu bija aizsteigušies priekšā pārējai jātnieku grupai, un citi tikai tagad jāja augšā pakalnā. Viņas kalpone Irri un viņas hāsa jaunie

strēlnieki bija veikli kā kentauri, taču Viserīss vēl arvien nebija apradis ar īsajiem kāpšļiem un plakanajiem segliem. Brālis te neiederējās, viņam nevajadzēja doties līdzi. Maģistrs Ilīrio bija ieteicis viņam pagaidīt Pentosā un piedāvājis savas pils viesmīlību, taču Viserīss bija atteicies. Viņam vajadzēja palikt Drogo tuvumā, līdz saņemtu no hala parādu apsolīto kroni. "Ja viņš mēģinās mani piekrāpt, tad līdz mielēm dabūs izbaudīt, ko nozīmē pamodināt pūķi," Viserīss bija zvērējis, turēdams roku uz aizlienētā zobena spala. Ilīrio tikai samirkšķināja acis un novēlēja veiksmi.

Denija saprata, ka tobrīd nevēlas uzklausīt kārtējo brāļa gaušanos diena bija pārāk skaista. Debesis bija koši zilas, un augstu virs galvas riņķoja vanags. Zāles jūra līgojās un elsoja ar katru vēja pūtienu, siltais gaiss glāstīja seju, un Denija juta mieru. Viņa negrasījās ļaut Viserīsam to sabojāt.

-   Paliec te, Denija teica Džoraham, un liec viņiem apstāties. Saki, ka es to pavēlēju.

Bruņinieks pasmaidīja. Viņš nebija no izskatīgajiem vīriešiem kakls un pleci kā vērsim, raupjais, melnais apmatojums, kas klāja rokas un krūtis, bija tik biezs, ka galvai matu bija aptrūcies, tomēr viņa smaids spēja Deniju mierināt.

-   Skatos tu mācies runāt kā karaliene, Dinerīsa.

-   Nevis kā karaliene, bet kā halēse, Denija atteica.

Pagriezusi zirgu, viņa aizauļoja lejā no pakalna viena.

Nogāze bija stāva un klinšaina, taču Denija jāja bez bailēm prieks mijās ar risku, un auļošana kā dziesma atskanēja viņas sirdī. Visu mūžu Viserīss bija klāstījis Denijai, ka viņa ir princese, tomēr Dinerīsa Tārgārjena to juta tikai tad, kad uzkāpa sudrabainās ķēves mugurā.

Sākumā nebija viegli. Nākamajā rītā pēc kāzām halasārs nojauca apmetni un devās uz austrumiem Vīsas Dotrakas virzienā, un jau trešajā dienā Denijai likās, ka gals būs klāt. Segli uz pēcpuses bija uzberzuši milzīgas asiņainas tulznas, kas drīz vien pārsprāga. Gūžu iekšpuse arī bija noberzta jēla, uz rokām bija čulgas no pavadas, kāju un muguras muskuļi sāpēja tā, ka viņa tikko spēja nosēdēt. Kad saule sāka rietēt, kalpones nāca Denijai palīgā nokāpt no zirga.

Pat naktis nedeva nekādu atvieglojumu. Brauciena laikā hals Drogo viņai nepievērsa nekādu uzmanību tāpat kā kāzu dienā un vakarus pavadīja, dzerot kopā ar saviem kareivjiem un miesassargiem, izjāja ar zirgiem vai noskatījās, kā sievietes dejo, bet vīrieši mirst. Šajā Drogo dzīves daļā Denijai nebija vietas. Viņa vakariņoja viena vai kopā ar Džoru un savu brāli, bet pēc tam ilgi raudāja, līdz aizmiga. Tomēr katru nakti, reizēm pat pirms ausmas, Drogo ieradās viņas teltī, uzmodināja sievu un jāja viņu tikpat nepagurstoši, kā mēdza jāt ar savu rumaku. Viņš Deniju vienmēr ieguva no mugurpuses, kā bija pierasts dotrakiem, un halēse par to bija tikai pateicīga, jo šādi dārgais vīrs nevarēja redzēt asaras viņas sejā, turklāt pati varēja iespiest seju spilvenā, lai apslāpētu savus sāpju kliedzienus. Kad Drogo bija beidzis, viņš aizvēra acis un, klusi krākdams, ieslīga miegā, bet Denija gulēja viņam līdzās, jo noberztais augums sāpēja tik ļoti, ka no jauna iemigt nebija iespējams.

Tā turpinājās dienu pēc dienas un nakti pēc nakts, līdz viņa saprata, ka ilgāk vairs neizturēs. Kādu vakaru Denija nolēma, ka drīzāk ir gatava mirt nekā paciest mocības…

Naktī viņa atkal sapņoja par pūķiem, tikai šoreiz sapnī nebija Viserīsa. Tur bija tikai viņa un pūķis. Tā zvīņas bija melnas kā nakts, miklas un glumas no asinīm. Denija noprata, ka tās ir viņas asinis. Pūķa acis zvēroja kā izkusušas magmas dīķi, bet no rīkles aurodamas brāzās liesmu strēles. Viņa dzirdēja, kā uguns dzied viņai dziesmu. Dinerīsa iepleta rokas un apskāva uguni, ļāva, lai tā viņu aprij pilnībā, attīra, mierina un šķīsta. Viņa juta, kā miesa izkalst, nomelnē un nobrūk no kauliem; juta, kā asinis uzvārās un pārvēršas tvaikā, taču sāpju nebija. Viņa jutās spēcīga, atdzimusi un kvēles pilna.

Dīvaini nākamajā dienā viņas augums tik ļoti nesāpēja. Likās, ka dievi viņu ir uzklausījuši un pažēlojuši. Pat kalpones bija pamanījušas pārmaiņas.

-   Halēse, Džiki ierunājās. Vai kas noticis? Varbūt esat saslimusi?

-   Es biju, Denija atbildēja, noliekusies pār pūķu olām, ko Ilīrio viņai bija uzdāvinājis kāzu dienā. Viņa pieskārās lielākajai no trim olām un liegi noglāstīja čaumalu. Melns ar purpursarkanu, viņa nodomāja, gluži kā pūķis manā sapnī. Viņas roka akmenī juta savādu siltumu… vai varbūt viņa vēl arvien sapņoja? Dinerīsa izbijusies atrāva roku no olas.

Kopš tā brīža nodzīvot katru nākamo dienu bija vieglāk nekā iepriekšējās. Kājas kļuva spēcīgākas, tulznas pārsprāga un plaukstas pārklājās ar kreveli, maigā gurnu āda kļuva raupjāka.

Hals bija licis Irri iemācīt Denijai jāt tā, kā to darīja dotraki, taču īstā halēses skolotāja bija ķēve. Šķita, ka tā spēj atšķirt viņas garastāvokļa nianses, it kā viņas abas domātu vienu un to pašu. Ar katru nākamo dienu Denija seglos jutās aizvien drošāk. Dotraki bija skarbi ļaudis, kas nepazina sentimentalitāti un nemēdza dot zirgiem vārdus, tāpēc Denija domāja par ķēvi tikai kā par "sudrabaino". Viņa nekad nevienu būtni nebija tik ļoti mīlējusi, kā šo zirgu.

Tā kā jāšana Denijai vairs nebija tik smags pārbaudījums, viņa sāka ievērot dabas skaistumu. Halēse jāja pašā priekšgalā kopā ar Drogo un viņa miesassargiem, tāpēc redzēja zemi svaigu un neizbradātu. Daudzskaitlīgā orda spēja ar pakaviem uzart zemi, saduļķot upes un aizēnot debesis ar smacējošiem putekļu mākoņiem, taču priekšā lauki vienmēr bija zaļi un plaukstoši.

Viņi šķērsoja Norvosas apaļos pakalnus, jāja garām dārzu terasēm un maziem ciematiņiem, kuru iedzīvotāji satraukti vēroja halasāru, sēžot uz baltajiem kleķa mūriem. Viņi šķērsoja trīs platas, mierīgas upes un arī ceturto, kas bija strauja, šaura un nodevīga, iekārtoja apmetni pie zila ūdenskrituma, apmeta līkumu ap plašu, pamestu pilsētu, kur, kā stāstīja, starp nomelnējušajām marmora kolonnām vaidot rēgi. Viņi traucās pa Valīrijas ceļiem, kas bija tūkstoš gadus veci un taisni kā dotraku bultas. Pusmēnesi viņi jāja cauri Kohoras mežam, kur lapas augstu koku zaros veidoja nojumes, bet koku stumbri bija tik plati kā pilsētas vārti. Tajā mežā mita lielie aļņi, bija manīti arī tīģeri un lemuri ar sudrabainiem kažokiem un lielām, violetām acīm, taču, halasāram tuvojoties, visi bija aizbēguši pēc iespējas tālāk, tāpēc Denijai neizdevās šos dzīvniekus ieraudzīt.

Drīz vien viņas mokas jau bija pārvērtušās par gaistošām atmiņām. Augums vēl aizvien mēdza smelgt pēc dienas, kas aizvadīta seglos, tomēr tagad sāpe jautās tāda kā saldāka, bet no rīta Denija ar prieku atkal kāpa seglos un nespēja vien sagaidīt brīnumus, ko nesīs svešā zeme. Viņa pat sāka gūt baudu naktīs. Lai arī reizēm vēl mēdza iekliegties, kad Drogo viņu ieguva, tomēr ne vienmēr viņa kliedza sāpju dēļ.

Pakalna piekājē auga gara un lokana zāle. Denija lika zirgam palēnināt soli līdz riksim, izjāja ielejā un nozuda zaļajā biežņā, laimīga, ka var būt viena. Halasārā viņa nekad nebija viena. Drogo vienmēr ieradās pie viņas pēc saulrieta, bet kalpones viņu baroja, vannoja un pašas arī gulēja pie viņas telts ieejas, Drogo miesassargi un viņas pašas hāsa vīri arī nekad neaizklīda pārāk tālu, savukārt brālis kā nevēlama ēna vilkās viņai nopakaļ dienu un nakti. Denija dzirdēja viņa spalgos, niknuma pilnos brēcienus pakalna galā, kurus viņš veltīja sīram Džoram. Viņa jāja tālāk, pilnībā saplūzdama ar Dotraku jūru.

Zaļā biežņa viņu iesūca sevī. Gaisā virmoja zemes un zāles smaržas, kas jaucās ar zirga un viņas pašas sviedru smaku un matu eļļas aromātu. Tas bija dotraku smārds, un likās, ka tas te piedien. Denija smiedamās vilka gaisu krūtis. Pēkšņi viņa juta neatvairāmu vēlmi izbaudīt zemi zem kājām, ieurbināt kāju pirkstus leknajā, melnajā augsnē. Izrāpusies no segliem, viņa palaida sudrabaino ganīties un pati novilka garos zābakus.

Viserīss tuvojās viņai tik pēkšņi kā vētra vasarā, bet viņa zirgs saslējās pakaļkājās no straujās apstādināšanas.

-   Kā tu uzdrīksties? viņš auroja. Tu sāc pavēlēt man? Man? Viņš nolēca no zirga un piezemējoties paklupa. Piesarkušu seju brālis ar grūtībām pietrausās kājās, sagrāba Deniju un sāka kratīt. Vai esi aizmirsusi, kas tu esi? Paskaties uz sevi! Paskaties uz sevi!

Denijai nevajadzēja nekur skatīties. Viņa bija basām kājām, ar eļļu ieziestiem matiem, ģērbusies dotraku jājambiksēs no ādas un apgleznotajā vestē, kas viņai bija dāvāta kāzu dienā. Viņa izskatījās piederīga šai videi. Viserīss bija ģērbies apvazātās un netīrās pilsētnieka zīda drānās un bruņukreklā.

Brālis vēl aizvien kliedza.

-   Tu nepavēlēsi pūķim, vai saproti? Es esmu septiņu valstību karalis, un man nav jāuzklausa pavēles no kaut kāda zirgupuiša padauzas, vai tu mani dzirdi? Viņa roka paslīdēja zem Denijas vestes, un pirksti sāpīgi iespiedās viņas krūtī. Vai tu mani dzirdi?

Denija no visa spēka atgrūda brāli.

Viserīss blenza uz māsu, neticībā iepletis acis. Denija nekad nebija ne iebildusi, ne pretojusies. Niknums izkropļoja viņa seju. Tagad viņa dabūs trūkties, un pamatīgi to nu viņai vajadzēja zināt.

Pliukš!

Pātaga noplīkšķēja kā zibens spēriens. Cilpa apvijās Viserīsam ap kaklu un parāva viņu atpakaļ. Jauneklis pārsteigts un aizrautu elpu nogāzās augšpēdus zemē. Viņš pūlējās atsvabināties, bet dotraku jātnieki klaigādami sastājās viņam apkārt. Tas ar pātagu, jaunais Džogo, kaut ko pajautāja. Denija nesaprata, ko viņš saka, taču klāt jau bija arī Irri un Džorahs.

-   Džogo grib zināt, vai tu vēlies viņa nāvi, halēse, Irri sacīja.

-   Nē, Denija atbildēja. Nē.

Džogo to saprata. Viens no jātniekiem kaut ko piebilda, un pārējie iesmējās. Irri tulkoja:

-     Karo domā, ka tev vajadzētu viņam nogriez ausi, lai iemācītu cieņu.

Denijas brālis tagad tupēja uz ceļiem un, pirkstus pabāzis zem ādas cilpas, kaut ko nesaprotami buldurēja un cīnījās pēc elpas. Pātaga cieši bija aizžņaugusi viņam rīkli.

-   Pasaki, ka nevēlos viņam nodarīt neko ļaunu, Denija atteica.

Irri atkārtoja halēses vārdus dotrakiem. Džogo parāva pātagu un apgrieza Viserlsu otrādi kā auklās iekārtu marioneti. Viserīss atkal nogāzās augšpēdus, bet tagad jau bija brīvs no ādas saišu skāviena, tikai zem zoda vīdēja šaura asiņaina švīka, kur pātaga bija trāpījusi visstiprāk.

-    Es viņu brīdināju, ka tā notiks, kundze, sīrs Džora Mormonts sacīja. Es ieteicu viņam palikt uz pakalna, kā tu liki.

-    Es zinu, ka tu brīdināji, Denija atsaucās, nenolaizdama acis no Viserīsa. Sarkanu seju viņš gulēja zemē un šņukstēdams skaļi ķēra pēc elpas. Viņš bija nožēlojams. Viņš vienmēr bija nožēlojams. Kā Denija to nebija pamanījusi agrāk? Tur, kur viņā kādreiz bija mājojušas bailes, tagad bija tukša vieta.

-   Paņem viņa zirgu, Denija pavēlēja Džoram. Viserīss izbrīnā iepleta muti un nespēja noticēt tam, ko dzird viņa ausis. Arī pati Denija neticēja tam, ko saka, tomēr vārdi paši lauzās viņai pār lūpām. Lai mans brālis kājām iet atpakaļ pie halasāra. Dotraki uzskatīja, ka cilvēks, kuram nav zirga, nemaz nav cilvēks, tas bija zemākais no zemākajiem, bez goda un lepnuma. Lai visi redz, kas viņš ir.

-   Nē! Viserīss iekliedzās, pagriezās pret sīru Džorahu un sāka lūgties kopējā valodā, lai jātnieki nesaprastu, ko viņš saka. Iesit viņai, Mormont, piekauj viņu! Tev to pavēl tavs karalis! Nogalini tos dotraku suņus un pārmāci viņu!

Trimdinieks palūkojās uz Deniju, kas stāvēja viņa priekšā basām kājām, ar melnzemi starp kāju pirkstiem un eļļu matos. Viņš ar zobenu un zīda drānās. Denija izlasīja bruņinieka lēmumu viņa sejā.

-   Viņš ies kājām, halēse, Džorahs atbildēja. Kamēr Denija atkal apsēdās sudrabainās mugurā, bruņinieks paņēma Viserīsa zirga pavadu. Viserīss vēl arvien atvērtu muti sēdēja zemē. Viņš klusēja un nekustējās, tikai ar indes pilnu acu skatienu pavadīja visus aizjājam. Drīz vien viņu jau bija paslēpusi garā zāle. Kad Viserīss vairs nebija redzams, Denija sabijās.

-   Vai viņš atradīs atpakaļceļu? viņa jautāja Džoram.

-    Pat tik akls cilvēks kā tavs brālis spēs saskatīt mūsu pēdas, viņš atbildēja.

-   Bet viņš ir lepns. Viņš var sajusties pārāk pazemots, lai atgrieztos.

Džora iesmējās.

-   Kur citur viņš varētu iet? Ja viņš neatradīs halasāru, halasārs atradīs viņu. Dotraku jūrā ir grūti noslīkt, bērns.

Denija saprata, ka Mormontam ir taisnība. Halasārs bija kā pilsēta kustībā, taču tā nepārvietojās uz priekšu akli. Izlūki vienmēr steidzās pa priekšu galvenajai kolonnai un brīdināja par medījumu, laupījumu vai ienaidniekiem, savukārt citi jātnieki apsargāja kolonnas flangus. Viņi nepalaida garām neko: ne šajā zemē, ne tajā, no kuras bija nākuši. Šīs ielejas bija daļa no viņiem pašiem… un tagad arī daļa no viņas.

-    Es viņam iesitu, Denija noteica, pati brīnīdamās par to, ko bija spējusi. Tagad šausmas bija galā un likās kā dīvains murgs, ko viņa nosapņojusi. Sīr Džora, tu domā, ka… viņš būs tikpat nikns, kad atgriezīsies? Meitene nodrebēja. Es taču pamodināju pūķi, vai ne?

Sīrs Džorahs nosprauslojās.

-   Vai mironi var atmodināt, meitēn? Pēdējais pūķis bija tavs brālis Rīgers, un viņš gāja bojā pie Trejžubures. Viserīss nav pat čūskas ēna.

Tik atklāti vārdi lika Denijai satrūkties. Likās, ka tagad pēkšņi šaubīgs kļūst viss, kam viņa reiz ticējusi.

-   Tu… tu viņam zvērēji uzticību ar savu zobenu…

-   Zvērēju gan, meitēn, Džora atsaucās. Bet, ja tavs brālis ir čūskas ēna, tad kādi gan ir viņa kalpi?

Bruņiniekam bija rūgtuma pilna balss.

-   Bet viņš joprojām ir īstais karalis. Viņš ir…

Džorahs apstādināja zirgu un palūkojās uz Dinerīsu.

-   Runāsim skaidru valodu. Vai tu vēlies redzēt Viserīsu sēžam tronī?

Denija mirkli apdomājās.

-   Viņš droši vien nebūtu labākais karalis, kāds bijis, vai ne?

-   Ir bijuši arī ļaunāki, bet tādu nav daudz. Bruņinieks iespieda zirgam sānos papēžus un turpināja ceļu.

Denija jāja blakus Mormontam.

-   Un tomēr, viņa teica, vienkāršie ļaudis viņu gaida. Maģistrs Ilīrio apgalvo, ka viņi šujot karogus ar pūķiem un aizlūdzot par to dienu, kad Viserīss pārpeldēs šauro jūru un atbrīvos viņus.

-   Vienkāršie ļaudis aizlūdz par lietu, veseliem bērniem un to, lai vasara nekad nebeigtos, sīrs Džorahs paskaidroja. Kamēr vien viņiem liek mieru, tikmēr troņu spēles, ko spēlē augstie valdnieki, viņiem ir dziļi vienaldzīgas. Viņš paraustīja plecus. Tā vienmēr ir bijis.

Denija brīdi jāja klusēdama un centās Džoraha vārdus prātā salikt kopā kā mozaīku. Tie bija pretrunā ar visu, ko Viserīss jebkad bija apgalvojis izrādījās, ka tautai ir vienalga, kas ir pie varas īstais karalis vai Uzurpators. Jo vairāk viņa prātoja par Džoras teikto, jo vairāk tas izklausījās pēc patiesības.

-   Un par ko aizlūdz tu, sīr Džorah, Denija pajautāja.

-   Par mājām, viņš atbildēja, un balsī ieskanējās ilgas.

-   Es arī aizlūdzu par mājām, viņa atzinās.

Džorahs iesmējās.

-   Tādā gadījumā paskaties sev apkārt, halēse.

Taču ne jau ielejas Denija redzēja. Viņa domās redzēja Karaļa ostu un lielo Sarkano pili, ko bija uzcēlis īgons Iekarotājs. Viņa domāja par Pūķakmeni, kur bija dzimusi. Gara acīm viņa redzēja visu zaigojam tūkstoš gaismās un katrā logā mirdzam uguni. Viņas gara acīm šķita, ka visas durvis tur ir sarkanas.

-   Mans brālis nekad neatgūs septiņas valstības, Denija noteica un saprata, ka to ir zinājusi jau sen. Viņa to bija zinājusi visu mūžu, tikai nekad nebija izteikusi vārdos un pat ne čukstā, bet tagad to skaļi pavēstīja Džoram Mormontam un visai pasaulei.

Džorahs vērtējoši uzlūkoja halēsi.

-   Tu tā domā?

-   Viņš nespētu vadīt armiju, pat ja mans vīrs viņam tādu iedotu, Denija konstatēja. Viņam nav ne graša pie dvēseles, un vienīgais bruņinieks, kas ir viņa rīcībā, uzskata, ka viņš nav pat čūskas vērts. Dotraki ņirgājas par viņa vājumu. Viņš nekad mūs neaizvedīs mājās.

-   Prātīgs bērns, bruņinieks pasmaidīja.

-   Es neesmu bērns, viņa kvēli atsaucās.

Denija iespieda papēžus sudrabainajai ķēvei sānos un palaida to auļos. Viņa jāja arvien ātrāk un ātrāk, atstājot Džorahu, Irri un pārējos tālu aizmugurē. Mati plīvoja siltajā vējā, bet sarkanā pievakares saule spīdēja tieši sejā. Kad viņa nokļuva pie halasāra, jau bija sācis krēslot.

Vergi bija uzcēluši viņas telti pie avota, kas ieplūda dīķī. No zāļu pinuma celtajā mītnē Denija dzirdēja skanam rupjas balsis. Drīz vien tur atskanēs arī smiekli, kad viņas hāsa vīri izstāstīs visu, kas bija atgadījies ar zāli aizaugušajā ielejā. Kad Viserīss klibodams atgriezīsies, ikviens vīrietis, sieviete un bērns visā apmetnē zinās, ka viņš ir kājāmgājējs halasārā noslēpumu nebija.

Sudrabaino Denija atdeva vergu aprūpē un iegāja savā teltī. Aiz zīda sienām bija vēsi un krēslaini. Verot ciet durvju pārklāju, Denija pamanīja dūmakainas, sarkanas gaismas staru, kas stiepās pāri visai teltij, lai apraudzītu pūķa olas. Vienu acumirkli viņai acu priekšā pašķīda tūkstošiem purpurkrāsas liesmu zvirgzdi. Halēse samirkšķināja acis, un tad viss jau bija pazudis.

Akmens, viņa sev sacīja, tas ir tikai akmens. Pat Ilīrio tā apgalvoja, turklāt pūķi jau sen bija izmiruši. Viņa pielika plaukstu melnajai olai un ar pirkstiem liegi aptvēra čaumalu. Akmens bija silts, gandrīz karsts.

-   Saule, Denija nočukstēja, tās ir sasildījusi, kamēr jājām.

Viņa lika kalponēm sagatavot vannu. Dorea pie telts sakūra ugunskuru, bet Irri un Džiki tikmēr atnesa lielo vara vannu, kas arī halēsei bija uzdāvināta kāzu dienā, un sāka stiept ūdeni no dīķa. Kad ūdens jau kūpēja, Irri palīdzēja halēsei iekāpt vannā un tad iekāpa tur arī pati.

-    Vai esat kādreiz redzējušas pūķi? Denija jautāja, kad Irri berza viņai muguru, bet Džiki sukāja no matiem ārā smiltis. Viņa bija dzirdējusi, ka pirmie pūķi nākuši no austrumiem, no Ēnu zemes aiz Ašaī un Nefrīta jūras salām. Iespējams, ka svešajās un mežonīgajās valstībās kāds vēl bija palicis dzīvs.

-   Pūķi nebūt vairs, halēse, Irri atteica..

-   Beigti, Džiki piekrita. Jau sen, sen.

Viserīss bija stāstījis, ka pēdējie Tārgārjenu pūķi miruši ne vairāk kā pirms pusotra simta gadiem tā karaļa Igona valdīšanas laikā, kurš bija iesaukts par Pūķu Kāvēju. Denijai tas nešķita pārāk sen.

-   Visur? viņa bija vīlusies. Arī austrumos?

Rietumos burvība bija izzudusi, kad Valīrijai un Garās vasaras zemēm uzbruka Posts, un to vairs nevarēja atsaukt ne burvju kaluma zobeni, ne vētras izsaucēji, ne pūķi, taču Denija bija dzirdējusi, ka austrumos viss esot citādi. Runāja, ka Nefrīta jūras salās joprojām mītot mantikoras, Ji Ti džungļi esot bazilisku apsēsti, Ašaī pavisam atklāti savas mākslas piekopjot vārdotāji, burvji un debesu pareģi, bet nakts melnumā savas šaušalīgās burvestības veicot baisie ēnu un asiņu magi. Kāpēc lai tur nebūtu arī pūķu?

-   Pūķi nav, Irri sacīja. Drosmīgs vīri tos nokaut, jo pūķi šausmīgi ļauns zvēri. Tas ir zināms.

-   Tas ir zināms, Džiki piekrita.

-   Kāds tirgonis no Kartas man reiz stāstīja, ka pūķi nākot no Mēness, gaišmatainā Dorea ieminējās, pie uguns sildīdama dvieli. Džiki un Irri bija Denijas vecuma dotraku meitenes, kas tikušas paņemtas verdzībā, kad Drogo iznīcināja viņu tēva halasāru. Dorea bija vecāka, un viņai bija gandrīz divdesmit gadu. Maģistrs Ilīrio bija ievērojis viņu kādā prieka mājā Līsā.

Denija ziņkārē strauji pagrieza galvu, un sudrabainie, mitrie mati sakrita priekšā sejai.

-   No Mēness?

-   Viņš stāstīja, ka Mēness esot ola, halēse, meitene no Līsas turpināja. Kādreiz debesīs esot bijuši divi Mēneši, bet viens nokļuvis pārāk tuvu Saulei un no karstuma pārplīsis. No tā izlidojuši tūkstoš tūkstoši pūķu, un visi dzēruši Saules karstumu. Tieši tāpēc pūķi spļaujot uguni. Kādu dienu arī otrs Mēness noskūpstīšot Sauli. Tad tas pārplīsīšot un pūķi atgriezīšoties.

Abas dotraku meičas ieķiķinājās un sāka smieties.

-   Tu esi stulbs salmu galva vergs, Irri paziņoja. Mēness nebūt ola, Mēness būt dievs, Saules sieva. Tas ir zināms.

-   Tas ir zināms, Džiki piebalsoja.

Kad Denija izkāpa no vannas, viņas miesa bija piesarkusi sārta. Džiki noguldīja halēsi, lai ieziestu viņas augumu ar eļļu un iztīrītu ādas poras. Pēc tam Irri viņu slacīja ar ziedu un kanēļa smaržām. Kamēr Dorea līdz mirdzumam sukāja viņas matus, halēse prātoja par Mēnesi, olām un pūķiem.

Viņas vakariņas bija vienkāršas: augļi, siers, apcepta maize un krūze medaina vīna.

-    Dorea, paliec un paēd vakariņas kopā ar mani, Denija pavēlēja un abām pārējām kalponēm lika doties prom. Līsiešu meitenei mati bija medus krāsā, bet acis kā vasaras debesis. Kad abas bija palikušas vienas, viņa nolaida skatienu.

-    Jūs mani pagodināt, halēse, Dorea ieminējās, lai gan tas nebija nekāds gods, jo no viņas tika prasīts tikai pakalpojums. Abas sēdēja un pļāpāja vēl ilgi pēc tam, kad bija uzlēcis mēness.

Tajā naktī, kad ieradās hals Drogo, Denija viņu jau gaidīja. Viņš nostājās telts durvīs un pārsteigts raudzījās uz sievu. Viņa lēni piecēlās un ļāva zīda naktstērpam noslīdēt zemē.

-    Šonakt mums jāiet ārā, kungs, viņa paziņoja. Dotraki ticēja, ka visas svarīgākās lietas cilvēka dzīvē notiek zem klajas debess.

Drogo izgāja viņai līdzi mēnesnīcā, un zvaniņi viņa matos klusi šķindēja. Dažus soļus aiz telts auga mīksta zāle, un tieši tur Denija noguldīja vīru. Kad Drogo mēģināja sievu pagriezt ar muguru pret sevi, viņa uzlika plaukstu tam uz krūtīm.

-   Nē, viņa sacīja. Šonakt es gribu skatīties tev sejā,

Halasārā nebija nekādas privātās dzīves, un, izģērbjot vīru, Denija juta uz sevi vērstus skatienus un dzirdēja klusas balsis, jo viņa darīja to, ko viņai bija iemācījusi Dorea. Bet viņai tas nerūpēja vai tad viņa nebija halēse? Viņai rūpēja tikai vīra acis, un, kad bija uzkāpusi vīram

jāteniski virsū, ieraudzīja tajās to, ko vēl nebija redzējusi. Viņa jāja vīru tik nepagurstoši, kā mēdza jāt uz sudrabainās ķēves, un tajā brīdī, kad pienāca baudas mirklis, hals Drogo izkliedza viņas vārdu.

Viņi bija jau otrā Dotraku jūras malā, kad Džiki ar pirkstiem glāstīja maigo Denijas vēdera pauguru un ieminējās:

-   Halēse, tev būt bērns.

-   Es zinu, Denija atbildēja.

Tā bija viņas četrpadsmitā vārda diena.

BRENS

Rikons pagalmā skraidīja ar vilkiem.

Brens no savas vietas pie loga noskatījās jautrībā. Lai kur zēns ietu, Pelēkais Vējš vienmēr bija pirmais un aizšķērsoja Rikonam ceļu. Tad puika dzīvnieku ieraudzīja, priecīgi iespiedzās un metās skriet citā virzienā. Pinkainis skrēja viņam nopakaļ, virpuļodams un ķerdams ar zobiem, ja kāds cits vilks trāpījās pa kampienam. Viņa kažoks bija kļuvis gandrīz melns, bet acis dega zaļās ugunīs. Brena Vasariņš skrēja pēdējais. Viņš bija sudrabainu dūmu krāsā ar zeltainām acīm, kas redzēja visu, ko nepieciešams saskatīt. Vasariņš bija mazāks par Pelēko Vēju un piesardzīgāks. Brens uzskatīja, ka viņš ir visgudrākais no visa metiena. Viņš dzirdēja, kā mazais brālis aizelsies smejas, pa cieti noblietēto pagalma klonu skraidelējot ar savām mazajām bērna kājelēm.

Brena acis vai dega. Viņš gribēja būt ārā, smieties un skraidīt. Viņš sadusmojās un ar dūrēm izberzēja no acīm asaras, pirms tās sāka ritēt pār vaigiem viņš bija jau gandrīz pieaudzis vīrs, tāpēc bija par vecu, lai raudātu.

-  Tie bija meli, viņš rūgti noteica, atcerēdamies vārnu no sava sapņa. Es nespēju lidot. Es pat paskriet nevaru,

-  Visas vārnas ir meļi, vecā auklīte piekrita. Viņa sēdēja turpat blakus ar adīkli. Es zinu kādu pasaku par vārnu.

-   Negribu vairs dzirdēt nevienu pasaku, Brens nīgri izmeta. Kādreiz viņam patika vecā auklīte ar savām pasakām, bet tas bija kādreiz. Tagad viss bija citādi. Tagad auklīte augām dienām sēdēja pie viņa, lai

pieskatītu, apkopu un kliedētu vientulību, tomēr visu padarīja tikai ļaunāku. Es nevaru ciest tavas muļķīgās pasakas.

Vecā sieviete atplauka bezzobainā smaidā.

-   Manas pasakas? Nē, mazo kundziņ, tās nav manējās. Pasakas bija pirms manis, un paliks gan pēc manis, gan pēc tevis.

Auklīte bija veca, riebīga vecene, Brens ļauni domāja: sačervelējusies, krunkaina, gandrīz akla, pati nespēja uzkāpt pa kāpnēm, bet uz raibi sārtā galvvidus vīdēja tikai dažas baltu matu šķipsnas.

Neviens nezināja, cik īsti viņai gadu, taču tēvs teica, ka viņa saukta par veco auklīti jau tad, kad viņš vēl bijis zēns. Viņa pavisam noteikti bija visvecākā visā Ziemmalā un varbūt pat visvecākā visās septiņās valstībās. Auklīte bija ieradusies pilī kā Brendona Stārka zīdītāja, jo viņa māte bija nomirusi dzemdībās. Tas esot bijis valdnieka Rikarda, Brena vectēva, vecākais, bet varbūt arī jaunākais brālis vai arī vispār valdnieka Rikarda tēvabrālis. Reizēm auklīte stāstīja tā, reizēm citādi, tomēr visos viņas stāstos mazais puisēns trīs gadu vecumā nomira no vasaras drudža, bet vecā auklīte ar saviem bērniem palika Ziemmalā. Abus dēlus viņa bija zaudējusi karā, kurā karalis Roberts ieguva troni, bet viņas mazdēls gāja bojā pie Paikas mūriem Belona Grejdžoja sacelšanās laikā. Viņas meitas sen jau bija apprecējušās, pārcēlušās uz dzīvi citur un jau mirušas. Vienīgais cilvēks, kurā vēl ritēja viņas asinis, bija vientiesīgais zirgu puisis Hodors, bet vecā auklīte tikai dzīvoja un dzīvoja, adīdama un stāstīdama blēņu stāstus.

-    Man vienalga, kas tās par pasakām, Brens atcirta. Man tās riebjas. Viņš negribēja dzirdēt pasakas un negribēja redzēt veco auklīti. Viņš gribēja būt kopā ar māti un tēvu un skraidīt kopā ar Vasariņu. Viņš gribēja rāpties sabrukušajā tornī un barot vārnas ar graudiem. Viņš gribēja, lai viss ir pa vecam.

-   Es zinu arī kādu pasaku par zēnu, kuram nepatika pasakas, auklīte sacīja ar pierasto muļķīgo smaidu sejā, bet adāmadatas bez mitas kustējās klik, klik, klik, un Brens jau bija gatavs vai kliegt.

Viņš zināja, ka nekad nekas vairs nebūs pa vecam. Vārna viņu bija piemuļķojusi ar lidošanu, bet pēc pamošanās izrādījās, ka viņš guļ ar lauztiem kauliem un pasaule ir pārvērtusies. Visi viņu bija pametuši: tēvs, māte, māsas un pat ārlaulībā dzimušais brālis Džons. Tēvs bija apsolījis, ka viņš uz Karaļa ostu varēs jāt ar īstu zirgu, tomēr visi bija aizbraukuši bez viņa. Mestrs Lūvins bija aizsūtījis ar putniem pa ziņai: gan valdniekam Edardam, gan mātei, gan Džonam uz Mūri, taču neviens vēl nebija atbildējis.

-   Reizēm putni mēdz nomaldīties, bērniņ, mestrs teica. Līdz Karaļa ostai ir daudz līgu un daudz vanagu, tāpēc viņš varēja ziņu arī nesaņemt.

Brenam šķita, ka visi ir nomiruši, kamēr viņš gulēja… vai arī Brens pats ir miris un visi par viņu ir aizmirsuši. Aizbraukuši bija arī sīrs Rodrīks, Veijons Pūls, Halens, Hārvins, resnais Toms un ceturtā daļa visu sargu.

Palikuši bija tikai Robs ar mazo Rikonu, bet arī Robs bija mainījies. Tagad viņš bija valdnieks Robs vai vismaz mēģināja tāds būt. Viņš nēsāja īstu zobenu un nekad nesmaidīja. Viņš augas dienas aizvadīja apmācot sargus un pats vingrinoties zobenu cīņā, tāpēc pagalmā vienmēr skanēja tērauda džinkstoņa. Vakaros viņš ieslēdzās kopā ar mestru Lūvinu un apspriedās vai pētīja rēķinu grāmatas. Reizēm viņš kopā ar Halisu Mollenu sēdās zirgu mugurās un nozuda uz vairākām dienām, jo vajadzēja apmeklēt tālākos nocietinājumus. Vienmēr, kad brālis bija prom ilgāk par vienu dienu, Rikons raudāja un prasīja Brenam, vai viņš pārnāks mājās. Pat tad, kad valdnieks Robs bija mājās, Ziemmalā, viņam vairāk laika atradās Halisam Mollenam un Teonam Grejdžojam nekā paša brāļiem.

-    Varu tev pastāstīt par Brendonu Namdari, vecā auklīte ierunājās. Viņš taču tev vienmēr ir paticis.

Pirms tūkstošiem gadu Brendons Namdaris bija uzbūvējis Ziemmalu, un viens otrs mēdza teikt, ka arī Mūri. Brens zināja šo stāstu, bet tas nekad nebija viņam paticis vislabāk. Varbūt šis stāsts patika kādam citam Brendonam. Reizēm auklīte ar viņu sarunājās tā, it kā viņš būtu tas Brendons, kuru viņa bija auklējusi pirms daudziem gadiem, bet reizēm sajauca viņu ar Brena tēvoci Brendonu, kuru Trakais ķēniņš bija nogalinājis vēl pirms Brena dzimšanas. Māte reiz bija teikusi, ka auklīte esot nodzīvojusi tik garu mūžu, ka visi Brendoni Stārki viņai galvā sajukuši kopā.

-   Tas nav mans mīļākais stāsts, Brens iebilda. Man vislabāk patīk šausmu stāsti.

Zēns ārā izdzirda jezgu un pagriezās pret logu. Rikons joza pāri pagalmam uz vārtu pusi, un visi vilki viņam sekoja, diemžēl Brena istabas logs izgāja uz otru pusi, tāpēc viņš nevarēja redzēt, kas notika tālāk. Brens sapīcis trieca ar dūri sev pa kāju, taču neko nejuta.

-   Ak manu mazo vasaras bērniņ, auklīte klusi noteica, ko tu zini par šausmām? Šausmas ir ziemā, mazo kundziņ, kad sniegs sasnieg simt pēdas dziļš un no ziemeļiem aurodams pūš ledains vējš. Šausmas ir Garajā Naktī, kad saule gadiem slēpj savu seju, kad mazi bērni dzimst, dzīvo un mirst tumsā, kad dižvilki ir izkāmējuši un izbadējušies, bet mežos klīst baltie klīdēji.

-   Tu gribēji teikt svešie? Brens īdzīgi pārjautāja.

-    Jā, svešie, auklīte piekrita. Pirms tūkstošiem gadu iekrita tik auksta, barga un nebeidzama ziema, kādu neviens nespēja atminēties. Iestājās nakts, kas ilga veselu paaudzi, bet karaļi, no aukstuma drebēdami, apsprāga savās pilīs kā cūkas aizgaldā. Sievietes labāk nosmacēja savus bērnus nekā redzēja, kā viņi mirst no bada, un raudāja, bet asaras sasala viņām uz vaigiem. Vecā auklīte apklusa, un arī adāmadatas mitējās klakstēt. Viņa palūkojās uz Brenu blāvām, aizmiglotām acīm un noprasīja: Tā, bērns, vai šādi stāsti tev patīk?

-   Jā, Brens vēl vilcinājās ar atbildi, ja vien…

Auklīte pamāja.

-   Un šajā tumsā svešie atnāca pirmo reizi, viņa atsāka stāstu, un adatas atkal sāka klakstēt. Tās bija aukstas un nedzīvas būtnes, kas necieta ne dzelzi, ne uguni, ne saules starus, ne kādu citu radību, kuras dzīslās ritēja siltas asinis. Jādami ar saviem bālajiem zirgiem, viņi siroja, apkāva ļaudis cietokšņos, pilsētās un valstībās, nogalēja varoņus un armijas. Viņu pārākumam pretī nevarēja stāties pat visi cilvēces zobeni, kopā ņemot, turklāt viņi nežēloja ne sievietes, ne zīdaiņus. Viņi vajāja sievietes pa sasalušajiem mežiem un baroja savus nedzīvos kalpus ar cilvēka bērnu miesu.

Auklīte tagad runāja pavisam klusu, gandrīz vai čukstus, un Brens pieliecās viņai tuvāk, lai labāk dzirdētu.

-   Tas notika pirms andālu atnākšanas un sen pirms tam, kad sievietes pāri šaurajai jūrai bēga no Roinas pilsētām. Tolaik simt valstības bija pirmcilvēku rokās, jo viņi tās zemes bija atkarojuši no mežabērniem. Tomēr arī pēc tam šur un tur meža biezokņos savās koka pilsētās vai pakalnos ar tukšu vidu vēl mita pa kādam mežabērnam, un koku sejas to visu vēroja. Kad aukstums un nāve pārņēma zemi, pēdējais varonis devās meklēt mežabērnus cerībā, ka viņu senās burvestības varēs palīdzēt atgūt to, ko cilvēku armijas bija pazaudējušas. Viņš devās uz mirušo zemi ar zobenu, zirgu, suni un duci vīru. Viņš meklēja gadiem ilgi un jau sāka zaudēt cerības, jo nespēja atrast mežabērnus, kas mitinājās savās slepenajās pilsētās. Viņa draugi gāja bojā cits pēc cita, pēc tam arī zirgs un visbeidzot suns. Pat viņa zobens sasala tik ļoti, ka salūza, kad viņš gribēja to likt lietā. Svešie saoda viņā ritam siltas asinis un klusītēm sekoja, dzenot viņam pa pēdām bālus zirnekļus, kas bija suņa lielumā.

Ar skaļu būkšķi atvērās durvis, un Brenam no bailēm sirds vai pa muti izlēca, bet tas bija tikai mestrs Lūvins un viņam nopakaļ pa kāpnēm slāja Hodors.

-   Hodors! zirgupuisis kā parasti visus sveicināja, plati smaidīdams.

Mestrs Lūvins nesmaidīja.

-   Ir ieradušies ciemiņi, viņš paziņoja, un vajadzīga arī tava klātbūtne, Bren.

-   Es šobrīd klausos stāstu, zēns iebilda.

-   Stāsti pagaidīs, mazo kundziņ. Kad atgriezīsies, tie vēl būs tepat, vecā auklīte sacīja. Ciemiņi nav tik pacietīgi, turklāt reizēm atnes līdzi paši savus stāstus.

-   Kas tie par ciemiņiem? Brens noprasīja Lūvinam.

-   Tīrions Lanisters un daži vīri no Naktssardzes. Viņi atveduši ziņas no tava brāļa Džona. Šobrīd ar viņiem tiekas Robs. Hodor, palīdzi Brenam nokļūt lejā.

-   Hodors! vientiesis labprāt piekrita.

Viņš pielieca lielo pinkaino galvu, lai tiktu iekšā pa durvīm Hodors bija gandrīz septiņas pēdas garš. Bija grūti noticēt, ka viņā rit tās pašas asinis, kas ritēja vecajā auklītē. Brenam ienāca prātā: diez, vai vecumā viņš sarausies tikpat mazītiņš un krunkains kā auklīte? Droši vien ne, pat ja viņš dzīvotu tūkstoš gadus.

Hodors pacēla Brenu tik viegli kā salmu klēpi un piespieda pie savām masīvajām krūtīm. Viņš vienmēr salkani oda pēc zirgiem, bet tā nebija nepatīkama smaka. Viņa rokas bija resnas, muskuļotas un klātas ar biezu, brūnu apmatojumu.

-   Hodors, viņš vēlreiz noteica.

Teons Grejdžojs reiz bija pavīpsnājis, ka Hodors gan neko daudz nezinot, taču nevienam nerodoties nekādas šaubas par to, ka viņš zina pats savu vārdu. Auklīte ķiķinādama ieklukstējās kā vista, kad Brens viņai to atstāstīja, un atklāja, ka Hodora īstais vārds esot Valders. Neviens nespēja ne iedomāties, kur viņš būtu dzirdējis vārdu "Hodors", taču tiklīdz Valders sāka šo vārdu atkārtot, visi sāka viņu tā saukt. Tas arī bija vienīgais vārds, ko viņš zināja.

Auklīte palika torņa istabā ar savām adāmadatām un atmiņām. Hodors, nesot Brenu, kaut ko bez meldijas dungoja, bet viņam nopakaļ gāja mestrs Lūvins, kuram vajadzēja pasteigties, lai tiktu līdzi zirgupuiša garajiem soļiem.

Robs, ģērbies bruņukreklā un ādas drānās, sēdēja tēva augstajā krēslā, bet sejā viņam bija drūma grimase, kā jau valdniekam piedienas. Viņam līdzās atradās Teons Grejdžojs un Haliss Mollens. Ducis sargu stāvēja ierindā pie pelēkajām akmens sienām zem augstajiem un šaurajiem logiem, bet zāles vidū punduris ar saviem kalpiem un četri viri melnās Naktssardzes brāļu drānās. Jau tajā brīdi, kad Hodors Brenu ienesa pa durvīm, zēns zālē sajuta spriedzi.

-   Ikviens Naktssardzes brālis Ziemmalā ir gaidīts viesis un var uzturēties šeit tik ilgi, cik vien vēlas, Robs paziņoja valdnieka balsī. Klēpī viņš bija ielicis kailu zobenu, lai visi to redzētu. Pat Brens zināja, ko tas nozīmē, ja viesus sagaida ar kailu zobenu.

-   Ikviens Naktssardzes brālis, punduris atkārtoja, bet ne es. Vai tā tas jāsaprot, puis?

Robs piecēlās un ar zobenu norādīja uz mazo vīreli.

-   Kamēr mana māte ar tēvu ir prom, es šeit esmu valdnieks, Lanister. Es tev neesmu nekāds puika.

-  Ja tu esi valdnieks, tad tev vajadzētu mācīties arī valdnieka pieklājību, punduris atbildēja, nelikdamies ne zinis par zobena smaili pie sejas. Tā vien rādās, ka visas tēva manieres ir tikušas tavam brālim bastardam.

-   Džons! Brens Hodora rokās noelsās.

Punduris pagriezās pret viņu.

-   Tātad tā ir taisnība, ka zēns ir dzīvs. Nespēju noticēt. Jūs, Stārkus, ir grūti nogalināt.

-    Jums, Lanisteriem, to vajadzētu atcerēties, Robs sacīja, nolaizdams zobenu. Hodor, nes manu brāli šurp.

-   Hodors! Hodors noteica, smaidīdams pietipināja pie Roba un iecēla Brenu vienā no augstajiem krēsliem, kuros Stārki bija sēdējuši, kopš sauca sevi par Ziemeļu valdniekiem. Krēsls bija no vēsa akmens, sēdekli līdz spīdumam bija nopulējušas neskaitāmas pēcpuses, bet masīvajos roku balstos bija izkaltas dižvilku galvas. Brens satvēra paroceņus, bet kājas bezpalīdzīgi nokarājās pār sēdekļa malu. Milzīgajā krēslā viņš jutās gandrīz kā zīdainis.

Robs uzlika roku brālim uz pleca.

-   Tu teici, ka tev esot jārunā ar Brenu. Te nu viņš ir, Lanister.

Brenam bija neērti skatīties Tīrionam Lanisteram acīs viena bija

melna, otra zaļa, un abas vērīgi pētīja zēnu.

-   Esmu dzirdējis, ka tu esot izveicīgs kāpējs, Bren, vīrelis beigu beigās sacīja. Pastāsti, kā tas gadījās, ka tajā dienā tu nokriti?

-   Es nenokritu, Brens apgalvoja. Viņš nekad, nekad, nekad nekrita.

-   Bērns neko neatceras ne par kritienu, ne arī to, ka tajā dienā vispār būtu kaut kur kāpis, mestrs Lūvins klusi paskaidroja.

-   Savādi, Tīrions Lanisters atteica.

-   Mans brālis te nav nācis, lai viņam uzdotu jautājumus, Lanister, Robs noskaldīja. Saki, kas tev sakāms un ej, no kurienes nācis.

-   Man tev ir dāvana, punduris teica Brenam. Vai tev patīk jāt ar zirgu, mazais?

Mestrs Lūvins paspēra soli uz priekšu.

-   Kungs, zēnam neklausa abas kājas, viņš nevar sēdēt zirga mugurā.

-    Muļķības, Lanisters izmeta. Ar īsto zirgu un īstajiem segliem pat kroplis var jāt.

Šis vārds kā nazis caurdūra Brena sirdi, un viņam acīs nevilšus saskrēja asaras.

-   Es neesmu kroplis!

-   Tādā gadījumā es neesmu punduris, vīrelis saviebās. Mans tēvs būtu iepriecināts to dzirdēt.

Grejdžojs iesmējās.

-   Kādu zirgu un seglus jūs ieteiktu? Lūvins painteresējās.

-   Gudru zirgu, Lanisters atbildēja. Zēns nevar dot zirgam pavēles ar kājām, tāpēc viņam ir vajadzīgs īpaši apmācīts zirgs, kas klausa pavadai un balsij. Es ieteiktu ņemt neiejātu kumeļu tādam galvu nejauks vecās iemaņas. Viņš izņēma no jostas papīra rulli. Iedodiet to savam seglu meistaram, pārējo viņš paveiks pats.

Mestrs Lūvins paņēma papīru un kā pelēka, ziņkārīga vāvere atritināja to.

-    Skaidrs. Jūs labi zīmējat, kungs. Jā, tas varētu derēt man pašam vajadzēja ko tādu iedomāties.

-   Man to iedomāties bija vieglāk, mestr. Šie segli neko daudz neatšķiras no manējiem.

-   Vai tiešām es varēšu jāt? Brens noprasīja. Viņš gribēja ticēt pieaugušajiem, taču trūka drosmes. Ja nu viņi atkal melo? Vārna bija apgalvojusi, ka viņš spēs lidot.

-   Noteikti varēsi, punduris atteica. Un es zvēru zirga mugurā tu būsi tikpat garš kā citi vīri.

Robs Stārks bija apjucis.

-   Vai tās ir kādas lamatas, Lanister? Kas tev ir Brens? Kāpēc tu viņam gribi palīdzēt?

-   Tavs brālis Džons to lūdza. Un man ir mīksta sirds pret kroplīšiem, bastardiem un salauztām mantām.

Tīrions Lanisters uzlika roku uz sirds un atplauka smaidā.

Ārdurvis atsprāga vaļā, zālē iespīdēja saules stari, un iekšā aizelsies iebrāzās Rikons ar dižvilkiem. Zēns, acis iepletis, palika pie durvīm kā iemiets, taču vilki neapstājās viņi bija ieraudzījuši vai saoduši Lanisteru. Vasariņš sāka rūkt pirmais, Pelēkais Vējš piebalsoja, un abi tuvojās pundurim viens no vienas, otrs no otras puses.

-   Vilkiem nepatīk tava smaka, Teons Grejdžojs ieminējās.

-   Tādā gadījumā, šķiet, man laiks doties prom, Tīrions atsaucās.

Viņš paspēra soli atpakaļ… un no paēnas rūkdams iznāca Pinkainis.

Lanisters pagriezās, un Vasariņš metās viņam virsū. Vīrelis sagrīļojās, bet Pelēkais Vējš sagrāba viņu aiz piedurknes un noplēsa auduma ķesku.

-   Nē! Brens iesaucās, kad Lanistera kalpi ķēra pēc zobeniem. Vasariņ, šurp! Vasariņ, šurp!

Dižvilks izdzirdēja saimnieka balsi un palūkojās te uz Brenu, te atkal uz Lanisteru. Tomēr dzīvnieks atkāpās un apsēdās pie Brena nejūtīgajām kājām.

Robs, aizturējis elpu noskatījās, bet tad arī pats nopūtās un pasauca:

-   Pelēkais! Roba dižvilks arī paklausīja ātri un bez skaņas.

Tagad Tīrionam zvērojošām acīm uzglūnēja vairs tikai Pinkainis.

-   Rikon, pasauc vilku, Brens uzsauca mazajam brālītim, un Rikons arī atģidās.

-   Mājās, Pinkaini, tūlīt nāc mājās!

Melnais vilks vēl pēdējo reizi uzrūca Lanisteram un aizļepatoja pie Rikona, kurš cieši apskāva dzīvnieka kaklu.

Tīrions Lanisters atraisīja šalli, nobraucīja pieri un monotonā balsī novilka:

-   Ārkārtīgi interesanti.

-   Vai jums nekas nekaiš, kungs? apjautājās viens no viņa vīriem ar zobenu rokās un satraukti palūkojās uz dižvilkiem.

-    Man ir saplēsta piedurkne un pieslapinātas bikses, bet, atskaitot pašcieņu, nekas nav cietis.

Pat Robs bija satriekts.

-   Vilki… nezinu, kāpēc viņi tā rīkojās…

-    Viņi, visticamāk, sajauca mani ar savām pusdienām. Lanisters stīvi palocījās Brenam. Pateicos, ka atsauci nezvērus, jaunais sīr. Varu galvot, ka es viņiem nebūtu nekāda gardā maltīte. Bet nu gan es iešu.

-   Vienu mirkli, kungs, mestrs Lūvins ieteicās. Viņš piegāja pie Roba un kaut ko iečukstēja puisim ausī. Brens pūlējās sadzirdēt, par ko viņi runā, taču balsis bija pārāk klusas. Beigu beigās Robs iebāza zobenu makstī.

-   Es… es laikam biju pārāk nelaipns pret tevi, viņš sacīja. Tu izrādīji Brenam laipnību un… Robs nevarēja atrast īstos vārdus. Viesmīlīgā Ziemmala ir tavā rīcībā, ja tu to vēlies, Lanister.

-    Aiztaupi man savas liekulīgās laipnības, puis. Es tev nepatīku, un tu mani negribi šeit redzēt. Pie pils mūriem Ziemas pilsētā pamanīju iebraucamo vietu. Gan jau tur atradīsies kāda gulta arī man, un mēs abi varēsim gulēt mierīgāk. Par pāris sīknaudas gabaliem es tur dabūšu pat piemīlīgu mauķeli, kas man sasildīs palagus. Tad viņš uzrunāja vienu no melnajiem brāļiem vecāku vīru ar līku muguru un izspūrušu bārdu. Joren, mēs dosimies tālāk uz dienvidiem rītausmā. Gan jau satiksiet mani pa ceļam.

To pateicis, Tīrions grīļīgā gaitā pagāja garām Rikonam un izgāja no zāles. Viņa kalpi sekoja.

Visi četri Naktssardzes brāļi palika zālē, un Robs nedrošā balsī viņus uzrunāja.

-    Istabas jūsu vajadzībām ir sagatavotas, un karstā ūdens jums netrūks, lai nomazgātu ceļa putekļus. Ceru, ka ar savu klātbūtni pagodināsiet mūs šovakar arī pie galda.

Šos vārdus viņš izrunāja tik neveikli, ka to pamanīja pat Brens. Robs šo runu bija iemācījies no galvas, un vārdi nenāca no sirds, taču melnie brāļi vienalga viņam pateicās. Hodors nesa Brenu atpakaļ uz torņa istabu, un Vasariņš mina abiem uz papēžiem. Vecā auklīte krēslā bija iemigusi.

-   Hodors, Hodors noteica, paņēma krācošo vecvecmāmiņu un nesa prom, bet Brens domīgs palika savā gultā. Robs bija apsolījis, ka viņš varēs vakariņot Lielajā zālē kopā ar Naktssardzes brāļiem.

-   Vasariņ, zēns uzsauca, un vilks ielēca gultā. Brens apskāva dzīvnieku tik cieši, ka juta uz vaiga viņa karsto elpu. Es atkal varēšu jāt, puisēns čukstēja draugam ausī. Drīz mēs varēsim doties medībās, pagaidi vien.

Pēc maza brīža viņš jau bija iemidzis.

Sapnī viņš atkal rāpās pa sienām, pievilkās pie senā torņa dzegas, ar pirkstiem turējās pie nomelnējušajiem akmeņiem, bet ar kājām meklēja atbalstu. Viņš kāpa arvien augstāk un augstāk, cauri mākoņiem tieši uz naksnīgajām debesīm, bet tornis kā bija, tā palika turpat. Kad zēns apstājās, lai palūkotos lejup, viņam apreiba galva. Viņš juta, ka pirksti sāk slīdēt. Brens iekliedzās un turējās no visa spēka. Zeme bija tūkstoš jūdzes zem viņa, bet viņš neprata lidot. Viņš neprata lidot! Zēns nogaidīja, līdz sirds pārstāj sisties un elpa atgūstas, bet tad atkal kāpa tālāk. Cita ceļa nebija kā vien augšup. Viņam šķita, ka augstu virs galvas uz bālā mēness fona viņš redz gargulu siluetus. Rokas bija nobrāztas un sāpēja, taču viņš neuzdrīkstējās tās atpūtināt. Zēns piespieda sevi kāpt ātrāk. Gargulas vēroja viņu tuvojamies, un viņu acis gailēja sarkanas kā ogles ēzē. Iespējams, kādreiz tās bija bijušas lauvas, bet tagad tikai kropligi ķēmi. Brens dzirdēja tās sačukstamies klusās akmens balsis, kurās bija baisi klausīties. Bet viņš nedrīkstēja tajās klausīties, nedrīkstēja kamēr vien viņš tās nedzirdēja, viņš bija drošībā. Tomēr, kad gargulas atrāvās no torņa malas un sāka rāpties uz tā torņa pusi, kur pirkstos turējās Brens, zēns saprata, ka viņš nepavisam nav drošībā. "Es neko nedzirdēju," viņš bilda, kad tēli nāca arvien tuvāk. "Nedzirdēju, nedzirdēju."

Viņš pamodās tumsā aizelsies un sabijies un ieraudzīja pār sevi noliekušos milzīgu, draudīgu ēnu.

-   Es neko nedzirdēju, viņš šņukstēdams trīcošā balsī bilda.

-    Hodors, ēna noteica un aizdedzināja pie gultas sveci, bet Brens atviegloti uzelpoja.

Hodors ar siltu, mitru drāniņu nomazgāja zēnam sviedrus no auguma un ar veiklām, maigām kustībām apģērba. Kad pienāca laiks, viņš aiznesa zēnu uz Lielo zāli, kur pie kamīna uz steķiem bija saklāti garie galdi. Valdnieka krēsls galda galā bija tukšs, taču Robs sēdēja pa labi no tā, bet Brens viņam tieši pretī. Tajā vakarā viņi mielojās ar piena sivēnu, baložu sacepumu un sviestā ceptiem rāceņiem, bet desertā pavārs bija apsolījis medu ar visām šūnām. Vasariņš zem galda ēda no Brena rokas, bet Pelēkais Vējš ar Pinkaini ap kaulu cīkstējās zāles kaktā. Ziemmalas suņi zālei nenāca ne tuvumā. Brenam sākumā tas šķita dīvaini, bet pamazām viņš sāka pie tā pierast.

Jorens bija vecākais no melnajiem brāļiem, tāpēc namzinis viņu bija nosēdinājis starp Robu un mestru Lūvinu. Vecais oda tik sīvi, it kā nebūtu mazgājies jau ļoti ilgu laiku. Viņš plosīja gaļu ar zobiem, koda pušu ribiņas, lai izsūktu kaulu smadzenes, un tikai paraustīja plecus, kad kāds pajautāja par Džonu Sniegu.

-   Sīra Elisera lāsts, viņš norūca, un divi viņa biedri sāka skaļi smieties, lai gan Brens nesaprata, par ko. Taču, kad Robs apvaicājās par Bendženu Stārku, melnie brāļi, kā ļaunu vēstot, apklusa.

-   Kas noticis? Brens gribēja zināt.

Jorens noslaucīja pirkstus vestē.

-   Smagas ziņas, kungi. Nav labi tā atmaksāt par gaļu un medu, taču cilvēkam, kurš uzdod jautājumu, jāprot paciest arī atbilde. Stārks ir pazudis.

-   Vecais Lācis aizsūtīja viņu meklēt Veimāru Roisu, viens no brāļiem sacīja, un viņš kavējas ar atgriešanos, kungs.

-   Pārāk ilgi kavējas, Jorens piebilda. Visticamāk, jau ir miris.

-    Mans tēvocis nevar būt miris, Robs Stārks skaļi un ar dusmām balsī iesaucās. Pielēcis kājās, viņš uzlika roku uz zobena roktura. Jūs mani dzirdat? Mans tēvocis nav miris!

Puiša vārdi atbalsojās pret akmens sienām, un Brens pēkšņi sabijās.

Vecais, smirdošais Jorens bez emocijām palūkojās uz Robu.

-   Kā teiksiet, kungs, viņš atteica un iebāza mutē gaļas gabalu.

Jaunākais no melnajiem brāļiem pie galda neomulīgi sarosījās.

-    Neviens cits no mūsu vīriem nepazīst Apsēsto mežu tik labi kā Bendžens Stārks. Viņš noteikti atradīs ceļu atpakaļ.

-   Hmm, piemetināja Jorens. Varbūt atradīs, bet varbūt arī neatradīs. Daudzi labi vīri tajā mežā ir iegājuši, bet ārā tā arī nav iznākuši.

Brens atcerējās auklītes pasaku par svešajiem un pēdējo varoni, kuru mežos vajāja miroņi un zirnekļi, tik lieli kā suņi. Tomēr viņš nebaidījās ilgi, jo atcerējās, kā pasaka beidzās.

-   Bērni viņam palīdzēs, Brens izmeta. Mežabērni!

Teons Grejdžojs iespurcās, un mestrs Lūvins pamācīja:

-   Bren, mežabērni ir izmiruši jau pirms tūkstošiem gadu. No viņiem palikušas pāri tikai sejas kokos.

-  Šeit tā varbūt arī ir, mestr, Jorens atsaucās. Bet kas teica, ka aiz Mūra ir tāpat? Tur neviens nevar būt drošs par to, kas ir dzīvs un kas miris.

Tajā vakarā, kad bļodas bija izēstas tukšas, Robs pats aiznesa Brenu uz gultu. Pelēkais Vējš skrēja pa priekšu, bet Vasariņš tipināja nopakaļ. Brālis bija ļoti spēcīgs saviem gadiem, bet Brens tik viegls kā lupatu lelle, tomēr kāpnes bija stāvas un tumšas, tāpēc Robs, nonācis pie brāļa istabas, jau bija aizelsies.

Viņš ielika Brenu gultā, apsedza, nopūta sveci un kādu brīdi sēdēja tumsā blakus brālim. Brens gribēja parunāties, taču nespēja iedomāties, ar ko sākt.

-   Mēs tev atradīsim zirgu, Robs beigu beigās nočukstēja.

-   Vai viņi atgriezīsies mājās? Brens jautāja.

-   Jā, Robs atbildēja tik cerīgā balsī, ka Brens saprata tur runā brālis, nevis valdnieks Robs. Māte drīz būs mājās. Varbūt pat izjāsim viņai pretī, kad viņa būs tuvāk. Cik viņa būs pārsteigta, redzot tevi zirga mugurā! Pat tumsā Brens juta, kā brālis smaida. Un pēc tam mēs varētu aizjāt apraudzīt Mūri. Mēs Džonam nemaz neteiksim, ka braucam. Vienkārši ņemsim un ieradīsimies tu un es. Tas tik būs piedzīvojums!

-   Piedzīvojums, Brens sapņaini atkārtoja un tad izdzirda, ka brālis raud. Istabā bija tik tumšs, ka asaras Roba acīs nebija redzamas, tāpēc viņš pasniedzās un satvēra brāļa roku. Abu pirksti savijās kopā.

EDARDS

Valdnieka Arīna nāve mums visiem ir liels zaudējums, kungs, dižmestrs Pīsels sacīja. Būšu ļoti laimīgs, ja varēšu izstāstīt visu, ko zinu par viņa aiziešanu. Lūdzu, sēdieties. Vai vēlaties kādas uzkodas? Piemēram, dateles? Man ir arī ļoti gatava hurma. Vīns diemžēl vairs negrib saprasties ar manu gremošanas sistēmu, taču varu piedāvāt glāzi ledaina piena ar medu. Man šis dzēriens šādā karstumā šķiet ļoti atspirdzinošs.

To, ka bija karsts, nevarēja noliegt Neds juta, ka zīda tunika ir pielipusi pie krūtīm. Smagais, mitrais gaiss pārklāja pilsētu kā slapjš vilnas deķis, un upes krastā vispār valdīja haoss nabadzīgie ļaudis bija pametuši savus smacīgos mājokļu labirintus un tagad gulēja pašā ūdens malā, jo tā bija vienīgā vieta, kur varēja normāli elpot.

Pīsels ar īkšķi un rādītājpirkstu paņēma mazu sudraba zvaniņu un viegli to pašķindināja. Uz terases iznāca jauna, slaida kalpone.

-   Ledainu pienu karaļa labajai rokai un man. Ar labi daudz medus.

Meitene aizgāja pēc dzēriena, un dižmestrs salika rokas uz vēdera un savija pirkstus.

-   Vienkāršā tauta runā, ka vasaras pagājušais gads esot bijis viskarstākais. Nav taisnība, lai gan tā varētu šķist, vai ne? Tādās dienās kā šī es apskaužu jūs, ziemeļniekus, kuri vasarā var izbaudīt sniegu. Vecūksnis sarosījās, un smagā, dārgakmeņiem rotātā ķēde viņa kaklā klusi nošķindēja. Teikšu, kā ir: karaļa Mīkāra vasara bija karstāka par šo un gandrīz tikpat gara. Pat Citadelē bija muļķi, kas uzskatīja, ka beidzot pienākusi Lielā vasara, kas nekad nebeidzas, bet septītajā gadā tā pēkšņi beidzās,

un tad nāca īss rudens un drausmīgi gara ziema. Tomēr karstums toreiz bija svelmējošs. Senpilsēta pa dienu kūpēja un bija tukša kā izmirusi, tā atdzīvojās tikai naktīs. Tad mēs gājām pastaigāties dārzos pie upes un strīdējāmies par dieviem. Atceros, kāds aromāts valdīja tajās naktīs, kungs: smaržas un sviedri, melones tik gatavas, ka vai plīsa, persiki un granātāboli, naktsvijoles un mēnessrozes. Es tolaik biju jauns puisis, bet jau ar ķēdi kaklā. Karstums tolaik mani tik ļoti nenogurdināja kā tagad. Pīsela acu plakstiņi bija tik smagi, ka likās dižmestrs tūdaļ iemigs. Atvainojiet, valdniek Edard, jūs taču nenācāt šurp, lai klausītos muļķīgu spriedelēšanu par vasaru, ko ļaudis bija aizmirsuši sen pirms jūsu tēva piedzimšanas. Piedodiet vecam vīram viņa vājības, ja spējat. Prāts ir kā zobens, jo vecāks, jo sarūsējušāks. Un te jau nes mūsu pienu! Kalpone nolika uz galdiņa starp abiem sarunu biedriem paplāti, un Pīsels apveltīja viņu ar smaidu. Cik mīļa meitene. Pacēlis kausu pie lūpām, viņš nogaršoja un palocīja galvu. Pateicos. Tu vari iet.

Kad kalpone bija aizgājusi, Pīsels palūkojās uz Nedu blāvām, ūdeņainām acīm.

-   Pie kā mēs palikām? Ak jā, jūs jautājāt par valdnieku Arīnu…

-   Jautāju gan. Neds pieklājības pēc iedzēra malku ledainā piena. Tas bija patīkami auksts, taču viņa garšai pārāk salds.

-   Taisnību sakot, karaļa labā rokā jau kādu laiku nebija īsti savā ādā, Pīsels stāstīja. Mēs daudzus gadus padomes sēdēs sēdējām blakus, un man vajadzēja spēt saskatīt zīmes, taču es visu norakstīju uz milzīgajām rūpēm par karaļvalsti un citām lietām. Viņa dēls bija nevesels, bet sieva vienmēr uztraucās tik ļoti, ka neizlaida puiku no acīm. Ar to pietiek, lai nogurdinātu spēcīgu vīru, turklāt valdnieks Džons nebija pārāk jauns. Kāds tur brīnums, ja viņš šķita saskumis un noguris? Vismaz tolaik es tā domāju, lai gan tagad par to neesmu tik pārliecināts. Dižmestrs neveikli papurināja galvu.

-   Ko jūs varat pateikt par viņa pēdējo slimību?

Dižmestrs bezpalīdzīgi iepleta rokas.

-   Vienā jaukā dienā viņš ieradās pie manis un lūdza kādu konkrētu grāmatu, būdams tikpat sveiks un vesels kā vienmēr, tomēr man šķita, ka viņš ir ārkārtīgi uztraukts. Nākamajā rītā viņš locījās sāpēs un nespēja , piecelties no gultas. Mestrs Kolemons domāja, ka viņam ir vēderdrudzis. Laiks bija karsts, un Arīns vienmēr lika vīnam klāt ledu, bet tas varēja izraisīt vēdersāpes. Valdniekam Džonam ar veselību kļuva aizvien sliktāk, tāpēc pie viņa aizgāju es pats, bet dievi nedeva man tādu spēku, lai viņu izglābtu.

-   Dzirdēju, ka esat licis mestram Kolemonam aiziet?

Dižmestra galvas mājiens bija tik lēns un neapgāžams kā aisberga kustība jūrā.

-   Jā, liku un baidos, ka Līsas kundze man to nekad nepiedos. Var jau būt, ka es kļūdījos, bet tajā brīdī tā šķita vislabāk. Mestrs Kolemons man ir kā dēls, un es neapšaubu viņa spējas, taču viņš ir jauns, bet jaunie bieži vien nesaprot, cik trausli var būt vecāki cilvēki. Viņš ārstēja valdnieku Arīnu ar caurejas zālēm un piparu sulu, tāpēc es baidījos, ka viņš var pacientu nonāvēt.

-   Vai valdnieks Arīns pirms nāves kaut ko sacīja?

Pīsels sarauca pieri.

-   Drudža pēdējā stadijā karaļa labā roka vairākas reizes izsauca Roberta vārdu, bet nevaru pateikt, vai viņš sauca savu dēlu vai karali. Līsas kundze tāpat neļāva zēnam iet pie sirdzēja, jo baidījās, ka saslimt varētu arī dēls. Karalis gan atnāca un stundām ilgi sēdēja pie viņa gultas, viņš pļāpāja un plēsa jokus, cerēdams uzmundrināt valdnieku Džonu. Karalis bija ļoti līdzcietīgs.

-   Pirms pašas nāves viņš neko nepateica?

-   Kad redzēju, ka visas cerības ir pagaisušas, es iedevu viņam magoņu pienu, lai nemokās. Pirms valdnieks Arīns aizvēra acis pēdējo reizi, viņš kaut ko noteica par karali un viņa sievu, bet tad novēlēja svētību viņu dēlam. "Sēkla ir stipra," viņš teica. Pašās beigās viņa runa kļuva pārāk izplūdusi un nesaprotama, bet nāve nenāca līdz pat nākamajam rītam, toties tad valdnieks Arīns aizgāja ar mieru. Viņš vairs neteica ne vārda.

Neds iedzēra malku piena un centās noturēties, lai saldums viņam nešķebinātu.

-   Vai jums nešķita, ka valdnieka Arīna nāve varētu būt nedabiska?

-   Nedabiska? Dižmestra balss pamazām bija pārvērtusies čukstā. Nē, es tā neteiktu gan. Skumji, protams, tas bija. Savā ziņā nāve ir visdabiskākā no visām lietām, valdniek Edard. Džons Arīns tagad dus mierā, un visas nastas no viņa pleciem ir novēlušās.

-   Bet vai to slimību kādreiz bijāt pieredzējis? Neds jautāja. Kādam citam cilvēkam?

-   Esmu septiņu valstību dižmestrs gandrīz četrdesmit gadus, Pīsels atbildēja. Pie mūsu laipnā karaļa Roberta, pirms tam pie Airīsa Tārgārjena un viņa tēva Džihīrīsa II, kā arī dažus īsus mēnešus pie Džihīrīsa tēva īgona Veiksmīgā, kurš bija piektais pēc sava vārda. Esmu pieredzējis vairāk slimību, nekā spēju atminēties, kungs, tomēr teikšu tā: katrs gadījums ir ne tikai atšķirīgs, bet tie visi savā ziņā ir arī līdzīgi. Valdnieka Arīna nāve ne ar ko neatšķīrās no citām.

-   Viņa sieva tā nedomā.

Dižmestrs palocīja galvu.

-    Jā, atceros: atraitne ir jūsu cienījamās sievas māsa. Ja atvainosiet veca vīra atklāto valodu, es teiktu, ka sēras spēj apmāt visspēcīgāko un nobriedušāko prātu, turklāt Līsas kundzei tāds nekad nav piemitis. Kopš pēdējais bērns viņai piedzima miris, tā ienaidniekus saskata ikvienā ēnā, bet vīra kunga nāve sašķobīja viņai bēniņus pilnībā.

-   Tātad jūs esat pilnīgi pārliecināts, ka Džons Arīns nomira no akūtas slimības?

-   Esmu, Pīsels drūmi atbildēja. Ja tā nebija slimība, mans dārgais kungs, kas tad vēl tā varēja būt?

-   Inde, Neds klusi izteica minējumu.

Pīsela miegainās acis iepletās. Dižmestrs sāka neomulīgi grozīties krēslā.

-    Satraucoša doma, taču mēs neesam brīvpilsētās, kur tā ir ierasta lieta. Dižmestrs Etelmūrs rakstīja, ka visi cilvēki savā sirdī glabājot slepkavību, bet arī tādā gadījumā indētāji nav pat nicinājuma vērti. Viņš uz brīdi apklusa, bet acis kļuva domīgas. Tas, ko jūs sakāt, kungs, ir iespējams, taču nedomāju, ka tā ir taisnība. Ikviens lauku mestrs pazīst populārākās indes, bet valdniekam Arīnam nebija neviena raksturīga simptoma. Turklāt karaļa labo roku visi mīlēja. Kāds briesmonis cilvēka ādā spētu to nodarīt tik cienījamam valdniekam?

-   Mēdz teikt, ka inde ir sieviešu ierocis.

Pīsels domīgi nobraucīja bārdu.

-   Tā mēdz teikt. Sieviešu, gļēvuļu un… einuhu. Viņš nokāsējās un izspļāva biezu krēpu kamolu uz niedru pīteņa. Virs galvas skaļi ieķērcās krauklis. Valdnieks Varīss ir dzimis Līsā kā vergs, vai to jūs zinājāt? Neiesaku uzticēties zirnekļiem, kungs.

Nedam to vien vajadzēja viņam allaž Varīsa klātbūtnē šermuļi gāja pār kauliem.

-   Es to atcerēšos, dižmestr. Pateicos par palīdzību esmu jūs ļoti aizkavējis. Viņš piecēlās.

Arī dižmestrs Pīsels lēni pieslējās no krēsla un pavadīja Nedu līdz durvīm. Ceru, ka nedaudz palīdzēju mierināt jūsu nokaitētās domas. Ja varu vēl kā palīdzēt, jautājiet droši.

-    Tikai viens jautājums, Neds sacīja. Es labprāt gribētu apskatīt grāmatu, kuru Džonam aizdevāt dienu pirms viņa saslimšanas.

-   Baidos, ka nekā interesanta tajā neatradīsiet, Pīsels novilka. Tas ir garlaicīgs sējums, ko dižmestrs Maleons sarakstījis par slaveno dzimtu radurakstiem.

-   Un tomēr es to gribētu palasīt.

Vecais vīrs atvēra durvis.

-    Kā vēlaties. Tā tepat kaut kur ir. Kad atradīšu, uz karstām pēdām likšu to nogādāt jums…

-   Jūs bijāt ļoti laipns, Neds pateicās, bet tad, it kā pēkšņi būtu kaut ko atcerējies, ieminējās: Vēl tikai viens jautājums, ja jūs būtu tik laipns. Jūs teicāt, ka nāves brīdī pie valdnieka Arīna gultas esot bijis karalis. Interesanti, vai karaliene arī tur bija?

-   Nē, Pīsels atteica. Viņa ar bērniem sava tēva pavadībā bija devusies ceļojumā uz Rūdas klintīm. Valdnieks Tīvins ar visu svītu tur rīkoja turnīru par godu prinča Džofreja vārda dienai viņš droši vien cerēja, ka viņa dēls Džeimijs kļūs par uzvarētāju, taču smagi vīlās. Tieši es biju tas, kuram vajadzēja nosūtīt viņiem ziņu par valdnieka Arīna pēkšņo nāvi. Nekad nebiju laidis gaisā putnu ar drūmāku sirdi.

-    Tumši spārni, tumši vārdi, Neds noburkšķēja. Tas bija sakāmvārds, ko vecā auklīte viņam bija iemācījusi jau bērnībā.

-   Tā mēdz teikt zvejnieku sievas, dižmestrs Pīsels piekrita. Bet mēs taču zinām, ka ne vienmēr tā patiešām ir. Kad mestra Lūvina putns atnesa ziņu par Brena atmošanos, ikviena krietna sirds šajā pilī līksmoja, vai ne?

-   Droši vien, dižmestr.

-    Dievi ir žēlsirdīgi, Pīsels nolieca galvu. Nāciet pie manis, kad vien vēlaties, valdniek Edard. Būšu gatavs pakalpot.

Jā, Neds nodomāja, aizverot durvis. Bet kuram?

Pa ceļam uz savām istabām Neds pie rokas torņa vītņu kāpnēm sastapa Āriju, kas vicinājās ar rokām, pūloties nostāvēt uz vienas kājas. Basās pēdas bija nobrāztas pret raupjo akmeni. Neds apstājās un palūkojās uz meitu.

-   Ārija, ko tu dari?

-    Sīrio teica, ka ūdensdejotājs varot nostāvēt uz viena kājas pirksta stundām ilgi. Viņa ar rokām centās saglabāt līdzsvaru.

-   Uz kura pirksta? Neds smaidīdams pazobojās.

-   Vienalga, Ārija jautājumu uztvēra nopietni. Viņa pārlēca no labās kājas uz kreiso un bīstami sašūpojās, līdz nostājās taisni.

-   Vai tev jāstāv tieši šeit? viņš jautāja. Te ir diezgan augstu jākrīt.

-   Sīrio teica, ka ūdensdejotāji nekad nekrītot. Meitene nolaida kāju un nostājās uz abām. Tēt, vai Brens brauks dzīvot uz šejieni pie mums?

-   Ne tik drīz, mīļā, Neds atbildēja. Vispirms viņam jāatgūst spēki.

Ārija iekoda lūpā.

-   Ko Brens darīs, kad būs pieaudzis?

Neds nometās uz ceļgala pretī meitai.

-   Viņam ir daudz laika, lai atbildētu uz šo jautājumu, Ārija. Domāju, ka pagaidām pietiek ar to, ka viņš dzīvos.

Tajā vakarā, kad putns atnesa vēsti no Ziemmalas, Edards Stārks aizveda meitas uz pils dievmežu. Tā bija akru liela birzs pie upes, kurā auga gobas, alkšņi un melnās papeles. Sirdskoka vietā tur bija liels ozols, kura senie zari bija apauguši ar apiņiem. Viņi nometās ozola priekšā un pateicās, it kā tas būtu īsts sejaskoks. Sansa aizmiga, tiklīdz uzlēca mēness, bet Ārija tikai pēc vairākām stundām saritinājās zem Neda apmetņa. Stārks visas šīs nakts stundas palika nomodā viens pats. Kad pilsētu apspīdēja saullēkts, izrādījās, ka tur, kur gulēja meitenes, riņķī un apkārt ziedēja sarkanās pūķmutītes. "Es sapņoju par Brenu," Sansa toreiz sacīja. "Redzēju, kā viņš smaida."

-   Viņš gribēja kļūt par bruņinieku, Ārija noteica. Par Karaļsardzes bruņinieku. Vai viņš var kļūt par bruņinieku?

-    Nē, Neds atbildēja, jo nebija jēgas meitai melot. Tomēr kādu dienu viņš var kļūt par diža cietokšņa valdnieku un sēdēt karaļa padomē. Viņš var būvēt pilis, kā to darīja Brendons Namdaris, vai kuģot pāri Saulrieta jūrai, vai pāriet mātes ticībā un kļūt par augsto septonu.

"Taču viņš vairs nekad neskraidīs kopā ar savu vilku," Neds skumji nodomāja, negulēs ar sievieti un neturēs rokās savu dēlu.

Ārija sāniski pielieca galvu.

-   Bet vai es varu kļūt par karaļa padomnieci un būvēt pilis vai kļūt par augsto septu?

-   Tu, Neds noskūpstīja meitu uz pieres, apprecēsi karali un valdīsi pati savā pilī. Tavi dēli būs bruņinieki, prinči, valdnieki un varbūt kāds arī kļūs par augsto septonu.

Ārija saviebās.

-   Nē, viņa noteica. Tas lai paliek Sansai.

Meitene pacēla labo kāju un centās iegūt līdzsvaru. Neds nopūtās un gāja prom.

Ienācis savā istabā, viņš novilka sasvīdušo zīda kārtu un no bļodas, kas atradās pie gultas, uzšļakstīja sev uz galvas aukstu ūdeni. Kamēr viņš slaucīja seju, ienāca Alīns.

-   Kungs, viņš ierunājās, atnācis valdnieks Bailišs un lūdz tikšanos.

-   Aizved viņu uz manu terasi, Neds attrauca, meklēdams tīru tuniku no visvieglākā audekla. Tūlīt viņu pieņemšu.

Kad Neds ienāca, Īkstītis sēdēja uz krēsla pie loga un vēroja, kā pagalmā vingrinās Karaļsardzes bruņinieki.

-   Ja vecā Selmija prāts būtu tikpat ass kā viņa zobens, Īkstītis prātoja, mūsu padomes sēdes būtu daudz jēdzīgākas.

-   Sīrs Baristens ir tikpat drosmīgs un godājams kā jebkurš cits vīrs Karaļa ostā. Neds ļoti cienīja gados veco, sirmo Karaļsardzes komandieri.

-   Un tikpat garlaicīgs kā visi citi, Īkstītis piebilda, lai gan es teiktu, ka turnīrā viņam var paveikties. Pērn viņš izsita no segliem Suni, turklāt vēl pirms četriem gadiem viņš kļuva par turnīra uzvarētāju.

Jautājums par iespējamo turnīra uzvarētāju Edardu Stārku interesēja vismazāk.

-   Vai jūsu apmeklējumam ir kāds nolūks, valdniek Petīr, vai arī jums vienkārši patīk skats no mana loga?

Īkstītis pasmaidīja.

-   Es apsolīju Ketlīnai, ka palīdzēšu tev izmeklēšanā, un to es arī daru.

Neds apjuka. Bija solījums vai nebija, taču Stārks nespēja uzticēties

valdniekam Petīram Bailišam.

-   Vai tev ir kādas jaunas ziņas?

-   Jauni cilvēki, Īkstītis palaboja. Precīzāk četri. Vai tev bija ienācis prātā iztaujāt Arīna kalpus?

Neds sarauca pieri.

-   Es to būtu darījis, ja varētu. Arīna sieva visus kalpotājus aizveda sev līdzi uz Ligzdu.

Šajā ziņā Līsa viņam bija izdarījusi lāča pakalpojumu visi viņas vīra vistuvākie ļaudis bija paņemti līdzi, bēgot no Karaļa ostas: Džona mestrs, namzinis, sardzes kapteinis, bruņinieki un kalpi.

-    Viņa aizveda vairumu kalpu, Īkstītis teica, bet ne visus. Daži tomēr palika. Virtuves skuķis gaidībās steidzīgi apprecējās ar vienu no valdnieka Renlija zirgupuišiem, kāds cits zirgupuisis iestājās Pilsētsardzē, podniekzellis tika izmests no dienesta par zādzību, un vēl te palika paša valdnieka Arīna ieroču nesējs.

-    Ieroču nesējs? Neds bija patīkami pārsteigts. Ieroču nesēji bieži vien zināja ļoti daudz par saimnieka gaitām.

-    Sīrs Hjū no Ielejas, Īkstītis zināja nosaukt arī vārdu. Pēc Arīna nāves karalis šo zeņķi iecēla bruņinieku kārtā.

-   Likšu viņu pasaukt, Neds sarosījās. Un pārējos arī.

Īkstītis sarāvās.

-   Cienītais, esi tik laipns un pienāc pie loga.

-   Kāpēc?

-   Pienāc, un es tev pateikšu, kāpēc.

Neds saviebies piegāja pie loga, un Petīrs Bailišs nevērīgi pameta ar roku.

-   Vai pagalma otrā pusē pie arsenāla durvīm redzi puišeli, kas sēž uz kāpnēm un ar galodu trin zobenu?

-   Redzu.

-   Viņš ziņo Varīsam. Zirnekli ļoti interesē tu pats un viss, ko tu dari.

Īkstītis iekārtojās krēslā ērtāk.

-   Tagad paskaties uz pils mūri. Vai rietumu pusē virs staļļiem redzi sargkareivi, kurš stāv, atspiedies pret radzēm?

Stārks ieraudzīja kareivi.

-   Kārtējais einuha spiegs?

-   Nē, šis ir karalienes spiegs. Kā redzi, viņam paveras daiļš skats uz šā torņa durvīm laba vieta, lai redzētu, kas pie tevis nāk. Ir vēl citi spiegi, kurus nepazīstu pat es. Sarkanā pils ir pilna acu un ausu. Kā tev šķiet, kāpēc es paslēpu Ketlīnu bordelī?

Edardam Stārkam nepavisam negribējās uzklausīt intrigas.

-    Septiņas elles, viņš nolamājās. Likās, ka sargkareivis patiešām viņu vēro. Sajuties nelāgi, Neds atgāja no loga. Vai šajā nolādētajā pilsētā visi cits citu izspiego?

-    Gandrīz, Īkstītis atteica un skaitīja uz vienas rokas pirkstiem.Mutes turam tikai mēs ar tevi, karalis… lai gan karalis arī pārāk daudz izmuldas sievai, bet par tevi es vēl neesmu īsti pārliecināts. Viņš piecēlās. Vai tavā dienestā ir cilvēks, kuram tu pilnībā un bez vārda runas uzticies?

-   Jā, Neds atbildēja.

-   Tādā gadījumā man ir padomā kāda brīnišķīga pils Valīrijā, kuru es mīļuprāt tev pārdotu, Īkstītis, lišķīgi smaidīdams, sacīja. Labāk tev vajadzēja teikt, ka tāda cilvēka tev nav, cienītais. Bet vienalga aizsūti šo savu uzticamo kalpu pie sīra Hjū un pārējiem. Tevi pašu visur pamanīs un ievēros, bet pat Varīss nespēs izsekot visus tavus ļaudis.

Īkstītis devās pie durvīm.

-   Valdniek Petīr, Neds uzsauca. Es… pateicos par palīdzību. Laikam būšu maldījies, neuzticoties tev.

Īkstītis paraustīja savu ķīļbārdiņu.

-   Tev ir grūta galva, valdniek Edard. Izrādot neuzticību man, tu esi paveicis prātīgāko darbu, kopš Karaļa ostā nokāpi no zirga.

DŽONS

Kad jauniesauktais ienāca vingrinājumu laukumā, Džons tieši rādīja Dareonam, kā vislabāk izpildīt sitienu no sāniem.

Kājām jābūt izvietotām platāk, viņš mācīja. Citādi zaudēsi līdzsvaru. Tā būs labi. Un tagad pagriezies, lai atvēzētos, un visu savu svaru ieliec zobenā.

Dareons izslējās un pacēla acu sargu.

-   Septiņas elles, viņš noņurdēja. Paskaties tikai, Džon.

Džons pagriezās un pa bruņucepures acu spraugu ieraudzīja pie arsenāla durvīm stāvam visresnāko puiku, kādu savā mūžā bija redzējis. Spriežot pēc izskata, viņam vajadzēja svērt vismaz divdesmit stounus. Izrakstītā apmetņa zvērādas apkakle pazuda zem daudzajiem zodiem. Blāvās acis apaļajā sejā nervozi šaudījās uz visām pusēm, bet tuklos, sasvīdušos pirksteļus puisis bez mitas slaucīja savos samta svārkos.

-    Man lika… nākt šurp… vingrināties, viņš ieminējās, nevienu konkrēti neuzrunājot.

-    Kaut kāds kundziņš, Pīps konstatēja. Dienvidnieks, droši vien no Gaisa dārzu puses. Pīps ar leļļu teātri bija apceļojis visas septiņas valstības un lielījās, ka pēc balss varot noteikt, kur cilvēks dzimis un no kurienes nācis.

Uz resnvēdera krūtīm ar tumšsarkaniem diegiem bija izšūts skrejošs mednieks. Džons šādu ģerboni nepazina. Sīrs Elisers nopētīja jaunpienācēju un sacīja:

-    Izskatās, ka dienvidos aptrūcies malumednieku un zagļu. Tagad, lai apsargātu Mūri, mums sūta sivēnus. Vai kažokādas un samts ir jūsu bruņas, cienītais Šķiņķa pavēlniek?

Drīz vien atklājās, ka jauniesauktais bruņas ir atvedis līdzi polsterētu uzsvārci, miecādas apģērba kārtu, bruņukreklu ar krūšu bruņām un bruņucepuri. Viņam līdzi bija pat liels koka un ādas vairogs ar tādu pašu mednieka attēlu kā uz krūtīm. Tā kā nekas no tā visa nebija melnā krāsā, sīrs Elisers uzstāja, ka viņam savs bruņojums jānomaina. Šajā nodarbē pagāja viss rīta cēliens. Viņam bija tāds ķermeņa apkārtmērs, ka Donals Nojs dabūja griezt pušu bruņukreklu un sānos iestrādāt ādas ielaidumus. Lai dabūtu puisim galvā bruņucepuri, sejsargs bija jānoņem. Ādas apģērba kārta ap kājām un padusēs bija tik cieša, ka jaunpienācējs tikko varēja pakustēties. Kad jauniņais bija pilnībā saposies kaujas ietērpā, viņš atgādināja pārceptu desu, kuras āda jau gatavojas plīst pušu.

-   Atliek vien cerēt, ka tu neesi tik tizls kā izskaties, sīrs Elisers ieminējās. Halder, paraugi, uz ko sīrs Cūķis ir spējīgs.

Džons noskurinājās. Halders bija dzimis akmeņlauztuvēs un arī bija mācījies par akmeņkali. Viņam bija sešpadsmit gadu, viņš bija gara auguma un muskuļots, bet viņa sitieni allaž bija ļoti spēcīgi Džons par to bija pārliecinājies.

-  Tas būs vēl pretīgāk, nekā skatīties maukai pakaļā, Pīps nomurmināja, un tā tiešām arī bija.

Cīniņš ilga ne vairāk par minūti. Drīz vien resnulis gulēja zemē, pa sadragātās ķiveres šuvēm un resno pirkstu starpām tecēja asinis, bet viņš pats trīcēja pie visām miesām.

-   Es padodos! viņš brēca. Viss, es padodos, tikai nesitiet mani vairs!

Rasts un vēl daži puiši iesmējās.

Bet pat tad sīrs Elisers neļāva pārtraukt cīņu.

-    Celies kājās, sīr Cūķi! viņš bļāva. Ņem rokās zobenu! Tā kā svešinieks turpināja gulēt zemē, Torns pamāja Halderam. Dauzi viņu ar zobena plakano pusi tik ilgi, līdz viņš attop piecelties kājās! Halders sulīgi uzšāva pa pretinieka izslieto pēcpusi. Sit stiprāk! Torns skubināja, un Halders, paņēmis zobenu ar abām rokām, ievilka gulošajam zeņķim tik spēcīgi, ka zobens pat plakaniski pāršķēla ādas bikses. Jaunpienācējs sāpēs iebrēcās.

Džons Sniegs paspēra soli uz priekšu, bet Pīps satvēra viņa roku ar bruņucimdā ietērpto plaukstu.

-    Džon, nevajag, mazais cīnītājs nočukstēja, satraukti glūnēdams uz Eliseru Torņu.

-   Celies kājās! Torns atkārtoja. Resnais ar pūlēm slējās kājās, paslīdēja un atkal smagi novēlās zemē. Cūķim ir iepaticies, ka viņu dauza, Elisers nosprieda. Bliez viņam vēlreiz!

Halders pacēla zobenu, lai atvēzētos nākamajam sitienam.

-   Nogriez mums gabalu šķiņķa! smiedamies iesaucās Rasts.

Džons nokratīja Pīpa roku.

-   Pietiek, Halder.

Halders palūkojās uz sīru Eliseru.

-    Bastards atver muti, un zemnieki trīc no bailēm, ieroču meistars vēsā un skarbā balsī konstatēja. Atļaušos atgādināt, valdniek Sniedziņ, ka ieroču meistars te esmu es.

-    Paskaties, Halder, uz viņu, Džons nelikās ne zinis par Torņu. Kāds tev gods no tā, ka tu klapē gulošu pretinieku? Viņš taču padevās.

Džons noliecās pie resnuļa, un Halders nolaida zobenu.

-   Viņš taču padevās, akmeņkalis atkārtoja.

Sīrs Elisers ar melnajām acīm vērās Džonā Sniegā.

-   Rādās, ka mūsu bastards būs iemīlējies, viņš noteica, kad Džons resnajam palīdzēja piecelties kājās. Parādi man savu zobenu, Sniedziņ!

Džons izvilka no maksts garo zobenu. Parasti viņš atļāvās iebilst sīram Eliseram tikai līdz zināmai robežai, un tagad viņš sabijās, ka šo robežu ir pārkāpis.

Torns pasmaidīja.

-    Bastards vēlas aizstāvēt savu mīļāko? Labi, tas būs lielisks vingrinājums. Žurka, Pumpainais! Palīdziet Akmenspaurim! Rasts un Albets nostājās blakus Halderam. Ar jums trijiem vajadzētu pietikt, lai tā Sivēnmāte sāktu kviekt. Jums tikai jātiek garām bastardam.

-   Paliec turpat, kur esi, Džons sacīja resnulim. Elisers bieži lika viņam cīnīties ar diviem pretiniekiem, bet ar trijiem vēl nekad. Viņš zināja, ka vakarā ies gulēt vienos zilumos un asinīs, tāpēc sagatavojās uzbrukumam.

Pēkšņi viņam blakus nostājās Pīps.

-   Trīs pret diviem tā būs interesantāk, puisis jautri paziņoja, nolaida sejsargu un izvilka zobenu. Pirms Džons bija paguvis bilst kaut vārdu, Grens jau bija nostājies viņam blakus kā trešais.

Laukumā pēkšņi iestājās kapa klusums, un Džons sajuta sev pievērstu Elisera skatienu.

-    Ko jūs gaidāt? viņš maldinoši klusā balsī uzrunāja Rastu un pārējos, taču pirmo sitienu izdarīja pats.

Halders tikko paguva pacelt zobenu.

Džons trenca viņu atpakaļ, uzbrukdams ar katru sitienu, un par viņu vecākais puisis knapi spēja noturēties kājās. Iepazīsti savu pretinieku sīrs Rodrīks reiz viņam bija mācījis, un Džons labi pazina Halderu. Tas bija ārkārtīgi spēcīgs jauneklis, taču viņam trūka pacietības un izmanības aizsardzībā. Atlika viņu apmulsināt, un viņš pavēra neaizsargātu ķermeņa vietu tas nu bija tik droši kā tas, ka vakarā saule norietēs. Cīņā iesaistījās arī pārējie, un pagalmā atskanēja tērauda šķindoņa. Džons atvairīja mežonīgu zobena triecienu galvas virzienā, un roka saņēma pamatīgu sitienu, kad zobeni cirtās viens pret otru.

Džons sāniski trieca zobenu Halderam pa ribām un tika atalgots ar apslāpētu pretinieka sāpju kliedzienu. Bruņukrekls ieplaisāja, un sāpes pretiniekam uzšāvās augšup līdz pat kaklam. Halders uz mirkli zaudēja līdzsvaru, tāpēc Džons iespēra viņam pa kājām, un sāncensis ar lāstu uz lūpām smagi nogāzās zemē.

Grens cīnījās, stāvot uz vietas, kā Džons viņam bija mācījis, un Albets dabūja trūkties vairāk, nekā šis bija iedomājies, toties Pīpam neklājās viegli Rasts bija divus gadus par viņu vecāks un kādas četrdesmit mārciņas smagāks. Džons paspēra soli Rastam aiz muguras un kā zvanīt nozvanīja šim pa bruņucepuri. Rasts sagrīļojas, un to izmantoja Pīps viņš ienira zem pretinieka vairoga, notrieca viņu no kājām un pielika tam pie kakla zobenu. Džons tikmēr turpināja kauties, un Albets, redzēdams, ka viņam pretī jau ir divi zobeni, atkāpās.

-   Es padodos! viņš iesaucās.

Sīrs Elisers ar nepatiku noskatījās cīniņā.

-  Šodien kumēdiņi jau ir ievilkušies par ilgu, viņš noteica un devās prom.

Vingrināšanās bija galā.

Dareons palīdzēja Halderam piecelties. Akmeņkaļa dēls noņēma bruņucepuri un aizlidināja pāri pagalmam.

-   Uz mirkli man jau šķita, ka beidzot esmu tevi pievārējis, Sniedziņ.

-   Uz mirkli tev tā arī varēja šķist, Džons atsaucās. Plecs zem bruņukrekla un ādas kārtas sūrstēja. Viņš iebāza zobenu makstī un mēģināja noņemt bruņucepuri, taču, paceļot roku, iesāpējās tā, ka viņam vajadzēja sakost zobus.

-   Ļauj, es palīdzēšu, kāda balss sacīja. Rokas ar resniem pirksteļiem atraisīja bruņucepuri no kakla bruņām un viegli to nocēla no galvas. Vai viņš tevi ievainoja?

-  Man arī agrāk ir bijuši zilumi. Džons pieskārās plecam un sarāvās. Pagalms pamazām tukšojās.

Vietā, kur Halders bija pāršķēlis resnā žeņķa ķiveri, matos bija saķepušas asinis.

-    Es esmu Semvels Tārlijs no Ragu kalna… Viņš apklusa un aplaizīja lūpas. Tas ir, es biju no Ragu kalna, līdz… aizbraucu no turienes. Mans tēvs ir valdnieks Randīls, Tīreļu karognesis Gaisa dārzos. Es biju viņa mantinieks, tikai… Resnuļa balss pamira.

-   Es esmu valdnieks Sniegs, Ziemmalas valdnieka Neda Stārka bastards.

Semvels Tārlijs palocīja galvu.

-   Es… Māte mani sauc par Semu.

-   Tu viņu vari saukt par valdnieku Sniedziņu, Pīps iejaucās sarunā. Nav tava darīšana, kā viņu sauca māte.

-   Tie tur ir Grens un Pīpars, Džons iepazīstināja.

-   Grens ir tas neglītākais, Pīps piebilda.

Grens saviebās.

-   Tu esi vēl neglītāks par mani. Man vismaz nav tādas ausis kā sikspārnim.

-   Pateicos jums visiem, resnais drūmi noteica.

-   Kāpēc tu necēlies augšā un necīnījies? Grens noprasīja.

-    Es patiešām gribēju celties. Es tikai… nevarēju. Es negribēju, lai viņš mani turpina sist. Puika nolaida skatienu. Es… Mans tēvs vienmēr to jautāja…

Grens izskatījās satriekts, un pat Pīpam nebija, ko teikt, lai gan viņš vienmēr atrada kādu repliku. Kas gan tas par cilvēku, kurš varēja atzīt sevi par gļēvuli?

Semvels Tārlijs droši vien izlasīja atbildes viņu sejās. Viņš ieskatījās acīs Džonam, taču tūdaļ novērsās kā izbiedēts dzīvnieks.

-    Es… piedodiet, viņš minstinājās. Negribēju… izlikties tāds, kāds neesmu.

Resnais devās uz arsenālu.

-    Tu dabūji ievainojumu, Džons uzsauca viņam pakaļ. Rīt tev veiksies labāk.

Sems apstājās un pāri plecam drūmi palūkojās atpakaļ.

-   Nē, neveiksies, viņš pūlējās apvaldīt asaras. Man nekad neveiksies labāk.

Kad jaunpienācējs bija aizgājis, Grens sarauca pieri.

-   Zaķapastalas nevienam nepatīk, viņš novilka. Labāk nevajadzēja viņam palīdzēt. Ja nu visi padomā, ka arī mēs esam gļēvuļi?

-   Tu esi pārāk stulbs, lai būtu gļēvulis, Pīps ieteicās.

-   Neesmu vis, Grens atcirta.

-  Esi gan. Ja tev mežā uzbruktu lācis, tu būtu pārāk stulbs, lai bēgtu prom.

Nekā nebija, Grens tiepās. Es joztu ātrāk par tevi.

Viņš pēkšņi apklusa, kad pamanīja Pīpa smīnu un saprata, ko pats tikko pateicis. Grena kakls tumši piesarka. Džons atstāja abus strīdamies, atgriezās arsenālā, pakāra zobenu un novilka iedauzītās bruņas.

Dzīve Melnajā pilī ritēja pēc noteikta plāna: no rītiem bija zobenu cīņas, pēcpusdienā darbs. Melnie brāļi jaunajiem rekrūšiem uzdeva visdažādākos darbus, lai saprastu, kur var iederēties viņu iemaņas. Džons priecājās par tām retajām pēcpusdienām, kad viņš kopā ar Spoku tika sūtīts mežā, lai atnestu medījumu komandiera vakariņām, taču par katru dienu, ko viņš pavadīja medījot, duci dienu vajadzēja griezt tecīlu Donala Noja ieroču darbnīcā, lai vienrocis kalējs varētu asināt cirvjus, kas no pārliekas lietošanas bija kļuvuši truli, vai arī pūst plēšas, kad Nojs kaldināja jaunu zobenu. Gadījās, ka viņam lika nogādāt ziņojumus, stāvēt sardzē, mēzt staļļus, gatavot bultas, palīdzēt mestram īmonam kopt putnus vai Bovenam Māršām kārtot rēķinus.

Tajā pēcpusdienā sardzes komandieris sūtīja viņu uz vinčas būri ar četrām mucām svaigi drupinātu akmens šķembu, ko vajadzēja izbērt uz ledainajām takām Mūra augšā. Tas bija vienmuļš un garlaicīgs darbs, pat ja Spoks bija blakus, taču Džonam nekas nebija iebilstams. Skaidrā dienā no Mūra augšas varēja redzēt puspasaules, bet gaiss tur allaž bija salts un spēcinošs. Augšā viņam bija laiks padomāt, turklāt viņš atklāja, ka todien domā par Semvelu Tārliju un… savādi Tīrionu Lanisteru. Viņš iedomājās, kā Tīrions pārveidotu resno zeņķi. Vairums vīru drīzāk izvairītos no grūtībām nekā stātos tām pretī tā viņam punduris ar smaidu bija teicis. Pasaule bija pilna ar gļēvuļiem, kas izlikās par varoņiem. Bija vajadzīga milzīga drosme, lai atzītos gļēvulībā, kā to bija izdarījis Semvels Tārlijs.

Sāpošā pleca dēļ darbs vedās lēni, tāpēc tikai pievakarē Džons beidza kaisīt takas. Viņš palika augšā, lai redzētu, kā riet saule, iekrāsojot rietumu debesis asins sarkanumā. Visbeidzot, kad ziemeļpusē jau sāka vilkties tumsa, Džons ieripināja tukšās mucas būrī un deva zīmi vinčas griezējam, lai tas laiž viņu lejup.

Kad Džons ar Spoku ieradās kopējā zālē, vakariņas jau gandrīz bija galā. Daži melnie brāļi pie uguns spēlēja kauliņus un dzēra karstvīnu. Viņa draugi sēdēja pie galda zāles rietumu pusē un smējās. Pīps kaut ko cītīgi stāstīja. Šis āksts ar lielajām ausīm bija iedzimts melis, kurš spēja runāt visdažādākajās balsīs. Savus stāstus viņš nevis izstāstīja, bet izdzīvoja, pats iejuzdamies visās lomās: vienā brīdī viņš bija karalis, bet jau nākamajā cūkgans. Tēlodams kroga meitu vai nevainīgu princesi, viņš runāja tik spalgā falsetā, ka visi smieklos vai gāzās no kājām, taču, kad viņš atdarināja einuhus, visi bez vārda runas pazina sīru Eliseru. Džonam Pīpa stāsti patika tāpat kā visiem, taču tovakar viņš uzgrieza draugiem muguru un apsēdās galda galā, kur vientuļš sēdēja Samvels Tārlijs.

Sems tieši beidza mieloties ar pēdējo cūkgaļas pīrāga gabalu, ko pavāri bija pagatavojuši vakariņām, kad viņam iepretī apsēdās Džons. Zeņķis, ieraugot Spoku, iepleta acis.

-   Vai tas ir vilks?

-    Dižvilks, Džons paskaidroja. Viņa vārds ir Spoks. Dižvilks ir mana tēva nama ģerbonī.

-   Mūsu ģerbonī ir mednieks, Semvels Tārlijs atsaucās.

-   Vai tev patīk medīt?

Resnulis noskurinājās.

-   Neciešu. Izskatījās, ka viņš tūdaļ sāks raudāt.

-   Kas atkal noticis? Džons noprasīja. Kāpēc tu vienmēr esi tik nobijies?

Sems blenza uz pēdējo pīrāga gabalu un tikko manāmi nogrozīja galvu, jo bija pārāk izbijies, lai spētu parunāt.

Zālē atskanēja smiekli, un Džons dzirdēja, kā Pīps smalkā balsī kaut ko spiedz. Viņš piecēlās.

-   Iesim ārā.

Resnulis ar aizdomām pagrieza apaļo seju pret Džonu.

-   Kāpēc? Ko mēs darīsim ārā?

-   Aprunāsimies, Džons atbildēja. Vai esi redzējis Mūri?

-   Es esmu resns, nevis akls, Semvels atcirta. Skaidrs, ka esmu redzējis tas ir septiņsimt pēdu augsts. Tomēr viņš piecēlās, aplika ap pleciem apmetni ar kažokādas apmali un kopā ar Džonu izgāja no kopējās zāles, lai arī viņš vēl arvien baidījās, ka nakts tumsā viņu varētu gaidīt kāds nežēlīgs joks. Spoks tipināja Džonam blakus, Nekad nebiju iedomājies, ka te viss būs šādi, Sems ieminējās, un līdz ar viņa vārdiem gaisā nokūpēja izpūstās elpas garaiņi. Pūlēdamies tikt līdzi Džonam, viņš jau bija paguvis piekust un aizelsties. Visas ēkas brūk kopā, un ir tik… tik…

-   Auksti?

Pili sāka ieskaut smaga migla, un Džons dzirdēja, kā zem kājām krakšķ sasalusi zāle.

Sems žēlīgi palocīja galvu.

-   Es neciešu aukstumu, viņš atzinās, Pagājušājā naktī es pamodos tumsā uguns bija izdzisusi, un man jau likās, ka līdz rītam es būšu sasalis ragā.

-   Tavās mājās droši vien ir siltāk.

-    Es tikai pirms mēneša pirmo reizi mūžā ieraudzīju sniegu. Kopā ar vīriem, kurus tēvs sūtīja mani pavadīt, mēs jājām cauri kapulaukiem, un tad kā mīksts lietus sāka birt tas baltais pulveris. Sākumā man tas likās skaisti tas bira no debesīm gluži kā dūnas, taču snigšana turpinājās, un es pārsalu līdz ādai. Vīriem bārdas bija piesalušas ar ledu, bet uz pleciem kupenas, taču sniegs sniga kā snidzis. Man jau likās, ka tas nekad nebeigsies.

Džons pasmaidīja.

Blāvi zaigodams gandrīz pilnā mēness gaismā, pāri viņiem pacēlās Mūris. Zvaigznes debesīs dega skaidras un asas.

-    Vai man būs jādodas tur augšā? Sems noprasīja. Skatoties uz garajām koka kāpnēm, viņa seja savilkās kā ierūdzis piens. Es nomiršu, ja man būs jākāpj pa tām trepēm.

-   Ir taču arī vinča, Džons rādīja. Tevi var uzvilkt augšā būrī.

Semvels Tārlijs nošņaukājās.

-   Es baidos no augstuma.

Tas nu bija par daudz. Džons neticībā sarauca uzacis.

-   Vai tiešām tu baidies no visa? viņš jautāja. Nesaprotu. Ja jau tu esi tāds memmesdēliņš, kāpēc tad esi šeit? Kas gļēvulim darāms Naktssardzē?

Semvels Tārlijs labu brīdi raudzījās uz Džonu, bet tad viņa apaļā seja sašļuka. Viņš apsēdās uz apledojušās zemes un sāka raudāt tā, ka elsās kratījās viss augums. Džons Sniegs stāvēja un skatījās, jo kas gan cits viņam atlika. Likās, ka asaras nekad nebeigs plūst gluži kā sniegs kapulaukā.

Toties Spoks zināja, kas darāms. Klusi kā ēna baltais dižvilks pielavījās pie Sema un sāka laizīt viņam no vaigiem asaras. Resnais puisis iekliedzās, sabijās… un tad vienā mirklī viņa raudas pārvērtās smieklos.

Džons Sniegs smējās kopā ar viņu. Drīz vien jau abi, ietinušies apmetņos, sēdēja uz zemes, bet starp viņiem bija iekārtojies Spoks. Džons izstāstīja, kā viņš kopā ar Robu sniegā bija atraduši jaundzimušos vilcēnus. Tagad likās, ka kopš tā brīža ir pagājuši jau tūkstoš gadi. Pirmo reizi pa ilgiem laikiem viņš ierunājās par Ziemmalu.

-   Reizēm es sapņoju par mājām, viņš sacīja. Kā es eju pa tukšo zāli, mani saucieni atbalsojas, bet neviens neatbild, tāpēc es eju ātrāk un atveru durvis. Reizēm kādu saucu vārdā. Es pat nezinu, kuru no visiem meklēju. Visbiežāk tēvu, bet reizēm Robu vai pusmāsu Āriju. Citreiz tēvoci.

Domāt par Bendženu Stārku bija skumji, jo tēvocis vēl aizvien nebija atgriezies. Vecais Lācis bija nosūtījis izlūkus, kam vajadzēja viņu sameklēt. Sīrs Džāremijs Rīkers vadīja divas vienības, un Korīns Pusrocis bija devies uz Ēnu torņa pusi, taču neviens nebija atradis neko citu kā vien dažas zīmes, ko tēvocis bija iecirtis kokos, lai iezīmētu ceļu. Ziemeļrietumu akmeņainajās augstienēs kokos cirstās zīmes izbeidzās un Bena Stārka pēdas izgaisa.

-   Vai tu savos sapņos kādreiz kādu arī atrodi? Sems gribēja zināt.

Džons papurināja galvu.

-    Nevienu. Pils allaž ir kā izmirusi. Viņš nekad nevienam nebija stāstījis par šo sapni un nesaprata, kāpēc tagad to stāsta Semam, taču likās, ka par to vajag parunāt. Pat kraukļi pazuduši, bet staļļos ir tikai kauli. Tas mani vienmēr biedē. Tad es sāku skriet, rauju vaļā durvis, joņoju pa kāpnēm, lecu pa trim pakāpieniem uzreiz, saucu, meklēju. Un tad attopos pie kapeņu durvīm. Iekšā ir melna tumsa, un es nevaru saskatīt pakāpienus. Es it kā zinu, ka man jāiet lejā, bet man negribas to darīt, jo es baidos no tā, ko varētu tur ieraudzīt. Tur savos troņos sēž visi vecie ziemas karaļi, viņiem pie kājām tup akmens vilki, bet klēpī ir ielikti dzelzs zobeni. Taču ne jau no viņiem es baidos. Es kliedzu, ka neesmu Stārks un ka tā nav mana vieta, tomēr man ir jāiet, un viss. Tāpēc es eju lejā, taustoties gar sienām, jo man līdzi nav lāpas, lai izgaismotu ceļu. Klust arvien tumšāk un tumšāk, līdz man atkal gribas kliegt. Džons apklusa un apmulsis sarauca pieri. Tad es vienmēr pamostos. Tādos brīžos viņš vienmēr tumšajā cellē pamodās, nosvīdis aukstiem sviedriem, un trīcēja pie visām miesām. Tad Spoks ielēca pie viņa gultā un sasildīja saimnieku. Pēc tam izdevās iemigt tikai tad, kad viņš bija iespiedis seju dižvilka baltajā, pinkainajā kažokā. Vai tu kādreiz sapņos redzi Ragu kalnus? Džons apvaicājās.

-   Nē, Sema sejā iegūla drūma izteiksme. Man tur riebās.

Viņš pakasīja Spokam aiz auss un aizdomājās. Džons nemēģināja pārtraukt klusumu. Pēc laba brīža Semvels Tārlijs atsāka runāt, un Džons Sniegs uzmanīgi klausījās, lai saprastu, kā varēja gadīties, ka cilvēks, kurš pats sevi apzinās par gļēvuli, ir nokļuvis uz Mūra.

Tārliji bija sena un godājama dzimta, viņi bija Gaisa dārzu valdnieka un Dienvidu uzrauga Meisa Tīreļa karogneši. Valdnieka Randīla Tārlija vecākais dēls Semvels bija bagātu zemju, stipras pils un leģendām apvīta divroku zobena mantinieks. Zobena vārds bija Siržulauzējs, tas bija kalts no valīriešu tērauda un ticis nodots no tēva dēlam gandrīz piecsimt gadus.

Lai cik lielu lepnumu Samvela tēvs juta, kad piedzima dēls, tas pilnībā izgaisa, kad puika izauga resns, gļēvs un neveikls. Semam patika klausīties mūziku un pašam sacerēt dziesmas, viņam patika ģērbties mīkstā samtā, rotaļāties virtuvē pie pavāriem un sajust smeķīgo citronkūku un melleņu cepumu smaržu. Viņa kaislība bija grāmatas, virtuve un, lai cik dīvaini tas būtu, ņemot vērā viņa neveiklību, arī dejas. Viņam palika nelabi, ieraugot asinis, un viņš raudāja pat tad, kad tika nokauta vista. Dučiem ieroču meistaru Gaisa dārzos nāca un gāja, mēģinot izveidot no Sema bruņinieku, kā vēlējās viņa tēvs. Zēns tika lamāts, pērts, pļaukāts un badināts. Viens no ieroču meistariem pat spieda zēnu naktīs gulēt bruņukreklā, lai viņu kaut cik piespiestu mīlēt karamākslas. Kāds cits lika viņam ģērbties mātes drānās, lai caur kaunu viņu vestu pie varonības. Taču viņš tikai kļuva arvien resnāks un bailīgāks, līdz valdnieka Randīla vilšanās pārauga dusmās, bet pēc tam arī riebumā.

-   Kādu dienu, Sems čukstus stāstīja, pilī ieradās divi burvji no Kārtās ar baltu ādu un zilām lūpām. Viņi nokāva sumbru un lika man mazgāties siltajās asinīs, taču drosmīgāks es no tā nekļuvu, kā viņi bija solījuši. Man kļuva nelabi, un es sāku vemt. Tēvs lika burvjus noslānīt ar pletni.

Beigu beigās pēc trim meitām trīs gadu laikā mātei piedzimis otrs dēls. Kopš tā laika valdnieks Randīls vairs nelicies par Semu ne zinis un visu savu laiku veltījis jaunākajam dēlam tas bijis ugunīgs un straujš bērns, tieši tāds, kā tēvam paticis. Semvelam dažus gadus bijis miers, un viņš varējis nodoties mūzikai un grāmatām.

Piecpadsmitās vārda dienas rītā viņš atklāja, ka viņa zirgs ir apseglots un sagatavots ceļam. Trīs ieroču meistari pavadīja Semu uz mežu netālu no Ragu kalna, kur viņa tēvs dīrāja briedi.

-    Tu jau esi gandrīz pieaudzis vīrs un mans mantinieks, valdnieks Randīls Tārlijs teicis vecākajam dēlam, turpinādams ar nazi apstrādāt liemeni. Man nav iemesla atteikties no tevis kā dēla, taču es tev neļaušu mantot zemi un titulu, jo tas viss piederēs Dikonam. Siržulauzējam arī jānonāk tik spēcīga vīra rokās, kurš ir spējīgs to atvēzēt, bet tu neesi cienīgs pieskarties pat tā rokturim. Tāpēc es nolēmu, ka šodien tu visiem paziņosi, ka vēlies iestāties melnajā brālībā, atteikties no visām mantojuma tiesībām par labu brālim un, vēl pirms iestājas vakars, doties uz ziemeļiem. Ja ne, tad no rīta mēs jāsim medībās un kaut kur šajos mežos tavs zirgs paklups, bet tu nokritīsi un nositīsies… vismaz tā es teikšu tavai mātei. Viņa ir sirsnīga sieviete, kas mīl pat tevi, un es nevēlos viņai nodarīt sāpes. Un, lūdzu, neiedomājies, ka tev izdosies mani piemuļķot nekas man nesagādās lielāku prieku, kā medīt tevi kā tādu resnu cūku, kas tu patiesībā arī esi. Tēvs nolika nazi malā, un viņa rokas līdz elkoņiem bija asinīs. Tā, tev ir izvēle. Naktssardzē, viņš iebāza roku brieža ķermenī un izvilka sarkanu un pilošu sirdi, vai, lūk, kas.

Sems to stāstīja mierīgā, neskanīgā balsī, it kā tas viss būtu noticis nevis ar viņu, bet kādu citu. Dīvaini, Džons nodomāja, puisis pat ne reizi neieraudājās. Kad viņš bija beidzis savu stāstu, abi sēdēja blakus un klausījās vējā. Neviena cita skaņa pasaulē neeksistēja. Beigu beigās ierunājās Džons.

-   Jāiet atpakaļ uz kopējo zāli.

-   Kāpēc? Sems vaicāja.

Džons paraustīja plecus.

-   Tur būs karsts sidrs, ko iedzert, vai karstvīns, ja tas tev patīk labāk. Reizēm Dareons mums uzdzied, ja ir omā. Viņš agrāk bija dziedātājs. Ne nu īsts, bet… dziedātāja māceklis.

-   Kā viņš te nokļuva? resnulis gribēja zināt.

-   Valdnieks Rovans no Zeltabirzs atrada viņu gultā kopā ar savu meitu. Skuķis bija divus gadus vecāks, un Dareons zvērēja, ka šī pati palīdzējusi viņam ielīst pa logu, taču tēva priekšā viņa apgalvoja, ka notikusi izvarošana, un te nu viņš ir. Kad mestrs īmons izdzirdēja viņa balsi, tad teica, ka tā atgādinot pērkonu, kas pārliets ar medu. Džons pasmaidīja. Arī Tods reizēm uzdzied, ja vien to var saukt par dziedāšanu dzērājdziesmas viņš samācījies sava tēva vīna pagrabā. Pīps saka, ka Toda balss atgādinot ar mīzaliem pārlietu pirdienu.

Abi iesmējās.

-   Es labprāt paklausītos, kā dzied viņi abi, Sems atzina, bet viņi jau negribēs, ka es tur sēžu un klausos. Viņa seja bija rūpju pilna. No rīta man atkal liks cīnīties, vai ne?

-   Tieši tā, Džons bija spiests atbildēt.

Sems neveikli piecēlās kājās.

-   Es labāk iešu gulēt.

Viņš ietinās apmetnī un slāja prom.

Kad Džons atgriezās tikai kopā ar Spoku, pārējie vēl aizvien sēdēja kopējā zālē.

-   Kur tu biji? Pīps jautāja.

-   Pļāpāju ar Semu, viņš atteica.

-   Viņš ir īsts gļēvulis, Grens piebilda. Vakariņās te bija daudz vietas pie galda, bet viņam bija bail apsēsties mums blakus.

-   Šķiņķa pavēlnieks droši vien domā, ka ir par smalku, lai sēdētu pie galda kopā ar mums, ieminējās Džērens.

-   Redzēju, kā viņš ēda cūkgaļas pīrāgu, Tods pavīpsnāja. Vai tas gadījumā nebija cepts no viņa brāļa gaļas? Viņš sāka atdarināt cūkas kviekšanu.

-   Rimstieties! Džons nikni iesaucās.

Pārējie puiši apklusa, pārsteigti par pēkšņo dusmu uzliesmojumu.

-   Klausieties, ko teikšu, Džons pārtrauca klusumu un izklāstīja savas domas. Pīps viņam piekrita, kā Džons jau bija paredzējis. Pēc tam ierunājās Halders, un viņa viedoklis bija patīkams pārsteigums. Grens sākumā bija uztraucies, taču Džons zināja, kā viņu uzrunāt. Cits pēc cita puiši piekrita Džonam. Dažus viņš pārliecināja, citiem paglaimoja, dažus dabūja kaunināt, bet vēl kādam piedraudēt, ja tas bija nepieciešams. Beigu beigās Džonam piekrita visi, izņemot Rastu.

-   Jūs, meitenes, darāt kā gribat, viņš teica, bet, ja Torns liks man cīnīties ar Cūkas kundzi, es no viņa nošņāpšu gabalu speķa.

To teicis, viņš pasmējās Džonam sejā un aizgāja.

Pēc vairākām stundām, kad visa pils jau gulēja, trīs puiši apciemoja Rastu cellē. Grens satvēra viņu aiz rokām, bet Pīps uzsēdās uz kājām. Džons dzirdēja Rasta drudžaino elpu, kad Spoks uzlēca viņam uz krūtīm. Acīm zvērojot, dižvilks ar zobiem iekampās puiša kaklā pavisam viegli, bet ar to pietika, lai uz mīkstās ādas izspiestos asinis.

-   Atceries, Džons klusi noteica, mēs zinām, kur ir tava celle.

Nākamajā rītā Džons dzirdēja, kā Rasts stāsta Albetam un Todam, ka

bārdasnazis skujoties paslīdējis un viņš sagriezies.

Kopš tās dienas ne Rasts, ne arīdzan kāds cits Semvelam Tārlijam pāri vairs nedarīja. Kad sīrs Elisers lika viņiem cīnīties pret Semu, visi tikai nekustīgi stāvēja un atvairīja puiša lēnos, neveiklos sitienus. Ja ieroču meistars lika doties uzbrukumā, viņi lēkāja Semam apkārt un viegli piebakstīja ar zobenu viņam pie krūšu bruņām, ķiveres vai kājas. Elisers lādējās, draudēja un apsaukāja visus par gļēvuļiem, vecenēm un vēl ļaunāk, tomēr Sems palika neskarts.

Pēc pāris dienām pēc Džona lūguma Sems piebiedrojās pārējiem pie vakariņu galda un apsēdās līdzās Halderam. Vēl pēc divām nedēļām viņš jau nebaidījās iesaistīties sarunā, bet ar laiku pat sāka smieties par Pīpa rādītajām grimasēm un kaitināt Grenu.

Semvels Tārlijs bija resns un mūžam pārbijies, taču muļķis viņš nebija. Kādu vakaru viņš ienāca Džona cellē.

-    Nezinu, kā tu to panāci, viņš sacīja, bet es zinu, ka tu esi tam pielicis savu roku. Viņš novērsa skatienu. Man nekad agrāk nav bijis neviena drauga.

-   Mēs neesam draugi, Džons uzlika roku uz Sema platā pleca. Mēs esam brāļi.

Un tā tam arī jāpaliek, viņš nodomāja, kad Sems jau bija aizgājis. Robs, Brens un Rikons bija viņa tēva dēli, un viņš vienalga tos mīlēja, lai arī saprata, ka nekad nebūs viens no viņiem par to bija parūpējusies Ketlīna Stārka. Lai arī murgos viņam rādījās Ziemmalas pelēkās sienas, viņa dzīve tagad piederēja Melnajai pilij, un viņa brāļi bija Sems, Grens, Halders, Pīps un visi pārējie izstumtie, kas tagad valkāja Naktssardzes melnās drānas.

Manam tēvocim bija taisnība, viņš pačukstēja Spokam un iedomājās, vai vēl kādreiz redzēs Bendženu Stārku, lai to viņam pateiktu.

EDARDS

Visas nepatikšanas ceļas no turnīra, kas tiek rīkots par godu karaļa labajai rokai, kungi, Pilsētasardzes komandieris sūdzējās karaļa padomei.

-   Tas ir karaļa turnīrs, Neds saviebās. Varu jums apzvērēt, ka labajai rokai tas it nemaz nav vajadzīgs.

-     Sauciet to kā gribat, kungs. Bruņinieki ierodas no visas karaļvalsts, un katram bruņiniekam ir līdzi divi brīvjātnieki, trīs amatnieki, seši ieroču meistari, ducis tirgotāju, ducis mauku un vairāk zagļu, nekā es uzdrīkstos minēt. Pusei pilsētas iedzīvotāju no šā nolāpītā karstuma ir drudzis, un tagad vēl visi šie iebraucēji… Pagājušajā naktī atradām slīkoni, krogā bija kautiņš, trīs saduršanas gadījumi, izvarošana, divi ugunsgrēki, neskaitāmas laupīšanas un divi āksti vēl dzērumā sarīkoja zirgu skriešanās sacīkstes uz Māsu ielas. Iepriekšējā naktī Lielajā septā tika atrasta sievietes galva, kas peldēja Varavīksnes dīķī. Neviens nezina, kam tā piederējusi un kā tā tur varēja nokļūt.

-   Cik baisi, Varīss noskurinājās.

Valdnieks Renlijs Barateons nebija tik līdzcietīgs.

-   Ja nespēj nodrošināt pilsētā mieru, Džanos, iespējams, sardzi vajadzētu komandēt kādam, kurš to spēj.

Tuklais Džanoss Slints piepūtās kā varde, un viņa plikais galvvidus piesarka.

-   Pats īgons Pūķis nespētu nodrošināt kārtību, valdniek Renlij. Man vajag vairāk vīru.

-     Cik? Neds paliecās uz priekšu un noprasīja. Roberts kā allaž nebija pacenties ierasties uz sanāksmi, tāpēc atkal viņa labajai rokai vajadzēja lemt karaļa vietā.

-   Cik vien iespējams, valdniek.

-   Pieņemiet darbā vēl piecdesmit cilvēkus, Neds ieteica. Valdnieks Bailišs parūpēsies, lai jūs saņemtu nepieciešamos līdzekļus.

-   Vai tiešām? Īkstītis pajautāja.

-    Jā, tiešām. Ja varēji atrast četrdesmit tūkstošus zelta pūķu uzvarētāja godalgai, gan jau saskrabināsi arī sīknaudu, lai nodrošinātu pilsētā kārtību. Neds pagriezās pret Džanosu Slintu. Es došu divdesmit labus karavīrus pats no savas sardzes, kuri dienēs kopā ar Pilsētsardzi tik ilgi, kamēr izklīdīs svešie ļaužu pūļi.

-    Pateicos, valdniek labā roka, Slints paklanījās. Apsolu, ka jūsu vīri tiks izmantoti pēc labākās sirdsapziņas.

Kad komandieris bija aizgājis, Edards Stārks pagriezās pret pārējiem padomes locekļiem.

-    Jo ātrāk šī ķēmošanās būs galā, jo labāk. It kā vēl nepietiktu ar finansējuma trūkumu un citām ķibelēm, visi vienā mutē turnīru sauca Neda vārdā un ar to tikai kaisīja viņam sāli brūcēs, turklāt likās Roberts patiešām domā, ka Nedam vajadzētu justies pagodinātam!

-    Šādi pasākumi ļauj karaļvalstij plaukt un zelt, kungs, dižmestrs Pīsels sacīja. Varenajiem rodas iespēja iegūt slavu, bet nabagajiem aizmirst par dzīves grūtībām.

-    Turklāt daudziem tas ļauj ielikt kabatās zeltu, Īkstītis piebilda. Visas iebraucamās vietas pilsētā ir pārpildītas, un padauzas tikko var paiet, jo nauda šķind pie katra soļa.

-   Labi, ka mans brālis Staniss ir izbraucis, Renlijs iesmējās. Vai atceraties, kā viņš ierosināja aizliegt bordeļus? Karalis toreiz pavaicāja, vai viņš gribētu aizliegt arī ēšanu, diršanu un elpošanu, ja jau tik tālu esam nonākuši. Taisnību sakot, reizēm brīnos, kā Staniss ir ticis pie savas neglītās meitas. Viņš iet uz laulības gultu tā, it kā maršētu uz kaujas lauku: acīs drūms skatiens un pienākuma apziņa.

Nedam tas nešķita smieklīgi.

-   Es arī brīnos par tavu brāli Stanisu. Es prātoju, kad viņš plāno beigt Pūķakmens apmeklējumu un atgriezties savā vietā padomē.

-     Droši vien, tiklīdz būsim visas tās maukas ar pletnēm ietriekuši jūrā, Īkstītis atbildēja, izsaukdams vēl lielāku smieklu vētru.

-   Par maukām es šodien esmu gana klausījies, Neds piecēlās. Tiksimies rīt.

Kad Stārks atgriezās Rokas tornī, durvis sargāja Hārvins.

-    Pasauc Džoriju un liec, lai tavs tēvs apseglo manu zirgu, Neds strupi pavēlēja.

-   Kā teiksiet, kungs.

Sarkanā pils un "karaļa labās rokas turnīrs" viņam jau bija līdz kaklam, Neds domāja, kāpdams pa kāpnēm.

Viņš ilgojās pēc Ketlīnas maigajām rokām, pēc zobenu skaņām, kad Robs ar Džonu vingrinās pagalmā, pēc ziemeļu vēsajām dienām un aukstajām naktīm.

Savā kambarī viņš novilka padomes zīda virsvalku un apsēdās aplūkot grāmatu, kamēr ierodas Džorijs. Septiņu karalvalstu dižāko namu raduraksti un vēsture līdz ar daudzu dižciltīgu kungu, dāmu un viņu pēcnācēju aprakstiem; sarakstījis dižmestrs Maleons. Pīsels bija teicis taisnību: tā bija garlaicīga lasāmviela, tomēr Džons Arīns to bija lūdzis, un Neds bija pārliecināts, ka viņam ir savi iemesli. Kaut kur šajās trauslajās, nodzeltējušajās lappusēs slēpās patiesība, un viņam atlika tikai to atrast. Bet kas tas bija? Sējums bija vairāk nekā simt gadu vecs. Nez vai vēl bija dzīvs kāds no tiem, kas piedzima tolaik, kad Maleons apkopoja garlaicīgos kāzu, dzimšanas un nāves datus.

Viņš vēlreiz atvēra Lanisteru nama sadaļu un lēni šķīra lappuses, cerēdams ieraudzīt ko tādu, kas iepriekš bija palicis nepamanīts. Lanisteri bija sena dzimta, kuru ciltskoks bija izpētīts līdz pat Lanam Gudrajam, Varoņu laikmeta blēdim, kurš neapšaubāmi bija tikpat leģendārs kā Brendons Namdaris, tikai dziesminieku un stāstnieku daudz vairāk mīlēts. Dziesmās Lans padzina no Rūdas klintīm tās īpašniekus Kasterlīsus tikai ar viltu, un nozaga saulei zeltu, lai apzeltītu savus matus. Neds būtu vēlējies, lai Lans tobrīd būtu tur, pie viņa, un izmānītu no tās sasodītās grāmatas patiesību.

Ass klauvējiens pie durvīm vēstīja, ka ieradies Džorijs Kasels. Neds aizvēra Maleona sējumu un ļāva Kaselam ienākt.

-    Es apsolīju Pilsētsardzei līdz turnīra beigām divdesmit savus sargus, viņš paziņoja. Paļaujos uz tavu izvēli. Dod Alīnām pavēli, un pārliecinies, lai vīri saprot, ka viņiem kautiņi jānovērš, nevis jāuzsāk. Neds piecēlās, atvēra ciedrkoka lādi un izņēma vieglu linaudekla tuniku. Vai atradi zirgupuisi?

-   Tagad viņš ir sargs, kungs, Džorijs izlaboja. Viņš zvēr, ka nekad mūžā vairs neķersies pie zirgiem.

-   Ko viņš pastāstīja?

-   Viņš apgalvo, ka labi pazinis valdnieku Arīnu. Esot bijuši labi draugi. Džorijs nosprauslājās. Viņš teica, ka karaļa labā roka puišeļiem vārda dienā allaž dāvinājis pa monētai. Labi izturējies ari pret zirgiem. Nekad neesot tos nodzinis un vienmēr nesis tiem burkānus un ābolus, tāpēc zirgi vienmēr priecājušies Arīnu redzēt.

-   Burkānus un ābolus, Neds atkārtoja.

Izklausījās, ka no šā žeņķa būs vēl mazāk jēgas nekā no pārējiem. Turklāt šis bija pēdējais no visiem četriem, kurus bija minējis Īkstītis. Džorijs bija runājis ar visiem pēc kārtas. Sīrs Hjū bija strups, nerunīgs un tik uzpūtīgs, kāds var būt tikai jaunizcepts bruņinieks. Ja karaļa labā roka vēloties ar viņu runāt, tad šis mīļuprāt viņu pieņemšot, taču nepieļaušot, ka viņu tincina kaut kāds sardzes kapteinis… neraugoties uz to, ka šis kapteinis bija gadus desmit vecāks par pašu. Kalpone vismaz bija pieklājīga. Viņa teica, ka valdnieks Džons esot lasījis grāmatas vairāk nekā vajadzīgs, esot bijis satraukts un noskumis par dēla slimību, un skarbs pret sievu. Podniekzellis, kurš tagad bija kļuvis par ādmini, nekad nebija sarunājies ar valdnieku Džonu, taču bija dzirdējis daudz ķēķa tenku: valdnieks strīdējies ar karali, valdnieks tikpat kā neko neēdis, valdnieks grasījies sūtīt dēlu uz Pūķakmeni audzināšanā, valdnieks izrādījis lielu interesi par medību suņiem, valdnieks bijis pie meistara, lai pasūtītu jaunas bruņas no baltā sudraba ar zilu jašmas vanagu un perlamutra Mēnesi uz krūtīm. Podniekzellis zināja stāstīt, ka pie meistara Arīnam līdzi braucis pats karaļa brālis. Nē, ne jau Renlijs, bet otrs Staniss.

-   Vai sargs atcerējās vēl kaut ko nozīmīgu?

-   Puika zvēr, ka valdnieks Džons bijis tikpat spēcīgs kā uz pusi jaunāki vīri. Bieži izjājis kopā ar valdnieku Stanisu.

Atkal Staniss, Neds nodomāja un nosprieda, ka tas ir interesants fakts. Viņi ar Stanisu satika labi, bet nekad nebija bijuši draugi. Kamēr Roberts bija izbraucis uz ziemeļiem, uz Ziemmalu, Staniss pārcēlās uz Tārgārjenu cietoksni Pūķakmeni, ko bija iekarojis brāļa dēļ, un neviens nezināja, kad viņš varētu atgriezties.

-   Kur tad šie tā devās izjādēs? Neds pavaicāja.

-   Puika saka, ka uz bordeli.

-    Uz bordeli? Neds pārprasīja. Ligzdas valdnieks un karaļa labā roka kopā ar Stanisu Barateonu jāj uz bordeli? Viņš nogrozīja galvu, un prātoja, kas Renlijam būtu sakāms par šo šarādi. Par Roberta izlaidību visā karaļvalstī tika dziedātas piedauzīgas kroga dziesmas, taču Staniss bija pavisam cita kaluma cilvēks. Viņš bija nepilnu gadu jaunāks par karali, taču nepavisam nelīdzinājās viņam bargs, nopietns, nepielūdzams un ar pienākuma apziņu.

-   Puika apgalvo, ka tā esot taisnība. Arīns esot ņēmis līdzi trīs sargus, un puika stāsta, ka šie vienmēr esot plēsuši jokus, kad tas stallī saņēmis viņu zirgus.

-   Uz kuru bordeli viņi jājuši? Neds vaicāja.

-   To zeņķis nezināja. Sargi varētu zināt.

-   Žēl, ka Līsa aizvedusi visus prom uz Ieleju, Neds novilka. Dievi visiem spēkiem cenšas bāzt mums nūjas riteņos. Līsas kundze, mestrs Kolemons, valdnieks Staniss… visi, kuri varētu zināt patiesību par to, kas noticis ar Džonu Arīnu, ir tūkstoš līgu attālumā.

-   Vai jūs izsauksiet valdnieku Stanisu no Pūķakmens?

-    Vēl ne, Neds atbildēja, kamēr nezināšu, ko tas viss nozīmē un kur viņš šajā ainā iederas. Šī problēma kaitināja Nedu. Kāpēc Staniss devās prom? Vai viņam bija kāda loma Džona Arīna noslepkavošanā? Vai arī viņš vienkārši bija nobijies? Neds nespēja ne iedomāties, kas varētu izbiedēt Stanisu Barateonu, kurš gadu bija noturējies Vētrasgala aplenkuma laikā, pārtiekot no žurkām un zābaku ādas, kamēr valdnieki Tīrels un Sarkanvīns dzīroja pie cietokšņa vārtiem.

-   Atnes, lūdzams, manu uzsvārci. To pelēko, ar dižvilka ģerboni. Gribu, lai tas bruņu meistars zina, kas es esmu varbūt tad viņš kļūs mazliet pielaidīgāks.

Džorijs aizgāja pie skapja.

-   Valdnieks Renlijs ir valdnieka Stanisa un arī karaļa brālis.

-    Tomēr šķiet, ka viņš nebija aicināts līdzi šajās izjādēs. Neds īsti nezināja, ko domāt par Renliju, neraugoties uz viņa draudzīgo attieksmi un siltajiem smaidiem. Pirms dažām dienām viņš bija pavedis Nedu sāņus un parādījis greznu medaljonu no sārtā zelta. Iekšā dabiskajā Mīras stilā bija uzgleznota skaista, jauna meitene ar dūjas acīm un maigu, brūnu matu vilni. Renlijs gribēja uzzināt, vai meitene viņam kādu neatgādina, un, kad Neds paraustīja plecus, Renlijs bija manāmi vīlies. Izrādījās, ka jaunava esot Lorasa Tīreļa māsa Margērija, taču viens otrs apgalvojot, ka viņa esot līdzīga Līennai. "Nē," Neds bija atcirtis. Vai varēja gadīties, ka valdnieks Renlijs, kurš pats atgādināja Robertu jaunībā, ir iemīlējies meitenē, kas līdzinājās Līennai? Tas viņam šķita vairāk nekā dīvaini.

Džorijs pacēla uzsvārci, un Neds iebāza rokas piedurkņu caurumos.

-   Varbūt valdnieks Staniss ieradīsies uz Roberta turnīru? Stārks ieminējās, kad Džorijs sēja viņam uz muguras apģērba saites.

-   Tas būtu veiksmīgs pavērsiens, kungs, Džorijs atbildēja.

Neds apjoza zobenu.

-   Citiem vārdiem sakot, nav pārāk iespējami, viņš drūmi pasmīnēja.

Džorijs aplika Nedam ap pleciem apmetni un sasprauda to pie kakla

ar dienesta saspraudi.

-   Bruņu meistars dzīvo virs sava veikala, tā ir liela māja Tērauda ielas galā. Alīns zina ceļu, kungs.

Neds pamāja.

-    Lai dievi palīdz tam podniekzellim, ja viņš būs licis man dzīties pakaļ ēnām.

Tā bija nedroša informācija, jo Džons Arīns nebija no tiem, kas mēdz valkāt dārgakmeņiem inkrustētas un apsudrabotas bruņas. Tērauds bija un palika tikai tērauds tas bija paredzēts aizsardzībai, nevis krāšņumam. Tomēr, viņš, protams, varēja būt mainījis savus uzskatus nez vai Arīns būs pirmais, kurš pēc dažiem galmā pavadītiem gadiem būtu sācis uz dzīvi raudzīties citām acīm… Tomēr ar šādu pārmaiņu pietiktu, lai Neds sāktu brīnīties.

-   Vai varu vēl kā pakalpot?

-   Droši vien sāc staigāt pa maukumājām.

-   Tas ir smags darbs, kungs, Džorijs pasmaidīja. Bet vīri labprāt palīdzēs. Porters šodien jau sāka to darīt.

Neda iemīļotais zirgs jau bija apseglots un gaidīja pagalmā. Vārlijs un Džakss kopā ar Stārku aizjāja pāri pagalmam viņu tērauda cepures un bruņukrekli droši vien bija svelmējoši, taču vīri neteica ne vārda. Valdnieks Edards, pelēkbaltajam apmetnim plīvojot, pa Karaļa vārtiem izjāja pilsētas smirdoņā, un tūdaļ viņam pievērsās neskaitāmi acu pāri, tāpēc viņš palaida zirgu rikšos. Sargi sekoja.

Auļojot pa pārpildītajām pilsētas ielām, Neds bieži lūkojās atpakaļ. Tomards un Desmonds jau agri no rīta bija izsūtīti pielūkot, lai pa ceļam neviens viņam nesekotu, tomēr Neds vienalga nebija drošs. Zirnekļa ēna un viņa mazie čivinātāji lika Stārkam saspringt kā jaunavai pirms kāzu nakts.

Tērauda iela sākās pie tirgus laukuma līdzās Upes vārtiem, kā tie bija minēti kartēs, jeb Dubļu vārtiem, kā tie tika saukti tautā. Kā milzīgs kukainis pūlī uz ķekatām staigāja kumēdiņu rādītājs, un vesela orda baskājainu bērneļu spiegdama vilkās viņam līdzi. Citā vietā divi puišeļi, kas nebija vecāki par Brenu, duelējās ar nūjām, un daļa publikas viņus uzmundrināja, bet daļa lādējās. Dueli pārtrauca kāda vecene, kas, izliekušies pa logu, izšļāca cīnītājiem uz galvām spaini samazgu. Mūra paēnā pie ratiem stāvēja lauksaimnieki un auroja:

-   Āboli, vislabākie āboli par divkārt zemāku cenu!

-   Sulīgas melones, saldas kā medus!

-   Rāceņi, sīpoli, bietes! Sanāciet, sanāciet! Rāceņi, sīpoli, bietes! Sanāciet sanāciet!

Dubļu vārti bija vaļā, un zem nolaižamajiem režģiem uz šķēpiem balstījās Pilsētsardzes vīri zeltainos apmetņos. No rietumiem ieradās jātnieku kolonna, un sargi ķērās pie darba: viņi izkliedza pavēles un novirzīja ratus un kājniekus pa sānceļu, lai bruņinieks ar savu svītu varētu iejāt pilsētā. Pirmajam jātniekam rokās bija garš, melns karogs.

Zīds plīvoja vējā kā dzīva būtne. Uz auduma bija attēlota melna nakts ar purpurkrāsas zibeni.

-    Dodiet ceļu valdniekam Berikam!jātnieks kliedza. Dodiet ceļu valdniekam Berikam!

Tūlīt aiz viņa jāja pats jaunais valdnieks dedzīgs kungs melnā zirgā ar sarkanīgi zeltainiem matiem un melnu, zvaigznēm nosētu apmetni.

-   Vai nākat cīnīties karaļa labās rokas turnīrā, kungs? sargs viņam uzsauca.

-   Nāku uzvarēt karaļa labās rokas turnīrā! valdnieks Beriks atsaucās, un pūlis uzgavilēja.

Neds no tirgus laukuma nogriezās Tērauda ielā un jāja tālāk līdz pat pakalnam garām kalēju smēdēm, brīvjātniekiem, kas aplūkoja bruņukreklus, un sirmiem tirgoņiem, kas no ratiem pārdeva vecus dunčus un bārdasnažus. Jo tālāk viņi jāja, jo lielākas kļuva ēkas. Vajadzīgais vīrs dzīvoja pašā pakalna galā tas bija liels koka un kleķa nams, kura augšējie stāvi rēgojās pāri šaurajai ielai. Uz divviru durvīm vīdēja melnkokā un sejaskokā grebta medību aina. Pie ieejas sardzē stāvēja divi akmens bruņinieki, kuru augumi bija ietērpti jokainās pulēta sarkanā tērauda bruņas, kas pārvērta figūras grifā un vienradzī. Neds atstāja zirgu Džaksam un pats iegāja pa durvīm.

Jauna, slaida kalpone uzmeta skatienu Neda zīmotnei un ģerbonim uz krūtīm, bet drīz vien smaidīdams un klanīdamies iznāca arī pats meistars.

-   Vīnu karaļa labajai rokai, viņš pavēlēja meičai un ar roku norādīja uz dīvānu. Es esmu Tobo Mots, kungs. Lūdzu, lūdzu, sēdieties. Viņam mugurā bija melns samta virsvalks, kam uz piedurknēm bija izšūti sudraba āmuri. Ap kaklu masīva sudraba ķēde ar safīru baloža olas lielumā. Ja vēlaties jaunas bruņas labās rokas turnīram, tad esat atnācis uz īsto vietu. Neds pat nemēģināja viņa teikto izlabot. Mans darbs ir dārgs, un par to es jau laikus atvainojos, kungs, viņš sacīja, piepildīdams divus sudraba kausus. Nekur visās septiņās valstībās neatradīsiet meistaru, kas līdzinātos man, es zvēru. Ja vēlaties, varat pats apstaigāt visas smēdes Karaļa ostā. Bruņas var izkalt katrs lauku kalējs, bet mans darbs ir īsta māksla.

Neds dzēra vīnu un klausījās, ko meistars stāsta. Ziedu bruņinieks visas savas bruņas esot pircis te, Tobo lielījās, un daudzi augsti valdnieki, kas pazīst labu tēraudu, pat karaļa brālis valdnieks Renlijs. Varbūt karaļa labā roka ir redzējis Renlija jaunās bruņas tās zaļās ar apzeltītajiem brieža ragiem? Neviens cits meistars visā pilsētā nespējot iegūt tik dzidru toni, jo viņš zinot noslēpumu, kā pigmentu iestrādāt pašā tēraudā. Krāsas un emalja meistaram esot vissvarīgākais. Varbūt karaļa labā roka vēlas zobenu? Tobo no bērna kājas Kohoras smēdēs esot mācījies, kā kalt valīriešu tēraudu. Tikai cilvēks, kurš zināja īstos vārdus, varēja vecus ieročus pārkait gluži jaunos.

-   Dižvilks ir Stārku nama simbols, vai ne? Es varu izgatavot bruņucepuri tik īstas dižvilka galvas veidolā, ka bērni uz ielas muks pa gabalu, viņš zvērēja.

Neds pasmaidīja.

-    Vai tu izgatavoji valdniekam Arīnam bruņucepuri vanaga galvas veidolā?

Tobo Mots nolika vīna kausu un labu brīdi apdomāja jautājumu.

-   Karaļa labā rokā bija iegriezies pie manis kopā ar karaļa brāli valdnieku Stanisu, diemžēl viņi nekļuva par maniem klientiem.

Neds klusēdams turpināja raudzīties uz meistaru. Gadu gaitā viņš bija sapratis, ka klusēšana reizēm izteica vairāk nekā jautājumi, un tā bija arī šoreiz.

-    Viņi gribēja redzēt zēnu, meistars atbildēja, tāpēc es aizvedu viņus uz smēdi.

-   Zēnu, Neds atkārtoja. Viņam nebija ne jausmas, kas tas par zēnu. Es arī gribu redzēt zēnu.

Tobo Mots vēsi un piesardzīgi uzlūkoja Stārku.

-   Kā vēlaties, kungs, viņa balsī vairs nebija ne miņas no draudzīguma.

Viņš izveda Nedu pa sētas durvīm un vadīja pāri šauram pagalmam

uz akmens šķūni, kur notika visi darbi. Kad meistars atvēra durvis, pa tām izvēlās tik karsta gaisa mutulis, ka Neds jutās kā ieejot pūķa rīklē. Katrā stūrī liesmoja ēze, un gaiss oda pēc dūmiem un sēra. Kalēji pacēla skatienu tikai uz mirkli, lai notrauktu no pieres sviedrus, tikmēr līdz jostas vietai kaili mācekļi pūta plēšas.

Meistars pasauca sāņus gara auguma puisi Roba vecumā ar muskuļotām rokām un krūtīm.

-   Tas ir valdnieks Stārks, karaļa labā roka, Tobo iepazīstināja. Puisis lūkojās uz Nedu ar dziļi izvietotām, zilām acīm un ar pirkstiem nostūma no pieres sviedros piemirkušos matus. Mati bija biezi, nevaldāmi, izspūruši un melni kā tinte. Uz zoda vīdēja bārdas pūkas. Tas ir Džendrijs. Ļoti spēcīgs savā vecumā un strādā ļoti centīgi. Parādi kungam bruņucepuri, kuru tu izgatavoji.

Puisis gandrīz vai kautrīgi pieveda vīrus pie sola, uz kura bija nolikta bruņucepure vērša galvas formā ar diviem lieliski izliektiem ragiem. Neds pasvārstīja ķiveri rokā. Tā bija no parasta tērauda un nepulēta, taču prasmīgi izkalta.

-   Brīnišķīgs darbs. Es priecātos to nopirkt.

Puisis raušus izrāva bruņucepuri Nedam no rokām.

-   Tā netiek pārdota.

Tobo Motu pārņēma šausmas.

-   Puika, šis kungs ir karaļa labā roka. Ja godība vēlas šo bruņucepuri, tad uzdāvini viņam to. Viņš tevi pagodina ar šo lūgumu.

-   Es to kalu pats sev, jauneklis ietiepās.

-   Simtkārt atvainojos, kungs, meistars steidzīgi vērsās pie Neda. Zēns ir nelokāms kā svaigs tērauds, un no tērauda nav nekāda labuma, kamēr to nesāk dauzīt. Tā cepure ir tikai tāds kaktu kalēja darbs, ne vairāk. Piedodiet viņam, un es apsolu jums izgatavot tādu bruņucepuri, kādu vēl nebūsiet redzējis.

-  Viņš nav izdarījis neko tādu, par ko būtu nepieciešama mana piedošana. Džendrij, par ko jūs runājāt, kad pie tevis atnāca valdnieks Arīns?

-   Viņš uzdeva man dažus jautājumus, tas arī viss, kungs.

-   Kādus jautājumus?

Puisis paraustīja plecus.

-   Kā man klājas, vai pret mani labi izturas, vai man patīk darbs un šo to par manu māti kas viņa ir, kā izskatās un tādā garā.

-   Un ko tu viņam atbildēji? Neds tūdaļ noprasīja.

Džendrijs notrausa vēl vienu matu šķipsnu no pieres.

-   Viņa nomira, kad es vēl biju mazs. Viņai bija gaiši mati, un, atceros, viņa mēdza man dziedāt. Viņa strādāja krogā.

-   Vai valdnieks Staniss arī tev uzdeva jautājumus?

-   Tas plikgalvainais? Nē, viņš neko nejautāja. Viņš vispār neteica ne vārda, tikai blenza uz mani tā, it kā es būtu izdrāzis viņa meitu.

-    Pievaldi mēli, meistars aizrādīja. Tu runā ar karaļa labo roku! Zēns nolaida skatienu. Gudrs puiks, bet stūrgalvīgs. Tā ķivere… viņš ir iesaukts par Vēršpauri, un tad nu viņš sev uztaisīja šo ķiveri, lai aizbāztu visiem mutes.

Neds uzlika plaukstu puisim uz galvas un pabužināja matus.

-   Paskaties uz mani, Džendrij.

Māceklis atkal pacēla skatienu. Neds nopētīja viņa zodu un zilās, ledainās acis. Jā, viņš nodomāja, šaubu nav.

-    Ej atpakaļ pie darba, puis. Piedod, ka iztraucēju. Stārks kopā ar meistaru devās atpakaļ uz māju. Kurš par zēnu samaksāja skolas naudu? viņš it kā starp citu noprasīja.

Meistars sapīka.

-   Jūs taču viņu redzējāt tik spēcīgs puika. Tādas rokas ir kā radītas āmuru cilāšanai. Viņš bija ļoti daudzsološs, tāpēc es viņu pieņēmu bez skolas naudas.

-   Un tagad saki taisnību, Neds pieprasīja. Ielas ir pilnas ar spēcīgiem zēniem. Tajā dienā, kad tu pieņemsi kādu bez skolas naudas, droši vien sabruks Mūris. Kas par viņu samaksāja?

-    Kāds kungs, meistars negribīgi atbildēja. Viņš nenosauca savu vārdu un uz apmetņa nebija ģerboņa. Viņš samaksāja zeltā divtik daudz kā parasti un teica, ka puse esot par zēna apmācību, bet otra puse par manu klusēšanu.

-   Kā viņš izskatījās?

-   Drukns, apaļiem pleciem, ne tik garš kā jūs. Ar brūnu, mazliet rudu bārdu, es zvēru. Viņam bija dārgs apmetnis, to es skaidri atceros no bieza purpurkrāsas samta ar sudraba pavedieniem, taču viņam galvā bija kapuce, un seju es nevarēju saskatīt. Viņš mirkli vilcinājās. Kungs, es nevēlos nepatikšanas.

-    Neviens nevēlas nepatikšanas, taču laiki ir skarbi, meistar Mot, Neds sacīja. Tu zini, kas ir šis zēns.

-   Esmu tikai bruņu meistars, kungs, un zinu tikai to, ko man saka.

-    Tu zini, kas ir zēns, Neds pacietīgi atkārtoja. Un tas nav jautājums.

-   Tas zēns ir mans māceklis, meistars atbildēja un ieskatījās Nedam acīs tik stūrgalvīgi kā vecs čuguna gabals. Kas viņš bija pirms tam, kad nonāca pie manis, tā nav mana darīšana.

Neds palocīja galvu viņam, šķiet, iepatikās ieroču meistars Tobo Mots.

-    Ja kādu dienu Džendrijs āmura vietā gribēs vicināt zobenu, atsūti viņu pie manis. Viņš izskatās pēc karavīra. Bet pagaidām pateicos, meistar Mot. Apsolu: ja kādreiz gribēšu pabaidīt bērnus, vispirms nākšu pie tevis.

Sargs gaidījā ārā pie zirgiem.

-   Vai kaut ko noskaidrojāt, kungs? Džakss pajautāja, kad Neds kāpa zirgā.

-   Noskaidroju, Neds atteica, prātodams, ko gan Džons Arīns gribējis no karaļa bastarda un kāpēc tas viņam maksājis dzīvību.

KETLĪNA

Kundze, jums vajadzētu apsegt galvu, sīrs Rodrīks sacīja pa ceļam uz ziemeļiem. Jūs saaukstēsieties.

Tas taču ir tikai ūdens, sīr Rodrīk, Ketlīna atbildēja.

Viņas mati bija smagi piemirkuši, un kāda atrisusi šķipsna bija pielipusi pie pieres. Ketlīna spēja iedomāties, cik noplukuši un mežonīga šobrīd izskatījās, taču pašlaik viņai viss bija vienalga. Dienvidu lietus bija maigs un silts. Ketlīnai patika just lāses uz sejas tās bija tik maigas kā mātes skūpsti. Sajūtas aizveda viņu bērnībā, garajās, pelēcīgajās Straujupes dienās. Sieviete atminējās dievmežu, no slapjuma smagi nolīkušos koku zarus un brāļa smieklus, kad tas dzinās viņai pakaļ pa mitro, nobirušo lapu kaudzēm. Viņa atminējās, kā kopā ar Līsu cepušas dubļu kūkas, cik tās bija smagas un kā tumšbrūnie dubļi slīdēja caur pirkstiem. Smiedamās viņas bija pasniegušas šīs kūkas Īkstītim, un viņš toreiz saēdās tik daudz dubļu, ka noslimoja veselu nedēļu. Cik jauni viņi toreiz bija!

Ketlīna to jau gandrīz bija aizmirsusi. Ziemeļos lietus bija auksts un spēcīgs, turklāt naktīs mēdza pārvērsties ledū. Šāds lietus varēja gan barot ražu, gan to nobendēt, kā arī likt pieaugušiem vīriem meklēt pajumti. Tas nebija tāds lietus, zem kura lāsēm gribēja rotaļāties mazas meitenes.

Esmu izmircis līdz ādai, sīrs Rodrīks paziņoja. Pat mani kauli ir slapji. Mežs viņus cieši ieskāva, bet vienmērīgajai lietus čaboņai koku lapās piebalsoja plakstēšana, ar kādu zirgi cēla kājas ārā no dubļiem. Šovakar mums vajadzēs krietnu ugunskuru, un arī silta maltīte nenāktu par ļaunu mums abiem.

-   Tālāk krustcelēs ir iebraucamā vieta, Ketlīna teica.

Jaunībā viņa tur ne reizi vien bija nakšņojusi, ceļojot kopā ar tēvu. Valdnieks Hosters Tūlijs bija nemiera pilns cilvēks, tāpēc viņam vienmēr kaut kur vajadzēja jāt. Ketlīna atcerējās, ka iebraucamajā vietā saimniekoja kāda sieviete vārdā Māša Hedla, kas vienmēr zelēja skābās lapas un kurai vienmēr bija aizķēries kāds smaids un kūka, ko dāvāt bērniem. Kūkas bija izmērcētas medū, sātīgas un smeķīgas, taču Ketlīna parasti baidījās no viņas smaida skābās lapas Māšas zobus bija iekrāsojušas tumšsarkanus, un smaids viņai bija kā asiņainu murgu tēlam.

-    Iebraucamā vieta, Rodrīks domīgi atkārtoja. Ja vien… bet mēs nedrīkstam riskēt. Ja vēlamies palikt nepazīstami, domāju, ka labāk meklēt kādus nelielus nocietinājumus… izdzirdis tālāk pa ceļu skaņas, viņš apklusa. Tur šļakstēja ūdens, žvadzēja bruņas un zviedza zirgi. Jātnieki, Rodrīks brīdināja, uzlicis roku uz zobena spala. Pat uz karaļceļa vajadzēja uzmanīties.

Viņi turpināja ceļu skaņu virzienā un aiz līkuma ieraudzīja bruņotu vīru kolonnu, kas trokšņaini šķērsoja pārplūdušu strautu. Ketlīna pakāpās malā, lai palaistu vīrus. Karogs pirmā jātnieka rokās bija samircis un nokarājās, taču sargiem bija indigo krāsas apmetņi un uz pleciem rotājās Segardu sudrabainais ērglis.

-   Malisteri, Rodrīks pačukstēja Ketlīnai, it kā viņa pati to nesaprastu. Kundze, labāk uzlieciet galvā kapuci.

Ketlīna pat nepakustējās. Valdnieks Jāsons Malisters arī jāja barā ar saviem bruņiniekiem, viņam blakus dēls Patreks, bet ieroču nesēji tūlīt aiz viņiem. Ketlīna saprata, ka visi dodas uz karaļa labās rokas turnīru Karaļa ostā. Pēdējās nedēļas laikā uz karaļceļa ļaužu bija ka biezs bruņinieki, brīvjātnieki, dziesminieki ar arfām un bungām, rati ar graudu maisiem vai medus mucām, tirgotāji, amatnieki un padauzas, un visi devās uz dienvidiem.

Ketlīna drosmīgi nopētīja valdnieku Jāsonu. Pēdējo reizi viņa to bija redzējusi savās kāzās dzīrojam kopā ar viņas tēvoci. Malisteri bija Tūliju karogneši, un viņa kāzu dāvanas bija ļoti dāsnas. Tagad Malistera brūnie mati bija sirmuma skarti, seja nedaudz izdēdējusi, taču lepnumu gadi nebija skāruši. Viņš jāja kā vīrs, kas neviena nebaidījās, un Ketlīna viņu par to apskauda, jo pašai bija jābaidās ne pa jokam. Kad jātnieki bija aiztraukušies garām, valdnieks Jāsons sveicienam pamāja ar galvu, taču tā bija tikai augsta kunga laipnība pret svešiem klejotājiem, kas nejauši pa ceļam satikti. Ugunīgajās acīs nevarēja izlasīt, ka viņš būtu pazinis Ketlīnu, savukārt Jāsona dēls pat nemēģināja palūkoties uz viņas pusi.

-   Viņš jūs nepazina, sīrs Rodrīks brīnījās.

-   Viņš redzēja tikai divus dubļainus, izsalkušus un nogurušus ceļotājus. Viņam nekad neienāktu prātā, ka ceļmalā redzējis sava kunga meitu. Domāju, ka tajā iebraucamajā vietā mēs būsim drošībā, sīr Rodrīk.

Jau bija gandrīz satumsis, kad viņi nokļuva pie iebraucamās vietas, kas atradās uz ziemeļiem no galvenā ceļu krustojuma un Trejžubures satekām. Māša Hedla bija krietni resnāka un sirmāka, nekā Ketlīna viņu atcerējās, toties vēl aizvien košļāja skābās lapas un uzmeta abiem viesiem tikai virspusēju skatienu, pat neiedomājoties, ka vajadzētu uzsmaidīt.

-     Augšstāvā ir divas istabas, un citu man nav, viņa sacīja, bez mitas košļādama lapas. tās atrodas zem paša zvanu torņa, tāpēc jūs nekad nenokavēsiet maltītes, lai gan viens otrs domā, ka tur ir pārāk trokšņaini. Neko nevaru palīdzēt visas vai gandrīz visas vietas ir aizņemtas. Kā vēlaties vai nu ņemiet tās istabas, vai palieciet uz ceļa.

Viņi izvēlējās istabas, lai arī tās bija tikai šauras, putekļainas ailes kāpņu galā.

-   Atstājiet apavus aiz durvīm, Māša sacīja, saņemot naudu par gultasvietām, puika tos notīrīs. Negribu, lai jūs nestu augšā pa kāpnēm dubļus. Un klausieties zvanu kas nokavē, tas paliek neēdis.

Viņas sejā nebija ne miņas no smaida, un par kūkām vispār varēja aizmirst.

Vakariņu zvana skaņas patiešām plēsa bungādiņas vai pušu. Ketlīna jau bija pārģērbusies sausās drānās. Viņa sēdēja pie loga un raudzījās, kā pa loga rūti aiztek lietus lāses. Stikls bija dūmakains un pilns ar gaisa burbulīšiem, bet ārā jau sāka krēslot, tāpēc Ketlīna tikko spēja saskatīt dubļainās krustceles, kur satikās divi lielākie ceļi.

Šīs krustceles bija devušas viņai atelpu. Ja viņi nogrieztos uz rietumiem, tad ātri vien nokļūtu Straujupē. Tēvs Ketlīnai vienmēr bija labs padomdevējs, kad viņai tas visvairāk bija vajadzīgs, un viņai vajadzēja ar tēvu aprunāties, lai brīdinātu par gaidāmo vētru. Ja Ziemmalai bija jāgatavojas karam, tad tas bija jādara arī Straujupei, kas atradās ļoti tuvu Karaļa ostai, un uz kuru savu varas ēnu meta Rūdas klintis. Ja viņas tēvs būtu spēcīgāks, viņa būtu jājusi uz turieni, bet, tā kā viņš jau divus gadus bija uz gultas, tad Ketlīna nolēma tēvu neapgrūtināt.

Ceļš uz austrumiem bija daudz mežonīgāks un bīstamāks, tas pacēlās klintīs un vijās pa biezajiem Mēness kalniem. Augstas kalnu pārejas mijās ar dziļām aizām līdz pat Ielejai, no kurienes nāca Arīni, un klinšainajiem Pirkstu līčiem vēl tālāk. Pāri Ielejai augsta un nesatricināma slējās Ligzda, un tās torņi tiecās augstu debesīs. Tur viņa varētu sastapt māsu… un, iespējams, kādas no atbildēm, ko meklēja Neds. Līsa noteikti zināja vairāk, nekā atļāvās rakstīt vēstulē, tāpēc viņa varētu dot pierādījumus, kas bija vajadzīgi Nedam, lai piespiestu Lanisterus pie sienas. Ja nonāktu līdz karam, tad viņiem vajadzētu gan Arīnu, gan visu viņiem pakļauto valdnieku spēkus.

Taču kalnu ceļš bija bīstams. Pārejās klīda ēnu kaķi, parasta lieta bija nogruvumi, turklāt kalnu klanu pārstāvji mēdza nokāpt no savām augstienēm, aplaupīt un nogalināt ceļotājus, un nozust kā sniegs pavasarī, kad Ielejas bruņinieki devās ieviest kārtību. Pat Džons Arīns, visietekmīgākais Ligzdas valdnieks, kāds jebkad bijis, kalnus vienmēr šķērsoja spēcīgas sardzes pavadībā. Ketlīnas vienīgais spēks bija gados vecs bruņinieks, kas bruņojies vienīgi ar uzticību.

Nē, viņa nodomāja, Straujupe un Ligzda var pagaidīt. Viņas ceļš veda uz ziemeļiem, uz Ziemmalu, kur viņu gaidīja dēli un pienākums. Tiklīdz viņi būs sveiki un veseli tikuši cauri Kaklam, viņa pieteiksies pie kāda no Neda karognešiem, lai tas uz priekšu pa karaļceļu izsūta jātniekus, kas nodrošina apsardzi.

Lietus aizmigloja skatu uz zemi aiz krustcelēm, taču Ketlīna savās atmiņās šo vietu redzēja pilnīgi skaidri. Otrpus ceļam bija tirgus placis, jūdzi tālāk ciems, kurā pussimts baltu mūra māju bija ieskāvušas mazu akmenī cirstu septu. Tagad māju droši vien bija vairāk, jo vasara bija bijusi gara un mierīga. Uz ziemeļiem no lielceļa cauri auglīgām ielejām un zaļiem mežiem plūda Trejžubures Zaļais Atzars, kas savā ceļā redzēja gan plaukstošas pilsētas, gan spēcīgus cietokšņus, gan krastmalas valdnieku pilis.

Ketlīna te visus pazina: Melnmežus un Paparžus, kuri kādreiz bija naidnieki un kuru strīdus viņas tēvs bija spiests šķirt; Ventas kundzi, pēdējo no savas dzimtas, kas Havernāles velvēs mitinājās kopā ar spokiem; karstasinīgo valdnieku Freju, kurš bija pārdzīvojis septiņas sievas un pildījis abas pilis ar bērniem, mazbērniem, mazmazbērniem, bastardiem un arī mazbērniem no bastardu puses. Tie visi bija Tūliju karogneši, kas zvērējuši uzticību Straujupei. Tomēr Ketlīna prātoja, vai ar to būs gana, ja lietas nonāks līdz karam. Viņas tēvs bija visnelokāmākais cilvēks, kāds jebkad bija dzīvojis, tāpēc viņa nešaubījās, ka viņš sasauks savus pulkus… bet vai šie pulki atnāks? Darīss, Rīgers un Motons arī bija zvērējuši uzticību Straujupei, taču pie Trejžubures viņi bija cīnījušies Rīgera Tārgārjena pusē, savukārt valdnieks Frejs ar saviem padotajiem bija ieradies tikai tad, kad kauja jau bija beigusies, un šaubas par to, kurā pusē viņš būtu cīnījies, Frejs kliedēja vienīgi ar vārdiem, tomēr vēlāk Ketlīnas tēvs viņu sauca tikai par Nelaiķi Freju. Līdz karam nedrīkstēja aiziet, Ketlīna drudžaini prātoja. Viņi nedrīkstēja to pieļaut.

Sīrs Rodrīks ienāca pasaukt Ketlīnu tiklīdz zvans bija beidzis šķindēt.

-   Ja gribam šovakar paēst, tad mums vajadzētu pasteigties, kundze.

-    Būtu drošāk, ja mēs neizrādītos kā bruņinieks un kundze, kamēr neesam tikuši cauri Kaklam, viņa aizrādīja. Vienkārši ceļinieki nepiesaista tik daudz uzmanības. Teiksim, mēs varētu būt tēvs un meita, kas devušies ģimenes darīšanās.

-   Kā teiksiet, kundze, Rodrīks piekrita, bet saprata teikto tikai tad, kad Ketlīna iesmējās. Vecus ieradumus grūti aizmirst… meitiņ. Viņš mēģināja paraustīt neesošo vaigubārdu, un sašutis nopūtās.

Ketlīna saņēma viņu aiz rokas.

-   Nāc, tēvs, viņa ierunājās. Redzēsi, Māša pasniedz labus ēdienus, tikai necenties viņu uzslavēt nez vai tev patiks viņas smaids.

Kopējā zāle bija gara un vējaina. Vienā zāles galā bija sakrautas mučeles, otrā iekārtots kamīns. Puika, kas apkalpoja viesus, skraidīja apkārt ar gaļas bļodām, bet Māša tikmēr lēja no mučelēm alu, bez mitas košļādama skābās lapas.

Vietas pie galdiem bija aizpildītas pilsētnieki un laucinieki mijās ar visdažādākajiem citu šķiru ceļotājiem. Krustceles daudzus padarīja par biedriem: pie galdiem sēdēja krāsotāji ar melnām vai sarkanām rokām, zvejnieki, kas oda pēc zivīm, kalēji, kas savus muskuļotos augumus bija iespieduši starp veciem septoniem, pieredzējuši algotņi un resni tirgoņi, un visi apmainījās ziņām par jaunumiem karaļvalstī. Karavīru tur bija daudz vairāk, nekā Ketlīnai būtu gribējies. Trim vīriem, kas sēdēja pie uguns, bija Brakena ģerbonis ar ērzeli, bet blakus sarunājās vesels bars vīru zilos tērauda bruņukreklos un sudrabpelēkās bruņucepurēs. Arī uz viņu pleciem bija pazīstams ģerbonis Freju nama dubultie torņi. Ketlīna ieskatījās karavīru sejās, taču visi bija pārāk jauni, lai pazītu viņu. Toreiz, kad viņa devās uz ziemeļiem, visvecākajam no karavīriem droši vien nebija vairāk gadu kā šobrīd Brenam.

Rodrīks atrada abiem brīvas vietas netālu no virtuves. Viņiem pretī sēdēja jauneklis ar koka arfu.

-   Septiņas svētības jums, labie ļaudis, viņš noteica, kad Ketlīna ar Rodrīku apsēdās. Puisim priekšā uz galda stāvēja tukšs vīna kauss.

-   Tev arī, dziesminiek, Ketlīna atbildēja.

Rodrīks pieprasīja maizi, gaļu un alu tādā balsī, kas rādīja, ka viņš necietīs kavēšanos. Dziesminieks, gadus astoņpadsmit vecs puisis, ieinteresēti viņus uzlūkoja un apvaicājās, kurp šie iedami, no kurienes nākdami un kādi jaunumi viņiem zināami. Jaunekļa jautājumi lidoja aši kā bultas.

-   Pirms divām nedēļām izbraucām no Karaļa ostas, Ketlīna sniedza atbildi uz vienu no drošākajiem jautājumiem.

-   Es tieši uz turieni dodos, puisis teica. Kā jau Ketlīna bija domājusi, viņam vairāk gribējās izstāstīt savu stāstu nekā noklausīties viņējo dziesminiekiem nekas tik ļoti nepatika kā savas balss skaņa. Karaļa labās rokas turnīrs nozīmē bagātus kungus un treknus muķus. Iepriekšējo reizi pēc turnīra man bija vairāk sudraba, nekā es spēju panest… vai, patiesību sakot, būtu bijis, ja es nebūtu licis visu naudu uz Karaļkāvi.

-   Dievi soda spēlmaņus, Rodrīks asi pavēstīja. Viņš bija no ziemeļiem, tāpēc par turnīriem bija vienisprātis ar valdnieku Stārku.

-    Protams, tā arī notika, dziesminieks atbildēja. Jūsu nežēlīgie dievi un Ziedu bruņinieks kopīgi mani padarīja pliku.

-   Tā tev noteikti bija laba mācība, Rodrīks ieteicās.

-   Bija gan. Šoreiz es likšu uz sīru Lorasu.

Sīrs Rodrīks gribēja paraustīt vaigubārdu, bet tās nebija tur, kur jābūt. Taču, pirms viņš paguva izteikt aizrādījumu, pienāca zeņķis ar iesmiem, nolika viņiem priekšā maizes šķēles un uzlika uz šķīvjiem brūni apceptu gaļu, no kuras pilēja karsta sula. Uz cita iesma bija sadurti mazi sīpoliņi, ugunspipari un leknas sēnes. Rodrīks izsalcis metās virsū ēdienam, bet puika aizskrēja, lai atnestu viņiem alu.

-     Es esmu Marilions, dziesminieks stādījās priekšā, paraudams arfas stīgu. Gan jau būsiet dzirdējuši mani kaut kur spēlējam.

Puiša pašpārliecinātība lika Ketlīnai pasmaidīt. Līdz Ziemmalai aizklīda tika retais dziedonis, taču viņa šos ļaudis pazina kopš bērnības, ko aizvadīja Straujupē.

-   Baidos, ka nebūsim vis dzirdējuši, viņa atzina.

Viņš uz arfas uzņēma žēlabainu noti.

-   Paši vainīgi, viņš noteica. Kurš dziesminieks jums patīk vislabāk?

-   Ālija no Brāvosas, Rodrīks nedomājot atbildēja.

-   Ak tā, es esmu daudz labāks nekā tas vecais baļķis, Marilions atsaucās. Ja jums ir kāda sudraba monēta, es jums labprāt uzdziedāšu.

-   Man varbūt ir pāris vara gabali, bet es labāk tos iemetīšu akā nekā maksāšu par gaudošanu, Rodrīks īgņojās. Viņa viedoklis par dziesminiekiem nebija nekāds noslēpums: mūzika piedienēja meitenēm, un viņš nespēja saprast, kāpēc veselīgam puisim vajadzēja māžoties ar arfu, ja varēja ņemt rokā zobenu.

-   Jūsu vectēvs bijis skarbs vīrs, Marilions sacīja Ketlīnai. Tas ir, es gribēju godināt jūsu skaistumu. Man vispār ir lemts dziedāt karaļiem un augstiem valdniekiem.

-    To var redzēt, Ketlīna teica. Esmu dzirdējusi, ka valdniekam Tūlijam patīk mūzika. Droši vien esat bijis Straujupē?

-    Simtiem reižu, dziesminieks bez domāšanas izmeta. Tur mani vienmēr gaida istaba un jaunais valdnieks pret mani izturas kā pret brāli.

Ketlīna pasmaidīja, iedomājoties, ko Edmūrs par to teiktu. Reiz kāds dziesminieks bija ievilcis gultā meiču, kas viņam patika, un kopš tās reizes viņš muzikantus necieta vēl vairāk.

-  Un kā ar Ziemmalu? viņa jautāja. Vai esat braucis arī uz ziemeļiem?

-   Kāpēc man tas būtu jādara? Marilions brīnījās. Tur taču ir tikai sniegavētras, lāču ādas un Stārki, kuriem mūzikas vietā ir vilku gaudas.

Pa gabalu viņa izdzirdēja zāles galā atsprāgstam durvis.

-    Saimnieki! kalpotāja balss sauca. Mūsu zirgus vajag novietot stallī, bet manam kungam Lanisteram vajag istabu un karstu vannu.

-   Ak dievi, Rodrīks sodījās, pirms Ketlīna paguva viņu brīdināt, lai bruņinieks tur muti.

Māša Hedla paklanījās un uzsmaidīja potenciālajiem viesiem savu atbaidošo smaidu.

-   Piedodiet, kungs, bet mājvieta ir pilna līdz malām.

Ketlīna redzēja, ka ceļotāji ir četri. Vecs vīrs Naktssardzes melnajās drānās, divi kalpi… un viņš sīks, bet pašapzinīgs.

-    Mani vīri var pārnakšņot stallī, bet es… kā redzat, man nevajag daudz vietas, viņš pavīpsnāja. Ja vien uguns kuras un salmos nav blusu, es varu gavilēt. Māša Hedla pati pienāca pie viesiem. Kungs, nav nevienas vietas, visi brauc uz turnīru, nekādi nevaru palīdzēt…

Tīrions Lanisters izvilka no maka monētu, pasvieda to gaisā, notvēra un pasvieda vēlreiz. Pat no zāles otra gala varēja redzēt, ka monēta ir no zelta. Piecēlās kāds brīvjātnieks izbalējušā zilā apmetnī.

-   Varat apmesties manā istabā, kungs.

-   Vismaz viens prātīgs cilvēks atradās, Lanisters noteica un aizsvieda viņam monētu. Brīvjātnieks to notvēra lidojumā. Turklāt arī izveicīgs. Punduris pagriezās pret Māšu Hedlu. Vismaz ēdienu taču tu sadabūsi, ko?

-   Visu, ko vien vēlaties, kungs, visu! saimniece solīja.

Kaut viņš aizrītos, Ketlīna nodomāja, taču gara acīm redzēja Brenu, kurš smaka savās asinīs.

Lanisters pārlaida skatienu tuvākajiem galdiem.

-    Mani viri ēdīs visu, ko jūs pasniedzat šiem cilvēkiem, tikai dodiet divtik lielus šķīvjus, jo mēs esam tālu jājuši. Es ēdīšu ceptu vistu, pīli, sivēnu vienalga, tikai atnesiet blašķi sava vislabākā vīna. Joren, vai piebiedrosies man?

-   Labprāt, kungs, melnais brālis nekautrējās.

Punduris neapgrūtināja sevi ar pārējo viesu aplūkošanu, un Ketlīna nopriecājās, ka viņus šķīra tik daudz ēdāju, bet tad pēkšņi Marilions pielēca kājās.

-    Lanistera kungs! viņš iesaucās. Ar prieku izklaidēšu jūs, kamēr jūs mielojaties, Ļaujiet man uzdziedāt par jūsu tēva dižo uzvaru pie Karaļa ostas!

-    Nekas tā nespētu sabojāt man vakariņas, vīrelis sausi noteica. Viņa dažādās acis pievērsās dziesminiekam, bet tad skatiens sāka mest lokus, līdz atrada Ketlīnu. Uz īsu brīdi viņš apjuka. Ketlīna aizgriezās, bet bija jau par vēlu. Punduris atplauka smaidā. Stārka kundze, kāds negaidīts prieks! viņš paziņoja. Žēl, ka nesatiku jūs Ziemmalā.

Marilions iepleta muti un apjukumā palika kā iemiets, bet Ketlīna lēni piecēlās kājās. Viņa dzirdēja, kā Rodrīks pie sevis nolamājas. Kaut nu tas Lanisters būtu palicis ciemoties uz Mūra, kaut nu…

-   Stārka kundze… Māša Hedla neskaidri nobubināja.

-   Kad pēdējo reizi te nakšņoju, es vēl biju Ketlīna Tūlija, viņa paziņoja saimniecei. Ketlīna izdzirda balsu murdoņu un sajuta uz viņu vērstos skatienus. Viņa pārlaida acis bruņiniekiem un algotņiem, un dziļi ievilka elpu, lai sirds pārstātu tik traki sisties. Vai viņa varēja uzņemties risku? Laika pārdomām nebija tikai viens mirklis, un pēkšņi viņa izdzirdēja sevi sakām:

-   Tu tur, stūrī! viņa uzrunāja vecāku vīru, kuru nebija pamanījusi līdz šim. Vai uz tava apmetņa ir Harenālu melnais sikspārnis, sīr?

Vīrs piecēlās kājās.

-   Taisnība, kundze.

-   Vai Venta kundze tiešām ir patiess un godīgs draugs manam tēvam valdniekam Hosteram Tūlijam no Straujupes?

-   Tieši tā, vīrietis nelokāmi atbildēja.

Arī Rodrīks lēni piecēlās un izvilka no maksts zobenu. Punduris ar neizpratni savās dažādajās acīs noskatījās uz abiem ziemeļniekiem.

-    Sarkanais ērzelis Straujupē vienmēr ir bijis gaidīts viesis, Ketlīna uzrunāja trīs vīrus, kas sēdēja pie uguns. Mans tēvs Džonosu Brakenu uzskata par vienu no saviem vecākajiem un uzticamākajiem karognešiem.

Visi trīs nedroši saskatījās, bet viens no viņiem, brīdi vilcinājies, paziņoja:

-   Mūsu kungu šī uzticība pagodina.

-   Stārka kundze, apskaužu jūsu tēvu, ka viņam ir tik labi draugi, Lanisters sacīja. Taču īsti neredzu jēgu jūsu pūliņiem.

Ketlīna nelikās par pundura vārdiem ne zinis un pagriezās pret daudzskaitlīgāko vīru grupu, kas bija ģērbušies zilpelēkās drānās. Viņu bija vairāk par divdesmit.

-   Arī jūsu ģerboni es pazīstu Frejas torņus. Kā klājas jūsu valdniekam, kungi?

Piecēlās karavīru kapteinis.

-    ValdniekamVolderam klājas labi, kundze. Deviņdesmitajā vārda dienā viņš plāno apņemt jaunu sievu un ir aicinājis jūsu tēvu pagodināt viņa kāzas ar savu klātbūtni.

Tīrions Lanisters iesmējās, un tajā brīdī Ketlīna saprata, ka viņas stunda ir situsi.

-    Šis cilvēks kā viesis ieradās manā namā un sazvērējās, lai nogalinātu manu dēlu, kuram ir septiņi gadi, viņa paziņoja, rādot ar pirkstu uz Lanisteru. Rodrīks ar zobenu rokā pavirzījās tuvāk kundzei. Karaļa Roberta un to augsto kungu vārdā, kuriem jūs kalpojat, es aicinu jūs palīdzēt man nogādāt viņu Ziemmalā, lai viņš tur gaidītu karaļa tiesu.

Ketlīna nemaz nesaprata, kas viņai bija patīkamāks: skaņa, ar kādu no makstīm tika izvilkti dučiem zobenu, vai Tīriona Lanistera sejas izteiksme.

SANSA

Sansa kopā ar septu Mordeinu un Džeini Pūlu uz karaļa labās rokas turnīru devās nestuvēs ar dzelteniem zīda aizkariem, kas bija tik smalki, ka tiem varēja redzēt cauri. Aizkari visu pasauli vērta zeltainu. Ārpus pilsētas mūriem pie upes bija sasliets simtiem paviljonu, un tūkstošiem vienkāršo ļaužu plūda skatīties sacīkstes. Krāšņums aizrāva Sansai elpu: mirdzošas bruņas, ar sudrabu un zeltu izrotāti lieliski zirgi, pūļa saucieni, vējā plīvojoši karogi… un, protams, paši bruņinieki galvenokārt jau bruņinieki.

-    Tas ir vēl labāk par dziesmām, Sansa nočukstēja, kad viņas bija atradušas tēva solītās vietas starp augstiem kungiem un dāmām. Sansa tajā dienā bija saģērbusies sevišķi skaisti zaļā kleitā, kas izcēla sarkanīgos matus, un meitene zināja, ka visi uz viņu skatās un smaida. Viņas vēroja, kā atjāj simtiem dziesmās apdziedātu varoņu, un katrs nākamais bija dižāks par iepriekšējo. Ieradās septiņi Karaļsardzes bruņinieki, un visi, izņemot Džeimiju Lanisteru, bija ģērbušies piena krāsas bruņās, bet viņu apmetņi bija balti kā tikko uzsnidzis sniegs. Sīram Džeimijam arī bija balts apmetnis, taču zem tā viņš no galvas līdz kājām mirdzēja zeltā arī bruņucepure lauvas galvas izskatā un, protams, zobens.

Sīrs Gregors Klegans, saukts Kalns Zirga Mugurā, pašāvās garām kā lavīna. Sansa atcerējās arī valdnieku Jonu Roisu, kas pirms pāris gadiem bija viesojies Ziemmalā.

-    Viņa bruņas ir no tūkstoš gadu vecas bronzas, un uz tām iegravētas burvju rūnas, kas viņu pasargā no ļaunuma, Sansa pačukstēja Džeinei, un septa Mordeina norādīja uz Jāsonu Malisteru, kura bruņās

indigo krāsa mijās ar sudrabu, bet bruņucepuri krāšņoja ērgļa spārni. Kaujās pie Trejžubures viņš nokāvis trīs Rīgera karognešus. Meitenes iespurdzās, redzot karotāju un priesteri Mīras Torosu sarkanā, plīvojošā apmetnī un gludi skūtu galvu, taču septa pastāstīja, ka viņš reiz uzkāpis Pīkas mūros ar liesmojošu zobenu rokā.

Citus jātniekus Sansa nepazina. Tur bija bruņinieki no Pirkstiem, Gaisa dārziem un Dornes kalniem, dziesmās neapdziedāti brīvjātnieki un jaunizcepti ieroču nesēji, augstu valdnieku jaunākie dēli un mazāk svarīgu dzimtu mantinieki. Vairums jaunāko vīriešu vēl nebija paveikuši dižus darbus, taču Sansa un Džeine bija vienisprātis, ka kādu dienu septiņās valstībās vēl izskanēs viņu vārdi. Sīrs Belons Svāns. Valdnieks Brīss Kārons no Māršas. Bronzas Jona mantinieks sīrs Andārs Roiss un viņa jaunākais brālis sīrs Robārs apsudrabotās tērauda bruņās ar bronzas apkalumiem un tādām pašām rūnām, kas sargāja viņu tēvu. Dvīņi sīrs Horass un sīrs Hobers, uz kuru vairogiem bija Sarkanvīnu ģerbonis tumšsarkanu vīnogu ķekars uz zila fona. Patreks Malisters, valdnieka Jāsona dēls. Seši Freji no šķērsojuma: sīrs Džareds, sīrs Hostīns, sīrs Danvels, sīrs Emons, sīrs Teo, sīrs Pervīns valdnieka Voldera Freja dēli un mazdēli, kā arī viņa ārlaulībā dzimušais dēls Martīns Upe.

Džeine Pūla atzinās, ka viņai esot bail kaut paskatīties uz trimdas princi Džalabaru Kso no Vasaras salām, kuram mugurā bija apmetnis no zaļām un sarkanām spalvām, bet miesa melna kā nakts. Taču, ieraudzījusi jauno valdnieku Beriku Dondarionu ar sarkanzeltainiem matiem un melnu vairogu, uz kura plaiksnīja zibens, viņa paziņoja, ka uz karstām pēdām būtu gatava šo vīrieti precēt.

Dalībnieku sarakstā bija arī Suns un pievilcīgais karaļa brālis valdnieks Renlijs no Vētrasgala. No ziemeļiem un Ziemmalas turnīrā piedalījās Džorijs, Alīns un Hārvins.

Džorijs citu vidū izskatās pēc ubaga, septa Mordeina nosprauslojās, kad bruņinieks parādījās laukumā, un Sansai atlika tikai piekrist.

Džorijam bija pelēkzilas tērauda bruņas bez jebkādiem rotājumiem, bet plānais, pelēkais apmetnis nokarājās kā netīra lupata. Taču viņš izcēlās sacensībās, pirmajā duelī izsitot no segliem Horasu Sarkanvīnu un otrajā vienu no Frejiem. Trešajā duelī viņš tikās ar kādu brīvjātnieku Lotoru Bruņu, kura bruņas bija tikpat vienkāršas kā Džorijam. Neviens no duelantiem neizkrita no segliem, taču Brūns stingrāk turēja pīķi, un arī viņa sitieni bija labāk tēmēti, tāpēc karalis piešķīra uzvaru viņam. Alīnām un Hārvinam tik labi neveicās. Hārvinu jau pirmajā duelī izsita no segliem sīrs Merīns no Karaļsardzes, bet Alīns krita par upuri sīram Belonam Svānam.

Dueļi turpinājās visu dienu un arī krēslā. Kara zirgu pakavi ducināja zemi, kas drīz vien bija pārvērtusies izbradātā tuksnesī. Dučiem reižu Džeine un Sansa iespiedzās, kad jātnieki satikās cīņā, šķēpi sašķīda drumslās un vienkāršā tauta ar saucieniem uzmundrināja savus favorītus. Ik reizi, kad kāds jātnieks nokrita, Džeine aizklāja acis ar plaukstu kā izbijies mazs skuķēns, bet Sansa bija citas raudzes cilvēks. Cildenas dāmas zināja, kā jāuzvedas turnīros, pat septa Mordeina pamanīja viņas izturēšanos un atzinīgi palocīja galvu.

Karaļkāvis jāja izcili. Sīru Andāru Roisu un Māršas valdnieku Brīsu Kāronu viņš izsita no segliem tik viegli kā vingrinoties, bet tad metās sīvā cīņā ar sirmo Baristenu Selmiju, kurš pirmajās divās cīņās bija uzveicis trīsdesmit un pat četrdesmit gadus par sevi jaunākus pretiniekus.

Sandors Klegans un viņa milzīgais brālis Gregors Kalns arī bija neapturami. Vistraģiskākais notikums atgadījās Gregora otrajā duelī, kad viņa šķēps noslīdēja pa pretinieka bruņām un trāpīja kaklā zem bruņucepures, jauno bruņinieku no Ielejas uz vietas nogalējot. Jaunietis nokrita nepilnas desmit pēdas no vietas, kur sēdēja Sansa. Gregora pīķa uzgalis nolūza un palika iestrēdzis kaklā, un asinis ar lēniem šļācieniem plūda ārā no brūces, un katrs nākamais šļāciens bija vājāks par iepriekšējo. Viņa bruņas bija jaunas un mirdzošas, bet no atmestās rokas atspīdēja saules stars. Tad saule paslēpās aiz mākoņa un atspīdums izgaisa. Bruņiniekam bija zils apmetnis skaidru vasaras debesu krāsā ar apmali, uz kuras bija izšūti pusmēneši, taču tagad tas bija piesūcies ar asinīm un tumšs, bet pusmēneši cits pēc sita kļuva sarkani. Džeine Pūla raudāja tik histēriski, ka septa Mordeina beigu beigās paveda viņu sānis, lai meitene nomierinātos, bet Sansa sēdēja, rokas klēpī salikusi, un kā apburta raudzījās nepatīkamajā ainā.

Sansa vēl nekad nebija redzējusi mirstam cilvēku. Viņa nodomāja, ka arī viņai būtu vajadzējis raudāt, taču raudiens nenāca. Droši vien viņa visas asaras bija izraudājusi par Kundzīti un Brenu. Būtu citādi, ja šā cilvēka vietā būtu Džorijs, sīrs Rodrīks vai tēvs, viņa prātoja. Jaunais bruņinieks zilajā apmetnī viņai nebija nekas, pilnīgs svešinieks no Arīnu Ielejas, kura vārdu viņa aizmirsa jau tajā pašā mirklī, kad izdzirdēja, un tagad arī pasaule aizmirsīs viņa vārdu. Sansa saprata: par šo jaunekli neviens dziesmas nesacerēs. Skumji.

Kad līķis bija aiznests, arēnā izskrēja puika ar lāpstu un vietā, kur bija nokritis bruņinieks, asins peļķes apbēra ar smiltīm, bet pēc tam turnīrs turpinājās.

Sīrs Belons Svāns arī krita no Gregora rokas, un valdnieks Renlijs zaudēja Sunim. Renlijs tika izsists no segliem tik spēcīgi, ka viņš ar kājām gaisā atmuguriski nolidoja no zirga muguras un ar galvu tik skaļi atsitās pret zemi, ka pūlis noelsās vien, taču izrādījās, ka nokrakšķējuši bija tikai brieža ragi pie bruņucepures viens no žuburiem bija nolūzis. Kad Renlijs piecēlās kājās, skatītāji trokšņaini uzgavilēja vienkāršā tauta mīlēja glīto karaļa Roberta brāli. Eleganti paklanījies, Renlijs pasniedza nolauzto ragu savam sāncensim. Suns iespurdzās un iesvieda ragu skatītāju pūlī, kur vienkāršie ļaudis mazā zelta gabaliņa dēļ tūlīt sāka plūkties, bet tad Renlijs pats iespraucās burzmā un ieviesa kārtību. Tad jau atgriezās arī septa Mordeina, bet viena pati. Džeine esot sajutusies nelabi, viņa paskaidroja, tāpēc septa palīdzējusi viņai nokļūt atpakaļ pilī. Sansa jau gandrīz bija aizmirsusi par Džeines eksistenci.

Vēlāk kāds bruņinieks rūtotā apmetnī apkaunoja sevi, nogalējot Berika Dondariona zirgu, līdz ar to viņš tika pasludināts par zaudētāju. Valdnieks Beriks uzlika seglus citam zirgam, un tūdaļ pat viņu no tiem izsita Toross no Mīras. Sīrs Ārons Santagars un Lotors Brūns trīsreiz auļoja viens otram pretī, taču bez rezultāta. Āronu vēlāk notrieca Jāsons Malisters, bet Bruņu Jona Roisa jaunākais dēls Robārs. Beigās arēnā palika četri Suns ar savu milzīgo brāli Gregoru, Džeimijs Lanisters jeb Karaļkāvis un sīrs Lorass Tīrels jeb jauneklis, kuru visi sauca par Ziedu bruņinieku.

Sīrs Lorass bija Gaisa dārzu valdnieka un Dienvidu uzrauga Meisa Tīreļa jaunākais dēls. Viņam bija sešpadsmit gadu, un viņš bija jaunākais turnīra dalībnieks, tomēr pirmajos trijos dueļos bija izsitis no segliem trīs Karaļsardzes pārstāvjus. Sansa vēl nekad nebija redzējusi tik skaistu puisi. Viņa bruņas bija sarežģīti veidotas un pārklātas ar emalju, uz kuras vīdēja tūkstoš dažādu ziedu. Viņa sniegbaltajam ērzelim bija uzklāta sega ar sarkanām un baltām rozēm. Pēc katras uzvaras Lorass noņēma bruņucepuri, lēni piejāja pie nožogojuma, izrāva no zirga segas baltu rozi un pasvieda kādai glītai jaunavai skatītājos.

Viņa pēdējais tās dienas duelis bija ar Roisu jaunāko. Sīra Robāra senās rūnas izrādījās vājas aizstāves, jo Lorass pāršķēla viņa vairogu un izsita pretinieku no segliem. Robārs ar lielu troksni novēlās smiltīs un vaidēdams palika guļot, bet uzvarētājs tikmēr aprikšoja goda apli ap laukumu. Beigu beigās tika izsauktas nestuves, kas apdullušo un nekustīgo Robāru nogādāja teltī. Sansa to nemaz neredzēja, jo viņas acis bija pievērstas Lorasam. Kad baltais zirgs apstājās viņas priekšā, meitenei likās, ka sirds uzsprāgs.

Citām jaunavām Lorass bija dāvājis baltas rozes, bet šoreiz viņš no segas izrāva sarkanu.

-   Dārgā jaunkundz, viņš sacīja, neviena uzvara nav ne uz pusi tik skaista, kā jūs.

Sansa kautrīgi pieņēma ziedu bruņinieka galantais žests viņu bija apstulbinājis. Viņa mati krita nekārtīgos, brūnos viļņos, bet acis mirdzēja kā izkausēts zelts. Meitene ieelpoja saldo smaržu un palika sēžam ar rozi rokās vēl ilgi pēc tam, kad sīrs Lorass jau bija aizjājis. Kad Sansa beidzot pacēla skatienu, viņas priekšā stāvēja kāds vīrietis un lūkojās uz viņu. Svešinieks bija neliela auguma ar smailu bārdiņu un sirmumu matos, un viņš bija gandrīz tikpat vecs, cik viņas tēvs.

-   Jūs droši vien esat viena no viņas meitām, vīrietis uzrunāja Sansu. Viņam bija pelēkzaļas acis, kas nesmaidīja pat tad, kad to darīja lūpas. Jums ir Tūliju seja.

-    Es esmu Sansa Stārka, meitene samulsusi atteica. Vīrietim bija biezs apmetnis ar kažokādas apkakli, kas bija aizdarīta ar sudraba putnu. Svešinieks izturējās kā augstdzimis kungs, taču Sansa viņu nepazina. Man nav bijis tas gods, kungs…

Septa Mordeina aši satvēra viņu aiz rokas.

-   Mīļais bērns, tas ir valdnieks Petīrs Bailišs no karaļa mazās padomes.

-   Jūsu māte kādreiz bija mana skaistuma karaliene, vīrietis klusi noteica. Viņa elpa smaržoja pēc piparmētrām. Jums ir viņas mati.

Bailiša pirkstu gali, glāstot Sansas sarkanbrūno matu sprogu, pieskārās viņas vaigam, bet tad viņš strauji pagriezās un aizgāja.

Ap to laiku mēness jau bija krietni pakāpies debesīs un karalis nolēma, ka pēdējie trīs dueļi notiks no rīta pirms tuvcīņas sacensībām. Kad vienkāršā tauta, pārrunājot jau redzētās un nākamajā dienā gaidāmās cīņas, sāka izklīst pa mājām, galms devās uz upmalu un ņēmās dzīrot. Seši milzīgi sumbri veseli tika uz koka iesmiem un lēnas uguns cepti stundām ilgi, bet pavārzēni bez mitas iezieda tos ar sviestu un garšvielām, līdz gala kļuva kraukšķīga un sulīga. Galdi un soli bija uzstādīti ārpus paviljoniem, un tie vai lūza no saldumiem, zemenēm un tikko ceptas maizes.

Sansai un septai Mordeinai tika ierādītas goda vietas pa kreisi no paaugstinājuma, uz kura sēdēja pats karalis ar karalieni. Kad viņai blakus pa labi tika nosēdināts princis Džofrejs, meitene no laimes gandrīz aizrijās. Kopš traģiskā notikuma viņš ar Sansu nebija pārmijis ne vārda, un ari viņa pati baidījās ierunāties. Sākumā viņai šķita, ka ienīst princi par to, kas tika nodarīts Kundzītei. Taču pēc tam, kad Sansa acis bija izraudājusi sausas, viņa sev iestāstīja, ka ne jau Džofrejs to izdarījis vismaz ne pats savām rokām. To bija izdarījusi karaliene, un viņu arī vajadzēja ienīst karalieni un Āriju. Nekas ļauns nebūtu noticis, ja nebūtu Ārijas.

Tovakar viņa nespēja ienīst Džofreju, jo viņš bija pārāk skaists. Viņam mugurā bija tumšzils uzsvārcis ar divkāršu zelta lauvas galvu rindu, bet galvā šaurs, ar safīriem rotāts zelta kronītis. Mati spīdēja kā metāls. Sansa palūkojās uz princi un nodrebēja, baidīdamās, ka viņš meiteni atkal ignorēs vai vēl ļaunāk sadusmosies un aizdzīs viņu raudošu no galda. Tomēr Džofrejs pasmaidīja un noskūpstīja viņas roku tik daiļi un galanti, kā dziesmās to darīja visi prinči.

-   Sīrs Lorass pazīst īstu skaistumu, mana dārgā dāma, viņš ierunājās.

-   Viņš bija pārāk laipns, Sansa atteica, cenzdamās saglabāt mieru un pieklājību, lai arī viņas sirds gavilēja. Sīrs Lorass ir īsts bruņinieks. Kā jūs domājat, vai viņš rīt uzvarēs, kungs?

-   Nē, Džofrejs atbildēja. Uzvarēs mans Suns vai tēvocis Džeimijs. Pēc dažiem gadiem es pats jau būšu pietiekami vecs, lai pieteiktos, un tad viņus visus uzvarēšu es. Viņš pamāja apkalpotājam, kurš nesa blašķi ar ledainu vasaras vīnu, un piepildīja Sansas kausu. Viņa satraukti palūkojās uz septu Mordeinu, tāpēc Džofrejs pieliecās un ielēja kausu arī septai. Septa pamāja un īsi pateicās, neviena cita vārda nesakot.

Kalpi visu nakti bez apstājas pildīja kausus, un Sansa pēc tam pat neatcerējās, kā vīns garšojis. Viņai vīnu nemaz nevajadzēja, jo viņa bija noreibuši no nakts burvības, spozmes un skaistuma, par kuru bija sapņojusi visu mūžu, bet nebija pat cerējusi iepazīt. Dziesminieki sēdēja pie karaļa paviljona un piepildīja naksnīgo krēslu ar mūziku. Žonglieris svieda gaisā degošas lāpas. Karaļa personiskais āksts, vientiesis ar apaļu un plakanu seju vārdā Mēnestiņš, ģērbies āksta tērpā, lēkāja ar ķekatām un ņirgājās par visiem tik nežēlīgi, ka Sansai sāka likties, ka viņš nemaz nav pamuļķis. Pat septa Mordeina bija bezpalīdzīga āksta priekšā. Kad jokdaris sāka dziedāt dziesmiņu par augsto septonu, viņa sāka smieties tik aizrautīgi, ka aplējās ar vīnu.

Un Džofrejs bija pieklājības paraugs. Viņš visu nakti pļāpāja ar Sansu, apbēra viņu ar komplimentiem, smīdināja un, skaidrojot Mēnestiņa jokus, pastāstīja šo to no galma baumām. Sansa bija tik aizgrābta, ka pati aizmirsa par pieklājību un nepievērsa uzmanību septai, kas sēdēja viņai blakus.

Ēdieni tika pasniegti cits pēc cita. Bieza brieža gaļas zupa ar miežu putraimiem, saldās zāles, spinātu un plūmju salāti, apbārstīti ar sasmalcinātiem riekstiem. Gliemeži medus un ķiploku mērcē. Sansa nekad vēl nebija ēdusi gliemežus, tāpēc Džofrejs parādīja, kā tos var dabūt ārā no čaulas, un pirmo kumosu pasniedza viņai pats. Tad nāca upē svaigi ķerta un mālos cepta forele. Princis palīdzēja salauzt cieto apvalku, lai tiktu pie zivs rozā mīkstuma. Kad tika atnests gaļas ēdiens, princis pats nogrieza kārtīgu gabalu no sumbra kājas un smaidīdams uzlika viņai uz šķīvja. Meitene redzēja, ka princim joprojām sāp labā roka, taču viņš ne ar pušplēstu vārdu to nepieminēja.

Vēlāk nāca saldā maize, baložu gaļas pīrāgs, smaržīgi, cepti āboli ar kanēli un citronkūkas ar cukura glazūru, bet Sansa jau bija tā pieēdusies, ka vairs nespēja neko ieēst, izņemot divas citronkūciņas, jo tās viņai ļoti garšoja. Viņa prātoja, ka, iespējams, vajadzētu apēst vēl vienu, kad sāka aurot karalis.

Karaļa Roberta izsaucieni bija kļuvuši skaļāki ar katru nākamo ēdienu. Ik pa brīžam Sansa cauri mūzikai un trauku šķindoņai dzirdēja, kā viņš iesmejas vai izkliedz kādu pavēli, taču viņa atradās pārāk tālu, lai izšķirtu vārdus.

Toties tagad visi saprata, ko viņš teica.

-   Nē! viņš ieaurojās pērkondimdošā balsī, kas lika aprauties visām citām sarunām. Sansa bija satriekta, redzot, kā karalis sarkanu seju un grīļodamies piesvempjas kājās. Roberts rokā turēja kausu ar vīnu un bija tik piedzēries, cik vien cilvēks piedzēries var būt. Tu man neteiksi, kas man jādara, sievišķi! viņš uzkliedza karalienei Sersejai. Es te esmu karalis, vai saproti? Te valdu es, un, ja es teicu, ka rīt cīnīšos, tad es rīt cīnīšos!

Visi skatījās uz karali. Sansa ieraudzīja sīru Baristenu, karaļa brāli Renliju un mazo vīrieti, kurš tik dīvaini ar viņu bija runājis un noglāstījis matus, taču neviens pat nemēģināja iejaukties. Karalienes seja bija kā maska likās, ka tajā nav nevienas asins lāsītes un tā izveidota no sniega. Viņa piecēlās no galda, sakārtoja svārkus un, ne vārda neteikusi, devās prom, bet kalpi viņai sekoja.

Džeimijs Lanisters uzlika roku karalim uz pleca, taču viņš Lanisteru spēcīgi atgrūda. Džeimijs paklupa un nokrita, bet karalis iesmējās.

-    Te tev nu bija dižais bruņinieks! Es tevi vēl arvien varu iemīcīt zemē, atceries to, Karaļkāvi! Viņš uzsita sev pa krūtīm, apliedams ar vīnu satīna tuniku. Iedodiet manu kara āmuru, un neviens vīrs visā karaļvalstī man nevarēs stāties pretī!

Džeimijs Lanisters piecēlās un notrausa no apģērba smiltis.

-   Kā teiksiet, gaišība, viņš stīvā balsī noteica.

Smaidīdams pienāca valdnieks Renlijs.

-   Tu esi aplējies ar vīnu, Robert. Es tev atnesīšu tīru uzsvārci.

Džofrejs uzlika plaukstu Sansai uz rokas, un meitene satrūkās.

-   Ir jau vēls, princis ieminējās. Viņa sejā bija dīvaina izteiksme it kā viņš Sansu vispār neredzētu. Vai nepieciešams pavadīt tevi uz pili?

-Nē… Sansa iesāka. Viņa sāka ar skatienu meklēt septu Mordeinu un sabijās, redzot, ka septa, atspiedusi galvu pret galdu, klusi krāc. Es gribēju teikt… jā, paldies, tas būtu ļoti laipni. Esmu nogurusi, un visur tik tumšs. Es priecātos, ja pa ceļam būtu drošībā.

-   Suns! Džofrejs iesaucās.

Sandors uzradās tik ātri, it kā būtu materializējies no nakts tumsas. Bruņas viņš bija nomainījis pret sarkanu vilnas tuniku, kam uz krūtīm bija uzšūta suņa galva no ādas. Lāpu gaismā viņa apdedzinātā seja spīdēja pretīgi sarkana.

-   Jā, gaišība, viņš atsaucās.

-   Aizved manu saderināto uz pili un pielūko, lai viņai ne matiņš no galvas nenokristu, princis strupi pavēlēja. Neko citu neteicis un pat neatvadījies, Džofrejs piecēlās un atstāja Sansu vienu ar Suni.

Meitene juta, ka Suns uz viņu skatās.

-   Vai tu domāji, ka Džofs tevi pavadīs pats? Viņš iesmējās, un viņa smiekli atgādināja ķēdes suņa rejas. Maza iespēja. Viņš pierāva meiteni kājās. Nāc, ne jau tev vienīgajai šonakt jāizguļas. Es arī esmu pārāk daudz iedzēris, un rīt man var gadīties nogalināt savu brāli. Viņš atkal iesmējās.

Sansa nobijās un papurināja septu Mordeinu aiz pleca, cerot, ka viņa pamodīsies, taču septa sāka krākt vēl skaļāk. Karalis Roberts arī bija aizgājis, un puse no solu rindām pēkšņi bija kļuvušas tukšas. Dzīres bija beigušās, un skaistais sapnis izsapņots.

Suns paņēma lāpu, lai izgaismotu ceļu, un Sansa sekoja viņam pa pēdām. Zeme bija akmeņaina un nelīdzena, bet ņirbošā gaisma likās to vēl kustinām un šūpojam. Viņa gāja, acis nodūrusi, un uzmanīgi skatījās, kur likt kāju. Viņi pagāja garām paviljoniem, pie kuriem bija izkārti karogi un bruņas, un klusums kļuva dziļāks ar katru soli. Sansa nespēja raudzīties uz Suni, jo šis vīrs viņu vēl arvien biedēja, taču viņā bija ieaudzināta pieklājība. īsta dāma neliktos ne zinis par to, kāda ir viņa seja, Sansa nodomāja.

-   Jūs šodien jājāt lieliski, sīr Sandor, viņa piespieda sevi pateikt.

-    Iztiksim bez taviem tukšajiem komplimentiem, skuķi, Sandors Klegans norūca. Un bez taviem "sīriem" arīdzan. Es neesmu nekāds bruņinieks, jo es uzspļauju viņu zvērestiem. Mans brālis ir bruņinieks vai redzēji, kā viņš jāja?

-   Jā, Sansa trīcēdama nočukstēja. Viņš bija…

-   Galants? Suns pabeidz frāzi viņas vietā.

Meitene saprata, ka Klegans viņu izsmej.

-   Neviens nespēja viņam turēties pretī, Sansa izmocīja, un pati bija lepna ar sevi. Bet tie bija meli.

Sandors Klegans apstājās tukšā un tumšā lauka vidū. Meitenei neatlika nekas cits kā arī apstāties.

-   Tā septa tevi ir pamatīgi izskolojusi. Tu esi kā tie mazie runājošie putneļi no Vasaras salām, kuri atkārto īsus vārdus, kas viņiem iemācīti.

-    Tas ir nepieklājīgi, Sansa juta, ka viņai krūtīs sažņaudzas sirds. Jūs mani biedējat. Es vēlos tūlīt pat iet uz pili.

-    Neviens nespēja viņam turēties pretī, Suns izmeta. Tā ir balta patiesība. Neviens nekad nav spējis turēties pretī Gregoram. Tas puišelis šodien jā, tas bija lielisks kumosiņš. Tu taču to redzēji, vai ne? Muļķa puika, viņam tajā turnīrā nebija ko meklēt. Ne naudas, ne ieroču nesēja, neviena, kas varētu viņam palīdzēt uzvilkt bruņas. Viņa kakla bruņas nebija pienācīgi aizsaitētas. Tu domā, ka Gregors to nepamanīja? Domā sīra Gregora pīķis noslīdēja viņam pa bruņām nejauši? Mazais, glītais, runājošais putniņ, ja tu tā domā, tad tava galva patiešām ir tukša kā putnam. Gregora pīķis slīd tur, kur Gregors grib, lai tas slīdētu. Skaties uz mani. Skaties uz mani! Sandors Klegans ar savu lielo plaukstu satvēra meiteni aiz zoda un pavērsa viņas seju pret sevi. Viņš notupās meitenes priekšā un pielika lāpu tuvāk sejai. Lūk, kur ir skaistums. Paskaties labi, es zinu, ka tu to vēlies. Es redzēju, kā tu uz karaļceļa novērsies ik reizes, kad mani ieraudzīji. Nospļaujies uz visu un paskaties!

Klegana pirksti turēja meitenes zodu kā slazdā, un acis raudzījās tieši viņas acīs. Tās bija piedzēruša cilvēka acis, pilnas ar naidu. Viņa bija spiesta skatīties.

Labā sejas puse bija kalsna, ar izvirzītiem vaigu kauliem un pelēku aci zem masīvās pieres. Deguns bija liels un līks, mati plāni un tumši. Tie viņam bija gari un sasukāti uz sāniem, jo galvas otrā pusē mati neauga vispār.

Kreisā puse bija pilnībā sakropļota. Auss bija nodegusi pavisam, un tās vietā tagad vīdēja tikai caurums. Acs bija redzīga, taču tai apkārt bija vieni vienīgi rētaudi, gluma un nomelnējusi miesa, kas bija tik cieta kā ādas siksna, ko caurauda iedobumi un dziļas vagas, kurās varēja pamanīt ko sarkanu un miklu, kad Klegans pakustējās. Zemāk pie zoda, kur āda bija plānāka, varēja nojaust kaula aprises. Sansa gribēja raudāt. Tad Klegans palaida meiteni vaļā un nodzēsa lāpu ar smiltīm.

-    Tagad tev vairs nav skaisto vārdiņu ko sacīt, skuķi? Septas mācītie komplimenti ir beigušies? Tā kā Sansa neatbildēja, viņš turpināja.

Vairums ļaužu domā, ka esmu sakropļots kādā kaujā, aplenkumā, torņa ugunsgrēkā, vai arī mani apdedzinājis kāds ienaidnieks ar lāpu. Viens muļķis pat apjautājās, vai tas nav no pūķa elpas. Šoreiz viņa smiekli bija maigāki, taču tikpat rūgti. Es tev pastāstīšu, kas ar mani noticis, skuķi. Tā bija tikai balss naktī, kas turklāt skanēja tik tuvu, ka Sansa elpā varēja saost vīna smaku. Es toreiz biju jaunāks nekā tu tagad, man bija seši gadi, varbūt septiņi. Ciematā pie mana tēva pils kāds kokgriezējs iekārtoja darbnīcu un, lai iemantotu labvēlību, sūtīja mums dāvanas. Vecis taisīja brīnumainas rotaļlietas. Neatceros, kas tika man, bet es ļoti kāroju Gregora rotaļlietu. Tas bija krāsains koka bruņinieks, visi locekļi bija veidoti katrs atsevišķi un sastiprināti ar saitēm, tāpēc tam varēja likt cīnīties. Gregors ir piecus gadus vecāks par mani, un rotaļlieta viņam neko nenozīmēja, jo viņš jau bija ieroču nesējs sešas pēdas garš un muskuļots kā vērsis. Tā nu es paņēmu viņa rotaļlietu, bet nekāda prieka man no tā nebija, tici man. Es visu laiku baidījos, un pamatoti, kā izrādījās tad, kad viņš mani ieraudzīja. Istabā bija ogļu panna. Gregors neteica ne vārda, tikai pasita mani padusē, iespieda manas sejas vienu pusi kvēlojošajās oglēs un cieši turēja. Es kliedzu vienā laidā. Tu redzēji, cik viņš ir spēcīgs. Pat toreiz bija vajadzīgi trīs pieauguši vīri, lai viņu no manis atrautu. Septoni gvelž par septiņām ellēm, bet ko viņi zina? Tikai cilvēks, kurš ir dedzis, zina, kāda ir tā elle. Tēvs visiem stāstīja, ka aizdegusies mana gultiņa, un mestrs smērēja mani ar eļļām. Ar eļļām! Gregors arī dabūja eļļas. Pēc četriem gadiem viņš tika svaidīts ar septiņām eļļām un nodeva bruņinieka zvērestu, bet Rīgers? Tārgārjens uzsita viņam pa plecu un sacīja: "Piecelies, sīr Gregor!"

Čerkstošā balss apklusa. Viņš klusēdams tāpat vēl tupēja līdzās meitenei, un nakts tumsā vīdēja tikai viņa milzīgais tumšais siluets. Sansa dzirdēja Suņa saraustīto elpošanu un saprata, ka viņai Klegana žēl. Bailes bija izgaisušas.

Klusums ieilga, un meitene no jauna sāka baidīties, bet tagad viņa baidījās par Kleganu, nevis par sevi. Viņa uzlika plaukstu uz Suņa masīvā pleca.

-   Viņš nebija īsts bruņinieks, meitene nočukstēja.

Suns atmeta galvu un ierēcās smieklos. Sansa gribēja kāpties atpakaļ, taču Klegans satvēra viņu aiz rokas.

-   Nē, viņš norūca. Nē, putniņ, viņš nebija īsts bruņinieks.

Visu ceļu līdz pilij Sandors Klegans neteica ne vārda. Viņi nonāca pie vietas, kur gaidīja rati, lika kučierim vest viņus uz Sarkano pili un pats iekāpa ratos nopakaļ meitenei. Viņi iebrauca pilsētā pa Karaļa vārtiem un turpināja ceļu pa laternu apgaismotajām ielām. Apdedzinātajai sejai raustoties, Klegans domīgu skatienu ieveda meiteni pilī pa slepenām durvīm un torņa kāpnēs turējās soli aiz viņas. Drīz vien Sansa sveika un vesela bija nogādāta pie savas guļamistabas durvīm.

-   Pateicos, kungs, Sansa klusi noteica.

Suns satvēra viņu aiz rokas un pieliecās tuvāk.

-   Ja tu kādreiz kādam izstāstīsi to, ko šonakt dzirdēji, viņš sacīja vēl ļaunākā balsī nekā parasti, Džofrejam… māsai, tēvam… kādam no viņiem…

-   Es nestāstīšu, Sansa nočukstēja. Es apsolu.

Bet ar to nebija gana.

-   Ja tu kādam to izstāstīsi, viņš pabeidza domu, es tevi nogalināšu.

EDARDS

Es pats viņu apstāvēju, sīrs Baristens Selmijs sacīja, kopā ar Edardu Stārku noraugoties uz mirstīgajām atliekām ratu dziļumā. Neviena cita viņam nebija. Man teica, ka Ielejā viņam palikusi vienīgi māte.

Blāvajā rītausmas gaismā jaunais bruņinieks likās tikai iemidzis. Dzīvs viņš nebija nekāds izskatīgais, taču nāve nu bija nogludinājusi raupji cirstos sejas vaibstus. Klusās māsas nelaiķi bija ieģērbušas pašā labākajā samta tunikā ar augstu apkakli, lai piesegtu posta ainu, par kādu šķēps bija pārvērtis viņa kaklu. Edards Stārks ielūkojās viņa sejā un vaicāja sev, vai tikai puisis nav gājis bojā viņa dēļ. Lanisteru karognesis jaunekli nogalināja, pirms viņš paguva parunāt ar Nedu, vai tā varētu būt vienkārša sagadīšanās? Edards pieļāva, ka to nemūžam neuzzinās.

-    Hjū četrus gadus bija Džona Arīna ieroču nesējs, Selmijs turpināja. Pirms došanās uz ziemeļiem, lai godinātu Džona piemiņu, karalis viņu iecēla bruņinieka kārtā. Puika to izmisīgi vēlējās, tomēr baidos, ka viņš vēl nebija tam gatavs.

Neds iepriekšējo nakti bija slikti gulējis un tagad jutās tik noguris kā krietni vecāks vīrs. Neviens no mums nekad nav gatavs, viņš atbildēja.

-    Bruņinieka kārtai?

-    Nāvei. Neds uzmanīgi apsedza puisi ar viņa paša apmetni asinīm notraipītu zila auduma gabalu ar pusmēnešu joslu gar malu. Kad zēna māte vaicās, kāpēc viņas dēls ir miris, viņai pateiks, ka viņš cīnījies, godinot karaļa labo roku Edardu Stārku. Tas bija nevajadzīgi.

Karš nedrīkst būt spēle. Neds pievērsās sievietei, kura stāvēja līdzās ratiem. Viņa bija ietinusies pelēkā lakatā; seja aizklāta, atstājot atsegtas tikai acis. Klusās māsas sagatavoja vīrus kapam, un ielūkoties nāvei sejā ir uz nelaimi. Bruņas aizsūtiet uz viņa mājām Ielejā. Māte noteikti gribēs tās paturēt.

-     Tās maksā ne vienu vien sudraba gabalu, sīrs Baristens teica. Puika lika tās izkalt īpaši turnīram. Vienkārši, bet labi nostrādātas. Nezinu, vai viņš kalējam jau bija samaksājis.

-    Viņš par visu samaksāja vakar, mans kungs, turklāt dārgi, atbildēja Neds. Tad viņš uzrunāja kluso māsu: Nosūtiet bruņas mātei. Ar kalēju es norēķināšos. Viņa nolieca galvu.

Vēlāk sīrs Baristens kopā ar Nedu aizstaigāja līdz lielajam karaļa paviljonam. Nometne pamazām atdzīvojās. Virs ugunskuriem čurkstēja un sprakšķēja treknas desas, izplatot gaisā pikantu ķiploku un piparu smaržu. Šurpu turpu rosīgi skraidīja jauni ieroču nesēji, kuru saimnieki tikām palēnām modās un žāvādamies un staipīdamies sāka jauno dienu. Ieraudzījis abus gājējus, kāds kalps ar padusē iežmiegtu zosi apstājās un pielieca celi. Kungi, viņš nomurmināja, bet zoss pa to laiku klaigādama knābāja viņam pirkstus. Pie katra paviljona izstādīts vairogs vēstīja, kas ir tā iemītnieks; tur bija Jūrsardzes sudraba ērglis, Brīsa Kerona lakstīgalu lauks, Sarkanvīnu vīnogu ķekars, raibs kuilis, sarkans vērsis, degošs koks, balts auns, trīskārša spirāle, violets vienradzis, dejojoša jaunava, odze, divi torņi, ausainā pūce un visbeidzot Karaļsardzes spoži baltās zīmes mirdzošas kā pati rītausma.

-     Karalis nolēmis šodien cīnīties tuvcīņas turnīrā, ieteicās sīrs Baristens. Viņi tobrīd gāja garām sīra Merīna vairogam; tā krāsojumu aptraipīja dziļais robs, kuru brīdī, kad Lorass Tīrels vairoga īpašnieku izmeta no segliem, kokā bija iecirtis Ziedu bruņinieka šķēps.

-     Jā, drūmi noteica Neds. Pagājušajā naktī Džorijs bija viņu pamodinājis, lai pavēstītu šo jaunumu. Kāds gan brīnums, ka viņš bija tik slikti gulējis!

Sīrs Baristens izskatījās noraizējies. Mēdz teikt, ka nakts skaistums rītausmā novīst un no vīna radītiem bērniem tēvi bieži vien atsakās rīta gaismā.

-     Tā tik tiešām mēdz teikt, Neds piekrita, tikai ne par Robertu. Citi vīri varētu ņemt atpakaļ dzēruma bravūrā izrunātus vārdus. Taču Roberts Barateons vienmēr visu atcerējās, bet atcerējies nekad no pateiktā neatkāpās.

Karaļa lielais paviljons bija uzcelts pašā ūdens malā, un upes rīta migla to bija apvijusi ar pelēki pūkainām šķipsnām. Tas viscaur bija darināts no zeltaina zīda pats lielākais un iespaidīgākais visā nometnē. Pie ieejas līdzās milzīgam dzelzs vairogam ar Barateonu nama zīmi ar kroni izrotātu briedi bija izstādīts arī Roberta kaujas veseris.

Neds bija cerējis pārsteigt karali vēl gultā, iegrimušu vīna piesātinātā miegā, taču veiksme nebija viņa pusē. Viņi sastapa Robertu dzeram alu no pulēta raga un niknos rēcienos izgāžam savu neapmierinātību pār diviem jauniem ieroču nesējiem, kuri tobrīd pūlējās iespīlēt karali bruņās. Jūsu gaišība, viens no viņiem gandrīz caur asarām ierunājās, tās uztaisītas par mazu un neiet ciet. Jauneklis neveikli saminstinājās, un bruņas, ko viņš bija pūlējies aplikt ap Roberta resno kaklu, nokrita zemē.

Septiņas elles! Roberts nolamājās. Vai tas man jādara pašam? Čurās pār jūsu abu galvām! Pacel! Nestāvi un neblenz ar ieplestu muti, Lansel, cel augšā! Jauneklis salēcās, un karalis pamanīja, ka ieradušies viesi. Paskaties uz šiem lempjiem, Ned. Mana sieva uzstāja, ka man viņi abi esot jāņem par ieroču nesējiem, bet viņi taču ir pilnīgi kā bez nagiem. Nemāk pat kārtīgi uzlikt cilvēkam bruņas. Tie esot ieroču nesēji! Es saku, ka tie ir divi zīdā saģērbti cūkgani.

Nedam pietika uzmest vienu skatienu, lai saprastu, kas par lietu. Zēni nav vainīgi, viņš karalim teica. Tu esi par resnu savām bruņām, Robert.

Roberts Barateons iestrēba vienu garu alus malku, iemeta iztukšoto ragu savas guļvietas kažokādās, noslaucīja muti ar delnas virspusi un draudīgi atkārtoja: Par resnu? Tu teici, par resnu? Vai tā tu sarunājies ar savu karali? Viņš palaida smējienu, negaidītu kā pēkšņu pērkona dārdu. Nolādēts, Ned, kāpēc tev vienmēr taisnība?

Ieroču nesēji bažīgi smaidīja, līdz karalis pagriezās pret viņiem. Jūs. Jā, jūs abi. Jūs dzirdējāt, ko teica labā roka. Karalis ir par resnu savām bruņām. Ejiet un sameklējiet sīru Āronu Santagaru. Pasakiet, ka man vajadzīgs krūšu bruņu izpletējs. Ātri! Ko jūs vēl gaidāt?

Zēni, viens pār otru klupdami, steidzās ārā no telts. Robertam izdevās saglabāt bargo sejas izteiksmi, līdz abi bija prom. Tad viņš, smieklos raustīdamies, atkrita krēslā.

Sīrs Baristens Selmijs ķiķināja viņam līdzi. Pat Edards Stārks izspieda smaidu. Taču kā vienmēr viņa prātā jau tūlīt iezagās daudz drūmākas domas. Viņš nebija noturējies, nenopētījis abus jaunos ieroču nesējus: izskatīgi jaunekļi, gaišmataini un ar labiem augumiem. Viens, ar garām zeltainām cirtām, bija Sansas gados; otram, ar rūsganiem matiem, vieglām ūsu pūkām un karalienes smaragdzaļajām acīm, varēja būt gadi piecpadsmit.

-     Kaut es tur būtu un redzētu Santagara ģīmi! Roberts izsaucās. Cerams, ka viņam pietiks atjautības aizsūtīt šos abus pie kāda cita. Vajadzētu viņus tā noskraidināt līdz pašam vakaram!

-    Tie zēni, Neds ieteicās, viņi ir no Lanisteriem?

Asaras slaucīdams, Roberts palocīja galvu. Brālēni. Viņu tēvs ir valdnieka Tīvina brālis. Viens no tiem, kuri pagalam. Bet, ja tā padomā, varbūt arī tas dzīvais. Vairs neatceros. Mana sieva nāk no ļoti lielas ģimenes, Ned.

"No ļoti godkārīgas ģimenes," Neds nodomāja. Pret abiem ieroču nesējiem viņam nebija nekādu iebildumu, taču bažas viesa doma, ka Robertu gan nomodā, gan miegā vienmēr ielenc karalienes cilvēki. Lanisteru kārei pēc amatiem un tituliem, šķiet, nebija robežu. Runā, ka jūs ar karalieni vakar vakarā esot pārmijuši dusmīgus vārdus.

Uzjautrinājums Roberta vaibstos sastinga. Tas bābietis mēģināja aizliegt man piedalīties tuvcīņā. Tagad viņa sēž pilī un piktojas. Nolādēts! Tava māsa nekad nebūtu mani tā apkaunojusi.

-    Tu nepazini Līennu tik labi kā es, Robert, Neds atbildēja. Tu redzēji viņas skaistumu, bet nesaskatīji aiz tā dzelzi. Viņa būtu pateikusi, ka tuvcīņā tev nav ko meklēt.

-    Tu arī? Karalis sarauca pieri. Tu esi īgņa, Stārk. Pārāk ilgi esi nodzīvojis ziemeļos, tevī sasalušas visas dzīvības sulas. Bet manas vēl ir gluži straujas. Viņš piesita pie krūtīm, lai to pierādītu.

-    Tu esi karalis, Neds viņam atgādināja.

-    Kad vajag, es sēžu uz tā nolādētā dzelzs krēsla. Vai tas nozīmē, ka man nav tādu pašu alku kā jebkuram citam vīram? Vai man nevajag šad un tad pa druskai vīna, pa spiedzošam skuķim gultā vai sajust zirgu kājstarpē? Septiņas elles, Ned, man taču gribas kādam iegāzt.

Tad ierunājās sīrs Baristens Selmijs. Jūsu gaišība, viņš teica, karalim nepiedien piedalīties tuvcīņā. Tā nebūtu godīga cīņa. Kurš uzdrīk stētos pacelt pret jums roku?

Roberts šķita neviltoti izbrīnīts. Kā sasodīts, jebkurš no viņiem! Ja viņi ir uz to spējīgi. Un pēdējais, kurš noturēsies…

-    …būsi tu, Neds pabeidza. Viņš uzreiz pamanīja, ka Selmijs trāpījis mērķi. Tuvcīņas briesmas Robertu tikai vēl vairāk iekārdināja, bet šī doma aizskāra viņa lepnumu. Sīram Baristenam taisnība. Visās septiņās valsti bās nav neviena, kurš uzdrošinātos izpelnīties tavas dusmas, tevi ievainojot.

Karalis pietvīkušu seju pietrūkās kājās. Tu gribi teikt, ka tie plātīgie gļēvuļi ļautu man uzvarēt?

-    Pilnīgi droši, Neds atteica, bet sīrs Baristens Selmijs tikai pielieca galvu klusā piekrišanā.

Kādu mirkli Roberts bija tā pārskaities, ka nespēja izdabūt ne vārda. Viņš šķērsoja telti, tad strauji apsviedās un soļoja atpakaļ. Karaļa seja bija satumsusi un dusmīga. Paķēris no grīdas savas krūšu bruņas, mēmā niknumā viņš tās svieda uz Baristena Selmija pusi. Selmijs izvairījās. Ārā, karalis salti noteica. Ej, kamēr es neesmu tevi noslaktējis.

Sīrs Baristens nekavējoties izgāja. Neds grasījās viņam sekot, kad karalis atkal ierunājās. Ned, tu paliec.

Neds pagriezās. Roberts atkal pasniedzās pēc sava raga, piepildīja to no stūrī stāvošās mucas un pasniedza Nedam. Dzer, viņš strupi noteica.

-    Es neesmu izslāpis…

-    Dzer! Tavs karalis tā pavēl.

Neds paņēma ragu un iedzēra. Miestiņš bija melns un biezs tik stiprs, ka viņam sāka asarot acis.

Roberts no jauna apsēdās. Esi nolādēts, Ned Stārk. Jūs abi ar Džonu Arīnu. Es mīlēju jūs abus. Ko jūs ar mani esat izdarījuši? Tu esi tas, kuram vajadzēja kļūt par karali. Vai nu tev, vai Džonam.

-    Jums uz to bija lielākas tiesības, gaišība.

-     Es liku tev dzert, nevis runāt pretim. Tu mani pataisīji par karali. Tad nu tev vismaz vajadzētu būt tik pieklājīgam un noklausīties, kas man sakāms. Nolādēts. Paskaties uz mani, Ned. Paskaties, ko šī karaļu būšana ar mani izdarījusi. Ak dievi, es esmu kļuvis par resnu pats savām bruņām. Kā es tik tālu esmu ticis?

-    Robert…

-     Dzer un stāvi klusu, kad karalis runā. Es zvēru, ka nekad mūžā neesmu juties tik dzīvs kā toreiz, kad cīnījos par šo troni nedz arī tik miris kā tagad, kad tas pieder man. Un Serseja…Par viņu man jāpateicas Džonam Arīnam. Kad man atņēma Līennu, es nejutu ne mazākās vēlēšanās precēties, bet Džons teica, ka karaļvalstij vajadzīgs troņmantnieks. Serseja Lanistera būtu laba partija, viņš man sacīja; viņa piesaistītu manā pusē valdnieku Tīvinu, ja gadījumā Viserīss Tārgārjens reiz mēģinātu atkarot sava tēva troni. Karalis pašūpoja galvu. Es to veco vīru mīlēju, es zvēru, bet tagad man liekas, ka viņš bija vēl lielāks nelga nekā Mēnesspuika. Jā, Serseja ir skaista no vaiga, tas tiesa, bet tik auksta… Savu pežu viņa sargā tā, it kā starp kājām būtu noglabājusi visu Rūdas klinšu zeltu. Dod šurp miestiņu, ja tu to netaisies dzert. Viņš paņēma ragu, iztukšoja to, atraugājās un noslaucīja muti. Man žēl tavas meitas, Ned. Es domāju par to vilku. Mans dēls melo, es esmu gatavs likt ķīlā savu dvēseli. Mans dēls… tu taču mīli savus bērnus, vai ne?

-    No visas sirds, Neds atbildēja.

-    Es tev pastāstīšu noslēpumu, Ned. Ne reizi vien esmu sapņojis atteikties no troņa. Iekāpt kuģī, doties ar savu zirgu un veseri uz brīvpilsētām un nodzīvot mūžu karojot un drāžot maukas tas ir tas, kam esmu radīts. Karalis algotnis kā dziesminieki mani mīlētu! Zini, kas mani attur? Doma, ka Džofrejs sēdēs tronī un Serseja no mugurpuses čukstēs viņam ausī. Mans dēls. Kā es varēju laist pasaulē tādu dēlu, Ned?

-    Viņš vēl ir tikai zēns, Neds neveikli ieteicās. Pret princi Džofreju viņš juta visai maz patikas, taču saklausīja sāpes Roberta balsī. Vai tu esi aizmirsis, cik nevaldāms pats biji viņa gados?

-     Es jau nepārdzīvotu, ja puika būtu nevaldāms, Ned. Tu viņu nepazīsti tik labi kā es. Viņš nopūtās un pašūpoja galvu. Varbūt tev taisnība. Es Džonu savulaik itin bieži novedu līdz izmisumam, un tomēr izaugu par labu karali. Roberts paraudzījās uz Nedu un novaikstījās par tā klusuciešanu. Tagad tu varētu sākt runāt un man piebalsot.

-    Gaišība… Neds piesardzīgi iesāka.

Roberts uzplāja Nedam ar plaukstu pa muguru. Nu, saki, ka es esmu labāks karalis nekā Airīss, un ar to pietiks. Tu nekad neesi pratis melot, Ned Stārk lai kas arī būtu likts uz spēles. Es vēl esmu jauns, un tagad, kad tu esi šeit, viss būs citādi. Mēs panāksim, ka par manas valdīšanas laiku dziedās balādes, un lai tie nolādētie Lanisteri vācas uz visām septiņām ellēm. Es saožu speķi. Kā tu domā, kurš būs šodienas uzvarētājs? Vai esi redzējis Meisa Tīreļa puiku? Viņu iesaukuši par Ziedu bruņinieku. Lūk, ar tādu dēlu lepotos jebkurš tēvs. Pēdējā turnīrā viņš nosvieda Karaļkāvi uz zeltītās pakaļas. Tev būtu vajadzējis redzēt, kādu ģīmi rādīja Serseja. Es smējos, kamēr sānos sāka durt. Renlijs teic, ka viņam esot arī māsa, četrpadsmit gadus veca jaunava, tik burvīga kā rītausma…

Apsēdušies pie koka galda upes krastā, viņi iestiprinājās ar rupjmaizi, vārītām zoss olām un zivi, kas bija sacepta ar sīpoliem un speķi. Karaļa grūtsirdība izgaisa līdz ar rīta miglu, un nevajadzēja ilgi gaidīt, kad Roberts jau tiesāja apelsīnu un gremdējās jūsmīgās atmiņās par kādu rītu Ligzdā, kad viņi vēl bija zēni. …biju iedevis Džonam veselu mucu ar apelsīniem, atceries? Tikai tie visi bija sapuvuši, un tā nu es savējo aizmetu pāri visam galdam un trāpīju Daksam taisni pa degunu. Atceries Redforta bakurētaino ieroču nesēju? Viņš man laida pretī ar savu. Džons nepaguva ne nopirsties, kad Lielajā zālē pa gaisu jau šurpu turpu lidinājās apelsīni. Viņš skaļi iesmējās. Šīs atmiņas lika pasmaidīt pat Nedam.

Šis ir tas zēns, ar kuru viņš uzaudzis, Neds domāja; šis bija tas Roberts Barateons, kuru viņš pazina un mīlēja. Ja izdotos pierādīt, ka uzbrukums Brenam ir Lanisteru roku darbs, pierādīt, ka viņi noslepkavoja Džonu Arīnu, šis cilvēks viņā ieklausītos. Tad Serseja kristu un Karaļkāvis līdz ar viņu. Un, ja valdnieks Tīvins uzdrīkstētos celt cīņai rietumus, Roberts viņu satriektu pīšļos kā savulaik Rīgeru Tārgārjenu pie Trejžubures. Viņš to tik skaidri spēja iztēloties.

Šīs brokastis garšoja labāk par jebko no tā, ko Edards Stārks bija ēdis nu jau krietnu laiku, un pēc maltītes viņš smaidīja daudz vieglāk un biežāk, līdz pienāca brīdis atsākt turnīru.

Uz divkauju lauku Neds devās kopā ar karali. Viņš bija apsolījis pēdējās cīņas noskatīties kopā ar Sansu. Septa Mordeina šodien bija apslimusi, bet viņa meita cieši apņēmusies nepalaist garām turnīra beigas. Pavadījis Robertu līdz viņa vietai, Neds ievēroja, ka Serseja Lanistera šodien bija nolēmusi neparādīties; vieta līdzās karalim bija tukša. Arī tas Nedam deva iemeslu cerībām.

Viņš aizspraucās līdz vietai, kur bija apsēdusies meita, tieši tajā brīdī, kad ragi izziņoja šīs dienas pirmo divkauju. Meitene ar tādu aizrautību sekoja notiekošajam, ka tik tikko pamanīja tēva ierašanos.

Pirmais jātnieks, bija Sandors Klegans. Virs sodrēju pelēkajām bruņām viņš bija aplicis olīvzaļu apmetni. Tas, kā arī suņagalvas ķivere, bija vienīgais, ar ko viņš atļāvās sevi izskaistināt.

-     Simts zelta pūķu uz Karaļkāvi, Īkstītis skaļi paziņoja, kad cīņas laukumā uz tumši bēra kara zirga iejāja Džeimijs Lanisters. Zirgs bija pārsegts ar zeltītu gredzenbruņu segu, un pats Džeimijs mirdzēt mirdzēja no galvas līdz papēžiem. Pat viņa šķēps bija izgatavots no Vasaras salu zeltainā koka.

-    Līkop! atsaucās valdnieks Renlijs. Suns šorīt izskatās pagalam izbadējies!

-     Pat izsalcis suns sajēdz, ka nav prāta darbs kost rokā, kas tevi baro, Īkstītis dzedri atcirta.

Sandors Klegans nolaižot nošķindināja sejsargu un ieņēma savu vietu. Sīrs Džeimijs pameta gaisa skūpstu kādai sievietei vienkāršo ļaužu rindās, piesardzīgi noslidināja sejsargu un aizjāja līdz otram cīņas laukuma galam. Abi vīri nolaida savus šķēpus.

Vairāk par visu Nedam Stārkam būtu gribējies redzēt viņus abus ciešam sakāvi, taču Sansa vēroja notiekošo ar sajūsmā mirdzošām acīm. Uz ātru roku sanaglotā galerija nodrebēja zirgi metās auļos. Suns sava zirga mugurā noliecās uz priekšu, pacēlis šķēpu nesatricināmi drošā tvērienā, taču pēdējā mirklī pirms trieciena Džeimijs seglos izmanīgi pagriezās. Klegana šķēpa smaile izrādījās gluži nekaitīgi pavērsta pret zeltīto vairogu ar lauvas zīmi, bet tikmēr viņa paša vairogam nācās uztvert tiešu triecienu. Koks sašķīda druskās, un Suns sagrīļojās, ar pūlēm noturoties zirga mugurā. Sansa noelsās. No vienkāršo ļaužu sēdvietu puses atskanēja saraustītas gaviles.

-     Kā vislabāk iztērēt tavu naudu! Īkstītis uzsauca valdniekam Renlijam.

Sunim tik tikko izdevās palikt seglos. Viņš spēji apgrieza zirgu un atgriezās laukuma malā, lai sagatavotos nākamajam uzbrukumam. Džeimijs Lanisters nometa salauzto šķēpu un paķēra jaunu, pa ceļam pārmijot joku ar savu ieroču nesēju. Suns raidīja savu zirgu straujā galopā. Lanisters izjāja viņam pretim. Šoreiz, kad Džeimijs atkal pieliecās seglos, Sandors Klegans pieliecās līdz ar viņu. Abi šķēpi sašķīda gabalos un, kad šķēpeļu lietus bija nolijis, tumšais bēris bez jātnieka seglos jau aizrikšoja zāles meklējumos, bet sīrs Džeimijs Lanisters vārtījās dubļos zeltains un iedauzīts.

Sansa izsaucās: Es zināju, ka Suns uzvarēs!

To dzirdēja Īkstītis. Ja tu zini arī, kurš uzvarēs otrajā cīņā, saki uzreiz, kamēr valdnieks Renlijs nav mani pavisam aptīrījis! viņš meitenei uzsauca. Neds pasmaidīja.

-    Žēl gan, ka te nav Velnēna, atteica valdnieks Renlijs. Es būtu laimējis divtik.

Džeimijs Lanisters bija uzrausies kājās, taču greznā lauvas ķivere kritienā bija apgriezušies otrādi un iedauzīta; tagad īpašnieks to vairs nevarēja dabūt nost. Vienkāršie ļaudis ūjināja un rādīja ar pirkstiem; valdnieki un viņu kundzes neveiksmīgi pūlējās nespurgt, bet pāri visam Neds dzirdēja karaļa Roberta smieklus skaļākus par visu pārējo jautrību. Pēdīgi Lanisteru Lauvu, aklu un nedrošu uz kājām, vajadzēja aizvest pie kalēja.

Tikām vietu pie cīņas laukuma apmales jau bija ieņēmis sīrs Gregors Klegans. Viņš bija dižs vīrs garākais, kādu Edards Stārks jebkad bija redzējis. Roberts Barateons un viņa brāļi bija padevušies augumā, tāpat arī Suns, un Ziemmalā dzīvoja kāds staļļa puisis vientiesis vārdā Ilodors, kurš garumā pārspēja viņus visus. Taču bruņinieks, kuru bija iesaukuši par Kalnu Zirga Mugurā, būtu noraudzījies no augšas ari uz Hodoru. Viņš augumā bija krietni virs septiņām pēdām, drīzāk jau tuvu astoņām, un lepojās ar platiem pleciem un neliela koka stumbra resnuma rokām. Karazirgs starp varenajām bruņās tērptajām kājām izskatījās pēc ponija, bet šķēps viņa rokās šķita tievs kā slotaskāts.

Atšķirībā no sava brāļa sīrs Gregors nedzīvoja galmā. Viņš bija savrupnieks, kurš reti pameta savu zemi vienīgi lai piedalītos karos un turnīros. Kad krita Karaļa osta, viņš bija kopā ar valdnieku Tīvinu savos septiņpadsmit gados tikko iesvaidīts bruņinieka kārtā. Taču jau toreiz Gregors izcēlās ar savu vareno stāvu un neapvaldīto nežēlību. Runāja, ka tieši viņš bijis tas, kurš sašķaidīja vēl zīdaiņa autiņos guļošā prinča īgona Tārgārjena galvu pret sienu, un čukstus piemetināja, ka māti Dornes princesi Eliju viņš pirms nāvējošā zobena cirtiena izvarojis. To gan neviens neatkārtoja, pašam Gregoram dzirdot.

Neds Stārks neatminējās, ka būtu ar viņu jebkad sarunājies, lai gan savulaik, Belona Grejdžoja sacelšanās laikā, Gregors jāja kopā ar viņiem viens bruņinieks starp tūkstošiem citu. Tagad viņš noraudzījās šajā vīrā ar zināmu nemieru. Neds reti ieklausījās ļaužu valodās, taču tas, ko stāstīja par sīru Gregoru, izklausījās vairāk nekā draudīgi. Viņš gatavojās drīzumā precēties jau trešo reizi, bet par abu pirmo sievu nāvi cilvēki sprieda tikai drūmos čukstos. Runāja, ka viņa pils esot nomācoša vieta, kur palaikam bez vēsts pazūdot kalpi un pat suņi baidoties ienākt pa durvīm. Gregoram savulaik bijusi māsa, kura mirusi jauna visai dīvainos apstākļos, bet brāli sakropļojis ugunsgrēks. Tēvs gājis bojā nelaimes gadījumā medību laikā. Pili, zeltu un ģimenes īpašumus mantojis Gregors. Viņa jaunākais brālis Sandors tajā pašā dienā atstājis mājas un stājies dienestā pie Lanisteriem kā zvērināts algotnis. Runāja, ka viņš kopš tās dienas mājās kāju neesot spēris pat ciemos neesot aizbraucis.

Kad laukumā parādījās Ziedu bruņinieks, pūli pāršalca murdoņa, un Neds izdzirdēja Sansas satraukto čukstu: Ak, viņš ir tik skaists! Sīrs Lorass Tīrels bija slaids kā niedre un ģērbies brīnišķīgā sudraba bruņu tērpā, kas nospodrināts līdz žilbinošam spožumam un rotāts ar vijīgu vīnstīgu un sīku zilu neaizmirstulīšu rakstiem. Jau nākamajā mirklī skatītāji vienkāršo ļaužu solos saprata, ka neaizmirstulīšu zilās ziedlapiņas nav veidotas no safīriem; pār tūkstoš lūpām izlauzās vaids. Apmetnis smagās krokās krita pār jaunekļa pleciem. Tas bija noausts no īstām neaizmirstulītēm: simtiem svaigu ziedu, kas piešūti pie smagas vilnas auduma mantijas.

Bruņinieka kaujas zirgs bija tikpat slaids kā jātnieks skaista sirma ķēve, kā radīta straujiem auļiem. Viņu saodis, sīra Gregora varenais ērzelis skaļi nozviedzās. Jauneklis no Gaisa dārziem pakustināja kājas, un viņa ķēve, veikla kā dejotāja, palēcās sāņus. Sansa krampjaini ieķērās tēvam rokā. Tēt, neļauj, ka sīrs Gregors viņam kaut ko nodara, viņa lūdzās. Neds redzēja, ka meita piespraudusi rozi, ko sīrs Lorass viņai vakar bija uzdāvinājis. Arī par to viņam bija pastāstījis Džorijs.

Šie šķēpi domāti īpaši turnīriem, viņš Sansai paskaidroja. Tos izgatavo tā, lai triecienā tie sašķīstu druskās un neviens netiktu ievainots. Taču Neds atcerējās mirušo zēnu, kurš tagad gulēja ratos zem sava pusmēnešiem izrotātā apmetņa, un vārdi pār viņa lūpām nāca ar grūtībām.

Sīram Gregoram bija grūti savaldīt savu zirgu. Ērzelis zviedza un kārpīja zemi, mežonīgi purinādams galvu. Kalns nevaldāmās dusmās iespēra dzīvniekam ar bruņās kalto zābaku. Zirgs pacēlās uz pakaļkājām un gandrīz nometa jātnieku.

Ziedu bruņinieks apliecināja cieņu karalim, tad aizjāja līdz arēnas apmalei un, sagatavojies cīņai, pielieca šķēpu. Sīrs Gregors, cīnīdamies ar pavadu, nostādīja savu zirgu pie līnijas. Un tad piepeši tas sākās. Kalna ērzelis rāvās uz priekšu mežonīgā galopā, kamēr ķēves skrējiens bija tik gluds kā slidens zīds. Sīrs Gregors pacēla vairogu, pameta gaisā un atkal saķēra savu šķēpu, vienlaikus pūloties noturēt sava nepaklausīgā zirga soli taisnā līnijā. Piepeši Lorass Tīrels jau atradās viņam blakus, notēmējot ar šķēpa smaili tieši īstajā vietā, un vienā acumirklī Kalns bija cietis sakāvi. Bruņinieka augums bija tik varens, ka krītot viņš aizrāva līdzi arī zirgu vienā milzīgā tērauda un miesas kamolā.

Neds dzirdēja aplausus, gaviles, svilpienus, izbrīna elsienus, satrauktu murdoņu un visam pāri piesmakušos, griezīgos Suņa smieklus. Ziedu bruņinieks apturēja zirgu pie cīņas laukuma apmales. Viņa šķēps pat nebija salauzts. Ķiveres safīri nozibsnīja saulē, kad viņš smaidot pacēla savu sejsargu. Vienkāršo ļaužu sēdvietās pūlis uzgavilēja viņam neprātīgā sajūsmā.

Palicis viens laukuma vidū, sīrs Gregors Klegans atbrīvojās no zirga un, dusmās vārīdamies, piecēlās kājās. Viņš norāva ķiveri un niknumā trieca to pret zemi. Sīra Gregora seja bija dusmās satumsusi; izspūrušie mati krita acīs. Zobenu! viņš uzkliedza ieroču nesējam, un jauneklis skriešus metās pie viņa. Tikmēr arī ērzelis bija piecēlies kājās.

Gregors Klegans nogalināja zirgu ar vienu vienīgu zobena cirtienu tik nežēlīgu, ka tas līdz pusei pārcirta dzīvnieka rīkli. Vienā acumirklī gaviles pārvērtās šausmu kliedzienos. Ērzelis sabruka ceļos un ar sāpju kliedzienu nomira. Bet Gregors tikmēr jau devās pāri laukumam pie sīra Lorasa Tīreļa, sažņaudzis rokā savu asiņaino zobenu. Apturiet viņu! iekliedzās Neds, taču viņa balss noslīka pūļa rēkoņā. Sansa raudāja.

Viss notika ļoti ātri. Ziedu bruņinieks nokliedzās pēc zobena, bet sīrs Gregors tikmēr pagrūda malā viņa ieroču nesēju un sagrāba sīra Lorasa zirga pavadu. Ķēve, saodusi asinis, saslējās uz pakaļkājām. Lorasam Tīrelam tik tikko izdevās noturēties seglos. Sīrs Gregors pacēla zobenu un mežonīgā zvēlienā ar abām rokām trāpīja jauneklim pa krūtīm, izsitot viņu no segliem. Zirgs panikā aizauļoja, pametot sīru Lorasu apstulbumā guļam zemē. Taču brīdī, kad Gregors jau atvēzējās nāvējošam cirtienam, kāda griezīga balss izkliedza brīdinājumu: Liec mierā! un tēraudā ģērbta roka aizvilka viņu prom no bezpalīdzīgā jaunekļa.

Kalns mēmā niknumā apsviedās apkārt un trieca garzobenu nāvējošā lokā, ieliekot cirtienā visu savu vareno spēku, tomēr Suns sitienu uztvēra un ieroci atvairīja. Likās, pagāja vesela mūžība, kuras laikā brāļi vēzēja viens pret otru zobenus, bet apdullušajam Lorasam Tīrelam palīdzēja nokļūt drošībā. Trīs reizes Neds redzēja sīru Gregoru mērķējam mežonīgus cirtienus pa suņagalvas ķiveri, turpretim Sandors ne reizi nemēģināja trāpīt pa brāļa neaizsargāto seju.

Punktu šai cīņai pielika karaļa balss… karaļa balss un divdesmit zobeni. Džons Arīns viņiem bija mācījis, ka karavadonim vajadzīga kārtīga kaujas lauka balss, un šīs atziņas patiesumu Roberts bija pierādījis pie Trejžubures. Šo balsi viņš lika lietā arī tagad. Izbeidziet šo neprātu! viņš nodārdināja. Jūsu karaļa vārdā!

Suns nometās uz viena ceļa. Sīra Gregora cirtiens nosvilpa tukšā gaisā, un beidzot arī viņš atjēdzās. Nometis zemē zobenu, Gregors uzmeta niknu skatienu Karaļsardzes un duča citu bruņinieku un sargu ielenktajam Robertam. Tad, ne vārda nepateicis, viņš pagriezās un aizgāja, pagrūžot malā Baristenu Selmiju. Lai iet, Roberts noteica, un ar to pašu viss bija galā.

-    Vai Suns tagad ir uzvarētājs? Sansa jautājam Nedam.

-    Nē, viņš atbildēja. Būs vēl viena pēdējā divkauja starp Suni un Ziedu bruņinieku.

Tomēr Sansai izrādījās taisnība. Pēc īsa brīža, tērpies vienkāršā linu kamzolī, laukumā atgriezās sīrs Lorass Tīrels. Viņš uzrunāja Sandoru Kleganu: Esmu parādā jums savu dzīvību. Šīs dienas uzvara pieder jums, sīr.

-    Es neesmu nekāds sīrs, atbildēja Suns, tomēr pieņēma uzvarētāja godu līdz ar balvu zelta maku un, varbūt pirmo reizi mūžā, vienkāršo skatītāju mīlestību. Viņi uzgavilēja Sunim, kad tas atstāja cīņas laukumu, lai atgrieztos savā teltī.

Neds pavadīja Sansu uz loka šaušanas lauku; pa ceļam viņiem pievienojās Īkstītis, valdnieks Renlijs un vēl daži citi. Tīrels nevarēja nezināt, ka viņa ķēve meklējas, teica Īkstītis. Zvēru, ka puika to visu bija tīšām izplānojis. Gregors vienmēr devis priekšroku milzīgiem, niķīgiem ērzeļiem, kuriem straujuma vairāk nekā saprāta. Šī doma, šķiet, viņu uzjautrināja.

Sīrs Baristens Selmijs gan tajā nesaskatīja nekā smieklīga. Viltība lielu godu neatnes, vecais vīrs stīvi noteica.

-     Mazu godu, toties divdesmit tūkstošus zelta gabalu, pasmaidīja valdnieks Renlijs.

Topēcpusdien kāds puisis vārdā Angajs, nevienam nepazīstams vienkāršo ļaužu zēns no Dornes pierobežas, uzvarēja loka šaušanas turnīrā, pārspējot sīru Belonu Svanu un Džalabharu īso no simts soļu attāluma, kad visi pārējie dalībnieki jau bija no cīņas izstājušies mazākos attālumos. Neds lika Alīnām zēnu uzmeklēt un piedāvāt vietu labās rokas sardzē, taču vīna, uzvaras un necerētās bagātības apreibinātais jauneklis atteicās.

Tuvcīņa ilga trīs stundas. Tajā piedalījās gandrīz četrdesmit vīri brīvjātnieki, Robežusardzes bruņinieki, kurus tauta mēdza saukāt par krūmu bruņiniekiem, un jaunizcepti ieroču nesēji, kuri vēlējās izcīnīt labu slavu. Bruņojušies ar truliem ieročiem, viņi cīnījās dubļu un asiņu jūrā. Mazi karaspēki te cīnījās plecu pie pleca, te vērsās cits pret citu; sabiedroto apvienības veidojās un atkal sašķēlās, līdz zirgā bija palicis vairs tikai viens vienīgs vīrs. Uzvarētājs bija sarkanais priesteris Mīras Toross, neprātis ar kailu noskūtu galvu, kurš cīnījās ar liesmojošu zobenu. Viņš jau agrāk bija svinējis uzvaras tuvcīņas turnīros ugunīgais zobens biedēja citu jātnieku zirgus, bet pats Toross nebaidījās ne no kā. Kopumā tuvcīņa maksāja trīs lauztus locekļus, vienu sadragātu atslēgas kaulu, duci sašķaidītu pirkstu, divus sakropļotus zirgus, kurus nācās nonāvēt, un tik daudz skrambu, izmežģījumu un zilumu, ka tos neviens nespētu saskaitīt. Neds jutās neizsakāmi gandarīts, ka Roberts tomēr nebija piedalījies.

Tovakar pie dzīru galda Edards Stārks bija tik cerīgā noskaņojumā, kādu nebija izjutis jau krietnu laiku. Roberts bija līksmā un labā omā, nekur nemanīja neviena Lanistera un pat Neda meitas uzvedās, kā pienākas. Džorijs atveda pie viņiem Āriju, un Sansa ar māsu draudzīgi patērzēja. Turnīrs bija brīnišķīgs, viņa izdvesa. Tev arī vajadzēja atnākt. Kā tad tev veicās ar dejām?

-    Sāp visas maliņas, Ārija laimīgi ziņoja, ar lepnumu nodemonstrējot māsai milzīgu violetu zilumu uz kājas.

-   Tad jau gan tu laikam dejo briesmīgi slikti, Sansa šaubīgi novilka.

Vēlāk, kad Sansa bija aizgājusi noklausīties, kā dziedātāju trupa izpilda sarežģītu, savā starpā saistītu balāžu svītu ar nosaukumu Pūķdeja, Neds arī apskatīja meitas zilumu. Es ceru, ka Forels nav pret tevi pārāk stingrs, viņš teica.

Ārija nostājās uz vienas kājas. Tas viņai pēdējā laikā padevās arvien labāk. Sīrio saka, ka katra sāpe esot mācība, bet katra mācība ļauj kļūt par labāku cīnītāju.

Neds sarauca pieri. Šim Sīrio Forelam līdzi nāca lieliska slava, turklāt viņa spilgtais Brāvosas cīņas stils lieliski piedienēja Ārijas zobena slaidajam asmenim, un tomēr… Pirms dažām dienām viņa klejoja apkārt ar melna zīda apsēju uz acīm. Tēvam Ārija paskaidroja, ka Sīrio viņai mācot redzēt ar ausīm, degunu un ādu. Pirms tam skolotājs viņai lika palēcienā griezties ap savu asi un mest atmuguriskus salto. Ārija, tu esi droša, ka gribi turpināt šīs mācības?

Meitene pamāja ar galvu. Rīt mēs ķersim kaķus.

-     Kaķus, Neds nopūtās. Varbūt tomēr bija kļūda nolīgt šo brāvosieti. Ja vēlies, es lūgšu, lai tavas stundas pārņem Džorijs. Es varu arī pārmīt kādu klusu vārdu ar sīru Baristenu. Viņš jaunībā bija labākais zobenu cīņas meistars visās septiņās valstībās.

-    Es viņus negribu, Ārija palika pie sava. Es gribu Sīrio.

Neds izlaida pirkstus cauri matiem. Jebkurš kaut cik jēdzīgs zobenu cīņas skolotājs Ārijai varētu iemācīt uzbrukuma un aizstāvības mākslas pamatus, iztiekot bez visas šīs acu aizsiešanas, salto, lēkāšanas uz vienas kājas un citām nejēdzībām, taču viņš pietiekami labi pazina savu jaunāko meitu, lai saprastu, ka ar šo stūrgalvīgi izslieto zodiņu nav iespējami nekādi strīdi. Kā vēlies, viņš noteica. Gan jau viņai tas drīz vien apniks. Tikai mēģini būt piesardzīga.

-    Mēģināšu, viņa svinīgi nosolījās, bez minstināšanās pārlecot no labās kājas uz kreiso.

Daudz vēlāk, kad viņš jau bija aizvedis meitenes atpakaļ cauri visai pilsētai un pārliecinājies, ka abas sapņainā Sansa un zilumainā Ārija ir drošībā un devušās pie miera, Neds uzkāpa savā kambarī, pašā Labās rokas torņa virsotnē. Aizvadītā diena bija padevusies silta un istaba piekarsusi un smacīga. Neds piegāja pie loga un atdarīja smagos slēģus, ielaižot spirgto nakts gaisu. Otrā Lielā pagalma pusē viņš pamanīja, ka Īkstīša logos vēl zibsnī sveču gaisma. Bija jau krietni pāri pusnaktij. Līksmība lejā pie upes tikai tagad sāka pamazām noplakt un apsīkt.

Viņš izvilka dunci un aplūkoja to. Īkstīša ierocis, ko Tīrions Lanisters laimēja turnīra derībās un sūtīja nodurt guļošo Brenu. Kāpēc? Kāpēc pundurim būtu vajadzīga Brena nāve? Kam gan vispār vajadzīga Brena nāve?

Duncis, Brena kritiens tas viss bija kaut kā saistīts ar Džona Arīna slepkavību, to Nedam teica viņa instinkts, taču patiesība par Džona nāvi pagaidām palika tikpat biezā miglā tīta kā pašos meklējumu sākumos. Valdnieks Staniss nebija atgriezies Karaļa ostā uz turnīru. Līsa Arīna vēl joprojām klusēja aiz Ligzdas augstajām sienām. Ieroču nesējs bija miris, un Džorijs turpināja savus meklējumus prieka namos. Ko tad viņš vispār bija atklājis, ja neskaita Roberta bandubērnu?

Par to, ka īgnais bruņu meistara māceklis ir karaļa dēls, Neds nešaubījās. Visam viņa sejā bija uzspiests Barateonu līdzības zīmogs. Tas bija redzams viņa žoklī, acīs, melnajos matos. Renlijs bija par jaunu, lai būtu laidis pasaulē jaunekli šādos gados, bet Staniss bija pārāk salts un par daudz lepojās ar savu godu. Džendrijam jābūt Roberta dēlam.

Un tomēr arī saprotot to visu, cik daudz tad viņam bija izdevies uzzināt? Ārlaulības bērni karalim izkaisīti pa visām septiņām valstībām. Vienu no saviem bandubērniem, Brena vecuma zēnu, kura māte bija no dižciltīgas ģimenes, viņš bija pat atklāti atzinis. Puiku savā ģimenē audzināja valdnieka Renlija pils namzinis Vētrasgalā.

Neds atcerējās arī Roberta pirmo atvasi meitu, kura Robertam piedzima Ielejā tolaik, kad viņš pats vēl bija gandrīz zēns. Tā bija apburoša maza meitenīte; jaunais Vētrasgala valdnieks mazo dievināja. Viņš mēdza mazulīti ik dienu apciemot, lai parotaļātos vēl ilgi pēc tam, kad bija jau zaudējis interesi par viņas māti. Neds šajos gājienos bieži tika aizvilkts līdzi, vai nu viņš to gribēja vai ne. Viņš aptvēra, ka meitenei šobrīd ir jau septiņpadsmit vai astoņpadsmit gadu, viņa ir vecāka nekā Roberts tajā laikā, kad kļuva par tēvu. Dīvaina doma.

Serseja nevarētu būt īpaši apmierināta ar sava karaliskā dzīvesbiedra ārlaulības atvasēm, tomēr galu galā nebija īpašas starpības, vai karalim ir viens bastards vai veseli simts. Likums un tradīcijas ārlaulības bērnam solīja visai maz tiesību. Ne Džendrijs, ne Ielejas meitene vai zēns no Vētrasgala nekādi nevarēja apdraudēt Roberta likumīgos pēcnācējus…

Neda pārdomas pārtrauca klusa piegrabināšana pie durvīm. Mans kungs, jūs grib satikt kāds vīrs, atskanēja Hārvina balss. Viņš atsakās nosaukt savu vārdu.

-    Sūti viņu iekšā, Neds ieinteresēts atsaucās.

Viesis bija drukns vīrs saplaisājušos, ar dubļu garozu apkaltušos zābakos un smagā, brūnā talārā no visrupjākās vadmalas. Viņa seju aizsedza kapuce, bet rokas bija paslēptas platajās piedurknēs.

-    Kas jūs esat? Neds vaicāja.

-     Draugs, cilvēks ar kapuci atbildēja dīvainā, zemā balsī. Mums jārunā divatā, valdniek Stārk.

Ziņkārība ņēma virsroku pār piesardzību. Hārvin, atstāj mūs divatā, Neds pavēlēja. Un tikai tad, kad viņi bija palikuši vieni un durvis aizvērtas, viņa ciemiņš atmeta kapuci.

-    Valdniek Varis? Neds pārsteigumā izdvesa.

-    Valdniek Stārk, Varīss apsēžoties pieklājīgi atsaucās. Vai varētu izlūgties jums kausu dzēriena?

Neds piepildīja divus kausus ar vasaras vīnu un vienu no tiem pasniedza Varīsam. Es varētu paiet jums garām viena soļa attālumā, bet nudien nepazītu, viņš pārsteigts noteica. Neds nekad nebija redzējis einuhu ģērbušos citādi kā vienīgi viskrāšņākajā zīdā un samtā, bet šis vīrs ceriņu vietā dvakoja pēc sviedriem.

-     Tāda bija mana viskvēlākā cerība, atteica Varīss. Nebūs labi, ja daži cilvēki uzzinās, ka esam runājuši divatā. Karaliene jūs uzmanīgi vēro. Šis vīns ir lieliski izvēlēts. Pateicos.

-    Kā jūs tikāt garām maniem sargiem? Neds vaicāja. Pie torņa sardzē stāvēja Porters un Keins, bet Alīna postenis bija uz kāpnēm.

-     Sarkanajā tornī ir ceļi, kas zināmi tikai spokiem un zirnekļiem, Varīss vainīgi pasmaidīja. Es jūs ilgi neaizkavēšu, valdniek. Taču ir dažas lietas, ko jums vajadzētu zināt. Jūs esat karaļa labā roka, bet karalis ir muļķis. Lišķīgi saldais runas veids bija pagaisis bez pēdām; einuha balss tagad bija smalka un asa kā pātaga. Es zinu, ka viņš ir jūsu draugs, bet tik un tā muļķis… turklāt lemts drošai nāvei, ja vien jūs viņu neizglābsiet. Cik tur trūka, ka tas būtu noticis jau šodien. Viņu cerēja nogalināt tuvcīņas laikā.

Aiz pārsteiguma Neds uz brīdi zaudēja valodu. Kas?

Varīss iemalkoja vīnu. Ja man jums tas tiešām vēl jāsaka, jūs esat vēl lielāks muļķis par Robertu, un es esmu izvēlējies nepareizo pusi.

-    Lanisteri, Neds noteica. Karaliene… nē, es nevaru tam noticēt. To es negaidītu pat no Sersejas. Viņa taču lūdza, lai Roberts necīnās!

-   Viņa aizliedza viņam cīnīties viņa brāļa, bruņinieku un pusgalma priekšā. Sakiet man taisnību vai jums ir zināms kāds drošāks paņēmiens, kā piespiest karali Robertu piedalīties tuvcīņas turnīrā? Atbildiet!

Nedam pakrūtē kļuva šķērmi. Einuhs bija uztaustījis patiesību: atliek tikai pateikt Robertam Barateonam, ka viņam kaut ko nevajadzētu darīt, ka viņš kaut ko nevar vai nedrīkst, un lieta jau tikpat kā nokārtota. Pat, ja viņš būtu piedalījies cīņā, kurš tad būtu uzdrīkstējies pacelt roku pret karali?

Varīss paraustīja plecus. Tuvcīņā piedalījās četrdesmit jātnieku. Lanisteriem ir daudz draugu. Kurš gan to sauktu par slepkavību, ja visā tajā haosā ar zviedzošiem zirgiem, lūstošiem kauliem un Mīras Torosu, kurš vicina savu muļķīgo ugunszobenu, kāds nejaušs cirtiens nogāztu no kājām gaišību? Viņš piegāja pie vīna krūkas un no jauna piepildīja kausu. Kad tas būtu izdarīts, pats cirtējs nezinātu, kur likties aiz bēdām. Es gandrīz dzirdu viņa vaimanas. Tik skumji. Un tomēr nav ne mazāko šaubu, ka cēlsirdīgā un līdzcietīgā atraitne apžēlotos, pieceltu nabaga nelaimīgo kājās un svētītu viņu ar maigu piedošanas skūpstu. Krietnajam karalim Džofrejam neatliktu nekas cits, kā vienīgi apžēlot tēva slepkavu. Einuhs noglāstīja sev vaigu. Bet varbūt Serseja ļautu sīram Ilīnam nocirst viņam galvu. Lanisteriem tā būtu drošāk, lai gan viņu mazajam draudziņam tas būtu diezgan nepatīkams pārsteigums.

Neds juta, kā viņā uzbango dusmas. Jūs zinājāt par šiem plāniem, un tomēr neko nedarījāt.

-   Es esmu čukstētāju, ne karotāju pavēlnieks.

-   Jūs varējāt atnākt pie manis ātrāk.

-    Ak, jā, atzīstos. Un jūs būtu aizsteidzies taisnā ceļā pie karaļa, vai ne? Un kā rīkotos Roberts, kad būtu izdzirdējis par draudošajām briesmām? Interesanti.

Neds apsvēra einuha jautājumu. Viņš būtu pasūtījis visus ellē un tik un tā piedalījies cīņā, lai pierādītu, ka nebaidās.

Varīss noplātīja rokas. Man jāatzīstas vēl vienā lietā, valdniek Edard. Es ļoti gribēju redzēt, ko jūs iesāksiet. Kāpēc es nenācu pie jums, jūs vaicājat. Man jāatbild: nu protams, tāpēc, ka es jums neuzticējos, valdniek.

-    Jūs man neuzticējāties?! Neds pat nemēģināja slēpt savu pārsteigumu.

-    Sarkanais tornis kalpo par patvērumu divu veidu cilvēkiem, valdniek Edard, atbildēja Varīss. Tiem, kuri ir uzticīgi karaļvalstij, un tiem, kuri ir uzticīgi tikai paši sev. Līdz šim rītam es nebūtu varējis droši pateikt, pie kuriem piederat jūs… Un tā nu es nogaidīju, kamēr tikšu skaidrībā. Tagad es to zinu pilnīgi droši. Einuhs savilka savu tuklo seju skopā smaidiņā, un uz mirkli viņa privātā seja un publiskā maska saplūda vienā. Tagad es sāku saprast, kāpēc karaliene no jums tik ļoti baidās. Jā gan, tagad tas man kļūst skaidrs.

-    Patiesībā viņai vajadzētu baidīties no jums, atteica Neds.

-    Nē. Es esmu tas, kas es esmu. Karalis izmanto manus pakalpojumus, taču viņam par to ir kauns. Mūsu Roberts ir dižens karotājs, un tik vīrišķīgs vīrietis jūt visai maz patikas pret ložņām, spiegiem un einuhiem. Ja pienāks diena, kad Serseja nočukstēs: "Nogalini šo cilvēku", Ilīns Peins vienā acumirkli nocirtīs man galvu, un kurš tad apraudās nabaga Varīsu? Vienalga, ziemeļi vai dienvidi zirnekļus dziesmās neviens neapdzied. Viņš pasniedzās un pieskārās Nedam ar savu mīksto plaukstu. Bet jūs, valdniek Stārk… es domāju… nē, es zinu… jūs viņš nenogalinātu pat savas karalienes dēļ, un iespējams, ka tieši tur slēpjas mūsu glābiņš.

Tā visa bija par daudz. Uz brīdi Edards Stārks neizsakāmi vēlējās atgriezties Ziemmalā, tajā tīrajā ziemeļu vienkāršībā, kur viņa ienaidnieki bija ziema un mežoņi, kas dzīvo aiz Mūra. Nevar būt, ka Robertam nav citu uzticamu draugu, viņš iebilda. Viņa brāļi, viņa…

-… sieva? Varīss pabeidza ar kodīgu smaidu. Viņa brāļi neieredz Lanisterus, tas tiesa, bet ienīst karalieni un mīlēt karali tomēr nav gluži viens un tas pats, vai ne? Sīrs Baristens mīl savu godu, dižmestrs Pīsels mīl savu amatu un Īkstītis mīl Īkstīti.

-    Karaļsardze…

-     Papīra vairogs, einuhs atteica. Papūlieties neizskatīties tik satriekts, valdniek Stārk. Džeimijs Lanisters pats ir zvērināts Balto zobenu brālis, un mēs visi labi zinām, cik vērts ir viņa zvērests. No tām dienām, kad balto apmetni nēsāja tādi vīri kā Rīams Sarkanvīns un princis īmons Pūķukungs, jau sen pāri palikuši vairs tikai pīšļi un dziesmas. No šiem septiņiem vienīgi sīrs Baristens Selmijs ir īsta tērauda vīrs, bet Selmijs ir vecs. Sīrs Boross un sīrs Merīns ir karalienes ļaudis līdz pat kaulam; par citiem man ir dziļas aizdomas. Nē, mans valdniek, kad pienāks brīdis un zobeni tiks izvilkti pa īstam, jūs būsiet vienīgais īstais draugs, kas Robertam Barateonam vairs palicis.

-    Robertam tas jāzina, Neds sacīja. Ja tas, ko jūs sakāt, ir taisnība ja kaut vai daļa no tā ir tiesa, karalim tas jādzird paša ausīm.

-     Un kādus pierādījumus mēs noliksim viņa priekšā? Mans vārds pret viņu vārdu? Manu putniņu dziesmas pret karalieni un Karaļkāvi, pret viņa brāļiem un viņa padomniekiem, pret Austrumu un Rietumu uzraugiem, pret visiem Rūdas klinšu varenajiem? Es jūs lūdzu, sauciet uzreiz šurp sīru Ilīnu, tas mums visiem aiztaupīs laiku. Es zinu, uz kurieni ved šis ceļš.

-    Un tomēr, ja tas, ko jūs sakāt, ir taisnība, viņi tikai nedaudz nogaidīs un mēģinās atkal.

-    Tā viņi tik tiešām rīkosies, Varīss atteica, turklāt tas notiks visai drīz. Jūs viešat viņos bažas, valdniek Edard. Taču mani putniņi turpinās klausīties, un kopīgiem spēkiem mums var izdoties viņus apsteigt jums un man. Viņš piecēlās un uzvilka kapuci, jau atkal aizsedzot seju. Pateicos par vīnu. Mēs drīz parunāsim atkal. Kad satiksimies nākamajā padomes sēdē, noteikti izrādiet man ierasto nicinājumu. Jādomā, ka tas jums nebūs pārlieku grūti.

Varīss jau bija pie durvīm, kad Neds viņu pasauca vārdā. Einuhs pagriezās. Kādā nāvē nomira Džons Arīns?

-    Es jau gaidīju, kad jūs pie tā ķersieties.

-    Pastāstiet.

-     Tās sauc par Laisas asarām. Reta un dārga manta, tik dzidra un salda kā ūdens, turklāt neatstāj nekādas pēdas. Es lūdzos, lai valdnieks Arīns nolīgst cilvēku, kurš pagaršotu viņa ēdienu es to viņam lūdzu, stāvot šajā pašā istabā. Taču viņš par to negribēja ne dzirdēt. Par to varētu iedomāties tikai kāds, kurš nav īsts vīrs tā viņš man pateica.

Nedam vajadzēja dzirdēt arī pārējo. Kas viņam iebaroja indi?

-     Bez šaubām, kāds tuvs un mīļš draugs, ar kuru viņš bieži kopā baudīja cepeti un medaļu. Tikai kurš? Tādu bija daudz. Valdnieks Arīns bija labsirdīgs un paļāvīgs cilvēks. Einuhs nopūtās. Tiesa, bija kāds zēns. Par visu, kas viņš bija, tam bija jāpateicas tieši Džonam Arīnam. Tomēr, kad atraitne ar visu saimi aizbēga uz Ligzdu, viņš palika Karaļa ostā un dzīvoja zaļi. Man vienmēr prieks redzēt, kā jauni ļaudis izsitas cilvēkos. Balsī atkal skanēja pātaga katrs vārds kā sitiens. Turnīrā viņš noteikti visus apbūra ar savu stalto stāvu ar spožajām jaunajām bruņām, ar pusmēnešiem rotāto apmetni. Žēl gan, ka viņš krita tik pāragri pirms jūs paguvāt ar viņu pārmīt kādu vārdu…

Neds piepeši jutās tā, it kā pats būtu pa pusei saindējies. Ieroču nesējs, viņš teica. Sīrs Hjū. Neda sirds krūtīs dauzījās. Kāpēc? Kāpēc tieši tagad? Džons Arīns bija labā roka veselus četrpadsmit gadus. Ko viņš darīja? Kāpēc viņu vajadzēja nogalināt?

-    Viņš uzdeva jautājumus, Varīss atteica un izslīdēja pa durvīm.

TĪRIONS

Pirmsausmas saltumā, stāvot un noraugoties, kā Čigens sadala gabalos viņa zirgu, Tīrions domās papildināja Stārku parādu sarakstu ar jaunu punktu. Nometies tupus, algotnis uzšķērda dzīvnieka vēderu ar savu dīrājamo nazi, un no liemeņa pacēlās garaiņu straume. Čigena rokas rīkojās veikli, neizdarot nevienu lieku kustību; darbs bija jāpaveic ātri, kamēr asiņu smaka nav novilinājusi no kalniem ēnu kaķus.

-    Neviens šovakar nepaliks izsalcis, ierunājās Brons. Viņš pats atgādināja ēnu kalsns kā skals, stiegrains, melnacains, melnmatains un noaudzis ar bārdas rugājiem.

-    Var gadīties, ka daži no mums tomēr paliks, Tīrions viņam atbildēja. Man diez kā nepatīk ēst zirgus. īpaši jau savu zirgu.

-    Gaļa paliek gaļa, paraustījis plecus, atteica Brons. Dotrakiem zirgs garšo vēl labāk par liellopa vai cūkas gaļu.

-    Tu mani uzskati par dotraku? Tīrions saīdzis noprasīja. Dotraki tiešām ēda zirga gaļu, bet bērnus, kas piedzimuši par kroplīšiem, viņi pameta saplosīšanai savvaļas suņiem, kas vienmēr skrēja nopakaļ viņu halasāriem. Dotraku paražas Tīrionam īpaši negāja pie sirds.

Čigens nošņāpa no liemeņa plānu asiņainas gaļas strēmeli un pacēla to, lai varētu labāk aplūkot. Gribi pagaršot, punduri?

-    Mans brālis Džeimijs šo ķēvi man uzdāvināja divdesmit trešajā vārda dienā, Tīrions neskanīgi noteica.

-    Tādā gadījumā pasaki viņam no mums paldies. Ja vien tu viņu vēl kādreiz satiksi, Čigens nosmīkņāja, atsedzot dzeltenīgu zobu rindu, un notiesāja gaļas šķēli divos kumosos. Spriežot pēc garšas, tīrasiņu.

-    Ja sacep ar sīpoliem, ir vēl labāk, ieteicās Brons.

Ne vārda neteicis, Tīrions aizkliboja. Aukstums likās dziļi iesūcies kaulos, un kājas sāpēja tik stipri, ka viņš tik tikko spēja paiet. Varbūt viņa beigtajai ķēvei patiesībā paveicies. Viņam priekšā vēl daudzas stundas zirga mugurā, pēc tam nedaudzi kumosi ēdiena un īsa, auksta naktsguļa uz cietas zemes. Un tad viss tas pats vēl vienu nakti, un vēl vienu, un vēl vienu, un tikai dievi vien zina, ar ko tas viss beigsies. Lai viņa nolādēta, viņš atceroties nomurmināja, ar piepūli steberēdams pa ceļu, lai no jauna pievienotos saviem sagūstītājiem, lai nolādēta viņa un visi Stārki.

Atmiņas vēl joprojām likās rūgtas. Vienu bridi viņš mierīgi pasūtīja vakariņas, bet nākamajā telpa jau bija pilna ar bruņotiem vīriem, Džlks sniedzās pēc zobena un resnā iebraucamās vietas saimniece spiedza: Bez zobeniem, lūdzu! Tikai ne šeit, mani kungi!

Tīrions steigšus pavilka uz leju Džlka pacelto roku kamēr viņi abi vēl nebija sakapāti gabalos. Kur tavas labās manieres, Džīk? Mūsu krietnā saimniece taču teica bez zobeniem. Dari, kā viņa lūdz. Viņš izspieda smaidu, kas droši vien no malas izskatījās tikpat šķebīgs kā likās viņam pašam. Jūs pieļaujat skumju kļūdu, valdniece Stārka. Es neesmu piedalījies uzbrukumā jūsu dēlam. Zvēru pie sava goda…

-    Pie Lanisteru goda. Tas bija viss, ko viņa pateica. Viņa pacēla rokas, parādot tās visiem, kas bija istabā. Šīs rētas atstāja viņa duncis. Asmens, kuru viņš sūtīja pārgriezt manam dēlam rīkli.

Tīrions sajuta, kā viņu ieskauj dusmas biezas un dūmainas; tās uzkurināja dziļās rētas uz Stārku sievietes rokām. Nogaliniet viņu, nošņācās kāda piedzērusies padauza telpas dziļumā, un citas balsis pārtvēra šo saucienu ātrāk, nekā viņš būtu gaidījis. Šie cilvēki, pilnīgi svešinieki, vēl pirms mirkļa likās gluži draudzīgi, bet nu jau kauca pēc viņa asinīm kā medību suņi, kas skrien pa zvēra pēdām.

Tīrions skaļi ierunājās, pūloties savaldīt nodevīgi trīcošo balsi. Ja valdniece Stārka uzskata, ka man būtu jāatbild par kādu noziegumu, es došos viņai līdzi un par to atbildēšu.

Tas bija vienīgais iespējamais ceļš. Mēģināt izcirst sev ceļu ar zobenu būtu tikpat kā pieņemt uzaicinājumu pāragri doties kapā. Uz Stārku sievietes lūgumu palīdzēt atsaucās vismaz ducis zobenu: vīrs no Hārenholas, visi trīs Brakeni, pāris nepatīkama izskata algotņu, kuri izskatījās tā, it kā nogalināt viņiem būtu tikpat kā nospļauties, un daži muļķa laukstrādnieki, kuri, bez šaubām, lāga nesajēdza, ko paši dara. Ko Tīrions varēja likt tam pretī? Dunci pie jostas un divus vīrus. Džīks ar zobenu rīkojās itin izmanīgi, bet Moreku tikpat kā nebija vērts pieskaitīt viņš bija pa druskai zirgupuisis, pavārs un kalps, taču no karavīra gan viņā nebija nekā. Kas attiecās uz Jorenu, tad, lai kādas būtu viņa jūtas, melnie brāļi bija devuši zvērestu neiejaukties nekādos karaļvalsts strīdos. Jorens viņam nepalīdzētu.

Un tik tiešām, melnais brālis klusējot pagāja malā, tiklīdz vecais bruņinieks līdzās Ketlīnai Stārkai pavēlēja Paņemiet viņu ieročus! un algotnis Brons iznāca priekšā, lai izņemtu zobenu no Džīka rokas un savāktu viņu dunčus. Ļoti labi, vecais vīrs noteica, un spriedze iebraucamās vietas lielajā istabā jūtami noplaka, teicami. Tīrions pazina šo piesmakušo balsi tas bija Ziemmalas zobena mākslas skolotājs, tikai noskuvis savu vaigubārdu.

Resnā saimniece, šķiežot sārtas siekalas, lūdzās Ketlīnai Stārkai: Tikai nevajag nogalināt viņu šeit!

-    Nevajag viņu nogalināt nekur, Tīrions piebalsoja.

-    Vediet viņu citur, nevajag izliet asinis šite, kundze. Es te negribu nekādus smalko kundziņu strīdus.

-     Mēs vedīsim viņu atpakaļ uz Ziemmalu, viņa paziņoja, un Tīrions nodomāja: "Kas zina, varbūt…" Tikmēr viņam bija izdevies pārlaist skatienu telpai un nedaudz labāk novērtēt situāciju. Viņš nebija īpaši neapmierināts ar ieraudzīto. Jā, Stārku sieviete bija rīkojusies viltīgi, par to nu šaubu nebija. Piespiest šos cilvēkus publiski apliecināt uzticību zvērestiem, ko sīras tēvam devuši valdnieki, kam viņi kalpoja jā, tas bija saldi. Un tomēr viņas panākumi nebūt nebija tik negrozāmi, kā viņai būtu paticis. Pavirši saskaitot, rādījās, ka telpā sēž gandrīz piecdesmit cilvēku. Ketlīnas Stārkas aicinājums bija piecēlis kājās labi ja duci. Pārējie izskatījās apjukuši, nobijušies vai drūmi. Tīrions pamanīja, ka tikai divi no Frejiem bija sakustējušies, un tie paši ātri vien atkal apsēdās, kad izrādījās, ka viņu komandieris palicis savā vietā. Tīrions labprāt būtu pasmaidījis, ja vien uzdrošinātos.

Tā vietā viņš tikai noteica: Lai būtu Ziemmala. Ceļš bija tāls to nu viņš varēja apliecināt, jo tikko bija to mērojis pretējā virzienā. Un šādā ceļā tik daudz kas varēja notikt. Mans tēvs gribēs zināt, kur es esmu palicis, viņš piemetināja, saskatoties ar algotni, kurš pirmīt bija piedāvājis viņam savu istabu. Viņš samaksās krietnu atlīdzību katram, kurš viņam paziņos par to, kas te šodien noticis. Valdnieks Tīvins, protams, neko tādu nedarītu, taču Tīrions pats to dāsni atlīdzinātu viņa vietā, ja vien viņam izdotos atbrīvoties.

Sīrs Rodrīks uzmeta savai valdniecei bažīgu skatienu un gluži pamatoti. Viņa vīri nāks ar viņu, vecais bruņinieks paziņoja. Bet visiem pārējiem būsim pateicīgi, ja jūs par šeit pieredzēto klusēsiet.

Tīrions ar pūlēm valdījās, lai nesāktu smieties. Klusēsiet? Vecais muļķis, ja vien viņš nesaņems gūstā visu iebraucamo vietu, valodas par notikušo sāks izplatīties, tiklīdz viņi būs prom. Algotnis ar zelta monētu kabatā aiztrauksies uz Rūdas klintīm kā bulta. Ja ne viņš, tad kāds cits. Jorens šo stāstu aiznesīs uz dienvidiem. Tas nelga dziesminieks varbūt sacerēs balādi. Freji par visu ziņos savam valdniekam, un dievi vien zina, kā viņš rīkosies. Valdnieks Volders Frejs gan zvērējis uzticību Straujupei, taču viņš bija piesardzīgs cilvēks, kurš nodzīvojis garu mūžu pateicoties tam, ka vienmēr pacenties nostāties uzvarētāja pusē. Vismaz putnus viņš uz dienvidiem, uz Karaļa ostu, noteikti nosūtīs, bet iespējams, ka uzdrīkstēsies pat kaut ko vairāk.

Ketlīna Stārka laiku velti netērēja. Mums nekavējoties jādodas ceļā. Ceļam būs vajadzīgi atpūtušies zirgi un pārtika. Vīri, jums nodrošināta mūžīga Stārku nama pateicība. Ja kāds no jums būtu gatavs palīdzēt mums sargāt gūstekņus un droši nogādāt viņus Ziemmalā, es jums apsolu labu atlīdzību. Ar to pietika; šie muļķi teciņiem vien metās pieteikties. Tīrions uzmanīgi ielāgoja viņu sejas. Labu atlīdzību viņi tik tiešām saņems, viņš sev nosolījās tikai varbūt ne gluži tā, kā iztēlojās.

Un tomēr pat tad, kad viņu izstūma pa durvīm, lietū apsegloja zirgus un sasēja viņam rokas ar raupjas virves gabalu, Tīrions Lanisters nejuta īstas bailes. Līdz Ziemmalai viņu neaizdabūs, uz to nu viņš bija gatavs likt savu naudiņu. Jau šodien viņiem pa pēdām metīsies jātnieki un spārnos pacelsies putni, un kādam no upes valdniekiem noteikti gribēsies izpatikt Tīriona tēvam pietiekami, lai iejauktos. Tīrions jau sāka apsveikt sevi ar smalko viltību, kad viņam kāds novilka kapuci pāri acīm un uzcēla seglos.

Viņi devās ceļā lietū, uzņemot straujus aulēkšus. Drīz vien Tīriona augšstilbus jau sarāva sāpīgi krampji, un noberztā sēžamvieta smeldza. Pat vēlāk, kad viņi jau bija drošā attālumā no iebraucamās vietas un Ketlīna Stārka lika pāriet uz rikšiem, ceļojums pa nelīdzeno zemi lika viņam bez mitas sāpīgi svaidīties. Katrs līkums un ceļa pagrieziens draudēja ar iespēju nokrist no zirga. Kapuce slāpēja skaņas, tāpēc Tīrionam neizdevās saklausīt, ko viņam apkārt runā. Turklāt lietus piesūcinātais audums lipa pie sejas, un pat elpošana bija īsta cīņa. Virve noberza jēlumus uz delnu locītavām un, šķiet, vakara gaitā savilkās arvien ciešāka. "Es jau biju gatavs iekārtoties pie siltas uguns un mieloties ar putna cepeti, bet tam sasodītajam dziesminiekam vajadzēja atvērt savu muti," viņš drūmi domāja. Sasodītais dziesminieks bija pieteicies viņiem līdzi. Par to visu var sacerēt lielisku dziesmu, un es būšu tas, kurš to izdarīs, viņš teica Ketlīnai Stārkai, paziņodams par savu nodomu jāt viņiem līdzi, lai redzētu, kā tālāk izvērsīsies šis "brīnišķīgais piedzīvojums". Tīrions pie sevis prātoja, vai šis piedzīvojums zēnam vēl joprojām liksies brīnišķīgs arī, kad viņus panāks Lanisteru jātnieki.

Lietus beidzot bija norimis, un cauri slapjajam audumam, kas sedza viņa acis, jau sūcās pirmā rīta gaisma, kad Ketlīna Stārka pēdīgi pavēlēja nokāpt no zirgiem. Rupjas rokas izrāva viņu no segliem, atsēja rokas un norāva kapuci no acīm. Tiklīdz Tīrions ieraudzīja šauro akmeņaino ceļu, stāvās un mežonīgās kalnu pakājes un robainās sniegotās virsotnes, kas slējās tālumā pie apvāršņa, viņa cerības acumirklī izkūpēja kā nebijušas. Tas taču ir lielceļš, viņš novaidējās, pārmetoši raugoties valdniecē Stārkā. Austrumu ceļš. Tu teici, ka mēs jājot uz Ziemmalu!

Ketlīna Stārka aplaimoja viņu ar visnetveramāko no smaidiem. Vairākkārt un ļoti skaļi, viņa piekrita. Nešaubos, ka tavi draugi nogriezīsies tieši tajā virzienā, kad dosies mums pa pēdām. Es viņiem novēlu uzņemt labu ātrumu.

Vēl tagad, kad bija pagājušas vairākas garas dienas, šīs atmiņas pildīja viņu ar žultainu niknumu. Visu mūžu Tīrions bija lepojies ar savu viltību vienīgo dāvanu, ar ko dieviem bija labpaticis viņu apveltīt, un tomēr šī septiņkārt nolādētā vilcene Ketlīna Stārka bija viņu apvedusi ap stūri teju vai ik uz soļa. Šī doma viņam kremta pat vairāk nekā pats kailais nolaupīšanas fakts.

Viņi apstājās tikai tik ilgi, cik bija nepieciešams, lai pabarotu un padzirdītu zirgus, un tad jau atkal bija jādodas ceļā. Šoreiz Tīrionam kapuci aiztaupīja. Pēc otrās nakts viņam vairs nesasēja rokas, bet, nonākuši augstienē, nolaupītāji vairs lāgā nepūlējās savu gūstekni pat sargāt. Šķita, viņi nebaidījās, ka Tīrions varētu aizbēgt. Un kāpēc gan lai viņi baidītos? Augstienes zeme bija skarba un mežonīga, bet ceļš nebija nekas daudz vairāk par akmeņainu taciņu. Ja Tīrions mēģinātu bēgt, cik tālu viņš varētu aizkļūt viens pats un bez pārtikas krājumiem? Ēnu kaķi viņu notiesātu kā gardu kumosiņu, bet klani, kas dzīvoja kalnu cietokšņos, bija laupītāji un slepkavas, kuri atzina tikai vienu likumu zobenu.

Un tomēr Stārku sieviete trieca viņus uz priekšu bez apstāšanās. Tīrions zināja, uz kurieni ved viņu ceļš. To viņš saprata jau mirklī, kad sagūstītāji noņēma viņam kapuci. Šie kalni bija Arīnu nama valstība. Nelaiķa labās rokas atraitne, Ketlīnas Stārkas māsa, nāca no Tūlijiem… un ar Lanisteriem nebija nekādos draugos. Karaļa ostas gados Tīrions bija nedaudz pazīstams ar valdnieci Līsu un tagad īpaši nepriecājās par iespēju šo pazīšanos atjaunot.

Viņa sagūstītāji bija sapulcējušies ap strautiņu nelielu gabalu no lielceļa. Zirgi jau bija papilnam sadzērušies ledaini auksto ūdeni un tagad plūkāja klinšu spraugās augošās brūnganās zāles kumšķus. Dzīvniekus pieskatīja Mohors, kurš stāvēja atspiedies uz šķēpa; viņa apaļā metāla ķivere atgādināja galvā uzbāztu bļodu. Turpat netālu dziesminieks Marilions šobrīd iezieda ar eļļu savu koka arfu, sūdzēdamies par kaitējumu, ko instrumenta stīgām nodarījis mitrums.

-    Mums nepieciešams mazliet atpūtas, valdniec, Tīrionam pienākot, Robežusardzes bruņinieks sīrs Viliss Vods sacīja Ketlīnai Stārkai. Viņš bija valdnieces Ventas cilvēks pamatīgi būvēts vīrs ar stīvu kaklu; iebraucamajā vietā viņš pirmais bija piecēlies kājās, lai palīdzētu Ketlīnai Stārkai.

-    Sīram Vilisam ir taisnība, valdniec, piebalsoja sīrs Rodrīks. Šis ir jau trešais zirgs, ko mēs esam zaudējuši…

-    Ja Lanisteri mūs panāks, mēs zaudēsim vēl vairāk zirgu, Ketlīna viņiem atgādināja. Viņas seja, lai arī vēja appūsta un novājējusi, nebija zaudējusi ne druskas no pirmītējās apņēmības izteiksmes.

-   Mazas izredzes, ka tas šeit notiks, iejaucās Tīrions.

-    Valdniece tev nav lūgusi izteikties, punduri, atcirta Kurlekets, resns diža auguma lamzaks ar īsi apcirptiem matiem un cūkas ģīmi. Viņš bija viens no Brakeniem, jauno karotāju skolotājs valdnieka Džonosa dienestā. Tīrions bija īpaši pacenties iegaumēt šo cilvēku vārdus, lai vēlāk varētu katram pateikties par maigo apiešanos. Kārtīgs Lanisters nekad nepaliek parādā. To šis Kurlekets kādudien sapratīs, tāpat arī viņa draugi Larīss un Mohors, kā arī krietnais sīrs Viliss un algotņi Brons un Čigens. īpaši sūru mācību stundu Tīrions cerēja sarīkot Marilionam, tam pašam tipam ar koka arfu un saldo tenoru, kurš šobrīd tik vīrišķīgi pūlējās sameklēt atskaņas vārdiem "punduris", "kroplis" un "klibiķis", lai par visu šo neiedomājamo varmācību sacerētu dziesmu.

-    Lai viņš runā, pavēlēja valdniece Stārka.

Tīrions Lanisters apsēdās uz akmens. Šobrīd tie, kas dzenas mums pakaļ, visticamāk, traucas pāri Kaklam jūsu meli viņus aizsūtījuši prom pa karaļceļu… protams, pieņemot, ka mums vispār kāds dzenas pakaļ, par ko mēs nekādā ziņā nevaram būt droši. Jā, es nešaubos, ka ziņa par notikušo jau sasniegusi manu tēvu… taču mans tēvs nav man īpaši pieķēries, un es nepavisam neesmu drošs, vai viņš vispār papūlēsies izkustēties. Tie bija meli tikai pa pusei; valdnieks Tīvins Lanisters tiešām bija gatavs nospļauties uz savu kroplīgo dēlu, taču viņš nekad nesamierinājās ar necieņu pret savu namu. Šī ir nežēlīga zeme, valdniece Stārka. Palīdzību jūs neatradīsiet ātrāk kā Ielejā, un katrs zaudētais zirgs uzliek vēl smagāku nastu palikušajiem. Vēl ļaunāk, jūs riskējat zaudēt arī mani. Es esmu sīks un itin nemaz neesmu spēcīgs; ja es nomiršu kāda tam visam būs jēga? Tas nu nemaz vairs nebija melots. Tīrions tiešām nezināja, cik ilgi vēl izturēs tik strauju gaitu.

-    Varētu jau teikt, ka tava nāve arī būtu tā jēga, Lanister, atbildēja Ketlīna Stārka.

-    Domāju, ka tā nav, teica Tīrions. Ja jūs gribētu manu nāvi, jums vajadzēja pateikt tikai vienu vārdu, un jebkurš no no šiem jūsu uzticamajiem draugiem būtu mīļuprāt uzlicis man sarkanu smaidu. Viņš pavērās uz Kurleketu, bet tas bija pārāk aprobežots, lai novērtētu šo izsmieklu.

-    Stārki nenogalina guļošus vīrus.

-    Tā nedaru arī es, viņš atteica. Es jums vēlreiz saku, ka neesmu iejaukts mēģinājumā nogalināt jūsu dēlu.

-    Uzbrucējs bija bruņojies ar tavu dunci.

Tīrions juta, kā viņā uzbango dusmas. Tas nebija mans duncis, viņš uzstāja. Cik reižu man tas jāapzvēr? Valdniece Stārka, lai kādās domās jūs par mani būtu, muļķis es neesmu. Un tikai muļķis apbruņotu parastu lielceļa laupītāju ar savu asmeni.

Viņam šķita, ka pamana viņas acīs uzzibsnām acumirklīgas šaubas, taču valdniece Stārka atbildēja vienīgi: Kāpēc lai Petīrs man melotu?

-     Kāpēc lācis kakā mežā? Tīrions atcirta. Tāpēc, ka tas ir viņa dabā. Tādam cilvēkam kā Īkstītis melot ir tikpat vienkārši kā elpot. Lai nu kam, bet jums gan to vajadzēja zināt.

Saspringtu seju tā paspēra soli uz viņa pusi. Un kā tas jāsaprot, Lanister? Tīrions piešķieba galvu. Ūja! Galmā katrs dzirdējis viņa stāstus par to, kā viņš laupījis jums nevainību, valdniec.

-    Tie ir meli! Ketlīna Stārka sacīja.

-    Nekrietnais mazais velnēns! satriekts izsaucās Marilions.

Kurlekets izvilka savu garo dunci, draudīgu melnas dzelzs gabalu.

Pasakiet tikai vienu vārdu, valdniec, un es nometīšu viņa melīgo mēli jums pie kājām. Viņa cūkas ačteles gaidās satraukti iemirdzējās.

Ketlīna Stārka vērās Tīrionā ar tik saltu seju, kādu viņš vēl nekad nebija redzējis. Petīrs Bailišs mani reiz mīlēja. Viņš bija vēl gluži zēns.

Viņa kaislība mums visiem bija īsta traģēdija, taču tā bija patiesa un tīra un nav pelnījusi izsmieklu. Viņš gribēja manu roku. Tāda ir patiesība. Tu tik tiešām esi ļauns cilvēks, Lanister.

-    Bet jūs tik tiešām esat muļķe, valdniece Stārka. Īkstītis nekad mūžā nav mīlējis nevienu citu kā vienīgi Īkstīti, un ticiet man, ne jau par jūsu roku viņš tā lielās, bet gan par šīm nobriedušajām krūtīm, par šīm saldajām lūpām un par kvēli jums starp kājām.

Kurlekets sagrāba Tīriona matu kumšķi un, asi parāvis, atlieca viņa galvu, atsedzot neaizsargāto kaklu. Tīrions sajuta salto tērauda skūpstu zem sava zoda. Vai nolaist viņam asinis, valdniec?

-Nogaliniet mani, un patiesība nomirs kopā ar mani, Tīrions izdvesa.

-    Lai runā, pavēlēja Ketlīna Stārka.

Kurlekets negribīgi palaida vaļā Tīriona matus.

Tīrions ievilka dziļu elpu. Ko tad Īkstītis jums stāstīja kā es esmu ticis pie viņa dunča? Atbildiet man.

-   Tu to laimēji derībās, turnīrā par godu prinča Džofreja vārda dienai.

-    Toreiz, kad Ziedu bruņinieks izmeta no segliem manu brāli Džeimiju? Vai tāds bija viņa stāsts?

-    Tāds tas bija, viņa atzina. Viņas pierē iezagās rieva.

-    Jātnieki!

Kliedziens atskanēja no klints radzes virs viņu galvām. Sīrs Rodrīks bija licis Larīsam uzrāpties korē un vērot ceļu, kamēr pārējie atpūtīsies.

Vienu garu sekundi neviens nekustējās. Pirmā atguvās Ketlīna Stārka. Sīr Rodrīk, sīr Vilis zirgos! viņa iekliedzās. Pārējie zirgi lai seko mums. Mohor, sargā gūstekņus…

-     Apbruņojiet mūs! Tīrions pietrūkās kājās un sagrāba viņas roku. Jums noderēs katrs zobens.

Viņa zināja, ka tā ir taisnība Tīrions to skaidri redzēja. Kalnu klaniem karaļvalsts lielo namu savstarpējā naidošanās bija vienaldzīga. Stārkus un Lanisterus viņi apslaktētu ar vienlīdz lielu degsmi tāpat kā viņi slaktēja cits citu. Pašu Ketlīnu viņi, iespējams, atstātu dzīvu; viņa vēl bija pietiekami jauna, lai dzemdētu dēlus. Un tomēr viņa vilcinājās.

-    Es viņus dzirdu! izsaucās sīrs Rodrīks. Tīrions pagrieza galvu, lai ieklausītos, un nu jau to sadzirdēja arī viņš: vismaz duča zirgu pakavu dunu, kas nāca viņiem arvien tuvāk. Piepeši visi sakustējās pasniedzās pēc ieročiem un metās pie zirgiem.

Pār viņiem nolija oļu lietus: puspalēkdamies, pusšļūkdams no klints augšas piezemējās Larīss. Viņš aizelsies nostājās Ketlīnas Stārkas priekšā neveikla izskata vīrs ar izspūrušiem rūsganu matu kumšķiem, kas spraucās ārā no konusveidīgās tērauda cepures apakšas. Divdesmit viri, varbūt divdesmit pieci, viņš elsodams izdvesa. Domāju, ka tie ir Pienačūskas vai Mēnessbrāļi. Viņiem noteikti izlikti sargi, valdniec… slepeni novērotāji… viņi zina, ka mēs esam šeit.

Sīrs Rodrīks Kasels jau bija zirgā un izvilcis savu garzobenu. Mohors bija pietupies aiz liela laukakmens abas rokas uz šķēpa ar dzelzs uzgali, bet duncis iekosts starp zobiem. Ei, tu, dziesminiek, sīrs Viliss Vods uzsauca. Palīdzi man uzlikt šīs krūšu bruņas. Marilions sēdēja kā sasalis, vēl joprojām sažņaudzis rokās koka arfu; viņa seja bija balta kā piens. Tīriona kalps Moreks aši pietrūkās kājās un palīdzēja aplikt bruņas.

Tīrions nelaida vaļā Ketlīnas Stārkas roku. Jums nav citas izvēles, viņš teica. Mēs esam trīs, un vēl ceturtais vīrs izniekots, mūs sargājot… Četri vīri var izšķirt to, vai mēs mirsim, vai paliksim dzīvi.

-    Dod man vārdu, ka pēc kaujas jūs atkal noliksiet zobenus.

-    Vārdu? Pakavu troksnis nu jau bija skaļāks. Tīrions greizi pasmīnēja. To es jums tik tiešām dodu, valdniec… savu Lanistera goda vārdu.

Vienu mirkli viņam likās, ka Ketlīna iespļaus viņam sejā, taču tā vietā tā izmeta: Apbruņojiet viņus! un nākamajā brīdī jau bija projām. Sīrs Rodrīks pasvieda Džīkam viņa zobenu ar visu maksti un apgriezās, lai sagaidītu ienaidnieku. Moreks, pats sameklējis loku un bultu maku, nometās uz viena ceļa takas malā. Ar loku viņš rīkojās veiklāk nekā ar zobenu. Un Brons piejāja pie Tīriona, lai piedāvātu viņam kaujas cirvi ar diviem asmeņiem.

-    Es nekad neesmu cīnījies ar cirvi. Ierocis viņa rokās šķita neveikls un svešs. Tam bija īss kāts, smaga galva un pašā galā vēl arī draudīga smaile.

-    Izliecies, ka tu skaldi malku, Brons atteica, izvelkot garzobenu no maksts, kas bija pārmesta pāri plecam. Viņš nospļāvās un sīkos rikšos aizjāja, lai nostātos līdzās Čigenam un sīram Rodrīkam. Sīrs Viliss uzlēca zirgā, lai viņiem pievienotos, vienlaikus neveikli mēģinot uzlikt galvā ķiveri metāla podu ar šauru spraugu acīm un garu, melnu, zīdainu spalvu pušķi.

-    Malkas bluķi neasiņo, Tīrions noteica, ne pie viena tieši nevēršoties. Bez bruņām viņš jutās kails. Viņš pārlaida acis apkārtnei, meklējot kādu lielāku akmeni, tad pieskrēja pie bluķa, aiz kura slēpās Marilions. Pavirzies.

-    Ej projām! jauneklis atkliedza. Es esmu dziesminieks, es negribu piedalīties šajā kaujā!

-    Ko? Tu esi zaudējis savu kāri uz piedzīvojumiem? Tīrions spārdīja zēnu tik ilgi, kamēr tas atbrīvoja viņam vietu. Tas jau arī bija pats pēdējais brīdis jau pēc mirkļa jātnieki bija klāt.

Nebija ne ziņnešu, ne karogu, ne ragu vai bungu tikai loka stiegru dzinkstoņa, kad Moreks un Larīss ķērās pie darba. Un tad piepeši no pustumsas dārdēdami izauļoja klana ļaužu jātnieki kalsni, tumsnēji vīri vārītas ādas ģērbos un šā tā salasītos bruņu gabalos; viņu sejas bija paslēptas aiz restotām pusķiverēm. Cimdotajās rokās uzbrucēji bija sagrābuši visdažādākos ieročus: garzobenus, pīķus, noasinātas izkaptis, nūjas ar smailiem galiem, dunčus un smagus dzelzs veserus. Pašā priekšgalā jāja diža auguma vīrs svītrotā ēnu kaķa ādas apmetnī, bruņojies ar divroku lielzobenu.

-    Ziemmala! Sīrs Rodrīks nokliedzās un izjāja pretim viņu sagaidīt; turpat viņam līdzās jāja arī Brons un Čigens, izkliegdami kādu bezvārdu kaujas saucienu. Viņiem sekoja sīrs Viliss Vods, vicinādams virs galvas dzelkšņotu vāli. Hārenhola! Hārenhola! viņš skandēja. Tīrions sajuta pēkšņu vēlēšanos pielēkt kājās, savēcināt savu cirvi un nodārdināt: Rūdas klintis! Tomēr šis neprāts ātri pārgāja, un viņš pietupās vēl zemāk.

Tīrions dzirdēja pārbiedētu zirgu zviedzienus un troksni, ar kādu metāls triecas pret metālu. Čigena zobens pāršķēla kāda bruņās tērpta jātnieka neaizsargāto seju, un Brons lauzās cauri klana jātnieku pulkam kā īsts viesulis, pļaujot ienaidniekus pa labi un pa kreisi. Sīrs Rodrīks vēzēja savu zobenu pret lielo vīru ēnu kaķa ādas apmetnī; abi zirgi dejoja viens ap otru, kamēr jātnieki pārmija cirtienu pret cirtienu. Džīks uzlēca zirgā un tāpat bez segliem metās cīņā. Tīrions ieraudzīja, ka no ēnas kaķa ādas apmetnī tērptā vīra rīkles rēgojas bulta. Jātnieks atvēra muti, lai iekliegtos, taču pār lūpām izlauzās tikai asinis. Viņš vēl nebija nokritis no zirga, kad sīrs Rodrīks jau cīnījās ar citu ienaidnieka jātnieku.

Piepeši Marilions iebrēcās, piesedzot galvu ar savu koka arfu pāri viņu akmenim pārlēca zirgs. Tīrions uzrausās kājās, bet jātnieks jau tikmēr bija apgriezies un tuvojās, pacēlis dzelkšņotu veseri. Tīrions, sagrābis cirvi ar abām rokām, atzvēzējās un cirta. Asmens ar metālisku šķindu slīpā triecienā trāpīja uzbrucēja zirgam kaklā; dzīvnieks iezviedzās un sabruka, bet Tīrions tikmēr gandrīz izlaida no rokām cirvja kātu. Viņam tomēr izdevās ieroci izvilkt un neveikli grīļojoties paiet malā. Marilionam tā nepaveicās. Zirgs ar visu jātnieku sabruka zemē, sapinoties vienā kamolā ar dziesminieku. Kamēr kritušā zirga svars vēl bija piespiedis uzbrucēja kāju pie zemes, Tīrions kā dejodams pielēca viņam klāt un iecirta savu ieroci jātnieka kaklā, tieši virs lāpstiņām.

Nopūlēdamies atsvabināt iestrēgušo cirvja asmeni, viņš sadzirdēja Mariliona vaidus zem zirga un jātnieka līķiem. Palīdziet man! dziesminieks gārdza. Apžēlojieties, dievi, es taču asiņoju.

Domāju, ka tās ir zirga asinis, noteica Tīrions. No dzīvnieka līķa apakšas izspraucās dziesminieka roka, taustoties dubļos kā zirneklis ar piecām kājām. Tīrions uzlika uz grābstīgajiem pirkstiem savu papēdi un sajuta tos apmierinoši nokrakšķam. Aizver acis un izliecies, ka esi beigts, viņš ieteica un tad, izrāvis savu cirvi, pagriezās, lai aizietu.

Tālāk viss saplūda vienkop. Rītausma bija piepildīta ar izsaucieniem un kliedzieniem un piesūkusies ar asins smārdu; pasaule bija pārvērtusies par haosu. Gar ausīm svilpa bultas, lai nošķindējušas atsistos pret akmeņiem. Viņš ieraudzīja, ka Brons ir palicis bez zirga un cīnās, sagrābis katrā rokā pa zobenam. Tīrions turējās tuvāk kaujas lauka malām, slīdot no viena akmens slēpņa uz nākamo un palaikam izlecot no ēnas, lai mērķētu ar savu cirvi pa garāmskrejošu zirgu kājām. Uzgājis ievainotu klana vīru, Tīrions atstāja viņu jau mirušu, pie viena paķerot līdzi kritušā pusķiveri. Tā bija mazliet par ciešu, tomēr Tīrions bija priecīgs, ka ticis pie jebkāda galvas aizsarga. Džīku nogāza cirtiens, kas nāca no aizmugures, kamēr viņš pats tēmēja uz vīru savā priekšā, bet vēlāk Tīrions gandrīz paklupa pār Kurleketa līķi. Cūkas ģīmi bija sašķaidījusi kaujas vāle, taču viņš pazina dunci, ko izrāva no mirušā pirkstiem. Tīrions jau grasījās aizbāzt to aiz jostas, kad izdzirdēja sievietes kliedzienu.

Ketlīna Stārka bija piespiesta pie kalna klinšu sienas; ap viņu stāvēja trīs vīri viens vēl zirga mugurā, bet abi pārējie uz kājām. Sakropļotajās rokās viņa bija neveikli sažņaugusi dunci. Taču sievietes mugura tagad jau bija piespiesta pie akmens, un no pārējām trim pusēm viņu ielenca uzbrucēji. "Lai viņiem tiek tā maita," viņš nodomāja. "Laimīgi izpriecājušies." Un tomēr nezin kā izrādījās, ka viņš jau bija sācis rīkoties. Pirmajam Tīrions no aizmugures trāpīja pa ceļa locītavu, kamēr neviens vēl nebija viņu pat pamanījis. Smagā cirvja galva izšķaidīja miesu un kaulus kā satrunējušu koku. "Koka bluķi, kas asiņo," Tīrions nesakarīgi nodomāja, un šajā brīdī viņam uzbruka otrais. Tīrions pieliecās, izvairoties no zobena cirtiena, un zvēla ar cirvi; vīrs streipuļojot atkāpās… Un tad, pienākusi tuvāk, Ketlīna Stārka pārgrieza tam rīkli. Jātnieks piepeši atcerējās, ka viņu citur gaida steidzama tikšanās, un strauji aizauļoja.

Tīrions pārlaida skatienu apkārtnei. Visi ienaidnieki bija vai nu krituši, vai izgaisuši. Cīņa, šķiet, bija beigusies, kamēr viņš skatījās uz citu pusi. Visapkārt zemē, sāpēs kliedzot vai vaidot, mētājās mirstoši zirgi un ievainoti viri. Tīriona, pašam par lielu pārsteigumu, starp viņiem nebija. Viņš pavēra pirkstus un ļāva cirvim ar dobju būkšķi nokrist zemē. Rokas bija notraipītas ar lipīgām asinīm. Tīrions būtu gatavs apzvērēt, ka cīņa ilgusi vai pusi dienas, taču saule, šķiet, bija tik tikko pakāpusies augstāk.

-    Pirmā kauja? Brons vēlāk apvaicājās, noliecies pie Džīka līķa, lai novilktu viņam zābakus. Tie bija labi zābaki, kā jau piedienēja valdnieka Tīvina vīriem: no smagas ādas, ieeļļoti un lokani daudz labāki par tiem, kas bija kājās Bronam.

Tīrions palocīja galvu. Mans tēvs ar mani tā leposies. Kājas bija sarāvis tāds krampis, ka viņš tik tikko spēja nostāvēt. Dīvaini, bet kaujas laikā Tīrions sāpes ne reizi pat nepamanīja.

-    Tev tagad vajag sievieti, Brons noteica, nozibinot melnās acis. Viņš iebāza zābakus seglu somā. Kad vīrietis notašķījies ar asinīm, nav nekā labāka par sievieti. Vari man ticēt.

Čigens uz mirkli pārtrauca uzbrucēju līķu aptīrīšanu tieši tik ilgi, lai nosprauslātos un aplaizītos.

Tīrions pameta acis uz to pusi, kur valdniece Stārka tobrīd pārsēja sīra Rodrīka brūces. Ja viņa ir gatava, es jau nu arī, viņš atteica. Brīvjātnieki skaļi iesmējās, un Tīrions pasmaidījis nodomāja: "Tas jau kaut kas ir."

Vēlāk viņš notupās pie strauta un noskaloja asiņaino seju ledaini aukstajā ūdenī. Aizklibojis atpakaļ pie pārējiem, viņš no jauna uzmeta acis kritušajiem. Mirušie klana vīri bija izkāmējuši un noplukuši, bet zirgi pārāk mazi un kaulaini; tiem varēja saskaitīt visas ribas. Ieroči, kurus Brons un Čigens kritušajiem bija atstājuši, arī nebija pārāk iespaidīgi. Veseri, vāles, izkapts… Viņš atcerējās lielo vīru ēnu kaķa ādas apmetnī to, kurš bija cīnījies ar sīru Rodrīku ar divroku lielzobenu. Taču, kad Tīrions ieraudzīja uz akmeņainās zemes viņa līķi, vīrs nemaz vairs nelikās augumā tik dižs. Apmetnis izrādījās pazudis, bet zobena asmens bija viscaur vienos robos; lēto tēraudu bija izraibinājuši rūsas pleķi. Kāds gan tur brīnums, ka deviņi no klana vīriem bija palikuši kaujas laukā?

Turpretim viņiem bija tikai trīs kritušie divi no valdnieka Brakena bruņotajiem jātniekiem, Kurlekets un Mohors, un viņa paša Džīks, kurš bija parādījis tādu drosmi, metoties kaujā uz neapseglota zirga. "Muļķis līdz kapa malai," Tīrions nodomāja.

-    Valdniece Stārka, es jūs lūdzu, dosimies ceļā pēc iespējas ātrāk, teica sīrs Viliss Vods; viņa acis caur ķiveres spraugu piesardzīgi vēroja kalnu klinšainās kores. Pagaidām mēs viņus esam patriekuši, bet nekur tālu viņi neaizies.

-    Mums jāapglabā savi kritušie, sīr Vilis, Ketlīna atbildēja. Viņi bija drosmīgi vīri. Es neatstāšu viņus vārnām un ēnu kaķiem.

-    Zeme ir pārāk akmeņaina, lai izraktu kapu, iebilda sīrs Viliss.

-    Tad savāksim akmeņus kapu krāvumiem.

-     Vāciet vien, cik gribat, Brons viņai sacīja, tikai bez mums ar Čigenu. Man darāms šis tas labāks par akmeņu kraušanu uz mirušiem vīriem… Man, piemēram, gribētos elpot. Viņš pavērās uz pārējiem, kas bija palikuši dzīvi. Ja kāds cits arī vēl cer sagaidīt nakti starp dzīvajiem, lai jāj ar mums.

-    Valdniec, baidos, ka viņš runā taisnību, sīrs Rodrīks noguris teica. Vecais bruņieks cīņā bija ievainots: kreisajā rokā viņam bija dziļa brūce un šķēpa smaile saskrambājusi kaklu; sīra Rodrīka balsī varēja saklausīt viņa gadus. Ja mēs te vēl uzkavēsimies, viņi noteikti atgriezīsies. Otru uzbrukumu mēs varam neizturēt.

Tīrions redzēja dusmas Ketlīnas sejā, taču viņai nebija izvēles. Tad lai dievi mums piedod. Dosimies ceļā tūlīt.

Tagad zirgu vairs netrūka. Tīrions pārlika savus seglus uz Džīka plankumainā kastrētā ērzeļa, kurš izskatījās pietiekami spēcīgs, lai izturētu vēl vismaz trīs vai četras dienas. Viņš jau grasījās kāpt zirgam mugurā, kad pienāca Larīss un apturēja viņu: To dunci tagad ņemšu es, punduri.

-    Lai patur, Ketlīna Stārka paskatījās no sava zirga augstumiem. Un pielūko, lai viņš dabū atpakaļ arī savu cirvi. Ja mums no jauna uzbruks, tas var noderēt.

-    Es jums pateicos, valdniec, Tīrions teica, uzkāpjot zirgā.

-     Pataupi savu paldies, viņa strupi atcirta. Es tev uzticos tikpat maz kā agrāk. Pirms Tīrions paguva atbildēt, viņa jau bija prom.

Tīrions sakārtoja galvā zagto ķiveri un paņēma no Brona savu kaujas cirvi. Atcerējies, kā šis ceļojums bija sācies ar sasietām rokām un kapuci pār acīm viņš nolēma, ka viss tomēr vērsies uz labo pusi. Lai valdniece Stārka viņam neuzticas; kamēr vien Tīrions var paturēt savu cirvi, viņš var uzskatīt, ka šajā spēlē ir vienu soli viņai priekšā.

Sīrs Viliss Vods ieņēma vietu priekšgalā; Brons piesedza aizmuguri, atstājot valdnieci Stārku drošībā pašā viducī; kā ēna viņai turpat līdzās sekoja sīrs Rodrīks. Marilions ik pa brīdim pagriezās pret Tīrionu un uzmeta pāri plecam īgnu skatienu. Dziesminiekam bija lauztas vairākas ribas, koka arfa un veseli četri spēlējamās rokas pirksti, tomēr diena nebija gluži velti nodzīvota: jauneklis nez kur bija ticis pie krāšņa ēnu kaķa ādas apmetņa no baltu svītru izraibinātas biezas, melnas kažokādas. Viņš klusējot vikstījās apmetņa krokās un varbūt pirmo reizi mūžā neatrada nekā sakāma.

Viņi vēl nebija nojājuši pat pusi līgas, kad izdzirdēja sev aiz muguras ēnu kaķu dobjos ņurdienus. Marilions acīm redzami nobālēja. Tīrions piejāja viņam līdzās. Gļēvulis, viņš ieteicās. Nez, kāda tam varētu būt atskaņa? Iecirtis zirgam sānos papēžus, viņš aizauļoja garām dziesminiekam, apstājoties līdzās sīram Rodrīkam un Ketlīnai Stārkai.

Viņa, cieši sakniebusi lūpas, pavērās Tīrionā.

Kā jau es teicu, pirms mūsu saruna tika nepieklājīgi pārtraukta, viņš iesāka, Īkstīša sacerētajā fabulā ir nopietna vājā vieta. Lai kādās domās jūs par mani būtu, valdniece Stārka, par vienu jūs varat man ticēt droši: es nekad neslēdzu derības pret savu ģimeni.

ĀRIJA

Vienacainais melnais runcis uzmeta kūkumu un uzšņāca.

Ārija zagās pa šauro ieliņu, viegli balansējot uz baso pēdu spilventiņiem. Viņa ieklausījās pati savos straujajos sirdspukstos un elpoja lēni un dziļi. "Klusa kā ēna," viņa sev teica, "un viegla kā putna spalva." Runcis piesardzīgām acīm vēroja viņas tuvošanos.

Ķert kaķus bija grūti. Meitenes rokas viscaur klāja pussadzijušas skrambas, bet abi ceļgali, biežajos kritienos nobrāzti jēli, bija vienās krevelēs. Iesākumā pat pavāra resnajam virtuves kaķim izdevās no viņas izvairīties, bet Sīrio lika viņai vingrināties nakti un dienu. Kad Ārija skrēja pie viņa, rādot savas asiņainās rokas, viņš tikai noteica: Tik lēni? Esi taču ašāka, meitēn. No ienaidniekiem tu dabūsi ne tādas vien skrambas. Viņš iztīrīja Ārijas brūces ar Mīras uguni, kas svilināja tik sāpīgi, ka viņai nācās iekost lūpā, lai nekliegtu. Un tad Sīrio atkal sūtīja viņu ķert kaķus.

Sarkanais tornis bija pilns ar kaķiem: tur bija slinki veci kaķi, kas snauduļoja saulītē, medīgi peļotāji, kas skatījās saltām acīm un vieglītēm raustīja astes galiņu, aši kaķēniņi ar asiem nadziņiem kā mazām adatiņām, saķemmēti un paļāvīgi dāmu kaķi un izspūrušas ēnas, kas siroja pa atkritumu kaudzēm.

Pa vienam vien Ārija tos bija panākusi, saķērusi un lepni aiznesusi parādīt Sīrio Forelam… Visus, izņemot vienu, šo vienacaino melno nešpetno runci. Tas ir īstais šīs pils karalis, meitenei reiz teica viens no zelta apmetņiem. Vecs kā pati pasaule un nešpetns kā nelabais. Reiz karalis sarīkoja dzīres par godu karalienes tēvam, un šis melnais maitasgabals uzlēca uz galda un izrāva paipalas cepeti tieši no valdnieka Tīvina

rokām. Roberts tā smējās, ka gandrīz pārsprāga. No šī kustoņa labāk turies pa gabalu, bērns.

Runcis Ārijai bija licis izskraidīt pusi pils, divreiz apkārt Labās rokas tornim, tad pāri pils iekšpagalmam, cauri visiem staļļiem, lejup pa vītņu kāpnēm, garām mazajai virtuvei un cūku aplokam, garām zelta apmetņu barakām, gar upes mūra pamatiem, tad atkal augšup pa pakāpieniem, šurpu turpu pa Nodevēju taku, tad atkal lejup, cauri vārtiem, apkārt akai, iekšā un ārā dažādās nepazīstamās ēkas līdz Ārija vairs pati nesaprata, kur īsti atrodas.

Bet nu beidzot viņš bija gandrīz rokā. Abās pusēs slējās augstas sienas; priekšā vīdēja tikai gluds, masīvs mūris bez logiem. "Klusa kā ēna," meitene atkārtoja, uzmanīgi slīdot viņam tuvāk, "viegla kā putna spalva."

Kad Āriju no kaķa šķīra vairs tikai trīs soļi, runcis metās bēgt. Pa kreisi, tad pa labi un meitene viņam sekoja pa labi, tad pa kreisi, nogriežot iespējamos bēgšanas ceļus. Kaķis atkal uzšņāca un mēģināja izspraukties starp viņas kājām. "Aša kā čūska," viņa nodomāja. Beidzot Ārija to satvēra. Piespiedusi dzīvnieku pie krūtīm, meitene aiz prieka virpuļoja un skaļi smējās, nepievēršot uzmanību runča nagiem, kas plosīja viņas ādas vestes priekšu. Meitene zibenīgi noskūpstīja kaķi tieši starp acīm un paguva atraut galvu tikai īsu mirkli, pirms asie nagi būtu atraduši viņas seju. Runcis nelabi gaudoja un šņāca.

-    Ko viņš tam kaķim dara?

Ārija satrūkusies nometa kaķi un apsviedās pret runātāju. Runcis vienā acumirklī bija prom. Ieliņas galā stāvēja meitene ar kuplām zeltainām sprogām, ģērbta zilā satīnā un skaista kā lelle. Viņai līdzās bija mazs, tukls gaišmatains puisēns; uz viņa kamzoļa ar pērlītēm bija izšūts lēkājošs briedis, bet pie jostas piesprādzēts mazs zobentiņš. "Princese Mīrsela un princis Tommens," Ārija nodomāja. Virs viņiem bija izslējusies septa, tik dūšīga kā pamatīgs darba zirgs, bet viņai aiz muguras stāvēja diža auguma vīri tumšsarkanos apmetņos Lanisteru nama sargi.

-    Ko tu darīji tam kaķim, puika? Mīrsela vēlreiz bargi noprasīja. Pagriezusies pret brāli, viņa iespurcās: Kāds skrandains puika, vai ne? Kā viņš izskatās!

-    Skrandains, netīrs, smirdīgs puika, Tommens piekrita.

"Viņi mani nepazīst," Ārija saprata. "Viņi pat nesaprot, ka es esmu meitene." Par to gan nebija jābrīnās: viņa šobrīd bija basām kājām un netīra. Garajā skrējienā pa visu pili viņas mati bija izspūruši un sapinkojušies. Meitene bija ģērbusies kaķa nagu saplosītā ādas vestē un brūnās rupjas vadmalas biksēs, kas nogrieztas virs viņas nobrāztajiem ceļgaliem. Kurš tad iet ķert kaķus, ģērbies kleitās un zīdā? Ārija ātri nodūra galvu un nometās uz viena ceļa. Varbūt viņi Āriju tiešām nepazīs? Ja pazīs, tad viņai nāksies noklausīties nebeidzamus pārmetumus. Septa Mordeina būs šausmās, bet Sansai par viņu būs tāds kauns, ka viņa ar māsu nekad vairs nesarunāsies.

Vecā resnā septa iznāca priekšā. Puika, kā tu te gadījies? Šajā pils daļā tev nekas nav meklējams.

-   Tādus jau nav iespējams nosargāt, ierunājās viens no sarkanajiem apmetņiem. Tikpat labi varētu mēģināt nelaist iekšā žurkas.

-    Kādu ļaužu tu esi, zēn? septa uzstājīgi vaicāja. Atbildi. Kas tev kaiš? Vai tu esi mēms?

Ārija nespēja izdabūt ne skaņas. Ja viņa atbildētu, Tommens un Mīrsela viņu noteikti pazītu.

-    Godvīn, ved viņu šurp, septa pavēlēja. Garākais no sargiem tuvojās viņai pa šauro ieliņu.

Panika sažņaudza meitenei rīkli kā milža roka. Ārija nebūtu spējusi izdvest ne vārda pat tad, ja no tā būtu atkarīga viņas dzīvība. "Rāma kā stāvošs ūdens," viņa bez skaņas nočukstēja.

Brīdī, kad Godvīns pasniedzās uz viņas pusi, Ārija sakustējās. "Aša kā čūska." Meitene pieliecās pa kreisi, ļaujot sarga pirkstiem tik tikko pieskarties viņas rokai un aizvirpuļojot viņam otrā pusē. "Slidena kā vasaras zīds." Kamēr sargs attapa pagriezties, viņa jau bija metusies skriet. "Žigla kā briedis." Septa viņai kaut ko ķērca. Ārija izslīdēja starp sievietes stilbiem, tik resniem un baltiem kā marmora kolonnas, ar lēcienu pietrūkās kājās, ietriecās princī Tommenā un, kad zēns nokrita uz sēžamvietas un novaidējās, pārlēca viņam pāri. Izvairījusies no otra sarga, Ārija beidzot bija tikusi viņiem garām un metās skriet, cik vien kājas nesa.

Viņa dzirdēja kliedzienus, tad smagus soļus, kas nāca arvien tuvāk. Meitene metās zemē un paripinājās malā. Sarkanais apmetnis pēc inerces paskrēja viņai garām un paklupa. Ārija atkal pielēca kājās. Virs galvas viņa ieraudzīja logu augstu un šauru, ne īpaši lielāku par spraugu loka šāvējiem. Ārija palēcās, pieķērās pie palodzes un pievilkās. Aizturējusi elpu, meitene iespraucās pa šauro logu. "Gluma kā zutis." Piezemējusies iztrūcinātas grīdas mazgātājas priekšā, viņa pietrūkās kājās, nopurināja no drēbēm meldru drazas un jau atkal metās tālāk ārā pa durvīm, pa garu gaiteni, lejup pa kāpnēm, pāri iekšpagalmam, tad ap stūri un pāri mūrim, visbeidzot pa zemu, šauru logu ielecot kādā pagrabā, kur valdīja elles tumsa. Pakaļdzīšanās trokšņi viņai aiz muguras arvien attālinājās.

Ārija bija aizelsusies un nu jau pilnīgi apmaldījusies. Ja vajātāji bija meiteni pazinuši, viņu gaidīja lielas nepatikšanas tomēr viņai nelikās, ka tā būtu noticis. Viņa bija pārāk ātra. "Žigla kā briedis."

Meitene notupās, tumsā atspiežoties pret miklu akmens sienu, un ieklausījās, vai nesadzirdēs savus vajātājus. Taču vienīgās skaņas te bija viņas pašas sirdspuksti un kaut kur tālu pilošs ūdens. "Klusa kā ēna," viņa sev atgādināja. Ārija pūlējās saprast, kur viņa šobrīd varētu atrasties. Pirmajā laikā pēc pārcelšanās uz Karaļa ostu meiteni bieži mocīja nelāgi sapņi, kuros viņa apmaldījās pilī. Tēvs teica, ka Sarkanais cietoksnis esot mazāks par Ziemmalu, taču sapņos tas vienmēr bija milzīgs bezgalīgs akmens labirints, kura sienas, šķiet, viņai aiz muguras nemitīgi pārvietojās un mainījās. Sapņos Ārija maldījās pa drūmiem gaiteņiem ar izbalējušiem gobelēniem, kāpa lejā pa nebeidzamām vītņu kāpnēm, skrēja pāri pagalmiem vai tiltiem, un uz viņas palīgā saucieniem atbildēja tikai atbalss. Dažās telpās viņai likās, ka no sarkanajām mūra sienām sūcas asinis, un nekur meitene neatrada nevienu logu. Reizēm Ārija dzirdēja tēva balsi, taču tā vienmēr skanēja kaut kur ļoti tālu; lai cik ātri viņa skrietu tai pakaļ, balss izklausījās arvien klusāka un klusāka, līdz izgaisa pavisam, un Ārija palika tumsā viena.

Meitene saprata, ka arī patlaban te ir ļoti tumšs. Viņa cieši piekļāva pie krūtīm savus kailos ceļgalus un nodrebinājās. Ārija nolēma, ka mierīgi pagaidīs un aizskaitīs līdz desmit tūkstošiem. Tad jau būs droši atkal izrāpties ārā un meklēt ceļu uz mājām.

Kad Ārija bija nonākusi līdz astoņdesmit septiņi, telpa pamazām sāka kļūt gaišāka meitenes acis bija paguvušas pierast pie tumsas. Neskaidrie apveidi viņai visapkārt sāka iegūt skaidrākus siluetus. Cauri tumsai viņā izsalkušas vērās milzīgas tukšas acis; meitene neskaidri saskatīja garu zobu robainās ēnas. Ārijai bija sajucis skaits. Viņa aizvēra acis, iekoda lūpā un mēģināja padzīt bailes. Kad viņa atkal atvērs acis, briesmoņi jau būs prom. Viņu vispār nebūs bijis. Ārija iztēlojās, ka tumsā līdzās sēž Sīrio un čukst viņai ausī. "Rāma kā stāvošs ūdens," viņa sev teica. "Stipra kā lācis. Nikna kā āmrija." Meitene atkal atvēra acis.

Briesmoņi nebija pazuduši, taču baiļu arī vairs nebija.

Ārija piesardzīgi uzrausās kājās. Viņu no visām pusēm ielenca galvas. Meitene ziņkārīgi pieskārās vienai, gribēdama saprast, vai tā ir īsta. Viņas pirksti nobrauca gar milzīgu žokli. Pēc taustes likās gana īsta. Kauls zem viņas pirkstgaliem likās gluds, auksts un ciets. Ārija pārlaida pirkstus lielam zobam; tas bija melns un ass, gluži kā duncis, kas izkalts no tumsas. Tas uzdzina viņai drebuļus.

Tas ir miris, viņa skaļi sacīja. Tas jau ir tikai galvaskauss. Tas man neko nevar nodarīt. Un tomēr nez kāpēc likās, ka briesmonis sajūt viņas klātbūtni. Ārija juta, kā tukšās acis vēro viņu cauri tumsai; kaut kam šajā neapgaismotajā, alai līdzīgajā telpā viņa nepatika. Meitene atkāpās no galvaskausa, uzskrienot virsū otram, vēl lielākam nekā pirmais. īsu mirkli Ārija juta, kā tā zobi iecērtas viņas plecā, it kā gribētu izkost no tā gabalu miesas. Ārija apcirtās, sajuta, kā, milzīgajam ilknim iekožoties viņas vestē, āda aizķeras un plīst, un tad viņa metās skriet. Kaut kur sev priekšā meitene ieraudzīja vēl vienu galvaskausu, pašu lielāko briesmoni no visiem, taču Ārija pat nepalēnināja soli. Pārlēkusi pāri veselai rindai melnu zobu, tik garu kā īsti zobeni, un izsprukusi cauri izsalkušu žokļu vārtiem, viņa atsitās pret durvīm.

Viņas rokas sataustīja kokā iestrādātu smagu dzelzs riņķi. Meitene to paraustīja. Durvis brīdi nepadevās, taču tad lēni sāka vērties uz iekšpusi. Tās nočīkstēja tik skaļi, ka Ārija bija droša šo skaņu noteikti varēja dzirdēt visā pilsētā. Meitene pavēra durvis tieši tik platā spraugā, lai varētu pa to izsprukt gaitenī.

Istaba ar briesmoņiem Ārijai bija likusies tumša, bet šo gaiteni tad vajadzētu saukt par pašu melnāko bedri visās septiņās ellēs. "Rāma kā stāvošs ūdens," Ārija sev teica, taču, pat nogaidījusi, kamēr acis pierod pie tumsas, viņa nespēja saskatīt neko citu, kā vienīgi durvis, pa kurām tikko bija iznākusi neskaidru pelēku siluetu. Paņirbinājusi pirkstus sev sejas priekšā, viņa sajuta gaisa kustību, taču redzēt neko neredzēja. Viņa bija akla. "Ūdensdejotāja redz ar visām savām maņām," meitene sev atgādināja. Ārija aizvēra acis, pagaidīja, līdz elpa kļūst rāma viens, divi, trīs -, uzsūca sevī mieru un izstiepa rokas.

Pa kreisi meitenes pirksti atdūrās pret raupju, nepulētu akmeni. Viņa sekoja sienai, velkot plaukstu gar mūra virsmu un sperot tumsā sīkus, slīdošus solīšus. "Katrs gaitenis kaut kur aizved. Kur ir ieeja, tur jābūt arī izejai. Bailes cērt dziļākas brūces nekā zobens." Ārija nolēma neļauties bailēm. Viņai jau likās, ka noiets garš ceļš, kad siena piepeši izbeidzās un gar meitenes vaigu novējoja auksta gaisa straume. Ādai liegi pieskārās daži atrisuši mati.

Kaut kur tālu zem sevis viņa izdzirdēja trokšņus zābaku švīkstoņu, neskaidras balsis. Gar sienu vieglītēm noglaudās vārga, trīsuļojoša gaismiņa, un meitene ieraudzīja, ka stāv pie milzīgas, melnas akas divdesmit pēdu platas šahtas, kas ietiecas dziļi zemes dzīlēs. Izliektajās sienās kā līkumojoši vītņu kāpņu pakāpieni bija iemūrēti lieli akmeņi, tumši kā tās kāpnes uz elli, par kurām viņiem mīlēja stāstīt vecā auklīte. Un kaut kas šobrīd rāpās ārā no tumsas, no zemes dzīlēm…

Ārija palūrēja pāri akas malai un sajuta, kā sejā iecērtas salta, melna dvaša. Tur, dziļi lejā, viņa ieraudzīja vienas vienīgas lāpas liesmu, tik sīku kā svecīte. Viņai izdevās saskatīt divus vīrus. To ēnas uz akas sienām locījās garas kā divi milži. Meitene dzirdēja, kā šahtā atbalsojas abu balsis.

-… atradis vienu bastardu, viens sacīja. Pārējais ilgi nebūs jāgaida. Dienu, divas dienas, varbūt divas nedēļas…

-    Un, kad viņš uzzinās patiesību ko viņš tad darīs? brīvpilsētu dziedošajā akcentā vaicāja otra balss.

-    Dievi vien zina, atteica pirmā. Ārija redzēja: locīdamās kā čūska, no lāpas uz augšu ceļas sīka pelēku dūmu vērpete. Tie muļķi mēģināja nogalināt viņa dēlu. Vēl ļaunāk, viņi to visu pārvērta par īstu kumēdiņu izrādi. Viņš nav tas cilvēks, kurš kaut ko tādu aizmirsīs. Es jūs brīdinu, vilks un lauva drīz klups viens otram pie rīkles, vai nu mums tas patīk vai ne.

-    Par ātru, par ātru, sūdzējās balss ar akcentu. Kāds tagad labums no kara? Mēs neesam gatavi. Aizkavējiet.

-    Tikpat labi jūs varētu lūgt, lai es apturu laiku. Vai jūs domājat, ka es esmu burvis?

Otrs klusi iesmējās. Ne vairāk, ne mazāk. Liesmas laizīja salto gaisu. Garās ēnas nu jau gandrīz viņai pieskārās. Vēl mirklis, un cilvēks ar lāpu rokā jau parādījās meitenes redzeslaukā; viņa sarunu biedrs kāpa viņam līdzās. Ārija rāpus atkāpās no akas, nometās guļus uz vēdera un piespiedās pie sienas. Kad abi vīrieši sasniedza pēdējo pakāpienu, meitene aizturēja elpu.

-     Ko tad man, jūsuprāt, vajadzētu darīt? vaicāja tas ar lāpu rokā, drukns vīrietis ādas pusapmetnī. Likās, ka pat smagajos zābakos viņa pēdas pa zemes virsu slīd pilnīgi bez skaņas. Zem tērauda ķiveres vīdēja apaļa, rētaina seja un tumšas bārdas rugāji; virs cietinātās ādas jakas viņš bija uzvilcis bruņukreklu, bet pie jostas bija piesprādzēts duncis un īszobens. Ārijai šķita, ka viņā ir kaut kas dīvaini pazīstams.

-    Ja var nomirt viena labā roka, kāpēc gan ne otra? atteica vīrs ar akcentu un ar celiņu uz pusēm pāršķirtu dzeltenu bārdu. Jūs esat dejojis šo deju jau senāk, mans draugs. Viņu gan Ārija nekad mūžā nebija redzējusi, par to viņa bija droša. Lai gan šis cilvēks bija tik ļoti resns, šķita, ka soļus viņš sper pavisam viegli, liekot visu svaru uz pēdas spilventiņiem gluži kā ūdensdejotājs. Lāpas gaismā uzzibsnīja gredzeni no sarkanīga zelta un blāva sudraba, inkrustēti ar rubīniem, safīriem un dzeltenām tīģeracīm. IJz katra pirksta bija pa gredzenam, bet uz dažiem pat pa diviem.

-    Senāk nav tagad, un šī labā roka nav tāda kā iepriekšējā, rētainais atbildēja; viņi iznāca gaiteni. "Nekustīga kā akmens," Ārija sev teica, "klusa kā ēna." Pašu lāpas spožās gaismas apžilbināti, viņi nepamanīja meiteni, kura tikai dažus soļus tālāk bija cieši piespiedusies pie sienas.

-    Iespējams, ka jums taisnība, sacīja šķeltā bārda, apstājies, lai atvilktu elpu pēc garā kāpiena. Neraugoties uz to, mums vajadzīgs laiks. Princese ir mātes cerībās. Hals neko nedarīs, kamēr viņa dēls nebūs nācis pasaulē. Jūs jau zināt, kādi ir šie mežoņi.

Vīrs ar lāpu kaut ko pagrūda. Ārija izdzirdēja dobju dārdoņu. No griestiem, lāpas gaismā iekrāsota sarkana, izslīdēja milzīga akmens plāksne; trieciena troksnis atbalsojās tik apdullinoši skaļš, ka meitenei gandrīz izlauzās kliedziens. Vietā, kur vēl pirms brīža atradās ieeja akā, tagad bija tikai akmens neieplaisājusi vienlaidus akmens grīda.

-     Ja viņš tuvākajā laikā nesāks neko darīt, var izrādīties par vēlu, teica druknais virs tērauda ķiverē. Tā vairs nav spēle diviem ja tāda tā vispār jebkad bijusi. Staniss Barateons un Līsa Arīna aizbēguši un man vairs nav aizsniedzami. Čukstus runā, ka viņi jau pulcējot zobenus. Ziedu bruņinieks raksta uz Gaisa dārziem, skubinot valdnieku, savu tēvu, sūtīt uz galmu viņa māsu. Meitene ir četrpadsmit gadus veca jaunava, jauka, skaista un paklausīga. Valdnieka Renlija un sīra Lorasa nodoms ir panākt, ka Roberts meiteni ņem savā gultā, apprec un padara par jauno karalieni. Īkstītis… Kas to zina, kādu spēlīti spēlē Īkstītis. Un tomēr tas, kura dēļ es naktīs nevaru gulēt, ir valdnieks Stārks. Viņam ir bastards, viņam ir grāmata, un drīz vien viņš tiks arī pie patiesības. Un tagad, pateicoties tam, ka Īkstītis jaucas, kur nevajag, Stārka sieva nolaupījusi Tīrionu Lanisteru. Valdnieks Tīvins to uztvers kā rupju apvainojumu, turklāt Velnēnam neizprotami pieķēries Džeimijs. Ja Lanisteri pārcelsies uz ziemeļiem, iejauksies arī Tūliji. Jūs sakāt aizkavējiet. Es jums atbildu pasteidzieties. Pat visveiklākie žonglieri nespēj mūžīgi noturēt gaisā simt bumbiņas.

-    Jūs esat vairāk nekā parasts žonglieris, mans vecais draugs. Jūs esat īsts burvis. Es jums lūdzu tikai vienu: vēl mazliet pastiepiet garumā savas burvestības. Viņi sāka soļot pa gaiteni virzienā, no kura bija atnākusi Ārija garām istabai ar briesmoņiem.

-    Cik nu es varēšu, tik izdarīšu, cilvēks ar lāpu klusi noteica. Man vajag zeltu un vēl piecdesmit putnu.

Ārija nogaidīja, kamēr viņi bija jau labā gabalā, un tad sāka rāpot viņiem nopakaļ. "Klusa kā ēna."

-    Tik daudz? balsis nu skanēja klusāk, un gaisma viņai priekšā kļuva blāvāka. Tādus, kas jums vajadzīgi, grūti atrast… tik jaunus un lai viņi prastu lasīt… varbūt vecākus… tik viegli nemirs…

-    Nē. Ar jaunākiem ir drošāk… pret viņiem laipni…

-    … ja viņi turētu mēli aiz zobiem…

-    … risks…

Vēl ilgi pēc tam, kad abas balsis bija apdzisušas, Ārija varēja saskatīt lāpas mesto gaismu dūmojošu zvaigzni, kas aicināja viņu sekot. Divreiz jau šķita, ka tā pazudusi, taču meitene gāja vien taisni uz priekšu, un viņa nonāca pie stāvām, šaurām kāpnēm un ieraudzīja, ka lāpas gaisma plaiksnī kaut kur tālu zem viņas. Meitene steidzās tai sekot lejup, tikai lejup. Reiz viņa paklupa pār akmeni un atsitās pret sienu; roka sataustīja ar baļķiem nostiprinātu svaigu zemi, turpretim iepriekš tunelis bija izlikts ar akmens plāksnēm.

Ārijai šķita, ka viņa tā zagusies jūdzēm tālu. Un tad abi gājēji bija pazuduši, bet vienīgā iespēja bija iet tālāk uz priekšu. Meitene atkal sataustīja sienu un sekoja tai, akla un apmaldījusies, iztēlojoties, ka viņai līdzās tumsā lēni soļo Nīmerija. Pēdīgi viņa sajuta, ka ir līdz ceļiem iebridusi pretīgi smirdošā ūdenī. Meitene no sirds vēlējās, kaut prastu pa to dejot kā Sīrio, un prātoja, vai viņai būs lemts vēl jebkad ieraudzīt gaismu. Kad Ārija beidzot izkļuva svaigā gaisā, ārā bija jau pilnīgi tumšs.

Meitene saprata, ka stāv pie notekas izejas vietā, kur tā izlēja savu saturu upē. Viņa oda tik nelāgi, ka nekavējoties izģērbās un, nometusi netīrās drēbes upes krastā, ienira dziļajos, melnajos ūdeņos. Ārija peldējās tik ilgi, līdz atkal jutās tīra, un tad drebinādamās izrāpās malā. Kamēr viņa mazgāja drēbes, garām pa upes ceļu aizklidzināja vairāki jātnieki, taču, ja kāds arī pamanīja vājo kailo meiteni, kas berza lupatas mēnessgaismā, tad īpašu uzmanību tam nepievērsa.

Viņa bija vairāku jūdžu attālumā no pils, taču Karaļa ostā, lai kur cilvēks atrastos, vajadzēja tikai pacelt acis, lai ieraudzītu Sarkano cietoksni pašā īgona kalna galā; tāpēc meitenei nedraudēja briesmas apmaldīties. Kad Ārija nonāca līdz sarga namiņam, viņas drēbes jau bija gandrīz izžuvušas. Restes bija nolaistas un vārtu bultas aizšautas, un meitene nogriezās, lai dotos uz sānu durvīm. Zelta apmetņi, kas stāvēja sardzē, tikai pasmējās, kad Ārija palūdza, lai viņu ielaiž. Ej vien projām, viens no viņiem sacīja. Virtuves pārpalikumi jau izdalīti, un pēc tumsas nekāda ubagošana te nav atļauta.

-    Es neesmu ubadze, viņa sacīja. Es te dzīvoju.

-    Es teicu, taisies vien projām. Vai tev vajag drusku iebelzt pa ausi, lai tu labāk dzirdētu?

-    Es gribu satikt savu tēvu.

Sargi saskatījās. Es, piemēram, gribu izdrāzt karalieni. Nu, un tad? atteica jaunākais.

Vecākais sarauca pieri. Kas tad ir tavs tēvs, puika? Pilsētas žurku ķērājs?

-    Karaļa labā roka, Ārija viņam atbildēja.

Abi vīri pasmējās, taču tad vecākais pēkšņi atvēzēja pret viņu dūri tik nevērīgi, it kā taisītos iekaustīt suni. Ārija šo kustību pamanīja vēl labu laiku pirms tā bija sākusies. Kā dejojot meitene palēca atpakaļ, un dūre viņai pat nepieskārās. Es neesmu nekāds puika, viņa nikni atcirta. Es esmu Ārija Stārka no Ziemmalas, un, ja jūs kaut pirkstu man piedursiet, mans tēvs valdnieks liks uzdurt jūsu galvas uz mieta. Ja neticat, pasauciet Džoriju Kaselu vai Veijonu Pūlu no Labās rokas torņa. Meitene iesprauda rokas sānos. Nu, vai beidzot atvērsiet vārtus, vai arī jums vajag drusku iebelzt pa ausi, lai jūs labāk dzirdētu?

Kad Hārvins un Resnais Toms viņu ieveda pie tēva, Edards Stārks istabā bija viens; eļļas lampa pie viņa elkoņa izplatīja telpā liegu gaismu. Viņš bija noliecies pār pašu lielāko grāmatu, kādu Ārija jebkad bija redzējusi: tas bija milzīgs, biezs sējums ar nesalasāmiem rakstiem klātām ieplaisājušām dzeltenām lapām, kas bija iesietas izbalējušas ādas vākos. Tomēr tēvs grāmatu aizvēra, lai noklausītos Hārvina ziņojumu. Pateicies vīriem, valdnieks Stārks aizsūtīja prom abus, bet viņa vaigs bija drūms.

-    Vai tu saproti, ka tevi meklēt bija aizsūtīta puse no manas sardzes? tēvs jautāja, kad viņi bija palikuši divatā. Septa Mordeina ir līdz nāvei pārbijusies. Viņa patlaban ir septā, kur aizlūdz par tavu atgriešanos. Ārija, tu labi zini, ka nedrīksti bez manas ziņas iziet pa pils vārtiem.

-     Es nemaz neizgāju pa vārtiem, viņa izgrūda. Tas ir, es to neizdarīju tīšām. Es biju pils pagrabos, bet viņi pēkšņi nogriezās pa kaut kādu tuneli. Tur bija pilnīga tumsa, un man nebija ne lāpas, ne sveces, lai kaut ko saskatītu, tāpēc man vajadzēja viņiem sekot. Atpakaļ es nevarēju griezties, jo tur taču bija briesmoņi. Tēt, viņi runāja par to, ka vajag tevi nogalināt! Ne jau briesmoņi, bet tie divi cilvēki. Viņi mani neredzēja, jo es biju nekustīga kā akmens un klusa kā ēna, bet es viņus gan dzirdēju. Viņi teica, ka tev esot grāmata un bastards un, ja viena labā roka varot nomirt, tad kāpēc ne otra? Vai tā ir tā grāmata? Bastards noteikti ir Džons.

-    Džons? Ārija, par ko tu runā? Kas to teica?

-    Viņi, meitene paskaidroja. Tur bija viens tāds resns ar gredzeniem un dzeltenu bārdu, kas pāršķirta uz pusēm, un otrs bruņukreklā un tērauda ķiverē. Resnais teica, ka vajagot atlikt, bet tas otrs sacīja, ka viņš taču nevarot visu laiku žonglēt un ka vilks un lauva viens otru apēdīšot, un vispār tā esot kumēdiņu izrāde. Ārija pūlējās atcerēties pārējo. Meitene nebija īsti sapratusi visu dzirdēto, un tagad tas viss viņas galvā bija sajucis kopā. Resnais teica, ka princese esot mātes cerībās. Tam, kurš bija tērauda ķiverē, bija lāpa, un viņš sacīja, ka vajagot pasteigties. Man liekas, viņš ir burvis.

-    Burvis, Neds nopietnu seju atkārtoja. Vai viņam bija gara, balta bārda un augsta, smaila cepure ar zvaigznēm?

-    Nē! Tas jau nebija kā vecās auklītes pasakās. Viņš nemaz neizskatījās pēc burvja, bet resnais teica, ka esot gan.

-    Es tevi brīdinu, Ārija, ja tu tagad saceri pasaciņu…

-    Nē, es taču tev teicu, ka tas bija pils pagrabos, pie tās vietas ar slepeno sienu. Es džinos pakaļ kaķiem, un… Meitene sarauca pierīti. Ja viņa atzīsies, ka notriekusi no kājām princi Tommenu, tēvs pa īstam uz viņu sadusmosies. … nu, es ielīdu pa kaut kādu logu. Un tur es atradu tos briesmoņus.

-    Briesmoņus un piedevām arī burvjus, tēvs noteica. Izklausās, ka tev tiešām raibi gājis. Tie vīri, kuru sarunu tu dzirdēji, tu teici, ka viņi esot sarunājušies par žonglēšanu un kumēdiņiem?

-    Jā, Ārija atzina, tikai…

-   Ārija, tie būs bijuši kumēdiņu aktieri, viņas tēvs paskaidroja. Karaļa ostā šobrīd uzturas kāds ducis dažādu trupu. Aktieri sabraukuši, lai sapelnītu naudu, rādot kumēdiņus turnīra skatītājiem. Nezinu gan, kas tiem abiem bija meklējams pilī, bet iespējams, ka karalis pieprasījis kādu izrādi.

-    Nē, meitene ietiepīgi papurināja galvu. Tie nebija…

-    Jebkurā gadījumā, nevajag cilvēkiem sekot un viņus izspiegot. Man tāpat arī nepatīk doma, ka mana meita rāpjas svešos logos, dzenājot klaiņojošus kaķus. Paskaties pati, mīlulīt. Tev visas rokas saskrāpētas vienās skrambās. Tam beidzot jādara gals. Pasaki Sīrio Forelam, ka es gribu ar viņu parunāt…

Viņu pārtrauca aprauts un negaidīts klauvējiens. Valdniek Edard, es atvainojos, pavēris durvis spraugā, ierunājās Desmonds, bet te atnācis kāds melnais brālis, kurš lūdz, lai jūs viņu pieņemat. Viņš saka, ka tas esot steidzami. Man likās, ka jūs gribēsiet zināt.

-    Manas durvis Naktssardzei vienmēr vaļā, tēvs atbildēja.

Desmonds mudināja atnācēju doties iekšā. Tas bija sakumpis, neglīts

vīrs ar nekoptu bārdu un ģērbies nemazgātās drānās, tomēr tēvs šo cilvēku uzņēma laipni un apvaicājās, kā viņu sauc.

-    Jorens, esiet tik laipni, valdniek. Piedošanu, ka nāku tādā stundā. Viņš palocījās Ārijai. Un tas noteikti ir jūsu dēls. Līdzīgs jums.

-    Es esmu meitene, Ārija neiecietīgi attrauca. Ja vecais vīrs ieradies no Mūra, viņš būs nācis caur Ziemmalu. Vai jūs pazīstat manus brāļus? viņa priecīgi satraukta vaicāja. Robs ar Brenu ir Ziemmalā, un Džons pie Mūra. Džons Sniegs, viņš jau arī ir Naktssardzē. Tad jau jūs viņu noteikti pazīstat. Viņam ir dižvilks, tāds balts ar sarkanām acīm. Vai Džons jau ir uzņemts patruļā? Es esmu Ārija Stārka. Vecais vīrs nelāgi smakojošajās drēbēs uz viņu skatījās pavisam savādi, taču Ārija, šķiet, nekādi nevarēja apstāties. Kad jūs dosieties atpakaļ uz Mūri, vai aizvedīsiet Džonam vēstuli, ja es to uzrakstīšu? Meitene no sirds vēlējās, kaut Džons šobrīd atrastos viņai blakus. Viņš noticētu gan par pagrabu, gan resno vīru ar šķelto bārdu un burvi tērauda ķiverē.

-     Mana meita bieži vien aizmirst par labām manierēm, Edards Stārks teica ar vieglu smaidu, kas mīkstināja viņa vārdus. Es lūdzu jūsu piedošanu, Joren. Vai jūs atsūtījis mans brālis Bendžens?

-     Sūtījis mani nav neviens, valdniek, ja neskaita veco Mormontu. Esmu atbraucis meklēt vīrus Mūrim. Un, kad Roberts rīkos nākamo pieņemšanu, es metīšos uz viena ceļa un raudādams izstāstīšu viņam savu vajadzību. Kas zina, varbūt karalim un viņa labajai rokai pazemes cietumā sēž papilnam visādu salašņu, no kuriem viņi gribētu tikt vaļā? Bet to gan varētu teikt, ka Bendžens Stārks ir tas cilvēks, kura dēļ mēs tagad ar jums runājam. Viņa dzīslās tek melnas asinis, tāpēc viņš ir ne tikai jūsu brālis, bet arī mans. Viņa dēļ es esmu te ieradies. Jāju tik ātri, ka gandrīz nobeidzu savu zirgu, bet pārējie palika tālu aiz manis.

-    Pārējie?

Jorens nospļāvās. Algotņi, brīvjātnieki un tamlīdzīgi salašņas. Iebraucamā vieta bija pilna ar viņiem, un es jau redzēju, kā viņi sarosās, sajutuši smaku. Asins smaku vai zelta smaku beigu galā jau abi ož vienādi. Bet ne visi sataisījās uz Karaļa ostu. Dažs labs metās auļos uz Rūdas klintīm, un tās ir tuvāk. Līdz valdniekam Tīvinam tā ziņa nu jau būs aizgājusi, par to jūs varat būt drošs.

-    Kāda ziņa tā būtu?

Jorens pavērās uz Āriju. Tāda, par kuru labāk runāt divatā, valdniek, lūdzu piedošanu.

-    Kā teiksiet. Desmond, pavadi manu meitu uz viņas kambari. Viņš noskūpstīja Āriju uz pieres. Mēs pabeigsim savu sarunu rīt.

Ārija palika stāvam kā zemē iemieta. Džonam taču nekas slikts nav noticis, vai ne? viņa vaicāja Jorenam. Un tēvocim Bendženam?

-    Nu, par Stārku es neko nemāku teikt. Bet puikam viss bija kārtībā, kad es aizbraucu no Mūra. Ne jau par viņiem es uztraucos.

Desmonds paņēma viņu aiz rokas. Nāciet, jaunkundz. Jūs dzirdējāt, ko teica jūsu tēvs.

Ārijai nekas cits neatlika, kā iet vien viņam līdzi, klusībā vēloties, kaut Desmonda vietā būtu Resnais Toms. Tad viņa ar kaut kādu ieganstu varētu aizkavēties turpat pie durvīm un dzirdēt visu, ko saka Jorens. Taču Desmonds bija pārāk attapīgs, lai viņu tā apvestu ap stūri. Cik manam tēvam ir sargu? viņa jautāja, kopā ar Desmondu kāpjot lejā uz savu guļamistabu.

-    Šeit, Karaļa ostā? Piecdesmit.

-    Jūs taču neļausiet, ka viņu kāds nogalina, vai ne? meitene vaicāja.

Desmonds iesmējās. Par to nu varat būt droša, jaunkundzīt. Valdnieks

Edards tiek apsargāts dienu un nakti. Viņam nekas slikts nevar notikt.

-   Bet Lanisteriem ir vairāk nekā piecdesmit vīru, Ārija aizrādīja.

-    Tā gan ir, bet viens ziemeļnieks atsver desmit šādus dienvidnieku zobenus, tāpēc varat gulēt mierīgi.

-    Un ja nu burvis bija uzsūtīts viņu nogalināt?

-    Par to nu man sakāms tikai viens, Desmonds atteica, izvelkot no maksts savu garzobenu, kad burvim nocērt galvu, viņš mirst tāpat kā visi citi.

EDARDS

Robert, es tevi lūdzu, Neds lūdzās, ieklausies taču pats savos vārdos. Tu runā par bērna noslepkavošanu.

Tā mauka ir uz grūtām kājām! Karaļa dūre triecās pret padomes galdu, skaļa kā pērkona grāviens. Ned, es tevi brīdināju, ka tā notiks. Es tev vēl kapkalnos teicu, ka tā būs, bet tu negribēji neko dzirdēt. Nu ko, tagad tev nāksies to noklausīties. Es viņus abus gribu redzēt beigtus, gan māti, gan bērnu un to muļķi Viserīsu piedevām. Vai tā tev ir gana skaidra valoda? Es gribu redzēt viņus abus beigtus.

Pārējie padomnieki, cik vien spēdami, mēģināja izlikties, ka patiesībā atrodas pavisam citur. Viņi, bez šaubām, rīkojās prātīgāk. Edards Stārks reti savā mūžā bija juties tik vientuļš. Ja tu tā izdarīsi, tad apkaunosi sevi uz mūžīgiem laikiem.

-    Lai tas nāk pār manu galvu. Galvenais, lai tas ir nokārtots. Es jau neesmu tik akls, lai nepamanītu ēnu no cirvja, kas karājas pār manu galvu.

-    Nekāda cirvja nav, Neds karalim teica. Tā ir ēna, ko metusi cita ēna kaut kad pirms divdesmit gadiem… Ja tāda vispār ir.

-    Ja? klusi pārjautāja Varīss, saberzēdams pūderētās rokas. Valdniek, jūs esat pret mani netaisnīgs. Vai es nestu karalim un padomei melus?

Neds uzmeta einuham ledainu skatienu. Jūs nestu mums nodevēja čukstus no otras pasaules malas, valdniek. Varbūt Mormonts kļūdās. Varbūt viņš melo.

-    Sīrs Džorahs neuzdrīkstētos mani maldināt, viltīgi smīnēdams, atteica Varīss. Uz to jūs varat paļauties, valdniek. Princese ir mātes cerībās.

-    Tā jūs sakāt. Ja jums nav taisnība, mums nav ko bīties. Ja meitene bērnu neiznēsās, mums nav ko bīties. Ja viņa dēla vietā laidis pasaulē meitu, mums nav ko bīties. Ja bērns nomirs, vēl būdams zīdainis, mums nav ko bīties.

-   Bet ja tas tomēr būs zēns? Roberts neatlaidās. Un ja viņš izdzīvo?

-   Mūs tik un tā šķirtu šaurā jūra. No dotrakiem es sākšu baidīties tajā dienā, kad viņi iemācīs saviem zirgiem skriet pa ūdens virsu.

Karalis iemalkoja vīnu un pāri padomes galdam uzmeta Nedam iznīcinošu skatienu. Tātad tu man ieteiktu sēdēt, rokas klēpī salikušam, kamēr tā pūķulēna armija nav izkāpusi manos krastos vai tā?

-   Šis "pūķulēns" vēl ir savas mātes klēpī, atbildēja Neds. Pat īgons par Iekarotāju nekļuva, kamēr nebija atšķirts no mātes krūts.

-   Dievi! Stārk, tu esi tik stūrgalvīgs kā tāds sumbrs. Karalis pārlaida skatienu padomes galdam. Vai jūs, pārējie, mēles esat norijuši? Vai neviens nevedīs pie prāta šo muļķa ledusģīmi?

Varīss veltīja karalim eļļaini pieglaimīgu smaidu un uzlika mīkstu plaukstu uz Neda piedurknes. Es pilnīgi saprotu jūsu smago sirdi, valdniek Edard tik tiešām saprotu. Man pašam nav ne mazākā prieka nest šurp, uz padomi, tik skumju vēsti. Tas, ko mēs šobrīd apsveram, ir vienkārši šausmīgi tas ir pretīgi. Un tomēr mums, kas sevi uzskatām par valdniekiem, karaļvalsts labā reizēm jādara arī pretīgas, zemiskas lietas lai cik sāpīgi tas mums būtu.

Valdnieks Renlijs paraustīja plecus. Es tur nekā sarežģīta neredzu. Viserīsu un viņa māsu mums vajadzēja nogalināt jau pirms daudziem gadiem, taču viņa gaišība, mans brālis, pieļāva kļūdu, uzklausot Džona Arīna padomu.

-    Žēlsirdība nekad nav kļūda, valdniek Renlij, Neds atbildēja. Pie Trejžubures sīrs Baristens, kurš šobrīd ir mūsu vidū, nokāva kādu duci krietnu vīru, Roberta un manu draugu. Kad pie mums atnesa viņu pašu, smagi ievainotu un tuvu nāvei, Rūts Boltons mudināja pārgriezt viņam rīkli. Taču jūsu brālis atbildēja: "Es nevienu nenogalināšu ne par uzticību savējiem, ne ari par to, ka viņš labi cīnījies," un lika pats savam mestram apkopt sīra Baristena brūces. Viņš veltīja karalim ilgu un saltu skatienu. Man gribētos, kaut tas vīrs šodien būtu starp mums.

Robertam pietika kauna nosarkt. Tas bija citādi, viņš iebilda. Sīrs Baristens bija Karaļsardzes bruņinieks.

-    Turpretim Dinerīsa ir četrpadsmitgadīga meitene. Neds zināja, ka turpināt šo strīdu ir neprāts, taču viņš nespēja klusēt. Robert, es tev jautāju kādēļ tad mēs sacēlāmies pret Airīsu Tārgārjenu, ja ne tādēļ, lai iznīdētu bērnu slepkavošanu?

-    Lai iznīdētu Tārgārjenus! karalis nodārdināja.

-     Gaišība, es neatceros, ka jūs savulaik būtu baidījies no Rīgera. Neds pūlējās nepieļaut, ka viņa balsī ieskanas izsmiekls, taču tas neizdevās. Vai tiešām gadi tā mazinājuši jūsu vīrišķību, ka tagad jums liek trīcēt nedzimuša bērna ēna?

Roberts tumši pietvīka. Pietiek, Ned, viņš brīdināja, pavērsis pret viņu pirkstu. Vairs ne vārda. Vai tu esi aizmirsis, kurš šeit ir karalis?

-    Nē, gaišība, Neds atbildēja, bet jūs?

-     Pietiek! karalis auroja. Man līdz kaklam visa šī gvelšana. Es pielikšu tam punktu vai arī būšu nolādēts. Kas jums katram sakāms?

-    Viņai jāmirst, paziņoja valdnieks Renlijs.

-    Mums nav izvēles, Varīss nomurmināja. Diemžēl, diemžēl…

Sīrs Baristens Selmijs pacēla no galda savas gaiši zilās acis un ierunājās: Gaišība, stāties pretim ienaidniekam kaujas laukā ir gods. Nogalināt viņu mātes miesās tajā gan nav nekā godājama. Piedodiet, bet man jānostājas valdnieka Edarda pusē.

Dižmestrs Pīsels nokremšķinājās; šķita, ka tas viņam prasa vairākas minūtes. Mans ordenis kalpo karaļvalstij, nevis karalim. Bija laiks, kad es biju tikpat uzticams padomdevējs karalim Airīsam kā tagad karalim Robertam, tāpēc šai meitenei, viņa meitai, es nevēlu nekā ļauna. Un tomēr es jums vaicāju: ja sāksies jauns karš, cik karavīru atdos savas dzīvības? Cik pilsētu nodegs? Cik bērnu tiks izrauti no māšu rokām, lai mirtu, uzdurti uz ienaidnieka pīķa? Viņš noglāstīja savu krāšņo balto bārdu bezgala skumjš, bezgala dzīves nogurdināts. Vai nebūtu gudrāk, pat žēlsirdīgāk, ja Dinerīsa Tārgārjena tagad mirtu, lai desmitiem tūkstošu citu varētu dzīvot?

-    Žēlsirdīgāk, Varīss atkārtoja. Tik tiešām labi un patiesi sacīts, dižmestr. Tā ir taisnība. Ja untumainajiem dieviem labpatiks dāvāt Dinerīsai Tārgārjenai dēlu, karaļvalsts slīks asinīs.

Īkstītis bija pēdējais. Brīdī, kad Neds pievērsa viņam savu skatienu, valdnieks Petīrs apspieda žāvas. Kad jums gadās atģisties gultā ar neglītu sievieti, labākais, ko var darīt, ir aizvērt acis un nodarīt, kas darāms, viņš paziņoja. No gaidīšanas viņa skaistāka nekļūs. Jāskūpsta tik nost, un cauri.

-    Jāskūpsta? sīrs Baristens šausmās atkārtoja.

-    Es runāju par tērauda skūpstu, Īkstītis paskaidroja.

Roberts pagriezās pret labo roku. Nu tu pats redzi, Ned. Jums ar Selmiju šajā lietā domubiedru nav. Vienīgais jautājums, kas vēl jāatrisina kam mēs uzticēsim viņu nogalināt?

-    Mormonts ļoti vēlētos, lai karalis viņu apžēlo, atgādināja valdnieks Renlijs.

-   Neprātīgi, Varīss piekrita, taču vēl vairāk viņš vēlas palikt dzīvs. Patlaban princese jau tuvojas Vīsai Dotrakai, kur izvilkt dunci nozīmē drošu nāvi. Ja es jums pastāstītu, kā dotraki izrīkotos ar to nabaga cilvēku, kurš to vērstu pret halēsi, neviens no jums šonakt negulētu. Viņš noglāstīja savu nopūderēto vaigu. Turpretim, ja mēs izvēlētos indi… Teiksim, Laisas asaras. Halam Drogo nav jāzina, ka tā nav dabiska nāve.

Dižmestra Pīsela miegainās acis strauji iepletās. Viņš aizdomīgi pašķielēja uz einuhu.

-    Inde ir gļēvuļa ierocis, karalis neapmierināts iebilda.

Neda pacietības mērs bija pilns. Tu sūti algotus dunčus slepkavot četrpadsmitgadīgu meiteni un vēl runā kaut ko par godu? Viņš, atstūmis savu krēslu, piecēlās kājās. Tad izdari to pats, Robert. Lai zobenu ceļ tas, kurš pasludinājis spriedumu. Un ieskaties viņai acīs, pirms nogalināsi. Paraugies uz viņas asarām, noklausies viņas pēdējos vārdus. Tik daudz nu tu viņai esi parādā.

-   Dievi! karalis izgrūda kā lāstu. Vārds izsprāga pār Roberta lūpām, it kā viņš tik tikko valdītu dusmas. Nolādēts, tu tiešām tā domā! Pasniedzies pēc vīna krūkas, kas stāvēja viņam pa rokai, Roberts ieraudzīja, ka tā ir tukša, un aizmeta trauku, sašķaidot to pret sienu. Man aptrūcies gan vīna, gan pacietības. Pietiek. Nokārtojiet to.

-   Es nepiedalīšos slepkavībā, Robert. Dari, ko gribi, bet neprasi, lai es zem tava lēmuma lieku savu zīmogu.

īsu mirkli likās, ka Roberts īsti nesaprot, ko Neds pateicis. Nepakļaušanās nebija ēdiens, ko viņam nācies baudīt bieži. Pamazām aptverot, kas tikko noticis, karaļa seja pārvērtās. Viņa acis samiedzās šaurās spraudziņās un kakls virs samta apkakles pietvīka koši sarkans. Roberts dusmās pavērsa pret Nedu savu pirkstu. Valdniek Stārk, jūs esat karaļa labā roka. Jūs darīsiet to, ko es jums likšu, vai arī es atradīšu sev labo roku, kurš man paklausīs.

-     Es vēlu viņam veiksmi, Neds atdarīja smago sprādzi, kas cieši turējās pie viņa apmetņa krokām krāšņo sudraba roku, kura kalpoja ka viņa amata zīme. Neds nolika to uz galda karaļa priekšā, skumji atminoties cilvēku, kurš to viņam bija piespraudis draugu, kuru viņš bija mīlējis. Es biju domājis, ka tu esi krietnāks vīrs, Robert. Man likās, ka mums ir cildenāks karalis.

Roberta seja nu jau bija purpursarkana. Ārā! viņš, dusmu smacēts, nočerkstēja. Nolādēts, ārā! Man ar tevi vairs nav par ko runāt. Ko tu vēl gaidi? Ej! Skrien atpakaļ uz Ziemmalu. Un gādā, lai es vairs nekad mūžā neredzētu tavu ģīmi. Es zvēru, ka pretējā gadījumā likšu uzdurt tavu galvu uz pīķa!

Neds palocījās un, vairs ne vārda neteicis, apcirtās uz papēža. Viņš juta, kā viņam mugurā ieurbjas Roberta skatiens. Izejot no padomes sēžu zāles, Neds dzirdēja, ka saruna turpinās, īsti pat nepārtrūkusi. Brāvosā ir kāda biedrība, ko sauc par Bezsejas vīriem, ieteicās dižmestrs Pīsels.

-    Vai jums maz ir nojēga par to, cik viņi dārgi? protestēja Īkstītis. Par pusi no viņu cenas var nolīgt veselu algotņu armiju un es šobrīd runāju par vienkārša tirgotāja slepkavību. Man bail iedomāties, cik viņi paprasītu par princesi!

Durvis aizvērās, un balsis viņam aiz muguras pieklusa. Ārpusē pie zāles durvīm sardzē stāvēja sīrs Boross Blaunts, ģērbies Karaļsardzes garajā baltajā apmetnī un bruņās. Ar acs kaktiņu uzmetis Nedam ašu, ziņkārīgu skatienu, viņš tomēr neko nejautāja.

Neds šķērsoja pils pagalmu, lai atgrieztos Labās rokas tornī; diena šķita smacējoša un nomācoša. Viņš sajuta gaisā drīza lietus draudus. Neds par to tikai priecātos. Varbūt lietus viņam palīdzētu nejusties tik netīram. Nonācis savā istabā, viņš pasauca Veijonu Pūlu. Namzinis ieradās nekavējoties. Jūs mani saucāt, mans kungs labā roka?

-    Es vairs neesmu labā roka, Neds atbildēja. Mēs ar karali sastrīdējāmies. Mēs atgriežamies Ziemmalā.

-    Es tūlīt pat sākšu gatavoties ceļam, valdniek. Lai savāktu visu, kas nepieciešams ceļojumam, mums vajadzēs divas nedēļas.

-    Iespējams, ka divu nedēļu mums nebūs. Varbūt mūsu rīcībā nebūs pat vienas dienas. Karalis minēja kaut ko par manu galvu uz pīķa. Neds sarauca pieri. Viņš īsti neticēja, ka karalis ar viņu tiešām izrēķinātos nejau nu Roberts. Viņš šobrīd bija pārskaities, bet, tiklīdz Neds būs ticis prom no viņa acīm, dusmas drīz vien aprims kā vienmēr.

Vienmēr? Neda prātā piepeši atausa visai neomulīgās atmiņas par Rīgeru Tārgārjenu. Viņš ir miris jau piecpadsmit gadus, bet Roberta naids pret viņu nav mazinājies. Tā bija biedējoša doma… Un tad vēl otra lieta, par ko Jorens viņu vakar vakarā brīdināja, Ketlīna un tas punduris. Pavisam drīz tas nāks gaismā tikpat droši kā tas, ka no rīta uzausīs saule. Un šobrīd, kad karali pārņēmušas tik melnas dusmas… Jā, Robertam nospļauties uz Tīrionu Lanisteru, taču tas aizskars viņa lepnumu, turklāt kurš gan to zina, uz ko būs gatava karaliene.

-    Būs drošāk, ja es došos ceļā jums pa priekšu, viņš sacīja Pūlam. Ņemšu līdzi meitas un dažus sargus. Jūs, pārējie, sekojiet man, tiklīdz esat gatavi. Pils ir pilna ar acīm un ausīm, un es negribētu, ka mani plāni kādam kļūst zināmi.

-    Kā pavēlat, valdniek.

Kad namzinis bija aizgājis, Edards Stārks piegāja pie loga un apsēdies iegrima drūmās pārdomās. Citu iespēju Roberts viņam nebija atstājis, vismaz šobrīd viņš to nespēja ieraudzīt. Patiesībā vajadzētu karalim pateikt paldies. Būs tik labi atkal atgriezties Ziemmalā! Nevajadzēja no turienes vispār aizbraukt. Tur gaidīja viņa dēli. Varbūt, kad viņš atgriezīsies, viņi ar Ketlīnu varētu laist pasaulē vēl vienu dēlu? Viņi vēl nebija nemaz tik veci. Un pēdējā laikā Neds sevi bija bieži pieķēris sapņojam par sniegu, par naksnīgā Vilkmeža dziļo klusumu.

Un tomēr doma par to, ka jāaizbrauc, uzdzina viņam arī dusmas. Tik daudz vēl palicis neizdarīts. Roberts ar savu gļēvuļu un pielīdēju padomi drīz vien izputinās karaļvalsti, ja viņus neviens neuzmanīs… Vai, vēl ļaunāk, pārdos to Lanisteriem kā samaksu par saviem parādiem. Un patiesība par Džona Arīna nāvi vēl joprojām nedevās viņam rokā. Jā, viņš bija atradis dažus mozaīkas gabaliņus pietiekami, lai pārliecinātos, ka Džons tik tiešām ir nogalināts, taču tas nebija nekas vairāk kā dzīvnieka pēdas meža sūnās. Pašu zvēru viņš vēl nebija ieraudzījis, taču juta, ka tas ir kaut kur tepat tuvumā slapstās neredzams un nodevīgs.

Piepeši Nedam iešāvās prātā, ka viņš varētu atgriezties Ziemmalā pa juras ceļu. Neds nebija nekāds kuģotājs un citkārt noteikti būtu devis priekšroku karaļceļam. Taču, ja viņš brauktu ar kuģi, tad varētu piestāt Pūķakmeni un parunāt ar Stanisu Barateonu. Pīsels bija aizsūtījis pāri ūdenim kraukli ar pieklājīgu vēstuli no Neda, kurā tika lūgts, lai valdnieks Staniss atgriežas un ieņem savu vietu mazajā padomē. Pagaidām atbilde vēl nebija saņemta, taču šī klusēšana tikai padziļināja viņa aizdomas. Valdnieks Staniss arī zināja noslēpumu, kura dēļ bija nomiris I )žons Arīns. Neds par to bija drošs. Pilnīgi iespējams, ka meklētā patiesība viņu gaida Tārgārjenu nama senajā salas cietoksnī.

"Un kad tu būsi to atradis ko tad? Ir noslēpumi, kurus labāk neatklāt. Ir noslēpumi, kuri ir pārāk bīstami, lai tos uzticētu pat cilvēkiem, kurus tu mīli un kuriem tu uzticies." Neds izvilka no jostas maksts Ketlīnas iedoto dunci. Velnēna nazis. Kāpēc lai punduris vēlētos nogalināt Brenu? Protams, lai apklusinātu. Vēl viens noslēpums vai varbūt tikai cits pavediens no tā paša zirnekļu tīkla?

Vai tiešām Roberts varētu būt tajā visā iejaukts? Agrāk Neds tādu domu nebūtu pieļāvis, bet agrāk viņš arī nebūtu ticējis, ka Roberts pavēlētu nogalināt sievietes un bērnus. Ketlīna savulaik mēģināja viņu brīdināt. "Tu pazini vienkāršu vīru," viņa toreiz teica. "Karalis tev ir svešinieks." Jo ātrāk viņš aizbrauks no Karaļa ostas, jo labāk. Ja rīt kāds kuģis dosies uz ziemeļiem, būtu labi tikt uz tā klāja.

Viņš vēlreiz atsauca Veijonu Pūlu un aizsūtīja viņu uz dokiem, liekot neuzkrītoši, bet ātri ievākt ziņas. Sameklējiet man ātru kuģi ar pieredzējušu kapteini, viņš namzinim teica. Mani neinteresē ne kajīšu lielums, ne cik tās smalki iekārtotas. Galvenais, lai kuģis ir ātrs un drošs. Es gribu doties ceļā nekavējoties.

Pūls tik tikko bija izgājis pa durvīm, kad Tomards jau pieteica jaunu apmeklētāju. Jūs vēlas satikt valdnieks Bailišs, valdniek.

Neds sajuta zināmu kārdinājumu raidīt viesi projām, tomēr pārdomāja. Viņš vēl nebija izkļuvis brīvībā un pagaidām nāksies vien spēlēt viņu spēlītes. Aicini viņu iekšā, Tom.

Valdnieks Petīrs iesoļoja istabā tik nesteidzīgi, it kā torīt nekas īpašs nebūtu atgadījies. Viņš bija ģērbies krēmkrāsas un sudraba samta kamzolī ar šķēlumiem, pelēkā zīda apmetnī ar melnas lapsādas apmali un uz viņa lūpām rotājās ierastais zobgalīgais smīns.

Neds viņu sagaidīja vēsi. Vai drīkstu zināt, kāds ir jūsu apciemojuma iemesls, valdniek Bailiš?

-    Es jūs ilgi neaizkavēšu. Esmu ceļā uz maltīti pie valdnieces Tandas. Nēģu pīrāgs un piena sivēna cepetis. Viņa nodomājusi izprecināt man savu jaunāko meitu, tāpēc vienmēr klāj man satriecošu galdu. Taisnību sakot, es gan drīzāk apprecēšu to cepto cūku, tikai nesakiet viņai. Man tiešām ļoti garšo nēģu pīrāgs.

-    Tad neuzdrošināšos jūs aizkavēt, valdniek Neds ledainā nicinājumā viņam atbildēja. Šobrīd grūti iedomāties cilvēku, kura sabiedrība man būtu nepatīkamāka par jūsējo.

-    Ko nu! Ja vien jūs papūlētos, tad noteikti daži vārdi prātā ienāktu. Teiksim, Varīss. Serseja. Vai Roberts. Gaišība uz jums pamatīgi noskaities. Šorīt, kad jūs pamētāt mūsu sabiedrību, viņš vēl krietnu brīdi turpināja par jums izteikties. Ja atmiņa mani neviļ, itin bieži tika atkārtoti tādi vārdi kā nekaunība un nepateicība.

Neds viņu nepagodināja ar atbildi. Viņš nepiedāvāja savam viesim ari apsēsties, taču īkstītis to tik un tā izdarīja. Kad jūs izbrāzāties no apspriedes, man vienam nācās viņus atrunāt no domas nolīgt Bezsejas vīrus, viņš līksmi turpināja. Tā vietā Varīss klusi izplatīs ziņu, ka mēs piešķirsim valdnieka titulu tam, kurš piebeigs Tārgārjenu skuķi.

Nedam sametās šķērmi. Tātad nu jau mēs piešķiram titulus slepkavām.

Īkstītis paraustīja plecus. Tituli ir lēti. Bezsejas vīri ir dārgi. Patiesībā es Tārgārjenu meitēnam izdarīju vairāk laba nekā jūs ar savām runām par godu. Lai taču kāds algotnis, kuru apreibinājušas domas par valdnieka titulu, mēģina viņu nogalināt. Visticamāk, viņš pilnīgi izgāzīsies, bet dotraki pēc tam kļūs uzmanīgi. Ja mēs meitenei uzsūtītu Bezsejas vīrus, ar viņu gandrīz droši būtu cauri.

Neds sarauca pieri. Jūs sēžat padomē un izrunājaties par neglītām sievietēm un tērauda skūpstiem, bet tagad man būtu jānotic, ka jūs patiesībā mēģināt meiteni pasargāt? Par kādu muļķi jūs mani uzskatāt?

-    Taisnību sakot, par pamatīgu, Īkstītis smejoties atbildēja.

-   Vai slepkavība jums vienmēr šķiet tik uzjautrinoša, valdniek Bailiš?

-    Ne jau slepkavība mani tā uzjautrina, valdniek Stārk, bet gan jūs. Jūs valdāt kā cilvēks, kas dejo uz plāna ledus. Domājams, ka sacelsiet varenas šaltis. Šķiet, šorīt es izdzirdēju pirmo plaisājoša ledus brakšķi.

-    Pirmo un pēdējo, Neds atteica. Mans mērs ir pilns.

-    Kad jūs domājat atgriezties Ziemmalā, valdniek?

-    Tiklīdz varēšu. Kāda jums gar to darīšana?

-    Nekāda… Bet, ja nu gadījumā jūs tūlīt pēc saulrieta vēl būtu šeit, es ar lielāko prieku aizvestu jūs uz to pašu prieka namu, kuru tik nesekmīgi mēģina atrast jūsu Džorijs. īkstītis pasmaidīja. Un es pat apsolu neko neteikt valdniecei Ketlīnai.

KETLĪNA

Valdniec, jums vajadzēja atsūtīt ziņu, ka dodaties šurp, sīrs Donels Veinvuds viņai sacīja; ceļinieku zirgi lēni kāpa pa kalnu pāreju. Mēs būtu atsūtījuši jums pretim sardzi. Tik nelielam ceļinieku pulciņam kā jūsējais kalnu ceļš vairs nav tik drošs kā senāk.

-     Man ļoti žēl, bet par to mēs tiešām pārliecinājāmies paši, Ketlīna atbildēja. Reizēm viņai šķita, ka sirds krūtīs laikam gan pārvērtusies par akmeni: seši drošsirdīgi vīri bija atdevuši dzīvību, lai Ketlīna tik tālu nokļūtu, bet viņa nejutās spējīga kritušos apraudāt. Pat viņu vārdi šķita pamazām pagaistam no valdnieces Stārkas atmiņas. Klanu ļaudis mūs vajāja dienu un nakti. Pirmajā uzbrukumā mēs zaudējām trīs vīrus, otrajā vēl divus, un Lanistera kalps nomira ar drudzi, kad sastrutoja viņa brūces. Kad mēs dzirdējām tuvojamies jūsu vīrus, man jau likās, ka situsi mūsu pēdējā stundiņa. Viņi bija metušies gatavoties pēdējai izmisīgajai kaujai kaili zobeni un dunči rokās, muguras pret klinšu sienu. Punduris bija sparīgi asinājis sava cirvja asmeni un mētājies ar dzēlīgiem jociņiem, kad Brons negaidot bija saskatījis karogu, kas plīvoja jātnieku pulciņa priekšgalā Arīnu nama Mēness un piekūns, debeszils un balts. Ketlīna nekad savā mūžā nebija skatījusi neko sirdij tīkamāku.

-    Kopš valdnieka Džona nāves klani kļuvuši pārdrošāki, sacīja sīrs Donels. Viņš bija plecīgs divdesmitgadīgs jauneklis, dedzīgs un neizskatīgs no vaiga platu degunu un biezu, brūnu matu ērkuli. Ja tas būtu manā ziņā, es ņemtu simts vīru, dotos kalnos, izsvēpētu tos mežoņus no viņu cietokšņiem un sūri pārmācītu. Taču jūsu māsa to aizliegusi. Viņa

saviem bruņiniekiem neļauj cīnīties pat labās rokas turnīros. Viņa grib, lai visi zobeni vienmēr ir tuvu mājai, gatavi aizstāvēt Ieleju… neviens īsti nezina, pret ko. Daži teic, ka pret ēnām. Puisis bažīgi pavērās Ketlīnā, it kā tikai nupat būtu atcerējies, kas viņa ir. Es ceru, ka neesmu atļāvies izteikties pārlieku pārdroši, valdniec. Es negribēju neko ļaunu.

Atklāta valoda mani neaizvaino, sīr Donel, Ketlīna saprata, no kā bīstas viņas māsa. "Ne jau no ēnām no Lanisteriem," viņa nodomāja, atskatoties uz punduri, kurš jāja līdzās Bronam. Kopš Čigena nāves abi bija metušies uz vienu roku. Mazais vīrelis bija viltīgāks nekā Ketlīnai patiktu. Kad viņi sāka savu ceļu kalnos, punduris bija viņas gūsteknis sasiets un pilnīgi bezpalīdzīgs. Kas viņš bija tagad? Vēl joprojām viņas gūsteknis, taču tagad viņš jāja, aizbāzis aiz jostas dunci un piesprādzējis pie segliem cirvi; plecos pundurim bija ēnu kaķa ādas apmetnis, ko viņš bija laimējis kauliņu spēlē ar dziesminieku, un bruņukrekls, ko bija novilcis no Čigena līķa. Divreiz divdesmit vīri ielenca punduri un visus pārējos no viņas noskrandušajiem ceļabiedriem bruņinieki un bruņoti jātnieki, kas zvērējuši uzticību viņas māsai Līsai un Džona Arīna mazajam dēlēnam; un tomēr Tīrions neizrādīja ne mazākās baiļu pazīmes. "Vai tiešām es esmu kļūdījusies?" Ketlīna prātoja un ne jau pirmo reizi. Vai tiešām varētu būt, ka viņš nav vainīgs uzbrukumā Brenam, Džona Arīnā nāvē un visos pārējos noziegumos? Un ja tā tiešām bija, ko tad lai viņa par sevi tagad domā? Lai nogādātu punduri līdz šejienei, savu dzīvību atdevuši seši vīri.

Ketlīna apņēmīgi atgaiņāja šaubas. Kad mēs nonāksim jūsu cietoksnī, es būtu pateicīga, ja jūs nekavējoties kādu aizsūtītu pēc mestra Kolemona. Sīram Rodrīkam ievainojumu dēļ sācies drudzis. Ne reizi vien šajās dienās viņai bija uzmākušās bailes, ka drosmīgais vecais bruņinieks ceļojumu neizturēs. Pēdējā laikā viņš jau tik tikko spēja noturēties zirgā, un Brons Ketlīnu bija mudinājis pamest veco vīru likteņa varā, taču viņa par to neko negribēja pat dzirdēt. Vīri bija piesējuši sīru Rodrīku pie segliem, un Ketlīna bija uzdevusi dziesminiekam Marilionam viņu pieskatīt.

Brīdi pavilcinājies, sīrs Donels viņai atbildēja: Valdniece Līsa pavēlējusi mestram neatstāt Ligzdas sienas, lai viņš jebkurā brīdī varētu gādāt par valdnieka Roberta veselību. Pie vārtiem gaida septons, kurš aprūpē mūsu ievainotos. Viņš apkops arī jūsu bruņinieka brūces.

Ketlīna gan vairāk ticēja mestra zināšanām nekā septona lūgšanām un grasījās jau tā arī pateikt, kad ieraudzīja tieši priekšā Ligzdas nocietinājumus divas garas aizsargbarjeras, kas iebūvētas tieši klintīs abās ceļa pusēs. Vietā, kur kalnu pāreja saruka līdz šauram ceļam pietiekami platam, lai pa to cieši līdzās varētu jāt tikai četri vīri -, virs akmeņainajām nogāzēm slējās divi sargtorņi; tos, lokā izliecies virs kalnu ceļa, savienoja slēgts tilts, būvēts no laika zoba saēsta pelēka akmens. Pa šaujamlūkām tornī, cietokšņa mūrī un tiltā viņus vēroja klusas sejas. Kad ceļinieki jau bija gandrīz sasnieguši vārtus, pa tiem izjāja bruņinieks pelēkā zirgā, tērpies pelēkās bruņās, bet apmetnī, kura krokas uz pleca kopā saturēja spoža melna zeltā kalta obsidiāna zivs, ņirbēja Straujupes zilās un sarkanās krāsas. Kas vēlas ienākt pa Asiņainajiem vārtiem? viņš uzsauca.

-     Sīrs Donels Veinvuds ar valdnieci Ketlīnu Stārku un viņas ceļabiedriem, atbildēja jaunais bruņinieks.

Vārtu bruņinieks pacēla sejsargu. Man jau likās, ka kundze izskatās pazīstama. Tu esi tālu no mājām, mazā Keta.

-    Tu tāpat, tēvoc, viņa atbildēja un pasmaidīja par spīti visam, ko pēdējā laikā bija nācies piedzīvot. No jauna izdzirdējusi šo rupjo, piesmakušo balsi, Ketlīna atmiņās atgriezās divdesmit gadus senā pagātnē, savās bērnu dienās.

-    Manas mājas ir man aiz muguras, viņš strupi atteica.

-    Tavas mājas ir manā sirdī, Ketlīna izlaboja. Ņem nost ķiveri. Es gribu atkal redzēt tavu seju.

-    Baidos, ka gadi to nav izdaiļojuši, sacīja Brindens Tūlijs, taču, kad bruņinieks noņēma ķiveri, Ketlīna ieraudzīja, ka viņš ir samelojis. Tēvoča Brindena sejas vaibsti bija rievu izvagoti un vēja aprauti, bet matiem laiks bija nozadzis visu kastaņbrūno krāsu, atstājot tikai sirmumu. Taču viņa smaids bija tāds pats kā senāk, kuplās uzacis vēl joprojām atgādināja resnus kāpurus, bet koši zilajās acīs dzirkstīja smiekli. Vai Līsa zināja, ka tu esi ceļā pie viņas?

-   Man nebija laika iepriekš atsūtīt ziņu, Ketlīna atbildēja. Ceļabiedri bija viņu panākuši. Baidos, ka mums uz pēdām seko vētra, tēvoc.

-    Vai drīkstam iejāt Ielejā? jautāja sīrs Donels. Visi Veinvudi bija lieli ceremoniju cienītāji.

-    Roberta Arīna, Ligzdas valdnieka, īstenā Austrumu uzrauga vārdā es aicinu jūs Ielejā pēc jūsu pašu gribas un uzticu jums sargāt viņa mieru, atbildēja sīrs Brindens. Ienāciet.

Un tā viņa iejāja Ielejā aiz sava tēvoča zem ēnas, ko Asiņainie vārti meta pār vietu, kur Varoņu laikmetā cita citu druskās bija sasituši dučiem karapulku. Mūra tālākajā galā kalni negaidīti pašķīrās, paverot skatu uz zaļiem laukiem, zilām debesīm un sniegotām kalnu virsotnēm; šī aina lika aizrauties Ketlīnas elpai. Arīna ieleja bija spožas rīta gaismas pielieta.

Tā pletās viņu priekšā līdz pat miglā tītajam apvārsnim mierpilna valstība ar auglīgu melnu augsni, platām un gausām upēm un simtiem nelielu ezeriņu, kas saulē vizēja kā spoguļi. No visām pusēm Ieleju sargāja kalnu virsotnes. Tās laukos auga kupli kvieši, kukurūza un mieži, un pat Gaisa dārzos nebija atrodami lielāki ķirbji vai saldāki augļi kā šeit. Ceļinieki stāvēja Ielejas rietumu galā, kur ceļš bija uzkāpis līdz pēdējai kalnu pārejai un nu sāka vīties lejup, uz zemieni, kas pletās divas jūdzes zemāk. Šajā vietā Ieleja bija šaura lai to šķērsotu zirga mugurā, nevajadzēja vairāk par pusi dienas; ziemeļu kalni šķita tik tuvu, ka Ketlīna gandrīz varētu pasniegties un pieskarties tiem ar roku. Augstāk par visiem slējās robaina smaile, kam bija dots Milža Pīķa vārds kalns, uz kuru pat citi kalni lūkojās no apakšas; tā galva bija pazudusi ledainajā miglā trīsarpus jūdzes virs Ielejas līmeņa. Pāri tā varenajam rietumu plecam plūda rēgainā Alīsas Asaru Straume. Pat no šāda attāluma Ketlīna varēja saskatīt mirdzošo sudraba diegu, tik spožu uz tumšā akmens fona.

Ieraudzījis, ka Ketlīna apstājusies, viņas tēvocis uz sava zirga pievirzījās tuvāk un parādīja ar pirkstu: Tas ir tur, līdzās Alīsas Asarām. No šejienes iespējams ieraudzīt tikai tādu baltu zibsni, un arī tikai laiku pa laikam ja ļoti cieši ieskatās un saules stari skar pils mūrus tieši pareizajā slīpumā.

"Septiņi torņi," Neds viņai savulaik bija stāstījis, "gluži kā balti dunči, kas iedūrušies debesu vēderā. Tie ir tik augsti, ka var nostāties uz cietokšņa mūra un skatīties uz mākoņiem no augšas." Cik ilgi vēl vajadzēs jāt? viņa vaicāja.

-    Līdz krēslai mēs varētu nonākt pie kalna, atbildēja tēvocis Brindens, bet kāpiens prasīs vēl veselu dienu.

No aizmugures ierunājās sīrs Rodrīks Kasels. Valdniec, viņš sacīja, baidos, ka šodien es tālāk netikšu. Vecā vīra seja zem sadīgušajiem spurainajiem bārdas rugājiem bija sakritusies. Viņš izskatījās tik noguris, ka Ketlīnai kļuva bail, vai tikai ievainotais bruņinieks nenokritīs no zirga.

-    Un tas jums arī nav jādara, viņa atbildēja. Jūs esat izdarījis visu, ko es jums lūdzu, pat tūkstošreiz vairāk. Atlikušo ceļa gabalu līdz Ligzdai mani pavadīs tēvocis. Lanisteram jānāk man līdzi, bet jūs un visi pārējie varētu atpūsties tepat un atgūt spēkus.

-     Mums būs liels gods uzņemt viņus kā savus viesus, sīrs Donels sacīja jauna cilvēka nesatricināmi nopietnajā pieklājībā. Ja neskaita sīru Rodrīku, no visiem, kas kļuva par Ketlīnas ceļabiedriem iebraucamajā vietā pie krustcelēm, bija palikuši vairs tikai Brons, sīrs Viliss Vods un dziesminieks Marilions.

-     Valdniec, Marilions ierunājās, izjājot uz priekšu. Es lūdzu, atļaujiet pavadīt jūs līdz Ligzdai. Es gribētu pieredzēt šī stāsta noslēgumu, jo biju liecinieks tā sākumam. Zēns izklausījās novārdzis, tomēr dīvaini apņēmīgs; viņa acīs jautās drudžains mirdzums.

Ketlīna nebija aicinājusi dziesminieku pievienoties savam ceļabiedru pulkam; šādu lēmumu jauneklis bija pieņēmis pats. Viņai nebija ne jausmas, kā zēnam bija izdevies izdzīvot šajā ceļojumā, kurā tik daudzi krietni drosmīgāki vīri bija palikuši guļam miruši un neapglabāti. Un tomēr, te nu viņš bija zēns ar dīgstošas bārdas pūku, kas lika viņam izskatīties gandrīz kā īstam vīram. Varbūt viņa tiešām jauneklim parādā pateicību par to, ka viņš izturējis tik tālu. Lai notiek, viņa atbildēja.

-    Es arī došos jums līdzi, paziņoja Brons.

Tas Ketlīnai patika jau ievērojami mazāk. Viņa labi zināja, ka bez Brona vispār nebūtu tikusi līdz Ielejai; algotnis bija viens no niknākajiem cīnītājiem, kādus valdniece Stārka bija redzējusi, un šī vīra zobens bija palīdzējis viņiem nokļūt drošībā. Un tomēr, neraugoties uz to visu, Ketlīnai šis cilvēks nepatika. Jā, viņam netrūka drosmes un spēka, taču viņā nebija ne druskas labsirdības un uzticības. Un pārāk bieži viņa bija pamanījusi, ka Brons jāj līdzās Lanisteram, turklāt abi klusi sarunājas un smejas par kādu viņiem vien zināmu joku. Ketlīna būtu gribējusi nekavējoties izšķirt algotni un punduri, taču tagad, kad viņa bija piekritusi, ka Marilions dodas līdzi uz Ligzdu, nebija viegli atrast kaut cik pieklājīgu veidu, kā liegt to pašu privilēģiju Bronam. Kā vēlaties, viņa noteica, tiesa gan, ievērojusi, ka algotnis patiesībā nemaz nebija lūdzis viņai atļauju.

Sīrs Viliss Vods palika pie sīra Rodrīka; ap abu ievainojumiem rosījās kluss septons. Arī viņu zirgi, nodzīti un izmocīti, palika turpat. Sīrs Donels apsolīja viņiem pa priekšu nosūtīt uz Ligzdu un Mēness vārtiem putnus ar ziņu par ceļinieku ierašanos. No staļļiem atveda jaunus zirgus kalnu apstākļiem piemērotus dzīvniekus ar stingrām kājām un pinkainu spalvu; nepagāja ne stunda, un viņi jau atkal sēdās seglos. Ketlīna jāja līdzās tēvocim; viņi devās lejupceļā uz Ieleju. Ketlīnai un sīram Brindenam sekoja Brons, Tīrions Lanisters, Marilions un seši no Brindena vīriem.

Un tikai tad, kad viņi jau bija pieveikuši trešdaļu no kalnu takas un atradās krietni ārpus pārējo ceļinieku dzirdes lauka, sīrs Brindens Tūlijs pagriezās pret viņu un uzrunāja: Nu tā, bērns. Stāsti par savu vētru.

-   Es jau sen neesmu nekāds bērns, tēvoc, Ketlīna atteica, tomēr sāka stāstīt. Viņa nebija domājusi, ka vajadzēs tik daudz laika, lai pastāstītu pilnīgi visu par Līsas vēstuli un Brena kritienu, slepkavas dunci un Īkstīti un nejaušo tikšanos ar Tīrionu Lanisteru krustceļu iebraucamajā vietā.

Tēvocis klausījās, ne vārda neteikdams; pierē ievilkās arvien dziļākas rievas un kuplās uzacis meta pār acīm arvien tumšākas ēnas. Brindens Tūlijs vienmēr bija pratis klausīties visos, izņemot viņas tēvu. Brindens bija valdnieka Hostera brālis, piecus gadu jaunāks par viņu, taču, cik vien Ketlīna spēja atcerēties, abi vienmēr bija atradušies nemitīgā karastāvoklī. Reiz, kad viņa bija astoņus gadus veca, kādā no brāļu skaļajiem ķīviņiem valdnieks Hosters Brindenu bija nosaucis par "Tūliju ganāmpulka melno avi". Brindens toreiz smiedamies aizrādīja, ka viņu nama zīme ir lēkājoša forele, tāpēc viņu drīzāk varētu nodēvēt par melno zivi, nevis avi; no tās dienas viņš to tik tiešām bija pieņēmis par savu personīgo zīmi.

Šis karš nebeidzās līdz pat dienai, kad viņas ar Līsu tika izdotas pie vīriem. Kāzu dzīru laikā Brindens brālim pateica, ka aiziet no Straujupes, lai dienētu pie Līsas un viņas jaunā vīra, Ligzdas valdnieka. Kopš tā brīža, spriežot pēc tā, ko Ketlīnai savās retajās vēstulēs rakstīja Edmūrs, valdnieks Hosters brāļa vārdu nebija izrunājis.

Neraugoties uz to, Ketlīnas meitenes gados tieši Brindens Melnā Zivs bija tas, pie kura valdnieka Hostera bērni skrēja ar savām asarām un bēdu stāstiem, kad tēvs bija pārāk aizņemts un māte pārāk slima. Ketlīna, Līsa, Hdmūrs… jā, pat Petīrs Bailišs, viņu tēva audžudēls… Viņus visus Brindens vienmēr pacietīgi uzklausīja, tāpat kā viņš klausījās šobrīd priecīgi smejoties par viņu uzvarām un jūtot līdzi viņu bērnišķīgajām nedienām.

Kad Ketlīna bija beigusi, tēvocis krietnu brīdi klusēja; viņa zirgs piesardzīgi soļoja pa stāvo, akmeņaino taku. Tas jāpastāsta tavam tēvam, viņš pēdīgi ierunājās. Ja Lanisteri dotos uzbrukumā, Ziemmala ir nomaļa un Ieleja droši paslēpusies aiz kalnu sienām, bet Straujupe gan atrodas viņiem taisni pa ceļam.

-   Es arī baidos par to pašu, Ketlīna atzinās. Kad nonāksim Ligzdā, es palūgšu mestram Kolemonam, lai viņš aizsūta putnu. Viņai bija sūtāmas .11 i citas vēstis: rīkojumi, ko Neds bija licis nodot saviem karognešiem, gatavoties ziemeļu aizstāvēšanai. Kāds Ielejā noskaņojums? viņa jautāja.

-     Dusmīgs, Brindens Tūlijs atzina. Valdnieku Džonu ļoti mīlēja, un, kad karalis atdeva Džeimijam Lanisteram posteni, kas gandrīz trīssimt gadus bija piederējis Arīniem, tas tika uztverts kā sāpīgs aizvainojums. Līsa mums pavēlējusi saukt savu dēlu par īsteno Austrumu uzraugu, bet nevienu jau tā nepiemuļķosi. Turklāt tava māsa nav vienīgā, kam labās rokas nāve liekas aizdomīga. Neviens gan neuzdrošinās pateikt, ka Džons ir nogalināts, vismaz ne atklāti, bet aizdomas met garu ēnu. Lūpas sakniebis, viņš uzmeta Ketlīnai skatienu. Un tad vēl arī zēns.

-    Zēns? Kas tad viņam kaiš? Ketlīna pielieca galvu; viņi tobrīd jāja gar zemu klints pārkāri un pa spēju takas pagriezienu.

Tēvoča balss izklausījās nobažījusies. Valdnieks Roberts, viņš nopūtās. Puikam ir seši gadi, viņš ir slimīgs un gatavs raudāt, ja kāds viņam atņem lelli. Pie visiem dieviem! Viņš ir Džona Arīna likumīgais mantinieks, un tomēr ir cilvēki, kuri saka, ka viņš ir par vāju, lai sēstos tēva krēslā. Pēdējos četrpadsmit gadus, kamēr valdnieks Džons dienēja Karaļa ostā, Nestors Roiss bijis augstākais namzinis; daudzi čukstus runā, ka viņam vajadzētu valdīt, kamēr zēns sasniegs pilngadību. Citi domā, ka Līsai būtu jāprecas otrreiz, turklāt labi drīz. Precinieki jau pulcējas baros kā vārnas kaujas laukā. Ligzdā viņi čum un mudž.

-     To man vajadzēja iedomāties, Ketlīna sacīja. Kāds gan tur brīnums? Līsa vēl bija jauna, turklāt Kalna un Ielejas karaļvalsts nebūtu slikta kāzu dāvana. Vai Līsa ir gatava otrreiz iziet pie vīra?

-     Viņa saka, ka esot, ja vien atradīšot precinieku, kurš viņai derēšot, atbildēja Brindens Tūlijs, taču viņa jau atraidījusi valdnieku Nestoru un vēl duci citu piemērotu bruņinieku. Viņa nozvērējusies, ka šoreiz pati izvēlēšoties sev vīru.

-    Vai nu tu būtu tas, kurš viņai to pārmetīs?

Sīrs Brindens nosprauslājās. Un es arī nepārmetu, bet… Man tā vien liekas, ka Līsai šī precību lieta ir tikai spēle. Tā viņai sagādā apmierinājumu, taču es domāju, ka patiesībā tava māsa nodomājusi pati valdīt tik ilgi, kamēr viņas dēls būs pietiekami vecs, lai kļūtu par Ligzdas valdnieku ne tikai vārda pēc, bet arī darbos.

-    Sieviete var valdīt tikpat gudri, cik vīrietis, Ketlīna iebilda.

-    īstā sieviete var gan, iesāņus uz viņu palūkojies, atteica tēvocis. Tu nedomā, Ket. Līsa nav tāda, kā tu. Viņš brīdi pavilcinājās. Taisnību sakot, baidos, ka tava māsa nebūs tik izpalīdzīga, kā tu gribētu.

Ketlīna bija neizpratnē. Kā tu to domā?

-    Tā Līsa, kura atgriezās no Karaļa ostas, nav tā pati meitene, kas devās uz dienvidiem, kad viņas vīru iecēla par karaļa labo roku. Šie gadi viņai bijuši grūti. Tu noteikti sapratīsi. Valdnieks Arīns bija apzinīgs vīrs, taču viņu laulības pamatā bija politika, nevis kaisle.

-    Tāpat bija arī man.

-    Viņi sāka tāpat, bet beigas gan tev izrādījušās laimīgākas nekā tavai māsai. Divi bērniņi piedzima nedzīvi, divreiz tik daudz viņa neiznēsāja. Tad valdnieka Arīna nāve… Ketlīna, dievi Līsai dāvājuši tikai vienu bērnu, un viņš, nabaga puisēns, šobrīd ir tavas māsas dzīves jēga. Es nebrīnos, ka viņa izvēlējās labāk bēgt, nekā atdot zēnu Lanisteriem. Tava māsa baidās, bērniņ, un visvairāk par visu viņai ir bail no Lanisteriem. Viņa aizbēga uz Ieleju, kā zagle naktī aizlavoties no Sarkanā cietokšņa, un to viņa izdarīja, lai izrautu dēlu no lauvas rīkles… Bet tu tagad esi atvedusi lauvu pie viņas namdurvīm.

-    Ķēdēs, Ketlīna sacīja. Viņai pa labi plati žāvājās kalnu aiza, dziļumā izzūdot melnā tumsā. Viņa apturēja zirgu un lika tam soļot pa taku, sperot vienu piesardzīgu soli pēc otra.

-     Ak tā? Tēvocis atskatījās uz Tīrionu Lanisteru, kurš lēni kāpa lejup pa taku tieši aiz viņiem. Es redzu cirvi pie viņa segliem, dunci aiz viņa jostas un algotni, kurš visur velkas viņam pakaļ kā izsalkusi ēna. Kur tad ir tās ķēdes, manu saldumiņ?

Ketlīna nemierīgi sarosījās savos seglos. Punduris ir šeit, un ne jau no brīvas gribas. Vai nu ķēdēs iekalts vai ne, bet viņš ir mans gūsteknis. Līsa tāpat kā es gribēs, lai viņš atbild par saviem noziegumiem. Tas taču bija viņas vīrs, ko nogalināja Lanisteri, un tā bija viņa, kas savā vēstulē mūs no viņiem brīdināja.

Brindens Melnā Zivs veltīja viņai nogurušu smaidu. Es ceru, ka tev taisnība, mans bērns, viņš nopūtās, liekot saprast, ka Ketlīna maldās.

Kad kalna nogāze zem viņu zirgu pakaviem pamazām sāka kļūt līdzena, saule jau bija aizvirzījusies tālu uz rietumiem. Ceļš kļuva platāks un taisnāks, un pirmo reizi Ketlīna pamanīja gar tā malu augam pļavas ziedus un zāli. Kad bija sasniegta ieleja, gaita kļuva ātrāka un viņi sāka virzīties uz priekšu krietni straujāk, rikšojot cauri zaļojošiem mežiem un miegainiem maziem ciematiņiem, aiztraucoties garām augļudārziem un zeltainiem kviešu laukiem un, šķiežot ūdens šaltis, izbrāžoties cauri ducim saules pielietu strautu. Tēvocis nosūtīja viņiem pa priekšu karognesi ar diviem standartiem pie vienas kārts: galā plīvoja Arīnu nama Mēness un piekūns, bet zem tiem viņa paša melnā zivs. Zemnieku un tirgotāju rati un jātnieki no mazāk ievērojamiem namiem pavirzījās malā, lai palaistu viņus pa priekšu.

Un tomēr, kad viņi nonāca pie smagnējās pils Milža Pīķa pakājē, bija jau pilnīgi satumsis. Virs cietokšņa vaļņiem plīvoja lāpu liesmas, un uz aizsarggrāvja melnā ūdens virsmas dejoja ragainā mēness sirpja atspīdums. Tilts bija pacelts un vārtu režģis nolaists, taču Ketlīna redzēja, ka sarga namiņā deg gaisma; gaisma lija arī pa stūraino torņu logiem.

-    Mēness vārti, tēvocis noteica, un ceļinieku pulks apstājās. Brindena karognesis piejāja pie aizsargvalņa malas, lai sasveicinātos ar vīriem sarga namiņā. Valdnieka Nestora mājvieta. Viņam vajadzētu mūs gaidīt. Paskaties uz augšu.

Ketlīna pacēla acis augstāk, tad vēl augstāk un augstāk. Pirmajā brīdī viņa saskatīja tikai akmeni, kokus un nakts plīvurā tīto milzīgo kalnu tik melnu kā debesis bez zvaigznēm. Tad viņa ievēroja tālas ugunis, kas mirguļoja augstu virs viņiem. Tas bija cietokšņa tornis, uzcelts kalna stāvākās nogāzes pusē; tā gaismas atgādināja oranžas acis, kas noraugās viņos kaut kur no augšas. Virs tā slējās vēl viens tornis, vēl augstāks un tālāks par pirmo, bet vēl virs tā trešais, ne vairāk kā trīsuļojoša dzirkstelīte nakts debesīs. Un visbeidzot, augstu gaisā, kur lido piekūni, balts zibsnis mēnesnīcā. Veroties uz bālajiem torņiem tik augstu virs viņiem, Ketlīnai noreiba galva.

-    Ligzda, viņa dzirdēja Marilionu godbijīgi nomurminām.

Iejaucās Tīriona Lanistera asā balss. Arīni laikam gan diez kā netīko pēc sabiedrības. Ja jūs grasāties likt mums tumsā uzkāpt šajā kalnā, tad labāk padariet man galu uzreiz.

-    Nakti mēs pavadīsim šeit, bet kalnā kāpsim no rīta, viņam atbildēja Brindens.

-    Degu nepacietībā, atcirta punduris. Kā mēs tiksim tur augšā? Uz kazas es nekad mūžā neesmu jājis.

-    Uz mūļiem, Brindens smaidot atteica.

-    Kalnā iecirsti pakāpieni, sacīja Ketlīna. Neds tos bija pieminējis savos stāstos par jaunības dienām, ko viņš šeit pavadījis kopā ar Robertu Barateonu un Džonu Arīnu.

Viņas tēvocis palocīja galvu. Šobrīd ir par tumšu, lai tos saskatītu, bet pakāpieni tur patiešām ir. Zirgiem tie ir pārāk stāvi un šauri, bet mūļi tiek galā ar lielāko daļu no ceļa. Taku apsargā trīs ceļa pilis, Akmenspils, Sniegapils un Debesspils. Mūļi mūs aizvedīs līdz pat Debesspilij.

Tīrions Lanisters šaubīgi pavērās uz augšu. Un tālāk?

Brindens pasmaidīja. Tālāk gan taka ir par stāvu pat mūļiem. Tālāk mēs kāpsim paši savām kājām. Vai varbūt jums labāk patiktu uzbraukt augšā grozā? Ligzda piekļāvusies kalna nogāzei tieši virs Debesīm, un tās pagrabos ierīkotas sešas milzīgas vinčas ar garām dzelzs ķēdēm, lai pilij no lejas varētu piegādāt krājumus. Ja vēlaties, mans Lanisteras valdniek, es varu izkārtot jums šādu braucienu maizes, alus un ābolu sabiedrībā.

Punduris izgrūda rējienam līdzīgu smiekliņu. Ak, kaut es būtu ķirbis! viņš iesaucās. Diemžēl nē! Es nešaubos, ka mans godājamais tēvs būtu līdz sirds dziļumiem sarūgtināts, ja viņa dēls, viens no Lanisteriem, savam liktenim pretim dotos gluži kā tāda rāceņu nešļava. Ja reiz jūs kāpsiet ar kājām, baidos, ka man jādara tas pats. Mums, Lanisteriem, tomēr piemīt zināms lepnums.

-    Lepnums? Ketlīna izgrūda. Lanistera zobgalīgais tonis un nepiespiestā izturēšanās bija viņu nokaitinājusi. Citi to droši vien sauktu par augstprātību. Augstprātība, mantkārība un varaskāre.

-    Mans brālis, protams, ir augstprātīgs, atteica Tīrions Lanisters.

-    Mans tēvs ir mantkārības iemiesojums, un mana burvīgā māsa Serseja tīko pēc varas ikkatru savas dzīves mirkli. Turpretim es esmu nevainīgs kā jēriņš. Vai gribat, es jums parādīšu, kā es blēju. Viņš pasmīkņāja.

Ketlīna nepaguva atbildēt, jo šajā brīdī čīkstēdams nolaidās paceļamais tilts. Viņi izdzirdēja ieeļļotu ķēžu žvadzēšanu, un tad tika pacelti vārtu režģi. Bruņoti vīri iznesa degošas pagales, lai izgaismotu viņu ceļu; ar tēvoci Brindenu priekšgalā ceļinieku pulks šķērsoja aizsarggrāvi. Bruņinieku ielenkts, pagalmā viņus ar sveicienu jau sagaidīja valdnieks Nestors Roiss, Ielejas augstākais namzinis un Mēness vārtu sargs. Valdniece Stārka, viņš sacīja un paklanījās. Valdnieks Nestors bija drukns vīrs ar varenu krūšukurvi, un viņa palocīšanās iznāca neveikla.

Ketlīna nokāpa no zirga un nostājās viņa priekšā. Valdniek Nestor,

-    viņa atsaucās. Par šo cilvēku viņa bija tikai dzirdējusi. Nestors bija Bronzas Jona brālēns no ne tik ievērojama Roisu nama atzara, tomēr arī viņš pats bija gluži ietekmīgs valdnieks. Mēs esam mērojuši garu un nogurdinošu ceļu. Es būtu pateicīga par naktsmājām zem jūsu jumta, ja vien tas būtu iespējams.

-    Mans jumts ir jūsu rīcībā, valdniec, valdnieks Nestors strupi atbildēja, taču jūsu māsa valdniece Līsa atsūtījusi ziņu no Ligzdas. Viņa vēlas jūs satikt nekavējoties. Jūsu ceļabiedri nakti varēs pavadīt šeit un doties kalnā līdz ar rīta gaismu.

Tēvocis nolēca no zirga. Kas tas par vājprātu? viņš bez aplinkiem noprasīja. Brindens Tūlijs nekad nebija pūlējies nogludināt savu vārdu asumus. Kāpt kalnā nakts vidū? Un šonakt pat nav pilnmēness! Pat Līsai jāsaprot, ka tas ir uzaicinājums lauzt kaklu.

-    Mūļi zina ceļu, sīr Brinden. Valdniekam Nestoram līdzās nostājās stiegraina septiņpadsmit vai astoņpadsmit gadus veca meitene. Tumšie, taisnie mati bija apcirpti kā apaļa cepurīte; viņa bija tērpusies jātnieka ādas apģērbā un vieglā sudrabotā bruņukreklā. Meitene palocījās Ketlīnas priekšā graciozāk nekā tas bija izdevies viņas valdniekam. Es apsolu, valdniec, jums nekas slikts nenotiks. Man būs tas gods jūs pavadīt. Es esmu šo ceļu tumsā mērojusi simtiem reižu. Maikls saka, ka mans tēvs laikam gan esot bijis āzis.

Meitene izklausījās tik pašpārliecināta, ka Ketlīnai gribot negribot bija jāpasmaida. Vai tev ir arī vārds, mans bērns?

-    Mija Akmens, ja jums tā labpatiktu, valdniec, meitene atbildēja.

Valdniecei tā nepavisam nelabpatika; Ketlīnai vajadzēja pielikt zināmu piepūli, lai no viņas sejas nenozustu smaids. Akmens bija uzvārds, ko Ielejā deva ārlaulības bērniem, tāpat kā Sniegs ziemeļos un Puķe Gaisa dārzos. Ikvienā no septiņām valstībām bija pieņemts viens noteikts uzvārds, pie kura tika bērni, kam piedzimšana devusi tiesības tikai uz vienu vārdu. Ketlīnai nebija itin nekādas nepatikas pret šo meiteni, taču viņa piepeši nevarēja nedomāt par Neda bandubērnu uz Mūra, un šī doma viņai lika justies reizē dusmīgai un vainīgai. Viņa saminstinājās, nespēdama uzreiz atrast vārdus atbildei.

Klusumu aizpildīja valdnieks Nestors. Mija ir gudra meitene, un, ja viņa apzvēr, ka droši nogādās jūs pie valdnieces Līsas, es viņai ticu. Viņa vēl nekad nav mani pievīlusi.

-   Tādā gadījumā es uzticu tev savu dzīvību, Mija Akmens, sacīja Ketlīna. Valdniek Nestor, jums es uzdodu stingri uzmanīt manu gūstekni.

-    Bet es jums uzdodu sagādāt gūsteknim vīna kausu un jauki kraukšķīgu kapauna cepeti, kamēr viņš vēl nav nomiris badā, iejaucās Lanisters. Kāda meitene arī nebūtu par sliktu, taču tas laikam gan būs par daudz prasīts. Algotnis Brons skaļi iesmējās.

Valdnieks Nestors šīm pļāpām nepievērsa ne mazāko uzmanību. Kā pavēlēsiet, valdniec, tā arī notiks. Tikai tad viņš uzmeta skatienu pundurim. Pavadiet valdnieku Lanisteru uz torņa kameru un aiznesiet viņam gaļu un medaļu.

Ketlīna atvadījās no tēvoča un pārējiem ceļabiedriem un noskatījās, kā aizved Tīrionu Lanisteru, tad sekoja meitenei ar bastarda uzvārdu cauri pilij. Augstākajā pils pagalmā jau gaidīja divi mūļi, apsegloti un gatavi doties ceļā. Mija palīdzēja viņai uzkāpt mugurā vienam no tiem, bet sargs debeszilā apmetnī tikmēr atvēra šauros sānu vārtus. Aiz tiem bija blīvs priežu un egļu mežs un kalns kā melna siena, taču pakāpieni patiešām bija savā vietā iecirsti dziļi klintī, tie veda taisni debesīs.

-    Dažiem ir vieglāk jāt ar aizvērtām acīm, Mija sacīja un izveda mūļus pa vārtiņiem tumšajā mežā. Kad cilvēki sabīstas vai viņiem noreibst galva, viņi reizēm sāk pārāk cieši turēties pie mūļiem. Dzīvniekiem tas nepatīk.

-    Es esmu dzimusi Tūlija un precējusies ar Stārku, Ketlīna teica.

-    Mani tik viegli nevar nobaidīt. Vai tu nedomā aizdegt lāpu? Pakāpieni bija pilnīgā tumsā.

Meitene novaikstījās. Lāpas tikai apžilbina. Tik skaidrā naktī kā šī pietiek ar mēnesi un zvaigznēm. Maikls saka man esot pūces acis. Viņa uzkāpa savam mūlim mugurā un paskubināja lopiņu spert pirmo soli. Ketlīnas mūlis sekoja bez viņas palīdzības.

-    Šo Maiklu tu jau reiz pieminēji, Ketlīna ieteicās. Mūļi uzņēma gaitu lēnu, taču vienmērīgu. Tas viņu pilnībā apmierināja.

-    Maikls ir mans iemīļotais, Mija paskaidroja. Maikls Redforts. Viņš ir sīra Līna Korbreja ieroču nesējs. Mēs apprecēsimies, tiklīdz viņš kļūs par bruņinieku, nākamgad vai aiznākamgad.

Viņa tik ļoti izklausījās pēc Sansas tik laimīga un nevainīgu sapņu pārņemta. Ketlīna pasmaidīja, taču viņas smaidā jautās arī skumjas. Viņa zināja, ka Redforti Ielejā ir sena ģimene; viņu dzīslās rit pirmļaužu asinis. Maikls var būt Mijas iemīļotais, taču neviens Redforts nekad neprecētu ārlaulībā dzimušu meiteni. Maikla ģimene viņam sameklēs piemērotāku līgavu, kādu no Korbrejiem, Veinvudiem vai Roisiem, bet varbūt meiteni no kāda ievērojamāka nama ārpus Ielejas. Ja Maikls Redforts jebkad pārgulēs ar šo meiteni, tas nenotiks laulības gultā.

Kāpšana izrādījās vieglāka, nekā Ketlīna bija uzdrošinājusies cerēt. Koki cieši drūzmējās gar takas malu, liecoties tai pāri kā čabošs zaļš jumts, kas aizsedza skatam pat mēnesi, tāpēc likās, ka viņas virzās pa garu, melnu tuneli. Taču mūļi bija stingri uz kājām un nenogurdināmi, bet Mija Akmens, šķiet, tiešām bija svētīta ar spēju redzēt tumsā. Sekojot pakāpienu vītnei, ceļinieces lēni jāja kalnā pa taku, kas vijās šurpu turpu pa kalna nogāzi. Taku kā biezs paklājs sedza nobirušu skuju kārta, un mūļu pakavi pret akmeni skanēja pavisam klusi. Klusums Ketlīnu nomierināja, un vieglā šūpošanās lika viņai viegli zvāroties mūļa seglos. Drīz vien viņa jau cīnījās ar miegu.

Iespējams, ka Ketlīna tik tiešām uz brīdi bija iesnaudusies, jo piepeši viņu priekšā no tumsas iznira smagi dzelzī kalti vārti. Akmenspils, -

Mija līksmi paziņoja, izlecot no segliem. Virs iespaidīgajām akmens sienām stiepās dzelzs pīķu rinda; divi ducīgi, apaļi torņi pacēlās augstāki par pils galveno ēku. Pēc Mijas uzkliedziena vārti atvērās. Aiz tiem stāvēja drukna auguma bruņinieks, ceļa pils namzinis, kurš sasveicinājās ar Miju, uzrunājot viņu vārdā, un piedāvāja ceļiniecēm iesmus ar nobrūninātu gaļu un sīpoliem tieši no uguns. Ketlīna pat nebija pamanījusi, cik ļoti ir izsalkusi. Viņa paēda stāvot turpat pagalmā, kamēr staļļapuiši pārlika viņu seglus uz citiem mūļiem. Karstā sula tecēja pār zodu un nopilināja apmetni, taču Ketlīna bija pārāk izbadējusies, lai par to satrauktos.

Un tad jau bija laiks sēsties jauna mūļa mugurā un turpināt ceļu zvaigžņu gaismā. Kāpiena otrais posms Ketlīnai šķita bīstamāks. Taka bija stāvāka, pakāpieni nodiluši un vietām piemētāti ar oļiem un akmens šķembām. Mijai teju pusduci reižu nācās nokāpt no mūļa, lai novāktu no viņu ceļa atšķēlušos klints gabalus. Nebūtu gan labi, ja mūlis šeit lauztu kāju, viņa piezīmēja. Ketlīna bija spiesta piekrist. Tagad viņa sāka sajust augstumu. Koki šeit auga retāk, un vējš pūta sparīgāk; asas brāzmas raustīja Ketlīnas drānas un meta acīs matu šķipsnas. Ik pa laikam pakāpienu izmestais loks noslēdzās, un Ketlīna varēja redzēt tālu zem viņiem palikušo Akmenspili un vēl tālāk Mēness vārtus; no šejienes vārtu lāpas nebija spožākas par sveču liesmiņām.

Sniegapils bija mazāka nekā Akmenspils; tai bija viens vienīgs nocietināts tornis un aiz akmens žoga paslēpta no koka būvēta galvenā ēka un stallis. Un tomēr pils bija piekļāvusies Milža Pīķim tā, lai pilnībā kontrolētu visas akmens kāpnes virs zemākās pils. Ienaidniekam, kurš nodomājis izlauzties līdz Ligzdai, ceļu no Akmenspils līdz šejienei nāktos iekarot pa vienam solim vien, izturot veselu akmeņu un bultu lietu no Sniegapils puses. Namzinis, bažīgs jauns bruņinieks ar bakurētainu seju, piedāvāja viņām maizi un sieru un iespēju sasildīties pie uguns, taču Mija atteicās. Mums vajadzētu turpināt ceļu, valdniec, viņa sacīja, ja jums tā labpatiktu. Ketlīna palocīja galvu.

Viņām atkal iedeva jaunus mūļus. Viņai paredzētais bija balts. Ieraudzījusi dzīvnieku, Mija pasmaidīja. Baltiņš ir labs lopiņš, valdniec. Viņš stingri turas uz kājām pat uz ledus, bet jums gan jāuzmanās. Ja jūs viņam nepatiksiet, viņš var arī iespert.

Tomēr šķita, ka baltajam mūlim Ketlīna gluži labi patīk; paldies dieviem, dzīvnieks pat nemēģināja spert. Nemanīja arī ledu, un arī par to viņa bija pateicīga. Māte saka, ka pirms simts gadiem sniegs esot sācies tieši šajā vietā, Mija stāstīja. te augšā viss vienmēr esot bijis balts, un ledus nekad neesot izkusis. Meitene paraustīja plecus. Neatceros, ka jebkad tik zemu būtu redzējusi sniegu, bet var jau būt, ka sensenos laikos tā tiešām bijis.

"Viņa ir tik jauna," Ketlīna nodomāja, pūloties atcerēties, vai viņa pati kādreiz tāda bijusi. Pusi no sava mūža šī meitene ir nodzīvojusi vasarā un neko citu viņa nepazīst, "Ziema nāk, bērniņ," Ketlīna gribēja sacīt. Vārdi jau bija uz lūpām; viņa gandrīz tos izrunāja. Varbūt viņa beidzot kļūst par īstu Stārku.

Virs Sniegapils vējš plosījās kā dzīva būtne tukšajā klajumā tas gaudoja ap viņām kā vilks, tad pavisam noklusa, it kā gribēdams piemānīt, nelaikā nomierinot. Zvaigznes te, augšā, likās spožākas un mirdzēja tik tuvu, ka Ketlīna tām gandrīz varēja pieskarties; skaidrajās, melnajās debesīs mēness sirpis šķita milzīgs. Viņas turpināja kāpt, un Ketlīna secināja, ka labāk skatīties uz augšu nekā uz leju. No gadsimtiem ilgas sasaluma un atkušņa maiņas un neskaitāmu mūļu pakaviem pakāpieni bija saplaisājuši un nodrupuši, un pat tumsā no domas par milzīgo augstumu Ketlīnas sirds teju kāpa pa muti laukā. Kad ceļinieces bija nonākušas līdz augstai korei starp divām akmens smailēm, Mija nokāpa no mūļa. Šeit labāk vest mūļus pavadā, viņa sacīja. Vējš te var būt diezgan baiss, valdniec.

Ketlīna stīvi izrausās no segliem un uzmeta skatienu taciņai, kas stiepās viņām priekšā. Tā bija apmēram divdesmit pēdas gara un gandrīz trīs pēdas plata, taču katrā pusē tai rēgojās bezdibenīga aiza. Viņa dzirdēja griezīgo vēja kaukoņu. Mija pārgāja vieglu soli un mūlis meitenei mierīgi sekoja, it kā viņi šķērsotu visparastāko pils pagalmu. Tagad bija viņas kārta. Tiklīdz Ketlīna bija spērusi pirmo soli, bailes sagrāba viņu savos žokļos. Viņa sajuta tukšumu, platās melnās gaisa straumes, kas bija visapkārt. Drebēdama pie visām miesām, viņa apstājās un baidījās pakustēties. Vējš viņai uzrēca un paraustīja aiz apmetņa, pūloties novilkt pāri bezdibeņa malai. Ketlīna pavirzīja kāju atpakaļ, sperot pavisam niecīgu solīti, taču viņai aiz muguras bija mūlis viņa nevarēja atkāpties. "Es te miršu," viņa nodomāja. Ketlīna juta, kā pa muguru aiztek saltu sviedru straumīte.

Valdniece Stārka, Mija uzsauca pāri bezdibenim. Izklausījās, it kā meitene stāvētu tūkstošiem līgu tālumā. Vai jums nav labi?

Ketlīna Tūlija Stārka norija pēdējās lepnuma paliekas. Es… Es to nevaru izdarīt, bērns, viņa atsaucās.

-    Varat gan, meitene atbildēja. Es zinu, ka varat. Paskatieties, cik taka ir plata.

-   Es negribu skatīties. Likās, ka pasaule viņai apkārt griežas kalni, debesis un mūļi, viss virpuļoja kā bērna rotaļu vilciņš. Ketlīna aizvēra acis, cenšoties nomierināt saraustīto elpu.

-    Es eju jums pakaļ, Mija uzsauca. Nekustieties, valdniec.

Kustēšanās tobrīd Ketlīnai nebija ne prātā. Viņa ieklausījās vēja dūdās un dzirdēja ādas švīkstus pret akmeni. Tad Mija jau bija klāt un uzmanīgi saņēma viņas roku. Ja vēlaties, turiet acis ciet. Laidiet virvi vaļā, Baltiņš pats tiks galā. Ļoti labi, valdniec. Es jūs pārvedīšu pāri. Tas ir pavisam viegli, jūs redzēsiet. Tagad speriet vienu soli. Tā, labi, izkustiniet kāju, vienkārši paslidiniet to uz priekšu. Redziet nu. Tagad vēl vienu. Tas ir viegli. Patiesībā jūs varētu pārskriet skriešus. Vēl vienu. Uz priekšu. Jā. Un tā vienu kāju pēc otras, soli pa solim meitene Ketlīnu, aklu un trīcošu, pārveda pāri bezdibenim; baltais mūlis tikmēr viņām sekoja nesatricināmā mierā.

Ceļa pils, kam bija dots Debesu vārds, nebija nekas vairāk par augstu akmens pusloka formas sienu, kas balstījās pret kalna nogāzi, taču pat Valīrijas brīnumainie torņi Ketlīnas Stārkas acīm nebūtu likušies skaistāki. Šeit beidzot sākās kalna sniega cepure; Debesspils laika zoba nodeldētos akmeņus klāja sarma, un virs tās no kalna nogāzes nokarājās gari ledus šķēpi.

Kad Mija Akmens sasauca pils sargus un vārti viņu priekšā atvērās, austrumos jau sārtojās rītausma. Aiz mūra nebija nekā cita, kā vienīgi vairākas slīpnes un milzīgs dažāda izmēra laukakmeņu un klinšu atlūzu kalns. Bija pilnīgi skaidrs, ka no šejienes izraisīt pamatīgu lavīnu būtu tīrais nieks. Klints sienā viņu priekšā rēgojās melna ala. Tur iekšā ir staļļi un barakas, Mija teica. Ceļš tālāk vedīs kalna iekšpusē. Tur var būt mazliet tumšs, toties jūs būsiet pasargāta no vēja. Mūļi tālāk nevar doties. Tālāk ceļš atgādina tādu kā skursteni; tie drīzāk ir akmenī iecirsti robi nevis īsti pakāpieni, bet nav pārāk grūti. Vēl kāda stunda, un mēs jau būsim galā.

Ketlīna pacēla skatienu. Tieši virs viņu galvām rītausmas gaismā baloja Ligzdas pamati. Tie nevarēja būt augstāk par kādām sešsimt pēdām, taču no lejas atgādināja mazu, baltu medus šūnu. Ketlīna atcerējās, ko tēvocis bija teicis par groziem un vinčām. Lai jau Lanisteriem ir viņu lepnums, viņa Mijai sacīja, toties Tūliji pasaulē nāk ar veselo saprātu. Esmu jājusi visu dienu un lielāko daļu nakts. Saki, lai viņi nosūta lejā grozu. Tālāk es ceļošu kopā ar rāceņiem.

Kad Ketlīna Stārka pēdīgi nonāca Ligzdā, saule jau bija krietni pakāpusies virs kalnu virsotnēm. Drukns vīrs ar sirmiem matiem, ģērbies debeszilā apmetnī un ar Mēness un piekūna zīmi rotātās krūšu bruņās, palīdzēja viņai izkāpt no groza. Tas bija sīrs Verdīss Ēgens, Džona Arīna nama sardzes komandieris. Viņam līdzās stāvēja mestrs Kolemons, vājš un nervozs cilvēks, kuram bija pārāk maz matu un pārāk garš kakls. Valdniece Stārka, sīrs Verdīss viņu uzrunāja, mūsu prieks ir tikpat liels, cik negaidīts. Mestrs Kolemons piekrītot palocīja galvu. Tik tiešām, valdniec, tik tiešām tā ir. Es aizsūtīju ziņu jūsu māsai. Viņa pavēlēja, lai viņu pamodina, tiklīdz jūs ieradīsieties.

-    Ceru, ka viņa šonakt būs labi atpūtusies, Ketlīna atbildēja, ieliekot balsī zināmu asumu, kas, šķiet, palika nepamanīts.

Abi vīrieši viņu izveda no vinčas telpas un pavadīja augšup pa vītņu kāpnēm. Salīdzinājumā ar varenākajiem namiem Ligzda bija neliela pils septiņi slaidi torņi, saspiesti tik cieši kā bultas makā, kas uzmests lielā kalna plecā. Tai nebija vajadzīgi ne staļļi, ne smēdes vai suņu būdas, taču Neds bija stāstījis, ka pils klēts ir tikpat liela kā Ziemmalā un torņos pietiek vietas piecsimt vīriem. Tomēr Ketlīnai, šķērsojot pili, likās, ka tā ir dīvaini pamesta; gaišā akmens zāles bija tukšas, tajās klejoja tikai atbalsis.

Līsa viņu gaidīja viena savā istabā, vēl joprojām ģērbusies naktstērpā. Garie kastaņbrūnie mati bija izrisuši pāri kailajiem baltajiem pleciem, varenā straumē plūstot pāri mugurai. Aiz viņas stāvēja kalpone, kura tobrīd ķemmēja nakts miegā savēlušos matus, taču, kad ienāca Ketlīna, viņas māsa smaidot piecēlās kājās. Keta, viņa sacīja. Keta, cik labi tevi atkal redzēt. Manu mīļo māsiņ. Teciņiem pārskrējusi pāri kambarim, Līsa apskāva māsu. Tik ilgs laiks pagājis, viņa murmināja, cieši pieklāvusies Ketlīnai. Tik ļoti ilgs laiks.

Tik tiešām, bija pagājuši pieci gadi, un pret Līsu šie pieci gadi bija izrādījušies nežēlīgi. Māsa bija divus gadus jaunāka par Ketlīnu, taču tagad izskatījās vecāka. Augumā īsākā Līsa tagad bija kļuvusi drukna, bet viņas seja bija bāla un pietūkuši. Viņai bija Tūliju zilās acis, taču tās bija blāvas, ūdeņainas un nemierīgi šaudīgas. Līsas mazā mutīte tagad izskatījās kaprīzi aizkaitināta. Apskāvusi māsu, Ketlīna atminējās to slaiko meiteni ar augstajām krūtīm, kura todien kopā ar viņu bija gaidījusi Straujupes septā. Cik viņa toreiz bija apburoša, cik cerību pilna! Vienīgais, kas tagad bija atlicis no Līsas skaistuma, bija varenais kastaņbrūno matu ūdenskritums līdz pašam viduklim.

-   Tu izskaties labi, Ketlīna meloja, tikai…nogurusi.

Māsa atsvabinājās no apskāviena. Nogurusi. Jā. Šķiet, tikai tagad viņa pamanīja pārējos kalponi, mestru Kolemonu un sīru Verdlsu. Atstājiet mūs divatā, viņa pavēlēja. Es gribu parunāt ar māsu zem četrām acīm. Līsa saņēma māsas roku, gaidot, kamēr citi aizies…

… un nekavējoties palaida to vaļā, tiklīdz durvis bija aizvērušās. Ketlīna redzēja, kā Līsas seja pārvēršas viņas acu priekšā it kā saulei priekšā būtu aizgājis mākonis. Vai tu esi zaudējusi prātu? viņa asi uzkliedza. Tu viņu atved uz šejieni, ne ar vārdu nepaprasījusi atļauju, bez mazākā brīdinājuma ievelkot mūs savos strīdos ar Lanisteriem…

-    Savos strīdos? Ketlīna neticēja savām ausīm. Kamīnā bija sakurta varena uguns, taču Līsas balsī vairs nebija ne drusciņas siltuma. Vispirms tie bija tavi strīdi, māsiņ. Tu atsūtīji man to nolādēto vēstuli, tu rakstīji, ka Lanisteri nogalinājuši tavu vīru.

-    Lai brīdinātu tevi lai tu no viņiem turētos pa gabalu. Man ne prātā nenāca, ka tu metīsies ar viņiem cīnīties! Ak, dievi, Ket, vai tu saproti, ko tu esi izdarījusi?

-    Māt? ierunājās kāda smalka balstiņa. Līsa apcirtās, un smagais uzsvārcis aiz viņas noplandīja. Durvīs, cieši satvēris nodilušu lupatu lelli, stāvēja Roberts Arīns, Ligzdas valdnieks, noraugoties viņās ar lielām acīm. Viņš bija slimīgi vājš bērns pārāk mazs saviem gadiem, mūžam nevesels; laiku pa laikam puisēns notrīcēja. Mestri to sauca par trīcamo kaiti. Es dzirdēju balsis.

Kāds gan tur brīnums, Ketlīna nodomāja; Līsa taču gandrīz kliedza. Tomēr māsa iznīcinoši paskatījās uz viņu. Tā ir tava tante Ketlīna, mazulīt. Mana māsa, valdniece Stārka. Vai tu viņu atceries?

Puisēns uzmeta Ketlīnai neizteiksmīgu skatienu. Man liekas, ka atceros, viņš, samirkšķinājis acis, atbildēja, lai gan pēdējo reizi, kad Ketlīna viņu redzēja, zēnam nebija pat vēl gads.

Līsa apsēdās pie uguns un sacīja: Nāc pie māmiņas, manu saldumiņ. Viņa sakārtoja zēna naktstērpu un sabužināja smalkos brūnos matus. Vai viņš nav skaists? Un stiprs arī. Tikai netici tam, kas tev sastāstīts. Džons zināja. "Sēkla ir stipra," viņš man teica. Tie bija viņa pēdējie vārdi. Mirstot viņš nebeidza atkārtot Roberta vārdu un satvēra manu roku tik cieši, ka uz tās palika zilumi. "Pasaki viņiem, ka sēkla ir stipra." Viņa sēkla. Viņš gribēja, lai visi zina, par kādu krietnu un spēcīgu zēnu izaugs mans mazulītis.

-    Līsa, Ketlīna ierunājās, ja tev ir taisnība par Lanisteriem, tad vēl jo vairāk mums steidzīgi jāsāk rīkoties. Mēs…

-   Nejau mazulīša klātbūtnē, Līsa viņu pārtrauca. Viņam ir trausls raksturs, vai nav tiesa, saldumiņ?

-    Zēns ir Ligzdas valdnieks un Ielejas aizstāvis, Ketlīna viņai atgādināja, un šis nav īstais brīdis, kad staigāt uz pirkstgaliem. Neds domā, ka lieta nonāks līdz karam.

-    Klusu! Līsa viņu asi apsauca. Tu biedē bērnu. Mazais Roberts uzmeta Ketlīnai ašu skatienu pāri plecam un sāka trīcēt. Viņa lelle nokrita uz grīdas meldru seguma, un puisēns cieši piespiedās mātei. Tikai nebaidies, manu saldo puisīt, Līsa nočukstēja. Mamiņa tepat ir, tev nekas slikts nenotiks. Pavērusi savu uzsvārci, viņa atsedza bālu, smagu krūti ar koši sarkanu galiņu. Zēns to kāri satvēra, iespieda seju starp viņas krūtīm un sāka zīst. Līsa maigi glāstīja viņa matus.

Ketlīna jutās kā valodu zaudējus. "Tas ir Džona Arīna dēls," viņa neticīgi nodomāja. Ketlīna atcerējās pati savu mazo puisīti, trīsgadīgo Rikonu, kurš bija uz pusi jaunāks un piecreiz sparīgāks par šo zēnu. Kāds gan tur brīnums, ka Ielejas valdnieki sākuši kurnēt? Ketlīna pirmo reizi sāka saprast, kāpēc karalis mēģinājis atņemt šo bērnu mātei un nodot audzināšanā Lanisteriem…

-    Mēs šeit esam drošībā, Līsa sacīja. Vai tas bija domāts viņai vai zēnam, Ketlīna īsti nesaprata.

-    Neesi tāda muļķe, Ketlīna atcirta un juta, kā viņā uzbango dusmas. Neviens nav drošībā. Ja tu domā, ka tu vari te paslēpties un Lanisteri par tevi aizmirsīs, tu smagi maldies.

Līsa aizsedza zēna ausi ar savu plaukstu. Pat, ja viņiem izdotos pārvest armiju pāri kalniem un tikt garām Asiņainajiem vārtiem, Ligzdā nav iespējams ielauzties. Tu taču pati redzēji. Te, augšā, mūs neaizsniegs neviens ienaidnieks.

Ketlīnai gribējās iecirst māsai pļauku. Viņa saprata, ka tēvocis Brindens bija mēģinājis viņu brīdināt. Nav tādas pils, kurā nevar ielauzties.

-    Šī tāda ir, Līsa palika pie sava. Visi tā saka. Tikai ko lai es iesāku ar šo Velnēnu, kuru tu man esi atvedusi?

-    Vai viņš ir slikts cilvēks? jautāja Ligzdas valdnieks, izlaižot no mutes mātes krūts slapjo un sarkano galiņu.

-    Ļoti slikts, Līsa atbildēja un sakārtoja apģērbu, taču māmiņa nepieļaus, ka viņš kaut ko nodara manam mazajam puisītim.

-   Liec, lai viņš lido, Roberts jūsmīgi ieteicās.

Līsa noglāstīja dēla matus. Varbūt mēs tā arī izdarīsim, viņa nomurmināja. Varbūt tieši tā mēs arī izdarīsim.

EDARDS

Īkstīti viņš sastapa priekanama kopistabā, saviesīgi tērzējam ar garu, elegantu sievieti spalvās rotātā tērpā uz tintes melnuma ādas. Pie kamīna Hjūards ar kādu apaļīgu meiču nodevās ķīlu spēlei. Pēc visa spriežot, viņš jau bija paspēlējis savu jostu, apmetni, bruņukreklu un labo zābaku, bet meitenei bija nācies līdz jostasvietai atpogāt kleitu. Džorijs Kasels ar šķību smīnu stāvēja līdzās lietus izraibinātajam logam, noraugoties, kā Hjūards vienu pēc otra apgriež otrādi spēles kauliņus; šķita, ka šī aina viņam iet pie sirds.

Apstājies kāpņu pakājē, Neds uzvilka cimdus. Mums laiks atvadīties. Es te savu darbu esmu padarījis.

Hjūards pietrūkās kājās, steigšus vācot kopā savas mantas. Kā pavēlat, valdniek, atbildēja Džorijs. Es palīdzēšu Viļam pievest zirgus. Viņš devās uz durvīm.

Īkstītis ar savām atvadām pārlieku nesteidzās. Viņš noskūpstīja melnās sievietes roku, pačukstēja kādu joku, kas viņai lika skaļi iesmieties, un tikai tad lēnā gaitā pienāca pie Neda. Savu darbu? viņš pārjautāja. Vai Roberta? Mēdz teikt, ka labā roka sapņo karaļa sapņus, runā karaļa balsī un valda ar karaļa zobenu. Vai tas nozīmē, ka jūs arī drāžat karaļa…

Valdniek Bailiš, Neds viņu pārtrauca. Jūs atļaujaties pārāk daudz. Nevar teikt, ka es nebūtu pateicīgs par jūsu palīdzību. Šo priekanamu es bez jums droši vien būtu meklējis vēl gadiem ilgi. Taču tas nenozīmē, ka es taisos paciest jūsu izsmieklu. Turklāt es vairs neesmu karaļa labā roka.

-    Tas dižvilks laikam gan ir viens spurains zvērs, Īkstītis noteica, saverkšķījis lūpas greizā grimasē.

Viņi devās uz staļļiem; no bezzvaigžņotajām melnajām debesīm gāzās spēcīgs, silts lietus. Neds uzmeta galvā apmetņa kapuci. Džorijs izveda viņa zirgu. Tam pa pēdām sekoja jaunais Vils, ar vienu roku pieturēdams Īkstīša ķēves pavadu, bet ar otru vēl knibinādamies gar jostas sprādzi un bikšu priekšas auklām. Izliekusies pa staļļa durvīm, viņam nopakaļ ķiķināja baskājaina priekameita.

-     Vai atgriezīsimies pilī, valdniek? jautāja Džorijs. Neds palocīja galvu un uzlēca seglos. Viņam līdzās savā zirgā uzkāpa arī Īkstītis. Džorijs un pārējie sekoja viņu piemēram.

-    Čatajai ir izsmalcināts iestādījums, Īkstītis ieteicās, kad viņi jau bija devušies ceļā. Man tīri vai nesas prāts to nopirkt. Esmu secinājis, ka daudz prātīgāk ieguldīt naudu bordelī nekā kuģī. Padauzas reti noiet dibenā, un, ja nu kādai gadās nonākt pirātu rokās, jūras laupītājiem par to jāmaksā tāda pati naudiņa kā visiem pārējiem. Sīrs Petīrs apmierināti noirgojās par paša asprātību.

Neds ļāva viņam netraucēti tarkšķēt. Pēc brītiņa Īkstītis tiešām pieklusa un viņi turpināja ceļu klusējot. Karaļa ostas ielas bija tumšas un pamestas. Lietus visus bija piespiedis meklēt patvērumu zem jumta. Tas kapāja Neda galvu, silts kā asinis un neatlaidīgs kā netīra sirdsapziņa. Pāri sejai ritēja lielas ūdens lāses.

-    Roberts nemūžam nespēs apmierināties ar vienu gultu, savulaik Ziemmalā viņam teica Līenna. Tas bija pirms daudziem gadiem, tajā vakarā, kad viņu tēvs bija apsolījis meitas roku jaunajam Vētrasgala valdniekam. Es dzirdēju, ka Ielejā viņš kādai meitenei uztaisījis bērnu. Neds mazo bija turējis paša rokās un nespētu to noliegt, turklāt nevēlējās māsai melot. Taču viņš bija mēģinājis Līennu pārliecināt, kā tam, ko Roberts darījis, vēl nebūdams precējies, nav nekādas nozīmes ka viņš ir krietns un uzticīgs cilvēks, kurš mīlēs viņu no visas sirds. Līenna toreiz tikai smaidīja. Mīlestība tas ir jauki, manu mīļo Ned, taču tā nespēj pārvērst vīrieša dabu.

Meitene bija tik jauniņa, ka Neds nebija uzdrošinājies pajautāt, cik viņai gadu. Viņa, bez šaubām, toreiz bijusi jaunava; labākie priekanami vienmēr varēja piedāvāt pa kādai nevainīgai meitenei, ja vien apmeklētājam bija pietiekami biezs maks. Viņai bija gaiši rudi mati un ar sīkiem vasarraibumiņiem kā ar pūderi nokaisīts deguns. Kad jaunā sieviete atkailināja krūti, lai pazīdītu bērniņu, Neds ieraudzīja, ka tā ir mūsaina. Es viņu nosaucu par Barru, viņa teica, kad mazā sāka zīst. Meitene ir tik ļoti līdzīga tēvam, vai nav tiesa, kungs? Viņai ir tēva deguns un mati…

-   Tā tiešām ir. Edards Stārks pieskārās meitenītes smalkajiem, tumšajiem matiņiem. Tie izslīdēja starp viņa pirkstiem kā melns zīds. Neds atcerējās, ka Roberta pirmdzimtajai, šķiet, arī bija tādi paši smalki mati.

-    Kad jūs viņu satiksiet, pasakiet to viņam, mans kungs, ja… ja jums tā labpatiks. Pastāstiet, cik viņa ir skaista.

-    Es to izdarīšu, Neds apsolīja. Tas bija viņa lāsts. Roberts zvērētu mīlēt līdz kapa malai un aizmirstu vēl pirms tumsas iestāšanās, bet Neds Stārks vienmēr turēja vārdu. Viņš atcerējās par solījumiem, ko bija devis pie Līennas nāves gultas, un par cenu, ko bija maksājis, lai tos izpildītu.

-    Un pasakiet viņam, ka ne ar vienu citu es kopā neesmu bijusi. Es zvēru, kungs pie vecajiem dieviem un arī pie jaunajiem. Čataja teica, ka došot man pusgadu bērniņam un arī cerībā, ka viņš atgriezīsies. Pasakiet viņam, lūdzu, ka es viņu gaidu, labi? Man nevajag ne dārglietu, ne ko citu, tikai viņu pašu. Viņš vienmēr bijis pret mani tik labs, nudien.

"Bijis pret tevi labs," Neds nodomāja un sajuta sirdī tukšumu. Es viņam to pateikšu, bērniņ. Es tev apsolu, ka Barrai nekā netrūks.

Un tad viņa Nedam uzsmaidīja. Šis smaids bija tik bikls un jauks, ka rāva viņam vai sirdi no krūtīm. Jājot cauri lietainajai naktij, Neds acu priekšā redzēja Džona Sniega seju tik ļoti līdzīgu viņa paša jaunības vaibstiem. Ja jau dievi ir tik skarbi pret bērniem, kas dzimuši ārlaulībā, kāpēc viņi vīriešus apveltījuši ar tādu miesaskāri? Valdniek Bailiš, kas jums zināms par Roberta bastardiem?

-    Nu, pirmkārt jau tas, ka viņam to ir vairāk nekā jums. -Cik?

Īkstītis paraustīja plecus. Pa viņa apmetņa muguru tecēja sīkas lietus straumītes. Vai tam kāda nozīme? Ja tu pārguli ar visai daudzām sievietēm, dažas no viņām tev sarūpēs pa mazai dāvaniņai, un gaišība šajā ziņā nekad nav pūlējies sevi iegrožot. Es zinu, ka viņš atzinis Vētrasgala zēnu to, kuru uztaisīja valdnieka Stanisa kāzu naktī. Nekas cits jau viņam neatlika. Māte bija no Florentiem, valdnieces Selīsas radiniece viena no viņas istabmeitām. Renlijs saka, ka Roberts dzīru laikā uznesis meiteni pa kāpnēm un iemēģinājis jaunā pāra kāzu gultu, kamēr Staniss vēl lejā dejojis ar savu jauno sievu. Valdniekam Stanisam šķitis, ka tas met ēnu uz viņa sievas dzimtu, tāpēc, kad zēns piedzimis, aizsūtījis viņu pie Renlija. Viņš iesāņus pavērās Nedā. Esmu dzirdējis arī valodas, ka Rūdas klintīs viņam kāda kalpone dzemdējusi dvīņus; tas bijis pirms trim gadiem pēc viņa brauciena uz rietumiem, uz valdnieka Tīvina turnīru. Serseja likusi zīdaiņus nogalināt, bet māti pārdevusi garāmbraucošam vergu tirgotājam. Tas bijis pārāk liels izaicinājums Lanisteru lepnumam bandubērni tik tuvu pie mājām.

Neds Stārks saviebās. Šādas neglītas lietas stāstīja par katru kaut cik ievērojamu valdnieku visā karaļvalstī. No Sersejas Lanisteras viņš tiešām ko tādu sagaidītu… bet vai karalis mierīgi noskatītos un to pieļautu? Tas Roberts, kuru viņš reiz bija pazinis, noteikti tā nedarītu, taču viņa Roberts jau arī nebija tik veikli iemanījies pievērt acis uz lietām, kuras nevēlējās redzēt. Kāpēc Džons Arīns tik pēkšņi ieinteresējās par karaļa nelikumīgajiem bērniem?

Augumā sīkais Neda ceļabiedrs paraustīja slapjos plecus. Viņš bija karaļa labā roka. Roberts, bez šaubām, viņam lika parūpēties par to, lai bērniem nekā netrūktu.

Neds bija līdz kaulam izmircis, un viņa dvēseli pārņēmis saltums. Tur jābūt kaut kam vairāk citādi nebūtu iemesla viņu nogalināt.

Īkstītis izpurināja lietu no samirkušajiem matiem un iesmējās. Tagad skaidrs. Valdnieks Arīns bija uzzinājis, ka gaišība uztaisījis vēderus dažām priekameitām un tirgussievām, un tāpēc neatlika nekas cits, kā viņu apklusināt. Kas gan tur ko brīnīties? Atstājiet tādu cilvēku starp dzīvajiem, un viņš vēl izkliegs pa visu pasauli, ka saule lec austrumos.

Uz to Nedam Stārkam nebija ko atbildēt viņš varēja vienīgi saraukt pieri. Pirmo reizi pēdējo gadu laikā viņš sevi pieķēra atminamies Rīgeru Tārgārjenu. Viņš prātoja, vai Rīgers arī savulaik piestaigāja uz bordeļiem; nez kāpēc Nedam likās, ka diez vai tā būs bijis.

Lietus bija pieņēmies spēkā; tas dzēla acīs un rībināja pret zemi. No kalna lejup gāzās melna ūdens straumes. Piepeši Džorijs no satraukuma piesmakušā balsī iekliedzās: Valdniek! Un vienā acumirklī iela piepildījās ar karavīriem.

Neds saskatīja bruņukreklus virs ādas drēbēm, bruņu cimdus un kāju bruņas, tērauda ķiveres ar zelta lauvām. Lietus izmērcētie apmetņi smagi lipa pie vīru mugurām. Nedam nebija laika skaitīt, taču viņu bija vismaz desmit. Nostājušies vienā rindā, kājnieki, bruņojušies ar garzobeniem un dzelzī kaltiem šķēpiem, aizšķērsoja ielu. Aiz muguras! viņš izdzirdēja Vila brīdinājuma kliedzienu un, pagriezis zirgu, ieraudzīja, ka no otras puses viņu atkāpšanās ceļu tik tiešām nogriezis otrs bruņotu vīru pulciņš. Džorija zobens dziedādams izlidoja no maksts. Grieziet ceļu vai mirstiet!

-    Vilki palaiduši kaucienu, izmeta viņu vadonis. Neds redzēja, kā lietus straumītēs notek pār viņa seju. Bet tāds mazs bariņš!

īkstītis uz sava zirga iznāca priekšā, liekot dzīvniekam spert vienu piesardzīgu solīti pēc otra. Kā tas jāsaprot? Šis cilvēks ir karaļa labā roka.

-    Viņš bija karaļa labā roka. Dubļi slāpēja tumši bērā ērzeļa pakavu klaudzoņu. Ierinda viņa priekšā pašķīrās. Uz zeltītajām krūšubruņām izaicinoši rēca Lanisteru lauva. Tagad, taisnību sakot, es nemaz vairs īsti nezinu, kas viņš tāds ir.

-    Lanister, tas ir vājprāts, Īkstītis viņam uzsauca. Laid mūs garām. Mūs gaida atpakaļ pilī. Vai tu apjēdz, ko dari?

-    Viņš lieliski zina, ko dara, Neds mierīgi noteica.

Džeimijs Lanisters pasmaidīja. Taisnība gan. Es meklēju savu brāli. Jūs taču atceraties manu brāli, valdniek Stārk, vai ne? Viņš bija atbraucis mums līdzi uz Ziemmalu. Gaiši mati, katra acs savā krāsā, asa mēle. Tāds mazs vīrelis.

-    Es viņu ļoti labi atceros, Neds atbildēja.

-    Šķiet, viņam ceļā gadījies iekulties kaut kādās nepatikšanās. Mans godājamais tēvs ir pagalam noskaities. Jums gadījumā nebūtu kāda nojausma, kurš varētu vēlēt manam brālim ļaunu?

-    Jūsu brāli aizturējuši mani ļaudis. Viņam nāksies atbildēt par noziegumiem, kurus viņš pastrādājis, teica Neds Stārks.

Īkstītis izmisumā novaidējās. Kungi…

Sīrs Džeimijs izrāva no maksts garzobenu un paskubināja savu ērzeli uz priekšu. Parādiet man savu tēraudu, valdniek Edard. Ja vajadzēs, es jūs nokaušu kā Airīsu. Tomēr man labāk gribētos, lai jūs mirstat ar ieroci rokās. Viņš uzmeta Īkstītim vēsu, nicīgu skatienu. Valdniek Bailiš, es jūsu vietā labi ātri dotos projām, ja vien negribētu notraipīt ar asinīm savas dārgās drānas.

Īkstītim divreiz nebija jāsaka. Es atvedīšu Pilsētsardzi, viņš Nedam apsolīja. Lanisteru ierinda pašķīrās, lai palaistu garām valdnieku Petīru, un aiz viņa muguras atkal sakļāvās. Īkstītis iecirta papēžus savas ķēves sānos un nozuda aiz ielas stūra.

Neda vīri bija izvilkuši zobenus, taču viņi bija trīs pret divdesmit. Pa apkārtējo namu logiem un durvīm notiekošo vēroja daudzas acis, taču neviens negrasījās iejaukties. Neds ar ceļabiedriem sēdēja zirgos, bet Lanisteri, neskaitot pašu Džeimiju, bija uz kājām. Triecienā viņiem varbūt izdoties izlauzties cauri ierindai, taču Edardam Stārkam likās, ka iespējama kāda cita drošāka un ne tik bīstama taktika. Nogaliniet mani, viņš brīdināja Karaļkāvi, un varat būt drošs, ka Ketlīna izrēķināsies ar Tīrionu.

Džeimijs Lanisters iebakstīja Nedam krūtīs ar zeltīto zobenu, kas bija dzēris pēdējā Pūķu karaļa asinis. Viņa tiešām tā izdarītu? Cildenā Straujupes Ketlīna Tūlija noslepkavotu ķīlnieku? Domāju, ka… ne. Viņš nopūtās. Taču es neesmu gatavs riskēt ar brāļa dzīvību, paļaujoties uz sievietes godu. Džeimijs ieslidināja zeltīto zobenu atpakaļ makstī. Laikam jau vajadzēs ļaut jums skriet atpakaļ pie Roberta un pastāstīt viņam, kā es jūs nobaidīju. Nez, vai viņam tas rūpēs. Džeimijs atglauda no pieres slapjos matus un apgrieza zirgu. Nonācis aiz savas bruņotās ierindas, viņš atskatījās uz savu vīru komandieri. Tregar, gādājiet, lai valdniekam Stārkam nekas slikts nenotiek.

-    Kā pavēlat, valdniek.

-    Un tomēr… Mēs taču negribētu palaist viņu no šejienes pilnīgi nepārmācītu, un tāpēc… Pat cauri naktij un lietum Neds saskatīja Džeimija baltzobaino smaidu. … nogaliniet viņa vīrus.

-    Nē! Neds Stārks iekliedzās un tvēra pēc sava zobena. Džeimijs jau bija palaidis zirgu rikšos un traucās pa ielu projām, kad atskanēja Vila kliedziens. Lanisteru vīri viņus ielenca no abām pusēm. Vienu Neds notrieca ar savu zirgu, ar zobenu kapājot sarkanajos apmetņos tērptos rēgus, kas pašķīrās viņa priekšā. Džorijs Kasels iecirta papēžus zirgam sānos un metās uz priekšu. Tērauda pakavs ar pretīgu kraukšķi trāpīja Lanisteru sardzes vīram sejā. Vēl viens no uzbrucējiem pastreipuļoja malā, un uz brīdi Džorijs bija brīvs. Viņš dzirdēja lāstus, ko izgrūda Vils, kad viņu norāva no mirstošā zirga; lietū zibēja zobenu asmeņi. Neds auļos metās Viļam palīgā un trieca savu garzobenu pret Tregara ķiveri. Trieciena spēks lika viņam sakost zobus. Tregars saļima uz ceļiem; lauvas emblēma bija pāršķelta uz pusēm, un pāri sejai plūda asinis. Hjūards cirta pa rokām, kas bija satvērušas viņa zirga iemauktus, taču šajā brīdī viņam vēderā ieurbās šķēps. Piepeši Džorijs atkal bija starp viņiem; no viņa zobena lija sarkans lietus. Nē! Neds kliedza. Džorij! Projām! Neda zirgs paslīdēja un pakrita dubļos. Sekoja apdullinošu sāpju mirklis un asiņu garša mutē.

Viņš redzēja, kā Džorija zirgam nocērt kājas un kā viņu pašu norauj zemē. Džoriju ielenca Lanisteru vīri; zobeni te pacēlās, te krita. Kad Neda zirgs grīļodamies atkal pieslējās kājās, arī viņš mēģināja piecelties, taču tūlīt atkal nokrita, aizrijies ar paša kliedzienu. Viņš ieraudzīja, ka cauri lielam izdūrusies lauzta kaula šķemba. Tas bija pēdējais, ko Nedam izdevās saskatīt. Lietus tikai lija un lija, un lija.

Kad valdnieks Edards Stārks no jauna atvēra acis, viņš bija palicis viens ar saviem mirušajiem. Viņa zirgs pienāca tuvāk un, saodis šķebinošo asiņu smaku, aizauļoja. Neds sāka rāpot pa dubļiem; mokošās sāpes kājā lika viņam sakost zobus. Likās, ka tas turpinās gadiem. Pa sveču izgaismotajiem logiem viņā noraudzījās sejas. Durvīs un no sānieliņām sāka parādīties cilvēki, taču neviens nemēģināja palīdzēt.

Īkstītis un Pilsētsardzes vīri atrada Nedu turpat uz ielas, piekļāvušu pie krūtīm mirušo Džoriju Kaselu.

Zelta apmetņiem izdevās kaut kur sameklēt nestuves, tomēr atceļu uz pili Neds neciešamo sāpju dēļ apzinājās visai neskaidri. Vairākas reizes viņš zaudēja samaņu. Vēlāk viņš atcerējās, kā pirmajā pelēkajā rīta gaismā ieraudzījis savā priekšā slejamies Sarkano cietoksni. Lietus bija samērcējis gaiši sārtā akmens masīvo mūri, nokrāsojot to asinssarkanu.

Tad pār viņu jau bija noliecies dižmestrs Pīsels. Viņš turēja rokās kausu un čukstēja: Dzeriet, valdniek. Te būs. Tas ir magoņu piens pret sāpēm. Viņš atcerējās, ka norijis vienu malku, un Pīsels kādam licis sakarsēt vīnu un atnest tīru zīdu. Tas bija pēdējais, ko viņš atminējās.

DINERĪSA

Vīsas Dotrakas Zirgu vārtus veidoja divi milzīgi bronzas ērzeļi, kuri, saslējušies uz pakaļkājām, saskārās ar saviem pakaviem simts pēdas virs zemes, veidojot arku ar smailu galotni.

Denijai nebija skaidrs, kāpēc pilsētai vispār vajadzīgi vārti, ja reiz to neiejož mūris… un, cik nu viņa varēja redzēt, tajā vispār nebija pat ēku. Un tomēr te nu tie slējās, milzīgi un brīnumaini skaisti; caur vareno zirgu veidoto ielogu tālumā vīdēja violets kalns. Bronzas ērzeļi meta garas ēnas pār vēja viļņotās zāles klajumu, un hals Drogo, savu asinsjātnieku ielenkts, izveda halasāru cauri pakavu arkai un devās tālāk pa dievceļu.

Denija uz savas sudrabaini sirmās ķēves viņam sekoja; viņu pavadīja sīrs Džora Mormonts un viņas brālis Viserīss, kurš atkal bija atgriezies seglos. Pēc tās dienas zāles jūrā, kad viņa atstāja brāli vienu un Viserīss bija spiests kājām atgriezties pie halasāra, dotraki viņu bija zobgalīgi iesaukuši par halu Rai Maru karali Kājusāpi. Nākamajā dienā hals Drogo viņam piedāvāja vietu ratos un Viserīss to pieņēma. Savā stūrgalvīga cilvēka nezināšanā brālis pat nesaprata, ka par viņu smejas; rati bija paredzēti einuhiem, kropļiem, dzemdētājām, maziem bērniem un ļoti veciem cilvēkiem. Tā Viserīss tika pie vēl viena vārda hals Ragats jeb Ratu karalis. Brālis domāja, ka hals šādā veidā atvainojas par Denijas slikto izturēšanos. Viņa izlūdzās, lai sīrs Džora brālim nesaka patiesību, jo tā viņam liktos pārāk apkaunojoša. Bruņinieks gan atbildēja, ka karalim nenāktu par ļaunu mazliet nokaunēties, un tomēr izpildīja viņas lūgumu. Denijai nācās ilgi lūgties un likt lietā visus Dorea iemācītos spilvena trikus, lai panāktu, ka Drogo pēdīgi piekāpjas un atļauj Viserīsam viņiem pievienoties kolonnas priekšgalā.

-    Kur tad ir pati pilsēta? Denija jautāja, kad viņi bija izjājuši caur bronzas arku. Nekur neredzēja ne ēkas, ne cilvēkus, vienīgi zāli un ceļu, gar kura malām rindojās seni pieminekļi no vietām, kuras dotraki gadsimtu gaitā bija izlaupījuši.

-    Mums priekšā, atbildēja sīrs Džorahs. Zem kalna.

Aiz Zirgu vārtiem abās ceļa pusēs slējās nolaupīti dievi un zagti varoņi. Mirušu pilsētu aizmirstās dievības draudēja debesīm ar savām salauztajām zibens bultām, kad Denija uz savas sudrabainās ķēves pajāja garām viņu kājām. No saviem troņiem uz viņu noraudzījās akmens karaļi; sejas bija nodrupušas un plankumu izraibinātas pat viņu vārdi bija pazuduši gadsimtu miglā. Lokanas jaunas meitenes, ietinušās vienīgi ziedu virtenēs, dejoja uz marmora pjedestāliem vai lēja tukšu gaisu no iedauzītām krūkām. Ceļmalas zālē stāvēja briesmoņi melni dzelzs pūķi ar dārgakmeņiem acu vietā, rēcoši grifi, mantikoras ar dzēlienam paceltām skorpiona astēm un citi nezvēri, kuru vārdus viņa nezināja. Dažas no statujām bija tik skaistas, ka viņai aizrāvās elpa, bet citas tik kroplīgas un šaušalīgas, ka Denija tik tikko spēja uz tām paskatīties. Sīrs Džora teica, ka tās, visticamāk, esot nākušas no Ēnu zemēm aiz Ašaī.

-   Tik daudz, viņa sacīja, sēžot sava lēni soļojošā zirga mugurā, un no tik daudzām zemēm.

Uz Viserīsu skulptūras tik lielu iespaidu neatstāja. Mirušu pilsētu atkritumi, viņš pavīpsnāja. Viserīss bija pietiekami apdomīgs, lai runātu kopīgajā mēlē, ko prata reti kurš no dotrakiem, taču Denija tik un tā neviļus atskatījās uz sava hāsa vīriem, lai būtu droša, ka viņa teikto neviens nav noklausījies. Viņas brālis dzīvespriecīgi turpināja: Šie mežoņi jau neko citu nejēdz, kā vienīgi zagt lietas, ko darinājuši par viņiem labāki cilvēki… un vēl arī nogalināt. Viņš iesmējās. Jā, nogalināt viņi prot. Citādi jau man no viņiem nebūtu nekāda labuma.

-     Viņi tagad ir manējie, Denija iebilda. Brāli, tev nevajadzētu viņus saukt par mežoņiem.

-    Pūķis runā, kā pašam tīk, Viserīss atcirta… vēl joprojām kopīgajā mēlē. Pametis skatu pāri plecam un Ogo un Raharo, kuri jāja aiz viņiem, viņš aplaimoja abus dotrakus ar ņirdzīgu smaidu. Redzi? Mežoņiem trūkst prātiņa saprast, ko runā civilizēti ļaudis. Ceļa malā slējās sūnu sagrauzts akmens monolīts; tas bija teju piecdesmit pēdas augsts. Viserīss uzmeta tam garlaicības pilnu skatienu. Cik ilgi mums vajadzēs kvernēt starp šīm drupām? Kad Drogo beidzot iedos man karaspēku? Man apnicis gaidīt.

-    Princese jāstāda priekšā došhalīnai…

-     Vecenēm, jā, protams, brālis viņu pārtrauca, un tad tiks sarīkoti tie kumēdiņi un knauķim tavā vēderā pareģos nākotni. Tu man jau teici. Un kāda man daļa? Man apnicis ēst zirga gaļu un apriebies, kā šie mežoņi smird. Viņš paošņāja savas tunikas plato, brīvi krītošo piedurkni, kurā bija paradis glabāt maisiņu ar sausajām smaržām. Tas īpaši nevarēja palīdzēt. Tunika bija ļoti netīra. Zīda un smagas vilnas apģērbs, kurā Viserīss bija devies ceļā no Pentosas, grūtā ceļojuma laikā bija notraipījies un sviedru saēsts.

Sīrs Džorahs Mormonts ierunājās: Rietumu tirgū atradīsies ēdiens, kas jums labāk ies pie sirds, gaišība. Uz turieni ar savām precēm brauc tirgoņi no brīvpilsētām. Hals izpildīs savu solījumu, kad tam būs pienācis laiks.

-    Lai tikai pamēģina nepildīt, drūmi atteica Viserīss. Man apsolīja kroni, un es netaisos no tā atteikties. Pūķis necieš, ja par viņu mēģina pasmieties. Ieraudzījis piedauzīga izskata skulptūru sievieti ar sešām krūtīm un seska galvu -, viņš aizjāja to aplūkot tuvāk.

Denija jutās atvieglota, tomēr vēl joprojām nobažījusies. Es lūdzu dievus, kaut mana saule un zvaigznes neliktu viņam gaidīt pārāk ilgi, viņa sacīja sīram Džoram, kad brālis bija jau pārāk tālu, lai to dzirdētu.

Bruņinieks domīgi noskatījās pakaļ Viserīsam. Jūsu brālim vajadzēja palikt un gaidīt Pentosā. Halasārā viņam nav vietas. Ilīrio mēģināja viņu brīdināt.

-     Viņš dosies projām, tiklīdz būs dabūjis savus desmit tūkstošus. Mans godājamais vīrs viņam apsolīja zelta kroni.

Sīrs Džora noņurdējās. Jā, halēse, bet… Dotraki uz šīm lietām raugās citādi nekā mēs rietumos. Es viņam to esmu teicis, un to pašu teica arī Ilīrio, taču jūsu brālis neklausās. Zirgu valdnieki nav nekādi tirgoņi. Viserīss domā, ka ir jūs pārdevis, un tagad viņš vēlas saņemt samaksu. Turpretim hals Drogo teiktu, ka saņēmis jūs kā dāvanu. Jā, viņš pasniegs Viserīsam atbildes dāvanu… kad viņam liksies, ka pienācis īstais brīdis. Dāvanu nevar pieprasīt vismaz ne no hala.

-   Nav pareizi likt viņam gaidīt. Denija pati nesaprata, kāpēc aizstāv brāli, tomēr tā nu tas bija. Viserīss saka, ka ar desmit tūkstošiem dotraku karotāju viņš izmēztu septiņas valstības.

Sīrs Džora nosprauslājās. Viserīss nejēgtu pat izmēzt stalli ar desmit tūkstošiem slotu.

Denija nemēģināja izlikties, ka nicinājums, kas ieskanējās bruņinieka balsi, viņu pārsteidz. Un ja nu… ja nu tas nebūtu Viserīss? viņa jautāja. Ja nu viņus kaujā vestu kāds cits? Kāds spēcīgāks cilvēks? Vai dotraki tiešām spētu iekarot septiņas valstības?

Sīra Džoras seja kļuva domīga; viņu zirgi tagad soļoja pa dievceļu plecu pie pleca. Kad biju tikko nonācis trimdā, es skatījos uz dotrakiem un redzēju tikai puskailus barbarus, tikpat mežonīgus kā viņu zirgi. Ja jūs man to būtu vaicājusi toreiz, princese, es būtu atbildējis, ka tūkstoš krietnu bruņinieku bez mazākajām grūtībām patriektu simtreiz lielāku dotraku pulku.

-    Bet, ja es jums to jautātu tagad?

-    Tagad, bruņinieks atbildēja, es vairs neesmu par to tik drošs. Dotraki ir labāki jātnieki par jebkuru bruņinieku. Viņi nepazīst baiļu, un viņu loki šauj tālāk nekā mūsējie. Septiņās valstībās loka šāvēji parasti ir kājnieki un cīnās no mūra vai noasinātu mietu palisādes aizsega. Dotraki šauj, sēžot zirga mugurā. Vienalga, uzbrūkot vai atkāpjoties viņi ir vienlīdz bīstami… Un viņu ir tik daudz, valdniec. Jūsu godājamā vīra halasārā vien ir četrdesmit tūkstoši bruņotu jātnieku.

-    Tiešām tik daudz?

-    Jūsu brālis Rīgers uz Trejžuburi atveda tikpat daudz vīru, atzina sīrs Džorahs, taču no šī skaita tikai ne vairāk kā desmitā daļa bija bruņinieki. Pārējie bija loka šāvēji, brīvjātnieki un kājnieki, kas bruņojušies ar šķēpiem un pīķiem. Kad Rīgers krita, daudzi nometa ieročus un aizbēga no kaujas lauka. Kā gan jums liekas, cik ilgi šāds salašņu bars noturētos pret četrdesmit tūkstošiem dotraku karotāju, kas kliedz pēc asinīm? Cik labi cietinātas ādas vestes un bruņukrekli viņus pasargātu pret bultu lietu?

-    Ne pārāk ilgi, viņa atbildēja, un ne sevišķi labi.

Viņš palocīja galvu. Ņemiet vērā, princese, ja septiņu valstību valdniekiem ir kaut tik daudz prāta, cik dievi dāvājuši zosij, tad tik tālu lieta nenonāks. Aplenkuma māksla jātniekiem nav pa prātam. Šaubos, vai viņi spētu ieņemt kaut vai pašu vājāko no visām septiņu valstību pilīm. Turpretim, ja Roberts Barateons būtu tāds muļķis, ka dotos ar viņiem cīnīties…

-    Vai viņš tāds ir? Denija vaicāja. Es domāju, muļķis.

Sīrs Džora brīdi padomāja. Robertam vajadzēja piedzimt par dotraku, viņš pēdīgi teica. Jūsu hals jums pateiktu, ka tikai gļēvulis slēpjas aiz akmens sienām, nevis stājas pretim ienaidniekam ar zobenu rokā. Uzurpators viņam piekristu. Viņš ir stiprs cilvēks, drosmīgs… un pietiekami pārgalvīgs, lai sagaidītu dotraku ordu atklātā laukā. Bet tie vīri, kas ir ap viņu, nu ko, viņu stabules spēlē citu meldiņu. Viņa brālis Staniss, valdnieks Tīvins Lanisters, Edards Stārks… viņš nospļāvās.

-    Jūs neieredzat šo valdnieku Stārku, Denija sacīja.

-    Viņš man atņēma visu, kas man bija dārgs, un tas viss dažu utainu malumednieku dēļ un viņa dārgā goda vārdā, sīrs Džora asi noteica. No bruņinieka balss Denija juta, ka zaudējums viņam vēl joprojām sagādā sāpes. Viņš strauji mainīja sarunas tematu. Skatieties, viņš paziņoja, norādot ar pirkstu. Vīsa Dotraka. Zirgu valdnieku pilsēta.

Ar halu Drogo un viņa asinsjātniekiem priekšgalā viņi izjāja cauri lielajam Rietumu tirgus laukumam un devās tālāk pa platajiem ceļiem. Denija uz savas sudrabainās ķēves turējās netālu no hala, izbrīnā noraugoties šajā svešādajā pasaulē. Vīsa Dotraka bija reizē pati lielākā un arī mazākā no pilsētām, kādas viņa bija redzējusi. Denija nodomāja, ka tā varētu būt kādas desmit reizes lielāka nekā Pentosa milzīgs plašums, ko neiejož ne mūri, ne robežas. Platās, no vēja neaizsargātās ielas bija bruģētas ar zāli un dubļiem un izklātas ar lauku ziediem. Rietumu brīvpilsētās torņi, mājas, būdas, tilti, veikali un nami bija cieši saspiedušies cits pie cita, turpretim Vīsa Dotraka, gurdi izpletusies, cepinājās saulē sena, augstprātīga un tukša.

Pat ēkas Denijas acīm likās gluži neparastas. Viņa redzēja akmenī izcirstus paviljonus, no salmiem pītas mājas tik lielas kā īstas pilis, ļodzīgus koka torņus, ar marmoru apšūtas robainas piramīdas un klajām debesīm atvērtus baļķu namus bez jumtiem. Mūru vietā dažas pilis ieskāva dzelkšņaini dzīvžogi. Katra no tām ir pilnīgi citāda, viņa sacīja.

-    Jūsu brālim ir daļēja taisnība, sīrs Džora atzina. Dotraki tiešām neko nebūvē. Pirms tūkstoš gadiem viņi cēla mājas, izrokot zemē bedri un pārsedzot to ar pītu salmu jumtu. Ēkas, kuras jūs redzat, uzcēluši vergi, ko dotraki pārveduši no izlaupītajām zemēm, un katra no tām būvēta pēc tās zemes tradīcijām, no kurienes viņi nākuši.

Vairums no namiem, pat paši lielākie, šķita pamesti. Kur tad cilvēki, kas šeit dzīvo? Denija vaicāja. Tirgus laukums bija pilns ar skraidelējošiem bērniem un klaigājošiem vīriešiem, taču citur manīja vienīgi dažus einuhus, kas devās savās darīšanās.

-    Svētajā pilsētā pastāvīgi mājo vienīgi došhalīnas vecenes viņas, viņu vergi un kalpi, atbildēja sīrs Džora. Un tomēr Vīsa Dotraka ir pietiekami liela, lai dotu patvērumu pilnīgi visiem ikviena halasāra vīriem, ja gadījumā notiktu tā, ka visi hali vienlaicīgi atgrieztos pie Mātes. Vecenes ir pareģojušas, ka pienākšot diena, kad tā tiešām notikšot, tāpēc Vīsai Dotrakai jābūt gatavai uzņemt visus savus bērnus.

Pēdīgi hals Drogo apstājās netālu no Austrumu tirgus, uz kuru tirgoties brauca karavānas no Ji Ti, Ašaī un Ēnu zemēm; virs viņu galvām slējās Kalnu Māte. Denija pasmaidīja, atceroties maģistra Ilīrio vergu meiteni un viņas stāstīto par pili ar divsimt istabām un tīra sudraba durvīm. "Pils" bija alai līdzīga koka dzīru zāle ar četrdesmit pēdas augstām rupji tēstu baļķu sienām un no zīda šūtu jumtu milzīgu, plandošu telti, ko varēja pacelt, lai paglābtos no retajām lietusgāzēm, vai nolaist, lai ielaistu pilī bezgalīgās debesis. Ēku ieskāva plašas, ar zāli noaugušas zirgu ganības; tās no visām pusēm norobežoja augsti žogi, ugunskura vietas un simtiem apaļu māla būdu, kas, noaugušas ar zāli, spraucās ārā no zemes kā mazi pakalniņi.

Neliels pulciņš vergu bija ieradušies pilsētā viņiem pa priekšu, lai visu sagatavotu hala Drogo atbraukšanai. Nolēcis no zirga, katrs jātnieks vispirms atsprādzēja savu arahu, kā arī jebkuru citu ieroci, un atdeva to vergam, kurš jau gaidīja. Izņēmums nebija pat hals Drogo. Sīrs Džora bija paskaidrojis, ka Vīsā Dotrakā aizliegts nēsāt ieroci vai izliet brīva cilvēka asinis. Pat savā starpā naidīgi halasāri Kalnu Mātes tuvumā uz laiku atlika savu karošanu un kopā baudīja gaļu un medaļu. Došhalīnas vecenes bija pasludinājušas, ka šajā vietā visiem dotrakiem bija vienas asinis visi bija viens halasārs, viens ganāmpulks.

Kamēr Irri un Džiki palīdzēja Denijai norausties no viņas sudrabaina muguras, pienāca Koholo. Viņš bija vecākais no Drogo asinsjātniekiem drukns plikgalvains vīrs ar līku degunu un pilnu muti nolauztu zobu; savulaik, pirms divdesmit gadiem, kad Koholo izglāba jauno halaku no algotņiem, kuri cerēja zēnu pārdot viņa tēva ienaidniekiem, viņam tos cīņā sašķaidīja ar vāli. Koholo dzīve uz visiem laikiem tika saistīta ar Drogo jau tajā dienā, kad viņas godājamais vīrs nāca pasaulē.

Katram halam bija šādi asinsjātnieki. Iesākumā Denija domāja, ka tie ir kaut kas līdzīgs dotraku Karaļsardzei, kas zvērējusi aizsargāt savu valdnieku, taču izrādījās, ka ar to viss vēl nebeidzas. Džiki viņai paskaidroja, ka asinsjātnieks ir vairāk nekā vienkārši sargs; viņi bija hala brāļi, viņa ēnas, viņa uzticamākie draugi. Manu asiņu asinis, tā Drogo viņus sauca, un tā jau arī bija viņi dzīvoja vienu dzīvi. Zirgu valdnieku senās tradīcijas noteica, ka pēc hala nāves jāmirst arī viņa asinsjātniekiem, lai tie varētu jāt viņam līdzās arī nakts zemēs. Ja hals krita no ienaidnieka rokas, asinsjātnieki palika dzīvi tikai tik ilgi, kamēr bija atriebuši viņa nāvi; tad viņi ar prieku sekoja halam kapā. Džiki teica, ka dažos halasāros hals nodod savu asinsjātnieku rīcībā savu vīnu, savu telti un pat sievu, taču zirgus gan nekad. Karotāja zirgs piederēja tikai viņam vienam.

Dinerīsa bija laimīga, ka hals Drogo pie šīs senās tradīcijas neturējās. Viņai nebūtu paticis, ja hals viņu dalītu ar saviem asinsjātniekiem. Vecais Koholo gan pret viņu izturējās pietiekami laipni, bet pārējie Deniju biedēja. Haggo, milzīgs un kluss vīrs, bieži raidīja uz viņu niknus skatienus, it kā būtu aizmirsis, kas viņa tāda ir, bet Koto bija nežēlīgas acis un ašas rokas, kam patika darīt sāpes. Viņš atstāja zilumus uz Dorea maigās, baltās ādas, kad vien viņai pieskārās, un reizēm naktīs lika Irri tumsā šņukstēt. Likās, ka pat Koto zirgiem no viņa ir bail.

Un tomēr asinsjātnieki bija saistīti ar Drogo uz dzīvību un nāvi, tāpēc Dinerīsai neatlika nekas cits, kā vienīgi viņus pieņemt. Un reizēm Denija sevi pieķēra vēlamies, kaut viņas tēvu savulaik būtu sargājuši šādi vīri. Dziesmās Karaļsardzes baltie bruņinieki vienmēr bija cildeni, drosmīgi un uzticami, un tomēr viens no viņiem, izskatīgais jauneklis, kuru visi tagad sauca par Karaļkāvi, nogalināja karali Airīsu, bet otrs, sīrs Baristens Drosmīgais, pārgāja Uzurpatora pusē. Denija prātoja, vai septiņās valstībās visi vīri ir tikpat melīgi. Kad Denijas dēls sēdēs Dzelzs tronī, viņa gādās par to, lai arī viņam ir savi asinsjātnieki, kas pasargātu no viņa Karaļsardzes nodevības.

Halēse, Koholo viņu uzrunāja dotraku valodā. Drogo, kurš ir manu asiņu asinis, man pavēlēja jums pateikt, ka šonakt viņam jāuzkāpj Kalnu Mātē. Viņš ziedos dieviem pateicībā par to, ka atgriezies dzīvs un neskarts.

Denija zināja, ka tikai vīrieši drīkst spert kāju uz Mātes. Hala asinsjātnieki viņu pavadīs un atgriezīsies tikai rītausmā. Pasakiet manai saulei un zvaigznēm, ka es sapņoju par viņu un ar nepacietību gaidu viņu atgriežamies, viņa atvieglota sacīja. Tagad, kad viņas miesās auga bērniņš, Denija ātri nogura; viņa patiesībā tiešām priecājās par iespēju vienu nakti atpūsties. Šķita, ka grūtniecība tikai vēl vairāk uzkurinājusi Drogo iekāri, un pēdējā laikā vīra apskāvieni bija izsmēluši Denijas spēkus.

Dorea aizveda Deniju uz dobo pakalnu, kas bija sagatavots viņai un viņas halam. Tur bija vēsi un krēslaini kā teltī, kas celta no zemes. Džiki, vannu, lūdzu, viņa pavēlēja, lai noskalotu no ādas ceļojuma putekļus un izkarsētu nogurušos kaulus. Bija patīkami apzināties, ka viņi šeit kādu laiku uzkavēsies ka viņai rīt nevajadzēs atkal rausties savas sudrabainās ķēves seglos.

Ūdens bija gandrīz verdoši karsts, tieši tāds, kā viņai patika. Es šovakar atdošu brālim viņa dāvanas, Denija nolēma, ļaujot Džiki izmazgāt savus matus. Svētajā pilsētā viņam jāizskatās kā īstam karalim.

Dorea, aizskrien un sameklē viņu. Ielūdz viņu šovakar paēst kopā ar mani. Pret līsiešu meiteni Viserīss izturējās laipnāk nekā pret viņas dotraku kalponēm varbūt tāpēc, ka maģistrs Ilīrio viņam Pentosā atļāva ņemt viņu savā gultā. Irri, aizej uz tirgu un nopērc augļus un gaļu. Vienalga, ko, tikai ne zirga gaļu.

-   Zirgs ir pats labākais, Irri iebilda. Zirga gaļa dara vīru stipru.

-   Viserīss necieš zirga gaļu.

-   Kā vēlaties, halēse.

Viņa pārnesa kazas cisku un grozu ar augļiem un dārzeņiem. Džiki gaļu pagatavoja ar saldo zāli un ugunīgajām pākstīm, cepot pa laikam aplaistīdama ar medu. Vēl tur bija melones, granātāboli, plūmes un kaut kādi dīvaini austrumu augļi, ko Denija nepazina. Kamēr kalpones gatavoja maltīti, Denija izklāja drēbes, ko bija likusi pašūt pēc brāļa auguma: spoži balta lina tuniku un pieguļošas bikses, līdz celim saitējamas sandales, bronzas medaljonu jostu un ādas vesti, ko rotāja uguni spļaujoši pūķi. Varbūt dotraki viņu cienīs vairāk, ja viņš tik ļoti neizskatīsies pēc ubaga, Denija cerēja, bet Viserīss viņai varbūt piedos to, kā viņa brāli pazemoja todien zāles jūrā. Viņš taču tomēr vēl joprojām bija viņas karalis un viņas brālis. Viņos abos ritēja pūķa asinis.

Viņa vēl rosījās ar pēdējo no dāvanām smilškrāsas zīda apmetni, tik zaļu kā zāle un rotātu ar blāvi pelēku apmali, kas izceltu sudrabu viņa baltajos matos -, kad, aiz rokas velkot sev līdzi Dorea, ieradās Viserīss. Zem acs, kur brālis meitenei bija iesitis, viņai bija sarkans pleķis. Kā tu uzdrošinies sūtīt pie manis šo padauzu ar saviem rīkojumiem? viņš izgrūda. Viserīss rupji nogrūda kalponi uz paklāja.

Brāļa dusmas Deniju pārsteidza nesagatavotu. Es tikai gribēju… Dorea, ko tu pateici?

-   Halēse, atvainojiet, lūdzu, piedodiet man. Es pie viņa aizgāju, kā jūs man likāt, un pateicu, ka jūs pavēlat viņam ierasties pie jums vakariņās.

-   Pūķim neviens nepavēl, Viserīss nošņācās. Es esmu tavs karalis! Man vajadzēja nosūtīt tev atpakaļ viņas galvu!

Līsiete bailēs drebēja, bet Denija nomierināja viņu ar rokas pieskārienu. Nebīsties, viņš tev neko nenodarīs. Mīļo brālīt, lūdzu, piedod viņai. Viņa tikai neveikli izteicās. Es viņai liku pateikt, lai lūdz tevi atnākt vakariņās, ja gaišībai tā labpatiktu. Saņēmusi brāli aiz rokas, Denija viņu aizvilka pāri istabai. Skaties, tas ir tev.

Viserīss aizdomīgi saviebās. Kas tas viss ir?

-    Jaunas svētku drānas. Es liku tās pašūt tev. Denija kautrīgi pasmaidīja.

Viņš pavērās māsā un ņirdzīgi novīpsnāja. Dotraku lupatas. Vai tagad tu noteiksi, ko es valkāju?

-     Lūdzu… Tu jutīsies vēsāk un ērtāk, un man likās… Varbūt, ja tu ģērbtos kā viņi, kā dotraki… Denija vairs nezināja, ko sacīt, lai nepamodinātu viņā pūķi.

-    Drīz tu gribēsi sapīt man bizi.

-     Es nemūžam… Kāpēc viņš bija tik cietsirdīgs? Viņa taču tikai gribēja palīdzēt. Tev nav tiesību pīt matus bizē. Tu vēl neesi uzvarējis nevienā kaujā.

To nevajadzēja sacīt. Viserīsa violetajās acīs zvēroja dusmas, taču viņš neuzdrīkstējās Denijai iesist vismaz ne kalpoņu priekšā, turklāt turpat ārā bija viņas hāsa karavīri. Viserīss paņēma apmetni un paostīja. Ož pēc mēsliem. Varbūt es izmantošu to kā zirgu deķi.

-    Es Dorea liku to pašūt īpaši tev, viņa aizvainota atbildēja. Tas ir hala cienīgs apģērbs.

-    Es esmu septiņu valstību valdnieks, nevis kaut kāds zālē novārtījies mežonis ar zvaniņiem matos, Viserīss viņai uzkliedza. Viņš sagrāba māsu aiz rokas. Tu aizmirsties, padauza. Domā, ka lielais vēders tevi pasargās, ja tu pamodināsi pūķi?

Viserīsa pirksti sāpīgi iecirtās viņas rokā, un uz mirkli Denija atkal jutās kā tā mazā meitene, kura bailēs trīcēja sava brāļa dusmu priekšā. Viņa pasniedzās ar otru roku un paķēra pirmo, kam pieskārās jostu, ko bija cerējusi viņam uzdāvināt; tā bija smaga greznu bronzas medaljonu ķēde. Denija atvēzējās ar to no visa spēka.

Josta trāpīja taisni sejā. Viserīss palaida māsu vaļā. Pa vaigu no viena medaljona asās malas iecirstās brūces tecēja asinis. Tu esi tas, kurš aizmirsies, Denija viņam sacīja. Vai todien zālē tu tiešām neko neiemācījies? Ej tagad projām, kamēr es neesmu pasaukusi savu hāsu un likusi tevi izvilkt ar varu. Un lūdz dievus, lai par to visu nepadzird hals Drogo, citādi viņš uzšķērdīs tev vēderu un liks norīt paša zarnas.

Viserīss uzrausās kājās. Kad es tikšu pie savas karaļvalsts, tu šo dienu rūgti nožēlosi, padauza. Viņš izgāja, saķēris saplēsto vaigu, un pameta dāvanas nepaņemtas.

Viņa asinis bija nošķiedušas skaisto smilškrāsa zīda apmetni. Denija piekļāva mīksto audumu pie vaiga un apsēdās sakrustotām kājām uz savas guļvietas paklājiņiem.

-    Vakariņas gatavas, halēse, Džiki paziņoja.

-     Es neesmu izsalkusi, Denija skumji noteica. Viņa pēkšņi jutās ļoti nogurusi. Sadaliet ēdienu savā starpā; ja vēlaties, aizsūtiet kaut ko sīram Džoram. Pēc mirkļa viņa piemetināja: Lūdzu, atnesiet man vienu no pūķa olām.

Irri atnesa olu ar tumši zaļo čaumalu; kad viņa to pagrieza savās mazajās plaukstās, starp zvīņām uzmirdzēja sīki bronzas raibumiņi. Denija apgūlās uz sāniem, sarāvusies kamoliņā, pārvilka sev pāri smilškrāsas zīda apmetni un iekārtoja olu iedobē starp piebriedušo vēderu un mazajām, jūtīgajām krūtīm. Viņai patika olas šādi auklēt. Tās bija tik skaistas, un reizēm Denijai pietika ar to tuvumu, lai viņa justos stiprāka un drosmīgāka, it kā uzsūktu spēku no olās ieslodzītajiem akmens pūķiem.

Denija gulēja, piekļāvusi sev olu, un sajuta, kā viņā pakustas bērniņš… it kā viņš sniegtos tai pretim: brālis pie brāļa, asinis pie asinīm. Tu esi pūķis, Denija viņam čukstēja, īstais pūķis. Es to zinu. Es to zinu. Viņa smaidīja un iemigusi sapņoja par mājām.

BRENS

Krita viegls sniegs. Brens juta sniegpārslas uz sejas; pieskārušās ādai, tās izkusa, pārvēršoties pašās liegākajās lietus lāsēs. Viņš izslējās zirga mugurā, vērojot, kā paceļ dzelzs vārtu režģi. Lai kā zēns pūlējās nezaudēt mieru, viņa sirds krūtīs dauzījās kā satraukts putns.

-    Tu esi gatavs? Robs viņam pavaicāja.

Brens palocīja galvu, par varītēm pūloties neizrādīt bailes. Viņš nebija atstājis Ziemmalu kopš sava kritiena, taču bija apņēmies jāt lepni kā bruņinieks.

-    Tad dodamies ceļā, Robs iecirta papēžus sava lielā, baltā kastrētā ērzeļa sānos, un zirgs izsoļoja pa vārtiem zem paceltā režģa.

-    Uz priekšu, Brens pačukstēja savam zirgam. Viņš viegli pieskārās dzīvnieka kaklam, un nelielā bērā ķēvīte izkustējās no vietas. Brens viņu bija nosaucis par Dejotāju. Viņai bija divi gadi, un Džosets teica, ka Dejotāja esot gudrāka, nekā zirgam piedienoties. Ķēve bija īpaši apmācīta, lai klausītu pavadai, balsij un pieskārienam. Līdz šim Brens ar viņu bija jājis tikai apkārt pagalmam. Iesākumā zirgu aiz pavadas vadāja Džosets vai Hodors, bet Brens tikai sēdēja savos īpaši lielajos seglos, ko viņam bija izgudrojis Velnēns. Taču pēdējās divas nedēļas zēns jāja pilnīgi patstāvīgi, rikšos riņķojot pa pils pagalmu un kļūstot drosmīgāks ar katru jaunu apli.

Viņi izjāja pa vārtiem zem sarga namiņa, šķērsoja paceļamo tiltu un soļoja ārpus cietokšņa ārējās sienas. Vasariņš un Pelēkais Vējš, ošņādami gaisu, lēkšoja viņiem līdzās. Robam un Brenam uz pēdām sekoja Teons Grejdžojs ar savu lielo loku un platgalu bultu maku; viņš paskaidroja,

ka esot nodomājis nomedīt kādu briedi. Aiz viņa jāja četri sardzes viri bruņukreklos un bruņu plāksnēs un Džosets, kārns zirgupuisis, kuru Robs Hūlena prombūtnes laikā bija iecēlis par staļļmeistaru. Gājienu ēzeļa mugurā noslēdza mestrs Lūvins. Brenam labāk būtu paticis izjāt divatā ar Robu, taču Hals Mollens par to negribēja ne dzirdēt un mestrs Lūvins nostājās viņa pusē. Mestrs bija apņēmies būt zēnam līdzās, ja gadījumā Brens nokristu no zirga vai savainotos.

Aiz pils pletās tirgus laukums; tā koka galdi tagad bija pamesti. Viņi jāja pa ciema dubļainajām ielām, garām mazu, kārtīgu koka un neapmesta mūra namiņu rindām. Pagaidām apdzīvoti bija labi ja katrs piektais no tiem; pa šo māju skursteņiem gaisā vijās tievas dūmu vērpetītes no malkas krāsnīm. Pārējās piepildīsies pa vienai vien, kad kļūs aukstāks. Vecā auklīte sacīja, ka tad, kad snieg sniegs un no ziemeļiem kaukdami pūš ledaini vēji, zemnieki pamet savus sasalušos laukus un tālīnos cietokšņus, piekrauj ar mantām ratus, un tad pilsēta atdzīvojas. Brens to vēl ne reizi nebija pieredzējis, taču mestrs Lūvins teica, ka tā diena tuvojoties. Garās vasaras beigas vairs nebija tālu. Ziema nāk.

Daži ciema ļaudis, kam viņi pajāja garām, bažīgi noskatījās uz abiem dižvilkiem; kāds vīrs pat, bailēs atlecot atpakaļ, nometa zemē malkas klēpi. Taču vairums vietējo iedzīvotāju pie šāda skata bija pieraduši. Ieraudzījuši zēnus, viņi pielieca vienu celi, un Robs katru no viņiem pasveicināja, cēli kā īsts valdnieks palokot galvu.

Brena kājas nespēja pieķerties pie zirga, tāpēc ķēves līganā gaita iesākumā lika zēnam justies nedroši. Tomēr milzīgie segli ar resno ragu un augsto muguru viņu turēja ērti, un siksnas ap krūtīm un augšstilbiem neļautu nokrist. Pēc brītiņa jāšanas ritms viņam jau likās gandrīz dabisks. Bažas atkāpās, un sejā palēnām atplauka bikls smaids.

Zem vietējā alus krodziņa Dūmojošā pagale izkārtnes stāvēja divas kalpu meičas. Kad Teons Grejdžojs viņām uzsauca, jaunākā no abām pietvīka gluži sārta un aizsedza seju. Teons paskubināja zirgu, lai pievirzītos tuvāk Robam. Jaukā Ķīra, viņš nosmējās. Gultā spirinās kā zebiekste, bet pamēģini pateikt viņai vienu vārdu uz ielas nosarkst kā biete. Vai es tev stāstīju par to nakti, kad viņas ar Besu…

Ne šeit, kur dzird mans brālis, Teon, Robs viņu brīdināja, pametot skatienu uz Brenu.

Brens novērsās un izlikās, ka nav neko dzirdējis, taču juta, kā viņam pievēršas Grejdžoja skatiens. Viņš noteikti smaidīja. Viņš vispār daudz smaidīja it kā pasaule būtu kāds slepens joks un vienīgi viņam pietiktu prāta to saprast. Šķita, ka Robs Teonu apbrīno un labprāt uzturas viņa

sabiedrībā, taču Brenam tēva aizbilstamais nekad nebija īpaši paticis.

Robs piejāja tuvāk. Tu lieliski turies, Bren.

-    Es gribu jāt ātrāk, Brens atbildēja.

Robs pasmaidīja. Tu to arī varēsi darīt. Viņš palaida zirgu rikšos. Vilki aizmetās viņam pakaļ. Brens spēji parāva pavadu, un arī Dejotāja uzņēma straujāku soli. Viņš dzirdēja, kā iesaucas Teons Grejdžojs un kā aiz muguras rībina pārējo zirgu pakavi.

Brena apmetnis, vēja plivināts, piepūtās kā bura; likās, ka sniegs straujāk sācis sisties sejā. Robs, izrāvies krietnu gabalu viņam priekšā, ik pa brīdim paskatījās pār plecu, lai redzētu, vai Brens un pārējie no viņa neatpaliek. Brens vēlreiz paraustīja pavadu. Dejotāja pārgāja auļos, tik gludos kā zīds. Attālums starp viņu un brāli saruka. Kad Brens Robu panāca jau pašā Vilkumeža malā divas jūdzes aiz ziemas pilsētiņas, pārējos viņi bija atstājuši tālu aiz sevis. Es varu jāt! Brens smaidot uzgavilēja. Sajūta bija gandrīz tikpat lieliska, it kā viņš lidotu.

-     Mēs varētu sacensties, tikai baidos, ka tu uzvarētu, Roba tonis bija viegls un nenopietns, tomēr Brens juta, ka aiz brāļa smaida slēpjas kaut kāds nemiers.

-     Es nemaz negribu sacensties.Brens palūkojās apkārt, meklējot abus dižvilkus. Dzīvnieki bija nozuduši mežā. Vai dzirdēji, kā Vasariņš pagājušajā naktī gaudoja?

-    Pelēkais Vējš arī bija nemierīgs, Robs sacīja. Viņa kastaņbrūnie mati bija izauguši spuraini un pinkaini; zodu klāja rūsgani bārdas rugāji, kas brālim lika izskatīties krietni vecākam par viņa piecpadsmit gadiem. Reizēm man liekas, ka viņi kaut ko zina… kaut ko sajūt… Robs nopūtās. Es nekad īsti nesaprotu, cik daudz tev stāstīt, Bren. Kaut tev būtu vairāk gadu!

-    Man jau ir astoņi! teica Brens. Astoņi nav daudz mazāk par piecpadsmit, un es esmu Ziemmalas mantinieks uzreiz pēc tevis.

-     Tā tiešām ir, Robs izklausījās noskumis, pat mazliet izbijies. Bren, man tev kaut kas jāpastāsta. Pagājušo nakti atlidoja putns. No Karaļa ostas. Mestrs Lūvins mani pamodināja.

Brenam piepeši uzmācās bailes. "Tumši spārni, tumši vārdi," tā allaž sacīja vecā auklīte, un vēstis, ko kraukļi pēdējā laikā bija atnesuši, tikai apstiprināja sakāmvārda patiesumu. Kad Robs aizrakstīja Naktssardzes komandierim, putns atgriezās ar ziņu, ka tēvocis Bendžens vēl joprojām nav atradies. Tad pienāca vēstule no Ligzdas; to sūtīja māte, taču arī tie nebija labi jaunumi. Viņa neteica, kad domā atgriezties tikai to, ka saņēmusi gūstā Velnēnu. Brenam mazais vīrelis tīri labi patika, tomēr, izdzirdot Lanisteru vārdu, viņam pār muguru kā ledaini pirksti pārskrēja tirpas. Ar Lanisteriem kaut kas bija saistīts kaut kas tāds, ko Brenam vajadzētu atcerēties, tomēr, tiklīdz zēns pūlējās saprast, kas īsti, viņam noreiba galva un pakrūtē viss sažņaudzās ciets kā akmens. Toreiz Robs dienas lielāko daļu pavadīja aiz slēgtām durvīm ar mestru Lūvinu, Teonu Grejdžoju un Halisu Mollenu. Vēlāk ceļā devās jātnieki uz straujiem zirgiem; viņu uzdevums bija Roba rīkojumus darīt zināmus visos ziemeļos. Brens dzirdēja runas par Keilina grāvi, seno nocietinājumu, ko pirmļaudis bija uzbūvējuši Kakla pašā tālākajā galā. Neviens viņam nestāstīja, kas īsti notiek, taču tik daudz viņš saprata, ka tas nav nekas labs.

Un nu vēl viens krauklis ar jaunu ziņu. Brens izmisīgi tvērās pie cerības. Vai putns bija no mātes? Vai viņa atgriežas mājās?

-    Vēsts bija no Alīna Karaļa ostā. Džorijs Kasels ir miris. Un Vils ar Hjūardu tāpat. Viņus noslepkavojis Karaļkāvis. Robs pacēla seju pretim krītošajam sniegam, un pārslas kusa uz viņa vaigiem. Varbūt dievi dāvājuši viņiem mieru.

Brens nezināja ko teikt. Viņš jutās tā, it kā būtu saņēmis pamatīgu sitienu pakrūtē. Džorijs bija Ziemmalas sardzes komandieris kopš Brena dzimšanas. Džorijs ir nogalināts? Viņš atcerējās neskaitāmās reizes, kad Džorijs viņu trenkāja pa jumtiem. Brens viņu iztēlojās jājam pāri pagalmam bruņukreklā un bruņu plāksnēs vai sēžam ierastajā vietā uz sola Lielajā zālē un triecam jokus maltītes laikā. Kāpēc kādam vajadzēja nogalināt Džoriju?

Robs vārgi papurināja galvu; viņa acīs tagad skaidri bija lasāmas sāpes. Nezinu, Bren, un tas vēl nav pats ļaunākais. Tēvs kaujā pakļuvis zem krītoša zirga. Alīns saka, ka viņam sašķaidīta viena kāja, un… Dižmestrs Pīsels viņam iedevis magoņu pienu, bet neviens īsti nezina, kad… kad viņš… Pakavu rīboņa lika viņam paskatīties atpakaļ, kur pa ceļu viņiem tuvojās Teons un pārējie. Kad viņš pamodīsies, Robs pabeidza. Tad viņš uzlika roku uz zobena roktura un turpināja nu jau svinīgajā valdnieka Roba balsī. Bren, es tev apsolu, lai kas arī notiktu, es nepieļaušu, ka to aizmirst.

Kaut kas viņa balsī Brenam uzdzina vēl lielākas bailes. Ko tu darīsi? viņš jautāja, un šajā brīdī Teons Grejdžojs apturēja zirgu viņiem līdzās.

-    Teons domā, ka man vajadzētu sasaukt karogus, Robs atbildēja.

-   Asinis pret asinīm. Vismaz reizi mūžā Grejdžojs nesmaidīja. Viņa kalsnajā, tumsnējā sejā jautās kaut kas līdzīgs izsalkumam; tumšie mati

uz pieres krita acis.

-    Karogus var sasaukt tikai valdnieks, Brens ieteicās; viņiem apkārt virpuļoja sniegs.

-    Ja tavs tēvs nomirs, sacīja Teons, Robs būs Ziemmalas valdnieks.

-    Tēvs nemirs! Brens viņam uzkliedza.

Robs saņēma viņa roku. Viņš nenomirs tēvs jau nu nenomirs, viņš rāmi noteica. Un tomēr… Ziemeļu gods šobrīd ir manās rokās. Aizbraucot mūsu godājamais tēvs man lika būt stipram un sargāt jūs ar Rikonu. Es esmu jau gandrīz pieaudzis vīrietis, Bren.

Brens nodrebinājās. Man gribētos, kaut māte būtu mājās, viņš nelaimīgi teica. Zēns palūkojās apkārt, meklējot mestru Lūvinu. Ēzelis bija saskatāms krietnu gabalu tālāk un šobrīd sīkos rikšos kāpa mazā pakalnā. Vai mestrs Lūvins arī saka, lai tu sasauc karogus?

-    Mestrs ir piesardzīgs kā veca sieviete, Teons izmeta.

-     Tēvs vienmēr uzklausīja viņa padomus, Brens brālim atgādināja. Un māte arī.

-    Es viņu uzklausu, Robs atbildēja. Es uzklausu visus.

Prieks, ko Brens bija jutis par pirmo izjādi, nu bija pazudis izkusis kā sniegpārsliņas uz sejas. Vēl nesen doma par to, ka Robs varētu sasaukt karogus un doties karā, būtu pildījusi viņu ar jūsmīgu satraukumu, taču tagad zēns juta vienīgi bailes. Vai varam atgriezties mājās? viņš jautāja. Man salst.

Robs palūkojās apkārt. Mums jāatrod vilki. Vai tu vēl mazliet varētu izturēt?

-     Es varu izturēt tikpat, cik tu. Mestrs Lūvins bija brīdinājis, lai Brens pirmajā reizē nejāj pārāk tālu; viņš baidījās, ka segli varētu zēnam noberzt ādu. Taču Brens brālim neparko neatzītos vājumā. Viņam bija apnicis, ka visi ar viņu mūžam auklējas un allaž prašņā, kā viņš jūtas.

-    Tādā gadījumā sadzīsim pēdas medniekiem, Robs atteica. Plecu pie pleca viņi savos zirgos nogriezās no karaļceļa un iejāja Vilkumežā. Teons atpalika un sekoja krietnu gabaliņu aiz viņiem, pļāpājot un jokojot ar sargiem.

Zem kokiem bija jauki. Brens palaida Dejotāju soļos un devās dziļāk mežā, turot pavadu pavisam viegli un raugoties visapkārt. Šo mežu zēns labi pazina, taču tik ilgi nebija ticis ārpus Ziemmalas mūriem, ka tagad Brenam bija sajūta, it kā viņš to redzētu pirmo reizi. Viņa nāsis piepildīja meža smaržas priežu skuju asais svaigums, slapju, trūdošu lapu saldenais aromāts, viegla nojausma par dzīvnieku smaku un tālu pavardu dūmiem. Apsnigušajos ozola zaros uz mirkli nozibēja melna vāvere; zēns apstājās, lai kārtīgi izpētītu karaliskā zirnekļa noausto sudraboto tīmekli.

Teons un pārējie pamazām atpalika arvien tālāk un tālāk, līdz pēdīgi Brens vairs nevarēja saklausīt pat viņu balsis. Kaut kur viņiem priekšā tik tikko dzirdami urdzēja ūdens. Skaņa pieņēmās spēkā, līdz viņi nonāca strauta malā. Brena acis svilināja asaras.

-    Bren? Robs ierunājās. Kas tev kaiš?

Brens papurināja galvu. Es tikai atcerējos, viņš sacīja. Džorijs reiz mūs šeit atveda ķert foreles. Tevi, mani un Džonu. Atceries?

-    Atceros, Robs atbildēja. Viņa balss skanēja klusi un bēdīgi.

-    Es nevienu nenoķēru, Brens turpināja, bet atceļā uz Ziemmalu Džons man atdeva savējo. Vai mēs Džonu vēl kādreiz satiksim?

-    Mēs taču satikām tēvoci Bendženu, kad karalis bija atbraucis viesos, Robs aizrādīja. Tu redzēsi, gan mūs apciemos arī Džons.

Straume bija dziļa un ātra. Robs nokāpa no zirga un pārveda savu sirmi pāri braslam. Pašā dziļākajā vietā ūdens viņam sniedzās līdz pusgurnam. Piesējis zirgu pie koka otrā krastā, Robs atgriezās, lai pārvestu arī Brenu un Dejotāju. Straume putojot triecās pret akmeņiem un koku saknēm, un Brens, kurš, Roba vadīts, šķērsoja strautu, sajuta sīko šļakatu pieskārienu sejai. Tas viņam lika pasmaidīt. Uz īsu brīdi viņš atkal jutās stiprs un vesels. Pacēlis galvu pret koku galotnēm, zēns iztēlojās, kā varētu uzkāpt līdz pašai augšai un ieraudzīt visu mežu sev pie kājām.

Viņi jau bija pārgājuši pāri braslam, kad izdzirdēja gaudas garu, stieptu kaucienu, kas izbrāzās starp kokiem kā ledaina vēja brāzma. Brens pacēla galvu un ieklausījās. Vasariņš, viņš noteica. Zēns vēl nebija to līdz galam pateicis, kad pirmajai balsij pievienojās otra.

-    Viņi kaut ko nomedījuši, Robs sacīja, atkal uzkāpjot zirgā. Laikam būs labāk, ja es viņus atvedīšu. Pagaidi tepat. Kuru katru brīdi klāt jābūt Teonam un pārējiem.

-    Es gribu iet tev līdzi, Brens iebilda.

-     Viens es viņus atradīšu ātrāk. Robs paskubināja savu sirmi un nozuda starp kokiem.

Tiklīdz Robs bija projām, Brenam šķita, ka mežs ap viņu sakļaujas ciešāk. Sniegs tagad krita lielākām pārslām. Vietās, kur tās pieskārās zemei, sniegs izkusa, taču akmeņi, saknes un koku zari visapkārt bija apsegušies ar plānu baltu sedziņu. Gaidot brāli, Brens sāka sajust, cik neērti viņš šobrīd patiesībā jūtas. Kājas, kuras, iekabinātas kāpšļos, bezpalīdzīgi nokarājās, zēns nejuta, toties siksna ap krūtīm bija cieša un sākusi berzt; izkusušais sniegs, izsūcies cauri cimdiem, saldēja viņa plaukstas. Brens sāka prātot, kur gan Teons, mestrs Lūvins, Džosets un citi tik ilgi aizkavējušies.

Izdzirdējis aiz muguras nočabam lapas, Brens ar pavadas palīdzību lika Dejotājai apgriezties, sagaidot ieraudzīt draugus, taču skrandainie vīri, kas tobrīd izkāpa strauta krastā, bija svešinieki.

-    Laba diena jums visiem, zēns nervozi sveicināja. Pietika ar vienu skatienu, lai Brens saprastu, ka viņa priekšā nav ne mežstrādnieki, ne zemnieki. Viņš pēkšņi skaidri apzinājās, cik grezni ir ģērbies. Virsjaka bija pavisam jauna, no tumši pelēkas vilnas, ar sudraba pogām; ar kažokādas apmali rotāto apmetni uz pleciem kopā saturēja smaga sudraba saspraude. Arī zēna zābaki un cimdi bija oderēti ar kažokādu.

-    Pavisam viens, ko? noteica pats garākais, plikgalvains vīrs ar nobrāztu, vēja appūstu seju. Apmaldījies Vilkumežā, ak tu nabaga puikiņš.

-    Es neesmu apmaldījies. Brenam nepatika, kā svešinieki uz viņu skatās. Zēns saskaitīja četrus, taču, pagriezis galvu, ieraudzīja, ka viņam aiz muguras stāv vēl divi. Mans brālis pirms brīža aizjāja gabaliņu tālāk, un tūlīt klāt būs arī mani sargi.

-    Tavi sargi, ko? ierunājās otrs. Viņa vājā seja bija noaugusi ar sirmiem rugājiem. Un ko tad viņi tādu sargā, manu mazo kundziņ? Vai tā saspraude pie apmetņa tev ir no sudraba?

-     Skaista, atskanēja sievietes balss. Viņa gan ļoti maz atgādināja sievieti gara un kārna, ar tikpat skarbu seju kā visiem pārējiem; viņas mati bija paslēpti zem bļodiņas formas pusķiveres. Rokā sieviete turēja astoņas pēdas garu melnozola šķēpu ar sarūsējuša tērauda uzgali.

-    Apskatīsim, teica garais plikpauris.

Brens bažīgi viņu vēroja. Vīrieša drēbes bija netīras un tik skrandainas, ka tik tikko turējās kopā. Uz apmetņa vietām bija brūni ielāpi, citur zili vai tumši zaļi, bet tie bija izbalējuši pelēki. Apmetnis reiz varētu būt bijis melns. Brens iztrūcies pamanīja, ka arī vīram ar sirmajiem rugājiem mugurā bija melnas skrandas. Zēns piepeši atcerējās to zvēresta lauzēju, kuram tēvs nocirta galvu todien, kad viņi atrada vilka kucēnus arī viņš bija ģērbies melnā, un tēvs toreiz sacīja, ka tas esot dezertieris no Naktssardzes. "Pasaulē nav bīstamāku cilvēku," viņš atcerējās valdnieka Hdarda vārdus. "Dezertieris zina, ka tik un tā maksās ar savu dzīvību, ja viņu notvers, tāpēc nevairīsies ne no viena nozieguma, lai cik zemiska vai

nežēlīga."

-    Saspraudi, puika, garais vīrs sacīja. Viņš pastiepa roku.

-     Zirgu arī paņemsim, ierunājās cits svešinieks. Tā bija sieviete, augumā mazāka par Robu; viņai bija plata, plakana seja un taisni, dzelteni mati. Rāpies zemē, turklāt labi aši. No viņas piedurknes plaukstā ieslīdēja nazis ar robainu asmeni kā zāģim.

-    Nē, Brens izgrūda, es nevaru…

Garais sagrāba viņa pavadu, pirms Brens bija attapies strauji apgriezt Dejotāju un aizauļot. Vari, kundziņ… un tūlīt nokāpsi, ja negribi nepatikšanas.

-    Stīv, skaties, kā viņš piesprādzēts.Garā sieviete norādīja ar šķēpu. Varbūt viņš tiešām runā taisnību.

-     Piesprādzēts, ko? Stīvs noteica. Viņš izvilka dunci, ko nēsāja makstī piesprādzētu pie jostas. Ar tādām siksnām var viegli tikt galā.

-    Tu esi kaut kāds kroplis? noprasīja mazākā sieviete.

Brens aizsvilās. Es esmu Brendons Stārks no Ziemmalas, un tu tūlīt pat laid vaļā manu zirgu, citādi jūs visi būsiet pagalam.

Izkāmējušais ar sirmajiem rugājiem iesmējās. Puika tiešām ir no Stārkiem, tas nu ir tiesa. Tikai Stārks var būt tāds muļķis, lai draudētu, kad prātīgāki cilvēki lūgtos.

-    Nocērt tam puikam mazo pimpi un aizbāz ar to viņam muti, ierosināja strupā sieviete. Tad viņš aizvērsies.

-   Tu esi tikpat stulba, cik neglīta, Hali, iejaucās garā sieviete. Miris šis puika nebūs ne plika graša vērts, bet dzīvs… lai nolādēti dievi, padomājiet, ko Menss būtu gatavs atdot, lai dabūtu ķīlniekos Bendžena Stārka asinis!

-    Lāsts pār Mensa galvu! izsaucās garais. Tu gribi tur atgriezties, Oša? Tad tu esi lielāka muļķe, nekā es biju domājis. Tu domā, ka baltajiem klīdējiem nebūs vienalga, vai tev ir vai nav ķīlnieks? Viņš atkal pagriezās pret Brenu un iešņāpa ar nazi siksnā ap zēna augšstilbu. Āda ar nopūtu pašķīrās.

Cirtiens bija ašs un paviršs un iedzēla dziļi. Paskatījies uz leju, Brens vietā, kur nazis bija pāršķēlis viņa šauro bikšu vilnu, ieraudzīja bālu miesu. Tad sāka tecēt asinis. Zēns noraudzījās, kā sarkanais plankums plešas arvien lielāks. Viņš jutās apskurbis un dīvaini svešs visam notiekošajam. Sāpes Brens nejuta pat ne visvieglāko kņudēšanu. Garais pārsteigumā noņurdējās.

-    Nekavējoties liec nost savu duramo, un es tev apsolu ātru un nesāpīgu nāvi, viņam uzsauca Robs.

Brens pacēla skatienu izmisīgā cerībā, un tur jau viņš bija. Brāļa vārdiem spēku atņēma satraukumā aizlūzusī balss. Robs sēdēja seglos; aiz viņa pāri zirga mugurai bija uzmests asiņains brieža liemenis. Cimdotajā rokā nodzalkstīja zobens.

-    Brālis, noteica vīrs ar sirmajiem rugājiem.

-    Tas gan ir nešpetns, nudien, ņirgājās strupā sieviete. Pārējie viņu sauca par Hali. Tu taisies ar mums cīnīties, puikiņ?

-     Puis, neesi nelga. Tu esi viens pret sešiem. Garā sieviete, Oša, pielieca šķēpu. Nost no zirga un met zobenu zemē. Pateiksim tev lielo paldies par zirgu un brieža cepeti, un jūs ar brāli varēsiet doties mājās.

Robs nosvilpās. Viņi izdzirdēja mīkstu pēdu klusos soļus pa slapju lapu paklāju. Brikšņi pašķīrās, zemajiem zariem nobirdinot sniega segu, un no krūmu zaļuma iznira Pelēkais Vējš un Vasariņš. Vasariņš paošņāja gaisu un ierūcās.

-    Vilki, novaidējās Hali.

-    Dižvilki, izlaboja Brens. Lai arī vēl tikai pusaudži, abi dzīvnieki augumā līdzinājās pašiem lielākajiem vilkiem, kādus zēns jebkad bija redzējis, tomēr zinātājam atšķirības nebija grūti saskatīt. Brenam to bija iemācījuši mestrs Lūvins un piķieris Fārlens. Dižvilkam attiecībā pret ķermeni bija lielāka galva un garākas kājas; purns un žoklis bija krietni slaidāki un izteiktāki. Abos krītošajā sniegā stāvošajos dzīvniekos jautās kaut kas drūms un šaušalīgs. Pelēkā Vēja purns bija notraipīts ar svaigām asinīm.

-    Suņi, garais plikpauris nicīgi noteica. Esmu dzirdējis, ka naktī nekas nespēj tā sasildīt kā vilkādas apmetnis. Viņš ar asu žestu norādīja uz vilkiem. Ņemiet viņus.

Iesaucies: Ziemmala! -, Robs iecirta zirgam papēžus sānos. Sirmis metās uz strauta krasta pusi, bet skrandaiņi tikmēr sastājās ciešākā pulciņā. Vicinādams cirvi un kliegdams, pieskrēja vēl viens vīrs, kurš acīm redzami neapzinājās draudošās briesmas. Roba zobens ar pretīgi kraukšķošu skaņu un košu asiņu šalti iecirtās viņam tieši sejā. Kalsnais vīrs ar rugājiem pasniedzās, lai pakamptu Roba pavadu, un uz mirkli tā patiešām bija viņa rokās… un tad viņam uzklupa Pelēkais Vējš, notriecot uzbrucēju no kājām. Vīrs ar kliedzienu un milzu šļakatām atmuguriski iekrita straumē; viņš izmisīgi vicināja nazi, taču galva pazuda zem ūdens. Dižvilks metās pakaļ, un vietā, kur abi ienira, baltais ūdens iekrāsojās sarkans.

Robs un Oša straumes vidū apmainījās ar cirtieniem. Viņas garais šķēps bija kā čūska ar tērauda galvu; tā mēģināja iedzelt viņa krūtīs vienreiz, otrreiz, vēl trešo reizi. Taču Robs katru cirtienu atvairīja ar savu garzobenu, allaž novirzot šķēpa smailo galu sāņus. Ceturtajā vai piektajā triecienā garā sieviete nostiepās pārāk tālu un zaudēja līdzsvaru tikai uz īsu mirkli. Nākamajā brīdī Robs jau pārgāja uzbrukumā, ar savu zirgu notriecot viņu no kājām.

Dažas pēdas tālāk cīņā iesaistījās Vasariņš: pieskrējis pie Hali, viņš sievietei iekoda. Nazis iedzēla viņam sānos. Vasariņš, zobus atņirdzis, palēca malā, taču nākamajā brīdī jau atkal metās uzbrukumā. Šoreiz viņa žokļi saklāvās ap Hali lielu. Satvērusi nazi ar abām rokām, sīkā sieviete mēģināja to ietriekt dižvilka mugurā, taču dzīvnieks, šķiet, sajuta asmens tuvošanos. Viņš uz mirkli atlaida savu tvērienu; vilka mute bija pilna ar ādas apģērba skrandām, audumu un asiņainu miesu. Kad Hali sagrīļojās un pakrita, Vasariņš no jauna metās viņai virsū, triecot sievieti pret zemi un ar zobiem plosot viņas vēderu.

Sestais no uzbrucējiem mēģināja aizbēgt no šī slaktiņa… taču tālu viņš netika. Brīdī, kad vīrietis mēģināja izrausties strauta otrā krastā, no ūdens, līdz ādai izmircis, iznira Pelēkais Vējš. Nopurinājies viņš metās pakaļ bēgošajam cilvēkam, vienā kodienā pārcērtot vīrieša paceles cīpslas, un tad metās viņam pie rīkles. Bēglis kliegdams noslīdēja atpakaļ pa krastu un iekrita ūdenī.

Un tad bija palicis vairs tikai garais vīrs Stīvs. Pārcirtis Brena krūšu siksnu, viņš sagrāba zēna roku un parāva. Brens pēkšņi saprata, ka krīt. Viņš saļima zemē. Kājas bija sapinušās kaut kur zem viņa ķermeņa; viena pēda mirka ūdenī. Brens nejuta ūdens aukstumu, toties sajuta tēraudu, kad Stīvs piespieda dunci viņam pie kakla. Atkāpies, vīrietis brīdināja, citādi es pārgriezīšu puikam rīkli. Es zvēru.

Robs, smagi elsojot, apturēja zirgu. Viņa acīs nodzisa niknums; roka ar zobenu nolaidās.

Šajā mirklī Brens ieraudzīja visu. Vasariņš plosīja Hali, ritinot no viņas vēdera mirdzošas zilas čūskas. Sievietes acis bija plati ieplestas. Brens nesaprata, vai viņa ir dzīva vai mirusi. Gan vīrs ar sirmajiem rugājiem, gan tas ar cirvi gulēja nekustīgi, taču Oša bija uzraususies ceļos un rāpoja uz sava nokritušā šķēpa pusi. Pelēkais Vējš, viscaur izmircis, vieglā gaitā metās uz viņas pusi. Atsauc viņu! garais uzkliedza. Atsauc abus, citādi mazais kroplēns tūlīt mirs!

Pelēkais Vēj, Vasariņ šurp! Robs sacīja.

Dižvilki apstājās un pagrieza galvas. Pelēkais Vējš aizauļoja atpakaļ pie Roba. Vasariņš palika kur bijis un nenolaida acis no Brena un viņam līdzās stāvošā vīrieša. Viņš ierūcās. Vilka purns bija slapjš un sarkans, bet acis gailēja.

Atbalstījusies pret šķēpa resno galu, Oša uzslējās kājās. No ievainojuma augšdelmā, kur Robs viņu bija sadūris, sūcās asinis. Brens redzēja, kā pa garā vīra seju sīkās straumītēs plūst sviedri. Zēns saprata, ka Stīvs pārbijies tikpat stipri kā viņš. Stārki, viņš murmināja, nolādētie Stārki. Stīvs ierunājās skaļāk: Oša, nogalini vilkus un atņem viņam zobenu.

-    Nogalini pats, sieviete atbildēja. Es tiem briesmoņiem tuvumā neiešu.

Kādu mirkli vīrietis vairs nesaprata, ko iesākt. Viņa roka trīcēja; Brens juta, kā no vietas, kur nazis spiedās pie viņa kakla, sāka sūkties sīka asins strūkliņa. Zēna nāsis piepildīja pretīgā smaka, kas nāca no garā vīrieša viņš smirdēja pēc bailēm. Ei, tu, Stīvs uzsauca Robam, vai tev ir vārds?

-    Es esmu Robs Stārks, Ziemmalas mantinieks.

-    Šis ir tavs brālis?

-Jā.

-    Ja gribi, lai viņš paliek dzīvs, dari, kā es lieku. Nost no zirga.

Robs mirkli vilcinājās. Tad lēni un apdomīgi viņš nokāpa no zirga un

palika stāvam ar zobenu rokā.

-    Tagad nogalini savus vilkus.

Robs nepakustējās.

-    Dari, kas tev jādara. Vai nu vilki, vai puika.

-   Nē! Brens iekliedzās. Ja Robs tā izdarīs, Stīvs viņus abus tik un tā nogalinās, tiklīdz abi dižvilki būs pagalam.

Plikpauris ar brīvo roku sagrāba šķipsnu zēna matu un ar spēku saverkšķīja to tik tālu, ka Brens sāpēs iešņukstējās. Muti ciet, kropli, tu mani dzirdi? Viņš parāva vēl stiprāk. Tu mani dzirdi?

No meža aiz viņu mugurām atskanēja dobjš trinkšķis. Stīvs aizelsies norīstījās, un piepeši no viņa krūtīm bija izsprāgusi puspēda bultas ar asu uzgali. Bulta bija koši sarkana, kā asinīs krāsota.

Duncis noslīdēja no Brena rīkles. Garais vīrs sazvārojās un sabruka ar seju straumē. Bulta zem viņa svara nolūza. Brens noskatījās, kā viņa dzīvība aizplūst pa strautu sarkanā virpulī.

Oša paraudzījās visapkārt; starp kokiem ar ieročiem rokās parādījās sardzes vīri. Viņa nometa šķēpu. Apžēlojieties, valdniek, sieviete lūdzās Robu.

Sargi pārlaida skatienu asinspirts ainai, kas pavērās viņu priekšā; vīri izskatījās dīvaini bāli. Uz abiem vilkiem viņi skatījās visai nedroši, un, kad Vasariņš atgriezās pie Hali līķa, lai turpinātu mielošanos, Džosets nometa nazi un rīstīdamies aizstreipuļoja uz krūmu pusi. Pat mestrs Lūvins, iznācis no slēpņa, likās apstulbis taču tikai uz bridi. Tad viņš papurināja galvu un pārbrida pāri strautam pie Brena. Vai tu esi ievainots?

-    Viņš man sagrieza kāju, zēns paskaidroja, bet es to nejutu.

Kamēr mestrs noliecās, lai apskatītu brūci, Brens pagrieza galvu.

Teons Grejdžojs ar loku rokās stāvēja pie sargkoka. Viņš smaidīja. Kā vienmēr. Mīkstajā zemē pie viņa kājām bija sasprausts pusducis bultu, taču bija pieticis ar vienu vienīgu. Nav nekā skaistāka par mirušu ienaidnieku, viņš paziņoja.

-    Džons vienmēr teica, ka tu esi ēzelis, Grejdžoj, Robs skaļi atteica. Vajadzētu tevi pagalmā pieķēdēt un ļaut, lai Brens pavingrinās šaut no loka uz tevi.

-    Tev vajadzētu teikt man paldies, ka es izglābu tava brāļa dzīvību.

-    Un ja tu nebūtu trāpījis? Robs atjautāja. Ja tu viņu būtu tikai ievainojis? Ja nu tavs šāviens būtu licis notrīcēt viņa rokai vai arī trāpījis Brenam? Kā tu varēji zināt, ka tas cilvēks nav uzvilcis krūšu bruņas? Tu taču redzēji tikai viņa apmetņa muguru. Kas tad būtu noticis ar manu brāli? Vai par to tu vispār padomāji, Grejdžoj?

Teona smaids nodzisa. Viņš sapīcis paraustīja plecus un sāka pa vienai vilkt bultas ārā no zemes.

Robs uzmeta dusmīgu skatienu sardzes vīriem. Kur jūs bijāt? viņš nikni noprasīja. Es biju pārliecināts, ka jūs sekojat mazu gabaliņu tālāk.

Vīri nelaimīgi saskatījās. Mēs jau sekojām, mans kungs, atbildēja Kvents, pats jaunākais no viņiem puisis, kura bārda vēl bija tikai maigas brūnas pūkas. Taču vispirms mēs gaidījām mestru Lūvinu un viņa ēzeli, lūdzu piedošanu… Nu, un pēc tam, tā sakot… Viņš pameta skatienu uz Teonu un samulsis strauji novērsās.

-    Es ieraudzīju tītaru, sacīja Teons, kuru šis jautājums bija nokaitinājis. Kā es varēju zināt, ka tu atstāsi zēnu vienu pašu?

Robs pagrieza galvu, lai vēlreiz paraudzītos uz Teonu. Brens nekad mūžā nebija redzējis viņu tik dusmīgu, tomēr brālis neteica ne vārda. Pēdīgi Robs notupās līdzās mestram Lūvinam. Cik nopietns ir mana brāļa ievainojums?

-    Tikai skramba, mestrs atbildēja. Viņš samērcēja strautā auduma gabalu, lai iztīrītu brūci. Divi no viņiem ģērbušies melnā, viņš darbojoties uzrunāja Robu.

Robs pameta skatienu uz to pusi, kur strauta vidū gulēja Stīvs; straumes raustīts, viņa skrandainais melnais apmetnis ik pa brīdim noplivinājās. Naktssardzes dezertieri, viņš drūmi noteica. Laikam gan gatavie muļķi, ja reiz rādījušies tik tuvu Ziemmalai.

-   Muļķību reizēm grūti atšķirt no izmisuma, atbildēja mestrs Lūvins.

-   Vai apraksim viņus, kungs? Kvents jautāja.

-    Viņi mūs nebūtu aprakuši, Robs atbildēja. Nocērtiet viņiem galvas; tās mēs aizsūtīsim atpakaļ uz Mūri. Pārējo atstāsim vārnām.

-    Un ko iesāksim ar šo? Kvents norādīja ar īkšķi uz Ošas pusi.

Robs piegāja viņai tuvāk. Sieviete bija galvas tiesu garāka, taču, viņam tuvojoties, nometās ceļos. Dāvājiet man dzīvību, Stārku nama valdniek, un es piederēšu jums.

-    Man? Kam man vajadzīga zvēresta lauzēja?

-   Es neesmu lauzusi nekādu zvērestu. No Mūra aizbēga tikai Stīvs un Volens, ne jau es. Melnās vārnas savā vidū nepieņem sievietes.

Grejdžojs nesteidzīgi piesoļoja tuvāk. Izbaro viņu vilkiem, viņš Robu mudināja. Sievietes acis pievērsās tam, kas bija palicis pāri no Hali, un tikpat ātri novērsās. Viņa nodrebinājās. Pat sargiem, šķiet, bija šķebīgi ap dūšu.

-   Viņa ir sieviete, Robs sacīja.

-    Mežone, Brens piemetināja. Viņa teica, lai mani nenogalinot, tad varēšot aizvest mani Mensam Raideram.

-   Vai tev ir vārds? Robs viņai jautāja.

-   Oša, ja valdniekam tā labpatiktu, viņa drūmi nomurmināja.

Mestrs Lūvins piecēlās kājās. Būtu prātīgi viņu nopratināt.

Brens ieraudzīja atvieglojumu brāļa sejā. Kā teiksiet, mestr. Vein, sasien viņai rokas. Viņa nāks mums līdzi uz Ziemmalu… un dzīvos vai mirs atkarībā no tā, cik patiesības mums pastāstīs.

TĪRIONS

Gribi ēst? Mords jautāja, uzmetis viņam niknu skatienu. Resnā, struppirkstainā rokā viņš turēja šķīvi ar eļļainām vārītām pupām.

Tīrions Lanisters bija izsalcis, taču nevarēja pieļaut, ka šis lopiskais radījums redz viņu zemojamies. Jēra stilbs lieti noderētu, viņš atteica no netīru salmu kaudzes savas cietuma kameras kaktā. Varbūt zirņi ar sīpoliem, mazliet svaigi ceptas maizes ar sviestu un vēl krūka karstvīna, ko uzdzert pa virsu. Var arī alu, ja tas būtu vienkāršāk. Es cenšos nebūt pārlieku izvēlīgs.

Ir pupas, Mords noņurdēja. Še. Viņš pastiepa šķīvi.

Tīrions nopūtās. Viņa cietumsargs bija simt trīsdesmit kilogrami tīra stulbuma ar brūniem iepuvušiem zobiem un mazām tumšām ačtelēm. Visa sejas kreisā puse bija viena milzīga rēta cirvis bija nošķēlis ausi un daļu no vaiga. Mords bija tikpat viegli aprēķināms, cik neglīts, taču Tīrions tiešām bija izsalcis. Viņš pasniedzās pēc šķīvja.

Mords smīkņādams to atrāva. Šiten, viņš noteica, pacēlis trauku Tīrionam neaizsniedzamā augstumā.

Punduris stīvi pieslējās kājās; viņam smeldza katra locītava. Vai tiešām katru ēdienreizi mums jāspēlē tā pati muļķīgā spēlīte? Viņš vēlreiz mēģināja sagrābt pupu šķīvi.

Mords paspēra pāris lempīgus soļus atpakaļ, atiežot smaidā savus puvušos zobus. Šiten, punduri! Viņš turēja šķīvi izstieptā rokā virs klints malas, kur beidzās cietuma kamera un sākās debesis. Negribi ēst? Še. Nāc, paņem.

Tīriona rokas bija par īsām, lai aizsniegtu šķīvi, un viņš netaisījās iet tik tuvu klints malai. Mordam pietiktu viņu mazliet pastumt ar savu resno, balto vēderu, un no Tīriona pāri paliktu tikai pretīgs sarkans pleķis uz Debesspils akmeņiem tāpat, kā gadsimtu gaitā noticis ar neskaitāmiem citiem Ligzdas cietumniekiem. Ja tā padomā, es nemaz neesmu tik izsalcis, viņš paziņoja, atgriežoties savas kameras stūrī.

Mords noņurdējās un pavēra resnos pirkstus. Vējš sagrāba šķīvi, kritienā apsviežot to otrādi. Ēdiens pazuda no viņu redzeslauka, vienīgi saujiņu pupu brāzma iepūta atpakaļ kamerā. Cietumsargs iesmējās, un viņa vēders noļumēja kā pudiņa bļoda.

Tīrions sajuta, ka viņu sagrābj dusmas. Tu, nolādētais bakurētainas dirsas dēls, viņš izgrūda. Es ceru, ka tu nosprāgsi no asiņainas caurejas!

Par to Mords viņu atalgoja ar spērienu, pa ceļam uz izeju triecot ar dzelzi apkaltā zābaku purnu Tīrionam pa ribām. Es ņemu savus vārdus atpakaļ! viņš novaidējās, saliecies līkumā savās salmu cisās. Zvēru, ka es tevi piebeigšu pats! Smagās, ar dzelzi apkaltās durvis ar rīboņu aizcirtās. Tīrions dzirdēja, kā nogrāb atslēgas.

"Tik sīkam vīrelim tāda liela mute ir tīrais lāsts." Tīrions prātoja, rāpojot atpakaļ uz savu stūri šajā vietā, ko Arīni kā ņirgādamies sauca par savu cietumu. Viņš saritinājās zem plānās segas, kas bija viņa vienīgā ērtība, un gulēja, veroties žilbinoši zilajās tukšajās debesīs un tālajās kalnu grēdās, kas, šķita, stiepjas bezgalīgi. Tīrions ilgojās, kaut viņam vēl būtu ēnu kaķa ādas apmetnis, kuru viņš bija laimējis kauliņu spēlē ar Marilionu; dziesminieks to bija nozadzis no kritušā lielceļa laupītāju vadoņa līķa. Kažokāda gan oda pēc asinīm un pelējuma, taču bija silta un bieza. Mords tai bija tikai uzmetis acis un tūlīt pievācis.

Vējš raustīja viņa segu ar brāzmām, kas likās tik asas kā plēsīga putna nagi. Kamera bija nožēlojami maza pat tādam pundurim kā viņš. Nepilnas piecas pēdas tālāk, vietā, kur vajadzētu būt sienai kur īstā cietumā siena tiešām atrastos -, grīda izbeidzās un sākās debesis. Viņam netrūka svaiga gaisa un saules, tāpat naktī mēness un zvaigžņu, taču Tīrions vienā acumirklī būtu to visu atdevis par pašu drēgnāko un drūmāko bedri Rūdas klinšu dzīlēs.

Tu lidosi, Mords bija apsolījis, iegrūžot Tīrionu cietuma kamerā. Divdesmit dienas, trīsdesmit, varbūt piecdesmit. Tad tu lidosi.

Visā karaļvalstī Arīnu pils cietums bija vienīgais, no kurienes cietumnieki bija laipni lūgti bēgt projām, ja viņiem bija tāda vēlēšanās.

Pirmajā dienā, vispirms stundām ilgi mēģinājis sakopot visu savu drosmi, Tīrions uz vēdera pierāpoja pie klints malas un pabāza galvu, lai paskatītos uz leju. Sešsimt pēdas zem viņa atradās Debesspils, bet pa vidu nebija nekā, izņemot tukšu gaisu. Ja Tīrions izstiepa kaklu tik tālu, cik vien spēja, tad varēja saskatīt citas kameras pa labi, pa kreisi un virs galvas. Viņš bija bite akmens medus kārē, un kāds viņam bija norāvis spārnus.

Kamerā bija auksti, vējš kauca dienu un nakti, bet pats ļaunākais bija tas, ka grīda bija slīpa. Pavisam nedaudz, taču ar to pietika. Viņam bija bail aizvērt acis, bail, ka miegā viņš var aizripot un pēkšņās šausmās pamosties brīdī, kad jau slīdēs pāri malai. Kāds gan brīnums, ka šīs debesu kameras noveda cilvēkus līdz vājprātam?

"Lai dievi stāv man klāt," kāds no iepriekšējiem iemītniekiem bija uzrakstījis uz sienas ar kaut ko aizdomīgi līdzīgu asinīm, "zilums aicina." Iesākumā Tīrions prātoja, kas gan šis cilvēks varētu būt bijis un kas ar viņu noticis. Vēlāk viņš nolēma, ka to labāk nezināt.

Ja vien viņš būtu turējis muti…

To iesāka tas nožēlojamais puišelis. Viņš noraudzījās Tīrionā no griezumiem rotāta sejaskoka troņa augstumiem, iekārtojies zem Arīnu nama karogiem ar Mēnesi un piekūnu. Tīrions Lanisters bija pieradis, ka uz viņu visu mūžu noraugās no augšas, taču tie gan reti bija sešgadīgi knēveļi ar slimīgi asarojošām acīm un pamatīgiem spilveniem zem pēcpuses, lai paceltu viņus līdz pieauguša vīra augstumam. Vai tas ir tas sliktais cilvēks? zēns jautāja, piespiedis pie krūtīm savu lelli.

-    Tas ir viņš, valdniece Līsa atbildēja no mazākā troņa, kas atradās turpat līdzās. Viņa bija ģērbusies viscaur zilā, nopūderējusies un sasmaržinājusies, lai valdzinātu precinieku pulkus, ar ko bija pilns viņas galms.

-    Viņš ir tik mazs,Ligzdas valdnieks ķiķinādams aizrādīja.

-    Tas ir Tīrions jeb Velnēns no Lanisteru nama, cilvēks, kurš nogalināja tavu tēvu. Viņa pacēla balsi, lai tā aizskanētu līdz otram Ligzdas Lielās zāles galam, atbalsojoties pret pienbaltajām sienām un slaidajām kolonnām, un lai viņas vārdus dzirdētu ikviens. Viņš nokāva karaļa labo roku!

-    Ko? Viņu arī es esmu nogalinājis? Tīrions bija izspēris kā tāds muļķis.

Tas būtu bijis īstais brīdis turēt mēli aiz zobiem un galvu noliektu. Tagad viņš to labi saprata. Septiņas elles, viņš to saprata arī tajā brīdī. Arīnu Lielā zāle bija gara un askētiska; tās zili dzīslotā baltā marmora sienas šķita draudīgi saltas, taču sejas, ko Tīrions redzēja sev apkārt, bija vēl saltākas. Rūdas klinšu vara bija ļoti tāla, bet Arīna ielejā Lanisteriem draugu nebija. Labākā aizstāvība būtu padevība un klusuciešana.

Taču Tīriona garastāvoklis bija pārāk slikts, lai viņš ieklausītos veselajā saprātā. Veselu dienu ilgajā kāpienā uz Ligzdu viņš sev par lielu kaunu pēdējā posmā bija paklupis nespēcīgās kājas vairs nespēja viņu uznest augstāk. Atlikušo ceļa gabalu Brons viņu nesa, un šis pazemojums tikai pielēja eļļu Tīriona dusmu liesmām. Tā vien sāk likties, ka es esmu bijis viens rosīgs zellis, viņš dzēlīgi atteica. Diez, kur man radās tik daudz laika, lai tiktu galā ar visu šo kaušanu un slepkavošanu.

Tīrionam vajadzēja atcerēties, ar ko viņam ir darīšana. Līsa Arīna un viņas pusplānprātīgais vārgulis dēls galmā nebija slaveni ar lielu mīlestību uz zobgalībām īpaši, ja tās bija vērstas pret viņiem.

-    Velnēn, Līsa ledaini noteica, vai nu tu pievaldīsi savu ņirdzīgo mēli un sarunāsies ar manu dēlu pieklājīgi, vai arī es tev apsolu, ka tev būs pamats to nožēlot. Neaizmirsti, kur tu atrodies. Šī ir Ligzda, un šie cilvēki, kurus tu redzi sev apkārt, ir Ielejas bruņinieki, kuri mīlēja Džonu Arīnu. Jebkurš no viņiem manis dēļ atdotu dzīvību.

-   Valdniece Arīna, ja ar mani notiks kas slikts, mans brālis Džeimijs ar lielāko prieku sagādās viņiem tādu izdevību. Tīrions vēl nebija šos niknos vārdus izgrūdis līdz galam, kad jau saprata, ka tā runāt ir liela muļķība.

-    Vai jūs protat lidot, manu Lanisteras valdniek? jautāja valdniece Līsa. Vai punduriem ir spārni? Ja nav, tad jūs rīkotos prātīgi, ja nākamos draudus, kas jums ienāks prātā, vienkārši norītu.

-    Tie nebija nekādi draudi, atbildēja Tīrions. Tas bija solījums.

To izdzirdējis, mazais valdnieks Roberts pietrūkās kājās tā satraucies, ka nometa zemē savu lelli. Tu mums nevari neko nodarīt, viņš brēca. Šeit neviens mums neko nevar nodarīt. Pasaki viņam, māt, pasaki, ka šeit viņš mums neko nevar nodarīt. Zēns sāka raustīties.

-    Ligzdu nav iespējams ieņemt, Līsa Arīna mierīgi paziņoja. Viņa pievilka dēlu sev klāt un turēja drošībā, savu apaļo balto roku gredzenā. Velnēns tikai mēģina mūs nobaidīt, manu mīļo mazulīt. Visi Lanisteri ir meļi. Neviens manam saldajam puisītim neko nenodarīs.

Ļaunākais jau tas, ka viņai, bez šaubām, bija taisnība. Pats uz savas ādas nobaudījis, cik grūti šeit nonākt, Tīrions lieliski varēja iztēloties, kas notiktu, ja līdz šejienei ceļu mēģinātu izlauzt bruņās tērpies bruņinieks, pār kuru no augšas lītu akmeņu un bultu lietus un ienaidnieki mēģinātu viņu apturēt uz katra soļa. Vārds "murgs" to pat īsti neaprakstītu. Kāds tur brīnums, ka Ligzdu neviens nekad vēl nebija ieņēmis!

Un tomēr Tīrions nebija spējis sevi apklusināt. Neteiksim, ka nav iespējams, viņš piezīmēja, tikai ne sevišķi ērti.

Jaunais Roberts norādīja uz viņu ar trīcošu roku. Tu esi melis. Māt, es gribu redzēt, kā viņš lido. Divi sargi debeszilos apmetņos sagrāba Tīrionu aiz rokām, atraujot viņa kājas no zemes.

Dievi vien zina, kas būtu varējis notikt, ja nebijis Ketlīnas Stārkas. Māsa, viņa uzsauca no savas vietas abu troņu piekājē, es tevi lūdzu neaizmirst, ka šis cilvēks ir mans gūsteknis. Es nepieļaušu, ka viņam kaut ko nodara.

Līsa Arīna veltīja māsai saltu skatienu, tad piecēlās kājās un, garajiem svārkiem velkoties nopakaļ, strauji piesoļoja viņam klāt. Uz mirkli Tīrions nobijās, ka Līsa viņam iesitis, taču tā vietā viņa sargiem pavēlēja palaist Velnēnu vaļā. Sargi nometa viņu zemē; kājas saļima zem auguma svara, un Tīrions pakrita.

Droši vien bija iespaidīgs skats, kā viņš ar pūlēm uzrausās ceļos, taču tūlīt pat sajuta, kā labo kāju sarauj krampis, un vēlreiz visā garumā nostiepās uz grīdas. Smiekli nodārdēja visā Arīnu Lielās zāles garumā.

Manas māsas mazais ciemiņš ir pārāk saguris, lai nostāvētu kājās, paziņoja valdniece Līsa. Sīr Verdīs, novediet viņu lejā uz cietumu. Atpūta vienā no mūsu debesu kamerām nāks viņam par labu.

Sargi uzrāva viņu stāvus. Tīrions Lanisters, vārgi spārdoties, karājās starp abiem vīriem, no kauna pietvīcis gluži sarkans. To es neaizmirsīšu, viņš apsolīja, kad sargi jau nesa viņu ārā no zāles.

Neaizmirsa jau arī, it kā no tā būtu kāds labums.

Iesākumā Tīrions sevi mierināja ar domu, ka šis ieslodzījums nebūs ilgs. Līsa Arīna gribēja tikai iedzīt viņam mazliet pazemības, tas arī viss. Gan jau atkal atsūtīs viņam pakaļ, turklāt drīz. Ja ne Līsa, tad Ketlīna Stārka gan gribēs viņu izjautāt. Šoreiz punduris savu mēli uzmanīs labāk. Viņu neuzdrošinājās nogalināt uz karstām pēdām. Viņš vēl joprojām bija Rūdas klinšu Lanisters, un, ja tiks izlietas viņa asinis, tas nozīmēs karu. Vismaz tā Velnēns pats sev iestāstīja.

Nu viņš vairs nebija par to tik pārliecināts.

Varbūt sagūstītāji bija nolēmuši viņu vienkārši sapūdēt cietumā. Tīrions baidījās, ka viņam nepietiks spēka šādi pūt vēl ilgi. Viņš kļuva vārgāks ar katru dienu, un tas, vai Morda spērieni un sitieni nodarīs viņam kādu nopietnu ļaunumu, bija tikai laika jautājums pieņemot, ka cietumsargs viņu vēl līdz tam nenomērdēs badā. Vēl dažas naktis aukstuma un bada, un debesu zilums sāks aicināt arī viņu.

Tīrions prātoja, kas gan notiek ārpus viņa cietuma kameras sienām (kādas nu tās bija). Valdnieks Tīvins noteikti izsūtīja jātniekus, tiklīdz šī ziņa nonāca līdz viņa ausīm. Iespējams, ka Džeimijs jau šobrīd ar veselu karaspēku kāpj Mēness kalnos… ja vien nejāj uz ziemeļiem, lai cīnītos ar Ziemmalu. Vai kādam ārpus Ielejas maz bija kāda nojausma, uz kurieni Ketlīna Stārka viņu aizvedusi? Diez, ko darīs Serseja, kad viņa padzirdēs par notikušo? Karalis varēja pavēlēt, lai Līsa Tīrionu atbrīvo, taču kam Roberts paklausītu savai karalienei vai labajai rokai? Tīrions neloloja nekādas ilūzijas par karaļa mīlestību pret viņa māsu.

Ja Serseja būtu prātīga, viņa pieprasītu, lai Tīrionu tiesā pats karalis. Pret to nevarētu iebilst pat Neds Stārks tas nozīmētu apšaubīt karaļa godu. Un Tīrions ar lielāko prieku izmēģinātu laimi šādā tiesā. Lai kādas slepkavības viņam mēģinātu piedēvēt, cik nu viņš varēja spriest, Stārkiem nebija nekādu pierādījumu. Lai apsūdz viņu Dzelzs troņa un visu zemes valdnieku priekšā. Ar to viņu spēlīte būtu galā. Ja vien Serseja būtu tik attapīga, lai to saprastu…

Tīrions Lanisters nopūtās. Viņa māsai netrūka zināmas izmanīgas viltības, taču lepnība darīja viņu aklu. Viņa šajā domā saskatītu apvainojumu, nevis izdevību. Džeimijs bija vēl sliktāks pārsteidzīgs, stūrgalvīgs un ātri aizkaitināms. Viņa brālis nekad nemēģināja atsiet mezglu, ja vien bija iespējams to pārcirst.

Tīrions prātoja, kurš no viņiem gan uzsūtījis algotu slepkavu, lai apklusinātu Stārku puišeli, un vai valdnieka Arīna nāve tiešām bijusi viņu sazvērestības auglis. Ja vecā labā roka tiešām bija noslepkavota, tas ticis paveikts veikli un smalki. Viņa gados vīri itin bieži mira no pēkšņām kaitēm. Turpretim doma uzsūtīt Brendonam Stārkam kaut kādu lamzaku ar zagtu dunci šķita neiedomājami nejēdzīga. Un, ja tā padomā, vai gan tieši tas nebija pats īpatnējākais?

Tīrions nodrebinājās. Lūk, tās gan bija nejaukas aizdomas. Iespējams, ka dižvilks un lauva mežā nebija vienīgie zvēri un, ja tā ir taisnība, kāds viņu izmantoja savās interesēs. Tīrions Lanisters necieta, ka viņu mēģina izmantot.

Viņam nāksies tikt no šejienes ārā, turklāt labi drīz. Izredzes pievārēt Mordu bija niecīgas, pareizāk sakot nekādas, un kurš gan šeit iesūtīs sešsimt pēdas garu virvi, lai viņš varētu izkļūt brīvībā? Nāksies vien izkulties ar runāšanu. Garā mēle bija viņu novedusi šajā cietuma kamerā, un nekas cits tai neatliks, kā vien viņu no šejienes izpestīt.

Tīrions pieslējās kājās, visiem spēkiem cenšoties nepievērst uzmanību grīdas slīpumam zem kājām, kas neuzkrītoši tā vien vilināja uz klints malas pusi. Viņš piedauzīja ar dūri pie durvīm. Mord! viņš uzkliedza. Cietumsargi Mord, tu man esi vajadzīgs! Viņam nācās tādā garā turpināt krietnas desmit minūtes, līdz beidzot atskanēja soļi. Tīrions pakāpās atpakaļ tikai mirkli, pirms durvis ar blīkšķi atvērās.

-     Taisi troksni, Mords norūca un pablenza uz viņu ar asins pielijušām acīm. Vienā no viņa gaļīgajām rokām bija plata un bieza ādas siksna, dūrē pārlocīta uz pusēm.

"Nekad neizrādi viņiem savas bailes," Tīrions sev atgādināja. Kā tev patiktu būt bagātam? viņš jautāja.

Mords viņam iesita. Viņš atvēzējās gluži laiski, nepagriežot roku, taču ādas siksna trāpīja Tīrionam pa augšdelmu. Trieciena spēks lika viņam sagrīļoties un sāpēs sakost zobus. Nepalaid muti, punduri, Mords brīdināja.

-    Zelts, Tīrions sacīja, tēlojot, ka smaida. Rūdas klintis ir pilnas ar zeltu… āāā… Šoreiz sitiens bija tiešs, un Mords atvēzējās ar lielāku spēku, liekot ādas siksnai noplīkšķēt un palēkties. Tā ķēra Tīrionam pa ribām un lika viņam, klusi iešņukstoties, noslīgt ceļos. Viņš sevi piespieda pacelt acis un paskatīties uz cietumsargu. Bagāts kā Lanisteri, viņš nosēcās, ne jau velti ir tāds teiciens, Mord…

Mords noņurdējās. Siksna nošvīkstēja gaisā un ar pilnu spēku trāpīja Tīrionam tieši sejā. Sāpes bija tik negantas, ka viņš neatcerējās, kā nokritis, taču, atvēris acis, ieraudzīja, ka atkal guļ uz cietuma grīdas. Viņš taustījās pēc atbalsta, lai varētu uzslieties sēdus, taču pirksti neko neatrada… un vēlreiz. Tīrions atrāva roku tik steidzīgi, it kā būtu apdedzinājies, un visiem spēkiem centās neelpot. Viņš bija nokritis pie pašas klints malas, labi ja sprīdi no lielā ziluma.

-   Vēl ko sacīsi? Mords saņēma siksnu starp pirkstiem un strauji parāva. Āda nodzinkstēja, liekot Tīrionam salēkties. Cietumsargs iesmējās.

"Viņš mani nenogrūdīs," Tīrions izmisīgi centās sev iestāstīt, rāpodams projām no klints malas. "Ketlīnai Stārkai es esmu vajadzīgs dzīvs, viņš neuzdrošināsies mani nogalināt." Tīrions noslaucīja no lūpām asinis, pasmaidīja un noteica: Tas bija pamatīgi, Mord. Cietumsargs uz viņu pašķielēja, pūloties saprast, vai par viņu neņirgājas. Tāds spēkavīrs kā tu man noderētu. Siksna jau atkal pašāvās uz viņa pusi, taču šoreiz Tīrionam izdevās no tās izvairīties. Viņš saņēma tikai garāmejošu pļauku pa plecu, neko vairāk. Zelts, viņš atkārtoja, rāpojot atmuguriski kā krabis, vairāk zelta, nekā tu savā mūžā esi redzējis. Pietiekami, lai nopirktu zemi, sievietes, zirgus… Tu varētu kļūt par valdnieku. Valdnieks Mords. Tīrions atkraukāja asiņu un gļotu kamolu un izspļāva debesīs.

-    Zelta nav, Mords atteica.

"Viņš klausās!" Tīrions nodomāja. Kad mani saņēma gūstā, tad maku atņēma, taču zelts vēl joprojām pieder man. Ketlīna Stārka var saņemt cilvēku gūstā, bet viņa nekritīs tik zemu, lai aplaupītu. Tas nebūtu godājami. Palīdzi man, un šis zelts piederēs tev. Morda siksna atkal noplīkšķēja gaisā, taču šoreiz tas bija pavisam negribīgs un nepārdomāts sitiens, gauss un nicīgs. Tīrions saķēra siksnu rokā un vairs nelaida to vaļā. Tu ne ar ko neriskēsi. Man tikai vajag, lai tu nodod no manis ziņu.

Cietumsargs izrāva savu siksnu no Tīriona tvēriena. Ziņu, viņš atkārtoja, it kā nekad agrāk nebūtu šādu vārdu dzirdējis. Viņa pierē iegrauzās dziļas rievas.

-    Jūs taču dzirdējāt, ko es teicu, mans kungs. Tikai nodod ziņu savai valdniecei. Pasaki viņai… "Ko tad? Kas liktu Līsai Arīnai apžēloties?" Iedvesma pie Tīriona Lanistera atnāca gluži negaidot. … saki, ka es gribu atzīties savos noziegumos.

Mords pacēla roku, un Tīrions jau sagatavojās kārtējam sitienam, taču cietumsargs vilcinājās. Viņa acīs cīnījās aizdomas un alkatība. Mords gribēja tikt pie zelta, taču baidījās, ka viņu piemānīs. Viņš izskatījās pēc cilvēka, kas bieži apvests ap stūri. Meli, viņš drūmi nomurmināja. Punduris mani grib piemānīt.

-    Savu solījumu es apstiprināšu uz papīra, Tīrions nozvērējās.

Daži lasītnepratēji pret rakstītu vārdu izturējās ar nicinājumu, turpretim citi to godāja tādā māņticīgā pielūgsmē, it kā tas piederētu pie kādas burvestības. Laimīgā kārtā Mords izrādījās viens no pēdējiem. Cietumsargs nolaida ādas siksnu. Uzraksti zeltu. Daudz zelta.

-     Ļoti daudz zelta, Tīrions solīja. Tas maks jau būs tikai tāpat vien, garšai, mans draugs. Mans brālis nēsā bruņas no tīra zelta. Patiesībā Džeimija bruņas bija no apzeltīta tērauda, bet šis neaptēstais lamzaks jau neatšķirtu.

Mords domīgi izlaida caur pirkstiem savu ādas sloksni, taču pēdīgi padevās un aizgāja pēc papīra un tintes. Kad vēstule bija uzrakstīta, cietumsargs to saviebies aizdomīgi aplūkoja. Tagad aiznes viņai manu vēstuli, Tīrions skubināja.

Vēlu vakarā, kad pēc Tīriona atnāca, viņš jau bija aizmidzis un miegā drebinājās. Mords atvēra durvis, bet neko neteica. Sīrs Verdīss Ēgens pamodināja Tīrionu ar zābaka purngalu. Celies kājās, Velnēn. Mana valdniece vēlas tevi redzēt.

Tīrions izberzēja no acīm miegu un savieba grimasi, ko pats tik tikko spēja sajust. Es nešaubos, ka tā ir, bet kas jums liek domāt, ka es vēlos redzēt viņu?

Sīrs Verdīss sarauca pieri. Tīrions viņu lieliski atcerējās no gadiem, ko Verdīss bija pavadījis Karaļa ostā kā labās rokas sardzes komandieris. Stūraina, neizskatīga seja, sirmi mati, drukna miesasbūve un ne mazākās humora izjūtas. Nav mana darīšana, ko tu vēlies vai nevēlies. Celies augšā, citādi es likšu tevi aiznest.

Tīrions neveikli uzrausās kājās. Auksts vakars, viņš kā starp citu piezīmēja, un Lielajā zālē ir tādi caurvēji! Es negribētu saaukstēties. Mord, esi tik laipns, atnes manu apmetni.

Cietumsargs aizdomu apmiglotu seju uz viņu pašķielēja.

-    Manu apmetni, Tīrions atkārtoja. Ēnu kaķa ādu, ko tu paņēmi paglabāt. Tu taču atceries.

-    Atnes viņam to nolādēto apmetni, iejaucās sīrs Verdīss.

Mords neuzdrošinājās iebilst. Uzmetis Tīrionam skatienu, kas solīja

atmaksu vistuvākajā nākotnē, viņš tomēr aizgāja pēc apmetņa. Kad viņš to cietumniekam aplika ap pleciem, Tīrions pasmaidīja. Liels paldies. Turpmāk domāšu par tevi ikreiz, kad šo apmetni valkāšu. Viņš pārmeta garās kažokādas apakšmalu pār labo plecu un pirmo reizi pēdējo dienu laikā juta, ka viņam ir silti. Rādiet ceļu, sīr Verdīs.

Arīnu Lielo zāli pielēja gaisma no piecdesmit lāpām, kas dega turētājos gar visām sienām. Valdniece Līsa bija ģērbusies melnā zīdā; uz krūtīm ar pērlēm bija izšūta Mēness un piekūna emblēma. Nebija pamata aizdomām, ka viņa būtu sadomājusi pievienoties Naktssardzei, Tīrions sprieda, tāpēc atlika pieņemt, ka Līsas prātā sēru drēbes varētu būt īstais apģērbs grēku nožēlošanas gadījumam. Garie, kastaņbrūnie mati, sapīti sarežģītā matu pīnē, krita pār viņas kreiso plecu. Otrs, augstākais tronis viņai līdzās bija tukšs; mazais Ligzdas valdnieks šobrīd jau noteikti raustījās miegā. Tīrions jutās pateicīgs kaut vai par tādu nieku.

Viņš dziļi paklanījās un izmantoja iespēju pārlaist skatienu visai zālei. Lai uzklausītu viņa atzīšanos, valdniece Arīna bija sasaukusi visus savus bruņiniekus un vasaļus tieši uz to viņš bija cerējis. Viņš ieraudzīja sīra Brindena Tūlija raupjo seju un valdnieka Nestora Roisa skarbos vaibstus. Nestoram līdzās stāvēja jaunāks vīrietis ar spurainu melnu vaigubārdu; tas varēja būt vienīgi viņa mantinieks sīrs Albārs. Zālē bija pārstāvēts vairums Ielejas ievērojamāko namu. Tīrions ievēroja sīru Līnu Korbreju, slaidu kā zobenu, valdnieku Hanteru ar viņa podagras mocītajām kājām un atraitni valdnieci Veinvudu dēlu ielenkumā. Citi bija rotājušies ar viņam nepazīstamām zīmēm salauztu šķēpu, zaļu odzi, degošu torni, spārnotu kausu.

Ielejas valdnieku vidū bija ari vairāki viņa ceļabiedri līdzās sīram Rodrīkam Kaselam, vēl gluži bālam no pussadzijušajiem ievainojumiem, stāvēja sīrs Viliss Vods. Dziesminieks Marilions bija ticis pie jaunas koka arfas. Tīrions pasmaidīja. Lai kas arī te šonakt notiktu, tas nedrīkst palikt slepenībā, un kurš gan vēl labāk par dziesminieku pratīs izplatīt stāstu pa tuvām un tālām malām?

Zāles tālākajā galā, atspiedies pret kolonnu, stāvēja Brons. Brīvjātnieka melnās acis cieši vēroja Tīrionu; vienu roku viņš neuzkrītoši turēja uz zobena roktura. Tīrions veltīja viņam ilgu skatienu, pūloties uzminēt…

Pirmā ierunājās Ketlīna Stārka. Mums ziņo, ka tu vēloties atzīties savos noziegumos.

-    Tā tiešām ir, valdniec, Tīrions atbildēja.

Līsa Arīna uzsmaidīja māsai. Debesu cietums salauž visus. Tur viņi ir dievu acu priekšā, un nav tumsas, aiz kuras paslēpties.

-   Man gan neliekas, ka viņš būtu salauzts, atbildēja valdniece Ketlīna.

Valdniece Līsa viņai nepievērsa uzmanību. Saki, kas tev sakāms, -

viņa Tīrionam pavēlēja.

"Un nu metam kauliņus," viņš nodomāja, raidot uz Brona pusi vēl vienu ašu skatienu. Ar ko lai es sāku? Es atzīstos, ka esmu nekrietns un neķītrs cilvēciņš. Valdnieki un valdnieces, mani grēki nav saskaitāmi. Es esmu gulējis ar priekameitām un ne jau vienreiz, bet simtiem reižu. Es esmu domās vēlējis nāvi savam godājamajam tēvam, tāpat arī savai māsai, mūsu visžēlīgajai karalienei. Viņam aiz muguras kāds iespurdzās.

-    Es ne vienmēr esmu izturējies pret kalpiem ar pienācīgu laipnību. Es esmu nodevies azartspēlēm. Kaunā sarkstot, man jāatzīst, ka esmu pat blēdījies! Es esmu teicis daudz nežēlīgu un ļaunprātīgu vārdu par cildenajiem galma valdniekiem un valdniecēm. Tas jau izpelnījās skaļus smieklus. Reiz es…

-    Klusumu! Līsas Arīnas apaļā, bālā seja bija pietvīkusi koši sārta.

-    Ko tu iedomājies? Ko tu dari, punduri?

Tīrions piešķieba galvu. Kā? Es, protams, šobrīd atzīstos visos savos noziegumos, valdniec…

Priekšā iznāca Ketlīna Stārka. Tu tiec apsūdzēts par to, ka uzsūtīji manam dēlam Brenam algotu slepkavu, liekot viņu nogalināt aizmigušu gultā, un izplānoji valdnieks Džona Arīna, karaļa labās rokas, slepkavību.

Tīrions bezpalīdzīgi paraustīja plecus. Baidos, ka šajos noziegumos es nevaru atzīties. Ne par kādām slepkavībām es neko nezinu.

Valdniece Līsa piecēlās no sava sejaskoka troņa. Es neļaušu par sevi ņirgāties. Nu jau tu būsi izjokojies pēc sirds patikas, Velnēn. Jādomā, ka tas tev sagādāja prieku. Sīr Verdīs, vediet viņu atpakaļ uz cietumu… tikai šoreiz atrodiet mazāku kameru ar slīpāku grīdu.

-    Tātad tā Ielejā spriež taisnu tiesu? Tīrions norēcās tik skaļi, ka sīrs Verdīss uz mirkli pat sastinga. Vai gods tiek atstāts viņpus Asiņainajiem vārtiem? Jūs mani apsūdzat noziegumos, es noliedzu savu vainu, un par to jūs mani iemetāt cietuma kamerā zem klajas debess, kur es salstu un mirstu badā. Viņš augstu pacēla galvu, ļaujot visiem kārtīgi apskatīt zilumus, ko Morda sitieni bija atstājuši viņa sejā. Kur ir karaļa taisnā tiesa? Vai Ligzda vairs neatrodas septiņās valstībās? Jūs sakāt, ka es tieku apsūdzēts. Lieliski. Es pieprasu tiesu! Ļaujiet man runāt, un tad spriediet par manu patiesību vai meliem, atklātu tiesu dievu un cilvēku acu priekšā.

Lielo zāli piepildīja klusa murdoņa. Tīrions zināja, ka ir guvis virsroku. Viņš bija augstdzimis cilvēks, karaļvalsts varenākā valdnieka dēls, karalienes brālis. Viņam nedrīkstēja liegt iespēju stāties tiesas priekšā. Sargi debeszilos apmetņos jau bija sākuši viņam tuvoties, taču sīrs Verdīss viņus apturēja un paskatījās uz valdnieci Līsu.

Viņas mazā mutīte noraustījās kaprīzā smaidā. Ja tu stāsies tiesas priekšā un tiksi atzīts par vainīgu noziegumos, kuros esi apsūdzēts, tad pēc karaļa likumiem tev par tiem nāksies samaksāt ar savām asinīm. Mums šeit, Ligzdā, bendes nav, mans Lanisteras valdniek. Atveriet Mēness durvis.

Skatītāju drūzma pašķīrās. Starp divām slaidām marmora kolonnām bija šauras sejaskoka durvis; baltajā kokā bija izgriezts pusmēness. Divi no sargiem devās uz durvju pusi, un tuvāk stāvošie vērotāji atkāpās. Viens no vīriem atvilka smagās bronzas bultas, bet otrs pavilka durvis uz savu pusi. Pa atvērtajām durvīm gaudojot iebrāzās pēkšņa vēja brāzma, sagrābjot sargu zilos apmetņus un liekot tiem uzplandīt augstu pār viņu pleciem. Aiz durvīm bija tikai nakts debesu tukšums, piebārstīts ar saltām un vienaldzīgām zvaigznēm.

-    Lūk, tavā priekšā karaļa taisnā tiesa, sacīja Līsa Arīna. Lāpu liesmas pie sienām plivinājās kā putnu spārni; šur un tur kāda lāpa jau bija nopūsta.

-    Līsa, man šķiet, ka tas nav prātīgi, ierunājās Ketlīna Stārka; zālei cauri kā viesulis brāzās melns vējš.

Māsa viņai nepievērsa uzmanību. Jūs vēlaties tiesu, Lanisteras valdniek. Lieliski. Jūs stāsieties tiesas priekšā. Mans dēls uzklausīs visu, kas jums sakāms, un jūs noklausīsieties viņa spriedumu. Tad jūs varēsiet aiziet vai nu pa vienām durvīm, vai arī pa otrām.

"Viņa izskatījās tik apmierināta ar sevi," Tīrions nodomāja, un nav jau arī nekāds brīnums. Kāpēc lai viņa baidītos no tiesas, ja to spriedīs viņas nīkulīgais dēlēns? Tīrions paskatījās uz viņas Mēness durvju pusi. "Māt, es gribu redzēt, kā viņš lido!" zēns toreiz teica. Cik vīru šis puņķainais sīkais knēvelis jau izsūtījis pa šīm durvīm?

-     Pateicos, godājamā valdniec, taču es neredzu nekādu vajadzību traucēt valdnieku Robertu, Tīrions pieklājīgi atbildēja. Dievi zina, ka esmu nevainīgs. Es paļaušos uz viņu spriedumu, nevis uz cilvēku spriestu tiesu. Es pieprasu, lai manu likteni izšķir cīņa.

Arīnu Lielo zāli piepildīja pēkšņa smieklu vētra. Valdnieks Nestors Roiss sprauslāja, sīrs Viliss ķiķināja, sīrs Līns Korbrejs skaļi rēca, un pārējie, galvas atmetuši, smējās tik ilgi, kamēr pār vaigiem sāka ritēt asaras. Marilions ar lauztās rokas pirkstiem uz savas jaunās koka arfas uztrinkšķināja līksmu noti. Pat vējš, kaukdams spraucoties pa atvērtajām Mēness durvīm, šķiet, nicinoši nosvilpās.

Līsas Arīnas ūdeņaini zilās acis likās nedrošas. Tīrions bija pārsteidzis viņu nesagatavotu. Tādas tiesības tev, protams, ir.

Jaunais bruņinieks ar zaļās odzes zīmi uz kamzoļa iznāca priekšā un nometās uz viena ceļa. Valdniec, es izlūdzos to godu cīnīties jūsu vārdā.

-     Šim godam vajadzētu tikt man, iebilda vecais valdnieks Hanters. Atalgojiet manu mīlestību pret jūsu nelaiķi vīru, ļaujot man atriebt viņa nāvi.

-     Mans tēvs uzticami kalpoja valdniekam Džonam kā Ielejas augstākais namzinis, nodārdināja sīrs Albārs Roiss. Ļaujiet man kalpot viņa dēlam.

-    Dievi palīdz tam, kura pusē ir taisnība, sacīja sīrs Līns Korbrejs, taču bieži vien izrādās, ka tas ir arī cilvēks ar drošāko zobenu. Un mēs visi zinām, kurš tas ir. Viņš pieticīgi pasmaidīja.

Vēl ducis citu vīru ierunājās cits caur citu, visi par varītēm cenšoties tikt saklausīti. Tīrionam kļuva drūmi, aptverot, ka tik daudz pilnīgu svešinieku deg nepacietībā viņu nogalināt. Varbūt viņa plāns tomēr nav diez cik viltīgs.

Valdniece Līsa pacēla roku, pieprasot klusumu. Pateicos, mani kungi, tāpat kā, es zinu, jums pateiktos mans dēls, ja viņš šobrīd te atrastos. Nekur visās septiņās valstībās nav tik drošsirdīgu un uzticamu bruņinieku kā Ielejā. Ja vien es varētu, tad uzticētu šo godu katram no jums. Un tomēr man jāizvēlas tikai viens. Viņa pastiepa roku. Sīr

Verdīs Ēgen, jūs bijāt mana vīra labā roka un pildījāt savu pienākumu godam. Jūs cīnīsieties mūsu vārdā.

Sīrs Verdīss visu šo laiku bija cietis klusu. Valdniec, viņš drūmi ierunājās, noslīgstot viņas priekšā uz viena ceļa, es jūs lūdzu, uzlieciet šo nastu kādam citam. Šis pienākums man ir netīkams. Paskatieties uz to cilvēku viņš taču nav karotājs. Viņš ir punduris augumā puse no manis, turklāt ar vārgām kājām. Būtu kauns noslaktēt šādu cilvēku un saukt to par taisnu tiesu.

"Oho, lieliski," nodomāja Tīrions. Es piekrītu.

Līsa uzmeta viņam draudīgu skatienu. Tu pats pieprasīji, lai tavu likteni izšķir cīņa.

-    Un nu es pieprasu, lai arī manā vārdā šajā cīņā dodas kāds cits. Es zinu, ka mans brālis Džeimijs ar lielāko prieku ieņems manu vietu.

-     Tavs dārgais Karaļkāvis atrodas simtiem līgu no šejienes, Līsa Arīna atcirta.

-    Aizsūtiet pēc viņa putnu. Es mīļuprāt pagaidīšu, kamēr viņš ieradīsies.

-    Tu jau rīt mērosies spēkiem ar sīru Verdīsu.

-    Dziesminiek, Tīrions sacīja, pagriežoties pret Marilionu. Kad tu par to visu sacerēsi balādi, noteikti pastāsti, kā valdniece Arīna pundurim liedza tiesības izvēlēties sev aizstāvi un sūtīja viņu, klibu, sadauzītu un savainotu, mēroties spēkiem ar viņas labāko bruņinieku.

-    Es tev neko neesmu liegusi! izsaucās valdniece Arīna; no aizkaitinājuma viņas balss skanēja spalgi un griezīgi. Nosauc sava aizstāvja vārdu, Velnēn… ja tev liekas, ka tu vari atrast kādu, kurš gatavs tevis dēļ mirt.

-    Ja jums nav iebildumu, es labāk izvēlētos kādu, kurš gatavs manis dēļ nogalināt. Tīrions pārlaida skatienu garajai zālei. Neviens nepakustējās. Vienu bezgala garu brīdi Tīrionam jau sāka likties, ka viņš pieļāvis grandiozu aplamību.

Tad telpas dzīlēs kāds sarosījās. Es cīnīšos pundura vietā, atskanēja Brona balss.

EDARDS

Viņš sapņoja savu seno sapni par trim bruņiniekiem baltos apmetņos, sen sagrautu torni un Līennu asiņu gultā.

Sapnī viņa draugi jāja viņam līdzās, tāpat kā tas bija noticis dzīvē. Lepnais Martins Kasels, Džorija tēvs. Uzticīgais Teo Vulls. ītans Glovers, Brendona ieroču nesējs. Sīrs Marks Rīsvels, vārdos lēnīgs un sirdī krietns. Salinieks Houlends Rīds. Valdnieks Dastins uz sava lielā tumši bērā ērzeļa. Bija laiks, kad Neds viņu sejas pazina tikpat labi kā pats savējo, taču gadi kā dēles nosūc spēku cilvēka atmiņām pat tām, kuras viņš nozvērējies nekad neaizmirst. Sapnī viņi visi bija tikai ēnas, pelēki rēgi uz miglas zirgiem.

Viņi bija septiņi un stājās pretim trim vīriem. Sapnī tas notika tieši tāpat kā toreiz dzīvē. Taču šis trijnieks nebija parasti vīri. Viņi gaidīja apaļā torņa priekšā. Aiz viņu mugurām slējās sarkanie Dornes kalni. Baltie apmetņi plandījās vējā. Viņi nebija nekādas ēnas šo trīs seju vaibsti vēl tagad kvēloja viņa atmiņā kā sveces liesmas. Uz sīra Artūra Deina, Rītausmas Zobena, lūpām rotājās skumjš smaids. Virs labā pleca bja redzams viņa lielzobena Ausekļa rokturis. Sīrs Osvels Vents bija nometies uz viena ceļa un ar galodu asināja sava zobena asmeni. Pāri visai balti emaljētajai ķiverei spārnus bija izplētis viņa nama melnais sikspārnis. Skarbs starp viņiem stāvēja vecais sīrs Džerolds Sargtornis, Baltais Vērsis, Karaļsardzes komandieris.

-    Es jūs meklēju pie Trejžubures, Neds viņus uzrunāja.

-    Mūsu tur nebija, atbildēja sīrs Džerolds.

-    Uzurpatoram būtu klājies slikti, ja mēs tur būtu bijuši, piebilda sīrs Osvels.

-    Kad krita Karaļa osta, sīrs Džeimijs nodūra jūsu karali ar zelta zobenu, un es nesaparatu, kur gan esat palikuši jūs.

-    Tālu no turienes, atbildēja sīrs Džerolds, citādi Airīss vēl joprojām sēdētu Dzelzs tronī, bet mūsu viltus brālis degtu septiņu eļļu ugunīs.

-    Es ierados Vētrasgalā, lai izbeigtu aplenkumu, Neds sacīja, un valdnieki Tīrels un Sarkanvīns nolaida savus karogus, un visi viņu bruņinieki nometās uz viena ceļa, lai zvērētu mums uzticību. Es biju pārliecināts, ka jūs būsiet starp viņiem.

-    Mūsu ceļi tik viegli neliecas, atbildēja sīrs Artūrs Deins.

-    Sīrs Vilems Derijs aizbēdzis uz Pūķakmeni ar jūsu princesi un princi Viserīsu. Es domāju, ka jūs varbūt esat uzkāpuši uz kuģa kopā ar viņu.

-    Sīrs Vilems ir krietns un uzticīgs vīrs, sacīja sīrs Osvels.

-    Bet viņš nav no Karaļsardzes, aizrādīja sīrs Džerolds. Karaļsardze nebēg.

-     Ne toreiz, ne tagad, piemetināja sīrs Artūrs. Viņš uzlika galvā ķiveri.

-   Mēs esam devuši zvērestu, paskaidroja vecais sīrs Džerolds.

Neda rēgi pievirzījās viņam tuvāk, pacēluši rokās savus ēnu zobenus.

Viņi bija septiņi pret trim.

-    Un nu tas sākas, teica sīrs Artūrs Deins, Rītausmas Zobens. Viņš izvilka no maksts Ausekli un satvēra to ar abām rokām. Asmens bija blāvs kā pienstikls, dzīvas gaismas caurstrāvots.

-     Nē, atbildēja Neds, un viņa balsī ieskanējās skumjas, Nu tas beidzas. Brīdī, kad viņi satikās tērauda un ēnu mudžeklī, viņš izdzirdēja Līennas kliedzienu. Edāāārd! viņa sauca. Pāri asiņainu svītru sašvīkātajām debesīm, tik zilām kā nāves acis, aizbrāzās rožu ziedlapiņu viesulis.

-    Valdniek Edard, Līenna vēlreiz viņu pasauca.

-    Es apsolu, viņš nočukstēja, Lī, es apsolu…

-    Valdniek Edard, kaut kur tumsā atbalsoja kāda vīrieša balss.

Edards Stārks novaidējies atvēra acis. Pa labās rokas torņa augstajiem

logiem istabā ieplūda mēnessgaisma.

-    Valdniek Edard? pie viņa gultas stāvēja kāda ēna.

-     Cik… Cik ilgi? Palagi bija savandīti, bet viņa kāja ieģipsēta. Sānos iedūrās trula sāpe.

-    Sešas dienas un septiņas naktis. Balss piederēja Veijonam Pūlam. Namzinis pielika pie Neda lūpām kausu. Dzeriet, valdniek.

-    Kas…

-    Tīrs ūdens. Dižmestrs Pīsels sacīja, ka jums slāpšot.

Neds padzērās. Viņa lūpas bija izkaltušas un sasprēgājušas. Ūdens likās salds kā medus.

-     Karalis ir devis rīkojumu, Veijons Pūls sacīja, kad kauss bija tukšs. Viņš vēlas ar jums runāt, valdniek.

-     Rīt, Neds atbildēja. Kad es jutīšos spēcīgāks. Viņam nebija spēka tagad tikties ar Robertu. Viņš bija pamodies no sapņa vārgs kā mazs kaķēns.

-    Valdniek, Pūls sacīja, viņš pavēlēja, lai sūtot jūs pie viņa, tiklīdz jūs būšot atvēris acis. Namzinis pagriezās, lai iededzinātu pie gultas sveci.

Neds klusi nolādējās. Roberts nebija slavens ar savu pacietību. Pasakiet viņam, ka esmu pārāk vārgs, lai pie viņa aizietu. Ja viņš vēlas ar mani runāt, es ar lielāko prieku uzņemšu viņu šeit. Ceru, ka jūs viņu pamodināsiet no dziļa miega. Un pasauciet… Viņš gandrīz jau pateica Džoriju, taču tad atcerējās. Pasauciet manas sardzes komandieri.

Mazu brītiņu pēc namziņa aiziešanas guļamkambarī jau ienāca Alīns. Valdniek.

-     Pūls saka, ka pagājušas jau sešas dienas, Neds viņu uzrunāja. Man jāzina, kas pa šo laiku noticis.

-    Karaļkāvis aizbēdzis no pilsētas, Alīns stāstīja. Runā, ka viņš atgriezies Rūdas klintīs pie sava tēva. Visi runā par to, kā valdniece Ketlīna saņēmusi gūstā Velnēnu. Es esmu izlicis papildu sargus, ja jums nebūs iebildumu.

-    Iebildumu nav, Neds viņu nomierināja. Un manas meitas?

-    Viņas pie jums sēdējušas katru dienu, valdniek. Sansa klusi lūdza dievus, bet Ārija… Viņš brīdi pavilcinājās. Kopš jūs pārnesa mājās, viņa nav izrunājusi ne vārda. Nešpetna maza būtne, valdniek. Nekad neesmu redzējis mazu meiteni tā dusmojamies.

-     Lai kas arī tālāk notiktu, Neds sacīja, manām meitām jābūt drošībā. Baidos, ka tas ir tikai sākums.

-    Viņām nenotiks nekas ļauns, valdniek Edard, Alīns sacīja. Es par to atbildu ar savu dzīvību.

-    Džorijs un pārējie…

-     Es viņus atdevu klusajām māsām, lai aizsūta uz ziemeļiem, uz Ziemmalu. Džorijs gribētu atdusēties līdzās savam vectēvam.

Viņam nāksies gulēt blakus vectēvam, jo Džorija tēvs bija apbedīts tālu dienvidos. Martins Kasels bija kritis kopā ar visiem pārējiem. Neds pēc tam torni bija nojaucis un no tā asiņainajiem akmeņiem sakrāvis astoņus kapu kalniņus. Runāja, ka Rīgers šo vietu esot saucis par prieka torni, taču Nedam tās bija rūgtas atmiņas. Viņi bija cīnījušies septiņi pret trim, taču tikai divi palika dzīvi un atgriezās no šīs vietas Edards Stārks un mazais salinieks Houlends Rīds. Tā ir slikta zīme, ka viņš pēc tik daudziem gadiem atkal atgriezies šajā sapnī, Neds nodomāja.

-     Labi darīts, Alīn, Neds sacīja. Šajā brīdī atgriezās Veijons Pūls. Namzinis zemu palocījās. Gaišība ir ārpusē, valdniek, un viņam līdzi atnākusi karaliene.

Neds uzslējās augstāk un novaikstījās, jūtot kā ievainotā kāja sāpēs noraustās. Viņš nebija gaidījis, ka ieradīsies arī Serseja. Tas nesolīja neko labu. Sūtiet viņus iekšā un tad atstājiet mūs vienus. Tam, ko mēs šeit runāsim, jāpaliek šajās sienās. Pūls klusi izgāja.

Roberts bija papūlējies apģērbties. Viņam mugurā bija melns samta kamzolis ar zelta diegiem izšūtu Barateonu kronēto briedi uz krūtīm, bet uz pleciem zeltīta mantija un melni un zeltaini rūtains apmetnis. Rokā karalis nesa vīna krūku, un viņa seja no izdzertā jau bija pietvīkusi. Aiz viņa kambarī ienāca Serseja Lanistera; viņas matus rotāja dārgakmeņu diadēma.

-    Gaišība, Neds ierunājās. Lūdzu jūsu piedošanu. Es nevaru piecelties.

-    Nekas, karalis strupi atteica. Gribi drusciņu vīna? No Arboras. Laba raža.

-    Tikai mazu kausu, Neds atbildēja. Mana galva vēl ir smaga no magoņu piena.

-    Jums vajadzētu justies laimīgam, ka jūsu galva vēl vispār turas uz pleciem, karaliene paziņoja.

-     Klusu, sieviete, Roberts viņu asi apsauca. Viņš pienesa Nedam vīna kausu. Vai kāja vēl sāp?

-    Mazliet, Neds atbildēja. Viņam reiba galva, taču karalienes priekšā nedrīkstēja izrādīt vājumu.

-    Pīsels dievojas, ka brūce sadzīšot tīri, Roberts sarauca pieri. Es pieņemu, ka tev jau ir zināms, ko izdarījusi Ketlīna?

-    Jā. Neds norija mazu vīna malku. Mana sieva ne pie kā nav vainīga, gaišība. Viss, ko viņa darījusi, ir darīts pēc manas pavēles.

-    Es neesmu apmierināts, Ned, Roberts īgni ņurdēja.

-    Ar kādām tiesībām jūs paceļat roku pret manām asinīm? Serseja uzstājīgi noprasīja. Kā jums liekas, kas jūs tāds esat?

-    Karaļa labā roka, Neds viņai ledaini pieklājīgi atbildēja. Jūsu godājamais vīrs man uzticējis sargāt karaļa mieru un aizstāvēt karaļa likumus.

-   Jūs bijāt labā roka, Serseja iesāka, taču tagad…

-     Klusu! karalis norēcās. Tu viņam uzdevi jautājumu, un viņš atbildēja. Serseja, dusmās teju vai sasalusi, apklusa, un Roberts no jauna pagriezās pret Nedu. Tu saki, sargāt karaļa mieru. Vai tā tu sargā manu mieru, Ned? Septiņi vīri ir krituši…

-    Astoņi, karaliene izlaboja. -Tregars šorīt nomira no valdnieka Stārka zobena cirtiena.

-    Uz karaļceļa nolaupa cilvēkus un manās ielās dzērumā tiek rīkoti slaktiņi, karalis sacīja. Es nevaru to pieļaut, Ned.

-    Ketlīnai bija pamatots iemesls sagūstīt Velnēnu…

-    Es teicu, es nevaru to pieļaut! Pie velna viņas iemeslus. Tu viņai liksi nekavējoties atbrīvot punduri un pats izlīgsi ar Džeimiju.

-   Manu acu priekšā tika noslaktēti trīs no maniem vīriem tikai tāpēc, ka Džeimijs Lanisters vēlējās mani pārmācīt. Vai tas man būtu jāaizmirst?

-    Mans brālis šo strīdu neiesāka, Serseja pievērsās karalim. Valdnieks Stārks piedzēries atgriezās no priekanama. Viņa vīri uzbruka Džeimijam un viņa sargiem tieši tāpat, kā viņa sieva uzbruka Tīrionam uz karaļceļa.

-    Tu mani pietiekami pazīsti, lai zinātu, ka tā nav taisnība, Robert, Neds sacīja. Ja tu šaubies, pajautā valdniekam Bailišam. Viņš arī tur bija.

-     Ar Īkstīti es parunāju, teica Roberts. Viņš apgalvo, ka esot aizjājis pēc zelta apmetņiem vēl pirms sākusies cīņa, taču tik daudz gan viņš atzina, ka jūs esot atgriezušies no kaut kāda bordeļa.

-    No kaut kāda bordeļa?! Nolādēts, Robert, es tur biju aizgājis, lai paskatītos uz tavu meitu! Viņas māte mazo nosaukusi par Barru. Viņa izskatās ļoti līdzīga tavai pirmajai meitiņai, kura piedzima, kad mēs vēl bijām zēni un dzīvojām Ielejā. Runājot viņš vēroja karalieni; viņas seja bija kā nekustīga un bāla maska, kas nenodod nekādus pārdzīvojumus.

Roberts piesarka. Barra, viņš norūca. Un man par to vajadzētu priecāties? Nolādētais skuķis. Man likās, ka viņai ir vairāk saprāta.

-   Viņai nevar būt vairāk kā piecpadsmit gadu, un viņa ir priekameita. Tev likās, ka viņai ir vairāk saprāta? Neds neticīgi pārvaicāja. Kāja pamazām sāka sāpēt arvien neciešamāk. Tas muļķa bērns ir tevī iemīlējies, Robert.

Karalis uzmeta skatienu Sersejai. Tā nav saruna karalienes ausīm.

-    Viņas gaišībai jau nepatiks nekas no tā, ko es varētu pateikt, Neds atbildēja. Man teica, ka Karaļkāvis aizbēdzis no pilsētas. Ļaujiet man atvest viņu atpakaļ, lai viņš stātos tiesas priekšā.

Karalis drūmi saskalināja vīnu savā kausā, tad iemalkoja. Nē, Roberts sacīja. Es par to negribu vairs neko dzirdēt. Džeimijs nogalināja trīs no taviem vīriem, un tu piecus no viņējiem. Ar to visam jābeidzas.

-    Vai tāds ir tavs priekšstats par taisnu tiesu? Neds aizsvilās. Ja tā, man prieks, ka es vairs neesmu tava labā roka.

Karaliene paskatījās uz savu vīru. Ja ar Tārgārjeniem kāds uzdrošinātos sarunāties tā, kā viņš tikko runāja ar tevi…

-    Tev liekas, ka es esmu Airīss? Roberts viņu pārtrauca.

-    Man likās, ka tu esi karalis. Džeimijs un Tīrions ir tavi brāļi. To nosaka visi laulības likumi un visas saites, kas mūs vieno. Vienu no viņiem Stārki ir padzinuši, bet otru saņēmuši gūstā. Šis cilvēks tevi apkauno ar katru savas elpas vilcienu, un tomēr tu te lēnīgi stāvi viņa priekšā un jautā, vai viņam stipri sāp kāja un vai viņš nevēlas mazliet vīna.

Roberta seja bija dusmās pietvīkusi tumši sarkana. Cik reižu man tev jāsaka, lai tu turi muti, sievišķi?

Sersejas seja bija nicinājuma iemiesojums. Kā gan dievi par mums pasmējušies! viņa izsaucās. Pēc tiesas un taisnības tev vajadzētu staigāt brunčos un man bruņās.

Karalis, koši sarkans aiz dusmām, atvēzējās un ar delnas virspusi iecirta viņai smagu pļauku. Serseja Lanistera paklupa pret galdu un ar visu svaru saļima zemē, tomēr pat neiekliedzās. Slaidie pirksti berzēja vaigu, uz kura bālā un gludā āda jau sāka kļūt sarkana. Rīt zilums būs izpleties pa pusi sejas.Es to nēsāšu kā goda zīmi, viņa paziņoja.

-     Nēsā to klusi, citādi es tevi pagodināšu vēlreiz, Roberts nosolījās. Viņš pasauca sardzi. Garš un drūms savās baltajās bruņās istabā parādījās sīrs Merīns Trants. Karaliene ir nogurusi. Pavadiet viņu uz guļamkambari. Bruņinieks palīdzēja Sersejai piecelties kājās un, ne vārda neteicis, izveda viņu no istabas.

Roberts pasniedzās pēc krūkas un no jauna piepildīja savu kausu.

-    Redzi, ko viņa ar mani dara, Ned? Karalis apsēdās, saņēmis plaukstās vīna kausu. Mana mīlošā sieva. Manu bērnu māte.Dusmas bija pārgājušas; tagad Neds viņa acīs redzēja kaut ko skumju un izbiedētu.

-    Man nevajadzēja viņai sist. Tas nebija… tas nebija karaļa cienīgi. Viņš paraudzījās uz savām rokām, it kā pats īsti nesaprastu, kas tās ir. Es vienmēr biju tik stiprs… Neviens nevarēja ar mani mēroties spēkiem, neviens. Bet kā lai cīnās ar cilvēku, kuram nedrīkst sist? Karalis apjucis pašūpoja galvu. Rīgers… Rīgers uzvarēja, lai viņš nolādēts. Ned, es viņu nogalināju, es iztriecu savu šķēpu cauri melnajām bruņām, ietriecu viņa melnajā sirdī, un viņš nomira man pie kājām. Par to sacerētas dziesmas. Un tomēr viņš kaut kā ir pamanījies uzvarēt. Viņam tagad ir Līenna, un man ir viņa. Karalis iztukšoja kausu.

-   Gaišība, Neds Stārks ierunājās. Mums jāparunā…

Roberts piespieda pirkstu galus pie deniņiem. Man līdz nāvei apriebusies šī runāšana. Rīt es došos karaļmežā uz medībām. Lai kas tev būtu sakāms, tas var pagaidīt, kamēr es atgriezīšos.

-    Ja dievi būs žēlīgi, kad tu atgriezīsies, manis te vairs nebūs. Tu taču pavēlēji man atgriezties Ziemmalā, atceries?

Roberts piecēlās kājās, atbalstam pieķeroties pie viena no gultas stabiem. Dievi reti ir žēlīgi, Ned. Še, ņem, tas ir tavs. Viņš izvilka smago sudraba rokas saspraudi no sava apmetņa oderes kabatas un nometa to uz gultas. Vai nu tev tas patīk vai ne nolādēts, tu esi mana labā roka. Es tev aizliedzu braukt projām.

Neds pacēla sudraba saspraudi. Šķiet, ka viņam tika piedāvāta izvēle. Kājā pulsēja trulas sāpes, un viņš jutās bezpalīdzīgs kā mazs bērns. Tārgārjenu meitene…

Karalis novaidējās. Septiņas elles, nesāc atkal par to skuķi. Tas ir izlemts. Es negribu par to neko dzirdēt.

-    Kāpēc es tev esmu vajadzīgs kā labā roka, ja tu atsakies ieklausīties manā padomā?

-    Kāpēc? Roberts iesmējās. Kāpēc ne? Kādam taču jāvalda šajā nolādētajā karaļvalstī. Piespraud labās rokas zīmi, Ned. Tā tev piestāv. Un ja tu vēl kādreiz to iemetīsi man sejā, es zvēru, ka piespraudīšu to Džeimijam Lanisteram.

KETLĪNA

Virs Arīna ielejas ausa saule, pielejot austrumu pusi ar rožainu un zeltainu gaismu. Atbalstījusi rokas pret loga balustrādes smalkajiem akmens griezumiem, Ketlīna Stārka noraudzījās, kā gaisma pamazām izplešas pa debesu jumu. Lejā pasaule pamazām pārvērtās no melnas par tumši violeti zilu, tad zaļu rītausma lēni slīdēja pāri laukiem un mežiem. Virs Alīsas Asarām, kur rēgainie ūdeņi metās pāri kalna plecam, lai sāktu garo ceļu pāri Milža Pīķa nogāzei, gaisā cēlās bālgana migla. Ketlīna sajuta sīksīko izsmidzināto ūdens lāsīšu vieglo pieskārienu sejai.

Alīsa Arīna pieredzēja, kā viņas acu priekšā nogalina vīru, brāli un visus viņas bērnus, taču savā mūžā tā arī nenobirdināja nevienu pašu asariņu. Kad Alīsa nomira, dievi pasludināja, ka valdniecei nebūs miera, kamēr viņas asaras nesamērcēs Ielejas melno zemi, kur apglabāti cilvēki, kurus viņa mīlējusi. Alīsa bija mirusi nu jau seštūkstoš gadu, taču vēl joprojām ne lāse no viņas asaru straumes nebija sasniegusi Ielejas zemi tur, tālu lejā. Ketlīna iedomājās diezin cik liels ūdenskritums pēc nāves radīsies no viņas asarām. Pastāstiet man arī pārējo, viņa sacīja.

Karaļkāvis Rūdas klintīs pulcē karaspēku, istabā viņai aiz muguras atbildēja sīrs Rodrīks Kasels. Jūsu brālis raksta, ka nosūtījis turp jātniekus, pieprasot, lai valdnieks Tīvins dara zināmus savus nodomus, taču atbilde nav saņemta. Edmūrs pavēlējis valdniekam Vansam un valdniekam Paiperam sargāt kalnu pāreju zem Zelta Zoba. Viņš zvēr, ka neatdošot ne pēdu Tūliju zemes, neaplaistījis to ar Lanisteru asinīm.

Ketlīna pagrieza saullēktam muguru. Tā skaistums nespēja padarīt vieglāku viņas sirdi. Likās cietsirdīgi, ka dienai, kas uzaust tik skaista, būs tik sliktas beigas, kā tas bija paredzams. Edmūrs nosūtījis jātniekus un devis zvērestus, viņa sacīja, taču Edmūrs nav Straujupes valdnieks. Kas dzirdams par manu godājamo tēvu? sīrs Rodrīks paplūkāja savu vaigubārdu. Kamēr viņš dziedēja savas brūces, tā bija atauguši sniegbalta un spuraina kā dzelkšņu krūms; bruņinieks atkal izskatījās gandrīz kā senāk.

-    Tēvs neuzticētu Straujupes aizstāvēšanu Edmūram, ja nebūtu smagi slims, viņa noraizējusies teica. Vajadzēja mani pamodināt, tiklīdz putns atlidoja.

-     Jūsu godājamā māsa uzskatīja, ka jums jāļauj izgulēties. Tā man sacīja mestrs Kolemons.

-    Vajadzēja mani pamodināt, viņa neatlaidās.

-    Mestrs man saka, ka jūsu māsa bija nodomājusi parunāt ar jums pēc divkaujas, sīrs Rodrīks atbildēja.

-    Tātad viņa vēl nav atmetusi domu par šo kumēdiņu izrādi? Ketlīna saviebās. Punduris viņu dancina aiz striķīšiem kā tādu raustāmo ķiparu, un viņa ir tik kurla, ka pat nesaklausa, pie kāda meldiņa dejo. Sīr Rodrīk, lai kas arī šorīt notiktu, mums pēdējais laiks atvadīties. Mana vieta ir Ziemmalā pie maniem dēliem. Ja jūs esat pietiekami stiprs, lai dotos ceļā, es lūgšu, lai Līsa liek mūs pavadīt līdz Kaigalei. No turienes mēs tālāk varam doties ar kuģi.

-    Atkal ar kuģi? sīrs Rodrīks izskatījās viegli zaļgans no vaiga, tomēr noturējās un nenoskurinājās. Kā pavēlēsiet, valdniec.

Vecais bruņinieks pagaidīja aiz durvīm, kamēr Ketlīna pasauca kalpones, kuras viņai bija atvēlējusi Līsa. Ja viņa parunātu ar māsu pirms divkaujas, varbūt izdotos Līsu pārliecināt, Ketlīna domāja, kamēr sievietes palīdzēja viņai apģērbties. Līsas plāni svārstījās līdz ar viņas garastāvokļiem, bet tie savukārt mainījās teju vai pa stundai. Biklā meitene, kuru viņa atcerējās no Straujupes, bija izaugusi par sievieti, kas bija pārmaiņus lepna, izbijusies, nežēlīga, sapņaina, pārgalvīga, nedroša, spītīga, patmīlīga un, galvenais, nepastāvīga.

Kad tas viņas pretīgais cietumsargs bija, verdziski klanīdamies, pielīdis, lai pateiktu, ka Tīrions Lanisters vēlas atzīties savos noziegumos, Ketlīna mudināja Līsu uzklausīt punduri aiz slēgtām durvīm. Bet nē! Viņas māsai par varītēm vajadzēja sarīkot izrādi pusielejas priekšā. Un tagad vēl šī divkauja…

-    Lanisters ir mans gūsteknis, nokāpjot pa torņa kāpnēm un šķērsojot Ligzdas aukstās baltās zāles, viņa sacīja sīram Rodrīkam. Ketlīna bija ģērbusies vienkāršā pelēkas vilnas tērpā ar sudrabotu jostu. Tas jāatgādina manai māsai.

Pie durvīm, kas veda uz Līsas istabām, viņi satika Ketlīnas tēvoci, kurš tieši tajā brīdī saniknots pa tām izbrāzās. Pievienosieties āksta dzīrēm? sīrs Brindens izmeta. Ja man liktos, ka no tā būs kāds labums, es teiktu, lai tu iecērt savai māsai kārtīgu pļauku varbūt atjēgsies. Bet tu tikai velti sasitīsi roku.

-     No Straujupes atlidojis putns, Ketlīna iesāka, vēstule no Edmūra…

-    Zinu, bērns. Melnā Zivs, kas saturēja kopā apmetņa krokas, bija Brindena vienīgais rotājums. Un man to nācās uzzināt no mestra Kolemona. Es lūdzu tavai māsai atļauju paņemt tūkstoš kaujās rūdītu vīru un steigšus doties uz Straujupi. Vai zini, ko viņa man atbildēja? "Ielejā nav lieku tūkstoš zobenu pat viena paša nav, tēvoc," viņa man teica. Tu esi Vārtu bruņinieks. Tava vieta ir šeit. Pa atvērtajām durvīm aiz viņa muguras līdz viņiem atlidoja bērna smieklu brāzma, un viņas tēvocis pameta drūmu skatienu pāri plecam. Es viņai pateicu, lai meklē sev jaunu Vārtu bruņinieku. Kaut arī mani sauc par Melno Zivi, es tik un tā esmu Tūlijs. Līdz saulrietam es došos ceļā.

Ketlīna nepūlējās izlikties pārsteigta. Viens? Tu labi zini, ka uz kalnu ceļa tu dzīvs nepaliksi. Mēs ar sīru Rodrīku atgriežamies Ziemmalā. Dodies mums līdzi, tēvoc. Es došu tev tūkstoš vīru. Straujupei nevajadzēs cīnīties vienai.

Brindens mirkli padomāja, tad piekrītot strupi palocīja galvu. Kā vēlies. Tas gan ir garāks ceļš uz mājām, toties lielākas izredzes nonākt galā. Es gaidīšu tevi lejā. Apmetnim noplandot, viņš straujiem soļiem devās projām.

Ketlīna saskatījās ar sīru Rodrīku. Viņi iegāja pa durvīm, caur kurām skanēja smalkie, nervozie bērna smiekli.

Līsas istabām bija izeja uz nelielu dārzu zemes un zāles apli, kas bija apstādīts ar ziliem ziediem; no visām pusēm to ieskāva augstu, baltu torņu gredzens. Celtnieki šo vietu bija iecerējuši kā dievmežu, taču Ligzdas pamati bija likti uz cietā kalnu akmens. Lai kādus auglīgas augsnes daudzumus no Ielejas uz šejieni saveda, neviens sejaskoks tomēr te neiesakņojās. Tā nu Ligzdas valdnieki šeit sēja zāli un izvietoja skulptūras starp zemiem ziedošiem krūmiem. Šī bija vieta, kur abiem cīnītājiem vajadzēja tikties, lai nodotu savu un Tīriona Lanistera dzīvību dievu rokās.

Līsa, tikko nomazgājusies un apģērbusies krēmkrāsas samtā ar safīru un mēnessakmeņu virteni ap pienbalto kaklu, bija sarīkojusi pieņemšanu uz terases ar skatu uz gaidāmās divkaujas vietu. Viņu ielenca bruņinieki, vasaļi un valdnieki, gan augsti, gan zemi. Vairums no viņiem vēl cerēja Līsu apprecēt, tikt viņas gultā un viņai līdzās valdīt pār Arīna ieleju. Spriežot pēc tā, ko Ketlīna šeit, Ligzdā, bija redzējusi, tās bija veltas cerības.

Lai paceltu Roberta krēslu augstāk par citiem, bija uzbūvēta īpaša koka platforma. Un tur jau arī sēdēja pats Ligzdas valdnieks un, ķiķinādams un rokas plaukšķinādams, skatījās, kā kuprains leļļinieks zili baltā āksta tērpā liek diviem koka bruņiniekiem kapāt vienam otru ar zobeniem. Uz terases bija izliktas krūkas ar biezu krējumu un grozi ar kazenēm; viesi malkoja saldu, pēc apelsīniem smaržojošu vīnu no gravējumiem rotātiem sudraba kausiem. "Ākstu dzīres," Brindens bija teicis, un par šiem vārdiem tik tiešām nebija jābrīnās.

Otrā terases galā Līsa līksmi iesmējās par kādu valdnieka Hantera joku, tad paskrubināja uz sīra Līna Korbreja dunča gala uzdurto ogu. Šos divus preciniekus viņa vērtēja visaugstāk… vismaz šodien. Ketlīnai grūti būtu pateikt, kurš no abiem vīriešiem šai lomai piemērots vismazāk. Eons Hanters bija vēl vecāks nekā Džons Arīns, kad viņš vēl bija starp dzīvajiem. Podagra viņu bija padarījusi gandrīz vai par kropli; vēl viens Hantera lāsts trīs kašķīgi dēli, cits par citu alkatīgāki. Dot priekšroku sīram Līnām savukārt būtu cita veida neprāts; viņš bija kalsns un izskatīgs sena, bet izputējuša nama mantinieks, taču pēc dabas ārišķīgs, pārgalvīgs, viegli aizkaitināms… un ļaužu valodās slavens arī ar to, ka itin nemaz neinteresējās par sieviešu slēptākajiem daiļumiem.

Pamanījusi Ketlīnu, Līsa viņu sagaidīja ar mīlošas māsas apskāvieniem un miklu skūpstu uz vaiga. Vai nav burvīgs rīts? Dievi mums uzsmaida. Pagaršo kausu vīna, mīļo māsiņ. Valdnieks Hanters bija tik laipns, ka lika to atvest no saviem pagrabiem.

-    Paldies, nē. Līsa, mums jārunā.

-    Pēc tam, māsa apsolīja, jau aizgriežoties.

-    Tagad, Ketlīna noteica skaļāk nekā pati gribēja. Vīrieši sāka pagriezties, lai uz viņām paskatītos. Līsa, tu nedrīksti pieļaut, ka šī nejēdzība iet savu gaitu. Kamēr Velnēns ir dzīvs, viņš ir vērtīgs. Miris viņš nebūs nekas vairāk par vārnu barību. Un ja viņa aizstāvis šodien gūtu virsroku…

-    Tas nu gan diezin vai notiks, valdniec, valdnieks Hanters viņu mierināja, papliķējot pa plecu ar savu brūniem plankumiem izraibināto roku. Sīrs Verdīss ir bezbailīgs cīnītājs. Ar šo algotni viņš izrēķināsies ātri vien.

-    Vai tiešām, mans kungs? Ketlīna dzedri pārvaicāja. Es neesmu par to tik droša. Viņa bija redzējusi, kā Brons cīnījās uz kalnu ceļa; tā nebija nejaušība, ka viņš ceļā bija palicis dzīvs, kamēr citi vīri gājuši bojā. Brons kustējās kā pantera un ar savu neizskatīgo zobenu rīkojās tik veikli, it kā tas būtu daļa no viņa rokas.

Līsas precinieki spietoja ap viņām kā bites ap ziedu. Sievietes no tādām lietām maz saprot, sacīja sīrs Mortons Veinvuds. Sīrs Verdīss ir bruņinieks, mana daiļā valdniece. Bet tas otrs tādi kā viņš vienmēr sirdī ir gļēvuļi. Kaujas laukā, kur viņiem visapkārt ir tūkstošiem tādu pašu, tur viņi ir noderīgi. Bet nostādiet viņus vienu pret vienu, un visa vīrišķība tūdaļ saskrien papēžos.

-     Pieņemsim, ka jums taisnība, Ketlīna atbildēja, ieliekot vārdos pieklājību, no kuras viņai sāka sāpēt mute. Ko mēs iegūsim no pundura nāves? Jūs domājat, Džeimijam nebūs nospļauties par to, ka mēs viņa brālim sarīkojām tiesu, pirms nolidinājām lejā no kalna?

-    Nocērtiet viņam galvu, ierosināja sīrs Līns Korbrejs. Kad Karaļkāvis saņems Velnēna galvu, tas viņam būs labs brīdinājums.

Līsa nepacietīgi sapurināja savus kastaņbrūnos matus, kas sniedzās līdz pat viduklim. Valdnieks Roberts grib redzēt, kā viņš lido, viņa teica, it kā tas visu atrisinātu. Un Velnēns var vainot tikai pats sevi. Viņš pats pieprasīja, lai viņa likteni izšķir divkauja.

-    Pat ja valdniece Līsa to būtu vēlējusies, viņai nebija iespējas Lanisteram to liegt, izejot no situācijas ar godu, valdnieks Hanters lēni novilka.

Nepievēršot viņiem visiem ne mazāko uzmanību, Ketlīna ar visu savu pārliecības spēku uzrunāja māsu. Man tev jāatgādina, ka Tīrions Lanisters ir mans gūsteknis.

-    Un man tev jāatgādina, ka punduris nogalināja manu vīru! Viņa pacēla balsi. Viņš noindēja karaļa labo roku un atņēma manam mīļajam mazulītim tēvu, un es esmu apņēmusies noskatīties, kā viņš par to samaksā. Līsa apsviedās un, kuplos svārkus aiz sevis noplandījusi, cēli aizsoļoja pāri terasei. Sīrs Līns, sīrs Mortons un pārējie precinieki atvadījās no Ketlīnas, vēsi pieliecot galvu, un sekoja Līsai pa pēdām.

-    Jūs domājat, ka viņš to izdarīja? sīrs Rodrīks klusi pavaicāja, kad viņi atkal bija palikuši divatā. Es runāju par valdnieka Džona noslepkavošanu. Velnēns to vēl joprojām noliedz, turklāt ļoti dedzīgi…

-     Es domāju, ka valdnieku Arīnu nogalināja Lanisteri, atbildēja Ketlīna, taču, vai to izdarīja Tīrions, sīrs Džeimijs, karaliene vai visi trīs kopā, man tiešām nav ne jausmas. Vēstulē uz Ziemmalu Līsa bija nosaukusi Sersejas vārdu, taču tagad māsa likās pārliecināta, ka slepkava ir Tīrions… varbūt tāpēc, ka punduris bija šeit, bet karaliene drošībā aiz Sarkanā cietokšņa mūriem, simtiem līgu uz dienvidiem. Ketlīna sāka vēlēties, kaut būtu sadedzinājusi Līsas vēstuli pirms izlasīšanas.

Sīrs Rodrīks paplucināja vaigubārdu. Inde… Nu ko, tas tiešām varētu būt pundura roku darbs. Vai arī Sersejas. Mēdz teikt, ka inde ir sievietes ierocis lūdzu jūsu piedošanu, valdniec. Bet Karaļkāvis… Man pret šo cilvēku nav nekādu simpātiju, taču tas nebūtu viņa dabā. Viņam pārlieku patīk redzēt asinis uz sava zeltītā zobena. Vai tā tiešām bija inde, valdniec?

Ketlīna sarauca pieri, juzdama vieglu nemieru.Kā gan citādi viņi būtu panākuši, ka slepkavība izskatās pēc dabiskas nāves? Viņai aiz muguras valdnieks Roberts sajūsmā iespiedzās, noskatoties, kā viens no leļļu bruņiniekiem pārcērt otru uz pusēm, izgāžot uz terases veselus plūdus sarkanu zāģskaidu asiņu. Viņa paskatījās uz māsasdēlu un nopūtās. Zēnam pilnīgi trūkst stingras rokas. Viņš nemūžam neizaugs tik spēcīgs, lai varētu valdīt, ja vien uz laiku netiks šķirts no mātes.

-    Viņa godājamais tēvs bija ar jums vienisprātis, atskanēja kāda balss viņai aiz muguras. Ketlīna pagriezās un ieraudzīja mestru Kolemonu ar vīna kausu rokā. Viņš bija nodomājis sūtīt zēnu audzināšanā uz Pūķakmeni… bet man laikam vajadzētu paklusēt. Viņa ādamābols bažīgi salēcās zem vaļīgās mestra ķēdes. Baidos, ka esmu iedzēris pārāk daudz valdnieka Hantera lieliskā vīna. Asinsizliešanas gaidas man pagalam bendē nervus…

-   Jūs maldāties, mestr, Ketlīna atbildēja. Uz Rūdas klintīm, nevis uz Pūķakmeni, turklāt šis plāns radās pēc labās rokas nāves bez manas māsas piekrišanas.

Mestra galva nesamērīgi garā kakla galā noraustījās tik sparīgi, ka viņš pats gandrīz atgādināja raustāmo ķiparu. Nē, piedošanu, valdniec, bet tas bija valdnieks Džons, kurš…

Viņiem pie kājām skaļi ieskanējās zvans. Tiklab augstie valdnieki, kā kalpones pārtrauca visu, ko tajā brīdī darīja, un metās pie balustrādes. Lejā divi sargi debeszilos apmetņos izveda priekšā Tīrionu Lanisteru. Ligzdas tuklais septons pavadīja viņu pie statujas, kas atradās dārza vidū, dzīslotā baltā marmorā cirstas raudošas sievietes, kurai, bez šaubām, bija jāattēlo Alīsa.

-   Sliktais vīrelis, valdnieks Roberts iespurcās. Māt, drīkst, es likšu viņam lidot? Es gribu redzēt, kā viņš lido.

-    Vēlāk, manu mīļo mazulīt, Līsa viņam apsolīja.

-    Vispirms tiesa, novilka sīrs Līns Korbrejs, sods pēc tam.

Pēc mirkļa no pretējām dārza pusēm iznāca abi cīnītāji. Bruņinieku pavadīja divi jauni ieroču nesēji, bet algotni Ligzdas zobenskolotājs.

Sīrs Verdīss Ēgens bija tēraudā no galvas līdz papēžiem, iesprādzējies smagās bruņu plāksnēs virs bruņukrekla un polsterētās virsjakas. Lieli metāla diski, emaljētas Arīnu nama Mēness un piekūna zīmes krēmkrāsā un zilumā sargāja viegli ievainojamās vietas starp rokām un krūtīm. No metāla posmiem darināti svārki sedza viņu no vidukļa līdz pusgurniem, bet kaklu ieskāva vienā gabalā izkaltas kakla bruņas. No ķiveres deniņiem spraucās piekūna spārni, bet sejsargs bija smails metāla knābis ar šauru spraudziņu acīm.

Bronam bruņas bija tik vieglas, ka līdzās bruņiniekam viņš izskatījās gandrīz kails. Algotnis bija uzvilcis tikai melnu, ieeļļotu bruņukreklu virs cietinātas ādas apģērba, apaļu tērauda pusķiveri ar degunsargu un gredzenbruņu kapuci. Augstie ādas zābaki ar tērauda lielsargiem nosedza kājas, bet pie cimdu pirkstiem bija piešūti melni dzelzs diski. Tomēr Ketlīna ievēroja, ka algotnis bija teju vai pusi plaukstas tiesas garāks par pretinieku un viņam bija tālāks atvēziens… turklāt Brons bija savus piecpadsmit gadus jaunāks, ja vien viņa varēja ticēt savām acīm.

Abi cīnītāji nometās ceļos zālē pie raudošās sievietes kājām, pavērsušies viens pret otru, bet starp viņiem Lanisters. No mīksta auduma maisiņa, kas bija piekārts pie jostas, septons izņēma daudzšķautņainu kristāla lodi. Viņš to pacēla augstu virs galvas, un gaisma sašķēlās. Pa Velnēna seju dejoja varavīksnes. Augstā, svinīgā un dziedošā balsī septons lūdza dievus noraudzīties uz viņiem no debesīm un būt par lieciniekiem saskatīt šī cilvēka dvēselē patiesību, dāvāt viņam dzīvību un brīvību, ja viņš bija nevainīgs, un nāvi, ja viņš bija noziedzies. Septona balss atbalsojās pret apkārtējo torņu sienām.

Kad pēdējā atbalss bija noklususi, septons nolaida kristālu un steidzīgi attālinājās. Tīrions pieliecās un kaut ko iečukstēja Bronam ausī; tad sargi viņu aizveda. Algotnis smiedamies piecēlās un notrauca no kājas zāles stiebru.

Roberts Arīns, Ligzdas valdnieks un Ielejas aizstāvis, nepacietīgi dīdījās savā augstajā krēslā. Kad viņi cīnīsies? viņš činkstulīgi ievaicājās.

Viens no ieroču nesējiem palīdzēja pierausties kājās sīram Verdīsam. Otrs viņam atnesa gandrīz četras pēdas augstu trīsstūrainu vairogu no smaga ozolkoka, kas piedzīts pilns ar dzelzs kniedēm. Viņi to piesprādzēja pie bruņinieka kreisā augšdelma. Kad Līsas zobenskolotājs piedāvāja Bronam līdzīgu vairogu, algotnis tikai nospļāvās un pamāja, lai to aizvāc. Brona žokli un vaigus klāja trīs dienas auguši melnas bārdas rugāji, taču viņš nebija noskuvies ne jau tāpēc, ka nebūtu ar ko uztrīt bārdas nazi: zobena asmenim bija tas bīstamais mirdzums, kāds piemīt tēraudam, kas stundām ilgi asināts katru dienu kamēr tas kļūst tik ass, ka tam nedrīkst pieskarties.

Sīrs Verdīss pastiepa bruņu cimdā tērptu roku, un ieroču nesējs ielika tajā skaistu divasmeņu garzobenu. Uz asmens ar smalkām sudrabainām līnijām bija iegravētas kalnu debesis; zobena roktura gals bija kā piekūna galva, bet pats spals bija izveidots putna spārnu formā. Šo zobenu es Karaļa ostā liku izkalt Džonam, Līsa lepni pavēstīja saviem viesiem, kamēr viņi noskatījās, kā sīrs Verdīss iesildoties izmēģina ieroci. To viņš apjoza ik reizi, kad Roberta vietā sēdās Dzelzs tronī. Vai nav brīnišķīgi skaists? Man likās, ka būtu piedienīgi, ja mūsu cīnītājs atriebtu Džona nāvi ar viņa paša zobenu.

Nebija šaubu, ka gravējumiem rotātais sudrabotais zobens ir skaists, tomēr Ketlīnai likās, ka sīrs Verdīss varbūt justos ērtāk ar paša ieroci. Tomēr viņa neko neiebilda; Ketlīna bija nogurusi no veltīgajiem strīdiem ar māsu.

-    Lai viņi sāk cīnīties! iesaucās valdnieks Roberts.

Sīrs Verdīss pagriezās pret Ligzdas valdnieku un sveicinot pacēla zobenu. Par Ligzdu un par Ieleju!

Tīrions Lanisters sargu ielenkumā bija nosēdināts uz balkona dārza pretējā pusē. Brons īsā sveicienā pagriezās pret viņu.

-   Viņi gaida tavu pavēli, valdniece Līsa sacīja savam dēlam.

-    Sāciet cīņu! zēns iekliedzās, ar trīcošām rokām no visa spēka iekrampējoties savā krēslā.

Sīrs Verdīss pagriezās, paceļot savu smago vairogu. Brons nostājās ar seju pret viņu. Viņu zobeni nozvanīja saskaroties vienreiz, otrreiz tas bija izmēģinājums. Tad algotnis soli atkāpās. Bruņinieks, pacēlis vairogu sev priekšā, viņam sekoja. Viņš mēģināja cirst ar plašu vēzienu, taču lirons atsprāga atpakaļ, izvairoties no sīraVerdīsa zobena, un asmens pāršķēla tikai tukšu gaisu. Brons spēra dažus soļus pa labi. Sīrs Verdīss pagriezās, lai viņam sekotu, turot abu starpā vairogu. Bruņinieks neatlaidīgi virzījās uz priekšu, sperot uzmanīgus soļus pa nelīdzeno zemi. Algotnis ar vieglu smaidu uz lūpām pakāpās malā. Sīrs Verdīss ar spēcīgu cirtienu metās uzbrukumā, taču Brons atsprāga sāņus, vieglā gaitā pārlecot pāri zemam, sūnām noaugušam akmenim. Tagad algotnis apmeta līkumu, tuvojoties no kreisās puses, tālāk no vairoga, tēmējot uz bruņinieka neaizsargāto pusi. Sīrs Verdīss mēģināja cirst viņam pa kājām, taču bruņinieka zobens nesniedzās tik tālu. Brons padejoja tālāk pa kreisi. Sīrs Verdīss griezās viņam līdzi, neizkustoties no vietas.

Viņš ir gļēvulis, valdnieks Hanters pasludināja. Stāvi uz vietas un cīnies, zaķapastala! Citas balsis piebalsoja viņa sašutumam.

Ketlīna paskatījās uz sīru Rodrīku. Viņas zobenskolotājs strupi papurināja galvu. Viņš grib panākt, ka sīrs Verdīss dzenas viņam pakaļ. Bruņu un vairoga svars nokausēs pat visstiprāko vīru.

Ketlīna gandrīz katru sava mūža dienu bija vērojusi, kā vīri vingrinās zobenu cīņā, un sēdējusi skatītāju rindās vismaz pussimts bruņinieku turnīros. Taču tas, kas viņas acu priekšā notika šobrīd, bija kaut kas pavisam savādāks un bīstamāks: tā bija deja, kurā viens nepareizs solis nozīmēja nāvi. Ketlīna Stārka skatījās, un viņai atmiņā atausa kāda cita divkauja pavisam citos laikos, taču šī aina bija tik skaidra, it kā būtu notikusi tikai vakar.

Viņi satikās Straujupes cietokšņa zemākajā pagalmā. Ieraudzījis, ka Petīrs bija uzlicis tikai ķiveri, krūšu bruņas un bruņukreklu, Brendons noņēma lielāko daļu no savām bruņām. Petīrs bija mēģinājis viņai izlūgties kādu talismanu, ko varētu ņemt līdzi cīņā, taču Ketlīna viņu bija atraidījusi. Tēvs viņu bija apsolījis Brendonam Stārkam, un tāpēc tieši viņam Ketlīna atdeva savu talismanu gaišzilu rokas apsēju, uz kura bija izšuvusi Straujupes lēkājošo foreli. Ieliekot to viņam rokās, viņa lūdzās: Viņš ir tikai muļķa puika, bet es viņu mīlu kā pašas brāli. Man būtu sāpīgi, ja viņš mirtu. Un viņas saderinātais paskatījās Ketlīnā ar savām vēsi pelēkajām Stārku acīm un apsolīja nenogalināt zēnu, kurš viņu mīlēja.

Cīņa bija galā, gandrīz tikko sākusies. Brendons bija pieaudzis vīrs, un viņš piespieda Īkstīti atkāpties pāri visam pagalmam un lejup pa ūdens kāpnēm, ik uz soļa apberot viņu ar tērauda dūrieniem, līdz zēns jau grīļojās un asiņoja no duča brūču. Padodies! viņš vairākkārt izsaucās, taču Petīrs tikai papurināja galvu un drūmā apņēmībā cīnījās tālāk. Kad ap viņu potītēm jau skalojās upes ūdeņi, Brendons pēdīgi pielika cīņai punktu ar nežēlīgu cirtienu, kas pāršķēla Petīra bruņukreklu un ādas vamzi, ietriecoties maigajā paribes miesā tik dziļi, ka Ketlīna bija pārliecināta ievainojums būs nāvējošs. Kritienā Petīrs vēl paskatījās uz viņu un nomurmināja: Keta… Starp bruņu cimdos tērptajiem pirkstiem sūcās koši sarkanas asinis. Ketlīnai bija licies, ka viņa to ir aizmirsusi.

Tā bija pēdējā reize, kad Ketlīna redzēja Petīra seju… līdz dienai, kad nostājās viņa priekšā Karaļa ostā.

Pagāja divas nedēļas, iekams Īkstītis atguva spēkus tiktāl, ka varēja aizbraukt no Straujupes, taču Ketlīnas tēvs meitai aizliedza viņu apciemot tornī, kur atradās jaunekļa slimības gulta. Turpretim Līsa palīdzēja viņu mestram Īkstīša kopšanā; tajos laikos viņa bija maigāka un biklāka. Arī Edmūrs bija pie viņa aizgājis, taču Petīrs viņu padzina. Ketlīnas brālis divkaujā bija pildījis Brendona ieroču nesēja pienākumus, un Īkstītis nespēja viņam to piedot. Tiklīdz Petīrs Bailišs bija pietiekami spēcīgs, lai viņu drīkstētu pārvietot, valdnieks Hosters Tūlijs lika jaunekli slēgtās nestuvēs nogādāt uz Pirkstiem, vējaino klinšu strēli, uz kuras viņš bija piedzimis.

Tērauda džinkstoņa, zobenam atsitoties pret zobenu, spēji atsauca Ketlīnu tagadnē. Sīrs Verdīss šobrīd bija devies sparīgā uzbrukumā Bronam, spiežoties viņam virsū ar savu vairogu un zobenu. Algotnis kāpās atpakaļ, apturot katru bruņinieka cirtienu, izmanīgi pārkāpjot akmeņiem un saknēm un ne uz mirkli nenolaižot acis no sava pretinieka. Ketlīna redzēja, ka viņš ir žiglāks; bruņinieka sudrabotais zobens ne reizi nepienāca algotnim tik tuvu, lai pieskartos, toties Brona paša neglītais pelēcīgais asmens atstāja skrambu sīra Verdīsa bruņu plecu plāksnē.

īsais uzliesmojums šajā gausajā cīņā beidzās tikpat strauji kā sācies, kad Brons paspēra soli sāņus un aizslīdēja aiz raudošās sievietes statujas. Sīrs Verdīss izklupienā cirta pa vietu, kur algotnis tikko bija stāvējis, uzšķiļot dzirksteles pret Alīsas gurna bālo marmoru.

-    Viņi necīnās labi, māt, sūdzējās Ligzdas valdnieks. Es gribu, lai viņi cīnās pa īstam.

-   Cīnīsies, manu saldo mazulīt, māte viņu mierināja. Algotnis jau nevar bēguļot visu dienu.

Daži no valdniekiem uz Līsas terases, no jauna piepildot vīna kausus, pārmija pa kādai sarkastiskai piezīmei, bet no dārza otras puses Tīriona Lanistera dažādu krāsu acis vēroja cīnītāju deju tik uzmanīgi, it kā pasaulē nekā cita vispār nebūtu.

Brons izlēca no statujas aizsega un metās sparīgā uzbrukumā, vēl joprojām virzoties pa kreisi un, ar abām rokām satvēris zobenu, mērķējot pa vairoga neaizsegto bruņinieka labo sānu. Sīrs Verdīss cirtienu atvairīja, taču neveikli, un algotņa zobens nozibēja pie bruņinieka galvas. Nozvanīja metāls, un zemē ar troksni nokrita viens no piekūna spārniem. Sīrs Verdīss par pussoli atkāpās, lai atgūtu līdzsvaru, un pacēla vairogu. Brona zobens triecās pret šo koka sienu, un gaisā uzlidoja ozola skaidas. Algotnis atkal spēra soli pa kreisi, projām no vairoga, un šoreiz trāpīja sīram Verdīsam pa vēderu; zobena asmens šķautne iekodās viņa bruņu plāksnē, atstājot tajā spožu robu.

Sīrs Verdīss uzbruka izklupienā; viņa sudrabotais zobens uzzīmēja gaisā mežonīgu loku. To atsitis, Brons aizdejoja gabaliņu tālāk. Bruņinieks ietriecās raudošajā sievietē, sašūpojot skulptūru uz tās pjedestāla. Zaudējis līdzsvaru, viņš atkal atkāpās un, izmisīgi grozīdams galvu uz visām pusēm, lūkojās pēc sava pretinieka. Ķiveres sejsargs ar šauro acu spraugu ierobežoja viņa redzeslauku.

-    Aiz muguras, sīr! iesaucās valdnieks Hanters, taču par vēlu. Brons ar abām rokām trieca savu zobenu no augšas, trāpot sīram Verdīsam pa viņa ieroča rokas elkoni. Plānais, posmainais metāls, kas sargāja locītavu, nokrakšķēja. Bruņinieks iestenējās un pagriezās, rāvienā paceļot zobenu. Šoreiz Brons palika uz vietas. Zobeni triecās viens pret otru; tērauda dziesma piepildīja dārzu un atbalsojās no Ligzdas baltajiem torņiem.

-    Sīrs Verdīss ir ievainots, drūmā balsī ierunājās sīrs Rodrīks.

Ketlīnai tas nebija jāsaka. Viņai pašai bija acis, viņa redzēja košo asiņu strūkliņu, kas tecēja pa bruņinieka augšdelmu, un samirkušo elkoņa locītavu. Katru cirtienu viņš tagad atvairīja lēnāk nekā iepriekšējo. Sīrs Verdīss grieza pretiniekam sānus, cenšoties uzbrukumu apturēt ar vairogu, taču Brons ap viņu lēkāja izmanīgs kā kaķis. Tā vien likās, ka algotnis kļūst tikai stiprāks. Viņa cirtieni tagad atstāja pēdas. Sīra Verdīsa bruņās, uz labā augšstilba, uz sejsarga knābja, pāri visām krūšu bruņām, uz kakla bruņu priekšpuses visur zibēja dziļi cirsti, spoži robi. Mēness un piekūna disks uz sīra Verdīsa labās rokas bija pārcirsts uz pusēm un karājās vienā saitē. Cīņas skatītāji dzirdēja bruņinieka smago elpu, kad tā izlauzās cauri sejsarga gaisa caurumiem.

Pat Ielejas bruņinieki un valdnieki, pusakli savā uzpūtībā, tagad skaidri redzēja, kas lejā notiek, tikai ne viņas māsa. Būs jau gana, sīr Verdīs, valdniece Līsa uzsauca no terases. Piebeidziet viņu, mans mazulītis jau ir noguris.

Par godu sīram Verdīsam Ēgenam jāteic, ka viņš savas valdnieces pavēles pildīja līdz pat pēdējam brīdim. Vienu mirkli viņš atmuguriski streipuļoja, saliecies līkumā aiz sava saskrambātā vairoga, bet nākamajā jau metās uzbrukumā. Šis piepešais buļļa skrējiens pārsteidza Bronu nesagatavotu. Sīrs Verdīss gāzās pret viņu ar visu savu spēku, triecot sava vairoga augšmalu algotņa sejā. Brons gandrīz, gandrīz zaudēja līdzsvaru… pastreipuļojis dažus soļus atpakaļ, viņš paklupa pār akmeni un, lai noturētos kājās, pieķērās pie raudošās sievietes. Nometis vairogu, sīrs Verdīss metās viņam pakaļ, likdams lietā abas rokas, lai atvēzētu zobenu. Viņa roka tagad mirka asinīs no elkoņa līdz pat pirkstiem, tomēr šis pēdējais izmisīgais cirtiens būtu pāršķēlis Bronu no kakla līdz pat nabai… ja vien algotnis būtu to sagaidījis, stāvot uz vietas.

Taču Brons parāvās atpakaļ. Džona Arīna skaisti rotātais sudraba zobens nozibsnīja pret raudošās sievietes marmora elkoni, tīrā cirtienā nošķeļot apmēram trešdaļu no statujas. Brons atspieda plecu pret tās muguru. Laika zoba sagrauztais Alīsas Arīnas tēls sagrīļojās un ar milzu brīkšķi nogāzās; sīrs Verdīss Ēgens pakrita un sabruka zem statujas.

Vienā acumirklī Brons metās viņam virsū, ar kāju pasperot nost salauztā bruņu diska paliekas, lai atsegtu neaizsargāto vietu starp roku un krūšu bruņām. Sīrs Verdīss gulēja uz sāniem, piespiests pie zemes zem raudošās sievietes salauztā auguma. Ketlīna dzirdēja, kā bruņinieks novaidas, kad algotnis, pacēlis zobenu ar abām rokām, trieca to pakritušajam zem rokas un starp ribām, ieliekot šajā dūrienā visu savu svaru. Sīrs Verdīss Ēgens nodrebēja un palika nekustīgi guļam.

Pāri Ligzdai nolaidās klusums. Brons norāva savu pusķiveri un ļāva tai nokrist zālē. Vietā, kur vairogs bija trāpījis viņam pa lūpu, tā bija pārsista un asiņaina; ogļu melnie mati bija izmirkuši sviedros. Algotnis izspļāva nolauztu zobu.

-    Vai viss cauri, māt? vaicāja Ligzdas valdnieks.

Nē, Ketlīnai gribējās viņam pateikt. Tas ir tikai sākums.

-    Jā, Līsa drūmi noteica; viņas balss bija tikpat auksta un nedzīva kā viņas sardzes komandieris.

-    Vai tagad es drīkstu likt mazajam vīrelim lidot?

Dārza otrā pusē Tīrions Lanisters piecēlās kājās. Tikai ne šim mazajam vīrelim, viņš sacīja. Sirsnīgi pateicos, šis mazais vīrelis brauks lejā ar rāceņu celtni.

-    Tu pieņem, ka… Līsa iesāka.

-     Es pieņemu, ka Arīnu nams atceras pats savu devīzi, Velnēns atteica. Gods pāri visam.

-    Tu apsolīji, ka es varēšu likt viņam lidot, Ligzdas valdnieks brēca uz savu māti. Viņš sāka raustīties.

Līsas seja bija dusmās pietvīkusi. Dieviem labpaticis atzīt viņu par nevainīgu, bērniņ. Mums neatliek nekas cits kā viņu atbrīvot. Viņa pacēla balsi. -Sardze. Aizvediet valdnieku Lanisteru un viņa… radījumu prom no manām acīm. Pavadiet līdz Asiņainajiem vārtiem un atbrīvojiet. Gādājiet, lai viņiem ir zirgi un tik daudz pārtikas, lai pietiktu ceļam līdz Trejžuburei, un pielūkojiet, lai viņiem tiek atdotas visas viņu mantas un ieroči. Uz kalnu ceļa tas viss viņiem noderēs.

Uz kalnu ceļa, Tīrions Lanisters atkārtoja. Līsa atļāvās veltīt viņam tikko manāmu apmierinātu smaidiņu. Tas arī bija nāvessods, tikai citāds Ketlīna saprata. Arī Tīrions Lanisters to nevarēja nezināt. Tomēr punduris pagodināja valdnieci Arīnu, ņirdzīgi paklanoties. Kā pavēlat, valdniec, viņš sacīja. Šķiet, ceļu mēs zinām.

DŽONS

Jūs esat paši bezcerīgākie no visiem zeņķiem, ko es savā mūžā esmu apmācījis, sīrs Elisers Torns paziņoja, kad visi bija sapulcējušies pagalmā. Jūsu rokas ir radītas mēslu dakšām, ne zobeniem, un, ja man būtu kāda teikšana, jūs visi jau sen būtu aizsūtīti ganīt cūkas. Bet vakar vakarā es uzzināju, ka Gerens pa karaļceļu ved šurp piecus jaunus puikas. Kāds pārītis no viņiem pat varētu būt kaut vai izlietu čuru vērtībā. Lai atbrīvotu viņiem vietu, esmu nolēmis astoņus no jums nodot pavēlnieka rīcībā lai dara, ko vēlas. Viņš pa vienam nosauca zēnu vārdus. Krupis. Akmenspauris. Sumbrs. Mīlnieks. Suņanagla. Mērkaķis. Sīrs Lamzaks. Pēdīgi viņš paskatījās uz Džonu. Un Bastards.

Pīps palaida skaļu uzvaras saucienu un savicināja zobenu. Sīrs Elisers veltīja viņam reptiļa skatienu. Jūs tagad dēvēs par Naktssardzes vīriem, bet jūs esat lielāki muļķi par kumēdiņu rādītāja mērkaķi, ja tam noticēsiet. Jūs esat puikas, vēl pavisam zaļi. No jums pa gabalu ož pēc vasaras, un, kad pienāks ziema, jūs apsprāgsiet kā mušas. To pateicis, sīrs Elisers Torns viņus pameta vienus.

Pārējie sapulcējās ap astoņiem nosauktajiem, cits caur citu smejoties, lamājoties un apsveicot izraudzītos. Halders plakaniski iegāza Krupim pa dibenu ar savu zobenu un iebrēcās: Krupis no Naktssardzes! Noaurojies, ka melnajam brālim vajadzīgs zirgs, Pīps uzlēca Grenam plecos un abi novēlās zemē, kur ņēmās vārtīties, vicināt dūres un ūjināt. Dareons iebrāzās ieroču krātuvē un atgriezās ar ādas maišeli, kurā skalojās skābs sarkanvīns. Viņi to malkoja, pasniedzot maisu no rokas rokā, un smaidīja līdz ausīm kā pamuļķi; piepeši Džons pamanīja, ka Semvels

Tārlijs stāv viens pats zem kaila, nokaltuša koka pagalma stūri. Džons piedāvāja viņam ādas maisu. Malciņu vīna?

Sems papurināja galvu. Nē, paldies, Džon.

-    Tev nav labi?

-    Man ir pat ļoti labi, tik tiešām, resnais zēns meloja. Man tāds prieks par jums visiem. Apaļā seja noraustījās, un viņš izspieda smaidu. Kādudien tu kļūsi par tādu pašu patruļas komandieri kāds bija tavs tēvocis.

-     Ir, Džons izlaboja. Viņš atteicās pieņemt domu, ka Bendžens Stārks varētu būt miris. Pirms viņš paguva vēl ko piebilst, Halders iesaucās: Paklau, vai tu taisies viens pats to visu izdzert? Pīps izrāva vīna maisu Džonam no rokām un smiedamies aizdejoja. Kad Grens sagrāba viņu aiz rokas, Pīps ādas maišeli nevilšus saspieda, un tieva, sarkana strūkliņa trāpīja Džonam tieši sejā. Halders nokaucās vien, sašutis, ka šādi tiek izniekots labs vīns. Džons sprauslāja un pūlējās izrauties. Matārs un Džērens uzrāpās uz mūra un sāka visus apmētāt ar sniega pikām. Kad Džonam pēdīgi izdevās atbrīvoties ar sniegu matos un vīna traipiem uz vamža -, Semvels Tārlijs bija pazudis.

Tovakar Trīspirkstu Hobs pagatavoja zēniem īpašu maltīti, lai nosvinētu lielo notikumu. Kad Džons ieradās kopējā zālē, pats galvenais namzinis pavadīja viņu līdz solam netālu no uguns. Vecākie vīri garāmejot uzmundrinoši papliķēja viņam pa plecu. Astoņi puiši, kuriem bija lemts visdrīzākajā laikā kļūt par brāļiem, šovakar mielojās ar ķiploku un smaržīgu zāļu garozā ceptām jēra ribiņām, kas bija uz šķīvja greznotas ar piparmētru zariņiem un pasniegtas kopā ar sviestā peldošu dzeltenu rāceņu biezeni. No paša pavēlnieka galda, Bovens Māršs viņiem teica. Vēl galdā tika celti spinātu un aunazirņu salāti un rāceņu laksti, bet pēc tam bļodiņas ar saldētām zilenēm un saldu krējumu.

-    Nez, vai mūs atstās visus kopā? Pīps prātoja, tāpat kā pārējie laimīgi stumdams vaigos ēdienu.

Krupis novaikstījās. Cerams, ka ne. Man apnicis skatīties uz tām tavām ausīm.

-    Ha! izsaucās Pīps. Cita acī skabargu meklē, pats savā baļķi neredz. Tevi noteikti paņems patruļā, Krupi. Viņi gribēs tevi turēt tik tālu no pils, cik vien iespējams. Ja gadījumā uzbruks Menss Raiders, tu tikai pacel sejsargu, un viņš kliegdams aizbēgs.

Smējās visi, izņemot Grenu. Es gan ceru, ka tikšu patruļā.

-    Tāpat kā visi, Matārs atteica. Visi, kas valkāja melnās drānas, staigāja pa Mūri, un tāpat katra vīra pienākums bija ķerties pie ieročiem, lai

Mūri aizstāvētu, taču patruļas bija Naktssardzes īstais cīnītāju kodols. Tikai viņi uzdrīkstējās izjāt ārpus Mūra, traukties cauri rēgu apsēstajam mežam un pa ledainajiem augstajiem kalniem uz rietumiem no Ēnu torņa, cīnoties ar mežoņiem, milžiem un šaušalīgiem sniega lāčiem.

-    Ne jau visi, iebilda Halders. Mani, lūdzu, pie celtniekiem. Kāds labums būs no patruļām, ja Mūris ņems un sabruks?

Celtnieku ordenis Naktssardzei deva mūrniekus un namdarus, kuri laboja cietokšņus un torņus, kalnračus, kuri raka tuneļus un skaldīja akmeņus ceļu un taciņu bruģēšanai, un mežstrādniekus, kuri izcirta jaunaudzes, tiklīdz mežs pienāca Mūrim pārāk tuvu. Stāstīja, ka reiz celtniekiem esot nācies izcirst milzīgus ledus klučus no aizsalušajiem ezeriem dziļi Apsēstajā mežā un kamanās atvilkt tos uz dienvidiem, lai Mūris varētu pacelties vēl augstāks. Taču tas bijis senos laikos, pirms daudziem gadsimtiem; tagad vienīgais, kas celtniekiem atlika, bija jāt gar Mūri no Austrumsardzes līdz Ēnu tornim, vērojot, vai kur nemana plaisas vai kādu pakusušu vietu, un salabot visu, kas bija viņus spēkos.

-      Vecais Lācis nav nekāds muļķis, Dareons aizrādīja. Pilnīgi skaidrs, ka tu kļūsi par celtnieku, bet Džons būs patruļā. No mums visiem viņš vislabāk rīkojas ar zobenu un ir labākais jātnieks, un viņa tēvocis bija Pirmais, kamēr vēl… Puisis neveikli apklusa, aptvēris, ko gandrīz pateicis skaļi.

-    Bendžens Stārks vēl joprojām ir patruļas Pirmais, Džons Sniegs paziņoja, niekodamies ar savu zileņu bļodiņu. Citi varbūt zaudējuši cerības sagaidīt viņa tēvoci atgriežamies sveiku un veselu, bet viņš nu gan ne. Džons atstūma savu ogu trauku, tik tikko tam pieskāries, un piecēlās no sola.

-    Tu vairāk neēdīsi? Krupis apvaicājās.

-    Vari ņemt. Džons tikpat kā nebija pagaršojis Hoba lielisko mielastu. Es nevarētu iedabūt vairs ne kumosa. Paņēmis savu apmetni no āķa pie durvīm, viņš izspraucās no telpas.

Pīps viņam sekoja.Džon, par ko tu tā pārdzīvo?

-    Par Semu, viņš atzinās. Viņš šovakar nebija pie galda.

-    Jā, Sems gan nebūs tas, kurš izlaidīs ēdienreizi, Pīps domīgi noteica. Kā tev liekas, vai viņš nav apslimis?

-    Viņš ir pārbijies. Mēs viņu pametam vienu. Džons atcerējās dienu, kad bija aizbraucis no Ziemmalas savas smeldzīgās atvadas: to, kā Brens gulēja gultā salauzts, sniegu Roba matos un Āriju, kura apbēra viņu ar skūpstiem, saņēmusi dāvanā Adatu. Tiklīdz mēs būsim nodevuši zvērestu, mums katram vajadzēs pievērsties saviem pienākumiem.

Varbūt kādu no mums pat aizsūtīs projām uz Austrumsardzi vai Ēnu torni. Sems turpinās mācīties kopā ar tādiem kā Rāsts vai Kūgers un visi tie jaunie zēni, kas ieradīsies pa karaļceļu. Dievi vien zina, kas viņi par cilvēkiem, bet par vienu tu vari būt drošs sīrs Elisers pie pirmās izdevības uzrīdīs jauniņos Semam.

Pīps novaikstījās. Jūs izdarījāt visu, ko spējāt.

Viss, ko mēs spējām, bija par maz, Džons atbildēja.

Dziļa nemiera pārņemts, viņš atgriezās Hārdina tornī pēc Spoka. Dižvilks viņu pavadīja uz stalli. Daži no tramīgākajiem zirgiem, viņiem ienākot, sāka spārdīt steliņģus un atglauda ausis. Džons apsegloja savu ķēvi, uzkāpa seglos un, izjājis no Melnās pils, devās dienvidu virzienā mēnesnīcas pielietajā naktī. Spoks aizauļoja viņam pa priekšu, ar kājām, šķiet, tikpat kā neskardamies pie zemes, un vienā acumirklī pazuda. Džons ļāva viņam skriet. Vilks nevar dzīvot bez medībām.

Viņam nebija padomā noteikta ceļamērķa. Viņš gribēja vienkārši jāt. Kādu brīdi Džons sekoja upītei, ieklausoties, kā pa akmeņiem urdz ledainais ūdens; tad viņš nogriezās pār laukiem uz karaļceļu. Tas stiepās viņa priekšā šaurs, akmeņains un zāļu puduru izraibināts. Šis ceļš neko īpašu nesolīja un tomēr pildīja Džonu Sniegu ar bezgalīgām ilgām. Ceļš veda uz Ziemmalu un pēc tam tālāk uz Straujupi, Karaļa ostu, Ligzdu un tik daudzām citām vietām Rūdas klintīm, Seju salu, Dornes sarkanajiem kalniem, simt Brāvosas salām jūrā un dūmojošajām senās Valīrijas drupām. Uz visām tām vietām, kuras Džons nekad mūžā neieraudzīs. Ceļš tālāk veda uz visu pasauli… bet viņš bija šeit.

Kad Džons būs nodevis zvērestu, Mūris būs viņa mājas kamēr viņš nebūs tik vecs kā mestrs īmons. Es vēl neesmu zvērējis, viņš pie sevis nomurmināja. Viņš nebija nekāds noziedznieks, kuram jāizvēlas kļūt par melno brāli vai izciest sodu par saviem nodarījumiem. Viņš šeit ieradies no brīva prāta un drīkst brīvi arī aiziet… kamēr nav devis zvērestu. Atliek tikai jāt uz priekšu, un tas viss paliks viņam aiz muguras. Līdz nākamajam pilnmēnesim viņš jau būs atgriezies Ziemmalā pie saviem brāļiem.

Pie taviem pusbrāļiem, kāda balss viņa galvā atgādināja. Un pie valdnieces Stārkas, kura nepriecāsies tevi redzēt. Ziemmalā viņam nebija vietas un Karaļa ostā tāpat. Viņam nebija vietas pat pie paša mātes. Šī doma Džonam uzdzina skumjas. Zēns prātoja, kas gan viņa bijusi, kā viņa izskatījusies, kāpēc tēvs viņu pametis. Tāpēc, ka viņa bija padauza vai laulības pārkāpēja, tu muļķi. Apšaubāma un bezgodīga sieviete, vai gan citādi valdniekam Edardam būtu kauns par viņu runāt?

Džons Sniegs novērsās no karaļceļa, lai paraudzītos atpakaļ. Melnās pils ugunis bija paslēpušās aiz pakalna, bet Mūris bija skaidri saskatāms; milzīgs un auksts tas baloja mēness staros, stiepjoties no apvāršņa līdz apvārsnim.

Viņš apgrieza zirgu un devās uz māju pusi.

Spoks atgriezās, kad Džons, uzjājis pakalna galā, ieraudzīja tālu lampas gaismu Pavēlnieka tornī. Dižvilks rikšoja blakus viņa zirgam; dzīvnieka purns bija nošķiests ar asinīm. Atceļā Džons atkal pieķēra sevi domājam par Semvelu Tārliju. Kad jauneklis bija ticis līdz staļļiem, viņam beidzot bija skaidrs, kā jārīkojas.

Mestra īmona istabas atradās druknā koka tornī zem putnu mītnes. Kopā ar veco un trauslo mestru dzīvoja divi no jaunākajiem namziņiem, kuri par viņu rūpējās un palīdzēja tikt galā ar visiem pienākumiem. Brāļi mēdza jokot, ka mestram esot iedalīti paši neglītākie vīri visā Naktssardzē neredzīgajam vecajam vīram nevajadzēja uz viņiem skatīties. Klīdass bija maza auguma, plikpaurains un tikpat kā bez zoda ar mazām, sārtām kurmja ačelēm. Četam uz kakla bija baloža olas lieluma cista, bet sarkanā seja vienos augoņos un pūtītēs. Varbūt tieši tāpēc viņš vienmēr likās tik dusmīgs.

Uz Džona klauvējienu atsaucās Čets. Man jārunā ar mestru īmonu, Džons viņam sacīja.

-    Mestrs jau ir gultā, un arī tev vajadzētu doties pie miera. Atnāc rīt no rīta, varbūt viņš tevi pieņems. Viņš sāka vērt ciet durvis.

Džons tās atgrūda vaļā ar savu zābaku. Man ar viņu jārunā tūlīt. No rīta būs jau par vēlu.

Čets veltīja viņam drūmu skatienu. Mestrs nav pieradis, ka viņu modina nakts vidū. Vai tu maz zini, cik viņš vecs?

-    Pietiekami, lai pret saviem viesiem izturētos pieklājīgāk nekā jūs, Džons atbildēja. Atvainojieties viņam manā vārdā. Es netraucētu viņa atpūtu, ja tas nebūtu svarīgi.

-    Un ja es atteikšos?

Džons bija stingri iekārtojis savu zābaku durvju spraugā.Ja vajag, es varu tā stāvēt visu nakti.

Melnais brālis izgrūda riebuma pilnu skaņu un atvēra durvis, lai I )žonu ielaistu. Pagaidi bibliotēkā. Tur ir malka. Iekur uguni. Es nepieļaušu, ka mestrs tevis dēļ saaukstējas.

Kad Cets ieveda mestru īmonu, Džons jau bija parūpējies par to, lai pagales kamīnā jautri sprakšķētu. Vecais vīrs bija ģērbies nakts drānās, taču ap kaklu viņam vēl joprojām bija ordeņa ķēdes apkakle. Tās mestri neņēma nost pat gulētejot. Krēslā pie uguns būtu jauki, viņš teica, sajutis uguns siltumu uz savas sejas. Kad mestrs bija ērti iekārtojies, Cets apsedza viņa kājas ar kažokādu un nostājās pie durvīm.

-    Piedodiet, ka es jūs pamodināju, mestr, Džons Sniegs sacīja.

-    Tu mani nepamodināji, mestrs īmons atbildēja. Esmu atklājis, ka, jo vecāks kļūstu, jo mazāk miega man vajadzīgs, un nu jau es esmu ļoti vecs. Es bieži gandrīz pusi nakts pavadu rēgu sabiedrībā, atminoties piecdesmit gadus senus notikumus tā, it kā tas viss būtu bijis tikai vakar. Noslēpumains pusnakts viesis ir patīkama pārmaiņa. Nu, stāsti, Džon Snieg, kāpēc tu mani esi apciemojis šādā dīvainā stundā?

-    Lūgt, lai Semvelam Tārlijam atļauj beigt apmācību un pieņem viņu par Naktssardzes brāli.

-    Tā nav mestra īmona darīšana, Čets aizrādīja.

-   Mūsu pavēlnieks rekrūšu apmācību uzticējis sīram Eliseram Tornam,

-    mestrs lēnīgi atbildēja. Tu jau pats noteikti labi zini, ka vienīgi viņš var izlemt, kad zēns ir gatavs nodot zvērestu. Kāpēc gan tu nāci pie manis?

-    Pavēlnieks jūs uzklausa, Džons paskaidroja. turklāt Naktssardzes ievainotie un slimnieki ir jūsu pārziņā.

-    Un tavs draugs Semvels ir ievainots vai slims?

-    Viņš tāds būs, Džons apsolīja, ja vien jūs nepalīdzēsiet.

Viņš pastāstīja pilnīgi visu, pat to, kā bija uzrīdījis Rāstam Spoku. Mestrs īmons to uzmanīgi noklausījās, pievērsis neredzīgās acis kamīna liesmām, turpretim Četa seja ar katru vārdu kļuva arvien drūmāka.

-     Kad mūsu šeit vairs nebūs un mēs nevarēsim viņu nosargāt, Semam nebūs nekādu izredžu palikt dzīvam, Džons nobeidza. Ar zobenu rokā viņš ir pilnīgi bezcerīgs. Mana māsa Ārija viņu viens un divi piebeigtu, un viņai vēl nav pat desmit gadu. Ja sīrs Elisers liks Semam cīnīties, viņu noteikti ievainos vai nogalinās; tas ir tikai laika jautājums.

Čets to ilgāk vairs nespēja noklausīties. Es to resni esmu redzējis kopējā zālē, viņš teica. Tiešām nobarojies kā cūka, turklāt nožēlojams gļēvulis, ja viss, ko tu saki, ir taisnība.

-    Var jau būt, ka tā tiešām ir, noteica mestrs īmons. Saki, Čet, ko tu iesāktu ar tādu zēnu?

-     Atstātu viņu tur, kur viņš ir, Čets atbildēja. Mūris nav domāts vārguļiem. Lai mācās, kamēr būs gatavs, vienalga, cik gadu tas prasītu. Sīrs Elisers no viņa uztaisīs vīru vai arī nogalinās, kā nu dieviem labpatiks.

-    Tas taču ir stulbums, Džons sacīja. Viņš ievilka dziļi elpu, lai sakopotu domas. Atceros, kā es reiz pajautāju mestram Lūvinam, kāpēc viņš ap kaklu nēsā tādu ķēdi.

Mestrs īmons viegli pieskārās pats savai apkaklei; kaulainais un krunkainais pirksts noglāstīja smagos metāla posmus. Turpini.

-    Viņš man atbildēja, ka mestra apkakle ir izgatavota no ķēdes, lai nēsātājam atgādinātu, ka viņš devis zvērestu kalpot, Džons teica, atceroties šo sarunu. Tad es pajautāju, kāpēc katrs posms ir no cita metāla. Sudraba ķēde uz viņa pelēkā talāra taču izskatītos daudz labāk, es sacīju. Mestrs Lūvins iesmējās. Mestrs savu ķēdi izkaļ, krājot zināšanas, viņš atbildēja. Dažādie metāli apzīmē dažādas zināšanas. Zelts tā ir naudas un rēķinu mācība. Sudrabs dziedināšana. Dzelzs karamāksla. Viņš sacīja, ka ir vēl arī citas nozīmes. Apkaklei jāatgādina mestram par karaļvalsti, kurai viņš kalpo, vai nav tiesa? Valdnieki ir zelts un bruņinieki tērauds, taču no diviem posmiem ķēdi nevar izkalt. Vajag arī sudrabu, dzelzi, svinu, alvu, varu un bronzu, un visus pērējos metālus, un tie ir zemnieki, kalēji, tirgoņi un vēl citi cilvēki. Ķēdei vajadzīgi dažādi metāli, un zemei vajadzīgi dažādi cilvēki.

Mestrs īmons pasmaidīja. Un tātad?

-     Arī Naktssardzei vajadzīgi dažādi cilvēki. Kāpēc gan citādi tajā būtu gan patruļas, gan namziņi un celtnieki? Pats valdnieks Randīls nespētu pataisīt Semu par karotāju, un tas neizdosies arī sīram Eliseram. No alvas nevar izkalt dzelzi, lai kā to dauzītu, taču tas nenozīmē, ka alva nekam neder. Kāpēc Sems nevarētu kļūt par namzini?

Čets dusmīgi saviebās. Es esmu namzinis. Tev liekas, ka tas ir viegls darbs, kas domāts gļēvuļiem? Namzini ordenis uztur sardzi pie dzīvības. Mēs ejam medībās un apstrādājam zemi, slaucam govis, vācam malku, gatavojam ēdienu. Kā tu iedomājies, kurš tad pašuvis tavu apģērbu? Kurš atgādā šurp krājumus no dienvidiem? Namziņi.

Mestrs īmons bija laipnāks. Vai tavs draugs ir mednieks?

-    Medības viņš nevar ciest, Džons bija spiests atzīt.

-    Vai viņš prot uzart lauku? mestrs jautāja. Vai vadīt ratus, vai kuģot? Vai viņš varētu sacirst nokautu govi?

-Nē.

Čets nejauki iesmējās. Esmu gan redzējis, kas notiek ar tādiem izlutinātiem kundziņiem, kad viņus pieliek pie darba. Liec viņam sakult sviestu, un viņiem tūlīt visas rokas ir vienās tulznās un asinīs. Iedod cirvi un saki, lai saskalda malku, un viņi nocirtīs sev kāju.

-    Es zinu vienu lietu, ko Sems prot labāk par visiem.

-    Jā? mestrs īmons viņu iedrošināja.

Džons pameta bažīgu skatienu uz Četu, kurš stāvēja pie durvīm; augoņi viņa sejā kvēloja sarkani un nikni. Viņš varētu palīdzēt jums, viņš aši ieteicās. Sems labi rēķina, un viņš prot lasīt un rakstīt. Es zinu, ka Čets nemāk lasīt, bet Klīdasam ir vājas acis. Sems izlasījis visas grāmatas, kas atrodamas viņa tēva bibliotēkā. Un ar kraukļiem arī viņš labi tiks galā. Šķiet, ka dzīvniekiem viņš patīk. Spoks viņam uzreiz pieķērās. Sems varētu ļoti daudz darīt arī bez cīnīšanās. Naktssardzei noderīgs ikviens vīrs. Kāpēc vajag kādu tik bezjēdzīgi nogalināt? Labāk izmantojiet viņu.

Mestrs īmons aizvēra acis, un uz mirkli Džons jau nobijās, ka vecais vīrs ir iemidzis. Pēdīgi viņš ierunājās: Mestrs Lūvins tevi mācījis godam, Džon Snieg. Liekas, ka tavs prāts ir tikpat veikls kā tavs zobens.

-   Vai tas nozīmē…

-    Tas nozīmē, ka es padomāšu par to, ko tu man pastāstīji, mestrs viņam stingri atbildēja. Un tagad es esmu gatavs doties pie miera. Čet, pavadi mūsu jauno brāli līdz durvīm.

TĪRIONS

Viņi apmetās apšu jaunaudzē turpat blakus lielceļam. Tīrions vāca kritalas, kamēr viņu zirgi bija palaisti padzerties kalnu strautā. Viņš pieliecās, lai paceltu kādu nolauztu zaru un kritiski to nopētīja.

-  Vai šis derēs? Es neesmu pārāk pieredzējis ugunskuru kuršanas jautājumos. Parasti to darīja Moreks.

-    Ugunskuru? Brons nospļāvās. Vai alksti nāves, punduri? Vai varbūt tu sāc zaudēt sajēgu? Uguns piesaistīs kalniešu uzmanību jūdzēm tālu. Es šajā pārgājienā gribētu palikt dzīvs, Lanister.

-   Un kā tu ceri to panākt? Tīrions apjautājās. Viņš pasita zaru padusē un šķirstīja retos krūmus, meklējot vēl kaut ko malkai līdzīgu. Viņa mugura no locīšanās sāpēja visa diena bija pavadīta seglos, jo jau rītausmā sīrs Līns Korbrejs izvadīja viņus pa Asiņainajiem vārtiem un piekodināja nekad vairs neatgriezties.

-    Ar kauju tikt atpakaļ mums nav ne mazāko cerību, Brons teica. Tomēr divatā iespējams tikt tālāk nekā tad, ja mūsu būtu desmit, un mēs piesaistīsim mazāku uzmanību. Jo mazāk dienu mēs pavadīsim šajos kalnos, jo lielāka iespēja, ka mēs tiksim līdz upei. Un mums būs jājāj ātri un daudz. Jāpārvietojas naktī, bet dienā jāslēpjas un jācenšas izvairīties no ceļa, turklāt mēs nedrīkstam trokšņot un kurt uguni.

Tīrions Lanisters nopūtās.

-   Lielisks plāns, Bron. Ja tev tā tīk pieturies pie tā… un piedod, ja es neuzkavēšos, lai tevi apbedītu.

-   Grasies mani pārdzīvot, punduri? algotnis pasmīnēja. Sīrs Verdīss Ēgens ar vairoga malu viņam bija izsitis zobu, tāpēc tajā vietā vīdēja tukša sprauga.

Tīrions paraustīja plecus.

-   Jāt naktī ātri un daudz nozīmē novelties no klints un nolauzt kaklu. Es dodu priekšroku lēnākai un drošākai ceļošanai. Es zinu, kā tev patīk zirgi, bet, ja mūsu kleperi ies bojā, mums vajadzēs apseglot ēnu kaķus… un, taisnību sakot, domāju, ka kalnieši mūs atradis vienalga, lai ko mēs darītu. Viņiem te visur ir acis.

Viņš ar cimdā tērpto roku norādīja uz vēja izrobotajām kalnu virsotnēm.

Brons saviebās.

-   Tādā gadījumā mēs esam līķi, Lanister.

-     Vienalga es labāk mirstu ērtos apstākļos, Tīrions atsaucās. Mums vajadzīgs ugunskurs. Naktis te ir aukstas, bet karsts ēdiens mums palīdzēs sasildīties un uzmundrinās mūsu garu. Kā tev šķiet, vai mēs te varam kaut ko nomedīt? Līsas kundze savā neizmērojamajā laipnībā mūs ir pārpārēm apgādājusi ar sālītu vērša gaļu, cieto sieru un sakaltušu maizi, bet es negribētu izlauzt zobus, esot tik tālu no tuvākā mestra.

-    Es atradīšu gaļu. Brona tumšās acis cauri melnajām matu šķipsnām ar aizdomām uzlūkoja Tīrionu. Man vajadzētu tevi atstāt šeit ar visu tavu muļķīgo ugunskuru. Ja es paņemtu līdzi arī tavu zirgu, man būtu divreiz lielākas iespējas izdzīvot. Un ko tad darītu tu, punduri?

-     Visticamāk nosprāgtu. Tīrions noliecās, lai paceltu kārtējo sprunguli.

-   Un tev nešķiet, ka es tā arī izdarīšu?

-   Tu to izdarītu bez kavēšanās, ja no tā būtu atkarīga tava dzīvība. Tu ļoti aši apklusināji savu draugu Čigenu, kad tas dabūja bultu vēderā. Brons bija satvēris vīrieša galvu aiz matiem un ietriecis dunci tam tieši zem auss, bet pēcāk pateicis Ketlīnai Stārkai, ka otrs algotnis nomiris no ievainojumiem.

-    Viņš jau tāpat bija beigts, Brons atteica. Viņa vaidi tikai varēja mums piesaistīt kalniešu uzmanību. Čigens ar mani būtu izrīkojies tieši tāpat… un viņš nebija nekāds draugs, tikai cilvēks, ar kuru es kopā jāju. Tikai nepārproti, punduri: es par tevi cīnījos, bet es tevi nemīlu.

-    Man bija vajadzīgs tikai tavs zobens, Tīrions atbildēja, nevis mīlestība. Viņš nosvieda salasītos žagarus zemē.

Brons pasmīnēja.

-   Tu esi tikpat drosmīgs kā jebkurš algotnis, tas ir jāatzīst. Kā tu zināji, ka es par tevi iestāšos?

-    Zināju? Tīrions neveikli ieliecās savās līkajās kājelēs, lai sakrautu ugunskuru. Es uzmetu kauliņus. Pirms tam iebraucamajā vietā jūs abi ar Čigenu palīdzējāt mani sagūstīt. Kāpēc? Pārējiem tā bija goda lieta un cieņas izrādīšana valdniekiem, kuriem kalpo. Bet jums? Jums nav ne valdnieku, ne pienākumu, turklāt ir nolāpīti maz goda. Kāda joda pēc jums vajadzēja iesaistīties? Viņš paņēma nazi un no kāda zara noplēsa dažas plānas mizas strēmeles iekuriem. Kāpēc vispār algotņi ko tādu dara? Zelta dēļ. Tu domāji, ka Ketlīnas kundze tevi atalgos par palīdzību vai pat pieņems dienestā. Tā, tagad būs labi. Tev ir krams?

Broms iebāza divus pirkstus jostas kabatā un pasvieda kramu Tīrionam. Punduris to notvēra lidojumā.

-    Pateicos, viņš sacīja. Vienīgais jūs nepazināt Stārkus. Valdnieks Stārks ir lepns, cienījams un godīgs vīrs, un sieva vēl trakāka. Jā, protams, viņa varbūt atrastu pāris monētas, ko pēc padarīta darba iespiest tev rokā ar laipnu vārdu pretīgumā saviebtajās lūpās, bet tas arī viss, uz ko tu varēji cerēt. Stārki savam dienestam meklē drosmīgus, uzticamus un godprātīgus cilvēkus, bet jūs ar Čigenu, patiesību sakot, bijāt padibenes un salašņas.

Tīrions uzsita ar kramu pa savu dunci, bet dzirksteles nebija. Brons iespurcās.

-   Tev ir neganta mēle, sīkais. Gan kādreiz kāds tev to nogriezīs un liks pašam apēst.

-   To man visi saka, Tīrions palūkojās uz algotni. Vai es tevi aizskāru? Ļoti atvainojos… bet tu esi salašņa, tikai nepārproti. Pienākums, gods, draudzība ko tas tev nozīmē? Nē, nepiepūli smadzenes, mēs abi zinām atbildi. Tomēr tu neesi stulbs. Kad bijām nokļuvuši Ielejā, Stārkai tu vairs nebiji vajadzīgs… bet man tevi vajadzēja, un ir kāda lieta, kuras Lanisteriem nekad nav trūcis zelts. Kad pienāca brīdis, lai mestu kauliņus, es rēķinājos ar tevi, ka būsi pietiekami gudrs, lai saprastu, kā tu vari iegūt lielāku labumu. Man par laimi tu arī saprati.

Viņš vēlreiz trieca akmeni pret metālu un atkal bez panākumiem.

-   Palaid, Brons pieliecās. Es aizkuršu.

Viņš paņēma no Tīriona nazi un kramu, un ar pirmo šķīlienu izsprāga dzirksteles. Mizas strēmeles sāka kūpēt.

-    Lieliski, Tīrions noteica. Tu varbūt esi salašņa, taču nenoliedzami noderīgs, bet ar zobenu rokā tu esi gandrīz tāds pats meistars kā mans brālis Džeimijs. Ko tu gribi, Bron? Zeltu? Zemi? Sievietes? Neļauj man iet bojā, un tev būs tas, ko vēlies.

Brons vieglītēm uzpūta uguni, un liesmas kļuva lielākas.

-   Un ja tu tomēr iesi bojā?

-   Tādā gadījumā par mani sēros vismaz viens cilvēks, kura bēdas būs patiesas, Tīrions smaidīdams atbildēja. Ja nebūs manis, nebūs zelta.

Drīz vien ugunskurs jau kūrās itin glīti. Brons piecēlās, iebāza kramu jostas kabatā un pasvieda Tīrionam viņa dunci.

-   Godīgs darījums, viņš teica. Tādā gadījumā mans zobens ir tavā rīcībā… tikai neceri, ka liekšu tavā priekšā ceļus un saukšu tevi par kungu ik reizes, kad tu iesi dirst. Es nevienam nelišķēšos.

-    Un nevienam nebūsi arī draugs, Tīrions konstatēja. Nešaubos ne mirkli, ka tu mani nodosi pie pirmās izdevības gluži kā Ketlīnu Stārku, ja vien tev atlēks kāds labums. Un, ja pienāks diena, kad tu jutīsi kārdinājumu mani pārdot, atceries vienu, Bron, manis piedāvātā cena vienmēr būs augstāka, lai cik augstu citi solītu. Man patīk dzīvot. Varbūt tagad iesi un atradīsi mums kaut ko vakariņām?

-    Parūpējies par zirgiem, Brons sacīja un, izvilcis no maksts garo dunci, kas karājās viņam pie jostas, nozuda starp kokiem.

Pēc stundas zirgi jau bija izsukāti un pabaroti, uguns jautri sprēgāja, bet virs liesmām grozījās jauna kazlēna kāja, no kuras čurkstēdami pilēja tauki.

-   Tagad mums pietrūkst tikai mazliet laba vīna, lai noskalotu uz leju gaļas kumosus, Tīrions prātoja.

-    Jā vīna, sievietes un vēl kāda duča zobenbrāļu, Brons atteica. Sakrustotām kājām viņš sēdēja pie ugunskura un ar galodu asināja zobenu. Čerkstošajā skaņā, ko galoda radīja, trinoties pret tēraudu, bija kaut kas savādi nomierinošs. Drīz būs pavisam tumšs, algotnis norādīja. Es pirmais stāvēšu sardzē, tikai nezinu, vai no tā būs kāds labums. Varbūt mums vajadzēja ļaut, lai mūs nogalina miegā.

-    Man šķiet, ka kalnieši būs klāt itin drīz, vēl pirms mēs liksimies gulēt. No ceptās gaļas smaržas Tīrionam siekalas saskrēja mutē.

Brons pāri ugunskuram vēroja mazo vīreli.

-   Tev ir kāds plāns? viņš neizteiksmīgā balsī pajautāja, strīķēdams zobenu.

-   Vari saukt to par cerību, Tīrions atbildēja. Būs atkal jāmet kauliņi.

-   Un likme būs mūsu dzīvības?

Tīrions paraustīja plecus.

-   Ko tad mēs vēl varam likt? Viņš pieliecās tuvāk ugunij un nogrieza plānu šķēlīti kazlēna gaļas. Ak, viņš laimīgi noelsās, iekozdamies tajā. Tauki tecēja pār Tīriona zodu. Manai gaumei mazliet par sīkstu un arī garšvielas derētu, taču pārāk skaļi es neprotestēšu. Ja mēs tagad būtu Ligzdā, tad es lēkātu bezdibeņa malā un cerētu, ka sagaidīšu sauju vārītu pupu.

-    Un tomēr tu atdevi cietumsargam veselu muki ar zelta naudu, Brons atgādināja.

-   Lanisteri vienmēr maksā savus parādus.

Pat Mords neticēja savām acīm, kad Tīrions viņam pasvieda ādas muki. Cietumsargam acis izvalbījās tik lielas kā vārītas olas, kad viņš atrāva saiti un ieraudzīja zelta spīdumu. "Es sev paturēju sudrabu," Tīrions viņam teica. "Tev biju apsolījis zeltu, un te tas ir." Tur bija vairāk naudas, nekā Mords varētu nopelnīt visa mūža laikā, ņirgājoties par ieslodzītajiem. "Un atceries, ko es teicu: tas ir tikai iesākumam. Ja tev kādreiz apniks strādāt pie valdnieces Arīnas, būsi laipni gaidīts Rūdas klintīs tur es tev izmaksāšu atlikumu, ko būšu palicis parādā." Zelta pūķi bira viņam ārā no saujām, un cietumsargs, ceļos nometies, solījās, ka tieši tā arī darīšot.

Brons izvilka dunci, noņēma kazlēna kāju no uguns un sāka lieliem gabaliem griezt gaļu no kauliem, bet Tīrions tikmēr no divām saziedējušās maizes ņukām izgreba šķīvīšus.

-   Ja mēs sasniegsim upi, ko tu darīsi tālāk? algotnis apvaicājās.

-  Vispirms sameklēšu padauzu, pēli un blašķi vīna. Tīrions pastiepa savu maizes šķīvīti, un Brons to piepildīja ar gaļu. Bet tad droši vien došos vai nu uz Rūdas klintīm vai Karaļa ostu. Gribu dzirdēt atbildes uz dažiem jautājumiem, kas saistīti ar kādu ļoti konkrētu dunci.

Algotnis sakošļāja kumosu un norija.

-   Tātad tu teici patiesību, un tas nav tavs nazis?

Tīrions sāji pasmaidīja.

-   Vai tiešām es izskatos pēc meļa?

Kad abu vēderi bija pilni, debesīs sāka parādīties zvaigznes, bet aiz kalniem lēca pusmēness. Tīrions izklāja zemē savu apmetni, palika pagalvī seglus un izstiepās.

-   Mūsu draugi pārāk nesteidzas.

-   Ja es būtu viņu vietā, es baidītos no lamatām, Brons skaļi domāja. Kāpēc gan lai mēs te tik atklāti iekārtotos, ja negrasītos viņus pievilināt.

Tīrions pasmējās.

-    Tad jau mums vēl vajadzētu uzdziedāt, lai viņi šausmās metas bēgt. Viņš sāka svilpot kādu meldiņu.

-   Tu esi traks, punduri, Brons sacīja, ar dunča smaili tīrīdams taukus, kas bija sakrājušies zem nagiem.

-   Kur palikusi tava mīlestība uz mūziku, Bron?

-   Ja gribēji mūziku, tad tev vajadzēja ņemt līdzi ceļā dziesminieku.

Tīrions pasmīnēja.

-   Tas tik būtu jautri. Es pat spēju iedomāties, kā dziesminieks ar koka arfu rokās nolaiž bezdibenī sīru Verdīsu. Lanisters turpināja svilpot. Vai zini šo dziesmu? viņš pēkšņi iejautājās?

-   Šad un tad to var dzirdēt iebraucamajās vietās un bordeļos.

-    Tā ir mīriešu dziesma Manas mīlas gadalaiki. Skaista un skumja, ja saprot vārdus. Pirmā meiča, ko savā mūžā iestiepu gultā, mēdza to dziedāt, un kopš tā laika nespēju vairs aizmirst. Tīrions skatījās debesīs. Bija skaidra, auksta nakts, un zvaigznes pār kalniem mirdzēja tik spoži un nežēlīgi kā patiesība. Es viņu sastapu tieši šādā naktī, punduris dzirdēja sevi sakām. Mēs ar Džeimiju jājām mājās no Lanisportas, kad izdzirdām kliedzienu un uz ceļa izskrēja meiča, kurai pakaļ draudēdami dzinās divi tēvaiņi. Mans brālis izvilka zobenu un metās tiem diviem pakaļ, bet es nokāpu no zirga, lai nomierinātu meiteni. Viņa bija tikai kādu gadu vecāka par mani, tumšiem matiem, slaida un ar tādu seju, kas spēj salauzt cilvēkam sirdi. Protams, viņa salauza manējo. Vienkāršu ļaužu, pusbadā, nemazgājusies… bet jauka. Uzbrucēji bija noplēsuši viņai no muguras skrandas, tāpēc es viņu ietinu savā apmetnī un gaidīju, kad Džeimijs mežā beigs vajāt tos tēvaiņus. Kad ieradās Džeimijs, es jau zināju meičas vārdu un viņas bēdu stāstu. Viņa bija lopkopja meita un bārene, jo tēvs bija nomiris no drudža pa ceļam uz… vienalga, uz kurieni. Džeimijs bija iededzies notvert abus neģēļus tik tuvu Rūdas klintīm ne pārāk bieži ceļotājiem kāds uzbruka, tāpēc viņš to uztvēra kā personisku apvainojumu. Meiča bija pārāk nobijusies, lai palaistu viņu tālāk vienu, tāpēc es piedāvājos pavadīt viņu līdz tuvākajai iebraucamajai vietai un pabarot, bet brālis tikmēr aizjātu līdz pilij pēc palīgiem. Viņa bija vēl vairāk izsalkusi, nekā man likās. Mēs apēdām divas ceptas vistas un iesākām trešo, bet pļāpādami izdzērām veselu blašķi vīna. Man bija tikai trīspadsmit gadu un laikam jau vīns iesita galvā. Nākamais, ko atceros, mēs abi gultā. Viņa bija kautrīga, bet es vēl kautrīgāks. Nezinu, kā saņēmos drosmi. Kad laupīju viņai jaunavību, viņa raudāja, bet pēc tam skūpstīja mani un dziedāja šo dziesmu. Pret rītu es jau biju iemīlējies.

-   Tu? Brons likās uzjautrināts.

-   Absurds, vai ne? Tīrions atsāka svilpot mīriešu dziesmu. Es viņu apprecēju, viņš beigu beigās atzinās.

-   Lanisters no Rūdas klintīm apprec lopkopja meitu… Brons novilka. Kā tu to dabūji gatavu?

-    Tu būtu satriekts, zinot, ko puika var dabūt gatavu ar veiklu mēli, piecdesmit sudraba monētām un piedzērušos septonu. Neuzdrīkstējos līgavu vest mājās, tāpēc nopirku viņai namiņu un divas nedēļas mēs spēlējām viru un sievu. Pa to laiku septons izgulēja dzērumu un visu izstāstīja manam tēvam. Tīrions pats bija pārsteigts, cik nelaimīgs, to stāstot, jutās pat pēc tik daudz gadiem. Varbūt viņš vienkārši bija noguris. Un mana laulības dzīve bija cauri.

Viņš piecēlās sēdus un, acis mirkšķinādams, vērās dziestošajā ugunskurā.

-   Viņš patrieca meiču?

-   Vēl ļaunāk, Tīrions atbildēja. Vispirms viņš lika, lai brālis izstāsta patiesību. Izrādījās, ka meiča ir mauķele un visu bija sarīkojis Džeimijs ceļojumu, uzbrucējus, visu, jo viņam likās, ka man ir pienācis laiks nobaudīt sievieti. Zinādams, ka tā man būs pirmā reize, viņš meičai bija samaksājis dubultā. Kad Džeimijs bija visu izstāstījis, valdnieks Tīvins lika atvest manu sievu un atdeva viņu sargiem. Viņai tika labi samaksāts pa sudraba monētai par katru vīru. Cik padauzas prasa tik augstu cenu? Tēvs lika man sēdēt kazarmu stūrī un noskatīties, bet beigās viņai bija tik daudz naudas, ka tā bira ārā no rokām. Viņa… Dūmi koda Tīrionam acīs. Viņš noklepojās, aizgriezās no ugunskura un raudzījās tumsā. Tēvs lika man iet kā pēdējam, viņš klusā balsī piebilda. Un iedeva man zelta monētu, ko viņai samaksāt, jo es biju Lanisters un varēju maksāt vairāk.

Pagāja labs brīdis, iekams viņš atkal izdzirdēja, kā Brons ar galodu strīķē zobenu.

-   Vienalga trīspadsmit, trīsdesmit vai trīs gadi, bet es būtu nogalinājis cilvēku, kas man ko tādu nodarītu.

Tīrions pagrieza seju pret algotni.

-   Kādu dienu tev var rasties tāda izdevība. Atceries, ko teicu: Lanisteri vienmēr maksā savus parādus. Viņš nožāvājās. Laikam mēģināšu pasnaust. Pamodini, ja mums gadījumā jāmirst.

Punduris ietinās apmetnī un aizvēra acis. Zeme bija akmeņaina un auksta, bet pēc kāda laika Tīrions Lanisters tomēr iemiga un sapņoja par cietuma celli debesu malā. Tikai šoreiz viņš bija nevis ieslodzītais, bet gan liela auguma cietumsargs, kurš ar siksnu dauza savu tēvu un dzen viņu pie bezdibeņa malas.

-   Tīrion, Brons klusu, bet uzstājīgi pasauca.

Tīrions acumirklī bija pamodies. No ugunskura bija palikušas pāri tikai gruzdošas ogles, un no visām pusēm viņiem tuvojās ēnas. Brons bija nostājies uz viena ceļgala ar zobenu vienā, bet dunci otrā rokā. Tīrions pacēla roku, lai algotnis nepārsteigtos.

-     Nāciet pie uguns, nakts ir auksta, Lanisters uzsauca ēnām. Diemžēl mums nav vīna, bet varam jūs pacienāt ar kazas gaļu.

Kustība tumsā mitējās. Tīrions saskatīja mēness atspīdumu metālā.

-   Mūsu kalni, kāda zema, skarba un nepavisam ne draudzīga balss mežā atsaucās. Mūsu kaza.

-   Kaza ir jūsu, Tīrions piekrita. Kas jūs esat?

-    Kad satiksiet savus dievus, atbildēja jau cita balss, pasakiet, ka jūs pie viņiem nosūtīja Guntors Gurna dēls no Akmens Vārnām.

Zem kājām nokrakšķēja zariņš, un runātājs iznāca gaismā: tas bija kalsns vīrs ragainā bruņucepurē, bruņojies ar garu nazi.

-   Un Šaga Dolfa dēls. Tā jau atkal bija pirmā balss zema un nāvējoši draudīga.

Kreisajā pusē sakustējās laukakmens tas izslējās un pārvērtās par cilvēku. Ģērbies zvērādās, viņš likās masīvs, lēnīgs un spēcīgs. Labajā rokā viņš turēja vāli, bet kreisajā cirvi un, nākdams tuvāk, sasita ieročus kopā.

Arī citas balsis nosauca savus vārdus. Tur bija Kons, Toreks, Džagots un citi, kurus Tīrions aizmirsa tajā pašā mirklī, kad bija izdzirdējis. Uzbrucēju bija vismaz desmit. Dažiem bija zobeni un naži, citi bija bruņojušies ar dakšām, izkaptīm un koka šķēpiem. Lanisters nogaidīja, kad visi ir stādījušies priekšā.

-   Es esmu Tīrions Tīvina dēls no Lanisteru klana, no Klinšu Lauvām. Mēs ar prieku samaksāsim par kazu, ko apēdām.

-    Ko tu mums vari dot, Tīrion Tīvina dēls? jautāja tas, kurš bija nosaucis sevi par Guntoru. Viņš izskatījās pēc barveža.

-   Man makā ir sudraba nauda, Tīrions sacīja. Bruņukrekls, kas man mugurā, ir pārāk liels, bet Konam būtu pašā laikā. Kara cirvis, kas man līdzi, Šagas spēcīgajā rokā iederētos daudz labāk nekā tas malkas cirvis.

-   Puscilvēks grib mums samaksāt ar mūsu pašu naudu, Kons teica.

-    Kons saka taisnību, Guntors apstiprināja. Tavs sudrabs pieder mums. Tavi zirgi ir mūsu, tavs bruņukrekls ir mūsu, arī kara cirvis un nazis, kas tev pie jostas, ir mūsu. Jums nepieder nekas, izņemot dzīvību. Kā tu vēlies mirt, Tīrion Tīvina dēls?

-   Savā gultā, sadzēries vīnu, ar meičas muti uz sava daikta un astoņdesmit gadu vecumā, Tīrions atteica.

Augumā lielākais no vīriem, Šaga, iesmējās pirmais un visskaļāk. Pārējie nelikās tik ļoti uzjautrināti.

-   Kon, paņem viņu zirgus, Guntors izrīkoja. Nogalini to otru un ņem līdzi puscilvēku lai slauc kazas un smīdina mūsu mātes.

Brons pielēca kājās.

-   Kurš grib mirt pirmais?

-   Nē, Tīrions asi viņu apsauca. Guntor Gurna dēls, uzklausi mani. Mans nams ir bagāts un varens. Ja Akmens Vārnas mūs neskartus izvedīs no šiem kalniem, mans tēvs jūs apbērs ar zeltu.

-   Zemieņu valdnieka zelts ir tikpat bezvērtīgs kā puscilvēka solījumi, teica Guntors.

-    Var jau būt, ka esmu puscilvēks, Tīrions atteica, taču man ir drosme stāties pretī ienaidniekiem. Bet ko dara Akmens Vārnas, kad garām jāj bruņinieki no Ielejas? Slēpjas aiz klintīm un trīc no bailēm?

Šaga niknumā ierēcās un trieca vāli pret cirvi. Džagots piebāza Tīrionam pie deguna apdedzinātu un noasinātu koka šķēpu. Punduris pat nenodrebēja no bailēm.

-   Vai tie ir labākie ieroči, kādus jūs esat spējīgi nozagt? viņš noprasīja. Lai nogalinātu aitas, iespējams, tie ir labi diezgan… ja aitas necīnās pretī. Mana tēva kalēji dirsdami spēj radīt labāku tēraudu.

-   Cilvēciņ, Šaga ieaurojās, vai ņirgāsies par manu cirvi arī pēc tam, kad būšu nocirtis tavu vīrietību un izbarojis to kazām?

Taču Guntors pacēla roku.

-   Nē. Es uzklausīšu viņa vārdus. Mātes grib ēst, un tērauds spēj pabarot vairāk mutes nekā zelts. Ko tu mums dosi par jūsu dzīvību, Tīrion Tīvina dēls? Zobenus? Šķēpus? Bruņas?

-   To visu un vēl vairāk, Guntor Gurna dēls, Tīrions Lanisters smaidīdams atbildēja. Es jums došu visu Arīna ieleju.

EDARDS

Pa šaurajiem, augstajiem Sarkanās pils troņa zāles logiem gaisma lēja saulrieta starus, kas sarkanām strēlēm krita uz sienām kur reiz bija izvietoti pūķu galvaskausi. Tagad akmens sienas bija izrotātas ar gobelēniem, kas attēloja medību ainas dzīvos zaļganos, brūnganos un zilganos toņos, tomēr Nedam Stārkam šķita, ka noteicošā krāsa zālē ir asinssarkanā.

Viņš sēdēja milzīgajā un senajā Igona Iekarotāja sēdeklī tas bija necilvēcīgas prasmes veidots smaiļu un izlocītu malu apkopojums neķītri izlocīta metālā. Roberts jau bija viņu brīdinājis, ka tas ir ellišķīgi neērts krēsls, sevišķi tagad, kad viņa savainotā kāja pulsēja arvien asāk. Metāls zem viņa ar katru brīdi kļuva arvien cietāks, bet atspiesties pret izlocīto tērauda atzveltni bija gandrīz neiespējami. Pavēlot izkalt troni no ienaidnieku noliktajiem zobeniem, īgons Iekarotājs bija teicis, ka valdnieks nedrīkst sēdēt mierā. "Pie velna īgona augstprātību," Neds drūmi nodomāja, "un pie velna Roberta aizraušanos ar medībām."

Vai esat drošs, ka tie nebija parasti laupītāji? Varīss klusi pajautāja, sēdēdams pie padomes galda troņa pakājē. Dižmestrs Pīsels nemierīgi dīdījās, bet īkstītis rotaļājās ar rakstāmspalvu. Viņi bija vienīgie padomnieki, kas ieradušies uz sēdi. Dievmežā kāds bija manījis balto briedi, tāpēc valdnieks Renlijs un sīrs Baristens kopā ar princi Džofreju, Sandoru Kleganu, Belonu Svānu un vēl pusi galma bija piebiedrojušies karalim, lai to nomedītu. Lūk, arī iemesls, kāpēc Nedam karaļa prombūtnē vajadzēja sēdēt Dzelzs tronī.

Vismaz nosēdēt viņš varēja. Ja neskaitīja padomes locekļus, pārējie varēja cienīgi stāvēt kājās vai tupēt uz ceļiem. Prasību iesniedzēji drūzmējās pie augstajām durvīm: bruņinieki, augstie kungi un dāmas pulcējās zem gobelēniem, vienkāršie ļaudis bija sanākuši galerijā, sargi apmetņos un zeltainās vai pelēkās bruņās stāvēja kājās.

Laucinieki bija nometušies ceļos: vīrieši, sievietes un bērni visi skrandaini un baiļu pilnām sejām. Trīs bruņinieki, kas bija atveduši viņus, lai uzklausītu liecības, stāvēja šiem cilvēkiem aiz muguras.

-   Laupītāji, valdniek Varis? sīra Raimūna Dārija balss bija nicinājuma pilna. Jā, protams, tie bija laupītāji. Lanisteru laupītāji.

Neds juta zālē spriedzi gan augstie valdnieki, gan kalpi vēlējās dzirdēt, kas nāks tālāk. Nebija arī par ko brīnīties kopš Ketlīna bija sagūstījusi Tīrionu Lanisteru, rietumi bija kā pulvera muca. Gan Straujupē, gan Rūdas klintīs tika sauktas kopā armijas, kas drūzmējās pie pārejas uz leju no Zelta Zoba, un tas bija tikai laika jautājums, lai sāktu līt asinis. Vienīgais neatbildētais jautājums bija: kā labāk salaizīt brūci.

Sīrs Karīls Venss ar skumjajām acīm būtu pavisam izskatīgs vīrietis, ja sejā nebūtu vīna krāsas pleķa. Viņš norādīja uz vienkāršajiem ļaudīm, kas bija nometušies ceļos.

-   Tas ir viss, kas palicis pāri no Šerēras nocietinājuma iemītniekiem, valdniek Edard. Pārējie ir miruši tāpat kā Vendīšas pilsētas un Ķēmu brasla iedzīvotāji.

-    Piecelieties, Neds pavēlēja nocietinājumu ļaudīm. Viņš neticēja tam, ko cilvēks teica, tupot uz ceļiem. Jūs, visi celieties kājās.

Šerēras nocietinājuma iedzīvotāji pa vienam, pa diviem sāka slieties kājās. Kāds bija tik vecs, ka bez palīdzības piecelties nespēja, bet jauna meitene asiņainā kleitā palika, tupot uz ceļiem un neko neredzošu skatienu raugoties uz sīru Arīsu Oukhārtu, kas, ģērbies Karaļsardzes baltajās bruņās, stāvēja troņa pakājē un bija gatavs aizstāvēt karali… vai karaļa labo roku, Nedam ienāca prātā.

-   Džos, sīrs Raimūns Dārijs teica apaļam vīram ar papliku galvvidu un aldara skoteli, pastāsti karaļa labajai rokai, kas notika Šerērā.

Džoss pamāja.

-   Ja gaišībai tā labpatīk…

-   Gaišība medī pie Melnupes, Neds sacīja un nobrīnījās, kā cilvēks varēja visu mūžu dzīvot pāris dienu jājiena attālumā no Sarkanās pils un nezināt, kā izskatās karalis. Neds bija ģērbies baltā linaudekla uzsvārcī ar Stārku dižvilku uz krūtīm, bet melnais vilnas apmetnis pie apkakles bija sasprausts ar amata zīmi sudraba roku. Melnā, baltā un pelēkā visas patiesības krāsas. Es esmu valdnieks Edards Stārks, karaļa labā roka. Pastāsti man, kas tu esi un ko zini par tiem laupītājiem.

-   Man ir… man bija… man bija alus darītava, kungs, Šerērā pie akmens tilta. Man ir labākais alus uz dienvidiem no Kakla, vismaz tā visi saka, izlūdzos jūsu piedošanu, kungs. Tagad tās vairs nav, un nekā cita arī vairs nav. Viņi atnāca, cik varēja, tik izdzēra, bet pārējo izlēja un aizdedzināja mājai jumtu. Viņi būtu izlējuši arī manas asinis, ja būtu mani dabūjuši rokā, kungs.

-   Viņi mūs iznīcināja, kāds fermeris, kurš stāvēja blakus aldarim, ierunājās. Viņi tumsā atjāja no dienvidiem, aizdedzināja laukus un mājas un nogalināja visus, kas mēģināja šos aizkavēt. Bet tie nebija nekādi laupītāji, kungs. Viņiem nebija nodoma mūs aplaupīt. Viņi nogalināja manu piena govi un pameta mušām un vārnām par barību.

-   Viņi nogalināja manu mācekli, sacīja drukns vīrs ar kalēja muskuļiem un apsēju ap galvu. Viņš bija uzvilcis savas labākās drānas, tomēr bikses bija salāpītas, bet apmetnis ceļā palicis netīrs un noputējis. Viņi vajāja puiku pa tīrumu šurpu turpu un smiedamies bakstīja viņu ar šķēpiem kā medījamu zvēru. Puika klupdams, krizdams un bļaudams bēga, bet tas lielais vīrs caurdūra viņu ar šķēpu.

Meitene, kas tupēja uz ceļiem, pacēla galvu un paskatījās uz Nedu, kurš sēdēja augstajā tronī.

-  Viņi nogalināja arī manu māti, gaišība. Un viņi… viņi… meitenes balss apdzisa, it kā viņa būtu aizmirsusi, ko gribēja teikt, bet tad viņa sāka raudāt.

Tālāk turpināja Raimūns Dārijs.

-  Vendīšas iedzīvotāji meklēja patvērumu nocietinājumos, bet to sienas bija no koka. Laupītāji sakrāva pie sienām salmus un visus sadedzināja dzīvus. Kad cilvēki atvēra vārtus, lai bēgtu no uguns, viņi tos apšāva ar bultām pat sievietes un mazus bērnus.

-   Kādas šausmas, noelsās Varīss. Cik gan nežēlīgi var būt cilvēki!

-   Ar mums viņi būtu izdarījuši to pašu, taču Šerēras sienas ir no akmens, Džošs piebilda. Kāds ieminējās, ka vajagot mūs izkvēpināt ar dūmiem, bet tas lielais teica, ka augstāk pa upi esot saldāka odziņa, un viņi aizjāja uz Ķēmu braslu.

Neds paliecās uz priekšu un ar roku sajuta auksto tēraudu. Katrā pirkstu starpā bija kāds asmens vai saliekta zobena smaile, kas kā ilkņi tiecās ārā no troņa paroceņiem. Pat pēc trim gadu simteņiem dažs zobens vēl bija gana ass, lai ar to sagrieztos Dzelzs tronis bija īstas lamatas neuzmanīgākam sēdētājam. Dziesmās tika dziedāts, ka tronis izgatavots no tūkstoš zobeniem, kurus baltus nokaitējusi Balēriona jeb Melnās Šausmas elpa. Kalšana prasījusi piecdesmit deviņas dienas, līdz no asmeņiem, dzelkšņiem un asām metāla strēmelēm izgatavots šis melnais un atbaidošais sēžamais, kas varēja nogalināt cilvēku, un, spriežot pēc leģendām, to arī bija paveicis.

Edards Stārks nespēja saprast, ko viņš dara tronī, taču tur nu viņš sēdēja, un šie cilvēki bija atnākuši pie viņa prasīt taisnību.

-    Kādi jums ir pierādījumi, ka tie bija Lanisteri? viņš jautāja, ar pūlēm valdīdamies. Vai viņiem bija purpurkrāsas apmetņi vai karogi ar lauvas attēlu?

-  Pat Lanisteri nav tik stulbi, lai tā rīkotos, sīrs Marks Pīpers izmeta. Tas bija dižmanīgs un karstgalvīgs jauneklis, pēc Neda domām, pārāk jauns un pārāk karstasinīgs, taču viņš bija Ketlīnas brāļa Edmūra Tūlija tuvs draugs.

-   Visi uzbrucēji sēdēja zirgos, un visiem mugurā bija bruņukrekli, sīrs Karīls mierīgi atbildēja. Viņi bija bruņojušies ar šķēpiem, zobeniem un kara cirvjiem. Viņš norādīja uz vienu no cilvēkiem, kam bija izdevies palikt dzīvam. Tu. Jā, tu, neviens tev nedarīs pāri. Pastāsti karaļa labajai rokai to, ko tu stāstīji man.

Vecais vīrs nolieca galvu.

-   Tie viņu zirgi, viņš sacīja, bija īsti karazirgi. Es daudzus gadus strādāju sīra Vīluma staļļos, tāpēc es zinu atšķirību. No tiem zirgiem neviens nekad nebija vilcis arklu, un dievi ir mani liecinieki.

-   Laupītāji ar labiem zirgiem, Īkstītis konstatēja. Varbūt viņi nozaguši zirgus iepriekšējā vietā, kuru aplaupījuši?

-   Cik pavisam bija sirotāju? Neds noprasīja.

-   Vismaz simts, Džoss atbildēja.

-   Piecdesmit, tajā pašā acumirklī kalējs ar apsaitēto galvu noteica.

-    Simtiem un vēlreiz simtiem. Tā bija vesela armija, teica sirma māmuļa kalējam aiz muguras.

-   Tev ir vairāk nekā taisnība, labā sieviete, valdnieks Edards piekrita. Tātad jūs sakāt, ka laupītājiem nebija karogu. Bet ko varat teikt par viņu bruņām? Vai tām bija kādi rotājumi, varbūt devīze uz vairoga vai bruņucepures?

Aldaris papurināja galvu.

-   Diemžēl nekā tamlīdzīga, kungs, viņu bruņas bija pavisam vienkāršas, tikai… tas viņu vadonis, viņš bija ģērbies tāpat kā pārējie, taču viņa augums, kungs… Tie, kas apgalvo, ka milži ir izmiruši, nav redzējuši šo vīru, es zvēru. Viņš bija tik liels kā vērsis, bet ar balsi varēja akmeņus skaldīt.

-   Kalns Zirga Mugurā! sīrs Marks skaļi izmeta. Šaubu nav, tas ir Gregora Klegana darbs.

Neds dzirdēja balsu murdoņu gan zem logiem, gan zāles tālajā galā. Pat galerijā bija dzirdami satraukti čuksti. Gan augstie kungi, gan vienkāršie ļaudis saprata, ko tas nozīmē, ja sīram Markam izrādīsies taisnība, sīrs Gregors Klegans bija viens no valdnieka Tīvina Lanistera karognešiem. Stārks vēroja izbiedēto laucinieku sejas. Nebija nekāds brīnums, ka tie bija pārbijušies: viņi bija sapratuši, ka tiek stiepti uz pili tāpēc, lai nosauktu valdnieku Tīvinu par slepkavu karaļa un Lanistera znota priekšā. Jādomā, ka bruņinieki nebija devuši cilvēkiem laiku pārdomām. Tad, ķēdei žvadzot, no savas vietas pie padomes galda smagnēji piecēlās dižmestrs Pīsels.

-   Sīr, Mark, visu cieņu, taču jūs nevarat zināt, ka uzbrucējs bija sīrs Gregors. Karaļvalstī ir daudz liela auguma vīru.

-   Tik lieli kā Kalns? sīrs Karīls pārvaicāja? Man nav gadījies tādus sastapt.

-    Un nevienam nav gadījies, sīrs Raimūns dedzīgi piebilda. Pat viņa brālis šim blakus izskatās pēc kucēna. Kungi, atveriet acis. Vai tad jums vajadzīgs viņa zīmogs uz līķiem? Tas bija Gregors.

-   Kāpēc lai sīrs Gregors ietu sirot? Pīsels jautāja. Pateicoties savam valdniekam, viņam ir stipra pils un īpašumā zemes. Viņš ir iesvaidīts bruņinieks.

-  Viltus bruņinieks! sīrs Marks atcirta. Valdnieka Tīvina trakais suns.

-   Valdnieka labā roka, Pīsels stīvā balsī paziņoja, es pieprasu atgādināt šim labajam bruņiniekam, ka valdnieks Tīvins Lanisters ir mūsu cildenās karalienes tēvs.

-   Pateicos, dižmestr Pīsel, Neds atbildēja. Kaut nu mēs to nebūtu aizmirsuši bez jūsu gādības.

No troņa Stārks redzēja, ka zāles tālajā galā vīri jau sāk lavīties ārā pa durvīm. "Truši bēg alās," viņš nodomāja.. . vai arī žurkas metas pie karalienes siera. Galerijā Neds ievēroja septu Mordeinu un savu meitu Sansu un kļuva nikns šī meitenei nebija īstā vieta. Tomēr septa varēja nezināt, ka tās dienas sēdē nebūs ierastās un garlaicīgās prasību uzklausīšanas, kaimiņu nocietinājumu īpašnieku strīdu izšķiršanas un jautājumu risināšanas zemes robežakmenu dēļ.

Petīrs Bailišs pie padomes galda zaudēja interesi par rakstāmspalvu un paliecās uz priekšu.

-    Sīr Mark, sīr Karīl un sīr Raimūn, varbūt drīkstu uzdot jums jautājumu? Šie nocietinājumi bija jūsu apsardzībā. Kur jūs bijāt, kad sākās slepkavošana un dedzināšana?

-   Es kopā ar tēvu biju uz pārejas pie Zelta Zoba un sīrs Marks arī, Karīls Venss atbildēja. Kad runas par noziegumiem sasniedza sīru Edmūru Tūliju, viņš atsūtīja ziņu, ka man ar nelielu karotāju grupu jāsameklē tie, kas palikuši dzīvi, un jāved pie karaļa.

Pēc tam ierunājās Raimūns Dārijs.

-   Sīrs Edmūrs mani ar visu manu karaspēku bija izsaucis uz Straujupi. Mēs bijām uzcēluši apmetni upes otrā pusē iepretī viņa pilij un gaidījām pavēles, kad šī ziņa sasniedza mani. Kad tiku atpakaļ savās zemēs, Klegans ar saviem vazaņķiem jau bija otrā pusē Sarkanajam Atzaram un tuvojās Lanisteru pakalniem.

Īkstītis domīgi paplūkāja savu smailo bārdeli.

-   Un ja viņi ieradīsies vēlreiz?

-   Ja viņi ieradīsies vēlreiz, mēs ar viņu asinīm slacīsim laukus, kurus viņi nodedzināja, Marks Pīpers tūdaļ paziņoja.

-  Sīrs Edmūrs ir nosūtījis vīrus uz katru ciemu un nocietinājumu, kas atrodas dienas jājiena attālumā no robežas, Karīls paskaidroja. Nākamajiem laupītājiem tik viegli vis vairs neklāsies.

"Un tieši to valdnieks Tīvins, iespējams, vēlas," Neds pie sevis prātoja. Izsūkt no Straujupes spēkus, likt, lai puisis izkliedē savus karotājus. Stārka sievasbrālis bija jauns, turklāt drosmes viņam bija vairāk nekā gudrības. Viņš mēģinās aizstāvēt katru savas zemes collu un katru vīru, sievieti un bērnu, kas viņu sauc par valdnieku, un Tīvins Lanisters bija pietiekami gudrs, lai to saprastu.

-   Ja jūsu lauki un nocietinājumi tagad ir drošībā, valdnieks Petīrs vaicāja, ko jūs prasāt no troņa?

-   Trejžubures valdnieki uztur karalistē mieru, Raimūns Dārijs teica. Lanisteri to ir pārkāpuši. Mēs prasām atļauju atbildēt ar tēraudu pret tēraudu. Mēs pieprasām taisnīgu tiesu Šerēras, Vendišas un Ķēmu brasla vienkāršo ļaužu vārdā.

-   Edmūrs piekrīt, mums jāatmaksā Gregoram Kleganam ar viņa paša asiņaino naudu, sīrs Marks paziņoja. Tomēr vecais valdnieks Hosters lika mums nākt šurp un saņemt karaļa atļauju trieciena došanai.

Tātad jāpateicas dieviem par vecā valdnieka Hostera ieteikumu. Lauva Tīvins Lanisters bija viltīgs kā lapsa. Ja viņš patiešām bija sūtījis sīru Gregoru dedzināt un laupīt, un par to Neds nešaubījās, tad viņš arī bija licis parūpēties par to, lai sirotāji uzbruktu nakts aizsegā bez karogiem un ģērbušies kā parasti laupītāji. Ja Straujupe dotu prettriecienu, Serseja ar savu tēvu apgalvotu, ka mieru ir pārkāpuši Tūliji, nevis Lanisteri. Un tad jau vien dieviem būtu zināms, kam noticētu Roberts.

Atkal piecēlās dižmestrs Pīsels.

-   Valdniek labā roka, ja šie labie ļaudis tic, ka sīrs Gregors laupīšanas un izvarošanas dēļ ir aizmirsis savu svēto zvērestu, ļaujiet, lai viņi iet pie sīra Gregora valdnieka un iesniedz sūdzību. Tronim nevajadzētu risināt lietas, kas skar šos noziegumus. Lai visu lemj valdnieka Tīvina tiesa.

-    Jautājums tiks izskatīts karaļa tiesā, Neds noskaldīja. Visu, ko mēs darām ziemeļos, dienvidos, austrumos un rietumos, mēs darām Roberta vārdā.

-    Karaļa tiesā, dižmestrs atkārtoja. Un tieši tāpēc mums jāatliek izskatīšana, līdz karalis…

-    Karalis medī otrā upes pusē un var atgriezties pēc vairākām dienām, valdnieks Edards noteica. Roberts vēlēja man sēdēt šajā vietā, klausīties ar viņa ausīm un runāt viņa balsī. Un to es arī esmu gatavs darīt… taču piekrītu, ka karalim tas ir jāizstāsta. Viņš pamanīja zem gobelēniem pazīstamu seju. Sīr Robār!

Robārs Roiss iznāca priekšā un paklanījās.

-   Kungs?

-   Tavs tēvs medī kopā ar karali, Neds teica. Vai tu nogādāsi viņiem ziņu par to, kas šodien tika runāts un darīts?

-   Nekavējoties, kungs.

-   Vai tas nozīmē, ka esam saņēmuši jūsu atļauju atriebties sīram Gregoram? Marks Pīpers noprasīja.

-    Atriebties? Neds pārvaicāja. Man likās, ka jūs runājāt par taisnīgu tiesu. Nodedzinot Klegana laukus un noslepkavojot viņa ļaudis, netiks atjaunots karaļvalsts miers, vienīgi jūsu ievainotais lepnums. Viņš novērsa skatienu, pirms jaunais bruņinieks paguva izteikt vētrainu protestu, un uzrunāja lauciniekus. Šerēras ļaudis, es nevaru jums atdot jūsu mājas un laukus un nevaru atdzīvināt mirušos. Tomēr iespējams, ka mūsu karaļa Roberta vārdā varu dot jums kaut nelielu gandarījumu.

Visu klātesošo skatieni zālē pievērsās viņam. Neds lēni piecēlās kājās, balstoties pret troni ar rokām, jo sadragātā kāja neganti sāpēja. Viņš visiem spēkiem centās nelikties zinis par sāpēm, jo šis nebija īstais brīdis, kad izrādīt savu vājumu.

-    Pirmļaudis uzskatīja, ka tiesnesim, kurš paziņo nāves spriedumu, pašam arī jāpaceļ zobens, un ziemeļos mēs joprojām pie tā turamies. Man nepatīk uzkraut citiem savus pienākumus, taču šoreiz, šķiet, man nav izvēles. Viņš norādīja uz salauzto kāju.

-   Valdniek Edard! zāles rietumu pusē atskanēja sauciens, un priekšā drosmīgi izsoļoja glīts jauneklis. Bez bruņām sīrs Lorass Tīrels izskatījās vēl jaunāks par saviem sešpadsmit gadiem. Viņam mugurā bija gaiši zila zīda tunika, bet jostas vietā ķēde no zelta rozēm tās bija viņa nama simbols. Es izlūdzos godu rīkoties jūsu vietā. Pavēliet man veikt šo uzdevumu, un es zvēru, ka nelikšu jums vilties.

Īkstītis pasmējās.

-   Sīr Loras, ja mēs sūtīsim tevi turp vienu, Gregors mums atsūtīs atpakaļ tavu galvu, un tavā jaukajā mutītē būs iebāzta plūme. Kalns nelocīs kaklu nevienas tiesas priekšā.

-   Es no Gregora Klegana nebaidos, Lorass augstprātīgi iesaucās.

Neds lēni apsēdās īgona nejēdzīgā troņa cietajā dzelzs sēdeklī un ar

acīm meklēja zālē vīrus.

-   Valdniek Berik! viņš uzsauca. Mīras Toros, sīr Gladen, valdniek Lotār! Nosauktie cits pēc cita iznāca troņa priekšā. Katrs no jums paņems divdesmit vīrus, lai nogādātu manu spriedumu Gregora pilī. Divdesmit manu sargu arī dosies jums līdzi. Valdniek Berik Dondarion, tu uzņemsies vadību, kā piedienas tavam stāvoklim.

Jaunais valdnieks ar sarkani zeltainajiem matiem paklanījās.

-   Kā pavēlēsiet, valdniek Edard.

Neds pacēla balsi, lai tā būtu dzirdama arī troņa zāles otrā galā.

-   Karaļa Roberta no Barateonu nama, visupirmā sava vārda nesēja, andalu, roinaru, un pirmļaužu karaļa, septiņu valstību pavēlnieka un visas karaļvalsts aizstāvja vārdā pēc Edarda no Stārku nama, karaļa labās rokas lēmuma es pavēlu jums ar karaļa karogu steigšus jāt uz rietumiem, šķērsot Trejžubures Sarkano Atzaru un izpildīt tiesas spriedumu viltus bruņiniekam Gregoram Kleganam un visiem, kas piedalījās viņa noziegumos. Es apsūdzu viņu, notiesāju viņu un atņemu viņam visus amatus un titulus, visas zemes, ienākumus un īpašumus un piespriežu viņam nāvessodu. Lai dievi mielo viņa dvēseli.

Kad šo vārdu atbalss bija noklususi, Ziedu bruņinieks izrādījās apmulsis.

-   Valdniek Edard, bet kā tad es?

Neds palūkojās uz jaunekli. No augšas Lorass Tīrels izskatījās gandrīz tikpat jauns kā Robs.

-   Neviens neapšauba tavu varonību, sīr Loras, bet mēs šeit spriežam tiesu, savukārt tevi vada tikai atriebības alkas. Viņš palūkojās uz valdnieku Beriku. Dodieties ceļā ar pirmo gaismiņu. Tādas lietas labāk nokārtot ātri. Stārks pacēla roku. Citas prasības tronis šodien vairs neizskatīs.

Alīns un Porters uzkāpa pa stāvajiem dzelzs pakāpieniem, lai palīdzētu Nedam tikt lejā no troņa. Kāpjot Stārks ievēroja Lorasa Tīreļa drūmo skatienu, taču puisis pamanījās aiziet, pirms Neds vēl bija nokāpis uz troņa zāles grīdas.

Dzelzs troņa pakājē valdnieks Varīss vāca kopā dokumentus no padomes galda. Īkstītis un dižmestrs Pīsels jau bija aizgājuši.

-   Jūs esat drosmīgāks nekā es, kungs, einuhs klusi sacīja.

-    Ko tu ar to domā, valdniek Vārīs? Neds strupi noprasīja. Sāpēja kāja, tāpēc viņam nebija noskaņojuma spēlēt šarādes.

-   Ja es būtu jūsu vietā, es būtu sūtījis sīru Lorasu viņš tik ļoti gribēja jāt… un cilvēkam, kura ienaidnieki ir Lanisteri, jādara viss, lai par draugiem iegūtu Tīreļus.

-    Sīrs Lorass ir jauns, Neds atbildēja. Gan jau viņš šo vilšanos pārdzīvos.

-   Un sīrs Ilīns? einuhs noglāstīja savu apaļo, pūderēto vaigu. Viņš taču tomēr ir karaļa bende. Sūtīt citus vīrus veikt viņa darbu… viens otrs to var uztvert kā nāvējošu apvainojumu.

-   Nekāds apvainojums man nav bijis ne prātā. Patiesību sakot, Neds neuzticējās mēmajam bruņiniekam, bet, iespējams, tas bija tikai tāpēc, ka viņam nepatika bendes. Atļaušos atgādināt, ka Peini ir Lanisteru nama karogneši. Domāju, ka bija prātīgāk sūtīt vīrus, kas nav valdniekam Tīvinam uzticību parādā.

-   Tas neapšaubāmi ir ļoti apdomīgi, Varīss teica. Es zāles galā pamanīju sīru Ilīnu lūkojamies uz mums ar savām bālajām acīm, un jāteic, ka viņš neizskatījās pārāk iepriecināts, lai gan ar šo klusējošo bruņinieku nekad ne par ko nevar būt īsti drošs. Ceru, ka arī viņš pārdzīvos šo vilšanos viņam tik ļoti patīk savs darbs.

SANSA

Un viņš nesūtīja uz turieni sīru Lorasu, Sansa tajā vakarā stāstīja Džeinei Pūlai, kad abas lampas gaismā ieturējās ar atdzisušām vakariņām. Domāju, ka kājas dēļ.

Valdnieks Edards, lai atpūtinātu salauzto kāju, vakariņas ēda savā guļamistabā kopā ar Alīnu, Hārvinu un Veijonu Pūlu. Arī septa Mordeina sūdzējās, ka pēc galerijā pavadītās dienas viņai sāpot kājas. Tika gaidīta arī Ārija, taču viņa vēl kavējās deju nodarbībā.

-   Kājas dēļ? Džeine neizpratnē pārjautāja. Viņa bija glīta, tumšmataina meitene Sansas vecumā. Sīrs Lorass ir savainojis kāju?

-   Ne jau viņa kājas, Sansa atteica, pieklājīgi knibinot vistas stilbiņu. Tēva kājas dēļ, dumiķīt. Tā sāp tik ļoti, ka viņš paliek nikns. Citādi gan jau viņš būtu sūtījis sīru Lorasu.

Tēva lēmums meiteni mulsināja. Kad Ziedu bruņinieks ierunājās, viņa jau bija pārliecināta, ka tūdaļ piepildīsies viena no vecās auklītes pasakām. Sīrs Gregors bija briesmonis, bet sīrs Lorass labais varonis, kas viņu nogalina. Viņš pat izskatījās pēc labā varoņa tik slaids un skaists, ar zelta rozēm ap šmaugo vidukli un bieziem, brūniem matiem, kas krita pār acīm. Un viņas tēvs šo varoni atraida! Sansa bija tik sarūgtināta, ka nespēja to vārdos izteikt. Viņa savu viedokli bija pastāstījusi septai, kad abas kāpa pa kāpnēm no galerijas, taču septa tik vien izmeta, ka Sansai nav jāapspriež viņas tēva lēmumi.

Tajā brīdī valdnieks Bailišs bija ieteicies:

-   Nezinu gan, septa. Viens otrs valdnieka lēmums būtu arī maķenīt apspriežams. Jaunā dāma ir tikpat gudra, cik skaista. Un īkstītis tik

zemu paklanījās, ka Sansa tā arī nesaprata, vai viņš tiešām izsaka komplimentu vai viņu izsmej.

Septa Mordeina bija neapmierināta, ka valdnieks Bailišs noklausījies viņu sarunu.

-   Meitene tikai melš niekus, kungs, viņa sacīja. Dumjas pļāpas. Ar to viņa neko negribēja pateikt.

Valdnieks Bailišs papluinīja smailo bārdiņu.

-   Neko? Saki, bērns, kāpēc tu būtu sūtījusi sīru Lorasu?

Sansai nekas cits neatlika, kā izstāstīt par varoņiem un briesmoņiem. Karaļa padomnieks pasmaidīja.

-   Es būtu minējis citus iemeslus… Viņš pieskārās Sansas vaigam, un īkšķa kustība liegi atkārtoja meitenes vaigu kaula aprises. Dzīve nav dziesma, mīlulīt. Kādā nelāgā dienā tev to var gadīties apjaust.

Sansa negribēja stāstīt Džeinei pilnīgi visu, jo viņa jau jutās pietiekami neērti, to atceroties vien.

-    Karaļa bende ir sīrs Ilīns, nevis sīrs Lorass, Džeine teica. Valdniekam Edardam vajadzēja sūtīt viņu. Sansa nodrebēja viņa drebēja vienmēr, kad ieraudzīja Ilīnu Peinu. No viņa izskata vien meitenei likās, ka pa miesu slīd miroņa roka.

-   Sīrs Ilīns ir gluži kā vēl viens briesmonis. Priecājos, ka tēvs neizvēlējās viņu.

-   Valdnieks Beriks ir tāds pats varonis kā sīrs Lorass. Viņš vienmēr ir tik drosmīgs un stalts.

-   Droši vien, Sansa domīgi atteica. Beriks Dondarions arī bija itin glīts, taču viņš bija drausmīgi vecs, viņam bija jau gandrīz divdesmit divi gadi. Ziedu bruņinieks būtu bijis daudz labāks. Protams, Džeine bija iemīlējusies valdniekā Berikā kopš tā brīža, kad turnīrā viņu pirmo reizi ieraudzīja. Sansa domāja, ka tas ir muļķīgi. Džeine bija tikai namziņa meita lai kā viņa jūsmotu, valdnieks Beriks nekad pat nepaskatīsies uz tik zemas kārtas skuķi, pat ja viņa nebūtu divreiz jaunāka.

Tomēr nebūtu pieklājīgi to pateikt skaļi, tāpēc Sansa iedzēra malku piena un mainīja sarunas tēmu.

-   Es nosapņoju, ka tieši Džofrejs būs tas, kurš nomedīs balto briedi, viņa teica. Tā drīzāk bija vēlēšanās, taču labāk izklausījās, ja to atstāstīja kā sapni visi zināja, ka sapņi mēdz piepildīties. Baltie brieži bija reti sastopami un apburti, tāpēc savā sirdī viņa uzskatīja, ka to nomedīt vairāk būtu pelnījis viņas galantais princis, nevis viņa piedzērušais tētuks.

-   Nosapņoji? Patiešām? Vai princis Džofrejs piegāja tam klāt, noglāstīja ar kailu roku un nenodarīja tam neko ļaunu?

-   Nē, Sansa atbildēja. Viņš to nošāva ar zelta bultu un atveda man. Dziesmās bruņinieki nekad nenogalināja burvju dzīvniekus. Viņi tikai piegāja tiem klāt, noglāstīja un nenodarīja neko sliktu, taču viņa zināja, ka Džofrejam patīk medības, sevišķi nogalināšana. Jāteic gan, ka runa bija par dzīvniekiem.

Sansa bija pārliecināta, ka princim nav nekāda sakara ar Džorija un pārējo nabaga vīru nogalināšanu, pie visa bija vainīgs viņa nelietīgais tēvocis Karaļkāvis. Viņa zināja, ka tēvs joprojām par to turēja ļaunu prātu, taču nebija godīgi vainot Džofreju. Tikpat labi Sansu varēja vainot par ko tādu, ko bija pastrādājusi Ārija.

-  Šopēcpusdien redzēju tavu māsu, Džeine ieminējās, it kā būtu nolasījusi Sansas domas. Viņa staļļos staigāja uz rokām. Kāpēc viņa to dara?

-   Gan jau Ārija zina, kāpēc to dara. Sansa necieta staļļus tur valdīja smirdoņa un bija pilns ar mēsliem un mušām. Pat tad, kad meitene devās izjādē, viņa lika zirgupuisim apseglot zirgu un atvest to pie viņas pagalmā. Tad tu gribi dzirdēt par tiesu vai ne?

-   Gribu, Džeine atsaucās.

-   Tur bija viens melnais brālis, Sansa klāstīja, kurš prasīja vīrus dienestam pie Mūra, tikai šis bija vecs un smirdošs. Meitenei tas nepavisam nepatika, jo viņa bija iedomājusies, ka Naktssardzes brāļi ir tādi kā tēvocis Bendžens. Dziesmās viņi tika saukti par Mūra bruņiniekiem, bet šis cilvēks bija šķībs un pretīgs, turklāt izskatījās tā, it kā viņam būtu utis. Ja tādi patiesībā bija Naktssardzes brāļi, tad viņai kļuva žēl pusbrāļa Džona. Tēvs noprasīja, vai zālē ir kāds bruņinieks, kas gribētu darīt godu savam namam un iestāties Naktssardzē, taču neviens nepieteicās, tāpēc tēvs atdeva šim Jorenam cilvēkus, kurus izvēlējās no karaļa cietuma, un nosūtīja viņu atpakaļ. Vēlāk atnāca divi brāļi brīvjātnieki un zvērēja uzticību karalim. Tēvs pieņēma viņu zvērestus…

Džeine nožāvājās.

-   Vai te ir arī citronkūkas?

Sansai nepatika, ka viņa tiek pārtraukta, taču meitene bija spiesta atzīt, ka doma par citronkūkām bija daudz aizraujošāka par to, kas bija noticis troņa zālē.

-   Tūlīt paskatīsimies, viņa atteica.

Virtuvē nebija citronkūku, taču meitenes atrada pusi atdzisuša zemeņu pīrāgā, un tas bija gandrīz tikpat labs kā kūkas. Smiedamās, pļāpādamas un stāstīdamas viena otrai savus noslēpumus, viņas notiesāja pīrāgu turpat uz torņa kāpnēm, un Sansa, ejot gulēt, jutās gandrīz tikpat nerātna kā Ārija.

Nākamajā rītā viņa pamodās pirms ausmas un samiegojusies skrēja pie loga, lai noskatītos, kā valdnieks Beriks pulcē vīrus. Viņi devās ceļā, tiklīdz pār pilsētu sāka aust gaisma. Visiem pa priekšu jāja vīri ar trim karogiem: visaugstākajā kātā plīvoja karaļa kronētais briedis, bet zemākajos Stārku dižvilks un valdnieka Berika zibens šautra. Tas bija aizraujoši, jo atdzīvojās dziesmas vārdi zobenu šķindoņa, lāpu mirgošana, karogu plīvošana vējā, zirgu sprauslošana un zviegšana, saullēkta stari, kas spīdēja cauri pilsētas paceļamajiem vārtiem. Ziemmalas vīri sudrabainajās bruņās un garajos, pelēkajos apmetņos izskatījās sevišķi iespaidīgi.

Stārku karogu nesa Alīns. Ieraudzījusi viņu piejājam pie valdnieka Berika, lai pārmītu dažus vārdus, Sansa jutās patiesi lepna. Alīns bija glītāks nekā Džorijs, un viņš kādu dienu kļūs par bruņinieku.

Rokas tornis šķita tik tukšs, ka Sansa gandrīz vai nopriecājās, ieraugot Āriju, kas bija nonākusi lejā pabrokastot.

-    Kur visi ir? māsa gribēja zināt, lobot no sarkana apelsīna mizu. Vai tēvs viņus aizsūtīja medīt Džeimiju Lanisteru?

Sansa nopūtās.

-   Viņi aizjāja kopā ar valdnieku Beriku, lai nocirstu galvu sīram Gregoram Kleganam. viņa pagriezās pret septu Mordeinu, kas ar koka karoti ēda biezputru. Septa, vai valdnieks Beriks sīra Gregora galvu uzdurs uz pīķa pats pie saviem vārtiem vai arī atvedīs šurp karalim?

Par to viņas abas ar Džeini iepriekšējā vakarā bija strīdējušās.

Septa pārbijās.

-    Dāmas neapspriež tādas lietas, ēdot rīta biezputru. Kur palikusi tava pieklājība, Sansa? Es zvēru pēdējā laikā tu esi gandrīz tikpat nepaklausīga kā tava māsa.

-   Ko Gregors nodarījis? Ārija pajautāja.

-   Viņš nodedzinājis nocietinājumus un nogalinājis daudz cilvēku, arī sievietes un bērnus.

Ārija saviebās.

-   Džeimijs Lanisters nogalināja Džoriju, Hevardu un Vīlu, bet Suns nogalināja Mīkahu. Kāds varētu nocirst galvas arī viņiem.

-   Tas nav viens un tas pats, Sansa iebilda. Suns ir zvērināts Džofreja sargs, bet tavs miesnieka zeņķis uzbruka princim.

-    Mele, Ārija tik cieši saspieda apelsīnu, ka starp pirkstiem sāka sūkties sarkanā sula.

-    Vari saukt mani, kā vien vēlies, Sansa bezrūpīgi noteica. Kad būšu precējusies ar Džofreju, tad vis tu to neuzdrīkstēsies. Tad tev vajadzēs klanīties un saukt mani par gaišību. Viņa iespiedzās, kad Ārija meta apelsīnu pāri galdam. Tas ar slapju plakšķi trāpīja Sansai tieši pa pieri un iekrita meitenei klēpī.

-   Tev ģīmis ir vienā sulā, gaišība, Ārija paziņoja.

Sula tecēja pa degunu un koda acīs, tāpēc Sansa noslaucīja to ar salveti. Ieraudzījusi, ko auglis nodarījis viņas skaistajai zīda kleitai ziloņkaula krāsā, viņa iespiedzās vēlreiz.

-  Tu esi šausmīga! viņa kliedza uz māsu. Kundzītes vietā vajadzēja nogalināt tevi!

Septa Mordeina pielēca kājās.

-    Par to es paziņošu jūsu tēvam! Un tagad ejiet uz savām istabām! Tūlīt pat!

-   Es arī? Sansai asaras sariesās acīs. Tas nav godīgi.

-   Jautājums nav apspriežams. Ej!

Sansa paceltu galvu slāja prom. Viņai bija jākļūst par karalieni, un karalienes neraud, vismaz vietās, kur viņas var ieraudzīt arī citi cilvēki. Iegājusi savā guļamistabā, viņa aizbultēja durvis un novilka kleitu. Apelsīns bija atstājis uz zīda neskaidru pleķi.

-   Es viņu ienīstu! meitene iekliedzās, saņurcīja kleitu murskulī un iesvieda to atdzisušajā kamīnā. Tad viņa ieraudzīja ka traips ir palicis arī uz apakšsvārkiem, un pret savu gribu sāka šņukstēt. Sansa mežonīgām kustībām norāva no sevis atlikušās drēbes, iemetās gultā un raudāja, līdz ieslīga miegā.

Bija jau pusdienlaiks, kad pie durvīm pieklauvēja septa Mordeina.

-   Sansa, ar tevi vēlas runāt tēvs.

Sansa piecēlās sēdus.

-   Kundzīte, viņa nočukstēja. Uz mirkli meitenei likās, ka dižvilcene ir guļamistabā un raugās viņa zeltainām, skumjām un saprotošām acīm. Tad Sansa aptvēra, ka ir sapņojusi. Viņa bija sapņojusi, ka skraida kopā ar Kundzīti un… un… centieni atminēties sapni atgādināja pūles satvert pirkstos lietus lāses. Sapnis izbalēja, un Kundzīte atkal bija pagalam.

-   Sansa, atkal atskanēja ass klauvējiens. Vai tu mani dzirdi?

-   Jā, septa, viņa atsaucās. Vai drīkstu apģērbties?

Sansai no raudāšanas bija piesārtušas acis, tomēr viņa vienalga pūlējās izskatīties skaista.

Kad uz terases iznāca septa Mordeina, valdnieks Edards bija noliecies pār milzīgu grāmatu ādas vākos, bet ieģipsētā kāja bija taisni izstiepta zem galda.

-   Nāc šurp, Sansa, viņš pavisam draudzīgi ierunājās, kad septa bija aizgājusi pēc Ārijas. Apsēdies man blakus. Viņš aizvēra grāmatu.

Septa Mordeina atgriezās ar Āriju, kas pūlējās izrauties no viņas tvēriena. Sansa bija uzvilkusi jauku gaišzaļu tērpu un centās rādīt nožēlas pilnu seju, taču viņas māsa bija ģērbusies tajās pašās nodriskātajās ādas bikses un nātnajā kreklā, kas viņai bija mugurā brokastu laikā.

-   Te būs otra māsa, septa paziņoja.

-  Pateicos, septa Mordeina. Es ar meitām aprunāšos viens, ja neiebilsti.

Septa paklanījās un izgāja pa durvīm.

-    Ārija pirmā sāka, Sansa nespēja nociesties, kad tiks pie vārda. Viņa nosauca mani par meli, iemeta man ar apelsīnu, sabojāja manu kleitu, to no ziloņkaula krāsas zīda, kuru karaliene Serseja man uzdāvināja, kad mēs saderinājāmies ar princi Džofreju. Viņa mani ienīst, jo es precēšos ar princi, tāpēc cenšas visu sabojāt. Tēvs, viņa vienkārši ciest nevar visu, kas ir skaists un daiļš.

-   Pietiek, Sansa, valdnieka Edarda balss bija nepacietības pilna.

Ārija pacēla skatienu.

-   Man ļoti žēl, tēvs, viņa teica. Es rīkojos slikti, tāpēc lūdzu mīļās māsas piedošanu. Sansa tik ļoti apjuka, ka uz mirkli zaudēja runas dāvanas. Beigu beigās viņa tās atguva.

-   Un kas būs ar manu kleitu?

-   Varbūt… es varu to izmazgāt? Ārija ar šaubām balsī minēja.

-    Mazgāšana nepalīdzēs, Sansa teica, pat ja tu to berztu cauru dienu un nakti. Zīds ir sabojāts.

-   Tad… es uzšūšu tev jaunu, Ārija ieteicās.

Sansa nicinājumā atmeta galvu.

-   Tu? Tu nevarētu pašūt pat tādu kleitu, kurā mēzt cūku kūti.

Tēvs nopūtās.

-   Es nesaucu jūs, lai runātu par kleitām. Es sūtu jūs atpakaļ uz Ziemmalu.

Jau otro reizi īsā laika sprīdī Sansai nebija, ko teikt, un atkal viņas acis kļuva miklas.

-   Tu nevari tā darīt, Ārija iebilda.

-   Lūdzu, tēvs, Sansa beidzot izmocīja. Lūdzu, nesūti.

Edards Stārks uzlūkoja meitas ar gurdenu smaidu.

-   Beidzot jūs par kaut ko esat vienisprātis.

-     Es neesmu izdarījusi neko sliktu, Sansa lūdzās. Es negribu braukt mājās.

Viņai patika Karaļa ostā: te bija galma greznība, augstie kungi un dāmas, ģērbušies samtā un zīdā un rotājušies ar dārgakmeņiem, tā bija milzīga pilsēta, kurā dzīvoja milzums ļaužu. Turnīrs bija visburvīgākais laiks visā viņas mūžā, turklāt viņa tik daudz vēl nebija redzējusi ražas svētkus, maskuballes un kumēdiņus. Meitene nespēja ne iedomāties, ka tagad tas viss būs jāzaudē.

-   Sūti prom Āriju, viņa to visu iesāka, es zvēru, tēvs. Es būšu laba, tu redzēsi, tikai atļauj man palikt, un es apsolu, ka būšu tik godājama kā karaliene.

Tēvs sarauca pieri.

-   Sansa, es nesūtu jūs mājās tāpēc, ka jūs plēšaties, lai gan dievi zina man jūsu ķīviņi jau ir līdz kaklam. Es sūtu jūs prom jūsu pašu drošības labad. Trīs no maniem vīriem kā suņi tika nokauti pat ne līgas attālumā no vietas, kur sēžam, un ko dara Roberts? Viņš dodas medībās.

Ārija neglīti košļāja lūpu, kā bieži mēdza darīt.

-   Vai mēs varēsim ņemt līdzi Sīrio?

-     Kuru interesē tavs muļķīgais deju skolotājs? Sansa aizsvilās. Tēvs, es tikai nupat atcerējos: es nevaru braukt prom, jo man jāprecas ar princi Džofreju! Viņa mēģināja tēvam mundri uzsmaidīt. Es viņu mīlu, tēvs, patiesi mīlu. Es mīlu viņu tik ļoti, kā karaliene Nerīsa mīlēja princi īmonu Pūķukungu, un tik ļoti, kā Džonkila mīlēja sīru Florianu. Es gribu būt viņa karaliene un dzemdēt viņa bērnus.

-   Mīļā, tēvs maigi ierunājās, uzklausi mani. Kad būsi pietiekami veca, es tev atradīšu augstu valdnieku, kurš būs tevis vērts drosmīgs, cienījams un spēcīgs. Šī saderināšanās ar Džofreju bija milzīga kļūda. Tas puika nav nekāds princis īmons, vari man ticēt.

-    Ir gan! Sansa nelikās mierā. Negribu nekādus drosmīgos un cienījamos, es gribu viņu. Mēs vienmēr būsim laimīgi kā dziesmās, gan redzēsi. Es viņam dāvāšu dēlu ar zeltainiem matiem, un kādu dienu viņš kļūs par visas karaļvalsts karali, par dižāko karali, kāds jebkad dzīvojis, viņš būs drosmīgs kā vilks un lepns kā lauva.

Ārija saviebās.

-   Nebūs vis, ja tēvs būs Džofrejs, viņa teica. Viņš ir melis un gļēvulis. Un viņš vienalga ir briedis, nevis lauva.

Sansai atkal acīs raisījās asaras.

-  Nav gan! Viņš nepavisam nelīdzinās savam vecajam piedzērušajam tēvam! Meitene kliedza uz māsu, aizmirsusi par savām bēdām.

Tēvs savādi palūkojās uz Sansu.

/

-    Ak dievi, viņš klusi nolamājās. Ar bērna muti… Stārks pasauca septu Mordeinu un tikmēr uzrunāja meitas: Es jau meklēju ātru tirdzniecības galeru, kas jūs nogādātu mājās. Šodien jūra ir drošāka par karaļceļu. Tiklīdz būšu atradis piemērotu kuģi, jūs brauksiet prom kopā ar septu Mordeinu un sargiem… jā, un ar Sīrio Foreļu, ja viņš piekritīs iestāties manā dienestā. Bet nesakiet nevienam ne vārda būs labāk, ja neviens neko nezinās par mūsu plāniem. Parunāsim par to atkal rīt.

Septa veda meitenes lejup pa kāpnēm, un Sansa raudāja. Tagad viņai viss tiks atņemts: turnīri, galms, princis, un viņai vajadzēs atgriezties Ziemmalas pelēkajās sienās un ieslēgties tur uz mūžīgiem laikiem. Viņas dzīve bija beigusies, pat vēl lāgā nesākusies.

-   Beidz raudāt, bērns, septa Mordeina bargi noteica. Esmu pārliecināta, ka tēvs vislabāk zina, kā jums būs visdrošāk.

-    Nebūs nemaz tik traki, Sansa, Ārija ieminējās. Mēs brauksim ar galeru tas tik būs piedzīvojums! Un tad mēs atkal būsim kopā ar Brenu, Robu, veco auklīti, Hodoru un visiem pārējiem.

Meitene pieskārās Sansas rokai.

-   Ar Hodoru? Sansa iekliedzās. tev vajadzētu precēties ar Hodoru, jo tu esi tāda pati kā viņš stulba, spalvaina un neglīta!

Sansa izvairījās no māsas rokas, iebrāzās savā guļamistabā un aizbultēja durvis.

EDARDS

Sāpes ir dievu dāvana, pavēlniek Edard, dižmestrs Pīsels atgādināja. Tas nozīmē, ka kauls dzīst un ievainojums savelkas. Esiet pateicīgs!

-    Es būšu pateicīgs, tikko tas pārstās pulsēt.

Pīsels uz galdiņa pie gultas nolika pudeli ar aizbāzni. Magoņu piens brīdim, kad sāpes kļūst grūti panesamas.

-    Es jau tagad guļu pārāk daudz.

-   Miegs ir dižens dziednieks.

-    Es cerēju arī uz jums.

Pīsels tikko jaušami pasmaidīja. Mans pavēlniek, ir prieks dzirdēt, ka esat tik špetnā omā. Viņš pieliecās tuvāk un pieklusināja balsi. Šorīt atlidoja krauklis, karaliene saņēma vēstuli no sava tēva. Man šķita, ka jums par to būtu jāzina.

-    Melni spārni, melnas ziņas, Neds drūmi noteica. Ko tā vēstīja?

-    Pavēlnieks Tīvins ir varen pikts par vīriem, kurus jūs nosūtījāt sīram Gregoram Kleganam pa pēdām, mestrs pavēstīja. Par to jau es baidījos. Jūs atminēsiet, ka padomes sēdes laikā es par to brīdināju.

-    Lai viņš piktojas, Neds atbildēja. Ik reizi, kad kājā iedzēla sāpes, viņš atcerējās Džeimija Lanistera smaidu un mirstošo Džoriju savās rokās. Lai viņš raksta karalienei, cik grib. Pavēlnieks Beriks jāj zem paša karaļa karoga. Ja pavēlnieks Tīvins mēģinās pretoties karaļa gribai, viņam nāksies par to atbildēt Roberta priekšā. Vienīgā nodarbe, kas viņa gaišībai tīk labāk par medībām, ir karošana ar valdniekiem, kas nepakļaujas viņa pavēlēm.

Nožvadzot ķēdei, Pīsels izslējās stāvus. Kā teiksiet. Es rīt atkal atnākšu pie jums. Vecais vīrs žigli savāca savus piederumus un aizgāja. Neds pat nešaubījās, ka dižmestrs devās taisnā ceļā uz karaliskajiem apartamentiem, lai pačukstētu karalienei: "Man šķita, ka jums tas būtu jāzina," ka viņu jupis… it kā tā nebūtu Serseja, kas bija likusi Pīselam nodot Nedam sava tēva draudus. Neds cerēja, ka viņa atbilde liks karalienei pagriezt savus skaistos zobiņus. Neds gan nebūt nebija tik pārliecināts par Robertu, kā izlikās, taču Sersejai to nevajadzēja zināt.

Kad Pīsels bija projām, Neds palūdza atnest kausu vīna ar medu. Arī tas apmigloja prātu, taču ne tik ļoti kā magones. Pavēlniekam Edardam vajadzēja saglabāt spēju domāt. Tūkstoš reižu viņš sev atkal un atkal jautāja, ko gan Džons Arīns varētu iesākt, ja būtu nodzīvojis gana ilgi, lai kaut ko izdarītu ar to, ko bija uzzinājis. Vai varbūt viņš bija mēģinājis kaut ko darīt un miris tieši šī iemesla dēļ.

Tas bija savādi, ka bērna nevainīgās acis reizēm pamanīja to, ko pieaugušie izlikās neredzam. Reiz, kad Sansa paaugsies, viņam nāksies tai izstāstīt, kā tieši viņa bija atklājusi Nedam patiesību. "Viņš ne mazdrusciņ nelīdzinās tam vecajam, žūpojošajam karalim," meita paziņoja, pikta un nemaz nenojauzdama, ko pasaka, un viņas vārdu vienkāršā patiesība iedūrās pavēlnieka Edarda krūtīs kā auksta nāve. "Tas bija zobens, kas nogalināja Džonu Arīnu," Neds toreiz nodomāja, "un tas nogalinās arī Robertu, varbūt lēnāk, bet tas būs neizbēgami." Salauzta kāja ar laiku varēja sadzīt, bet dažas nodevības pūžņo mūžīgi un saindē dvēseli.

Stundu pēc dižmestra aiziešanas ieradās Īkstītis, tērpies plūmju krāsas kamzolī, uz kura krūtežas bija izšūts dzeltenais ķauķis, un apmetnī ar melnām un baltām pamīšus svītrām. Mans pavēlniek, es nevarēšu uzkavēties ilgi, viņš uzreiz pieteica. Sīra Tenda grib papusdienot kopā ar mani. Nešaubos, ka viņa būs likusi uzcept man veselu, kārtīgi nobarotu teļu. Ja tas barojuma ziņā kaut nedaudz līdzināsies viņas meitai, es pārsprāgšu un nomiršu. Kā jūsu kāja?

-    Iekaisusi un sāpīga, turklāt ar niezi, kas padara mani traku.

Īkstītis pacēla uzaci. Nākotnē pieraugiet, lai zirgi uz tās vairs nekristu. Gribu jūs mudināt atveseļoties pēc iespējas ātrāk. Valstībā kļūst arvien nemierīgāk. Varīss ir dzirdējis draudīgus čukstus no rietumiem. Brīvjātnieki un algotņi spieto ap Rūdas klintīm un, baidos, nejau tāpēc, lai baudītu pavēlnieka Tīvina strupās sarunas.

-    Vai par karali ir kas dzirdēts? Neds taujāja. Cik ilgi Roberts taisās medīt?

-    Ja būtu pēc viņa prāta, domāju, ka viņš paliktu mežos, līdz jūs un karaliene abi nomirtu no vecuma, pavēlnieks Petīrs ar tikko jaušamu smaidu lūpās atbildēja. Ņemot vērā valsts lietas, es pieļauju, ka viņš atgriezīsies, tikko būs kaut ko nomedījis. Cik noprotu, viņi esot atraduši balto briedi… vai, drīzāk, tā atliekas. Izskatās, ka pirmie to panākuši vilki, atstājot viņa gaišībai tikai ragus un nagus. Roberts esot ārdījies dusmās, kamēr kāds neesot izstāstījis par milzonīgu mežakuili dziļāk mežā. Tad nu karalim tas bijis jānomedī, lai tur lūst vai plīst. Princis Džofrejs atgriezās šorīt no rīta kopā ar Roisiem, sīru Belonu Svonu un vēl kādiem diviem desmitiem vīru. Pārējie vēl arvien ir kopā ar karali.

-    Un Suns? Neds saviebdamies pavaicāja. Tagad, kad sīrs Džeimijs bija aizbēdzis no pilsētas, lai pievienotos savam tēvam, no visiem lanisteriešiem pavēlnieku Edardu visvairāk uztrauca tieši Sandors Klegans.

-    Ak jā, viņš atgriezās kopā ar Džofreju un devās taisnā ceļā pie karalienes. Īkstītis pasmaidīja. Es labprāt samaksātu simt sudraba briedīšu, lai pārvērstos par circeni starp paklāja niedrem un dzirdētu, ko viņš teica, kad uzzināja, ka pavēlnieks Beriks ir nosūtīts nocirst viņa brāļa galvu.

-    Pat aklais redz, ka Suns ienīst brāli.

-     Jā, bet viņam ir tiesības ienīst Gregoru, ne jums viņu nogalināt. Kad Dondarions nošķels mūsu Kalna virsotni, Kleganu zemes un ienākumi pāries Sandora īpašumā, taču es negaidītu no viņa pateicību, no viņa nē. Un tagad jums ir jāatvaino mani. Sīra Tenda un viņas nobarotie teliņi mani gaida.

Ejot uz durvju pusi, pavēlnieks Petīrs uz galda pamanīja dižmestra Maleona milzīgo sējumu un apstājās, lai nevērīgi atvērtu vāku. Septiņu karaļvalstu dižāko namu raduraksti un vēsture līdz ar daudzu dižciltīgu kungu, dāmu un viņu pēcnācēju aprakstiem, viņš nolasīja. Viena no garlaicīgākajām lasāmvielām, ko spēju iedomāties. Izmantojat kā miegazāles, manu pavēlniek?

Uz mirkli Neds iedomājās, ka varētu viņam visu izstāstīt, taču kaut kas Īkstīša jociņos viņu kaitināja. Šis vīrs bija pārāk apķērīgs, un izsmejošais smīns vienmēr bija gatavs parādīties uz viņa lūpām. Šo sējumu lasīja Džons Arīns, kad saslima, Neds uzmanīgi teica un vēroja, kā Petīrs rīkosies.

Un Īkstītis atbildēja kā vienmēr ar izsmieklu. Tādā gadījumā, viņš secināja, nāve ir nākusi kā svētīts atpestījums. Pavēlnieks Petīrs Bailišs paklanījās un izgāja no telpas.

Edards Stārks atļāvās raidīt viņam nopakaļ lāstu. Izņemot paša vīrus, viņš šajā pilsētā nevienam neuzticējās. Īkstītis savulaik bija paslēpis Ketlīnu un palīdzējis Nedam viņa meklējumos, taču Petīra steiga paglābt paša ādu, kad no lietus iznira Džeimijs un viņa vīri, vēl arvien smeldza. Varīss bija vēl ļaunāks. Par spīti visiem uzticības apliecinājumiem einuhs zināja pārāk daudz un darīja pārāk maz. Dižmestrs Pīsels likās ar katru dienu arvien ciešāk pieslejamies Sersejas nometnei, bet sīrs Baristens jau bija vecs un pārāk stīvs vīrs. Viņš atgādinātu Nedam, lai pilda savu pienākumu.

Laika bija draudīgi maz. Karalis drīz atgriezīsies no medībām, un godaprāts prasīja, lai Neds dotos pie viņa un izstāstītu visu, ko bija uzzinājis. Veijons Pūls bija vienojies, ka Sansa un Ārija pēc trijām dienām ar brāvosiešu Vēju Raganu aizburās no pilsētas. Viņas atgriezīsies Ziemmalā pirms ražas novākšanas sākuma. Neds nevarēja ilgāk vilcināties, jo briesmas bija pārāk lielas.

Taču pagājušajā naktī viņš bija sapņojis par Rīgera bērniem. Pavēlnieks Tīvins mazos ķermenīšus savu kareivju sarkanajos apmetņos bija nolicis Dzelzs troņa pakājē. Tas izrādījās darīts ar nodomu uz sarkanā auduma asiņu traipi neizcēlās tik briesmīgi. Mazās princeses kājiņas bija basas, viņa pati vēl arvien tērpusies naktskreklā, bet puisītis… puisītis…

Neds nedrīkstēja pieļaut, lai tas atkārtotos vēlreiz. Karaliste nepārdzīvos vēl vienu neprātīgu karali, vēl vienu asiņu un atriebības vētru. Viņam vajadzēja atrast veidu, kā pasargāt bērnus.

Roberts spēja būt žēlsirdīgs. Sīrs Baristens nebūt nebija vienīgais vīrs, kam karalis savulaik piedeva. Dižmestrs Pīsels, Varīss Zirneklis, pavēlnieks Belons Grejdžojs; viņi visi savulaik bija uzskatāmi par Roberta ienaidniekiem, un viņiem visiem karalis piedāvāja draudzību un atļāva saglabāt gan goda nosaukumus, gan amatu pēc tam, kad viņi bija zvērējuši uzticību Robertam. Ja vīrs bija drosmīgs un godīgs, karalis pret viņu izturējās ar cieņu un godaprātu, kāds pienācās jebkuram bezbailīgam pretiniekam.

Šis bija kas cits: inde tumsā, pie dvēseles pielikts nazis. To Roberts nekad nespētu piedot, tāpat kā viņš nepiedeva Rīgeram. Viņš visus apkaus, Neds saprata.

Un tomēr pavēlnieks Stārks zināja, ka viņš nedrīkst klusēt. Viņam bija pienākums pret Robertu, pret karalisti, pret Džona Arīna ēnu… un pret Brenu, kurš, visticamāk, bija nejauši uzdūries kādai patiesības kripatai. Kāda gan cita iemesla dēļ lai kāds mēģinātu viņu nogalināt?

Vēlu pēcpusdienā viņš izsauca Tomardu, ducīgo sargu ar rudajām ūsām, kuru viņa bērni sauca par Tuklo Tomu. Tagad, kad Džorijs bija pagalam un Alīns prom, Tuklais Toms komandēja viņa sargus. Šī doma pildīja Nedu ar tikko jaušamu nemieru. Tomards bija pamatīgs vīrs; labdabīgs, uzticams, nenogurdināms, savā ziņā pat spējīgs, tomēr tagad viņš tuvojās piecdesmit gadu vecumam, un pat jaunībā viņam krietni pietrūka enerģiskuma. Iespējams, Neds bija pārsteidzies, aizsūtīdams projām pusi savas sardzes, turklāt labākos vīrus.

-    Man būs vajadzīga tava palīdzība, Neds sacīja, kad Tomards, izskatīdamies mazliet nobažījies, ienāca telpā. Tāds viņš izskatījās vienmēr, kad to izsauca viņa pavēlnieks. Palīdzi man aizkļūt līdz dievmežam.

-    Vai tas ir prātīgi, pavēlniek Edard? Ņemot vērā jūsu kāju?

-    Iespējams, nav. Un tomēr man tur jātiek.

Tomards pasauca Vārliju. Uzlicis roku katram no vīriem uz pleca, Neds spēja noklumburēt lejup pa torņa stāvajām kāpnēm un pārklibot pāri pagalmam. Es vēlos, lai sardze tiktu divkāršota, viņš paziņoja Tuklajam Tomam. Un lai neviens neienāktu Labās rokas tornī un neizietu no torņa bez manas ziņas.

Toms samirkšķināja acis. Manu pavēlniek, ņemot vērā, ka Alīns un daudzi citi ir projām, mums jau tagad ir grūti nodrošināt…

-   Tas ir nepieciešams vien uz īsu brīdi. Pagariniet katras sardzes ilgumu.

-    Kā teiksiet, manu pavēlniek, Toms atsaucās. Vai es varu jautāt, kāpēc…

-    Labāk nejautā, Neds viņu šerpi pārtrauca.

Dievmežā neviena nebija, bet tas šajā dienvidnieku dievu pilsētā nebija nekas neparasts. Kad vīri viņam palīdzēja apsēsties zālē līdzās sirdskokam, Neda kāja svila asās sāpēs. Paldies. Viņš izvilka no piedurknes vīstokli, kas bija apzīmogots ar Stārku nama spiedogu. Lūdzu, nogādājiet šo vēstuli.

Tomards palūkojās uz vārdu, ko Neds bija uzrakstījis uz papīra un nemierīgi aplaizīja lūpas. Manu pavēlniek…

-    Dari, ko tev lieku, Tom, Neds tikai noteica.

Cik ilgu laiku viņš pavadīja klusajā dievmežā, viņš nespētu pateikt. Šeit bija tik mierīgi. Biezās sienas apslāpēja pils čalu, un Neds spēja saklausīt gan putnu dziesmas, gan sienāžu čīgāšanu, gan lapu čaboņu vieglajā vējā. Sirdskoks bija ozols, brūns un bez sejas, tomēr Neds Stārks juta savu dievu klātbūtni. Pat kāja likās sāpam mazāk.

Viņa ieradās saulrietā, kad mākoņi virs sienām un torņiem krāsojās sarkani. Viņa atnāca viena, kā viņš bija piekodinājis. Šoreiz viņa bija tērpusies vienkārši ādas zābakos un zaļā medību tērpā. Kad viņa nolaida brūnā apmetņa kapuci, Neds ievēroja zilumu, kur seju bija ķēris karaļa sitiens. Zili violetais plankums bija padzeltējis, pampums likās saplacis, tomēr nebija iespējams to noturēt par jebko citu kā vien apārstētu zilumu.

-    Kāpēc šeit? Serseja Lanistera vaicāja, pienākdama pie pavēlnieka Stārka.

-    Lai dievi mūs redzētu.

Karaliene apsēdās Nedam līdzās zālē. Ikviena viņas kustība bija līgani skaista. Gaišie, cirtainie mati šūpojās vējā, un Sersejas acis bija zaļas kā lapas vasaras vidū. Bija pagājis krietns laiks, kopš Neds Stārks bija pievērsis uzmanību viņas daiļumam, taču tagad viņš to skaidri saskatīja. Es zinu patiesību, kuras dēļ mira Džons Arīns, viņš sacīja.

-    Vai tiešām? Karaliene uzmanīgi kā kaķis vēroja Neda seju. Vai tāpēc jūs paaicinājāt mani, pavēlniek Stārk? Lai liktu man minēt mīklas? Vai varbūt jūs esat iecerējis sagrābt mani, tāpat kā jūsu sieva sagrāba manu brāli?

-    Ja jūs tā domātu, jūs nekad nebūtu nākusi šurp. Neds viegli pieskārās karalienes vaigam. Vai viņš tika nodarījis jums pāri arī agrāk?

-    Reizi vai divas. Serseja atvirzījās no viņa rokas. Tomēr tad viņš nesita pa seju. Džeimijs viņu nogalinātu, pat ja pats pēc tam mirtu. Serseja nepiekāpīgi paskatījās Nedam acīs. Mans brālis ir vairāk vērts nekā simt tādu karaļu kā jūsu draugs.

-    Jūsu brālis? pavēlnieks Stārks pārvaicāja. Vai jūsu mīļākais?

-     Gan viens, gan otrs. Patiesība viņai nelika nodrebēt. Jau kopš laika, kad mēs vēl bijām bērni. Un kāpēc gan ne? Tārgārjenu namā brāļi ir precējušies ar māsām trīs gadu simtus, lai saglabātu savas asinis tīras. Bet mēs ar Džeimiju esam kas vairāk par brāli un māsu. Mēs esam viena dvēsele divos ķermeņos. Mums bija kopīgs klēpis. Mūsu vecais mestrs pastāstīja, ka Džeimijs nācis šajā pasaulē, turēdams manu pēdu. Kad es piederu viņam, es jūtos… pilnīga. Pāri karalienes lūpām pārslīdēja smaida ēna.

-    Mans dēls Brens…

Gods kam gods, Serseja nenovērsās. Viņš mūs redzēja. Jūs taču mīlat savus bērnus, vai ne?

Roberts bija uzdevis Nedam šo pašu jautājumu rītā pirms turnīra cīņām. Un pavēlnieks Stārks atbildēja ar tiem pašiem vārdiem. No visas savas sirds.

-    Un es savējos nemīlu mazāk.

Neds nodomāja, "Ja nāktos izšķirties, vai upurēt nezināma bērna dzīvību pret Roba un Sansas, Ārijas un Brena, un Rikona dzīvību, kā viņš rīkotos? Vēl vairāk kā rīkotos Ketlīna, ja tā būtu Džona dzīvība pret viņas pašas bērnu dzīvību?" Viņš to nezināja. Un lūdza dieviem, lai viņam tas nekad nebūtu jāuzzina.

-    Visi trīs ir Džeimija bērni, Neds sacīja. Tas pat nebija jautājums.

-    Paldies dieviem.

"Sēkla ir stipra," Džons Arīns bija vaidējis nāves gultā, un viņam bija taisnība. Visi Roberta bastardi ar nakts melnuma matiem. Dižmestrs Maleons bija atstājis liecību par beidzamo kopošanos starp briedi un lauvu, kad pirms gadiem deviņdesmit Tija Lanistera izgāja par sievu pie Govena Barateona, valdošā pavēlnieka trešā dēla. Viņu vienīgais pēctecis, zēns, kura vārds hronikās tā arī nebija pieminēts, Maleona sējumā bija aprakstīts kā "liels un dzīvīgs puika ar kupliem, melniem matiem", bija miris agrā bērnībā. Vēl trīsdesmit gadu senāk kāds Lanisteru vīrs bija apņēmis par sievu Barateonu meitu. Viņa bija dāvājusi laulenim trīs meitas un dēlu un tie visi bija tumšiem matiem. Lai cik tālu Neds šķirtu trauslās, nodzeltējušās lapas, zelts vienmēr padevās ogles priekšā.

-    Ducis gadu, Neds sacīja. Kā gan jums izdevies izvairīties, neieņemot bērnu no karaļa.

Viņa nepiekāpīgi pacēla galvu. Jūsu Roberts reiz padarīja mani grūtu, viņa atbildēja no nicinājuma aizsmakušā balsī. Brālis sameklēja kādu sievu, kas iztīrīja manu klēpi. Roberts neko neuzzināja. Ja godīgi, tad es tikko paciešu viņa pieskārienus, un es jau vairākus gadus neesmu ļāvusi viņam ienākt manī. Es pieprotu citus veidus, kā apmierināt viņu, kad viņš uz gana ilgu laiku atraujas no savām priekameitām, lai atstreipuļotu līdz manai guļamistabai. Lai ko mēs darītu, karalis parasti ir tā piedzēries, ka līdz nākamajam rītam viss jau ir aizmirsts.

Kā gan visi varēja būt tik akli? Patiesība visu laiku atradās acu priekšā, ierakstīta bērnu sejās. Nedam sametās nelabi. Es atceros Robertu, kāds viņš bija dienā, kad kāpa tronī, karalis no galvas līdz kājām, viņš klusi sacīja. Tūkstošiem sieviešu mīlētu viņu no visas sirds. Ko karalis izdarīja, lai liktu jums viņu tā ienīst?

Puskrēslā viņas acīs iezaigojās zaļas uguntiņas, gluži kā lauvai, ko viņa nesa savā ģerbonī. Mūsu kāzu naktī, pirmajā reizē, kad mēs dalījām gultu, viņš nosauca mani jūsu māsas vārdā. Roberts gulēja man virsū, viņš bija iegājis manī, un tad, smirdēdams pēc vīna, nočukstēja "Līenn".

Neds Stārks atcerējās gaiši zilās rozes, un tajā mirklī viņam sagribējās raudāt. Es pat nezinu, kura no jums man ir vairāk žēl.

Likās, ka karalieni šie vārdi uzjautrina. Pataupiet savu žēlumu pats sev, pavēlniek Stārk. Man tas nav vajadzīgs.

-   Jūs taču zināt, kā man ir jārīkojas.

-    Jārīkojas! Viņa uzlika plaukstu uz Neda veselās kājas mazliet virs ceļgala. īsts vīrs dara to, ko vēlas, nevis to, kas viņam jādara. Viņas pirksti viegli pārslīdēja pār gurnu, kā visnemanāmākais apsolījums.

-     Karalistei ir vajadzīga stipra karaļa labā roka. Džofs nebūs pilngadīgs vēl ilgus gadus. Neviens nevēlas jaunu karu, vismazāk jau nu es.

-    Viņas roka pieskārās Neda sejai, viņa matiem. Ja draugi var kļūt par ienaidniekiem, tad ienaidnieki var pārvērsties draugos. Jūsu sieva ir tūkstošiem ligu no šejienes, un mans brālis ir aizbēdzis no pilsētas. Esiet mīļš pret mani, Ned. Es zvēru jums, jūs to nekad nenožēlosiet.

-    Vai to pašu jūs piedāvājāt arī Džonam Arīnam?

Karaliene iecirta viņam pļauku.

-    Es to uzskatīšu par goda zīmi, Neds strupi noteica.

-    Gods, viņa nicīgi izgrūda. Kā gan jūs uzdrošināties manā priekšā tēlot cēlu pavēlnieku! Par ko jūs mani uzskatāt? Jums pašam ir bastards, es viņu redzēju savām acīm. Gribētos zināt, kas bija viņa māte. Kāda Dornes zemniece, kuru izvarojāt, kamēr dega viņas ciems? Varbūt staigule? Vai tā bija sērojošā māsa sīra Ašara? Tā, kura, kā runā, esot ielēkusi jūrā. Kāpēc tas notika? Vai tāpēc, ka jūs nogalinājāt viņas brāli vai atņēmāt viņas bērnu? Pastāstiet man, godājamais pavēlniek Edard, kā jūs atšķiraties no Roberta, manis vai Džeimija?

-    Sāksim ar to, Neds atgādināja, ka es nenogalinu bērnus. Es būtu pateicīgs, ja jūs, kundze, ieklausītos tajā, ko teikšu. Jo es to teikšu tikai vienu reizi. Kad karalis atgriezīsies no medībām, esmu iecerējis atklāt viņam patiesību. Būtu labi, ja jūs jau būtu projām no pilsētas. Jūs un jūsu bērni, visi trīs. Un nedodieties uz Rūdas klintīm. Jūsu vietā es izvēlētos kuģi uz brīvpilsētām vai pat vēl tālāk, uz Vasarass salām vai Ibenas ostu. Tik tālu, cik spēj aiznest vējš.

-    Izsūtījums, viņa noteica. Rūgts kauss.

-    Saldāks, nekā tas, ko jūsu tēvs pasniedza Rīgera bērniem, Neds sacīja, un žēlsirdīgāks par to, ko jūs būtu pelnījusi. Jūsu tēvs un brāļi rīkotos prātīgi, ja dotos jums līdzi. Pavēlnieka Tīvina zelts gādātu par ērtībām un algotņiem, kas nodrošinātu jums visiem drošību svešajās zemēs. Tā jums būs nepieciešama. Varu jums apsolīt, lai kurp jūs dotos, Roberta dusmas sekos jums pa pēdām līdz pat pasaules galam, ja būs tāda vajadzība.

Karaliene piecēlās. Un kā ar manām dusmām, pavēlniek Stārk? viņa klusi pavaicāja. Viņas skatiens nopētīja Neda seju. Jums vajadzēja šo karalisti sagrābt pašam. Jūs to varējāt izdarīt. Džeimijs man izstāstīja, kā jūs pieķērāt viņu sēžam Dzelzs tronī dienā, kad Karaļa osta krita, un likāt viņam no tā nokāpt. Tas bija jūsu mirklis. Jums vajadzēja tikai uzkāpt augšup pa tiem pakāpieniem un apsēsties. Cik skumja kļūda!

-    Esmu pieļāvis vairāk kļūdu, nekā jūs spējat iedomāties, Neds sacīja, taču šī nebija viena no tām.

-    Bija gan, manu pavēlniek, Serseja nepiekāpās. Kad jūs spēlējat troņu spēli, jūs vai nu uzvarat, vai mirstat. Vidusceļa nav.

Karaliene uzlika galvā kapuci, lai paslēptu uztūkušo seju, un pameta Nedu tumsā zem ozola, dievmežā klusuma ieskautu, zem zili melnajām debesīm. Virs galvas cita pēc citas parādījās zvaigznes.

DINERĪSA

Kad hals Drogo nolika jēlo, asiņaino sirdi Denijas priekšā, tā kūpēja vakara dzestrajā gaisā. Hala rokas bija sarkanas līdz pat elkoņiem. Aiz Drogo viņa asinsjātnieki ar akmens nažiem rokā notupās smiltīs līdzās savvaļas ērzeļa līķim. Bedres augstās kaļķu sienas malā saspraustās lāpas meta oranži trīcošu gaismu, kurā zirga asinis likās melnas.

Denija pieskārās vēdera mīkstajam izspīlējumam. Sviedri pa lāsei izspiedās uz ādas un tērcītēs plūda lejup pa pieri. Viņa juta, ka sirmās sievietes, Vīsas Dotrakas večas, viņu vēro ar acīm, kas līdzīgi nopulētam kramam tumši spīdēja viņu grumbainajās sejās. Denija zināja, ka nedrīkst sarauties vai izskatīties nobijusies. "Manī rit pūķa asinis," viņa atgādināja sev, paņemdama kumeļa sirdi abās rokās, paceldama to pie mutes un iecirzdama zobus stīgrajā, dzīslotajā gaļā.

Siltas asinis piepildīja meitenes muti un notecēja lejup pāri zodam. Garša gandrīz lika viņai aizrīties, taču Denija piespieda sevi sakošļāt kumosu un norīt to. Ērzeļa sirds padarīs viņas dēlu stipru, ātru un bezbailīgu, vismaz tā uzskatīja dotraki, bet tas piepildījās tikai tad, ja māte spēja apēst visu sirdi. Ja grūtniece aizrijās ar asinīm vai izvēma kādu kumosu, zīmes bija mazāk labvēlīgas; bērns varēja piedzimt nedzīvs vai arī vājš vai kropls, vai arī sieviešu dzimuma.

Kalpones bija palīdzējušas viņai sagatavoties ceremonijai. Par spīti tam, ka pēdējo divu mēnešu laikā topošo māti pa laikam piemeklēja grūtniecības sākumam raksturīgās nelabuma lēkmes, Denija mēdza ēst pussarecējušu asiņu bļodas, lai pierastu pie to garšas, un Irri lika viņai

košļāt kaltētas zirga gaļas loksnes, līdz halēsei smeldza žokļi. Pirms ceremonijas viņa dienu un nakti badojās, cerēdama, ka bads palīdzēs viņai neizvemt jēlo gaļu.

Mežonīgā kumeļa sirds bija vieni vienīgi muskuļi, un Denijai katru kumosu nācās noplēst ar zobiem un pēc tam krietnu brīdi košļāt mutē. Svētajā Vīsas Dotrakas apmetnē, Kalnu Mātes pavēnī, nedrīkstēja nēsāt tēraudu; viņai nācās plosīt sirdi ar zobiem un nagiem. Vēdera saturs likās mutuļojam un viļņojamies, taču viņa turpināja ēst, nelikdamās zinis par notraipīto seju un sirds asinīm, kas brīžam likās uzsprāgstam viņai uz lupām.

Kamēr viņa gremoja sirdi, hals Drogo stāvēja turpat līdzās. Vīra seja bija stinga kā bronzas vairogs. Eļļa lika spīdēt hala garajai, melnajai bizei. Ūsās bija iepīti zelta gredzeni, bizē mirdzēja zelta zvaniņi un pie smagās jostas žvadzēja tīra zelta medaljoni, taču hala krūtis bija kailas. Denija pameta skatienu uz Drogo ik reizi, kad spēki likās zūdam; un paskatījusies viņa turpināja košļāt un rīt, košļāt un rīt, košļāt un rīt. Kad halēse tuvojās beidzamajiem kumosiem, viņai likās, ka vīra tumšajās, mandeļveida acīs nozib spriega lepnuma ēna, taču meitene nevarēja būt par to pārliecināta. Hala seja ne pārāk bieži pauda jūtas, kas aiz tās slēpās.

Beidzot sirds bija pieveikta. Kad viņa nomocīja beidzamo kumosu, Denijas vaigi un pirksti likās noklāti ar līmi. Tikai tad halēse pacēla acis pret grumbainajām sievām, pret doša halīna večām.

-    Khalakka dothrae mranha! Denija pateica dotraku mēlē, cik nu labi spēja. Manī jāj princis! Šos vārdus viņa vairākas dienas bija atkārtojusi kopā ar savu kalponi Džiki.

Senākā no večām, vienace, kas vairāk atgādināja salīkušu un izkaltušu nūju, pacēla rokas augstu virs galvas. Khalakka dothrae! viņa iespiedzās. Princis jāj!

-    Viņš jāj! pārējās sievietes apliecināja. Rakh! Rakhl Rakh haj! tās daudzināja. Zēns, zēns, stiprs zēns.

Iezvanījās zvani, pēkšņa bronzas putnu sasaukšanās. Nodunēja dobja kaujas raga garais, zemais pūtiens. Sirmgalves sāka skandēt senus vārdus. Zem izkrāsotajām ādas vestēm šurpu turpu šūpojās izkaltušās krūtis, spīdīgas no eļļas un sviedriem. Einuhi, kas tām pakalpoja, meta milzīgā bronzas ogļu pannā izkaltušu zāļu saišķus, un pret mēnesi un zvaigznēm vēlās smaržīgu dūmu mutuļi. Dotraki ticēja, ka zvaigznes ir ugunīgi zirgi, milzīgs ganāmpulks, kas naktīs auļo pāri debesīm.

Dūmiem ceļoties augšup, skandēšana pamazām noklusa, un visvecākā no večām aizvēra savu vienīgo aci, lai labāk saskatītu nākotni.

Iestājās pilnīgs klusums. Denija saklausīja tālu naktsputnu sasaukšanos, lāpu šņākoņu un sprēgāšanu, ezera kluso viļņošanos. Dotraki vērās viņā ar nakts acīm un gaidīja.

Hals Drogo uzlika plaukstu uz Denijas apakšdelma. Halēse juta spriedzi vīra pirkstos. Pat tik varens hals kā Drogo izjuta bijību, kad doša halīna ieskatījās nākamības dūmos. Aiz muguras tramīgi dīdījās kalpones.

Visbeidzot veča atvēra aci un pacēla rokas augšup. Es redzēju viņa seju un dzirdēju viņa pakavu pērkonu, viņa paziņoja vārā, drebošā balstī.

-   Viņa pakavu pērkonu! atbalsoja pārējo koris.

-    Viņš auļo ātrs kā vējš, un viņam nopakaļ viņa halasārs pārklāj vai visu zemi. Viņam ir vīru bez sava gala, un arahi mirdz viņu rokās kā asmeņzāles lapas. Princis būs špetns kā vētra. Viņa ienaidnieki drebēs jaunekļa priekšā, bet to sievas raudās asiņu asaras un sērās plosīs savu miesu. Prinča matos iepītie zvaniņi vēstīs par viņa tuvošanos, un ļaudis akmens teltīs bīsies pat viņa vārda. Vecā sieviete, drebēdama pie visām miesām, skatījās uz Deniju, it kā viņai pašai būtu bail. Princis jāj, un viņš kļūs par ērzeli, kas aplēks pasauli!

-    Par ērzeli, kas aplēks pasauli! korī uzgavilēja skatītāji, līdz naktī atbalsojās daudzu jo daudz balsu koris.

Vienacainā veča palūkojās uz Deniju. Kā viņu sauks, šo ērzeli, kas aplēks pasauli?

Halēse piecēlās, lai atbildētu. Viņu sauks Raigo, viņa sacīja, atkārtodama Džiki iemācītos vārdus. Kad atskanēja dotraku balsu rēcieni, Denija kā sargājot pieskārās izcilnim zem krūtīm. Raigo! auroja apkārtējie. Raigo, Raigo, Raigo!

Kad hals Drogo aizveda viņu no iedobes, dēla vārds vēl arvien zvanīja Denijai ausīs. Hala asinsjātnieki sekoja viņiem pa pēdām. Līdz dievceļam, plašam, zāli noaugušam ceļam, kas veda cauri Vīsas Dotrakas sirdij, no Zirgu vārtiem līdz Kalnu Mātei viņus pavadīja daudzskaitlīgs pūlis. Tā priekšgalā gāja doša halīna večas kopā ar saviem einuhiem un vergiem. Dažas sirmgalves balstījās uz garām, grebumiem rotātām nūjām, lai spētu ātrāk paiet ar vecajām, drebošajām kājām, bet citas gāja lik lepnā gaitā, kas nedarītu kaunu pat zirgu pavēlniekam. Katra no šīm sievietēm reiz bija bijusi halēse. Kad viņu vīri hali mira un nelaiķu vietā jātnieku priekšgalā stājās jauns hals, kam līdzās jāja jauna halēse, vecās sievietes sūtīja uz šejieni, lai viņas valdītu pār milzīgo dotraku tautu. Pat visvarenākie hali pakļāvās doša halīna gudrībai un varai. Tomēr doma vien, ka reiz viņu pašu varēja nosūtīt uz šejieni, neņemot vērā, vai viņa to vēlētos vai ne, lika drebuļiem pārskriet pār Denijas muguru.

Aiz gudrajām sievām nāca citi; hals Ogo un viņa dēls halaka Fogo, hals Džommo un viņa sievas, tad Drogo halasāra svarīgākie vīri, Denijas kalpones, hala kalpi un vergi, un vēl daudzi jo daudzi citi. Kamēr pūlis soļoja pa dievceļu, zvani dimdēja un bungas rībēja cēlā ritmā. No ceļa malām gājējos drūmi noskatījās tālās zemēs nolaupītie varoņi un sakautu tautu dievi. Gar gājienu šurpu turpu pa zāli skraidīja vergi ar lāpām rokās, un ņirbošās liesmas lika dižajiem pieminekļiem izskatīties teju dzīviem.

-     Ko nozīmē Raigo? iedams līdzās Denijai, septiņu valstību kopvalodā vaicāja hals Drogo. Kad vien radās iespēja, viņa iemācīja vīram kaut dažus vārdus. Drogo, ja vien iedziļinājās, visu aptvēra ļoti ātri, lai gan viņa akcents bija tik savāds un barbarisks, ka nedz sīrs Džorahs, nedz Viserīss nespēja saprast ne vārda.

-    Mans brālis Rīgers bija nežēlīgs kareivis, Denija atbildēja. Viņš nomira, pirms es piedzimu. Sīrs Džora apgalvo, ka viņš esot bijis beidzamais no pūķiem.

Hals Drogo palūkojās lejup uz sievu. Viņa seja atgādināja vara masku, taču zem garajām, melnajām ūsām, kas nokarājās jo zemu tajās iepīto zelta gredzenu dēļ, Denija likās pamanām smaida ēnu. Tas labs vārds, sieva, manas dzīves mēnes, viņš sacīja.

Viņi aizjāja līdz ezeram, ko dotraki dēvāja par Pasaules Klēpi. To iejoza niedru gredzens, bet ezera ūdens bija gluds un mierīgs. Džiki bija stāstījusi, ka tūkstošiem tūkstošu gadu tālā senatnē no šī ezera dzelmes bija iznācis pirmais cilvēks, jādams pirmā zirga mugurā.

Gājiens apstājās zālēm noaugušā krastā un nogaidīja, kamēr Denija izģērbās un ļāva notraipītajām drānām noslīdēt zemē. Kaila viņa nedroši iegāja ūdenī. Irri zināja teikt, ka ezeram neesot dibena, taču, spraukdamās cauri niedrēm, Denija juta, kā starp kāju pirkstiem izslīd mīkstu dūņu grīstes. Mēness peldēja uz melnās, gludās ūdens virsmas, saplīsdams un atkal savienodamies vienā veselumā, kad tai pārskrēja viņas saceltie vilnīši. Uz Denijas bālās ādas uzmetās zosāda, dzestrums pacēlās augšup gar viņas gurniem, līdz sasniedza klēpja lūpas. Kumeļa asinis bija sakaltušas viņai uz rokām un apkārt mutei. Denija sakļāva plaukstas un pacēla svēto ūdeni sev virs galvas, šķīstīdama sevi un bērnu zem sirds, kamēr hals un pārējie viņu vēroja. Viņa dzirdēja, kā doša halīna večas murminādams kaut ko stāsta cita citai, un prātoja, par ko gan viņas runā.

Kad Denija drebēdama un ūdenim lāsojot uz auguma iznāca no ezera, kalpone Dorea piesteidzās pie pavēlnieces ar krāsota smilškrāsas zīda tērpu, taču hals Drogo pamāja, lai meitene atkāpjas. Hals ar baudu vērās uz sievas piebriedušajām krūtīm un vēdera izliekumu. Denija pamanīja, kā zem zirgādas biksēm, kas bija apjoztas ar smagajiem zelta medaljoniem rotāto jostu, sakustas viņa vīrietība. Halēse piegāja pie Drogo un palīdzēja viņam atraisīt bikšu saiti. Tad milzīgais hals saņēma Deniju aiz gurniem un pacēl sievu gaisā, it kā viņa būtu piecgadīgs bērns. Zvaniņi Drogo bizē klusi šķindēja.

Denija ar rokām apskāva vīra plecus un piespieda seju viņa kaklam. Tad hals iegāja viņā. Trīs strauji grūdieni un viss bija galā. Ērzelis, kas aplēks pasauli, Drogo nočukstēja aizsmakušā balsī. Viņa rokas oda pēc zirga asinīm. Baudas virsotnē viņš iekoda Denijai kaklā, iekoda stipri, un, kad viņš nocēla sievu no savas vīrietības, halēse juta, kā sēkla, ar ko Drogo bija viņu piepildījis, notek lejup pa gurnu iekšpusi. Tikai pēc tam Dorea drīkstēja uzmest Denijai uz pleciem iesmaržotā smilškrāsas zīda tērpu, bet Irri pasniegt savai pavēlniecei mīksta zīda sandales.

Hals Drogo pats sasēja bikšu auklas un pēc tam uzsauca pavēli; viņa viri pieveda zirgus. Koholo bija tas gods palīdzēt halēsei uzkāpt viņas sudrabaini. Drogo iecirta papēžus savam rikšotājam sānos un sāka jāt projām pa dievceļu, mēness un zvaigžņu apspīdēts. Denija sava sudrabaina mugurā viegli panāca vīru.

Zīda audums, kas kalpoja par hala Drogo lielās telts jumtu, bija saritināts uz augšu, tāpēc mēness kopā ar viņiem ienāca naktsmītnē. Liesmas šāvās desmit pēdu augstumā no trijiem milzīgiem, ar akmeņiem apliktiem pavardiem. Gaiss likās biezs no ceptas gaļas un ieskābušā, kunkuļos sarautā ķēves piena. Kad ienāca hals ar halēsi, teltī bija sapulcējies milzīgs, skaļš pūlis uz spilveniem gulšņāja ļaudis, kuru kārta un radniecības pakāpe nebija gana nozīmīga, lai ļautu tiem piedalīties ceremonijā. Visu klātesošo acis bija piekaltas Denijai, kas iejāja zem ieejas arkas un tad devās tālāk pa telts vidū atstāto eju. Dotraki izkliedza piezīmes par viņas vēderu un krūtīm, daudzinādami dzīvību, kas mājoja halēsē. Denija nesaprata visu, ko ļaudis sauca, taču viens teikums viņai nebija svešs. Ērzelis, kas aplēks pasauli, viņa dzirdēja atskanam no tūkstoš mutēm.

Bungu un tauru skaņas aizvirpuļoja naktī. Knapi apģērbtas sievietes griezās un dejoja uz zemajiem galdiem starp gaļas gabaliem un šķīvjiem, kas bija piekrauti ar plūmēm, datelēm un granātāboliem. Daudzi vīri bija noreibuši no sarūgušā ķēves piena, taču Denija zināja, ka šonakt arahs pret arahu necirtlsies šajā svētajā pilsētā, kur asmeņi un asinsizliešana bija aizliegta.

Hals Drogo nokāpa no zirga un ieņēma savu vietu uz visaugstākā sola. Halam Džommo un halam Ogo, kuri ar saviem halasāriem jau atradās Visā Dotrakā, kad ieradās Drogo ar saviem ļaudīm, bija ierādītas goda vietas pa labi un pa kreisi no Denijas vira. Visu triju halu asinsjātnieki sēdēja mazliet zemāk, bet vēl zemāk sēdēja hala Džommo četras sievas.

Denija nokāpa no sava sudrabaina un atdeva zirga pavadu vienam no vergiem. Kamēr Dorea un Irri iekārtoja viņu spilvenos, halēse mēģināja saskatīt savu brāli. Pat ļaužu pilnajā zālē Viserīsam vajadzēja izcelties ar bālo ādu, sudrabainajiem matiem un ubaga skrandām, taču Denijai tā arī neizdevās viņu pamanīt.

Halēses skatiens aizklīda līdz pārpildītajiem, pie pašas sienas novietotajiem zemajiem galdiem, pie kuriem uz apskrandušiem paklājiem un saplakušiem spilveniem sēdēja vīri, kuru bizes bija vēl īsākas par šo vīrietlbām, taču arī tur viņa manīja tikai melnas acis un vara krāsas ādu. Netālu no centrālās ugunsbedres zāles vidū viņa ieraudzīja sīru Džorahu Mormontu. Pat ja šī vieta neliecināja par augstu godu, tā liecināja par cieņu dotraki bija novērtējuši bruņinieka prasmi rīkoties ar zobenu. Denija aizsūtīja Džiki, lai kalpone atvestu sīru Džoru pie viņas galda. Mormonts nekavējoties ieradās un nometās uz ceļa Denijas priekšā. Halēs, viņš sacīja, esmu jūsu rīcībā.

Viņa uzsita pa blīvi piestūķēto zirgādas spilvenu sev blakus. Nāc, aprunājies ar mani.

-     Jūs pagodināt mani. Sakrustojis kājas, bruņinieks apsēdās uz spilvena. Vergs nometās uz ceļiem sīra Džoraha priekšā, pasniegdams paplāti ar gatavām jo gatavām vīģēm. Bruņinieks paņēma vienu un nokoda no tās pusi.

-    Kur ir mans brālis? Denija apvaicājās. Viņam jau vajadzēja būt atnākušam uz mielastu.

-    Es viņa gaišību satiku no rīta, bruņinieks atbildēja. Viņš teica, ka došoties uz Rietumu tirgu, lai nopirktu vīnu.

-    Vīnu? Denija neizpratnē pārvaicāja. Viņa gan zināja, ka Viserīsam neiet pie sirds ieskābušais ķēves piens, ko dzēra dotraki, un beidzamajā laikā viņš visai bieži devās uz bazāriem, lai iedzertu kopā ar tirgotājiem, kuru karavānas ieradās Vīsā Dotrakā gan no austrumiem, gan no rietumiem. Likās, ka princim tirgoņu sabiedrība patīk labāk par viņas, Denijas, klātbūtni.

-   Vīnu, sīrs Džora apliecināja, un vēl viņš prāto, ka varētu salīgt kādus vīrus savai armijai no algotņiem, kas apsargā karavānas. Kalpone nolika viņa priekšā asins pīrāgu, un bruņinieks ar abām rokām ķērās pie ēdamā.

-     Vai tas ir prātīgi? viņa vaicāja. Viņam taču nav zelta, ar ko samaksāt kareivjiem. Ja nu viņu nodod? Karavānu sargus maz nodarbināja domas par godu, un Karaļa ostā valdošais Uzurpators par viņas brāļa galvu samaksātu krietnu naudiņu. Tev vajadzēja iet kopā ar viņu, gādāt, lai viņam nenotiktu kas ļauns. Tu taču esi viņa vasalis.

-     Mēs esam Vīsā Dotrakā, bruņinieks atgādināja Denijai. Neviens te nedrīkst nēsāt ieroci vai izliet otra vīra asinis.

-    Taču vīri mirst arī te, viņa iebilda. Džogo man par to stāstīja. Dažiem tirgotājiem līdzi ir milzīgi einuhi, kuri nožņaudz zagļus ar zīda cilpām. Tādējādi asinis nav izlietas un dievi nav sadusmoti.

-    Tad cerēsim, ka jūsu brālis būs gana prātīgs, lai neko nezagtu. Sīrs Džora ar plaukstas aizmuguri noslaucīja taukus no lūpām un pāri galdam pieliecās tuvāk Denijai. Viņš taisījās paņemt jūsu pūķa olas, bet tad es Viserīsu brīdināju, ka nocirtīšu šim roku, ja viņš kaut pieskarsies tām.

Tikko dzirdētais lika Denijai uz mirkli sastingt pārsteigumā. Manas olas… bet tās taču ir manas, maģistrs Ilīrio man tās pasniedza kā līgavas dāvanu, kāpēc gan Viserīss gribēja… tās taču ir tikai akmeņi…

-    To pašu var teikt arī par rubīniem un dimantiem, un uguns opāliem, princes… un pūķu olas ir krietni retākas. Tirgotāji, ar kuriem viņš kopā dzer, pārdotu pat savu vīrieša mantību, lai tikai tiktu pie viena no šiem akmeņiem, bet par visām trijām jūsu brālis varētu nopirkt tik algotņu, cik viņam vajadzīgs.

Denija to pat nebija nojautusi, viņai nebija ne mazāko aizdomu, ka olas varētu būt tik vērtīgas. Tad… lai viņš tās ņem. Viserīsam tās nav jāzog. Lai viņš tikai pajautā. Viņš taču ir mans brālis… un mans īstenais karalis.

-    Viņš ir jūsu brālis, sīrs Džora apliecināja.

-   Tev to nesaprast, viņa sacīja. Mana māte mira, dzemdējot mani, bet mans tēvs un mans brālis Rīgers gāja bojā vēl pirms tam. Es zinātu labi ja viņu vārdus, ja nebūtu Viserīsa, kurš man ir izstāstījis par viņiem visu. Viņš ir vienīgais, kurš man palicis. Viens vienīgais. Viņš ir viss, kas man ir.

-    Reiz tā bija, sīrs Džorahs iebilda. Bet tagad tā vairs nav, halēs. Tagad jūs esat daļa no dotraku tautas. Jūsu klēpī auļo ērzelis, kas aplēks pasauli. Viņš pacēla kausu, un verdzene to piepildīja ar sarūgušo, kunkuļaino ķēves pienu, kas skābi oda.

Denija ar rokas mājienu aizraidīja kalponi projām. Pat ieskābušā dzēriena smārds lika viņai justies nelāgi, un viņa negribēja riskēt izvemt zirga sirdi, kuru nupat bija ar tādām mokām apēdusi. Ko tas nozīmē? viņa vaicāja. Kas tas par ērzeli? Visi to vien skandē, bet es neko nesaprotu.

-    Ērzelis ir visu halu hals, par ko vēsta sens pareģojums. Viņš apvienošot visus dotrakus vienā halasārā un došoties karot līdz pašai pasaules malai, vismaz tā ir pareģots. Visas pasaules tautas būšot viņa ganāmpulks.

-   Ak tā, Denija noteica klusā balsī. Viņas roka nogludināja tērpa kroku, kas bija sametusies uz vēdera izliekuma. Es viņu nosaucu par Raigo.

-   Šis vārds liks asinīm sastingt Uzurpatora dzīslās.

Pēkšņi Dorea parāva saimnieces piedurkni. Manu pavēlniec, kalpone satraukti čukstēja, jūsu brālis…

Denija pavērās pāri garajai, neapjumtajai teltij un tur arī viņš bija, platiem soļiem nākdams uz halēses pusi. No švunkainā soļa varēja spriest, ka Viserīss ir atradis meklēto vīnu… un ko tādu, kas viņam aizstāja drosmi.

Brālim mugurā vēl arvien bija sasvīdušais un ceļā notraipītais sarkanā zīda tērps. Apmetnis un cimdi bija šūdināti no melna samta, kas likās krietni pabalējis saulē. Zābaki bija sažuvuši un saplaisājuši, sudraboti blondie mati netīri un sapinkājušies. Pie jostas ādas makstī zvārojās zobens. Dotraki vēroja Viserīsa ieroci; Denija saklausīja lamas un draudus, visapkārt kā paisums spēkā pieņēmās dusmīga murmināšana. Mūzika pagaisa bungu tramīgajā dārdoņā.

Viņas sirdi pārņēma nelāga priekšnojauta. Dodieties pie brāļa, Denija lika sīram Džoram. Apturiet viņu. Atvediet viņu šurp. Pasakiet, ka viņš var ņemt pūķa olas, ja tās viņam vajadzīgas. Bruņinieks strauji pielēca kājās.

-    Kur ir mana māsa? Viserīss auroja apskurbušā balsī. Esmu ieradies uz viņas dzīrēm. Kā jūs uzdrīkstaties ēst bez manis? Neviens nesāk ēst pirms karaļa. Kur viņa ir? Tā palaistuve nenoslēpsies no pūķa.

Viserīss apstājās pie lielākā no trijiem pavardiem un muļķīgi blenza apkārtējo dotraku sejās. Šajā teltī bija pieci tūkstoši vīru, bet tikai saujiņa no viņiem saprata kopvalodu. Bet pat tad, ja viņa vārdi nebija saprotami, atlika vien uzmest viņam skatienu, lai saprastu, ka Viserīss ir pamatīgi piedzēries.

Sīrs Džorahs strauji piegāja pie Denijas brāļa, kaut ko iečukstēja viņam ausī un saņēma iedzērušo zem rokas, taču Viserīss izrāva roku. Aizvāc savas rokas! Neviens nepieskaras pūķim bez viņa atļaujas!

Denija satraukti pavērās uz augsto solu. Hals Drogo kaut ko pateica abiem haliem, kas sēdēja viņam līdzās. Hals Džommo pasmīnēja, bet hals Ogo sāka atklāti zviegt.

Skaļie smiekli lika Viserīsam pacelt skatienu. Hal Drogo, viņš, mēlei pinoties, bet gandrīz pieklājīgi ierunājās. Esmu ieradies uz dzīrēm. Viņš pastreipuļoja pāris soļu nostāk no sīra Džoras, dodamies uz triju halu un augstā sola pusi.

Hals Drogo pielēca kājās, izgrūda duci vārdu dotraku valodā tik ātri, ka Denija neko nesaprata, tad ar pirkstu norādīja zāles dziļumā. Hals Drogo teic, ka jūsu vieta neesot uz augstā sola, sīrs Džora iztulkoja hala teikto Denijas brālim. Hals Drogo teic, ka jūsu vieta esot tur.

Viserīss paskatījās turp, kur norādīja hala pirksts. Garās zāles tālajā galā, pašā stūrī pie sienas, dziļi ēnā, lai krietnākiem vīriem nebūtu jāskatās uz šīm padibenēm, sēdēja nicināmākie no nicināmajiem; zaļi, asins smaku neostījuši puikas, večuki ar aizmiglotām acīm un stīvām locītavām, prātā vājie un sakropļotie. Sēdēja tālu no gaļas un vēl tālāk no goda. Tā nav karaļa cienīga vieta, brālis ietiepās.

Vieta ir, hals Drogo atbildēja lauzītā kopvalodā, ko viņam bija iemācījusi Denija, Jēlkāju karalim. Viņš sasita plaukstas. Ķerru! Atvediet ķerru halam Raggatam!

Pieci tūkstoši dotraku sāka locīties smieklos un kliegt. Sīrs Džora stāvēja līdzās Viserīsam, kaut ko bļaudams viņam ausī, taču auri teltī bija tik skaļi, ka Denija nedzirdēja, ko bruņinieks saka brālim. Brālis kaut ko atbļāva pretī, un abi vīri saķērās, līdz Mormonts notrieca Viserīsu zemē.

Viņas brālis izvilka zobenu.

Spožais tērauds pavarda liesmu atblāzmā uzmirdzēja draudīgi sarkans. Turies no manis pa gabalu! Viserīss nošņācās. Sīrs Džora pakāpās soli atpakaļ, un Denijas brālis grīļodamies pieslējās kājās. Piedzērušais savicināja sev virs galvas asmeni, ko maģistrs Ilīrio bija viņam aizdevis, lai Viserīss izskatītos karaliskāk. Dotraki no visām pusēm kliedza uz vietējo paražu zaimotāju, apbērdami viņu ar visskarbākajiem lāstiem.

Denija izgrūda dzīvniecisku baiļu saucienu. Viņa zināja, ko šeit nozīmē izvilkts zobens, pat ja brālim par to nebija ne jausmas.

Māsas balss lika Viserīsam pagriezt galvu, un viņš beidzot ieraudzīja Deniju. Tur viņa ir, brālis smaidīdams novilka. Viņš devās uz halēses pusi, cirzdams gaisu, it kā lauztos cauri ienaidnieku mūrim, lai gan neviens pat nemēģināja stāties viņam ceļā.

-    Zobens… tu nedrīksti, viņa lūdzās. Lūdzu, Viserīs. Tas ir aizliegts. Noliec zobenu un nāc pie mana galda. Te ir dzērieni, ēdiens… vai tu gribi pūķa olas? Tu vari ņemt tās visas, tikai noliec zobenu.

-    Muļķi, dariet, kā viņa liek, uzsauca sīrs Džora, citādi jūs nogalināsiet mūs visus.

Viserīss iesmējās. Viņi nedrīkst nogalināt mūs. Viņi nedrīkst šajā svētajā pilsētā izliet asinis… bet es drīkstu. Viserīss pielika zobena asmeni starp Dinerīsas krūtīm un nolaida to zemāk, pāri vēdera izliekumam. Es vēlos to, kā dēļ atnācu, viņš sacīja māsai. Es vēlos to kroni, kuru viņš man solīja. Hals nopirka tevi, bet par pirkumu vēl arvien nav samaksājis. Pasaki viņam, ka vēlos to, ko prasīju, vai arī es ņemu tevi atpakaļ. Gan tevi, gan olas. Viņš var paturēt savu asiņaino kumeļu. Es izgriezīšu to bastardu tev no vēdera un atstāšu viņam par iepriecinājumu. Zobena smaile izdūrās cauri zīda tērpam un iedzēla Denijas nabā. Viņa redzēja, ka Viserīss raud; raud un smejas vienlaicīgi, šis vīrs, kurš reiz bija viņas brālis.

Mazliet tālāk Denija saklausīja kalpones Džiki pārbiedētos šņukstus, kas likās skanam no milzu attāluma; viņa gaudās, ka neuzdrīkstoties pārtulkot Viserīsa vārdus, ka hals viņu piesiešot pie zirga un vilkšot pa zemi līdz pašai Kalnu Mātei. Denija aplika roku meitenei ap pleciem. Nebaidies, viņa sacīja. Es pati pateikšu visu halam.

Viņa nebija pārliecināta, ka zina gana daudz vārdu, taču tad, kad Denija bija beigusi runāt, hals Drogo izmeta vairākus strupus teikumus dotraku valodā, un viņa nojauta, ka hals visu ir sapratis. Viņas dzīves saule nokāpa no paaugstinājuma, uz kura stāvēja augstais sols. Ko viņš teica? vīrs, kurš reiz bija viņas brālis, jautāja un sarāvās.

Zālē bija iestājies tāds klusums, ka varēja dzirdēt zvaniņus hala Drogo bizē tie klusi iešķindējās katrā solī, ko viņš spēra uz Viserīsa pusi. Hala asinsjātnieki nāca viņam pa pēdām kā trīs vara ēnas. Dinerīsu pārņēma auksti drebuļi. Viņš teica, ka tu saņemšot lielisku zelta kroni, kuru ieraugot, drebēs visi šajā zālē sanākušie.

Viserīss pasmaidīja un nolaida zobenu. Tieši tas, kā viņš pasmaidīja, bija visskumjākais, kas pēcāk vēl ilgi nomāks Deniju. Tikai to arī es vēlējos, brālis sacīja. Tikai to, kas bija apsolīts.

Kad viņas dzīves saule nostājās halēsei līdzās, Denija aplika roku ap vīra vidukli. Hals izgrūda vienu vienīgu vārdu, un viņa asinsjātnieki metās uz priekšu. Koto sagrāba rokas vīram, kurš reiz bija viņas brālis. Haggo sašķaidīja Viserīsa roku ar vienu vienīgu milzīgo plaukstu triecienu.

Koholo izņēma zobenu no ļenganajiem pirkstiem. Vēl tagad Viserīss nesaprata, kas notiek. Nē, viņš kliedza, jūs nedrīkstat man pieskarties, es esmu pūķis, pūķis un mani kronēs!

Hals Drogo atsprādzēja savu jostu. Milzīgie, greznie medaljoni bija no tīra zelta, katrs no tiem apmēram vīra plaukstas lielumā. Viņš kaut ko uzsauca. Pavāri nocēla no ugunsbedres smagu dzelzs sautējamo katlu, izgāza tā saturu zemē un uzlika podu atpakaļ uz uguns. Drogo iemeta tajā savu jostu un bez jelkādas izteiksmes sejā vēroja, kā medaljoni vispirms nokaita sarkani un tad sāka zaudēt apveidu. Denija redzēja, kā vīra acu oglēs lēkā liesmiņas. Vergs pasniedza Drogo pāri biezu zirga astru cimdu, un hals tos uzvilka, pat nepaskatīdamies uz viņas brāli.

No Viserīsa mutes atskanēja augsts bezvārdu kvieciens tā spēj kaukt tikai gļēvulis nāves priekšā. Viņš spārdījās un locījās, smilkstēja kā suns un raudāja kā bērns, taču dotraki cieši turēja viņa rokas. Sīrs Džora nostājās līdzās Denijai. Viņš uzlika roku savai pavēlniecei uz pleca. Aizgriezieties, princes, es jūs lūdzu.

Nē. Viņa kā aizsargājot salika rokas pāri vēdera izliekumam.

Visbeidzot Viserīss paskatījās uz Deniju. Māsiņ, lūdzu… Denij, pasaki viņiem… liec, lai viņi… mīļo māsiņ…

Kad zelts bija pa pusei izkusis un sāka izplūst pa katla dibenu, Drogo pastiepās liesmās un nocēla podu no uguns. Kronis! viņš ierēcās. Te. Kronis Ķerras karalim! Un, to teicis, viņš apgāza katlu virs galvas vīram, kurš reiz bija viņas brālis.

Kad baisā dzelzs bruņucepure uzvēlās Viserīsam Tārgārjenam pār acīm, atskanēja skaņa, kurā nebija nekā cilvēcīga. Viņa pēdas trieca neprātīgu ritmu pret klona grīdu, tad kļuva lēnākas, līdz apstājās pavisam. Milzīgi izkusušā zelta kunkuļi vēlās lejup uz brāļa krūtīm, likdami sarkanajam zīdam pārogļoties… taču zemē nenokrita ne lāse asiņu.

"Viņš nebija nekāds pūķis," neticami mierīgi nodomāja Denija. "Uguns nespēj nonāvēt pūķi."

EDARDS

Viņš soļoja pa katakombām zem Ziemmalas, tāpat kā bija soļojis tūkstošiem reižu iepriekš. Ziemas karaļi ar ledus acīm vēroja viņu paejam garām, dižvilki pie valdnieku kājām pagrieza milzīgās akmens galvas un ierūcās. Beidzot Edards nonāca pie kapa, kurā atdusējās viņa tēvs, bet tēvam līdzās gulēja Brendons un Līenna. Apsoli man, Ned, čukstus ierunājās Līennas statuja. Viņai ap kaklu bija apmesta blāvi zilu rožu virtene, bet no acīm plūda asinis.

Sirdij strauji sitoties, Edards Stārks izslējās sēdus segu murskulī. Telpā valdīja piķa melna tumsa, un kāds daudzījās pie durvīm. Valdniek Edard! balss skaļi sauca.

Vienu mirkli. Vēl apdullis un kails, viņš klupdams krizdams šķērsoja tumšo istabu. Kad Edards atvēra durvis, aiz tām stāvēja Tomards ar paceltu dūri un Keins ar tievu sveci rokā. Starp viņiem vīdēja karaļa namziņa stāvs.

Vīra seja likās stinga kā akmenī kalta, nepaužot nekādas emocijas. Jūsu augstība, viņš ierunājās. Viņa gaišība karalis vēlas jūs redzēt. Nekavējoties.

Tātad Roberts bija atgriezies no medībām. Atgriezies ļoti vēlu. Man vajadzēs kādu mirkli, lai apģērbtos. Nenogaidījis atbildi, Neds atgriezās istabā. Keins palīdzēja valdniekam saģērbties; balta lina tunika un pelēks apmetnis, pa sānu vīli pārgrieztas bikses, lai tās varētu pārvilkt pāri ieģipsētajai kājai, amata zīme un, visbeidzot, smaga sudraba ķēde ap vidukli. Pie tās viņš piekāra valīriešu dunci.

Kamēr Kens un Tomards pavadīja Edardu pāri iekšējam pagalmam, Sarkanajā tornī nemanīja ne mazāko kustību, nedzirdēja ne klusāko skaņu. Virs mūriem, pamazām piebriezdams, karājās augošs mēness. Pa valni turp un atpakaļ staigāja zeltītā apmetnī tērpies sargkareivis.

Karaļa apartamenti atradās Maigora spārnā, milzīgā, četrstūrainā cietoksnī, kas bija uzcelts Sarkanā torņa sirdī. To sargāja divpadsmit pēdu biezas sienas un sauss aizsarggrāvis ar dzelzs pīķu žogu. Tas bija kā cietoksnis cietoksnī. Sīrs Boross Blaunts apsargāja tilta tālo galu, baltajām bruņām spocīgi atstarojot mēnessgaismu. Iegājis cietoksnī, Neds pagāja garām vēl diviem Karaļsardzes bruņiniekiem sīrs Prestons Grīnfilds atradās kāpņu pakājē un sīrs Baristens Selmijs gaidīja pie karaļa guļamkambara durvīm. "Trīs vīri baltos apmetņos," viņš pie sevis nodomāja, un pār muguru valdniekam pārskrēja savādas trīsas. Sīra Baristena seja bija tikpat bāla kā viņa bruņas. Pietika vien uzmest viņam skatienu, lai saprastu, ka ir noticis kaut kas briesmīgs. Karaļa namzinis atvēra durvis. Valdnieks Edards Stārks, karaļa labā roka, viņš pieteica.

-   Vediet viņu šurp, savādi dobja atskanēja Roberta balss.

Abos guļamkambara galos liesmoja kamīni, piepildot telpu ar drūmi sarkanu atblāzmu. Gaisā valdīja smacējošs karstums. Roberts gulēja šķērsām gultai zem baldahīna. Līdzās karalim rosījās dižmestrs Pīsels, bet valdniēks Renlijs nemierīgi staigāja šurpu turpu gar aizslēģotajiem logiem. Kalpi šaudījās pa kambari, te iemetot ugunī pa pagalei, te karsējot vīnu. Pie gultas malas līdzās vīram stāvēja Serseja Lanistera. Karalienes mati izskatījās nesukāti, it kā viņa tikko būtu pamodusies, bet acīs miega nebija nemaz. Kamēr Tomards un Keins palīdzēja Nedam pāriet pāri istabai, sievietes skatiens cieši vēroja karaļa labo roku. Edardam likās, ka paša kustības ir palēninātas, it kā viņš vēl arvien sapņotu.

Karalim kājās vēl joprojām bija zābaki. Neds ievēroja ādai pielipušus dubļus un zāles stiebrus tur, kur Roberta kājas nesedza augumam pārklātā sega. Uz grīdas mētājās zaļš, uz krūtīm pārgriezts kamzolis, kura audums bija izraibināts ar apkaltušiem sarkanbrūniem plankumiem. Istabā dvakoja pēc dūmiem, asinīm un nāves.

-    Ned, ieraudzījis draugu, nočukstēja karalis. Viņa seja bija piena bālumā. Panāc… tuvāk.

Ar vīru palīdzību Edards paspēra atlikušos soļus. Atspiedies pret gultas balstu, valdnieks atrada līdzsvaru. Pietika ar vienu acu uzmetienu, lai saprastu, cik bēdīgā stāvoklī ir karalis. Kas… ? viņš iesāka, bet tad aizžņaudzās kakls.

-    Mežakuilis. Valdnieks Renlijs vēl arvien bija ģērbies zaļā medību tērpā, bet viņa apmetnis notašķīts ar asinīm.

-    īsts velns, karalis izdvesa. Pats esmu vainīgs. Pārāk daudz vīna, ellē ratā. īsti netrāpīju.

-    Kur bijāt jūs, pārējie? Neds skarbi vaicāja valdniekam Renlijam.

-    Kur bija sīrs Baristens un Karaļsardze?

Renlija mute sašķobījās. Mans brālis pavēlēja mums paiet malā, jo vēlējās kuili pieveikt viens pats.

Edards Stārks pacēla segu.

Ārsti bija darījuši visu iespējamo, lai aizšūtu brūci, bet tas viņiem īsti nebija izdevies. Kuilis laikam bijis īsts nezvērs. Ilkņi bija uzšķērduši karali no gurna līdz pat ribām. Dižmestra Pīsela apliktie, vīnā mērcētie apsēji jau bija piesūkušies melni ar asinīm, turklāt brūce nelāgi oda. Nedam sametās šķērmi ap dūšu. Viņš ļāva segai atkrist vietā.

-    Smird, Roberts nočukstēja. Smird pēc nāves, nedomājiet, ka es nespēju to saost. Draņķis, izdrāza mani, ko? Bet es… es, Ned, atdarīju viņam pēc nopelniem. Karaļa smaids bija tikpat briesmīgs kā viņa ievainojums zobi mutē krāsojās sarkani. Ietriecu nazi acī. Vari pārjautāt šiem, ja netici. Pajautā viņiem.

-    Tieši tā arī bija, valdnieks Renlijs nomurmināja. Pēc brāļa pavēles mēs kuili atgādājām uz pili.

-    Mielastam, Roberts čukstus sacīja. Tagad atstājiet mūs. Divatā. Man ir jārunā ar Nedu.

-    Robert, mans kungs… iesāka Serseja.

-   Es teicu ārā, Roberts uzstāja ar vecā spīvuma atblāzmu. Ko tu, sieviete, nesaprati no manis teiktā?

Serseja, savākusi ciešāk svārkus un pašlepnumu, devās uz durvīm. Valdnieks Renlijs un pārējie sekoja viņai. Dižmestrs Pīsels aizkavējās, trīcošām rokām pasniegdams karalim kausu ar baltu, biezu šķidrumu.

-   Magoņu piens, jūsu gaišība, viņš paskaidroja. Iedzeriet. Pret sāpēm.

Roberts ar plaukstas virspusi izsita kausu ārstam no rokām. Vācies! Drīz vien man būs iespēja izgulēties, tu veco muļķi! Ārā!

Dižmestrs Pīsels uzmeta Nedam izmisušu skatienu un izčāpoja no istabas.

-    Nolādēts, Robert, Neds noteica, kad viņi palika vieni. Kāju plosīja pulsējošas sāpes likās, tās teju padarīs viņu aklu. Vai varbūt skatienu aizmigloja bēdas? Viņš nolaidās uz gultas līdzās draugam. Kāpēc tev vienmēr jābūt tik spītīgam?

-    Pie dirsas, Ned, karalis sacīja ķērkstošā balsī. Es taču nodūru to bendesmaisu, ko? Kad viņš pacēla galvu, lai paskatītos uz Nedu, salipušu, melnu matu šķipsna pārkrita karalim pār acīm. To pašu varētu izdarīt tev. Neļauj vīrieša cilvēkam mierīgi pamedīt. Mani atrada sīrs Robārs. Noraut Gregoram galvu. Nešpetna doma. Sunim tā arī nepateicu. Lai Serseja pati viņu pārsteidz. Viņa smiekli beidzās ar vaidu, jo karali ķēra sāpju lēkme. Lai dievi man žēlīgi, viņš nomurmināja, agonijā norīdams siekalas. Tā meitene. Dinerīsa. Vēl tīrais bērns, tev bija taisnība… tādēļ, meitenes dēļ… dievi sūtīja kuili… sūtīja, lai sodītu mani. Karalis noklepojās, un uz zoda parādījās asinis. Nevajadzēja, nevajadzēja man tā… tikai meitene… Varīss, Īkstītis, pat mans brālis… niecības… neviens man nespēj pateikt "nē", vienīgi tu, Ned… vienīgi tu… Viņš pacēla roku, bet žests likās sāpjpilns un vārgs. Papīru un tinti. Tur, uz galda. Raksti, ko teikšu.

Neds izklāja papīru uz ceļa un pacēla spalvu. Esmu gatavs, jūsu gaišība.

-     Šis ir Roberta no Barateonu nama, visupirmā sava vārda nesēja, andalu un kā tur vēl visa karaļa tu jau zini, ko tur rakstīt, testaments. Ar šo es pavēlu Edardam no Stārku nama, Ziemmalas valdniekam un karaļa labajai rokai, kalpot kā reģentam un zemes aizstāvim pēc manas… pēc manas nāves… un valdīt manā… manā vietā, līdz mans dēls Džofrejs sasniedz pilngadību…

-    Robert… "Džofrejs nav tavs dēls," viņš gribēja turpināt, bet vārdi iestrēga kaklā. Roberta sejā pārāk skaidri varēja nolasīt agoniju; viņš nespēja nodarīt draugam vēl briesmīgākas sāpes. Tāpēc Neds nolieca galvu un rakstīja, bet tur, kur karalis teica "mans dēls Džofrejs", Edards ierakstīja "mans mantinieks". Viltība lika viņam justies netīram. Meli, kurus mēs izvēlamies mīlestības dēļ, viņš nodomāja. Lai dievi man piedod. Vai rakstīt vēl kaut ko?

-   Raksti… visu, kas tev var noderēt. Sargāt un gādāt, veci un jauni dievi, tu jau zini. Raksti! Es parakstīšu. Un, kad es būšu miris, atdosi padomei.

-   Robert, Neds bilda sāpju pilnā balsī, nedari to. Nenomirsti manās rokās. Tu esi vajadzīgs šai zemei.

Roberts saņēma Stārka roku un saspieda. Tu esi… pagalam švaks melis, Ned Stārk, karalis, pārvarot sāpes, sacīja. Zeme… zeme zina… cik draņķīgs karalis es biju. Tikpat slikts kā Airīss, lai dievi man piedod.

-    Nē, Neds iebilda mirstošajam draugam, jūsu gaišību nevar ne salīdzināt ar Airīsu. Nē, nekādā ziņā.

Roberts izmocīja vēl vienu sarkanu un tikko jaušamu smaidu. Vismaz viņi varēs runāt… ka savu beidzamo kauju… es izcīnīju godam. Nepievil mani. Tagad jāvalda tev. Tev tas riebsies, vēl vairāk nekā man… bet tev sanāks. Vai esi ticis galā ar skribelēšanu?

-   Jā, jūsu gaišība. Neds pasniedza papīru Robertam. Neko neredzošām acīm Roberts uzvilka uz tā parakstu, atstādams uz vēstules asiņu traipu. Uzspied zīmogu apliecinājumam.

-     Un kuili pasniedziet bēru mielastā, Roberts krāca. Ar ābolu mutē un kraukšķīgi saceptu ādu. Apēdiet to mērgli. Lai kā tas jums spiestos kaklā. Apsoli man, Ned!

-    Es apsolu. "Apsoli man, Ned," prātā atbalsojās Līennas balss.

-    Un to meiteni, karalis piebilda, Dinerīsu. Atstājiet viņu dzīvu. Ja pagūsiet, ja jau… nav par vēlu… aprunājies ar viņiem… ar Varīsu, īkstīti… neļauj viņiem skuķi nokaut. Un palīdzi manam dēlam, Ned. Palīdzi viņam kļūt… labākam par mani. Viņš saviebās. Lai dievi man žēlīgi.

-    Dievi būs tev žēlīgi, draugs, Neds mierināja. Noteikti būs.

Karalis aizvēra acis un likās norimstam. Cūkas nogalināts, viņš

nomurmināja. Vajadzētu smieties, bet tas ir tik sāpīgi.

Neds nesmējās. Vai man saukt pārējos atpakaļ?

Roberts vārgi pamāja. Kā vēlies. Dievi, kāpēc šeit ir tik auksts?

Kalpi iesteidzās atpakaļ guļamkambarī un metās papildināt kamīnus ar malku. Karaliene bija aizgājusi vismaz neliels atvieglojums. "Ja viņai būtu kaut mazliet veselā saprāta, Serseja paņemtu bērnus un bēgtu no galvaspilsētas vēl pirms saullēkta," Neds nodomāja. Viņa bija kavējusies pārāk ilgi.

Nelikās, ka karalim Robertam sievas īpaši pietrūktu. Viņš pavēlēja savam brālim Renlijam un dižmestram Pīselam nākt par lieciniekiem, kad viņš iespieda savu zīmogu dzeltenajā vaskā, ko Neds bija uzpilinājis uz vēstules. Tagad iedodiet man kaut ko pret sāpēm un ļaujiet nomirt.

Dižmestrs Pīsels aši sajauca vēl vienu magoņu piena izvilkuma kausu. Šoreiz karalis to lieliem malkiem izdzēra. Kad viņš aizsvieda tukšo kausu, melno bārdu greznoja baltas, stingras baltā šķidruma pērlītes. Vai es redzēšu sapņus?

Atbildēja Neds. Redzēsi, jūsu gaišība.

-     Tas labi, viņš smaidīdams sacīja. Es pateikšu Līennai, ka liki viņu apskaut, Ned. Parūpējies par maniem bērniem.

Šie vārdi iedūrās Neda vēderā kā nazis. Pirmajā mirklī viņš apjuka. Viņš nespēja sev melot. Atcerējās bastardus mazo Barru pie mātes krūts, Miju Ielejā, Džendriju smēdē un visus pārējos. Es… sargāšu tavus bērnus kā pats savējos, viņš lēnām apsolīja.

Roberts pamāja un aizvēra acis. Neds vēroja, kā viņa vecais draugs viegli atslīgst spilvenos, magoņu pienam nodzēšot sāpes no sejas. Karalis aizmiga.

Smagajām ķēdēm klusi žvadzot, dižmestrs Pīsels pienāca pie Neda.

-    Es darīšu visu, kas manos spēkos, mans valdniek, taču audi ap ievainojumu ir sākuši atmirt. Viņi bija veduši karali šurp divas dienas. Kad es viņu apskatīju, jau bija par vēlu. Es varu mazināt viņa gaišības ciešanas, bet izdziedināt viņu tagad var tikai dievi.

-    Cik ilgi? Neds vaicāja.

-     Ja godīgi, viņam jau vajadzēja būt mirušam. Neesmu redzējis nevienu tik ļoti turamies pie dzīvības.

-    Mans brālis vienmēr bijis spēcīgs, iestarpināja valdnieks Renlijs.

-     Gudrs ne allaž, bet stiprs gan. Guļamkambara svelošajā karstumā viņam uz uzacīm krājās sviedri. Renliju varēja noturēt par Roberta rēgu jaunu, tumsnēju, vīrišķīgu. Viņš nodūra kuili. Paša zarnas vilkās pa zemi, tomēr viņš kaut kā nodūra kuili. Valdnieka balsī varēja saklausīt apbrīnu.

-    Roberts nebija tas vīrs, kurš pamestu kaujaslauku, kamēr vēl kāds ienaidnieks turpina cīņu, Neds piekrita.

Aiz durvīm sīrs Baristens Selmijs vēl arvien sargāja torņa kāpnes.

-     Dižmestrs Pīsels iedeva Robertam magoņu pienu, Neds viņam pavēstīja. Raugi, lai neviens bez manas ziņas netraucētu karaļa mieru.

-    Kā pavēlēsiet, kungs. Pēkšņi sīrs Baristens likās vecāks par saviem gadiem. Es neesmu izpildījis savu svēto pienākumu.

-    Pat uzticamākais bruņinieks nespēj pasargāt karali pašu no sevis, Neds sacīja. Robertam patika medīt mežacūkas. Esmu redzējis, kā viņš nogalina savu tūkstoti. Ne muskulim nenotrīsot, Roberts mēdza stāvēt, iepletis kājas, satvēris rokās milzīgo šķēpu un, parasti sunīdams uzbrūkošo kuili, gaidīja līdz pēdējam mirklim, līdz kuilis teju metās viņam virsū, un tad Roberts to nodūra ar vienu pārliecinātu, mežonīgu šķēpa triecienu. Kurš gan varēja zināt, ka šis viņam atnesīs nāvi.

-    Paldies par laipnību, valdniek Edard.

-    To atzina pats karalis. Vainoja vīnu.

Sirmais bruņinieks noguris pamāja sirmo galvu. Kad bijām izdzinuši kuili no migas, viņa gaišība jau grīļojās seglos, tomēr pavēlēja mums turēties nostāk.

-     Sīr Baristen, gribēju vaicāt, ļoti klusu ieprasījās Varīss, kurš deva karalim šo vīnu?

Neds nebija dzirdējis einuha pienākšanu, bet, kad viņš paskatījās pār plecu, Varīss izrādījās stāvam viņam līdzās. Viņš bija tērpies melna samta drānās, un seju klāja svaiga pūdera kārta.

-   Vīns bija no karaļa paša vīnamaisa, sīrs Baristens atbildēja.

-   Tikai viens vīnamaiss? Medības ir nodarbe, kas izraisa milzu slāpes.

-     Es neskaitīju. Vairāk par vienu, noteikti. Ieroču nesējs piegādāja jaunu maisu ik reizes, kad karalis to pieprasīja.

-    Kāds izpalīdzīgs jauneklis, Varīss pasmīnēja, nopūlējies vaiga sviedros, lai viņa gaišībai netrūktu atspirdzinājumu.

Nedam mutē jautās rūgta garša. Viņš atminējās divus gaišmatainos puišus, kurus Roberts bija aiztriecis pēc krūšu bruņu stiepēja. Tovakar karalis par atgadījumu izstāstīja pie dzīru galda, smiedamies tā, ka kratījās viss varenais augums. Kurš no ieroču nesējiem?

-   Vecākais, sīrs Baristens atbildēja. Lansels.

-    Es labi pazīstu to puiku, Varīss sacīja. Centīgs zēns, sīra Kevana Lanistera dēls, valdnieka Tīvina brāļadēls un karalienes brālēns. Es ceru, ka mīļais, maigais puisis nevaino notikušajā sevi. Bērni jaunības nevainībā ir tik viegli ievainojami, es pats to labi atceros.

Protams, arī Varīss reiz bija jauns. Tomēr Neds šaubījās, vai viņš jelkad ir bijis nevainīgs. Tu pieminēji bērnus. Roberts ir pārdomājis par Dinerīsu Tārgārjenu. Lai kādus rīkojumus esi devis, es vēlos, lai tu tos atcel. Nekavējoties.

-     Ak vai, Varīss bilda. Nekavējoties var izrādīties par vēlu. Es baidos, ka tie putniņi jau ir aizlidojuši. Bet es darīšu, ko spēšu, manu valdniek. Ar jūsu atļauju. Viņš paklanījās un nozuda lejup pa kāpnēm, mīkstajām sandaļu pazolēm klusi sačukstoties ar pakāpienu akmeni.

Neds ar Keina un Tomarda palīdzību gāja pāri tiltam, kad no Maigora spārna iznāca valdnieks Renlijs. Valdniek Edard, viņš uzsauca nopakaļ Nedam, esiet tik laipns, mazliet uzgaidiet.

Neds apstājās. Kā lūgsiet.

Renlijs pienāca līdzās. Aizsūtiet projām savus vīrus. Viņi stāvēja tilta vidū, zem kājām pletās sausais aizsarggrāvis. Mēnessgaisma sudraboja tā dibenā sasprausto pīķu nežēlīgos asmeņus.

Neds pamāja. Tomards un Keins palocījās un pazemīgi atkāpās. Valdnieks Renlijs piesardzīgi palūkojās uz sīru Borosu tilta tālajā galā, tad uz sīru Prestonu pie durvīm viņam aiz muguras. Par to vēstuli. Renlijs pieliecās tuvāk. Vai viņš tajā nosauca reģentu? Vai viņš iecēla tevi par zemes aizstāvi. Viņš nemaz negaidīja, lai Neds pagūtu atbildēt. Manu valdniek, manā personīgajā sardzē ir trīsdesmit vīru, turklāt man ir arī citi draugi starp bruņiniekiem un valdniekiem. Dodiet man stundu laika, un es nodošu jūsu rīcībā simt zobenu.

-    Un ko man iesākt ar simt zobeniem, manu valdniek?

-    Uzbrukt! Tagad, kamēr pilī visi guļ. Renlijs atskatījās uz sīru Borosu un pieklusināja balsi vēl vairāk. Mums ir jānošķir Džofrejs no mātes un jāpatur savā varā. Tu vari būt vai nebūt zemes aizstāvis, bet, ja tavās rokās ir karalis, tavās rokās ir arī karaļvalsts. Mums vajadzētu sagūstīt arī Mīrselu un Tommenu. Kad bērni būtu pie mums, Serseja neuzdrīkstētos pretoties. Padome apstiprinātu tevi zemes aizstāvja amatā un nodotu Džofreju tavā aizbildnībā.

Neds auksti nopētīja runātāju. Roberts vēl nav miris. Iespējams, dievi par viņu apžēlosies. Ja tā nenotiks, es sasaukšu padomi uzklausīt viņa pēdējo gribu un apspriest troņa mantošanas jautājumus, bet es neapgānīšu karaļa dzīves beidzamos mirkļus ar asinsizliešanu viņa namā un pārbiedētu bērnu raušanu ārā no gultām.

Uzvilkts kā loka stiegra, valdnieks Renlijs paspēra soli atpakaļ. Katrs tavas vilcināšanās mirklis dod lieku iespēju Sersejai. Tad, kad Roberts nomirs, var būt jau par vēlu… mums abiem.

-    Tad lūgsimies, lai Roberts izdzīvotu.

-    Tas nav diez ko ticams, Renlijs noteica.

-    Reizēm dievi ir žēlīgi.

-    Bet Lanisteri tādi nav nekad. Valdnieks Renlijs pagriezās un devās atpakaļ pāri aizsarggrāvim uz torni, kurā mira viņa brālis.

Kad Neds atgriezās savā mītnē, viņš jutās izsmelts un nomākts, tomēr nevarēja būt ne runas par došanas pie miera, vismaz tagad ne. Kad tiek spēlēta troņu spēle, tu vai nu uzvari, vai mirsti, bija teikusi Serseja Lanistera dievmežā. Un Stārks sāka prātot, vai viņš rīkojies pareizi, atsakot valdnieka Renlija piedāvājumam. Viņam visas šīs intrigas riebās, un apdraudēt bērnus nelikās diez ko godprātīgi, tomēr… ja Serseja nolemtu cīnīties, nevis bēgt, viņam lieti noderētu Renlija simt zobeni un ne tikai tie vien.

-    Es gribu runāt ar Īkstīti, viņš sacīja Keinam. Ja tu neatrodi viņu miteklī, paņem tik vīru, cik tev vajadzīgs, un pārmeklē katru dzertuvi, katru priekamāju Karaļa ostā, līdz esi dabūjis viņu rokā. Atgādā viņu pie manis līdz saullēktam. Keins palocījās un devās projām. Neds vērsās pie Tomarda. Vēju ragana pacels buras vakara paisuma laikā. Vai esi izvēlējies sardzi?

-    Desmit viru, komandieris būs Porters.

-    Divdesmit, un komandēsi viņus pats, Neds norīkoja. Porters bija drošsirdīgs, bet spītīgs vīrs. Stārks gribēja, lai viņa meitas pieskata kāds nosvērtāks un prātīgāks.

-     Kā pavēlēsiet, sīr, Toms atsaucās. Neteikšu, ka skumtu, ja šī vieta paliek aiz muguras. Man pietrūkst sievas.

-    Kad nogriezīsieties uz ziemeļiem, jūsu ceļš vedīs garām Pūķakmenim. Es vēlos, lai tu turp nogādātu manu vēstuli.

Toms izskatījās nobažījies. Uz Pūķakmeni, sīr? Tārgārjenu nama cietoksnim uz salas bija nelāga slava.

-    Piekodini kapteinim Kvosam, lai paceļ manu karogu, tikko pie apvāršņa parādīsies sala. Viņi pret negaidītiem ciemiņiem varētu izturēties ne pārāk viesmīlīgi. Ja viņš iebilst, piedāvā jebko, kas viņu pārliecinātu. Es iedošu tev vēstuli, kas jānodod rokās tieši valdniekam Stanisam Barateonam. Un nevienam citam. Ne viņa namzinim, ne viņa sardzes priekšniekam, ne viņa sievai, bet tikai pašam valdniekam Stanisam.

-    Kā pavēlēsiet, sīr.

Kad Tomards aizgāja, valdnieks Edards Stārks apsēdās un ar skatienu ieurbās uz galda viņam līdzās degošās sveces liesmā. Uz mirkli viņu pārņēma skumjas. Vairāk par visu viņš vēlējās sameklēt kādu dievmežu, nomesties ceļos pie sirdskoka un lūgt par Roberta Barateona dzīvību, jo karalis viņam bija kas vairāk par brāli. Pēc tam ļaudis sačukstēsies, ka Edards Stārks ir nodevis karaļa draudzību un atņēmis viņa dēliem troni; Nedam atlika vien cerēt, ka dievi redzēja patiesību un ka Roberts uzzinās visu tajā tālajā zemē, kas pletās aiz kapa. Neds izņēma karaļa pēdējo vēstuli. Stingra, balta pergamenta vīstoklis ar zeltaina vaska zīmogu, nedaudz vārdu un asins švīka. Cik gan niecīga ir starpība starp uzvaru un sakāvi, starp dzīvību un nāvi.

Stārks sameklēja tīru papīra lapu un iemērca spalvu tintnīcā. "Viņa gaišībai Stanisam no Barateonu nama," Neds rakstīja. "Tad, kad Jūs saņemsiet šo vēstuli, Jūsu brālis Roberts, mūsu karalis beidzamo piecpadsmit gadu laikā, būs miris. Viņu saplosīja mežakuilis, medījot karaļmežā…"

Burti likās gorāmies un ļogāmies uz papīra, tad Edarda roka apstājās. Valdnieks Tīvins un sīrs Džeimijs bija tāda kaluma vīri, kas apkaunojumu nepacieš pazemīgi; viņi drīzāk cīnīsies, nekā bēgs. Nebija šaubu, ka pēc Džona Arīna noslepkavošanas arī valdnieks Staniss rīkojas krietni piesardzīgāk, tomēr bija ļoti svarīgi, lai viņš dotos uz Karaļa ostu ar visiem saviem karapulkiem nekavējoties, pirms savus vīrus sapulcinātu Lanisteri.

Neds katru vārdu izvēlējās ar lielu rūpību. Kad vēstule bija galā, viņš parakstījās ar Edarda Stārka, Ziemmalas valdnieka, karaļa labās rokas un zemes aizstāvja vārdu, nosusināja tinti, pārlocīja lapu uz pusēm un uz sveces liesmas izkausēja zīmogvasku.

Reģenta lomā viņam nāksies aizvadīt īsu laiku, viņš prātoja, vaskam kļūstot mīkstākam, ļaunais karalis izvēlēsies pats savu labo roku. Neds drīkstēs doties mājās. Doma par Ziemmalu lika pār seju pārskriet tikko jaušamam smaidam. Viņš vēlējās vēlreiz dzirdēt Brena smieklus, doties piekūnu medībās kopā ar Robu, vērot Rikonu spēlējamies. Viņš vēlējās aizmigt bezsapņu miegā pats savā gultā, cieši apskāvis savu sievu Ketlīnu.

Keins atgriezās, kad Stārks uzspieda savu dižvilka zīmogu mīkstajam, baltajam vaskam. Kopā ar Keinu bija arī Desmonds, bet starp abiem viņa vīriem stāvēja Īkstītis. Neds pateicās sargiem un aizraidīja tos projām.

Valdnieks Petīrs bija ģērbies zila samta tunikā ar kuplām piedurknēm, sudraboto apmetni greznoja lakstīgalas. Laikam man jāapsveic jūs, Īkstītis apsēzdamies teica.

Neds saviebās. Karalis ir ievainots un tuvu nāvei.

-    Es zinu, atbildēja Petīrs. Es zinu arī to, ka Roberts iecēla tevi par zemes aizstāvi.

Neda skatiens aizkavējās pie karaļa vēstules, kas stāvēja līdzās viņam uz galda, zīmogs vēl arvien bija vesels. Un kā gan tev tas ir tapis zināms?

-   Varīss deva mājienu, Īkstītis paskaidroja, un tu to tikko apstiprināji.

Neda mute sagriezās dusmās. Nolādētais Varīss un viņa putniņi.

Ketlīna zināja, ko runā, viņš izmanto kaut kādas tumšas zintis. Es viņam neuzticos.

-     Lieliski. Tu beidzot kaut ko sāc mācīties. Īkstītis paliecās uz priekšu. Bet varu saderēt, ka tu neatvilki mani šurp nakts vidū, lai apspriestu mūsu einuhā tikumus.

-   Nē, Neds atzina. Esmu atklājis noslēpumu, kura dēļ tika nogalināts Džons Arīns. Pēc Roberta nepaliks likumīgā laulībā dzimuša dēla. Džofrejs un Tommens ir Džeimija Lanistera bastardi, dzimuši grēkā ar karalieni.

Īkstītis pacēla vienu uzaci. Satriecoši, viņš pateica balsī, kas liecināja, ka viņš nebūt nav satriekts. Un meita arī? Bez šaubām. Tātad, kad karalis mirs…

-    Tiesības uz troni pāries pie valdnieka Stanisa, vecākā no Roberta diviem brāļiem.

Apsvērdams Stārka teikto, valdnieks Petīrs glāstīja smailo bārdiņu. Tā varētu šķist. Ja vien…

-    Ja vien? Te nav nekā šķietama. Staniss ir troņmantnieks. To nekas nevar mainīt.

-    Staniss nevar ieņemt troni bez tavas palīdzības. Tu rīkotos prātīgi, ja darītu visu, lai tronī nonāktu Džofrejs.

Neds veltīja viņam akmenscietu skatienu. Vai tevī nav ne drusciņas goda jūtu?

-    O, drusciņa ir, īkstītis nevērīgi attrauca. Uzklausi mani. Staniss nav draugs ne tev, ne man. Pat viņa brāļi viņu sagremo ar grūtībām. Tas vecis ir no tērauda, ciets un nelokāms. Nav šaubu, ka mūsu karaļvalsts tiktu pie jaunas karaļa labās rokas un pie jaunas padomes. Protams, viņš būtu pateicīgs tev, ka uzliki viņam galvā kroni, bet mīlestību pret tevi tas nevairotu. Turklāt viņa kāpšana tronī nozīmēs karu. Staniss nespēs mierīgi valdīt, kamēr dzīva būs Serseja un viņas bastardi. Vai tu tiešām domā, ka valdnieks Tīvins sēdēs, rokas klēpī salicis, kamēr viņa meitas galvu piemēra pīķim? Rūdas klintis sacelsies, un ne viņi vien. Roberts spēja piedot vīriem, kas kalpoja karalim Airīsam, ja vien tie bija gatavi zvērēt viņam uzticību. Staniss nav tik augstsirdīgs. Viņš nebūs aizmirsis Vētrasgala aplenkumu, un Tīreli ar Sarkanvīniem to neuzdrīkstēsies darīt. Katrs, kurš cīnījās zem pūķa karoga vai sacēlās kopā ar Belonu Grejdžoju, jutīsies apdraudēts. Iesēdini Stanisu Dzelzs tronī un, varu tev apsolīt, karaļvalstī līs asinis.

-     Tagad palūkosimies uz to no otras puses, Īkstītis turpināja. Džofrejs ir vien divpadsmit gadu vecs, Roberts ir iecēlis tevi pa reģentu. Tu esi karaļa labā roka un zemes aizstāvis. Vara ir tavās rokās, pavēlniek Stārk. Tev ir tikai jāpastiepj roka un tā jāpaņem. Salīgsti mieru ar Lanisteriem. Atbrīvo Velnēnu. Apprecini Džofreju ar savu Sansu. Apprecini savu jaunāko meitu ar Tommenu, bet mantinieku ar Mīrselu. Līdz Džofreja pilngadībai vēl ir četri gari gadi. Kad tie paies, viņš tevi uzlūkos kā otru tēvu, bet, ja tā nenotiks, nu, ko… četri gadi ir ilgs laiks. Pietiekami ilgs, lai atbrīvotos no valdnieka Stanisa. Un tad, ja Džofrejs izrādītos nepaklausīgs, mēs atklātu viņa mazo noslēpumu un tronī iesēdinātu valdnieku Renliju.

-    Mēs? Neds pārvaicāja.

Īkstītis paraustīja plecus. Tev būs kāds, kas palīdzēs nest tavu nastu. Vari neuztraukties, manis prasītā maksa būs saprātīga.

-    Tevis prasītā maksa. Neda balss skanēja ledaini. Pavēlniek Bailiš, tas, ko tu piedāvā, ir valsts nodevība.

-    Tikai tad, ja mēs zaudējam.

-    Tu aizmirsti, Neds uzstāja. Tu aizmirsti Džonu Arīnu. Tu aizmirsti Džoriju Kaselu. Un tu aizmirsti šo. Stārks izvilka dunci un nolika to uz galda starp abiem; pūķakauls un Valīrijas tērauds, ass kā atšķirība starp labo un ļauno, starp patieso un melīgo, starp dzīvību un nāvi.

-    Viņi sūtīja slepkavu, lai tas pārgriež manam dēlam rīkli.

Īkstītis nopūtās. Baidos, ka biju to piemirsis. Lūdzu, piedod man. Uz mirkli es aizmirsu, ka runāju ar Stārku. Viņa mute noraustījās.

-    Tātad tas būs Staniss un karš?

-    Kāda tur izvēle? Staniss ir mantinieks.

-    Ko nu es iebildīšu zemes aizstāvim. Tad ko tu no manis vēlējies? Acīmredzot tas nav mans padoms.

-     Es darīšu visu iespējamo, lai aizmirstu tavu… padomu, Neds ar riebumu noteica. Es tevi meklēju, jo gribēju lūgt, lai palīdzi, kā solīji Ketlīnai. Šis ir mums visiem bīstams laiks. Roberts iecēla mani par aizstāvi, tas tiesa, bet karaļvalsts acīs Džofrejs vēl arvien ir viņa dēls un mantinieks. Karalienes rīcībā ir ducis bruņinieku un kāds simts kareivju, kas pildīs jebkuru viņas pavēli. Un, cik man zināms, viņas brālis Džeimijs, iespējams, dodas uz Karaļa ostu Lanisteru armijas priekšgalā.

-    Un tev armijas nav. Īkstītis sāka spēlēties ar dunci, lēnām to iegriezdams ar pirkstu. Starp pavēlnieku Renliju un Lanisteriem īpašas mīlestības nav. Bronzas Jons Roiss, sīrs Belons Svons, sīrs Lorass, sīra Tanda, Sarkanvīnu dvīņi… katram no viņiem te, galmā, ir pulciņš bruņinieku un uzticamu kareivju.

-     Renlija sardzē ir trīsdesmit vīru, citiem ir vēl mazāk. Ar to būs par maz, pat ja es varētu būt pārliecināts, ka viņi visi sekos man. Man ir vajadzīgi zelta mundieri. Pilsētsardzē ir divi tūkstoši vīru, un viņi visi ir zvērējuši sargāt pili, pilsētu un karalisko mieru.

-   Ak, bet kuru mieru viņi sargās, ja karaliene pasludinās vienu karali, bet labā roka citu? Valdnieks Petīrs strauji pagrūda dunci, likdams tam griezties uz galda. Mazliet zvārodamies, tas griezās un griezās. Kad tas beidzot apstājās, asmens norādīja uz Īkstīti. Lūk, te ir tava atbilde,

-    viņš smaidīdams teica. Sardze sekos vīram, kurš viņiem maksā. Īkstītis atgāzās krēslā un nekautrīgi ieskatījās Nedam tieši sejā, bet viņa paša acīs dzirkstīja izsmiekls. Tu, Stārk, nēsā savu godu kā bruņas. Tev šķiet, ka tas pasargā tevi, bet īstenībā tas tikai kavē tevi un padara lēnākas tavas kustības. Paskaties uz sevi no malas. Tu zini, kāpēc izsauci mani. Tu zini, ko gribi man lūgt. Tu zini, ka tas ir jāizdara… bet tas nav cēli, tāpēc vārdi strēgst tev rīklē.

Neda kakls bija stīvs no spriedzes. Uz mirkli viņu pārņēma tādas dusmas, ka viņš baidījas bilst kaut vārdu, lai nesarunātu ko lieku.

Īkstītis iesmējās. Man vajadzētu pagaidīt, līdz tu to pasaki, bet tas būtu nežēlīgi… tāpēc nebaidies, lāga vīrs. Tās mīlestības vārdā, ko es glabāju sirdī pret Ketlīnu, es tūlīt pat došos pie Džanosa Slinta un parūpēšos, lai Pilsētsardzē būtu tavā pusē. Sešiem tūkstošiem zelta gabalu vajadzētu visu nokārtot. Trešdaļa komandierim, trešdaļa virsniekiem, trešdaļa kareivjiem. Iespējams, mēs varētu nopirkt viņus arī par pusi šīs summas, bet es labāk neriskētu. Smaidīdams viņš paņēma no galda dunci un ar spalu uz priekšu pasniedza to Nedam.

DŽONS

Džons locīja vēderā ābolkūkas un asinsdesu, kad viņam blakus uz sola atkrita Semvels Tārlijs. Mani izsauca uz septu, satrauktos čukstos pavēstīja Sems. Manas apmācības esot galā. Mani iesvētīs par brāli kopā ar jums, pārējiem. Vai tu spēj tam noticēt?

-    Vai tiešām?

-    Tiešām. Es palīdzēšu mestram īmonam ar bibliotēku un putniem. Viņam esot vajadzīgs kāds, kurš prot lasīt un rakstīt vēstules.

-    Tev tas padosies gluži labi, Džons smaidīdams noteica.

Sems bažīgi palūkojās apkārt. Vai mums jau nav jāiet? Es nedrīkstu nokavēt, citādi viņi vēl pārdomās. Pāri nezālēm noaugušajam pagalmam viņš gāja teju palēkdamies. Diena bija silta un saulaina. Pa Mūri lejup traucās ūdens tērcītes, tāpēc ledus likās jo īpaši spožs, pat dzirkstošs.

Iekšā septā rīta saule, kas ieplūda pa dienvidu logu, izgaismoja lielo kristālu, bet no tā gaisma varavīkšņaini nolija pār altāri. Kad Pīps pamanīja Semu, viņam atkārās žoklis, Krupis iegrūda Grenam sānos elkoni, bet neviens neuzdrīkstējās bilst ne vārda. Septons Selleders vēzēja vīraka trauku, no kura plūstošā smarža atgādināja Džonam sīras Stārkas mazo septu Ziemmalā. Šī bija viena no retajām reizēm, kad septons likās esam skaidrā.

Augstākie virsnieki ieradās kopā; mestrs Īmons balstījās uz pleca Klaidasam; sīra Elisera skatiens likās auksts, bet viņš pats drūms; augstais komandieris Mormonts izskatījās cēls melnas vilnas kamzolī ar sudrabainām sprādzēm, kas bija izkaltas kā lāča ķetnas. Aiz viņiem ienāca triju ordeņu vecākie: augstais namzinis Bovens Māršs ar sarkano

ģīmi, pirmais būvnieks Otels Jārviks un sīrs Džaremijs Rīkers, kurš komandēja izlūkus Bendžena Stārka prombūtnē.

Mormonts nostājās pie altāra, kur varavīksne apspīdēja viņa plato, kailo pieri. Jūs ieradāties pie mums kā likumpārkāpēji, viņš sāka, malumednieki, izvarotāji, parādnieki, slepkavas un zagļi. Jūs ieradāties pie mums kā bērni. Jūs ieradāties vientuļi, ķēdēs sakalti, bez draugiem un bez goda. Jūs ieradāties pie mums bagāti, un jūs ieradāties pie mums nabagi. Daži no jums nes slavenu namu vārdu. Citiem ir vien bastarda vārds vai arī vārda nav vispār. Tam visam nav nekādas nozīmes. Tā visa ir pagātne. Uz Mūra mēs visi esam viens nams.

-    Vakarā, augstais komandieris turpināja, kad norietēs saule un pienāks kopvakars, jūs dosiet zvērestu. Kopš tā brīža ikviens no jums kļūs par Naktssardzes zvērināto brāli. Jūsu noziegumi būs nomazgāti, jūsu parādi piedoti. Tieši tāpat jums ir jānomazgā pagātnes zvēresti, jānoliek malā pagātnes kašķi, jāaizmirst seni pāridarījumi vienlīdz kā senas kaislības. Šeit jūs visu sākat no jauna.

-    Naktssardzes kareivis, Mormonts nokremšļojās, savu dzīvi dzīvo karaļvalstij. Ne karalim, ne valdniekam, ne šī vai tā nama godam, ne slavai, ne sievietes mīlestībai, bet karaļvalstij un ikvienam, kurš tajā mīt. Naktssardzes kareivis nekad neapņem sievu, kas dzemdētu viņam dēlus. Mūsu sieva ir pienākums. Mūsu mīļāka ir gods. Un jūs esat vienīgie dēli, kādi mums jelkad būs.

-     Jūs esat iemācījušies zvēresta vārdus. Pārdomājiet labi, pirms tos izsakāt, jo tad, kad būsiet tērpušies melnā, atpakaļceļa vairs nebūs. Sods par dezertēšanu ir nāve. Vecais Lācis uz mirkli apklusa. Vai starp jums ir kāds, kurš vēlas aiziet no mūsu pulka? Ja ir, lai dara to tagad, un neviens viņam nepārmetīs.

Neviens nepakustējās.

-   Tad labi, Mormonts sacīja. Jūs varat nodot zvērestu šeit pat, kad pienāks vakars, septona Selledera un sava ordeņa vecākā priekšā. Vai kāds no jums piesauc vecos dievus?

Džons piecēlās. Es, sīr.

-     Es pieņemu, ka tu vēlēsies zvērēt pie sirdskoka, kā to darīja tavs tēvocis, Mormonts secināja.

-    Jā, sīr, Džons noteica. Viņam nebija nekādas daļas gar septa dieviem; Stārku dzīslās ritēja pirmļaužu asinis.

Viņš dzirdēja aiz muguras Grena čukstu. Te taču nav dievmežā. Vai ir? Nekad neesmu dievmežu manījis.

-     Tu nemanītu arī sumbru baru, līdz tas tevi neiemīdītu sniegā, Pīps tāpat čukstus atbildēja.

-    Pamanītu gan, Grens uzstāja. Es tos pamanītu pa lielu gabalu.

Grena šaubas apstiprināja pats Mormonts. Melnajā pilī dievmežs

nav vajadzīgs. Aiz Mūra plešas Apsēstais mežs, neskarts kopš Ausmas laikmeta, vēl pirms tam, kad andali pārcēla Septiņus pāri šaurajai jūrai. Tu atradīsi sejaskoku birzi un, iespējams, arī savus dievus kādu puslīgu no šejienes.

-     Sīr. Balss lika Džonam pārsteigumā atskatīties. Semvels Tārlijs bija piecēlies kājās. Tuklais zēns noslaucīja sasvīdušās rokas kamzolī. Vai es… vai es arī drīkstu iet kopā ar viņu? Dot zvērestu pie sirdskoka?

-    Vai tad arī Tārliju nams pielūdz vecos dievus?

-     Nē, sīr, Sems atbildēja spalgā, satrauktā balsī. Augstie virsnieki viņu biedēja, to Džons zināja, un Vecais Lācis vairāk par visiem. Man vārds tika dots Septiņu gaismā Raga kalna septā tāpat kā manam tēvam un tēvatēvam, un visiem Tārlijiem tūkstoš gadu garumā.

-    Kāpēc tu gribi atteikties no sava tēva un sava nama dieviem? brīnījās sīrs Džaremijs Rīkers.

-   Tagad mans nams ir Naktssardzē, Sems atbildēja. Septiņi nekad nav atbildējuši uz manām lūgšanām. Varbūt vecie dievi to spēs.

-     Lai būtu, kā tu vēlies, puis, Mormonts noteica. Sems atkal apsēdās, un pēc mirkļa to izdarīja arī Džons. Mēs esam iedalījuši katru no jums savā ordenī atbilstoši mūsu vajadzībām un jūsu prasmēm un iemaņām. Bovens Māršs panācās uz priekšu un iedeva viņam papīra lapu. Augstais komandieris atritināja to un sāka lasīt. Halders, pie būvniekiem. Halders stīvi pamāja, ka dzirdējis. Grens, pie izlūkiem. Olbets, pie būvniekiem. Pipars, pie izlūkiem. Pīps paskatījās uz Džonu un pakustināja ausis. Semvels, pie namziņiem. Sems atvieglojumā saguma uz sola, noslaucīdams pieri ar zīda mutautiņu. Matars, pie izlūkiem. Dareons, pie namziņiem. Toders, pie izlūkiem. Džons, pie namziņiem.

Pie namziņiem? Pirmajā mirklī Džons nespēja noticēt tikko dzirdētajam. Mormonts laikam kļūdījies, nolasot viņa vārdu. Viņš jau sāka celties kājās un vērt muti, lai paziņotu, ka viņi kļūdījušies… un tad pamanīja sīra Elisera pētošās acis, kas spīdēja kā divas obsidiāna šķembas. Džons visu saprata.

Vecais Lācis sarullēja papīru. Jūsu ordeņu vecākie paskaidros katram viņa pienākumus. Lai dievi stāv jums klāt, brāļi. Augstais komandieris viegli paklanījās uz jauno brāļu pusi un tad devās projām. Kopā ar viņu no zāles izgāja arī sīrs Elisers, lūpās rotājoties spīvam smaidiņam. Nekad iepriekš Džons nebija manījis cīņas pasniedzēju tik priecīgu.

-    Izlūki, aiz manis, sīrs Džaremijs Rīkers uzsauca, kad Mormonts un Elisers bija projām.

Lēnām sliedamies kājās, Pīps blenza uz Džonu. Viņa ausis bija pamatīgi piesarkušas. Grens plati smaidīja, šķiet, neaptverdams, ka kaut kas varētu nebūt kārtībā. Mets un Krupis panāca abus, un viņi visi aiz sīra Džaremija izgāja no septa.

-     Būvnieki, teica Otels Jārviks cilvēks ar kvadrātveida žokli. Halders un Olbets devās ārā kopā ar vecāko brāli. Džons, nespēdams noticēt notikušajam, palūkojās apkārt. Viņam teju palika slikti. Mestra īmona aklās acis bija pavērstas pret gaismu, ko tās nespēja saskatīt. Septons kārtoja kristālus uz altāra. Solos bija palicis vien Sems un Dareons; tusnis, dziedātājs… un viņš.

Augstais namzinis Bovens Māršs saberzēja tuklās plaukstas. Semvel, tu palīdzēsi mestram īmonam ar putnu mītni un bibliotēku. Čets turpmāk strādās suņu novietnē. Tu dzīvosi viņa cellē, lai nakti un dienu būtu mestra tuvumā. Es ceru, ka tu rūpēsies par viņu labi. Viņš ir ļoti vecs un mums ļoti nozīmīgs.

-    Dareon, turpināja Māršs, man ir stāstīts, ka tu ne vienu reizi vien esi dziedājis augstu kungu dzīrēs, ēdis un dzēris pie viņu galdiem. Mēs tevi sūtām uz Austrumsardzi. Varbūt tava izmanība noderēs Koteram Paikam, kad tur piestāj tirgotāju kuģi. Mēs maksājam pārāk dārgi par sālīto liellopu gaļu un marinētajām zivīm, arī olīveļļa, ko mēs saņemam, mēdz būt briesmīga. Kad ieradīsies, piesakies pie Borkasa, viņš parūpēsies, lai arī tev būtu kuģu pienākšanas starplaikos kur pielikt roku.

Tad Māršs pievērsa savu smaidošo seju Džonam. Augstais komandieris Mormonts vēlējās, lai tu kļūsti par viņa palīgu. Tu gulēsi cellē zem viņa kambara augstā komandiera tornī.

-     Un kādi būs mani pienākumi? Džons asi vaicāja. Vai man būs jāpasniedz augstajam komandierim maltītes, jāpalīdz aizsprādzēt sprādzes, sanest karstu ūdeni viņa baļļai?

-    Protams. Džona balss tonis lika Māršām saviebties. Un tu nogādāsi viņa ziņas, gādāsi, lai viņa kambaros neizdzistu kamīns, ik dienas nomainīsi palagus, izvēdināsi segas un darīsi visu pārējo, kas augstajam komandierim varētu būt vajadzīgs.

-    Vai jūs uzskatāt mani par sulaini?

-     Nebūt ne, no septa dziļumiem atskanēja mestra īmona balss.

Klaidass palīdzēja viņam piecelties. Mēs tevi uzskatām par Naktssardzes brāli… bet, iespējams, mēs esam kļūdījušies.

Džons pūlējās savaldīties. Vai viņam līdz mūža galam nāksies kult sviestu un šūt kamzoļus kā meitenei? Vai es drīkstu iet? viņš stīvi vaicāja.

-    Kā vēlies, Bovens Māršs noteica.

Dareons un Sems izgāja no septa kopā. Klusējot viņi nokāpa līdz pagalmam. Ārā Džons paskatījās uz saulē mirdzošo Mūri, pa kura stāvumu kā simt tievu pirkstiņu lejup lavījās kūstošā ledus urdziņas. Džons bija tā pārskaities, ka spētu to sašķaidīt šķembu šķembās un pasūtīt visus pie velna.

-    Džon, Semvels Tārlijs aizrautīgi ierunājās. Pagaidi. Vai tad tu neredzi, ko viņi dara?

Džons nikni paskatījās uz tuklo puisi. Es redzu sīra Elisera asiņaino pirkstu, tas arī viss. Viņš gribēja apkaunot mani, un nu viņš to ir izdarījis.

Dareons paskatījās uz viņu. Būt par namziņiem ir pieņemami tādiem kā es un tu, Sem, bet ne jau valdniekam Sniegam.

-     Es esmu izveicīgākais ar zobenu un labākais zirga mugurā starp jums visiem, Džons atcirta. Tas nav godīgi.

-     Godīgi? Dareons pasmīkņāja. Mani gaidīja meitene, kaila kā tikko no mātes miesām nākusi. Viņa ievilka mani savā istabā pa logu, un tu gribi runāt par godīgumu? Viņš pagriezās un aizgāja.

-    Nav jau jākaunas būt par namzini, Sems bilda.

-    Vai tu domā, ka es vēlos pavadīt atlikušo dzīvi, mazgājot veca vīra apakšveļu?

-    Tas vecais vīrs ir Naktssardzes augstais komandieris, Sems atgādināja. Tu būsi kopā ar viņu dienu un nakti. Jā, tu ieliesi viņam vīnu un gādāsi, lai gultasveļa vienmēr būtu svaiga, bet tu arī pierakstīsi viņa vēstules, piedalīsies viņa sapulcēs, palīdzēsi viņam kaujā. Tu būsi kā viņa ēna. Tu zināsi visu, piedalīsies visā… un augstais namzinis teica, ka Mormonts pats lūdzis tevi!

-    Kad es biju mazs, Sems turpināja, mans tēvs uzstāja, lai es būtu klāt pieņemšanas zālē katru reizi, kad viņš sprieda tiesu. Kad viņš jāja uz Gaisa dārziem, lai liektu celi pavēlnieka Tīreļa priekšā, viņš lika man doties līdzi. Tiesa, vēlāk viņš sāka ņemt līdzi Dikonu, bet mani atstāja mājās. Viņam vairs nerūpēja, vai es dzirdu, kā viņš spriež tiesu, ja zālē atrādās Dikons. Viņš vēlējās, lai līdzās būtu mantinieks, vai tad tu nesaproti? Lai es skatītos, klausītos un mācītos no tā, ko darīja viņš. Es varu saderēt, ka tieši tāpēc sīrs Mormons pieprasīja tevi, Džon. Kā citādi to skaidrot? Viņš vēlas tevi izaudzināt par nākamo komandieri!

Džons apstulba. Tas bija tiesa, valdnieks Edards Ziemmalā bieži lika Robam piedalīties vīru sanāksmēs. Vai Semam varēja būt taisnība? Runāja, ka Naktssardzē arī bastards var sasniegt daudz. Es neko tādu nelūdzu, viņš spītīgi noteica.

-    Neviens no mums nelūdza, lai viņu sūta uz šejieni, Sems atgādināja Džonam.

Un pēkšņi Džonu Sniegu pārņēma kauns.

Lai kāds gļēvulis varēja likties Semvels Tārlijs, viņš bija izrādījies gana drosmīgs, lai pieņemtu savu likteni kā vīrs. "Uz Mūra vīrs saņem tikai to, ko pelnījis," bija teicis Bendžens Stārks beidzamajā naktī, kad Džons tika redzējis viņu dzīvu. "Tu, Džon, neesi nekāds izlūks, tikai zaļš puika, kas vēl smaržo pēc vasaras." Ļaudis gan mēļoja, ka bastardi pieaugot ātrāk par citiem bērniem; uz Mūra vīrs vai nu pieauga, vai gāja bojā.

Džons gari nopūtās. Tu runā prātīgi. Es uzvedos kā puika…

-   Tad tu paliksi un dosi zvērestu kopā ar mani?

-    Vecie dievi mūs gaidīs. Viņš piespieda sevi pasmaidīt.

Viņi devās ceļā vēlā pēcpusdienā. Mūrī īstu vārtu nemaz nebija nedz šeit, pie Melnās pils, nedz arī kur citur visu trīssimt jūdžu garumā. Viņi vadīja savus zirgus cauri šauram, ledū izcirstam tunelim, kur līkumotajai takai no visām pusēm virsū gāzās saltas sienas. Trīsreiz ceļu šķērsoja tērauda stieņi, un gājējiem vajadzēja apstāties un nogaidīt, līdz Bovens Māršs izvilka atslēgas un atslēdza varenās ķēdes, ar kurām bija nostiprināti stieņi. Gaidot augstajam namzinim aiz muguras, Džons juta milzīgu slogu, kas likās spiežam uz viņa pleciem. Gaiss bija aukstāks un nekustīgāks kā kapličā. Jauneklis izjuta savādu atvieglojumu, kad viņi atkal izgāja pēcpusdienas saules gaismā Mūra ziemeļu pusē.

Sems samirkšķināja pie pustumsas pieradušas acis un piesardzīgi palūkojās apkārt. Vai mežoņi… viņi taču… viņi taču neuzdrošinās pienākt tik tuvu pie Mūra? Vai ne?

-    Līdz šim nav uzdrošinājušies. Džons uzlēca zirgā. Kad arī Bovens Māršs un viņus pavadošie izlūki bija sakāpuši seglos, Džons ielika mutē divus pirkstus un nosvilpās. No tuneļa izlēkšoja Spoks.

Augstā namziņa zirdziņš satrūkās no dižvilka un pakāpās pāris soļus atpakaļ. Vai tu to nezvēru ņemsi līdzi?

-    Jā, sīr, Džons atbildēja. Spoks pacēla galvu. Likās, ka viņš nogaršo gaisu. Vēl pēc mirkļa vilks metās skriet pāri platajam, nezālēm aizaugušajam laukam, lai nozustu starp kokiem.

Kad jātnieki nonāca mežā, likās, ka viņi ir nokļuvuši citā pasaulē. Džons bija bieži medījis kopā ar tēvu, Džoriju un brāli Robu. Viņš pazina Vilkumežu ap Ziemmalu labāk par jebkuru citu. Pirmajā acu uzmetienā Apsēstais mežs ne ar ko daudz neatšķīrās, tomēr sajūta šeit bija pavisam cita.

Iespējams, to noteica apziņa. Viņi taču bija pārjājuši pāri pasaules malai; tas kaut kā pārvērta visu. Katra ēna likās tumšāka, katra skaņa draudīgāka. Koki spiedās cits citam klāt un aizsedza rietošās saules gaismu. Plāna sniega kārtiņa krakšķēja zem zirgu pakaviem tā, it kā tur lūztu kauli. Kad vējš lika iečaukstēties lapām, Džonam šķita kāds velk ar ledainu pirkstu pa viņa mugurkaulu. Mūris bija palicis aiz viņiem, un tikai dievi zināja, kas gaida priekšā.

Kad jātnieki nonāca līdz savam galamērķim, mazam klajumam meža biezoknī, ap kuru aplī auga deviņi sejaskoki, saule jau grima aiz koku galotnēm. Džons dziļi ieelpoja un ieraudzīja, ka Sems Tārlijs blenž uz pļaviņu. Pat Vilkumežā reti gadījās atrast vairāk par pāris trim baltajiem kokiem līdzās, bet deviņu blakus augošu sejaskoku birzs bija kas neredzēts. Zemi klāja lapu paklājs, asinssarkans virspusē, melni trūdains zem tās. Resnie, gludie stumbri vīdēja kaula baltumā, un uz meža klajumu vērās deviņas sejas. Acīs sakaltusi sula bija sarkana un cieta kā rubīns. Bovens Māršs pavēlēja atstāt zirgus ārpus loka. Šī ir svēta vieta, neapgānīsim to!

Kad viņi iegāja birzī, Semvels Tārlijs lēni apgriezās ap savu asi, nopētīdams katru no sejām. Tās visas atšķīrās cita no citas. Viņi mūs vēro, Sems nočukstēja. Vecie dievi.

-    Vēro gan. Džons nometās ceļos, un Sems noslīdēja zemē viņam līdzās.

Abi kopā norunāja zvērestu, bet tikmēr rietumos pagaisa beidzamie gaismas stari un pelēkā diena pārtapa melnā naktī.

-     Uzklausiet manus vārdus, un kļūstiet par mana zvēresta lieciniekiem, puiši skandēja, teiktajam atbalsojoties krēslainajā birzī. Tuvojas nakts, un sākas mana sardze. Tā nebeigsies līdz pat manai nāvei. Es neņemšu sievu, neturēšu zemi, nekļūšu par tēvu. Es nelikšu galvā kroņus un nemeklēšu slavu. Es dzīvošu un miršu savā postenī. Es esmu zobens tumsā. Es esmu sargkareivis uz mūriem. Es esmu uguns, kas kuras pret aukstumu, gaisma, kas atnes rītausmu, taure, kas modina gulošos, vairogs, kas aizsargā cilvēku zemes. Es apsolu savu dzīvi un godu Naktssardzei uz šo nakti un uz visām nākamām naktīm.

Mežs noklusa. Jūs nometāties ceļos kā zēni, Bovens Māršs nopietni sacīja. Tagad celieties kā Naktssardzes vīri.

Džons pastiepa roku, lai palīdzētu Semam pieslieties stāvus. Izlūki salasījās ap jaunekļiem, smaidīdami un sveikdami jaunos brāļus, vienīgi vecais, kumpais Dīvens turējās savrup. Sīr, labāk vīkšāmies uz māju pusi, viņš skubināja Bovenu Māršu. Tumsa krīt, un šīs nakts smārdā es saožu ko tādu, kas man neiet pie sirds.

Pēkšņi atgriezās Spoks, klusi izslīdēdams starp diviem sejaskokiem. Balts kažoks un sarkanas acis, Džons satrūcies aptvēra. Gluži kā koki…

Vilks kaut ko nesa zobos. Kaut ko melnu. Ko šis tur stiepj? saraucis pieri, jautāja Bovens Māršs.

-    Pie manis, Spok. Džons piemetās uz ceļa. Nes šurpu! Dižvilks aiztipināja pie saimnieka. Džons dzirdēja, kā Semvels Tārlijs

drudžaini ieelpo.

-   Augstie dievi, Dīvens nomurmināja. Tā tak roka.

EDARDS

Kad Edardu Stārku no īsā pārguruma nomidža pamodināja pakavu pērkons, logā jau vīdēja rītausmas pelēkā gaisma. Pacēlis galvu no galda, viņš paskatījās lejup pagalmā. Lejā vīri dzelzs un ādas bruņās, kam pāri pārvilkti asinssarkani kamzoļi, žvadzinot zobenus, izpildīja rīta vingrinājumus un mēģināja, garām jādami, trāpīt ar pīķiem pa salmu piebāztiem ienaidnieku izbāžņiem. Neds noskatījās, kā Sandors Klegans pārauļo pāri cieti nomīdītajam pagalmam un ietriec šķēpu ar dzelzs uzgali izbāznim tieši galvā. Audums pārplīsa, un salmi pašķīda gaisā, Lanisteru sargiem dzenot jokus un lādējoties.

"Vai šis varonīgais teātris ir domāts īpaši man?" Stārks prātoja. Ja tā, tad Serseja ir lielāka muļķe, nekā viņš bija iedomājies. "Pie velna," viņš nodomāja, "kāpēc tā sieviete nav aizbēgusi? Es taču esmu devis ne vienu vien iespēju…"

Rīts bija nomācies un drūms. Neds ieturēja brokastis kopā ar meitām un septu Mordeinu. Sansa, vēl arvien pukodamās, pikti blenza šķīvī un atteicās ēst, tikmēr Ārija aprija visu, kas bija nolikts viņai priekšā. Sīrio teica, ka mēs līdz kuģa aizbraukšanai vakarā varot noturēt vēl vienu nodarbību, viņa teica. Vai es drīkstu, tēt? Visas manas mantas ir sasaiņotas.

-    Bet lai nodarbība nebūtu gara un lai tev atliktu laiks nomazgāties un pārģērbties. Es vēlos, lai jūs būtu gatavas doties projām jau pusdienlaikā.

-   Tātad līdz pusdienlaikam, Ārija noteica.

Sansa pacēla skatienu no šķīvja. Ja viņa drīkst iet uz dejošanas stundu, tad kāpēc tu neļauj man atvadīties no prinča Džofreja?

-    Es labprāt viņu pavadītu, piedāvāja septa Mordeina. Tad nebūs ne mazāko šaubu, ka viņa pagūs uz kuģi laikus.

-    Šobrīd nebūtu visai prātīgi doties pie Džofreja. Piedod, Sansa.

Sansas acīs sariesās asaras. Bet kāpēc?

-    Sansa, tavs tēvs zina labāk, septa Mordeina bija samierinājusies. Tev neklājas apšaubīt viņa lēmumus.

-    Tas nav godīgi! Sansa atgrūdās no galda, apgāžot krēslu, un raudādama izskrēja no istabas.

Septa Mordeina piecēlās, bet Neds ar žestu norādīja, lai viņa apsēžas atpakaļ vietā. Lai viņa iet, septa. Es mēģināšu izskaidrot, kad visi būsim laimīgi atgriezušies Ziemmalā. Septa pamāja ar galvu un apsēdās, lai pabeigtu brokastot.

Pēc kādas stundas Edarda Stārka darbistabā ienāca dižmestrs Pīsels. Viņa pleci bija sagumuši, it kā dižmestra ķēde ap kaklu būtu kļuvusi nepanesami smaga. Sīr, vecais vīrs teica, karalis Roberts ir miris. Lai dievi dāvā viņam mieru.

-    Nē, Neds atbildēja. Viņš ienīda mieru. Lai dievi dāvā viņam mīlestību un smieklus, un taisnīgas kaujas prieku. Savādi, cik dziļa tukšuma sajūta viņu pārņēma. Neds bija gaidījis šo apmeklējumu, un tomēr līdz ar tikko dzirdētajiem vārdiem kaut kas nomira arī viņā. Stārks būtu atteicies no visiem saviem tituliem par brīvību no sirds izraudāties… bet viņš bija Roberta labā roka, un bija pienākusi stunda, no kuras viņš tik ļoti bija baidījies. Esiet tik laipns, ataiciniet padomes locekļus uz šejieni, viņš lūdza Pīselam. Labās rokas tornis bija tik drošs, cik drošu viņi ar Tomardu spēja to padarīt; Neds nevarēja to pašu teikt par padomes sapulču zāli.

-    Manu pavēlniek? Pīsels izbrīnīti samirkšķināja acis. Karaļvalsts jautājumi taču varētu pagaidīt līdz rītam, kad mūsu sāpes nebūs tik asas.

Neds nepacēla balsi, tomēr arī nepiekāpās. Es baidos, ka tikšanās nav atliekama.

Pīsels paklanījās. Kā labā roka pavēl. Viņš izsauca savus kalpus un nosūtīja tos izpildīt Neda rīkojumu, tad ar pateicību pieņēma Stārka piedāvājumu apsēsties un izdzert kausiņu salda alus.

Pirmais ieradās sīrs Baristens Selmijs, nevainojams baltajā apmetnī un emaljas klātajās bruņās. Mani kungi, viņš sacīja, mana vieta tagad ir līdzās jaunajam karalim. Lūdzu, ļaujiet man doties pie viņa.

-    Jūsu vieta ir šeit, sīr Baristen, nepiekāpās Neds.

Nākamais atnāca Īkstītis, tāpat kā pagājušajā naktī ģērbies zilajā samta tērpā un apmetnī ar lakstīgalām, tikai zābakus klāja putekļi viņš kaut kur bija jājis. Kungi, viņš izklaidīgi smaidīdams teica, tad pievērsās Nedam. Jūsu mazais lūgums, pavēlniek Edard, ir izpildīts.

Varīss ielīgoja svaigi mazgātās lavandas krāsas drānās, piesārtis no vannas, rūpīgi noberztu un iepūderētu tuklo seju, teju nedzirdamām mīkstām sandalēm kājās. Mazie putniņi šorīt dzied skumju dziesmu, viņš apsēzdamies noteica. Visa karaļvalsts lej asaras. Vai sāksim?

-   Tikko ieradīsies pavēlnieks Renlijs, Neds sacīja.

Varīss paskatījās uz viņu skumjām acīm. Es baidos, ka pavēlnieks Renlijs ir devies projām no galvaspilsētas.

-    Devies projām? Neds bija rēķinājies ar Renlija atbalstu.

-     Viņš izjāja pa pilsētas sānu vārtiem stundu pirms rītausmas sīra Lorasa Tīreļa un kādu piecdesmit kalpu pavadībā, Varīss pavēstīja. Kad viņus redzēja beidzamo reizi, viņi visai steidzīgi auļoja uz dienvidu pusi, bez šaubām, un Vētrasgalu vai Gaisa dārziem.

Te nu bija Renlijs un viņa simt zobenu! Nedam nepatika, kā tas oda, bet tur neko nevarēja darīt. Viņš izņēma Roberta pēdējo vēstuli. Pagājušajā naktī karalis ataicināja mani pie sevis un pavēlēja pierakstīt savu pēdējo gribu. Pavēlnieks Renlijs un dižmestrs Pīsels bija liecinieki tam, kā Roberts apzīmogoja vēstuli, ko pieteica atvērt padomes priekšā pēc viņa nāves. Sīr Baristen, vai jūs būtu tik laipns?

Karaļsardzes augstais komandieris aplūkoja papīru. Karaļa Roberta zīmogs, un neskarts. Viņš atvēra vēstuli un sāka lasīt. Pavēlnieks Edards Stārks šeit tiek iecelts par karaļvalsts aizstāvi, lai valdītu kā reģents, līdz mantinieks sasniedz pilngadību.

"Tā nu ir sanācis, ka mantinieks ir pilngadīgs," Neds nodomāja, taču nepateica to skaļi. Viņš neuzticējās nedz Pīselam, nedz Varīsam, bet sīram Baristenam goda pienākums lika aizstāvēt zēnu, kuru viņš uzskatīja par savu jauno karali. Vecais bruņinieks tik vienkārši nepametīs Džofreju. Vajadzība kādu mānīt atstāja mutē rūgtu garšu, tomēr Neds zināja, ka viņam tagad jālaipo ļoti piesardzīgi, jāpatur pie sevis tas, ko zināja, un jāspēlē šī spēle, kamēr viņš būs apstiprināts par reģentu. Varas nodošanai būs gana laika, kad Ārija un Sansa būs atgriezušās Ziemmalas drošībā un kad pavēlnieks Staniss pārradīsies Karaļa ostā ar saviem spēkiem.

-    Es gribu lūgt padomi apstiprināt mani par augsto aizstāvi, kā Roberts vēlējās, Neds paziņoja, vērodams klātesošo sejas un prātodams, kādas domas slēpjas aiz Pīsela puspievērtajām acīm, aiz Īkstīša laiskā pussmaida un aiz Varīsa pirkstu tramīgās ņirbēšanas.

Atvērās durvis. Ienāca tuklais Toms. Atvainojiet, kungi, karaļa namzinis uzstāj…

Ienāca karaliskais namzinis un paklanījās. Godātie kungi, karalis pieprasa, lai mazā padome nekavējoties sapulcētos troņa zālē.

Neds bija rēķinājies ar to, ka Serseja rīkosies nevilcinoties; šis aicinājums viņu nepārsteidza. Karalis ir miris, viņš teica, bet mēs tik un tā dosimies jums līdzi. Tom, esi tik laipns, sapulcini pavadoņus.

Īkstītis pieturēja Nedu zem rokas, lai palīdzētu viņam nokāpt pa trepēm. Varīss, Pīsels un sīrs Baristens sekoja viņiem pa pēdām. Ārpus torņa viņus gaidīja divas kolonnas bruņās un ķiverēs tērptu vīru, kopā astoņi kareivji. Pelēkajiem apmetņiem plandot vējā, sargi pavadīja padomi pāri pagalmam. Nekur nemanīja Lanisteru sarkanos mundierus, tomēr papildu drošības sajūtu Nedam sniedza uz mūriem un pie vārtiem redzamo zeltīto apmetņu skaits.

Džanoss Slints sagaidīja viņus pie troņa zāles durvīm, tērpies greznās melni zeltītās bruņās un pasitis zem rokas ķiveri, ko rotāja pamatīgs spalvu pušķis. Komandieris stīvi paklanījās. Viņa vīri atgrūda pamatīgās, divdesmit pēdu augstās un ar bronzu apkaltās ozolkoka durvis.

Karaļa namzinis ieveda viņus zālē. Lai slavēts viņa gaišība Džofrejs no Barateonu nama, visupirmais sava vārda nesējs, andalu un roinaru, un pirmļaužu karalis, septiņu valstību pavēlnieks un visas karaļvalsts aizstāvis, viņš nodziedāja.

Līdz zāles tālajam galam, kur Dzelzs tronī gaidīja Džofrejs, bija ejams krietns gabals. Īkstīša atbalstīts, Neds Stārks, te pieklibodams, te pielēkdams, devās pretim puikam, kurš sevi sauca par karali. Pārējie viņiem sekoja. Pirmajā reizē, kad viņš ieraudzīja šo zāli, Edards Stārks bija zirga mugurā un ar zobenu rokā. Uz sienām redzamie Tārgārjenu pūķi toreiz vēroja, kā viņš patriec no troņa Džeimiju Lanisteru. Neds prātoja, vai Džofrejs piekāpsies tikpat viegli.

Karaļsardzes pieci bruņinieki izņemot sīru Džeimiju un sīru Baristenu bija izkārtojušies puslokā troņa pakājē. Viņi visi bija tērpti emaljēta tērauda bruņās no galvas līdz kājām, ar gariem, baltiem apmetņiem uz pleciem, piesprādzēti pie kreisās rokas mirdzēja baltie vairogi. Serseja Lanistera un abi jaunākie bērni stāvēja aiz sīra Borosa un sīra Merīna. Karalienei mugurā bija jūras zaļa zīda kleita, apdarināta ar Mīras mežģīnēm putu baltumā. Vienu no pirkstiem greznoja zelta gredzens ar smaragdu baloža olas lielumā, bet pieri pieskaņota diadēma.

Virs viņiem starp dzelkšņiem un smailēm zeltītā kamzolī un sarkanā atlasa apmetnī sēdēja princis Džofrejs. Sandors Klegans stāvēja uz troni vedošo šauro pakāpienu pakājē. Viņš bija tērpies savās sodrēju pelēkajās bruņās, bet galvu greznoja ķivere ar atņirgto suņa purnu.

Aiz troņa gaidīja divi desmiti Lanisteru kareivju ar zobeniem pie jostas. Viņu plecus sedza sarkani apmetņi, bet bruņucepures greznoja tērauda lauvas. Tiesa, Īkstītis bija turējis solījumu gar visām sienām pie Roberta iemīļotajiem gobelēniem ar medību un kauju ainām miera stājā stīvi stāvēja Pilsētsardzes vīri zeltītos mundieros. Katrs vīrs bija sažņaudzis rokās astoņas pēdas garu šķēpu, kura galā zibēja melnas dzelzs uzgalis. Šo vīru bija reizes piecas vairāk par lanisteriešiem.

Kad Neds beidzot apstājās, ievainotā kāja dega sāpēs. Viņš atstāja roku uz Īkšķīša pleca, lai mazliet mazinātu svaru uz cietušā locekļa.

Džofrejs piecēlās. Viņa sarkanā atlasa apmetnis bija izšūts ar zelta diegiem piecdesmit rēcošas lauvas vienā pusē, piecdesmit auļojoši brieži otrā. Es pavēlu padomei veikt visus vajadzīgos sagatavošanās darbus manai kronēšanai, zēns paziņoja. Es vēlos, lai mani kronētu divu nedēļu laikā. Šodien es pieņemšu uzticības zvērestus no saviem padomniekiem.

Neds izņēma Roberta vēstuli. Pavēlniek Varis, vai jūs būtu tik laipns un pasniegtu šo Lanisteras kundzei?

Einuhs aiznesa vēstuli Sersejai. Karaliene paskatījās uz rakstīto. Karaļvalsts aizstāvis, viņa izlasīja. Manu pavēlniek, vai jūs uzskatāt šo par savu vairogu? Šo papīra strēmeli? Viņa pārplēsa vēstuli uz pusēm, puses ceturtdaļās un ļāva tām noplanēt uz grīdas.

-    Tā bija karaļa pēdējā griba, satriekts bilda sīrs Baristens.

-    Mums tagad ir jauns karalis, Serseja Lanistera atbildēja. Pavēlniek Edard, kad mēs beidzamo reizi runājām, jūs man devāt kādu padomu. Ļaujiet man atbildēt ar tādu pašu laipnību. Salieciet celi, kungs. Salieciet celi un zvēriet uzticību manam dēlam, un mēs ļausim jums atteikties no labās rokas amata un mierīgi aizvadīt atlikušo dzīvi pelēkajā tuksnesī, ko jūs dēvējat par savām mājām.

-    Kaut nu es to spētu, Neds drūmi noteica. Ja reiz viņa bija tik cieši nolēmusi rīkoties te un tagad, viņa neatstāja Stārkam nekādu citu izvēli. Jūsu dēlam nav nekādu tiesību uz troni, kurā viņš sēž. Roberta īstais mantinieks ir pavēlnieks Staniss.

-    Melis! piesarkdams iekliedzās Džofrejs.

-   Māt, ko tas nozīmē? princese Mīrsela žēli vaicāja. Vai tad Džofs tagad nav karalis?

-    Jūs, pavēlniek Stārk, nododat sevi ar paša muti, sacīja Serseja Lanistera. Sīr Baristen, aizturiet šo nodevēju!

Karaļsardzes augstais komandieris vilcinājās. Jau nākamajā mirklī viņu bija aplenkuši Stārku kareivji ar kailiem zobeniem bruņām klātajās rokās.

-    Un tagad nodevēji pāriet no vārdiem pie darbiem, Serseja bilda. Vai jūs, pavēlniek, iedomājaties, ka sīrs Baristens šeit ir viens? Ļauni nočirkstot metālam pret metālu, Suns izvilka savu zobenu. Karaļsardzes bruņinieki un divdesmit Lanisteru sardzes kareivji sarkanajos apmetņos sastājās ap viņu.

-     Nogaliniet viņu! kliedza Dzelzs tronī sēdošais puika karalis. Nogaliniet viņus visus, es pavēlu!

-    Jūs neatstājat man citu iespēju, Neds noskaldīja Sersejai Lanisterai. Tad viņš uzsauca Džanosam Slintam. Komandieri, ņemiet karalieni un viņas bērnus savā uzraudzībā. Raugiet, lai viņiem nenotiktu nekas slikts, bet aizvadiet viņus atpakaļ uz karaliskajiem apartamentiem, ieslēdziet un parūpējieties par sardzi pie durvīm.

-     Sardzes vīri! Džanoss Slints iesaucās, uzlikdams bruņucepuri. Zeltīto apmetņu simts nolaida šķēpus un sāka virzīties uz zāles vidu.

-     Es nevēlos asinsizliešanu, Neds teica karalienei. Lieciet jūsu vīriem nolikt zobenus, un nevienam nebūs…

Ar strauju grūdienu tuvākais no zelta apmetņiem ietrieca šķēpu Tomardam mugurā. Tuklā Toma zobens izslīdēja no nejūtīgajiem pirkstiem un asiņainais šķēpa uzgalis izdūrās cauri vispirms ribām, tad arī ādai un bruņām uz krūtīm. Stārka vīrs bija miris, pirms viņa zobens atsitās pret grīdu.

Neda kliedziens atskanēja daudz par vēlu. Džanoss Slints pašrocīgi pāršķēla Vārlija kaklu. Keins izvairījās, tēraudam zibot, ar cirtienu sēriju lika tuvākajam šķēpnesim atkāpties; pirmajā mirklī likās, ka viņam varētu izdoties izlauzties no zāles. Taču tad viņam pakaļ metās Suns. Sandora Klegana pirmais cirtiens nošķēla Keina plaukstu ar visu zobenu, bet nākamais notrieca nelaimīgo uz ceļiem, atstājot brūci, kas sniedzās no pleca līdz krūšukaulam.

Kamēr Stārka vīri visapkārt mira, īkstītis bija izvilcis Neda dunci no maksts un pielicis to Nedam pie zoda. Viņš pasmaidīja un it kā taisnodamies noteica: Es taču brīdināju tevi, ka man nevar uzticēties.

ARIJA

Augša, Sīrio Forels iesaucās, cirzdams meitenei pa galvu. Koka zobeni noklakšķēja viens pret otru, Ārijai atvairot uzbrukumu.

-    Kreisā, skolotājs nokliedzās, un viņa zobens nosvilpa gaisā. Meitenes ierocis nozibēja tam pretī. Klakšķis lika Sīrio sacirst zobus.

-    Labā, viņš sauca, tad: Leja… Kreisā… Kreisā… arvien straujāk un straujāk virzoties uz priekšu. Ārija atkāpās viņa priekšā, atvairot cirtienu pēc cirtiena.

-    Izklupiens, Sīrio brīdināja, un, kad viņš metās uz priekšu, Ārija pašāvās malā, novirzīja skolotāja zobenu sāņus un cirta pa viņa kreiso plecu. Viņa gandrīz pieskārās Sīrio, gandrīz, tik tuvu, ka meitene pasmaidīja. Sviedros piemirkusi matu šķipsna noslīdēja uz pieres. Viņa pastūma to malā ar plaukstas virspusi.

-    Kreisā, Sīrio iedziedājās. Apakša. Viņa zobens ņirbēja kā bites spārni, un klakšķu klakšķi atbalsojās Mazās zāles sienās. Kreisā. Kreisā. Augša. Kreisā. Labā. Kreisā. Apakša. Kreisā!

Koka asmens trāpīja viņai pa krūtīm netālu no pleca, pēkšņs dzeļošs trieciens, kas sāpēja jo vairāk tāpēc, ka tas nāca no nepareizās puses. Au! viņa iekliedzās. Kad viņa dosies pie miera, jūras viļņu ieaijāta, tur būs jauns zilums. Zilums ir mācība, viņa sev atgādināja, un katra mācība padara mūs spēcīgākus.

Sīrio pakāpās atpakaļ. Tu esi pagalam.

Ārija saviebās. Tu meloji, viņa pikti iesaucās. Tu teici kreisā un cirti no labās.

-    Tieši tā. Un tagad tu esi beigta meitene.

-    Bet tu meloji!

-    Mani vārdi meloja. Manas acis un roka kliegšus izkliedza patiesību, bet tu to neredzēji.

-    Nav tiesa, Ārija iebilda. Es visu laiku skatījos uz tevi!

-     Skatīties nenozīmē redzēt, beigto jaunkundz. Ūdensdejotājam ir jāredz. Nāc, noliec zobenu, tagad ir laiks paklausīties.

Viņa sekoja skolotājam pa pēdām līdz sienai, kur tas apsēdās uz sola. Sīrio Forels reiz bija Brāvosu jūras pavēlnieka pirmais zobens, un vai tu zini, kāpēc viņš tika tai vietā?

-    Tu visā pilsētā biji visizveicīgākais cīņā ar zobenu.

-    Tiesa, bet kāpēc tas tā bija? Citi vīri bija spēcīgāki, ātrāki, jaunāki, tad kāpēc Sīrio Forels bija labākais? Es tev to tūlīt pastāstīšu. Ar mazā pirkstiņa galu viņš viegli pieskārās plakstiņam. Spēja redzēt, spēja pa īstam redzēt, tas ir pats svarīgākais.

-    Uzklausi mani, viņš turpināja. Brāvosiešu kuģi peld tik tālu, cik tālu pūš vējš, uz savādām un brīnumainām zemēm, un, kad tie atgriežas, kuģu kapteiņi atved dīvainus zvērus jūras pavēlnieka zvērnīcai. Tādus radījumus tu nekad neesi redzējusi svītrainus zirgus, plankumainas būtnes ar kakliem ķekatu garumā, spalvainas peļucūkas, kas augumā neatpaliek no govīm, dzeldīgas mantikoras, tīģerus, kas savus mazuļus nēsā somā uz vēdera, briesmīgas staigājošas ķirzakas ar izkaptīm nagu vietā. Sīrio Forels ir redzējis šos zvērus.

-    Dienā, par kuru tev stāstu, skolotājs vērpa tālāk stāsta pavedienu, Brāvosas pirmais zobens bija tikko miris un jūru pavēlnieks izsauca pie sevis mani. Daudzi brāvosieši bija nākuši viņa priekšā un tikpat daudzi aizraidīti projām, un neviens nezināja, kāpēc. Kad es ierados, pavēlnieks sēdēja, un viņam klēpī tupēja resns, dzeltens kaķis. Viņš man pavēstīja, ka šo dzīvnieku kāds kapteinis atvedis no tālas salas, kas atradās vēl aiz saullēkta. "Vai tu kādreiz esi redzējis ko tai līdzīgu?" pavēlnieks man vaicāja.

-     Un es viņam atbildēju: "Katru nakti Brāvosas šķērsielās es redzu tūkstošiem šādu zvēru," tad jūras pavēlnieks iesmējās un tajā pašā dienā mani iecēla par pirmo zobenu.

Ārija sarauca pieri. Es neko nesapratu.

Sīrio zobi noklakšķēja. Šis bija parasts kaķis, nekas vairāk. Pārējie sagaidīja, ka būs kāds neparasts dzīvnieks, tāpēc tādu arī saskatīja. "Cik liels," viņi sacīja. Tas nebija lielāks par citiem, tikai apresnējis no laiskuma, turklāt jūras pavēlnieks viņu baroja pats no sava galda. "Cik gan tam savādi mazas austiņas," viņi teica. Runča ausis bija sakostas, plēšoties ar citiem kaķiem. Un tas nepārpotami bija runcis, bet jūras pavēlnieks par kaķi teica "tā", tāpēc pārējiem arī tā likās. Vai tu dzirdi?

Ārija mirkli domāja. Tu redzēji to, kas bija.

-   Tieši tā. Vajag tikai atvērt acis. Sirds melo un galva mēdz izspēlēt ar mums visādus jokus, bet acis redz īstenību. Redzi ar savām acīm. Dzirdi ar savām ausīm. Izgaršo ar savu muti. Saod ar savu degunu. Sajūti ar savu ādu. Tikai pēc tam nāk domāšana, pēc sajušanas, un tas ir veids, kā uzzināt patiesību.

-    Tieši tā, smaidīdama noteica Ārija.

Sīrio Forels atļāvās pasmaidīt. Es tā spriežu, ka tad, kad mēs tiksim līdz tai tavai Ziemmalai, būs pienācis laiks tev dot rokās šo adatiņu.

-    Jā! Ārija aizrautīgi iesaucās. Pagaidi tik, kad es parādīšu Džonam…

Viņai aiz muguras ar pamatīgu blīkšķi atsprāga Mazās zāles durvis. Ārija apmetās skaņas virzienā.

Durvju arkā stāvēja Karaļsardzes bruņinieks un aiz viņa pieci Lanisteru sardzes kareivji. Bruņinieks bija tērpies pilnās bruņās, tikai sejsargs bija pacelts. Ārija atminējās viņa acis ar noļukušajiem plakstiņiem un rūsas krāsas ūsas no tā laika, kad viņš kopā ar karali ieradās Ziemmalā tas bija sīrs Merīns Trents. Sarkanos mundieros tērptajiem bija pār ādas kamzoļiem pārvilkti gredzenu bruņukrekli un tērauda ķiveres ar lauvu greznojumiem. Ārija Stārka, bruņinieks ierunājās, nāc mums līdzi, bērns.

Ārija iekodās lūpā, nezinādama, kā rīkoties. Ko jūs vēlaties?

-    Tevi vēlas redzēt tavs tēvs.

Ārija paspēra soli uz priekšu, bet Sīrio Forels satvēra meitenes roku. Un kāpēc gan pavēlnieks Edards sūta lanisteriešus savu vīru vietā? Savādi.

-    Nebāz degunu, kur nevajag, dancotāj, sīrs Merīns norūca. Tev gar to nav nekādas daļas.

-   Mans tētis nesūtītu jūs, Ārija bilda. Viņa paķēra savu koka zobenu. Lanisteru sargi iesmējās.

-    Noliec to skalu, meitiņ, sīrs Merīns pavēlēja. Es esmu Karaļsardzes, Balto zobenu zvērinātais brālis.

-    Tāds bija arī Karaļkāvis, kad viņš nogalināja iepriekšējo karali, Ārija atgādināja. Man ar jums nekur nav jāiet, ja es to negribu.

Sīrs Merīns zaudēja pacietību. Ņemiet viņu ciet! viņš pavēlēja saviem vīriem un nolaida bruņucepures sejsegu.

Bruņukreklu gredzeniem katrā solī klusi iežvadzoties, trīs vīri devās uz priekšu. Ārija pēkšņi nobijās. "Bailes cērt dziļāk par zobeniem," viņa atgādināja pati sev, cenzdamās pagausināt straujos sirdspukstus.

Sīrio Forels nostājās starp meiteni un kareivjiem un viegli piesita koka zobenu pie zābaka. Jūs paliksiet tur, kur esat. Kas jūs esat vīri vai suņi, ja draudat mazam bērnam?

-    Aizvācies no ceļa, večuk! viens no sarkanajiem apmetņiem uzkliedza.

Sīrio nūja nosvilpās gaisā un trāpīja runātājam pa bruņucepuri. Es esmu Sīrio Forels, un tu uzrunāsi mani ar lielāku cieņu.

-    Plikpaurainais mērkaķis. Vīrs izrāva zobenu. Nūja atkal nozibēja, neticami ātri. Ārija dzirdēja skaļu troksni kareivja zobens nodžinkstēja uz akmens grīdas. Mana roka, iesmilkstējās kareivis, saņemdams otrā rokā salauztos pirkstus.

-    Nebiju iedomājies, ka deju skolotāji spēj būt tik ātri, novilka sīrs Merīns.

-    Nebiju iedomājies, ka bruņinieki mēdz būt tik lēni, Sīrio atbildēja.

-    Nogaliniet brāvosieti un savāciet skuķi, bruņinieks baltajās bruņās pavēlēja.

Četri Lanisteru vīri izrāva zobenus no makstīm. Piektais, ar salauztajiem pirkstiem, nospļāvās un ar kreiso roku izvilka dunci.

Sīrio Forels sacirta zobus un plūstoši ieņēma ūdensdejotāja stāju, pagriezdams pret uzbrucējiem tikai vienu sānu. Ārij, bērniņ, viņš mierīgi sacīja, pat nepaskatīdamies uz uzrunāto, ne brīdi nenolaizdams acis no lanisteriešiem, šodien mūsu deju stunda ir galā. Tagad labāk ej. Skrien pie tēva.

Ārija negribēja pamest skolotāju vienu, taču viņš bija iemācījis meitene pildīt to, ko viņš lika. Ātra kā briedis, viņa nočukstēja.

-   Tieši tā, atsaucās Sīrio Forels, lanisteriešiem virzoties arvien tuvāk.

Ārija atkāpās, cieši sažņaugusi rokā savu koka zobenu. Vērodama

skolotāju tagad, viņa saprata, ka Sīrio viņu abu dueļu laikā ir tikai spēlējies. Sarkanie apmetņi tuvojās brāvosietim no trijām pusēm, pacēluši zobenus. Lanisteriešu augumus un rokas klāja bruņukrekli un klēpi sedza biksēs iešūtas tērauda loksnes, bet pašas bikses bija no parastas ādas. Kareivju rokas bija bez cimdiem un bruņucepures ar degunu sargiem, bet acis nesedza sejsargi.

Sīrio negaidīja, līdz tie nonāks pie viņa, bet strauji pagriezās pa kreisi. Ārija nekad nebija redzējusi nevienu kustamies tik ātri. Viņš atsita sāņus vienu zobenu, izvairījās no otra. Zaudējis līdzsvaru, otrais vīrs uzskrēja virsū pirmajam. Sīrio iespēra tam pa muguru, un abi lanisterieši novēlās zemē. Trešais sargs pārlēca pāri pakritušajiem un cirta ūdensdejotājam, mērķēdams pa galvu. Sīrio paslīdēja zem uzbrucēja zobena un dūra augšup. Sargs kaukdams saļima zemē, bet no miklā, sarkanā cauruma, kur nupat vēl bija bijusi vīra kreisā acs, plūda asinis.

Pakritušie vīri slējās kājās. Sīrio iespēra vienam pa seju un norāva tērauda bruņucepuri otram no galvas. Ar dunci bruņotais mēģināja durt. Sīrio atvairīja asmeni ar ķiveri un ar koka zobenu sašķaidīja vīra ceļa bļodiņu. Beidzamais sarkanais apmetnis izkliedza lāstu un metās uz priekšu, atvēzējis zobenu ar abām rokām. Sīrio aizvirpuļoja pa labi, un miesnieka cirtiens trāpīja bez bruņucepures palikušajam vīram, kurš tobrīd slējās uz ceļiem, starp kaklu un plecu. Zobens pāršķēla bruņas un ādu, un miesu. Uz ceļiem stāvošais vīrs ievaidējās. Pirms viņa nonāvētājs paguva izraut zobenu no brūces, Sīrio caurdūra tā ādamābolu. Lanisterietis apslāpēti iekliedzās un, satvēris kaklu, pastreipuļoja pāris soļus atpakaļ, sejai kļūstot arvien melnākai un melnākai.

Līdz brīdim, kad Ārija tika līdz zāles otrām durvīm, kas veda uz virtuvi, pieci vīri gulēja uz grīdas miruši vai mirstoši. Meitene dzirdēja, kā sīrs Merīns Trents nolamājas. Nolāpītie stulbeņi, viņš lādējās, izvilkdams zobenu no maksts.

Sīrio Forels atkal ieņēma ūdensdejotāja stāju un sacirta zobus. Ārij, bērniņ, viņš uzsauca, pat nepaskatījies uz meiteni, tagad gan pazūdi.

"Redzi ar savām acīm", viņš bija teicis. Viņa redzēja: bruņinieku gaišās bruņās no galvas līdz kājām, metāls klāja visu pēdas, kājas, kaklu, rokas, baltā, augstā bruņucepure slēpa acis, un plaukstā tam zaigoja nežēlīgs tērauds. Pretī tam: Sīrio, tērpies ādas vestē, ar koka zobenu rokā. Sīrio, bēdz, viņa iespiedzās.

Bravosiešu pirmais zobens nekad nebēg, skolotājs nodziedāja, kad sīrs Merīns izdarīja pirmo cirtienu. Sīrio aizdejoja projām no zobena, un viņa nūja atkal nozibēja gaisā. Sirdspuksta laikā skolotājs bija trāpījis bruņiniekam pa deniņiem, elkoni un kaklu, kokam nozvanot pret bruņucepures, bruņucimda un kaklabruņu metālu. Ārija stāvēja kā sastingusi. Sīrs Merīns virzījās uz priekšu, Sīrio atkāpās. Skolotājs atvairīja nākamo cirtienu, aizvirpuļodams izvairījās no otrā, atsita trešo.

Ceturtais pāršķēla ūdensdejotāja nūju, sašķaidīdams koku un kā sviestu pārgriezdams koka zobena svina serdi.

Ārija iešņukstējās, pagriezās un metās bēgt.

Šausmās teju akla, viņa izšāvās cauri virtuvēm un pieliekamajiem, mezdama līkločus starp pavāriem un zeļļiem. Maizes cepēja palīdze nostājās viņai ceļā, nesdama rokās koka paplāti. Ārija notrieca viņu no kājām, un smaržīgie tikko izceptās maizes klaipi nobira uz grīdas. Meitene dzirdēja kliedzienus aiz muguras, tad apskrēja apkārt duclgam miesniekam, kurš noblenza viņai pakaļ, pacēlis gaisā gaļas cirtni. Vira rokas līdz elkoņiem bija nosmērētas ar asinīm.

Viss, ko Sīrio Forels bija viņai mācījis, izskrēja cauri prātam. Ātra kā briedis. Klusa kā ēna. Bailes cērt dziļāk par zobeniem. Lokana kā čūska. Mierīga kā stāvošs ūdens. Bailes cērt dziļāk par zobeniem. Stipra kā lācis. Nikna kā tinis. Bailes cērt dziļāk par zobeniem. Tas, kurš baidās zaudēt, jau ir zaudējis. Bailes cērt dziļāk par zobeniem. Bailes cērt dziļāk par zobeniem. Bailes cērt dziļāk par zobeniem. Koka zobena spals bija slidens no sviedriem, un, kad Ārija nonāca līdz vītņu kāpnēm, viņa smagi elsoja. Uz mirkli viņa sastinga. Augšup vai lejup? Dodoties augšup, viņa nonāktu uz segtā tilta, kas veda pāri nelielajam pagalmam uz Labās rokas torni, bet tas būtu ceļš, kur viņu gaidītu, tas bija skaidrs. "Nekad nedari to, ko no tevis sagaida," Sīrio reiz bija teicis. Ārija devās lejup, virpuļu virpuļiem, lēkdama pār diviem trijiem pakāpieniem uzreiz. Beidzot viņa nonāca pagrabā ar augstiem velvētiem griestiem, kur gar sienām rindojās divdesmit pēdu augstumā sakrautas alus mucas. Vienīgo gaismu deva šauri, slīpi logi augstās sienas pašā augšā.

Pagrabs izrādījās strupceļš. Otras izejas nebija, tikai tā, pa kuru Ārija bija ienākusi. Viņa neuzdrošinājās doties atpakaļ augšā pa kāpnēm, tomēr saprata, ka palikt te arī nedrīkst. Viņai bija jāatrod tēvs un jāizstāsta par notikušo. Tētis viņu pasargātu.

Ārija aizbāza zobenu aiz jostas un sāka rāpties augšup, pārlēkdama no mucas un mucu, līdz spēja aizsniegt logu. Ar abām rokām pieķērusies pie akmens palodzes, viņa uzvilkās augstāk. Siena bija trīs pēdas bieza, loga aila atgādināja tuneli, kas virzījās augšup. Ārija sāka rāpties uz dienasgaismas pusi. Izbāzusi galvu no pagraba, viņa paskatījās pāri pagalmam uz Labās rokas torni.

Pamatīgās koka durvis izgāztas karājās eņģēs. Tās likās sacirstas ar cirvjiem. Nogalināts vīrs gulēja ar seju uz pakāpieniem, viņa apmetnis bija savērpies zem auguma, bet bruņukrekla mugura samirkusi sarkana. Līķa pelēkajam vilnas apmetnim bija balta satina apmale, viņa pēkšņās šausmās saprata. Tomēr no šejienes nevarēja redzēt, kas ir kritušais.

Tā nevar būt, viņa pie sevis nočukstēja. Kas notika? Kur varēja būt tēvs? Kāpēc sarkanie apmetņi bija ieradušies pēc viņas? Viņa atminējās, ko dienā, kad viņa atrada briesmoņus, bija teicis vīrs ar dzelteno bārdu. Ja viena labā roka ir pagalam, kāpēc nevarētu mirt arī otra? Ārija juta, kā acīs sariešas asaras. Viņa aizturēja elpu un ieklausījās. Viņa sadzirdēja cīņas trokšņus, kliedzienus, vaidus, tērauda šķindu pret tēraudu skanam no Labās rokas torņa logiem.

Viņa nedrīkstēja atgriezties. Viņas tēvs…

Ārija aizvēra acis. Kādu brīdi bailes bija tik stipras, ka viņa nespēja pakustēties. Viņi bija nogalinājuši Džoriju un Viļu, un Hjūardu, un sargkareivi uz kāpnēm, lai kas viņš būtu. Viņi varēja nogalināt tēti un arī pašu Āriju, ja viņi to noķertu. Bailes cērt dziļāk par zobeniem, viņa pateica skaļi, taču nebija īsti prātīgi izlikties par ūdensdejotāju; ūdensdejotājs bija Sīrio, un baltais bruņinieks, visticamāk, bija viņu nogalinājis. Lai nu kā, viņa bija vien maza meitene ar koka zobenu, viena un pārbijusies. Viņa izrāpās ārā pagalmā un, pametusi piesardzīgu skatienu visapkārt, piecēlās kājās. Pils likās pamesta. Bet Sarkanais cietoksnis nekad nebija tukšs. Droši vien cilvēki slēpās savās mājās, aizbultējuši durvis no iekšpuses. Ārija ar ilgām paskatījās uz sava guļamkambara logiem, tad devās projām no Labās rokas torņa, turēdamās cieši pie sienas un pārslīdēdama no vienas ēnas uz nākamo. Meitene izlikās tvarstām kaķus… ar to vien atšķirību, ka tagad kaķis bija viņa pati, un, ja viņiem izdosies Āriju noķert, tie viņu vienkārši nogalinās.

Slīdēdama uz priekšu starp ēkām un pāri sienām, cenzdamās, kur vien iespējams, gādāt, lai viņai aiz muguras būtu akmens un lai neviens nevarētu viņu pārsteigt, meitene nonāca staļļos teju bez mazākās aizkavēšanās. Kāds ducis bruņās tērptu zeltīto apmetņu paskrēja garām, kad viņa lavījās pāri iekšpagalmam, bet, nezinādama, kurā pusē tie ir, viņa sakņupa ēnās un ļāva kareivjiem aiztraukties garām.

Hūlens, Ziemmalas zirgu pārzinis, kopš Ārija spēja atminēties, bija saļimis zemē pie staļļa durvīm. Vīru bija ķēruši tik daudzi dūrieni, ka viņa kamzolis izskatījās tā, it kā būtu izgreznots ar sarkanām puķēm. Ārija bija pārliecināta, ka viņš ir miris, bet, kad meitene pielavījās tuvāk, pārziņa acis atvērās. Ārija-Pa-Kājām, viņš nočukstēja. Tev ir… jābrīdina… tēvs… Putainas, sarkanas siekalas parādījās Hūlenam uz lūpām. Zirgu pārzinis aizvēra acis un vairs nebilda ne vārda.

Stallī gulēja vēl vairāki kritušie; zirgupuisis, ar kuru viņa bieži bija spēlējusies, kā arī trīs vīri no tēva sardzes. Ar lādēm un kastēm piekrautie rati stāvēja pamesti pie staļļa durvīm. Izskatījās, ka mirušie uzbrukuma brīdī bija gatavojuši ratus braucienam uz piestātni. Ārija pielavījās tuvāk. Viens no kritušajiem bija Desmonds, vīrs, kurš savulaik bija rādījis meitenei savu zobenu un solījis aizsargāt viņas tēvu. Viņš gulēja uz muguras, neko neredzošām, mušu aplipušām acīm vērdamies griestos. Līdzās Desmondam gulēja kareivis Lanisteru sarkanajā apmetnī ar lauvu rotāto bruņucepuri galvā. Tiesa, tikai viens. "Katrs ziemeļnieks ir desmit dienvidu zobenu vērts," Desmonds viņai bija teicis. Tu, meli! meitene pēkšņā dusmu uzplaiksnījumā iespēra mirušajam.

Saozdami asinis, zirgi steliņģos dīžājās un sprausloja. Vienīgā doma, kas iešāvās Ārijai prātā, bija uzlēkt zirgā un bēgt, bēgt no pils un no pilsētas. Vajadzētu tikai turēties uz karaļceļa, un tas viņu aizvestu līdz pašai Ziemmalai. Meitene nocēla iemauktus un pavadu no sienas.

Vēlreiz iedama garām ratiem, viņa pamanīja zemē nokritušu lādi. Tā laikam bija nogāzta cīņas laikā vai izkritusi, ceļot ratos. Koka sāni bija ielūzuši un vāks atsprādzis vaļā, ļaujot lādes saturam izgāzties uz zemes. Ārija pazina zīda, satīna un samta drānas, kuras nekad nebija uzvilkusi. Tomēr uz karaļceļa un, iespējams, arī pēc tam viņai varēja noderēt siltākas drēbes…

Ārija notupās zemē starp izmētātajiem apģērba gabaliem. Viņa atrada smagas vilnas apmetni, samta svārkus, tad zīda tuniku un vēl šādas tādas drēbes, kleitu, ko viņai bija izšuvusi mamma, sudraba zīdaiņa rokassprādzei, ko varētu pārdot. Pastūmusi sadragāto vāku sānis, viņa mēģināja sataustīt lādē Adatu. Meitene to bija noslēpusi pašā lādes dibenā zem drēbēm, bet tagad, tai krītot, visas mantas bija samestas juku jukām. Pirmajā mirklī viņa nobijās, ka kāds varēja būt atradis un nozadzis zobenu. Bet tad Ārijas pirksti zem satīna tērpa sataustīja tērauda cietumu.

-   Te šī ir, viņai tieši aiz muguras nošņācās balss.

Pārsteigtā Ārija apmetās apkārt. Viņas priekšā stāvēja staļļapuika ar smīniņu sejā. Zem notraipītā kamzoļa varēja redzēt netīri baltu apakškreklu. Viņa zābakus klāja kūtsmēsli, un vienā rokā tas turēja dakšas.

-    Kas tu esi? viņa vaicāja.

-    Viņa mani nepazīst, puisis novilka, tak es pazīst viņu, jā gan. Vilku meitene.

-    Palīdzi man apseglot zirgu, Ārija lūdza, iebāzdama roku lādē, lai paņemtu Adatu. Mans tēvs ir karaļa labā roka, viņš tevi atalgos.

-   Tētiņš ir pagalam, puika sacīja. Viņš panācās tuvāk. Un atalgos mani karaliene. Nāc šu, skuķi.

-   Nenāc tuvāk! viņas pirksti sažņaudzās ar Adatas spalu.

Es sak, nāc. Puisis cieši sagrāba Ārijas roku.

Viss, ko Sīrio Forels bija viņai mācījis, vienā acumirklī pagaisa meitenei no galvas. Pēkšņu baiļu uzplūdā Ārija spēja atcerēties tikai vienu mācību pašu pirmo, ko viņai savulaik bija iemācījis Džons Sniegs. Viņa iedūra puisim ar aso galu, triekdama asmeni augšup ar mežonīgu, histērisku spēku.

Adata izdūrās cauri staļļapuiša ādas kamzolim, vēdera baltajai ādai un izspraucās ārā uz muguras starp lāpstiņām. Jauneklis izmeta dakšas no rokām un izdvesa klusu skaņu, kaut ko starp elsām un nopūtu. Viņa rokas sakļāvās ap zobenu, Ak dievi, puisis ievaidējās, kreklam kļūstot arvien sarkanākam. Rauj to ārā.

Kad Ārija izrāva zobenu, viņš nomira.

Zirgi zviedza kā prātu zaudējuši. Meitene stāvēja virs pakritušā, sastingusi un pārbiedēta nāves vaiga priekšā. Sabrūkot puisim, no viņa mutes bija izšļākušās asinis, un otra peļķīte krājās zem brūces vēderā. Satverdams asmeni, viņš bija sagriezis arī plaukstas. Adatai sarkani zvērojot rokās, Ārija lēnām kāpās atpakaļ. Viņai vajadzēja tikt projām, pēc iespējas tālāk no šejienes, tur, kur viņu nevajātu staļļapuiša apsūdzošais skatiens.

Meitene atkal paķēra iejūgu un pavadu un metās pie savas ķēves, bet, ceļot seglus zirgam mugurā, Āriju pārņēma pēkšņa, nelabumu uzdzenoša nojausma, ka pils vārti būs slēgti. Visticamāk, pat pie sānu ieejas būs sardze. Varbūt sargi nepazīs viņu? Ja tie nospriestu, ka viņa ir zēns, iespējams, sargi izlaistu… nē, tie noteikti ir saņēmuši pavēli neizlaist nevienu no pilsētas, tam nebūtu nekādas nozīmes, vai kareivji meiteni pazītu vai ne.

Bet no pils ārā veda vēl viena eja…

Segli izslīdēja Ārijai no rokām un ar trulu būkšķi nokrita zemē, liekot uzvirmot putekļu mutulim. Vai viņa spēs vēlreiz atrast zāli ar briesmoņiem? īsti pārliecināta meitene nebija, bet saprata, ka tā ir viņas vienīgā iespēja.

Viņa sameklēja iepriekš atlasītās drēbes, ieslīdēja apmetnī un paslēpa Adatu zem tā. Pārējās mantas viņa sasēja vīstoklī. Iespiedusi saini padusē, viņa aizlavījās uz staļļa tālo galu. Atāķējusi aizmugures durvis, viņa tramīgi palūkojās ārā. Tālumā skanēja zobenu šķinda, bet laukuma otrā pusē sāpēs kliedza kāds vīrs. Meitenei vajadzēja doties lejup pa vītņu kāpnēm, garām mazajai virtuvei un cūku placim tā viņa bija virzījusies, dzenoties pakaļ melnajam runcim… tikai tad viņai nāktos tikt garām zeltīto apmetņu kazarmām. Tur viņa nedrīkstēja parādīties. Ārija mēģināja izdomāt kādu citu ceļu. Ja viņa tiktu līdz cietokšņa otrai pusei, viņa varētu lavīties gar sienu, kas līkumoja paralēli upei, tad cauri mazajam dievmežam… bet vispirms viņai nāktos šķērsot laukumu, un tur viņu lieliski redzētu uz sienām izvietotie sargi.

Nekad iepriekš uz mūriem Ārija nebija redzējusi tik daudz viru. Lielākā daļa zeltītos apmetņos, bruņoti ar šķēpiem. Dažus viņa pazina pēc izskata. Ko viņi darītu, ja ieraudzītu meiteni skrienam pāri pagalmam? No augšas Ārija izskatītos pavisam sīka, vai tie spētu viņu pazīt? Vai tie vispār liktos par viņu zinis?

Tev tagad ir jāiet, viņa iegalvoja sev, bet, kad pienāca laiks izlavīties no staļļiem, viņa bija pārāk nobijusies, lai pakustētos.

Mierīga kā stāvošs ūdens, klusa balss iečukstēja viņai ausī. Ārija tā pārbijās, ka gandrīz izmeta no rokām drēbju saini. Meitene izmisīgi pameta skatienu visapkārt, taču stallī bija tikai viņa pati, zirgi un mirušie vīri.

Klusa kā ēna, viņa saklausīja. Vai tā ir viņas pašas vai Sīrio balss? Viņa nespēja saprast, tomēr tas kliedēja viņas bailes.

Ārija izgāja no staļļa.

Tas bija baisākais, ko viņa jelkad darījusi. Meitene gribēja mesties skriešus un paslēpties, bet piespieda sevi pāriet pāri pagalmam lēnām, likdama soli pie soļa, it kā viņas rīcībā būtu viss pasaules laiks un viņai nebūtu iemesla ne no viena baidīties. Ārijai likās, ka viņa jūt sargu acis kā vaboles rāpojam pa viņas ādu zem drānām. Meitene pat nepacēla acis. Ja Ārija ieraudzītu, ka viņu tiešām vēro, visa drosme pagaistu kā nebijusi, to viņa zināja. Viņa nomestu drēbju vīstokli, mestos skriet un raudātu kā zīdainis un tad viņu noķertu. Meitene gāja, piekalusi skatienu zemei. Kad Ārija sasniedza karaliskā septa pavēni pagalma pretējā pusē, viņu klāja auksti sviedri, tomēr neviens nebija sacēlis trauksmi un sācis kliegt.

Septs bija atvērts un tukšs. Iekšpuses smaržīgajā klusumā dega pussimts lūgšanu sveču. Ārija nosprieda, ka dievi īpaši neizjutīs divu trūkumu. Viņa iebāza sveces piedurknē, un izlīda no septa pa lodziņu zāles dziļumā. Aizlavīties līdz šķērsielai, kur viņa bija panākusi vienauss runci, bija viegli, bet pēc tam meitene apmaldījās. Ārija līda iekšā un ārā pa logiem, rāpās pāri sienām, klusa kā ēna lavījās cauri tumšiem pagrabiem. Reiz viņa izdzirdēja raudošu sievieti. Pagāja vairāk nekā stunda, līdz viņa atrada zemo lodziņu, kura slīpums veda lejup labirintā ar briesmoņiem.

Ārija iestūma vīstokli spraugā un pieliecās, lai aizdegtu sveci. Tas bija riskanti; uguns, kuru viņa bija redzējusi kuramies, bija gandrīz izdegusi, pavardā gailēja vien ogles, un, kamēr meitene uzpūta kādu liesmiņu, viņa netālu dzirdēja balsis. Aizlikusi plaukstu priekšā trīsošajai svecei, viņa izlīda pa logu tajā pašā mirklī, kad runātāji ienāca pa durvīm. Ārija nepaguva ievērot, kas tie bija.

Šoreiz briesmoņi nenobiedēja meiteni. Tie gandrīz likās kā veci draugi. Ārija pacēla sveci virs galvas. Ar katru soli, ko viņa paspēra, ēnas uz sienām pagriezās, it kā ar skatieniem sekotu meitenei. Pūķi, viņa nočukstēja. Viņa izvilka Adatu no apmetņa krokām. Slaidais asmenis likās ļoti smalks, bet pūķi milzīgi lieli, tomēr Ārija jutās drošāk ar zobenu plaukstā.

Garā bezlogu zāle aiz durvīm bija tikpat tumša, kā viņa atcerējās. Turēdama Adatu kreisajā rokā jo kā kreilei viņai tā bija ērtāk, sveci meitene nesa labajā. Karstais vasks tecēja pār pirkstu kauliņiem. Ieeja alā bija atradusies kreisajā pusē, tāpēc Ārija devās pa labi. Kaut kas dīdīja viņu mesties skriešus, taču meitene baidījās, ka izdzisīs svece. Apkārt varēja saklausīt žurku pīkstienus un gaismas loka malā Ārija pamanīja mirdzošu acu pāri, taču žurkas viņu nebiedēja. Viņu biedēja kas cits. Te varētu viegli paslēpties, tāpat kā viņa bija paslēpusies no burvja un vīra ar žuburoto bārdu. Meitene teju spēja saskatīt staļļapuisi stāvam atspiedušos pret sienu, ar zvēra ķetnās savilktiem pirkstiem, asinīm vēl arvien pilot no dziļajām brūcēm plaukstās, kur viņš tās bija sagriezis uz Adatas. Varbūt viņš kaut kur gaidīja, lai sagrābtu meiteni, kad viņa ies garām. Sveci rēgs varēja saskatīt no pamatīga attāluma. Varbūt Ārijai būtu labāk iztikt bez gaismas…

"Bailes cērt dziļāk par zobeniem," klusā balss viņā pašā atgādināja. Pēkšņi Ārija atcerējās Ziemmalas kapenes. Tur bija krietni bailīgāk nekā šeit, viņa iegalvoja sev. Kapenēs Ārija pirmo reizi nokļuva, būdama vēl maza meitene. Toreiz lejā viņu, Sansu un pastarīti Brenu, kurš nebija neko lielāks kā Rikons tagad, noveda Robs. Uz visu pulciņu bērniem bija tikai viena svece, un Brena acis izpletās kā apakštasītes, kad viņš ieraudzīja Ziemas Karaļu akmens sejas, vilkus viņiem pie kājām un dzelzs zobenus klēpjos.

Robs aizveda viņus līdz pašam kapeņu tālajam galam, garām vectēvam un Brendonam, un Līennai, lai parādītu visiem viņu pašu atdusas vietas. Sansa visu laiku tramīgi skatījās uz sveces strupo galu, uztraukdamās, ka tā varētu izdzist. Vecā auklīte bija sastāstījusi viņai, ka te, lejā, mājojot zirnekļi un žurkas suņa lielumā. Kad māsa to atgādināja, Robs pasmaidīja. Te slēpjas vēl kas briesmīgāks par zirnekļiem un žurkām, viņš nočukstēja. Te pastaigājas miroņi. Tajā brīdi atskanēja troksnis zems, dobjš, tirpas uzdzenošs. Mazais Brens pieķērās Ārijai pie rokas.

Kad no atvērta kapa iznāca bāli balts gars, vaidēdams pēc asinīm, Sansa spiegdama metās uz trepēm un Brens šņukstēdams apķērās Robam ap kāju. Ārija palika uz vietas un iebelza garam pa vēderu. Izrādījās, ka tas bija tikai Džons, nobārstījies ar miltiem. Stulbais, viņa norāja pusbrāli, tu pārbiedēji sīko, bet Džons un Robs tikai smējās, un drīz vien Brens un Ārija smējās kopā ar viņiem.

Šīs atmiņas lika Ārijai pasmaidīt, un pēc tam tumsā nekādas šausmas vairs nerēgojās. Staļļapuisis bija beigts, viņa šo bija nodūrusi, un, ja viņš izlēktu no tumsas, viņa nodurtu to vēlreiz. Ārija devās mājās. Kad viņa atgriezīsies Ziemmalas pelēkā granīta sienu drošībā, viss atkal būs labi.

Ārijai virzoties arvien dziļāk tumsā, viņas soļi raidīja klusas atbalsis mazajai gājējai pa priekšu.

SANSA

Pēc Sansas atnāca trešajā dienā.

Meitene izvēlējās vienkāršu tumši pelēkas vilnas kleitu, atturīgi piegrieztu, bet ar bagātīgi izšūtām piedurknēm un krādziņu. Viņas pirksti likās esam resni un neveikli, jo cīniņš ar sudraba āķīšiem bez kalpoņu palīdzības izvērtās visai ilgs. Džeine Pūla atradās ieslodzījumā kopā ar Sansu, tomēr meiča izrādījās nekam nederīga. Viņas seja bija uztūkuši no bezgalīgās raudāšanas, un viņa nespēja beigt šņukstēt par savu tēvu.

Esmu pārliecināta, ka ar tavu tēti viss ir kārtībā, Sansa mierināja nelaimes biedreni, kad beidzot bija tikusi galā ar kleitas aizdari. Es palūgšu karalienei, lai tu vari satikt viņu. Sansa sprieda, ka šī mazā laipnība uzlabos Džeines omu, bet meitene tikai palūkojās uz kunga meitu sarkanām, uztūkušām acīm un sāka raudāt vēl nevaldāmāk. Viņa izrādījās tāds bērns!

Pirmajā dienā raudāja arī Sansa. Pat aiz Maigora spārna biezajām sienām, aiz aizslēgtajām un aizbīdītajām durvīm bija grūti nepārbīties, kad sākās slepkavošana. Viņa bija uzaugusi, klausoties tērauda šķindoņā pils pagalmā, un reta bija tā diena, kas pagāja, nedzirdot zobenu triecamies pret zobenu, tomēr apziņa, ka šoreiz cīņa ir īsta, padarīja notiekošo pilnīgi citādu. Viņa ieklausījās trokšņos tā, kā nekad iepriekš nebija klausījusies, turklāt tiem klāt jaucās citas skaņas sāpju kliedzieni, dusmīgi lāsti, palīgāsaucieni un ievainotu un mirstošu vīru vaidi. Dziesmās bruņinieki nekad nekauca un nekad nelūdza žēlastību.

Tāpēc Sansa raudāja, lūgdamās, lai viņai pasaka, kas īsti notiek, saukdama tēvu, saukdama septu Mordeinu, saukdama karali, saukdama savu

iznesīgo princi. Ja arī tie, kas apsargāja meiteni, kaut ko dzirdēja, viņi neko neatbildēja. Durvis atvērās tikai vienu reizi, vēlu vakarā, kad viņi iegrūda istabā zilumiem klāto un drebošo Džeini Pūlu. Viņi nogalina visus, namziņa meita bija iekliegušies. Viņa nespēja rimties. Suns bija izlauzis viņas durvis ar kaujas veseri, Džeine stāstīja. Uz Labās rokas torņa kāpnēm gulēja neskaitāmi līķi, un pakāpieni bija slideni no asinīm. Sansa noslaucīja asaras un mēģināja nomierināt draudzeni. Viņas aizmiga vienā gultā, apskāvušās kā māsas.

Otrā diena bija vēl briesmīgāka. Istaba, kurā bija ieslodzīta Sansa, atradās Maigora spārna augstākā torņa pašā augšā. No istabas loga viņa varēja redzēt, ka vārtu namiņa smagās tērauda restes ir nolaistas un paceļamais tilts, kas veda pāri sausajam aizsargrāvim, kurš atdalīja šo cietoksni cietoksnī no pārējās pils, ir pacelts. Kaujas bija norimušas, un pāri Sarkanajam tornim klājās kapa klusums. Vienīgā skaņa bija Džeines Pūlas nebeidzamās elsas un šņuksti.

No rīta viņām atnesa cieto sieru ar svaigi ceptu maizi un pienu, pusdienā ceptu vistu ar zaļumiem, bet vēlās vakariņās liellopu gaļas un miežu sautējumu, tomēr kalpi, kas atnesa ēdienu, neatbildēja uz Sansas jautājumiem. Tajā vakarā kaut kādas sievietes atnesa viņai drānas no Labās rokas torņa, tāpat šādas tādas mantas Džeinei, bet viņas bija gandrīz tikpat pārbijušās kā Džeine, un, kad Sansa mēģināja aprunāties ar sievietēm, tās metās projām, it kā Neda Stārka meita varētu viņas aplipināt ar mēri. Sargi aiz durvīm vēl arvien neļāva meitenēm iziet no istabas.

-     Lūdzu, es vēlētos aprunāties ar karalieni, Sansa viņiem skaidroja kā viņa todien bija stāstījusi visiem, ko redzēja. Viņa noteikti gribēs satikt mani, es zinu, viņa noteikti gribēs. Pasakiet viņai, ka vēlos satikt karalieni, lūdzu. Ja ne karalieni, tad princi Džofreju, lūdzu, esiet tik laipni. Kad būsim vecāki, mēs apprecēsimies.

Otrās dienas saulrietā sāka zvanīt lielais zvans. Tā balss bija dobja un skanīga, un ilgā, lēnā zvanīšana pildīja Sansa sirdi ar nelāgu priekšnojautu. Zvanīšana turpinājās un turpinājās, un pēc kāda laika viņas dzirdēja, kā lielajam zvanam atbild citi zvani no Bailora Svētītā septa Visēnijas pakalnā. Skaņas dimdēja pār pilsētu kā pērkons, brīdinādams par tuvojošos vētru.

-    Ko tas nozīmē? Džeine vaicāja, aizspiezdama ausis. Kāpēc viņi zvana?

-    Karalis ir miris. Sansa nespētu atbildēt, kā viņa to zināja, tomēr bija pārliecināta, ka noticis tieši tas. Lēnā, bezgalīgā dimdoņa piepildīja meiteņu istabu, plosoša kā kapa dziesma. Vai kāds ienaidnieks bija ielauzies pili un nogalinājis karali Robertu? Vai tāpēc viņas bija dzirdējušas kaujas troksni?

Sansa devās pie miera, drūmu domu, nemiera un baiļu mākta. Vai viņas skaistais Džofrejs tagad bija karalis? Vai arī viņš bija nogalināts? Viņa baidījās par princi un par tēvu. Ja vien kāds viņai izstāstītu, kas te notika…

Tajā naktī Sansa sapnī redzēja Džofreju sēžam tronī, un viņa pati sēdēja princim līdzās no zelta austā tērpā. Viņai galvā bija kronis, un visi, ko viņa jebkad bija pazinusi, stājās viņas priekšā, lai saliektu celi un izteiktu visādas laipnības.

Nākamajā, trešās dienas rītā ieradās Karaļsardzes sīrs Boross Blaunts, lai pavadītu Sansu pie karalienes.

Sīrs Boross bija neglīts vīrs ar platām krūtīm un īsām, līkām kājām. Viņa deguns bija plakans, vaigi ar izspīlētiem žokļiem, mati sirmi un trausli. Šodien vīrs bija tērpies baltā samtā, un viņa sniega baltuma apmetnis pie kakla saņemts ar lauvas saktu. Dzīvnieks blāvi spīdēja zeltā, un tā acīs zaigoja mazmazītiņi rubīni. Jūs, sīr Boros, šorīt izskatāties īpaši jauki un cēli, Sansa izteica viņam komplimentu. īsta sīra nekad neaizmirsa labas manieres, un viņa bija cieši nolēmusi izturēties kā sīra, lai tur vai kas.

Arī jūs izskatāties lieliski, jaunkundz, sīrs Boross atbildēja vienaldzīgā balsī. Viņas gaišība gaida. Nāciet man līdzi.

Pie durvīm stāvēja Lanisteru sarkanajos apmetņos tērpti sargi ar lauvām greznotām bruņucepurēm. Sansa piespieda sevi laipni uzsmaidīt tiem un, garām iedama, novēlēja kareivjiem labu rītu. Šī bija pirmā reize, kad viņai atļāva iziet no istabas, kopš pirms divām dienām viņu šurp atveda sīrs Arīss Oukhārts. Lai tu, mīļā, būtu drošībā, bija paskaidrojusi karaliene Serseja. Džofrejs man nekad nepiedotu, ja ar viņa izredzēto notiktu kas nelāgs.

Sansa bija iedomājusies, ka sīrs Boross pavadīs viņu uz karaliskajiem apartamentiem, bet viņš izveda meiteni no Maigora spārna. Tilts atkal bija nolaists. Strādnieki laida sausā aizsargrāvja dziļumos kādu virvēs iekārtu vīru. Kad Sansa pameta skatienu lejup, viņa ieraudzīja uz milzīgajiem dzelzs pīķiem uzdūrušos ķermeni. Viņa aši novērsa acis, baidīdamās pajautāt, kas tas bija, baidīdamās pētīt mirušo pārāk ilgi, baidīdamās, ka tas varētu izrādīties kāds, ko viņa pazina.

Viņi atrada karalieni Serseju padomes sanāksmju zālē sēžam pie gara, ar papīriem, svecēm un zīmogvaska klučiem klāta galda. Telpa bija viena no greznākajām, kādas Sansai bija nācies redzēt. Viņa apbrīnā nopētīja kokgriezumiem klāto starpsienu un abas sfinksas, kas sēdēja pie durvīm.

-   Jūsu gaišība, sīrs Boross paziņoja, kad viņus zālē ieveda cits Karaļsardzes bruņinieks, sīrs Mendons ar savādi pamirušo seju, es atvedu meiteni.

Sansa bija cerējusi, ka viņa satiks arī Džofreju. Tomēr viņas prinča te nebija, toties zālē atradās trīs no karaļa padomniekiem. Pavēlnieks Petīrs Bailišs sēdēja pie karalienes kreisās rokas, dižmestrs Pīsels galda galā, bet pavēlnieks Varīss, smaržodams pēc puķēm, staigāja starp sēdošajiem. Visi bija tērpušies melnās drānās, Sansa, nelāgu priekšnojautu mākta, ievēroja. Sēru apģērbs…

Karaliene bija tērpusies melna zīda tērpā ar augstu apkakli, ko no kakla līdz pat viduklim klāja krietns simts audumā iestrādātu, tumši sarkanu rubīnu. Tie bija noslīpēti asaru veidolā, it kā karaliene raudātu asinis. Serseja uzsmaidīja meitenei, un Sansa nodomāja, ka tas bija mīļākais un skumjākais smaids, kādu viņai jelkad nācies redzēt. Sansa, manu mīļo bērniņ, Serseja ierunājās, es zinu, ka tu lūdzi tikšanos ar mani. Piedod man, ka nevarēju aizsūtīt pēc tevis agrāk. Notikumi ir savērpušies tik trauksmaini, ka man nebija neviena brīva mirklīša. Es ceru, ka mani ļaudis pienācīgi parūpējās par tevi?

-     Visi izturējās ļoti jauki un patīkami, jūsu gaišība, liels jums paldies par apvaicāšanos, Sansa pieklājīgi atbildēja. Vienīgais, neviens mums nepastāstīja, kas īsti noticis.

-    Mums? Serseja izskatījās apmulsusi.

-    Mēs ielikām viņas istabā arī namziņa meitu, sīrs Boross paskaidroja. Nezinājām, ko citu ar viņu iesākt.

Karaliene sarauca pieri. Nākamreiz, kad nezināsiet, vispirms pavaicājiet, karaliene asā balsī noskaldīja. Dievi vien zina, ar kādām pasakām viņa piebāzusi Sansas galvu.

-    Džeine ir nobijusies, Sansa piebilda. Viņa nespēj pārstāt raudāt. Es apsolīju palūgt jūsu atļauju, lai viņa varētu satikties ar tēvu.

Vecais dižmestrs Pīsels nolaida acis.

-    Ar viņas tēvu taču viss ir kārtībā? Sansa satraukti jautāja. Viņa zināja, ka apkārt notika kaujas, bet neviens taču neuzbruktu namzinim? Veijons Pūls pat nenēsāja zobenu.

Karalienes Sersejas skatiens pārslīdēja pār visiem trijiem padomniekiem. Es nevēlētos lieki satraukt Sansu. Ko mēs, pavēlnieki, darīsim ar šo viņas mazo draudzenīti?

Pavēlnieks Petīrs paliecās uz priekšu. Es atradīšu viņai labu vietiņu.

-    Tikai ne pilsētā, karaliene norādīja.

-    Jūs taču neuzskatāt mani par muļķi?

Karaliene palaida šo piezīmi gar ausīm. Sīr Boros, pavadiet to meiteni uz pavēlnieka Petīra apartamentiem un lieciet pieskatīt, līdz pavēlnieks Petīrs pats ieradīsies pēc viņas. Pasakiet, ka Īkstītis aizvedīs viņu pie tēva, tam vajadzētu meiteni nomierināt. Es vēlos, lai viņa būtu projām, pirms Sansa atgriežas savā istabā.

-    Kā pavēlēsiet, jūsu gaišība, sīrs Boross atbildēja. Bruņinieks zemu paklanījās, pagriezās uz papēža un izgāja no zāles, baltajam apmetnim noplandot gaisā viņam aiz muguras.

Sansa samulsa. Es kaut ko nesaprotu, viņa sacīja. Kur ir Džeines tēvs? Kāpēc sīrs Boross nevarētu meiteni aizvest pie viņa, kāpēc tas jādara pavēlniekam Petīram? Viņa bija apņēmusies izturēties kā sīra, iznesīga kā karaliene un stipra kā viņas māte, sīra Ketlīna, bet pēkšņi meitene atkal jutās nobijusies. Uz mirkli viņai likās, ka viņa varētu sākt raudāt. Kurp jūs sūtāt viņu? Džeine nav izdarījusi neko sliktu, viņa ir laba meitene.

-    Viņa tevi satrauc, karaliene gādīgi paskaidroja. Mēs to nevaram atļauties. Vairs par to ne vārda. Pavēlnieks Bailišs gādās, lai par Džeini labi parūpējas, to es tev apsolu. Viņa paplaukšķināja pa krēslu sev līdzās. Piesēdi, Sansa. Es vēlos aprunāties ar tevi.

Meitene apsēdās līdzās karalienei. Serseja atkal smaidīja, bet tas nebūt nenomierināja Sansu. Varīss lauzīja savas mīkstās plaukstas, dižmestrs Pīsels ar savām miegainajām acīm urbās priekšā izklātajos papīros, bet meitene juta Īkstīša skatienu. Kaut kas tajā, kā mazais vīriņš raudzījās uz viņu, lika Sansai justies tā, it kā viņa būtu kaila. Augumu pārklāja zosāda.

-    Mīļā Sansa, bilda karaliene Serseja, uzlikdama mīkstu roku uz Sansas plaukstas virspuses. Cik skaists bērns. Es ceru, tu zini, cik ļoti Džofrejs un es tevi mīlam.

-    Vai tiešām? Sansa, elpai aizraujoties, pārvaicāja. Īkstītis bija aizmirsts. Viņas princis viņu mīlēja. Nekam citam nebija nozīmes.

Karaliene pasmaidīja. Es tevi uzskatu teju par savu miesīgu meitu. Un es zinu, kādu mīlestību tu savā sirdī lolo pret Džofreju. Tad viņa smagi papurināja galvu. Diemžēl man ir nelāgas ziņas par tavu tēvu. Tev jābūt drosmīgai, manu bērniņ.

Karalienes klusie vārdi lika tirpām pārskriet pār Sansas muguru.

Kas ir noticis?

-    Dārgā, jūsu tēvs ir nodevējs, bilda pavēlnieks Varīss.

Dižmestrs Pīsels pacēla sirmo galvu. Pats ar savām ausīm es dzirdēju, kā pavēlnieks Edards zvērēja mūsu mīļotajam karalim Robertam, ka sargās jaunos prinčus kā savus paša dēlus. Un tomēr, tikko karalis nomira, pavēlnieks Edards sasauca mazo padomi, lai nolaupītu princim Džofrejam viņa likumīgi mantoto troni.

-    Nē, Sansai paspruka. Viņš nekad to nedarītu. Nekad!

Karaliene pacēla vēstuli. Papīrs bija saplēsts un klāts ar sakaltušām

asinīm, bet pārlauztais zīmogs bija tēva dižvilks, iespiests gaišā vaskā. Mēs šo atradām pie jūsu nama sardzes priekšnieka. Tā ir vēstule mana nelaiķa vīra brālim Stanisam ar ielūgumu pieņemt kroni.

-    Piedodiet, jūsu gaišība, te ir jābūt kādam pārpratumam. Pēkšņa panika lika viņas galvai noreibt. Meiteni pārņēma vājums. Lūdzu, aizsūtiet pēc mana tēva, viņš jums visu izstāstīs, viņš nekad nerakstītu šādu vēstuli, karalis bija viņa draugs.

-    Tā Robertam likās, karaliene sacīja. Šī nodevība salauztu mana vīra sirdi. Dievi ir bijuši žēlsirdīgi, jo karalim tas nebija jāpiedzīvo. Viņa nopūtās. Sansa, mīļumiņ, tev jāsaprot, kādā šausmīgā stāvoklī tas mūs visus ir nostādījis. Tu esi nevainīga, mēs visi to zinām, un tomēr tu esi nodevēja meita. Kā gan es varu ļaut tev precēties ar manu dēlu?

-    Bet es viņu mīlu, Sansa ievaidējās, apmulsusi un pārbijusies. Ko šie taisās ar viņu darīt? Ko ir izdarījuši ar viņas tēvu? Nekas tāds nedrīkstēja notikt. Viņai vajadzēja apprecēties ar Džofreju, viņi bija saderināti, princis bija apsolīts meitenei, viņa to pat bija redzējusi sapnī. Nebija godīgi atņemt Sansai viņas princi, lai ko būtu izdarījis viņas tēvs.

-    Es to lieliski zinu, mans bērns, Serseja atbildēja maigā un saldā balsī. Kāda gan cita iemesla dēļ tu atnāci pie manis un pastāstīji par tēva nodomu sūtīt jūs projām no mums, ja ne mīlestības dēļ?

-    Jā, tas bija mīlestības dēļ, Sansa steigšus piekrita. Tēvs pat neļāva man atvadīties no jums. Viņa bija labā meitene, paklausīgā meitene, bet tajā rītā viņa bija jutusies tikpat nešpetna kā daždien Ārija, aizlavīdamās no septas Mordeinas, nepaklausīdama tēva teiktajam. Nekad iepriekš Sansa nebija rīkojusies tik stūrgalvīgi, viņa nekad nebūtu iedomājusies darīt ko tādu, ja viņa nemīlētu Džofreju tik ļoti, kā viņa mīlēja princi. Tēvs grasījās aizsūtīt mani atpakaļ uz Ziemmalu un izprecināt kādam krūmu bruņiniekam, lai gan es vēlējos iziet pie Džofreja. Es tēvam to piekodināju, bet viņš nelikās dzirdam. Karalis bija Sansas pēdējā cerība. Karalis varēja pavēlēt tēvam, lai tas ļauj viņai palikt Karaļa ostā un apprecēties ar princi Džofreju, meitene zināja, ka karalis to spētu, taču Roberts vienmēr bija biedējis viņu. Karalis bija tik skaļš, tik raupjš, turklāt piedzēries tikpat bieži kā skaidrā. Iespējams, Roberts būtu vienkārši aizsūtījis meiteni atpakaļ pie pavēlnieka Edarda, protams, ja sargi viņai vispār būtu ļāvuši tikt līdz karalim. Tāpēc Sansa bija devusies pie karalienes un izstāstījusi visu, kas sakrājies uz sirds; Serseja uzklausīja meiteni un no sirds pateicās… tikai pēc tam sīrs Arīss aizveda viņu uz istabu Maigora spārna pašā virsotnē, nolika pie durvīm sargus, un pēc dažām stundām pilī sākās slaktiņš. Lūdzu, Sansa beidzot teica, ļaujiet man apprecēties ar Džofreju, es būšu viņam vislabākā sieva, jūs pati redzēsiet. Es būšu tāda pati karaliene kā jūs, es apsolu.

Karaliene paskatījās uz pārējiem. Ko jūs teiksiet, padomes locekļu kungi, uzklausot viņas lūgumu?

-     Nabaga bērns, nomurmināja Varīss. Tik patiesa un nevainīga mīlestība. Jūsu gaišība, būtu nežēlīgi to aizliegt… un tomēr, ko gan mēs spējam darīt? Viņas tēvs ir nolēmis sevi postam. Viņa mīkstās plaukstas likās mazgājam viena otru bezspēcīgu ciešanu žestā.

-    Bērnam, kas dzimis no nodevēja sēklas, nodevība vienmēr padosies viegli, sacīja dižmestrs Pīsels. Tagad viņa ir jauka meitenīte, bet kurš gan zina, kādas sazvērestības viņa izperinās pēc desmit gadiem?

-    Nē, Sansa šausmās iesaucās. Es tāda neesmu, es nekad… Es nenodošu Džofreju, es viņu mīlu, es zvēru, tik tiešām.

-    Ak, cik aizkustinoši, Varīss noteica. Un tomēr mēdz teikt, ka asinis saista ciešāk par zvērestiem.

-     Viņa man vairāk atgādina savu māti, ne tēvu, klusi sacīja pavēlnieks Petīrs Bailišs. Paskatieties uz viņu. Mati, acis. Viņa kā divas ūdens lāses atgādina Ketu šajā vecumā.

Karaliene satraukti palūkojās uz Sansu, tomēr meitene saskatīja Sersejas dzidri zaļajās acīs labestību. Bērniņ, viņa teica, ja es spētu patiesi noticēt, ka tu nelīdzinies savam tēvam, tad nekas neiepriecinātu mani vairāk par tavām laulībām ar Džofreju. Es zinu, ka viņš no visas sirds tevi mīl. Serseja nopūtās. Un tomēr, es baidos, ka pavēlniekam Varīsam un dižmestram ir taisnība. Visu nosaka asinis. Lai atceros kaut to, kā tava māsa uzrīdīja savu vilku manam dēlam.

-    Es neesmu kā Ārija, Sansa nomurmināja. Viņas dzīslās rit nodevīgās asinis, ne manās. Es esmu laba, pavaicājiet septai Mordeinai, viņa iums pastāstīs, es vēlos tikai vienu būt Džofrejam uzticama un mīloša sieva.

Meitene juta, kā Sersejas smagais skatiens nopēta viņas seju. Es ticu, ka tu runā no sirds, manu bērniņ. Tad karaliene pievērsās pārējiem. Mani pavēlnieki, man šķiet, ka tad, ja pārējie viņas radi saglabātu uzticību šajā briesmīgajā laikā, tas krietni mazinātu mūsu bažas.

Dižmestrs Pīsels glaudīja savu milzīgo, mīksto bārdu, pārdomās saraucis pieri. Pavēlniekam Edardam ir trīs dēli.

-    Puikas, pavēlnieks Petīrs pavīpsnāja un paraustīja plecus. Mani vairāk uztrauktu sīra Ketlīna un Tūliji.

Karaliene saņēma Sansa plaukstu savējās. Mīļā, tu taču proti rakstīt?

Sansa nervozi pamāja. Viņa lasīja un rakstīja labāk par brāļiem, vienīgais, viņai nekādi nepadevās saskaitīšana.

-    Priecājos to dzirdēt. Iespējams, jums ar Džofreju tomēr ir vēl kāda cerība…

-    Ko jūs vēlaties, lai es daru?

-   Tev jāuzraksta vēstule mātei un brālim, vecākajam brālim… kā viņu sauca?

-    Robs, Sansa atbildēja.

-    Ziņas par tava tēva nodevību, bez šaubām, drīz sasniegs viņus. Labāk, lai viņi to uzzina no tevis. Tev jāuzraksta savējiem, kā pavēlnieks Edards nodeva savu karali.

Sansa izmisīgi vēlējās apprecēties ar Džofreju, taču viņa nedomāja, ka viņai pietiks drosmes izpildīt karalienes lūgumu. Bet viņš nevarēja… es nesaprotu… jūsu gaišība, es nezinātu, ko rakstīt…

Karaliene paplikšķināja pa meitenes roku. Mēs, bērniņ, pateiksim, ko tev rakstīt. Svarīgākais ir lūgt sīrai Ketlīnai un brālim saglabāt karaļa mieru.

-     Viņiem klāsies plāni, ja viņi to nedarīs, noteica dižmestrs Pīsels. Ja tu viņus mīli, tev jāpārliecina viņi iet saprāta ceļu.

-    Tava māte bez šaubām būs ļoti uztraukusies par tevi, karaliene sacīja. Tev jāpastāsta viņai, ka tev klājas labi mūsu gādībā, ka mēs izturamies pret tevi saudzīgi un izpildām visas tavas vēlmes. Lūdz viņiem ierasties Karaļa ostā un zvērēt uzticību Džofrejam, kad viņš sēdīsies tronī. Ja viņi tā rīkotos… nu, tad mēs zinātu, ka tavās asinīs nav nodevības ēnas, un tad, kad uzplauktu tava sievišķība, tu apprecētos ar karali Bailora Svētītā septā, dievu un cilvēku acu priekšā.

"…apprecētos ar karali…" Šie vārdi lika viņas sirdij sisties straujāk, tomēr Sansa vilcinājās. Iespējams… es varētu satikties ar tēvu, aprunāties ar viņu par…

-    Nodevību? pavēlnieks Varīss ieminējās.

-    Tu apbēdini mani, Sansa, karaliene nogrozīja galvu, un viņas acis bija kļuvušas cietas kā akmens. Mēs tev jau izstāstījām par tava tēva noziegumiem. Ja tu tiešām esi tik uzticama, kā apgalvo, kāpēc lai tu vēlētos satikt viņu?

-    Es… Es tikai gribēju… Sansa juta, ka acīs iezogas miklums. Viņš nav… lūdzu, viņš taču nav… ievainots vai… vai…

-    Pavēlniekam Edardam neviens nav izdarījis neko sliktu, Serseja apgalvoja.

-    Bet… kas ar viņu notiks?

-    Tas ir jāizlemj karalim, dižmestrs Pīsels lēni novilka.

"Karalim!" Sansa norija asaras. Džofrejs tagad bija karalis, meitene

nodomāja. Viņas princis nekad nenodarīs pāri tēvam, lai ko tēvs būtu izdarījis. Ja Sansa aizietu pie Džofreja un lūgtu žēlastību, viņa bija pārliecināta, ka princis viņu uzklausītu. Princim bija jāuzklausa, viņš taču Sansu mīlēja, pat karaliene to atzina. Džofam nāktos sodīt tēvu, pavēlnieki sagaidītu stingru rīcību, bet, iespējams, viņš varētu aizsūtīt tēvu atpakaļ uz Ziemmalu vai izsūtīt uz kādu no brīvpilsētām šaurās jūras otrā krastā. Tas gan būtu tikai uz pāris gadiem. Un tad viņa apprecētos ar Džofreju. Kad viņa kļūtu par karalieni, viņa pārliecinātu Džofu ļaut tēvam atgriezties un piedot viņam.

Vienīgais… ja māte vai Robs izdarītu ko nodevīgu, sasauktu karogus vai atteiktos zvērēt uzticību, vai rīkotos tamlīdzīgi, tad gan viss saietu grīstē. Viņas Džofrejs bija jauks un labsirdīgs, to Sansa sirdī juta, bet karalim pret dumpiniekiem nācās izturēties ar lielu stingrību. Viņai bija par to jāpārliecina savējie, jāpārliecina, lai ko tas prasītu!

-    Es… es uzrakstīšu tās vēstules, Sansa sacīja.

Ar smaidu, siltu kā saullēkts, Serseja Lanistera pieliecās pie meitenes un viegli noskūpstīja viņu uz vaiga. Es zināju, ka tu to izdarīsi. Džofrejs būs lepns par tevi, kad viņam izstāstīšu, kādu drosmi un labo gribu tu šodien izrādīji.

Galu galā Sansa uzrakstīja četras vēstules. Vienu mātei, sīrai Ketlīnai Stārkai, otru brāļiem Ziemmalā, tad vēl pa vienai tantei un vectēvam, Ligzdas pavēlniecei Lisai Arīnai un pavēlniekam Hosteram Tūlijam no Straujupes. Kad viņa beidza rakstīt, pirksti bija stīvi, krampjaini savilkti un nosmērēti ar tinti. Varīss iedeva tēva zīmogu. Sansa sasildīja bālgano bišu vasku virs sveces liesmas, uzmanīgi uzlēja uz papīra un noskatījās, kā einuhs uz katras vēstules uzspieda Stārku nama dižvilku.

Kad sīrs Mendons Mūrs pavadīja viņu atpakaļ uz Maigora spārna augsto torni, Džeine Pūla ar visām mantām bija pazudusi. Nebūs vairs jāklausās tajā raudāšanā, viņa atviegloti nodomāja. Tomēr bez Džeines istabas likās aukstākas pat tad, kad Sansa bija iekūrusi uguni. Meitene pievilka krēslu tuvāk kamīnam, paņēma vienu no savām mīļākajām grāmatām un aizmirsa visu pasaulē, iegrimdama piedzīvojumos, kas stāstīja par Floriānu un Džonkvilu, sīru Šellu un Varavīksnes bruņinieku, drosmīgo princi īmonu un viņa nelaimīgo mīlestību pret miesīgā brāļa karalieni.

Tikai vēlāk vakarā, kad viņa jau grima miegā, Sansa aptvēra, ka aizmirsusi pavaicāt par pašas māsu.

DŽONS

Otors, novilka sīrs Džaremijs Rīkers, nav ne mazāko šaubu. Un šis bija Džafers Flauerss. Viņš apgrieza līķi ar kāju, un miroņa baltā seja palūkojās apmākušajās debesīs ar zilām jo zilām acīm. Viņi abi bija Bena Stārka vīri.

"Mana tēvoča vīri", Džons stingi nodomāja. Puisis atcerējās, kā bija lūdzis Bendženam atļauju pievienoties viņiem. "Dievi, es biju tāds zaļš puika. Ja viņš būtu paņēmis mani, arī es varēju gulēt šajā vietā…"

Džafera labā roka pie plaukstas locītavas beidzās ar saplosītas miesas un sadragāta kaula murskuli, ko bija atstājuši Spoka žokļi. Vīra kreisā plauksta vēl arvien bija savā vietā, tikai tā bija tikpat melna kā viņa apmetnis.

Lai dievi žēlīgi, Vecais Lācis nomurmināja. Viņš nolēca no zirga un padeva pavadu Džonam. Rīts likās neparasti silts; uz augstā komandiera platās pieres kā rasa uz melones bija izspiedušās sviedru lāsītes. Viņa ķēve nemierīgi dīžājās, bolīdama acis un kāpdamās atpakaļ no mirušajiem, cik nu pavada ļāva. Džons paveda viņu pāris soļu nostāk, ar grūtībām noturēdams zirgu, lai tas neslietos pakaļkājās. Zirgiem nepatika šī vieta. Starp citu, tā nepatika arī Džonam.

Un nepavisam tā nepatika suņiem. Vīrus uz šejieni atveda Spoks; suņu pulciņš bija izrādījies bezcerīgs. Kad suņu novietnes pārzinis Bāss bija centies panākt, lai tie pēc nokostās plaukstas uzņem pēdas, suņi, likās, zaudēja prātu tie kauca un rēja, un rāvās projām, cik spēka. Arī tagad tie gan ņirdza zobus, gan smilkstēja, raustīdami pavadas, bet Čets tos lamāja par krančiem.

"Šis ir tikai mežs," Džons sev atgādināja. "Un šie ir tikai miruši cilvēki." Mirušus cilvēkus viņš bija redzējis jau agrāk…

Pagājušajā nakti viņš atkal bija sapņojis Ziemmalas sapni. Viņš klīda pa tukšo pili, meklēdams tēvu, un beidzot nokāpa kapenēs. Tikai šoreiz sapnis bija turpinājies ilgāk nekā iepriekš. Tumsā viņš saklausīja akmens strīķēšanos pret akmeni un pagriezies ieraudzīja, ka kapi cits pēc cita veras vaļā. No savām atdusas vietām gāzelēdamies kāpa ārā mirušie karaļi un šajā mirklī Džons, sirdij dauzoties krūtīs, pamodās piķa melnajā tumsā. Pat tad, kad Spoks ielēca gultā un sāka ar purnu bakstīt viņa seju, jauneklis krietnu brīdi nespēja nokratīt dziļo šausmu sajūtu. Viņš neuzdrīkstējās vēlreiz aizmigt. Tā vietā viņš uzkāpa uz Mūra un nemierīgi klīda naktī, līdz austrumos parādījās rīta svīdums. "Tas bija tikai sapnis. Es tagad esmu Naktssardzes brālis, ne pārbijies puika."

Semvels Tārlijs tupēja sakņupis zem kokiem, dūšīgo jaunekli daļēji aizsedza zirgi. Viņa apaļā seja bija rūgušpiena krāsā. Pagaidām viņš vēl nebija skrējis kokos, lai vemtu, bet viņš arī nebija uzdrošinājies paskatīties uz mirušajiem. Es nespēju skatīties, Sems šausmās čukstēja.

-    Tev tas ir jāredz, Džons uzstāja, runādams pēc iespējas klusu, lai pārējie nedzirdētu. Mestrs īmons atsūtīja tevi, lai tu būtu viņa acis. Kāds gan labums no acīm, ja tās ir aizvērtas?

-    Jā, bet… es esmu tāds gļēvulis, Džon.

Džons uzlika plaukstu Semam uz pleca. Kopā ar mums ir ducis izlūku, suņi un pat Spoks. Neviens tev nenodarīs neko ļaunu. Aizej paskaties. Pirmais acu uzmetiens ir visgrūtākais.

Sems nodrebinoties pamāja, ar redzamu piepūli saņemdams dūšu. Viņš lēnām pagrieza galvu. Jaunekļa acis iepletās, bet Džons turēja drauga roku, lai viņš nevarētu novērsties.

-   Sīr Džaremij, Vecais Lācis strupi pajautāja, kopā ar Benu Stārku no Mūra aizjāja vēl seši vīri. Kur ir pārējie?

Sīrs Džaremijs papurināja galvu. Kaut nu es to zinātu.

Bija skaidri redzams, ka Mormonts nav apmierināts ar atbildi. Divi mūsu brāļi nokauti teju akmens sviediena attālumā no Mūra, bet jūs, izlūki, neko nedz dzirdējāt, nedz redzējāt. Kas notiek ar Naktssardzi? Vai mēs vēl arvien pārbaudām šos mežus?

-    Jā, manu pavēlniek, bet…

-    Vai mēs vēl arvien sūtām patruļas jāšus?

-    Jā, bet…

-            Šim vīram ir medību rags. Mormonts norādīja uz Otoru. Vai man ir jādomā, ka viņš mira, neiepūtis tajā? Vai jūs, izlūki, esat kļuvuši ne vien akli, ne ari kurli?

Sīrs Džaremijs ar dusmās savilktu seju mēģināja spuroties pretī. Manu pavēlniek, rags netika pūsts citādi mani izlūki to būtu dzirdējuši. Man nepietiek vīru, lai izsūtītu mežos tik daudz patruļu, cik es gribētu… un, kopš pazuda Bendžens, mēs esam turējušies tuvāk pie Mūra nekā iepriekš, bet darījuši to pēc jūsu paša pavēles.

Vecais Lācis norūcās. Jā. Labi. Lai būtu, kā būtu. Viņš nepacietīgi pameta ar roku. Pastāsti, kā viņi mira.

Notupies līdzās mirušajam, ko viņš bija nosaucis par Džaferu Flauersu, sīrs Džaremijs saņēma līķa galvu aiz matiem. Pamatīgi kušķi palika vīra saujā mati bija kļuvuši trausli kā salmi. Bruņinieks nolamājās un pagrūda seju ar plaukstas pamatni. Mirušā kakla sānos kā liela mute pavērās milzu brūce, ko klāja sakaltušu asiņu kreveles. Galvu pie kakla noturēja vien dažas bālu dzīslu auklas. Tas ir izdarīts ar cirvi.

-    Tā gan, nomurmināja vecais mežinieks Dīvens. Stipri līdzīgs cirvim, ko lietoja Otors, sīr.

Džons juta, kā vēderā sarosās brokastīs apēstais, bet cieši saknieba lūpas un piespieda sevi paskatīties uz otru mirušo. Otors bija bijis varens, neglīts vīrs, un tagad no viņa bija palicis pāri varens, neglīts līķis. Cirvi nekur nemanīja. Džons atcerējās Otoru; viņš bija tas, kurš auroja piedauzīgo dziesmeli, kad izlūki devās projām no nometnes. Nu viņš vairs nedziedās. Milzeņa miesa bija izbalējusi balta kā piens, izņemot plaukstas. Tās bija tikpat melnas kā Džaferam. Cieti sakaltušu asiņu puķes plauka uz nāvīgajiem ievainojumiem, kas klāja viņa ķermeni kā izsitumi krūtis, gurnus un kaklu. Taču Otora acis bija plaši ieplestas. Tās skatījās debesīs, zilas kā safīri.

Sīrs Džaremijs piecēlās. Arī mežoņiem ir cirvji.

Mormonts pikti vaicāja izlūku komandierim: Tātad tu uzskati, ka tas ir Mensa Raidera darbs? Tik tuvu Mūrim?

-    Kurš cits to varēja izdarīt, sīr?

Džons varēja to pateikt. Viņš zināja to, ko zināja visi pārējie, taču neviens vīrs neuzdrīkstējās pateikt to skaļi. Svešie ir vien pastāsts, pasaka, lai biedētu mazus bērnus. Ja tie kādreiz tiešām ir dzīvojuši šajā pusē, tad pazuduši jau pirms astoņiem tūkstošiem gadu. Pat šī doma lika viņam justies kā muļķim; viņš tagad bija pieaudzis vīrs, Naktssardzes melnais brālis, ne puika, kurš reiz sēdēja pie vecās auklītes kājām kopā ar Brenu, Robu un Āriju.

Taču augstais komandieris vien nosprauslājās. Ja Benam Stārkam būtu uzbrukuši mežoņi pusi dienas jājiena attālumā no Melnās pils, viņš būtu atgriezies pēc papildspēkiem, sadzinis slepkavām pēdas, lai kurā no septiņām ellēm šie slēptos, un atvedis man to mežoņu galvas.

-    Ja vien tie nenogalināja ari viņu pašu, sīrs Džaremijs iebilda.

Pat tagad šie vārdi sāpināja. Bija pagājis tik ilgs laiks, likās pat muļķīgi cerēt, ka Bens Stārks vēl varētu būt dzīvs, taču, ja Džonam Sniegam kāda īpašība piemita vispārākajā pakāpē, tad tā bija stūrgalvība.

-     Sīr, kopš Bendžens devās patruļā, ir pagājis teju pusgads, sīrs Džaremijs turpināja. Mežs ir milzīgs. Mežoņi varēja viņam uzklupt sazin kur. Varu saderēt, ka šie divi bija beidzamie dzīvi palikušie no viņa vīriem atpakaļceļā pie mums… taču ienaidnieks panāca viņus, pirms nelaimīgie paguva nokļūt līdz Mūrim. Līķi ir svaigi, šie vīri nevar būt miruši ilgāk par dienu.

-    Tā nav, atskanēja Semvela Tārlija pīkstiens.

Džons jutās pārsteigts. Sema nervozā, augstā balss bija pēdējais, ko jauneklis bija cerējis dzirdēt. Tuklais zēns baidījās no virsniekiem kā no uguns, un sīra Džaremija straujā daba bija labi zināma.

-    Es nejautāju tavu viedokli, puis, Rīkers salti noskaldīja.

-    Ļaujiet viņam runāt, sīr, Džons izgrūda.

Mormonta skatiens nozibēja no Sema uz Džonu un atpakaļ. Ja puisim ir kas sakāms, es viņu uzklausīšu. Panāc tuvāk. Mēs tevi aiz zirgiem nespējam saskatīt.

Pamatīgi svīzdams, Sems paspraucās garām Džonam un zirgiem.

-    Manu pavēlniek… tā nevar būt tikai diena… paskatieties… asinis…

-    Nu? Mormonts nepacietīgi norūca. Kas ir ar asinīm?

-    Viņš sagāna savu apakšveļu, kad tās ierauga, Čets izsaucās, un izlūki sāka smieties.

Sems notrausa no pieres sviedrus. Jūs… jūs redzat, kur Spoks… Džona dižvilks… jūs redzat, kur tas nokoda tā vīra plaukstu, un tomēr… asinis tur nav tecējušas, paskatieties… Viņš pamāja uz roku. Mans tēvs… pa-pavēlnieks Rendīls, viņš, viņš lika man reizēm skatīties, kā viņš dīrāja dzīvniekus, kad… pēc… Sems papurināja galvu no labās uz kreiso pusi, likdams daudzajiem zodiem nošūpoties. Tagad, kad viņš bija paskatījies uz ķermeņiem, likās, viņš vairs nespēj novērst no tiem acis.

-    Svaigi nogalinātam… asinis vēl arvien plūstu. Vēlāk… vēlāk tās sabiezētu, kā… kā želeja, biezas un… un… Izskatījās, ka puisis tūlīt sāks vemt.

-    Šis vīrs… paskatieties uz viņa plaukstu, tā ir… kreveļaina… sausa… kā…

Džons uzreiz saprata, ko Sems gribēja teikt. Viņš redzēja pārrautos asinsvadus pie mirušā vīra plaukstas locītavas tie atgādināja tērauda tārpus bālajā miesā. Asiņu vietā bija melni putekļi. Taču Džaremiju Rīkeru tas nepārliecināja. Ja viņi būtu miruši krietni ilgāk nekā pirms dienas, tagad tiem, puis, jau vajadzēja sākt trūdēt. Bet tie pat neož.

Dīvens, vecais, mezglainais mežinieks, kuram patika lielīties, ka viņš spēj saost, vai drīzumā snigs, panācās tuvāk līķiem un ievilka dziļu elpu. Nu, nesmaržo jau šie pēc vijolītēm, bet… komandierim taisnība. Līķa smaku es nemanu.

-    Viņi… viņi netrūd. Resnajam pirkstam mazliet drebot, norādīja Sems. Paskatieties… kāpuru nav, ne… ne… arī tārpu vai kā tāda… viņi guļ te, mežos, bet viņus… viņus nav sagrauzuši dzīvnieki vai saknābājuši putni… tikai Spoks… citādi tie ir… tie ir…

-    Neskarti, klusi pabeidza Džons. Un Spoks ir citāds. Suņi un zirgi turas no šiem pa gabalu.

Izlūki saskatījās; visi saprata, ka tā tiešām ir. Mormonts sarauca pieri, tad paskatījās uz līķiem un pēc tam uz suņiem. Čet, pieved suņus tuvāk!

Čets mēģināja izpildīt pavēli, lādēdamies raustīja pavadas, pat iespēra vienam sunim. Vairums vienkārši smilkstēja un, atspērušies ar visām četrām, stīvējās pretī. Tad viņš mēģināja vienu pievest pie līķiem. Kuce rūkdama gribēja izrauties no kaklasiksnas. Beidzot tā metās virsū Četam. Viņš nometa pavadu un grīļodamies pakrita atmuguriski. Suns pārlēca viņam pāri un nozuda starp kokiem.

-    Te… te kaut kas nav kārtībā… Sems nopietni sacīja. Nu, asinis… uz viņu drēbēm ir asins traipi, uz… uz miesas arī, sausi, sakaltuši, bet… uz zemes to nav… nekur. Ar tādiem… tādiem… tādiem… Sems ar lielu piespiešanos norija siekalas, tad dziļi ieelpoja. Ar tādiem ievainojumiem… briesmīgiem ievainojumiem… te visam vajadzēja būt vienās asinīs. Vai ne tā?

Dīvens noklabināja zobus. Varbūt viņi nenomira šeit. Varbūt kāds šos atstiepa šurp, lai mēs uzejam. Tā kā brīdinājumu, vai. Vecais mežinieks aizdomīgi paskatījās lejup. Un var jau būt, ka esmu glups, bet es gan neatceros, ka Otoram būtu bijušas zilas acis.

Sīrs Džaremijs acīm redzami satrūkās. Flauerss arī nebija zilacis, viņš izgrūda, pagriezdamies un pablenzdams uz mirušo vīru. Mežā iestājās klusums. Kādu brīdi viņi visi dzirdēja vien Sema smago elpošanu un Dīvena šmakstināšanu. Džons notupās līdzās Spokam.

-     Sadedzināsim viņus, kāds čukstus ierosināja. Tas bija viens no izlūkiem; Džons gan neievēroja, kurš īsti. Jā, sadedzināsim gan, mudināja otra balss.

Vecais Lācis spītīgi papurināja galvu. Uzreiz ne. Es gribu, lai viņus apskata mestrs īmons. Aizgādāsim viņus atpakaļ aiz Mūra.

Reizēm ir viegli pavēlēt, bet grūti šis pavēles izpildīt. Viri ietina mirušos apmetņos, bet, kad Heiks un Dīvens mēģināja vienu no viņiem uzsiet zirga mugurā, dzīvnieks likās zaudējam prātu, tas zviedza un cēlās pakaļkājās, zibināja gaisā pakavus, pat iekoda Keteram, kurš atsteidzās palīgā. Ar citiem rikšotājiem izlūkiem negāja labāk; pat mierīgākie sāka trakot, kad tiem tuvojās ar saiņiem. Galu galā viņiem nācās sacirst zarus, pagatavot primitīvas nestuves un stiept līķus pašiem. Kad viņi devās atpakaļceļā, bija jau krietni pāri pusdienai.

-     Es vēlos, lai šos mežus vēlreiz pārmeklē, Mormonts pavēlēja sīram Džaremijam, kad izlūki izkustējās atpakaļceļam. Katru koku, katru akmeni, katru krūmu un katru dubļu kunkuli desmit līgu apkaimē. Liec lietā visus vīrus, cik nu tev ir. Bet, ja liekas par maz, aizņemies medniekus un mežiniekus no namziņiem. Ja Bens un pārējie ir kaut kur tuvumā, vienalga, dzīvi vai miruši, mēs viņus atradīsim. Un, ja mežos ir vēl kāds, es gribu par to zināt. Jums viņi ir jāizseko un jāsagūsta ja iespējams. Vai uzdevums skaidrs?

-    Skaidrs, komandier, sīrs Džaremijs atsaucās. Tiks izpildīts.

Pēc tam Mormonts vairs nebilda ne vārda un jādams par kaut ko

lauzīja galvu. Džons sekoja augstajam komandierim pa pēdām tā bija namziņa vieta. Diena bija pelēka, mikla, apmākusies diena, kad tu ilgojies, kaut sāktu līt. Mežu nesašūpoja ne vēsmiņa; gaiss likās biezs, valgs un smags. Džona drēbes lipa pie ādas. Turklāt bija silts. Pārāk silts. Mūris pamatīgi pilēja un pilēja ne pirmo dienu. Džonam brīžam likās, ka tas pat raucas zemāks.

Vecie vīri bilda, ka tā esot garu vasara un ka aizvadītais gadalaiks atvadoties no saviem gariem. Pēc tam, viņi brīdināja, nākšot aukstums, jo gara vasara vienmēr nozīmējot garu ziemu. Šī vasara bija ilgusi desmit gadu. Kad tā sākās, Džons vēl bija zīdainis, kuru nēsāja uz rokām.

Spoks kādu laiku skrēja kopā ar saimnieku, bet tad nozuda mežā. Bez dižvilka Džons jutās gandrīz kails. Viņš saprata, ka ar bažām atskatās uz katru ēnu. Neviļus atcerējās leģendas, ko savulaik Ziemmalā bērniem bija stāstījusi vecā auklīte, kad viņš vēl bija mazs puika. Džons gandrīz spēja atkal saklausīt večiņas balsi un adāmadatu klikšķus. Tolaik tumsā parādījās svešie, viņa mēdza stāstīt, arvien pieklusinot balsi. Tie esot auksti un miruši, tie nīstot tēraudu un uguni, un saules pieskārienu, un ikvienu dzīvu būtni ar karstām asinīm dzīslās. Cilvēku ciemi, pilsētas un karaļvalstis krita, kad svešie savu bālo, mirušo zirgu mugurā devās uz dienvidiem nogalinātu ļaužu karapulku priekšgalā. Viņi baroja pakļautos miroņus ar cilvēkbērnu miesu…

Kad Džons aiz veca, mezglaina ozola atkal ieraudzīja Mūri, viņu pārņēma atvieglojuma sajūta. Mormonts pēkšņi parāva pavadu un pagriezās seglos. Tārlij, viņš norēja, pajāj šurpu.

Džons ievēroja, ka savas ķēves mugurā tuvāk čunčinošā Sema sejai pārskrien panikas ēna; tuklais puisis acīmredzot sprieda, ka viņu gaida brāziens. Resns tu varbūt arī esi, bet stulbs gan ne, Vecais Lācis strupi paslavēja viņu. Tu mežā turējies dūšīgi. Un tu arī, Snieg.

Sems spilgti piesarka un, mēģinot pateikties, sapinās paša mēlē. Džonam nācās pasmaidīt.

Kad viņi izjāja no koku paēnas, Mormonts iecirta savam sīkajam, bet sīkstajam zirgam sānos un tas pārgāja uz riksi. Tajā brīdī kā sagaidīdams jātniekus, no meža laizīdamies izbrāzās Spoks; tā purns bija notašķīts ar medījuma asinīm. No Mūra augstumiem vīri pamanīja kolonnas tuvošanos. Džons izdzirda sarga lielā raga dobjo, zemo taurējienu, kas bija saklausāms daudzu jūdžu attālumā; skaņas vilnis aizvēlās starp kokiem un atbalsojās pret ledus sienu.

ŪŪŪŪŪŪŪŪŪŪOOOOOOOOOoooooooooooooo.

Skaņa lēnām noklusa tālumā. Viens pūtiens nozīmēja, ka atgriežas izlūki, un Džons nodomāja, ka vismaz uz vienu dienu viņš bija iejuties izlūka ādā. Lai kas notiktu, to viņam neviens nevarēs atņemt.

Bovens Māršs sagaidīja jātniekus pie pirmajiem vārtiem; tur izlūki nokāpa no zirgiem, lai ievestu tos ledus tunelī. Augstais namzinis bija piesarcis un satraukts. Manu pavēlniek, viņš uzrunāja Mormontu, tikko atbīdījis dzelzs stieņus, putns ir atnesis ziņu, jums tūlīt jānāk uz torni.

-    Kas noticis? Mormonts strupi noprasīja.

Pirms atbildēt, Māršs dīvaini paskatījās uz Džonu. Vēstule ir pie mestra īmona. Viņš gaida jūsu apartamentos.

-     Lieliski. Džon, parūpējies par manu zirgu un piekodini, lai sīrs Džaremijs novieto mirušos pieliekamajā, līdz mestrs ir gatavs tos apskatīt. -<Mormonts, kaut ko pie sevis purpinādams, aizsoļoja.

Vedot abus zirgus uz stalli, Džonu nemierīgu darīja tas, ka teju visi sastaptie uz viņu tā dīvaini noskatījās. Sīrs Elisers Torns pagalmā dresēja savus puikas, bet pat viņš pārtrauca mācības, lai ar tikko jaušamu smaidu uz lūpām paskatītos uz Džonu. Vienrocis Donels Noijs stāvēja ieroču kambara durvīs. Lai dievi ir ar tevi, Snieg, viņš nokliedzās pakaļ Džonam.

"Kaut kas nav lāgā," Džons nodomāja. "Kaut kas ir pavisam nelāgi."

Mirušos aiznesa uz vienu no pieliekamajiem, kas bija ierīkoti zem Mūra, izkaļot ledū tumšus, aukstus kambarus, un kur parasti glabāja gaļu, graudus un reizēm pat alu. Džons pārliecinājās, ka Mormonta zirgs tiek pabarots un apkopts, tad parūpējās pats par savējo. Pēc tam devās sameklēt draugus. Grens un Krupis bija sardzē, bet Pīpu Džons atrada koptelpā.

-    Kas noticis? viņš vaicāja.

Pīps pieklusināja parasti tik skaļo balsi. Karalis ir miris.

Džons apstulba. Roberts Barateons izskatījās pavecs un resns, kad viņš viesojās Ziemmalā, bet tajā pašā laikā likās dukas pilns un arī par slimību nekas nebija dzirdēts. Kā tu to zini?

-    Viens no sargiem dzirdēja, kā Klaidass lasa vēstuli metram īmonam. Pīps pieliecās tuvāk. Izsaku līdzjūtību, Džon. Karalis bija tava tēva draugs, vai ne tā?

-    Reiz viņi bija tuvi kā brāļi. Džons prātoja, vai Džofrejs paturēs tēvu karaļa labās rokas amatā. Tas gan nelikās īpaši ticami un varēja nozīmēt, ka pavēlnieks Edards kopā ar māsām atgriezīsies Ziemmalā. Iespējams, pavēlnieks Mormonts pat ļautu Džonam apciemot mājas. Būtu tik jauki atkal redzēt Ārijas greizo smaidu un aprunāties ar tēvu. "Es viņam pajautāšu par savu māti," puisis apņēmās. "Es tagad esmu vīrietis, ir pienācis laiks to uzzināt. Pat ja viņa bija ielasmeita, mani tas neuztrauc, es gribu zināt patiesību."

-     Dzirdēju Heiku bilstam, ka mirušie vīri esot bijuši kopā ar tavu tēvoci, Pīps piemetināja.

-    Tā gan, Džons atbildēja. Divi no sešiem, ko viņš paņēma līdzi. Izskatās, ka viņi bijuši pagalam krietnu laiciņu, tikai… līķi ir savādi.

-   Savādi? Pīps saspicēja. ausis. Cik savādi?

-    Sems tev visu izstāstīs. Džons negribēja par to runāt. Man jāpārliecinās, vai Vecajam Lācim nav kas vajadzīgs.

Džons devās uz augstā komandiera torni vienatnē, savādi draudīgas priekšnojautas pārņemts. Sardzes brāļi drūmi nopētīja viņu. Vecais Lācis ir savā kabinetā, viens no viņiem teica. Viņš meklēja tevi.

Džons pamāja. Viņam vajadzēja nākt šurp uzreiz pēc staļļa. Puisis žigli uzlēkšoja augšup pa kāpnēm. "Komandieris vēlas vīnu vai kādu pagali kamīnā, tas arī viss," Džons sev iegalvoja.

Kad viņš ienāca Mormonta darbistabā, krauklis sāka klaigāt. Graudi! putns ķērca. Graudi! Graudi! Graudi!

-    Neklausies, es viņu tikko pabaroju, Vecais Lācis norūca. Viņš sēdēja pie loga un lasīja vēstuli. Atnes man kausiņu vīna un ielej kādu malku arī sev.

-    Sev, sīr?

Mormonts pacēla acis no papīra lapas un paraudzījās uz Džonu. Komandiera skatienā jautās žēlums; jauneklis spēja to teju sagaršot. Tu dzirdēji, ko teicu.

Džons ar pārspīlētu rūpību ielēja vīnu, neskaidri apzinādamies, ka cenšas paildzināt katru kustību. Kad kausi būs pilni, viņam neatliks nekas cits kā uzklausīt to, kas bija rakstīts vēstulē. Kausi piepildījās pārāk strauji. Apsēdies, puis, Mormonts pavēlēja. Iedzer.

Džons palika stāvot. Vai kas noticis ar tēvu?

Vecais Lācis pabakstīja vēstuli ar pirkstu. Ar tavu tēvu un karali, viņš ducināja. Es nemelošu tev, ziņas ir nelāgas. Nebiju domājis, ka savā vecumā piedzīvošu jaunu karali, Roberts tak bija uz pusi jaunāks par mani un spēcīgs kā vērsis. Komandieris iedzēra malku vīna. Te rakstīts, ka karalis mīlējis medīt. Un tas, ko mēs mīlam, pārāk bieži iznīcina mūs. Atceries to, puis! Mans dēls mīlēja savu jauno sievu. Godkārīga sieviete. Ja ne viņa, dēls nekad nebūtu iedomājies pārdot tos malumedniekus.

Džons tikko saprata, ko komandieris saka. Manu pavēlniek, es nesaprotu. Kas ir noticis ar manu tēvu?

-    Es teicu, lai tu apsēdies, Mormonts norūca. Sēdies! noķērcās krauklis. Un iedzer, pie velna. Tā ir pavēle, Snieg!

Džons apsēdās un iedzēra malku vīna.

-    Pavēlnieks Edards ir ieslodzīts pazemē. Viņu apvaino nodevībā. Te rakstīts, ka viņš sazvērējies ar Roberta brāļiem, lai atņemtu troni princim Džofrejam.

-    Nē, Džons izgrūda. Tas nav iespējams. Mans tēvs nekad nenodotu karali!

-    Lai kā tas būtu, Mormonts turpināja. Ne man par to spriest. Ne arī tev…

-    Bet tie ir meli, Džons uzstāja. Kā gan kādam varēja ienākt prātā, ka viņa tēvs ir nodevējs, vai viņi visi prātu ir zaudējuši? Pavēlnieks Edards Stārks nekad neapkaunotu sevi… tā taču ir?

"Stārks bija sadzīvojis bastardu," Džonā atskanēja sīka balstiņa. "Vai gan tas bija cēli? Un kā ar tavu māti? Viņš pat nepieminēja tās vārdu."

-    Sīr, kas notiks ar viņu? Vai viņi sodīs tēvu ar nāvi?

-    Par to nekas nav teikts, puis. Es taisos rakstīt vēstuli. Jaunības dienās es pazinu pāris karaļa padomnieku. Veco Pīselu, pavēlnieku Stanisu, sīru Baristenu… Lai ko būtu vai nebūtu darījis tavs tēvs, viņš ir dižs vīrs. Viņam jāatļauj vismaz pieņemt melno krāsu un pievienoties mums šeit. Dievi man liecinieki, tādi vīri kā pavēlnieks Edards mums lieti noderētu.

Džons zināja, ka citiem nodevībā apsūdzētiem vīriem senāk tika ļauts izpirkt grēkus, kalpojot karaļvalstij uz Mūra. Kāpēc to liegt pavēlniekam Edardam? Viņa tēvs uz Mūra. Tā bija savāda un neomulīga doma. Tā būtu milzīga pārestība atņemt viņam Ziemmalu un piespiest tērpties melnā, bet, ja tā bija iespēja palikt dzīvam…

Un vai Džofrejs to pieļautu? Viņš atcerējās prinča viesošanos Ziemmalā, to, kā viņš izsmēja Robu un sīru Rodrīku pils pagalmā. Pašu Džonu princis vispār neievēroja; bastardi nebija pat viņa nicinājuma cienīgi. Augsto pavēlniek, vai karalis jūs uzklausīs?

Vecais Lācis paraustīja plecus. Karalis ir puika… Es iedomātos, ka viņš klausīs savu māti. Žēl, ka pundura nav galvaspilsētā. Viņš ir karaļa tēvocis, un viņš parūpējās par mums, kad bija šeit. Nav lāga, ka tava māte viņu sagūstījusi…

-     Sīra Stārka nav mana māte, Džons strupi atgādināja. Tīrions Lanisters bija izturējies pret viņu draudzīgi. Ja pavēlnieku Edardu nogalinās, viņa būs tikpat vainīga kā karaliene. Sīr, vai tur kas rakstīts par manām māsām? Jūs zināt, Ārija un Sansa bija kopā ar tēvu…

-    Pīsels par viņām neko neraksta, bet, bez šaubām, pret viņām izturas labi. Es par meitenēm apjautāšos, kad rakstīšu vēstuli. Mormonts papurināja galvu. Draņķīgākais iespējamais laiks šādiem notikumiem. Lai nu kad, bet šobrīd karalistei bija vajadzīgs stiprs karalis… mūs gaida tumšas dienas un aukstas naktis, es to sajūtu kaulos… Viņš vērīgi paskatījās uz Džonu. Es ceru, ka tev nenāk prātā muļķīgas domas.

"Viņš ir mans tēvs", Džons gribēja teikt, bet saprata, ka Mormonts nevēlas to dzirdēt. Puiša rīkle bija pārkaltusi. Viņš piespieda sevi iedzert vēl malku vīna.

-    Tagad tavs pienākums ir Mūris, augstais komandieris viņam atgādināja. Tava iepriekšējā dzīve beidzās, kad tu apvilkies melnu. Viņa krauklis kā ķērcoša atbalss iegārdzās: Melnu. Mormonts nelikās zinis. Lai ko viņi darītu Karaļa ostā, mūs tas neskar. Kad Džons neatbildēja, vecais vīrs izdzēra atlikušo vīnu un teica: Tagad vari iet. Šodien tu man vairs nebūsi vajadzīgs. Rīt varēsi palīdzēt man uzrakstīt to vēstuli.

Džons neatcerējās, kā stāvējis Mormonta darbistabā vai kā ticis no turienes projām. Viņš attapās, kāpjot lejā pa torņa kāpnēm un lauzīdams galvu, "Tas taču ir mans tēvs, manas māsas, kā tas var neskart mani?"

Pagalmā viens no kareivjiem paskatījās uz viņu un novilka: Turies, puis. Dievi mēdz būt nežēlīgi.

"Viņi visu zina," Džons saprata. Mans tēvs nav nodevējs, viņš aizlauztā balsī izmocīja. Pat vārdi strēga rīklē, it kā gribētu viņu nosmacēt. Cēlās vējš, un tagad pagalmā likās vēsāk nekā tad, kad viņš devās uz torni. Garu vasara tuvojās beigām.

Atlikusī pēcpusdiena pagāja kā nemaņā. Džons nespētu atcerēties, kur viņš gāja, ko viņš darīja, ar ko sarunājās. Vienu gan jauneklis zināja Spoks bija kopā ar viņu. Dižvilka klusā klātbūtne sniedza kaut jel kādu mierinājumu. "Meitenēm nav pat tā," viņš nodomāja. "Varbūt vilki būtu viņas pasargājuši, bet Kundzīte bija pagalam un Nīmerija pazudusi. Māsas ir pilnīgi vienas."

Ap to laiku, kad saule sāka grimt aiz apvāršņa, vējš iegriezās no ziemeļiem. Iedams uz koptelpu vakariņās, Džons varēja saklausīt, kā tas skrāpējas gar Mūri un ložņā pāri ledainajiem nocietinājumiem. Hobs bija sarūpējis biezu liellopu gaļas sautējumu ar miežiem, sīpoliem un burkāniem. Kad uz Džona šķīvja uzgūla lieka viruma karote un pavārs pasniedza viņam kukuļa kancīti, puisis saprata, ko tas nozīmē. "Arī viņš visu zina," Džons pārlaida skatienu zālei un redzēja, kā teju visi novēršas, pieklājīgi nolaižot acis. "Visi visu zina."

Draugi sapulcējās ap viņu. Mēs palūdzām, lai septons aizdedz svecīti par tavu tēvu, Matars bilda. Tie ir meli, mēs visi zinām, ka tie ir meli, pat Grens saprot, ka tie ir meli, Pīps satraukti nobēra. Grens pamāja, un Sems satvēra Džona roku. Tu tagad esi mans brālis, tātad viņš ir arī mans tēvs, apaļīgais zēns teica. Ja tu vēlies izjāt līdz Apsēstajam mežam un noskaitīt lūgšanu vecajiem dieviem, es došos tev līdzi.

Apsēstais mežs atradās otrpus Mūrim, tomēr viņš zināja, ka Sems domā nopietni to, ko saka. "Viņi ir mani brāļi," Džons nodomāja. "Tāpat kā Robs, Brens un Rikons…"

Bet tad atskanēja smiekli, asi un nežēlīgi kā pātaga, un sīra Elisera Torņa balss. Šis nav parasts bastards, bet nodevēja bastards.

Nākamajā acumirklī Džons bija uzlēcis uz galda ar dunci rokā. Pīps mēģināja draugu noķert, bet tas izrāva kāju un metās uz priekšu pa galdu, bet vēl pēc brīža izspēra bļodu sīram Eliseram no rokas. Virums pašķīda pa gaisu, notašķīdams brāļus, Torns atsprāga atpakaļ. Cilvēki zālē cits caur citu kliedza, bet Džons Sniegs viņus nedzirdēja. Viņš novicināja dunci sīram Eliseram gar seju, mērķēdams pa oniksa krāsas acīm, bet Sems metās starp abiem un, pirms Džons apskrēja draugam apkārt, Pīps bija uzmeties Sniegam mugurā kā pērtiķis, Grens satvēra roku ar ieroci, bet Krupis izlauza dunci no pirkstiem.

Vēlāk, krietni vēlāk, kad draugi bija aizveduši Džonu uz guļamcelli, viņu apraudzīt atnāca Mormonts ar visu kraukli uz pleca. Es, puis, tevi brīdināju nesastrādāt muļķības, Vecais Lācis teica. Puis, putns mēdījās. Mormonts nepatikā papurināja galvu. Un es ar tevi saistīju lielas cerības.

Viņam atņēma nazi un zobenu un lika palikt cellē, līdz augstākie komandieri izlems, ko ar Džonu darīt. Pie celles durvīm tika nostādīta sardze, lai viņš neiedomātos šo pavēli nepildīt. Draugiem aizliedza viņu apciemot, bet Vecais Lācis apžēlojās un ļāva cellē palikt Spokam, tāpēc Džons nebija gluži viens.

Mans tēvs nav nodevējs, viņš sacīja dižvilkam, kad pārējie bija aizgājuši. Spoks klusumā paraudzījās uz saimnieku. Džons atspiedās pret sienu, apņēmis ar rokām ceļgalus, un skatījās svecē, kas dega uz galda līdzās šaurajai gultai. Liesma raustījās un šūpojās, ēnas virpuļoja ap jaunekli, istaba likās kļūstam arvien tumšāka un aukstāka. "Šonakt es tā arī neaizmigšu," Džons nodomāja.

Viņš laikam tomēr bija aizsnaudies. Kad Džons pamodās, kājas bija stīvas un notirpušas, bet svece sen izdegusi. Spoks stāvēja uz pakaļkājām un skrāpējās gar durvīm. Jauneklis pārsteigts aptvēra, cik ļoti izaudzis bija viņa dižvilks. Spok, kas tur ir? viņš klusi jautāja. Dižvilks pagrieza galvu un palūkojās lejup uz saimnieku, bez skaņas atiezdams draudīgos ilkņus. "Vai tas ir zaudējis prātu?" Džons satraucās. Tas esmu es, Spok, viņš nomurmināja, cenzdamies, lai balss neskanētu pārāk bailīgi. Viņu kratīja drebuļi. Pa kuru laiku kļuvis tik auksts?

Spoks atkāpās no durvīm. Tur, kur ķetnas bija skrāpējušas koku, melnēja dziļas rievas. Džons noskatījās uz tām ar augošu nemieru. Tur kāds ir, vai ne? viņš nočukstēja. Pieplacis grīdai, dižvilks sāka līst atpakaļ, un baltā spalva uz kakla sabozās stāvus. "Droši vien sargs," jauneklis nodomāja, "viņi atstāja pie manām durvīm sargu, Spoks to sajūt, tas arī viss."

Džons lēnām pieslējās stāvus. Jaunekļa augumu kratīja neapturami drebuļi. Viņš vēlējās, kaut viņam būtu atstājuši zobenu. Trīs žigli soļi un viņš jau bija pie durvīm. Džons sagrāba rokturi un pavilka to uz iekšu. Eņģu iečīkstēšanās lika viņam salēkties.

Sargs gulēja uz šaurajiem pakāpieniem augšup pavērstu seju tā, it kā tam nebūtu kaulu. Mirušais raudzījās uz Džonu, kaut gan gulēja uz vēdera. Sarga galva bija apgriezta par pilnu pusapli.

"Tas nav iespējams," Džons sacīja pats sev. "Šis taču ir augstā komandiera tornis, to apsargā dienu un nakti, nekas tāds nevarēja notikt, tas ir sapnis, es laikam murgoju."

Spoks paslīdēja garām saimniekam ārā pa durvīm. Dižvilks pagājās pāris pakāpienu augšup, tad apstājās un atskatījās uz Džonu. Jauneklis kaut ko saklausīja tā kā klusu zābaka švirkstu pret akmeni, atslēgas noskrapstēšanu. Skaņas nāca no augšas. No augstā komandiera apartamentiem.

Murgs tas varbūt arī bija, bet sapnis gan ne.

Sarga zobens vēl arvien bija makstī. Džons pietupās un izvilka asmeni. Tērauda svars dūrē lika jauneklim justies drošāk. Viņš devās augšup pa pakāpieniem pa pēdām nedzirdamajam Spokam. Katrā kāpņu pagriezienā rēgojās melnas ēnas. Džons turpināja kāpt, katru aizdomīgu kaktu pārbaudīdams ar zobena asmeni.

Tad pēkšņi atskanēja Mormonta kraukļa ķērciens. Graudi, putns sauca. Graudi, graudi, graudi, graudi, graudi, graudi. Spoks metās uz priekšu, un Džons klupdams krizdams steidzās tam pakaļ. Durvis uz Mormonta mitekli bija plaši atvērtas. Dižvilks metās pa tām iekšā. Džons spēji apstājās durvju ailā, saujā cieši satvēris zobena spalu, ļaudams acīm uz mirkli aprast ar nakts melnumu. Logi bija aizvilkti ar smagiem aizkariem, tāpēc tumsa bija bieza kā tinte. Vai te kāds ir? jauneklis iesaucās.

Tad viņš ieraudzīja apveidu. Ēnu ēnās, kas slīdēja Mormonta guļamkambara virzienā, cilvēka stāvu: viss tērpies melnā, ietinies apmetnī, ar kapuci galvā… taču zem kapuces ar ledaini zilu blāzmu savādi spīdēja acis…

Spoks metās uz priekšu. Savādais un vilks nogāzās zemē bez vaida vai rūciena, sāka velties pa grīdu, ietriecās krēslā, apgāza ar papīriem nokrautu galdu. Virs murskuļa plivinājās Mormonta krauklis, ķērkdams: Graudi, graudi, graudi, graudi. Džons jutās tikpat akls kā mestrs īmons. Virzīdamies tā, lai siena būtu aiz muguras, viņš tika līdz logam un norāva aizkaru. Telpa pielija ar mēnessgaismu. Jauneklis ieraudzīja baltā kažokā iegrimušas melnas rokas ap viņa dižvilka kaklu arvien ciešāk savilkās tumši piepampuši pirksti. Spoks locījās un mēģināja kost, kājām velti mēģinot atrast atbalstu gaisā, tomēr dižvilks nespēja izrauties no tvēriena.

Džonam nebija laika, kad baidīties. Viņš kliegdams metās uz priekšu un no visa spēka trieca zobenu lejup. Tērauda asmens pārgrieza piedurkni, ādu un kaulu, tomēr skaņā, ar kādu tas notika, bija kaut kas nepareizs. Smaka, kas uzvirmoja ap jaunekli, bija tik savāda un auksta, ka viņš gandrīz apvēmās. Viņš ieraudzīja, ka pie elkoņa nocirstā roka guļ uz grīdas, bet melnie pirksti turpina kustēties mēness mestā gaismas četrstūrī. Spoks izrāvās no otras rokas un pavirzījās nostāk, sarkanajai mēlei karājoties ārā no mutes.

Kapučotais vīrs pacēla mēnessbālo seju, un Džons nevilcinoties cirta pa to. Zobens pāršķēla miesu līdz kaulam, nocērtot pusi deguna. Zem zilām, kvēlošām zvaigznēm līdzīgām acīm no vaiga līdz vaigam tagad stiepās dziļa brūce. Džons pazina šo vīru. "Otors," jauneklis nodomāja un grīļodamies paspēra soli atpakaļ. "Dievi, viņš taču ir miris, viņš ir miris, es redzēju viņu mirušu."

Džons juta, ka potītei kaut kas pieskaras. Melnie pirksti taustījās ap jaunekļa kājas ikru. Plauksta līda augšup pa kāju, ķērdamās ūzu vilnā un sāpīgi saspiezdama miesu. Pretīgumā iekliedzies, Džons ar zobena asmeni atlauza pirkstus un aizsvieda roku projām. Tā palika guļot, pirkstiem atlaižoties un atkal savelkoties.

Mironis metās uz priekšu. Asinis nekur nemanīja. Nocirstā roka un pāršķeltā seja to nekavēja šķita, ka Otors neko nejūt. Džons sašūpoja zobenu sev priekšā. Nenāc tuvāk! jauneklis pavēlēja balsī, kas bija kļuvusi neierasti spalga. Graudi, nekādi nevarēja apklust krauklis, graudi, graudi. Nocirstā roka izkūņojās no nošņāptās piedurknes, bāla čūska ar melnu piecpirkstu galvu. Spoks uzbruka plaukstai un satvēra to zobos. Pirkstu kauli nokrakšķēja. Džons tikmēr cirta pa miroņa kaklu un juta, kā tērauda asmens iedzeļas dziļi atmirušajā miesā.

Otors uzskrēja Džonam virsū, notriekdams jaunekli zemē.

Viņš trāpīja ar muguru pa apgāztā galda stūri jauneklim aizrāvās elpa. Zobens, kur gan bija zobens? Viņš bija pazaudējis nolāpīto zobenu! Kad Džons pavēra muti, lai iekliegtos, izdzimums ietrieca melnos līķa pirkstus viņam mutē. Rīstīdamies jauneklis mēģināja atgrūst briesmoni, bet mironis bija pārāk smags. Ledaini aukstā roka virzījās arvien dziļāk kaklā, Džonam likās, ka viņš tūlīt nosmaks. Neradījuma seja spiedās pie jaunekļa vaiga, aizsegdama pārējo apkārtni. Tā acis klāja dzirkstoši zila sarma. Džons skrāpēja auksto miesu ar nagiem, mēģināja iespert izdzimumam pa kājām. Jauneklis centās kost, centās sist, centās elpot…

Un pēkšņi līķa smagums novēlās no Džona krūtīm, roka izslīdēja no kakla. Jauneklis spēja vien apvelties uz vēdera, rīstīdamies un drēbēdams.

Mironim atkal bija uzbrucis Spoks. Džons redzēja, kā dižvilks iegremdē zobus neradljuma vidukli un sāk to plosīt. Jauneklis pusnemaņā vēroja notiekošo, līdz pēc krietna brīža aptvēra, ka jāsameklē zobens… un tad ieraudzīja pavēlnieku Mormontu ar eļļas lampu rokā kailu un pusmiegā stāvam guļamistabas durvīs. Pussagrauztā roka, pat palikusi bez pirkstiem, sizdamās un locīdamās pa grīdu, virzījās uz komandiera pusi.

Džons gribēja iekliegties, bet balss bija pazudusi. Viņš grīļodamies pieslējās kājās, aizspēra roku sāņus un izķēra lampu no Vecā Lāča rokas. Liesma noraustījās un gandrīz izdzisa. Deg! krauklis ķērca. Deg, deg, deg!

Pagriezies Džons ieraudzīja no loga norautos aizkarus. Viņš ar abām rokām trieca lampu pret auduma murskuli. Metāls nožvadzēja, stikls sašķīda, eļļa izlija un aizkari ar pamatīgu švīkstu aizdegās. Tā siltums noglāstīja seju patīkamāk nekā jebkurš viņa saņemtais skūpsts. Spok! jauneklis pasauca.

Dižvilks izlocījās no miroņa tvēriena un piesteidzās pie saimnieka. Neradījums tikmēr mēģināja piecelties, no milzīgās brūces vēderā ārā veļoties tumšām zarnu čūskām. Džons iegrūda to liesmās, paķēra degošo aizkaru rokā un zvēla ar to mironim. "Kaut tas aizdegtos," jauneklis lūdzās, drānai triecoties pret līķi, "dievi, lūdzu, lūdzu, kaut tas aizdegtos!"

BRENS

Aukstā, vējainā rītā ieradās trīssimt Kārstārku jātnieku un gandrīz divtūkstoš kājnieku no Kārholdas pils. Kolonnai tuvojoties, pīķu tērauda uzgaļi pa brīdim uzmirdzēja blāvajā saules gaismā. Ierindas priekšgalā gāja kāds vīrs, sizdams lēnu, dobju pārgājiena ritmu uz bungām, kas bija lielākas par viņu pašu, būm, būm, būm!

Brens vēroja kareivju tuvošanos mestra Lūvina bronzas tālskatī, sēdēdams uz Hodora pleciem sargtornī, kas slējās pāri cietokšņa ārsienai. Priekšgalā jāja pats pavēlnieks Rikards kopā ar dēliem Harionu, Edardu un Torenu zem nakts melnajiem nama karogiem, uz kuriem bija izšūta balta saule. Vecā auklīte zināja teikt, ka viņu dzīslās jau gadsimtiem plūst Stārku asinis, bet Brenam viņi nebūt nelikās līdzīgi Stārkiem. Kārstārki bija pamatīgi un pikti vīri, to sejas klāja kuplas bārdas, bet garie mati sedza varenos plecus. Viņu apģērbi bija šūdināti no lāču, roņu un vilku ādām.

Brens zināja, ka Kārstārki ir beidzamie. Pārējie pavēlnieki ar saviem karapulkiem jau bija ieradušies. Zēnam kārojās iejukt cilvēku mudžeklī, redzēt, kā ziemas mājokļi pildās ar cilvēkiem, katru rītu vērot mutuļojošos pūļus tirgus laukumā, riteņu un pakavu izdangātās ielas. Taču Robs bija aizliedzis viņam iziet no pils. Mums nav lieku vīru tevis apsargāšanai, brālis bija paskaidrojis.

-   Es paņemšu Vasariņu, Brens ieminējās.

-     Netēlo nu puiku, Bren, Robs stingri noteica. Tu zini, ka tev nekas nesanāks. Tikai pirms divām dienām viens no pavēlnieka Boltona vīriem sadūra pavēlnieka Servīna karakalpu Kūpošajā Pagalē. Māmiņa

man ādu novilks, ja ļaušu tev iekulties nepatikšanās. Brālis runāja pavēlnieka Roba balsi, un Brens zināja, ka šādās reizēs nekāda pierunāšana nelīdzēs.

Zēns zināja, ka Robs rīkojās šādi, atminoties Vilkumežā notikušo. Atmiņas vēl arvien rādījās Brenam nelāgos sapņos. Viņš bija bezspēcīgs kā zīdainis, tikpat nespējīgs aizstāvēt sevi kā Rikons. Varbūt vēl nespējīgāks… Rikons varētu vismaz kādam no viņiem iespert. Brenam par to bija kauns. Viņš bija tikai dažus gadus jaunāks par Robu; viņa brālis bija teju pieaudzis, arī viņam tādam vajadzēja būt. Brenam vajadzēja spēt aizstāvēties pašam.

Vēl pirms gada, pirms nelaimīgā kritiena, viņš būtu devies uz pilsētu, pat ja tas nozīmētu rāpšanos pāri mūru mūriem. Tolaik viņš būtu noskrējis lejā, uzlēcis mugurā savam ponijam vai nolēcis no tā pats un pie sāniem viņam būtu koka zobens, ar kuru tolaik rīkojās gana izveicīgi, lai notriektu zemē princi Tommenu. Tagad Brens spēja tikai skatīties uz notiekošo caur mestra Lūvina tālskati. Mestrs bija iemācījis zēnam visus karogus: Gloveru dūrē savilkto sudraba bruņucimdu uz sarkanas pamatnes; Mormonta kundzes melno lāci; pātagas sakapāto, briesmīgo vīru, ko nesa Dredfortas Rūža Boltona pulku priekšgalā; Hornvudu aļņu bulli; Servīnu kaujas cirvi; Tolhārtu trīs sargkokus; kā arī Amberu nama baiso zīmi rēcošu milzi sarautās ķēdēs.

Un drīz vien Brens iegaumēja arī pavēlnieku sejas viņi kopā ar saviem dēliem un bruņiniekiem nāca uz Ziemmalas pilī rīkotajiem mielastiem. Pat Lielā zāle nebija gana ietilpīga, lai visi varētu paēst vienlaikus, tāpēc Robs vakariņoja ar katru no galvenajiem sabiedrotajiem pēc kārtas. Brenu vienmēr sēdināja goda vietā pie brāļa labās rokas. Kad viņš tur sēdēja, daži pavēlnieki nopētīja zēnu ar savādi skarbu skatienu it kā viņi brīnītos, kāpēc tādam zaļam puikam un turklāt vēl kroplam tiek parādīts vairāk goda nekā viņiem.

-    Cik daudz mums ir kareivju? Brens vaicāja mestram Lūvinam, kad pavēlnieks Kārstārks un viņa dēli pa ārējiem vārtiem iejāja pilsētā.

-   Apmēram divpadsmit tūkstoši vīru.

-    Un cik bruņinieku?

-    Ne pārāk daudz, mazliet nepacietīgi atbildēja mestrs. Lai kļūtu par bruņinieku, ir jābūt iesvētītam septā un iesvaidītam ar septiņām eļļām, lai tādējādi apstiprinātu zvērestu. Ziemeļos vien rets nams pielūdz Septiņus. Pārējie godā vecos dievus un nepasludina nevienu par bruņinieku… bet tāpēc šie pavēlnieki, viņu dēli un vasaļi nav mazāk izveicīgi vai mazāk uzticami, vai mazāk godprātīgi. Vīra vērti nenosaka uzruna "sīr" pirms viņa vārda. Esmu to tev stāstījis jau simtiem reižu.

-    Un tomēr, Brens uzstāja, cik mums ir bruņinieku?

Mestrs Lūvins nopūtās. Kādi trīs, varbūt četri simti… starp trijiem tūkstošiem bruņotu jātnieku, kuri nav bruņinieki.

-    Pavēlnieks Kārstārks ir beidzamais, Brens domīgi noteica. Robs šovakar rīkos mielastu viņam par godu.

-    Par to nav šaubu.

-    Pēc cik ilga laika… viņi dosies ceļā?

-    Ja Robs vēlas doties cīņā, viņam tas ir jādara drīz, mestrs Lūvins sacīja. Ziemas pilsēta ir pārpildīta līdz lūpai, un tik liela armija ātri vien noēdīs visus apkārtnes krājumus, ja kavēsies te ilgāk. Vēl citi gaida, lai pievienotos viņam gar karaļceļu, piekaļņu bruņinieki un ezerciemu vīri, kā arī pavēlnieki Manderlijs un Flints. Starpupēs kaujas jau ir sākušās, un tavam brālim līdz turienei ir daudzas līgas veicamas.

-     Es zinu, Brens jutās draņķīgi, un to varēja saklausīt viņa balsī. Viņš atdeva bronzas tālskati mestram atpakaļ un ievēroja, cik plāni galvvidū kļuvuši Lūvina mati. Zēns cauri tiem spēja saskatīt ādas sārtumu. Bija tik savādi noraudzīties uz veco vīru no augšas visu dzīvi viņš bija uzlūkojis mestru no apakšas, bet, ja tu sēdēji Hodora plecos, uz visiem nācās nolūkoties no augšas. Es vairs negribu skatīties. Hodor, aiznes mani atpakaļ uz cietoksni.

-    Hodor, noteica Hodors.

Mestrs Lūvins iebāza tālskati piedurknē. Bren, tavam brālim tagad nebūs laika tevi apciemot, jo ir jāsagaida pavēlnieks Kārstārks un viņa dēli, kā arī jāparūpējas, lai jaunpienācējus labi iekārtotu.

-   Es netraucēšu Robu. Gribu tikt līdz dievmežam. Zēns uzlika roku Hodoram uz pleca. Hodor.

Torņa granīta iekšsienā izkaltie roku balsti veidoja savdabīgu trepīti. Hodors, dungodams sev pašam vien zināmu melodiju, devās lejup, Brenam kūļājoties milzim pie muguras piesietajā pītajā sēdeklī, kuru bija uzmeistarojis mestrs Lūvins. Nesamā ideju viņš bija aizguvis no groziem, ko sievietes šaipusē sēja mugurā, lai pārnestu malku no meža. Mestrs šādā grozā bija izgriezis caurumus kājām un piestiprinājis pāri saišu, lai Brena svars sadalītos vienmērīgāk. Šāda pārvietošanās bija neērtāka par jāšanu Dejotājas mugurā, bet netrūka arī vietu, kur jājot netika iekšā, turklāt grozā Brens neizjūta tādu apkaunojumu, kāds viņu bija mācis, kad Hodors viņu kā zīdaini nēsāja uz rokām. Arī Hodoram grozs, šķiet, patika, lai gan no viņa kaut ko saprast reizēm bija grūti. Vienīgā bīstamība bija durvis. Reizēm Hodors piemirsa, ka viņam plecos sēž Brens, tāpēc milža gājiens caur durvju aiļu varēja izrādīties sāpīgs vai pat bīstams.

Gandrīz divas nedēļas kustība ap Ziemmalu bija tik dzīva, ka Robs pavēlēja, lai abu vārtu restes vienmēr, pat nakts melnumā, būtu paceltas, bet paceļamais tilts pāri aizsarggrāvim nolaists. Kad Brens iznāca no torņa, pāri aizsarggrāvim starp mūriem virzījās gara bruņotu jātnieku ierinda; tie bija Kārstārku vīri, kas sekoja saviem pavēlniekiem. Viņi bija tērpti melnos vilnas apmetņos ar baltu sauli, bet galvā kareivjiem bija melnas dzelzs pusķiveres. Hodors kādu gabalu skrēja teciņus līdzās ierindai, smaidīdams pats pie sevis, zābakiem dobji būkšķot uz paceļamā tilta dēļiem, jātnieki pavadīja milzi izbrīnītiem skatieniem, un reiz Brens saklausīja zviedzošus smieklus. Viņš nelikās par to ne zinis. Cilvēki skatīsies uz tevi, mestrs Lūvins bija brīdinājis zēnu, kad viņi pirmo reizi piesprādzēja pīto grozu Hodoram pie muguras. Viņi skatīsies, viņi tevi aprunās, un kāds pat, iespējams, izsmies tevi. "Lai izsmej," Brens nodomāja. Guļamkambarī neviens viņu neizsmēja, bet tāpēc zēns netaisījās visu dzīvi pavadīt gultā.

Kad viņi izgāja zem vārtu namiņa paceltajām restēm, Brens ielika mutē divus pirkstus un iesvilpās. Pāri pagalmam atauļoja Vasariņš. Pēkšņi Kārstārku jātniekiem nācās krietni papūlēties, lai novaldītu zirgus, kas pārgrieza acis un satraukti sprausloja. Kāds kumeļš pat iezviedzās un uzšāvās pakaļkājās, tā jātniekam pikti lamājoties un izmisīgi turoties seglos. Ja zirgi nebija pieraduši pie dižvilka smārda, tas iedzina rikšotājos paniskas bailes, tomēr tie ātri nomierinājās, tikko Vasariņš bija projām. Uz dievmežu, Brens atgādināja Hodoram.

Pat pati Ziemmala likās pārpildīta. Pils pagalmā skanēja zobenu un cirvju šķinda, ratu grabēšana un suņu rejas. Ieroču darbnīcas durvis bija atvērtas, un Brens pamanīja Mikenu pie viņa laktas. Kalēja veseris dimdēja un sviedri pilēja no kailajām krūtīm. Brens nekad savā mūžā nebija redzējis tik daudz svešinieku, pat ne tad, kad apciemot tēvu ieradās karalis Roberts.

Zēns centās nesarauties, kad Hodors pieliecās, lai izietu cauri kādām īpaši zemām durvīm. Viņi gāja pa garu gaiteni, kurā valdīja puskrēsla. Vasariņš viegli lēkšoja viņiem līdzās. Laiku pa laikam vilks pacēla skatienu, un tā acis kvēloja kā izkausēts zelts. Brens labprāt būtu noglāstījis vilku, taču viņš sēdēja pārāk augstu, lai aizsniegtu Vasariņu.

Dievmežs bija miera saliņa haosa jūrā, par kādu bija pārvērtusies Ziemmala. Hodors izlīkumoja cauri ozolu, dzelzskoku un sargkoku biežņai, līdz nonāca pie mierīgā dīķa līdzās sirdskokam. Viņš dungodams apstājās zem sejaskoka mezglotajiem zariem. Brens pasniedzās augšup, pieķērās pie zara un izvilkās ārā no sēdekļa, izceldams kāju nejūtīgo balastu no caurumiem pītajā grozā. Mirkli viņš karājās gaisā, tumši sarkanajām lapām glāstot seju, bet tad Hodors paņēma zēnu un nolaida uz līdzena akmens, kas gulēja pie ūdens. Es gribētu kādu brīdi palikt vienatnē, viņš sacīja. Ej pamērcējies. Ej vien uz dīķiem.

-    Hodor, Hodors aizlāčoja starp kokiem un pazuda. Dievmežā otrā pusē zem viesu mājas logiem karstais pazemes avots pildīja trīs nelielus dīķīšus. No ūdens virsmas dienu un nakti cēlās garaiņi, un siena, kas slējās virs tvaikiem, bija biezi noaugusi ar sūnu. Hodors necieta aukstu ūdeni un pretojās kā kokā uzdzīts mežakaķis, kad viņu apdraudēja ar ziepēm, toties stundām gara plunčāšanās viskarstākajā no dīķiem viņam it labi gāja pie sirds. Milzis mēdza skaļi atraugāties ik reizes, kad no tumši zaļajām dzīlēm pacēlās burbulis, lai ūdens virspusē pārsprāgtu.

Vasariņš palakās ūdeni un iekārtojās pie Brena sāniem. Viņš pakasīja vilkam zem žokļa, un kādu brīdi zēns un dzīvnieks baudīja apkārt valdošo mieru. Brenam vienmēr bija paticis dievmežā, pat pirms kritiena, bet beidzamajā laikā zēns bija sapratis, ka viņu arvien vairāk un vairāk velk uz šejieni. Pat sirdskoks viņu vairs nebiedēja tā kā agrāk. Bālajā stumbrā iegrieztās tumši sarkanās acis vēl arvien vēroja Brenu, taču tagad tas sniedza klusu mierinājumu. Dievi viņu sargāja, zēns sev teica; vecie dievi, Stārku un pirmļaužu, un mežabērnu dievi. Galu galā, viņa tēva dievi. To klātbūtnē Brens jutās drošībā, un starp kokiem valdošais dziļais klusums palīdzēja zēnam domāt. Kopš kritiena Brens bieži domāja; domāja un sapņoja, un sarunājās ar dieviem.

-    Lūdzu, izdariet tā, lai Robs nekur nedotos, viņš klusītēm lūdzās. Brens iemērca roku aukstajā ūdenī, un pāri dīķīm pārskrēja vilnīšu loki. Lūdzu, lai viņš paliek. Bet, ja viņam jādodas projām, dariet tā, lai viņš atgrieztos sveiks un vesels, kopā ar mammu, tēti un meitenēm. Un dariet tā… dariet tā, lai Rikons saprastu.

Viņu mazais brālītis plosījās kā ziemas vētra, kopš uzzināja, ka Robs dodas karā. Te sīkaļa raudāja, te dusmojās. Viņš atteicās ēst, lielāko nakts daļu pavadīja raudot un kliedzot, pat iesita vecajai auklītei, kad tā mēģināja viņu aizmidzināt, dziedot šūpuļdziesmu. Bet nākamajā dienā viņš pazuda. Robs sacēla kājās vai pusi pils, lai atrastu brāli. Kad beidzot jaunāko Stārku atrada kapenēs, Rikons ņēmās vicināt sarūsējušu zobenu, kuru bija paķēris no kāda miruša karaļa rokas, un tad vēl meklētājiem kā zaļacains dēmons no tumsas bija uzklupis Pinkainis. Vilks bija teju tikpat aptracis kā Rikons; tas iekoda Geidžam rokā un izplēsa robu Mikena gurnā. Tikai paša Roba un Pelēkā Vēja parādīšanās ļāva nomierināt Rikonu. Fārlens melno vilku pieķēdēja suņu mītnē, un, palicis bez sava mīluļa, Rikons raudāja vēl gaužāk.

Mestrs Lūvins ieteica Robam palikt Ziemmalā, un arī Brens lūdza brālim to pašu sevis un Rikona dēļ, bet Robs tikai spītīgi papurināja galvu un teica: Es negribu doties karā. Man tas ir jādara.

Tie bija meli tikai daļēji. Kādam vajadzēja vadīt pulkus, lai noturētu Kaklu un palīdzētu Tūlijiem pret Lanisteriem, to Brens saprata gauži labi, tikai tam nevajadzēja būt Robam. Brālis varēja nodot komandiera pilnvaras Halisam Mollenam vai Teonam Grejdžojam, vai kādam no uzticamajiem karognešiem. Tieši tā Robu mudināja rīkoties mestrs Lūvins, taču brālis par to nevēlējās pat dzirdēt. Mans tēvs nekad nesūtītu savus vīrus nāvē, pats kā gļēvulis slēpjoties aiz Ziemmalas mūriem, viņš paziņoja pavēlnieks Stārks no galvas līdz kājām.

Tagad Robs Brenam likās pa pusei kā svešinieks, pagalam pārvērties, īsts pavēlnieks, kaut puisis vēl nebija sagaidījis ne savu sešpadsmito vārda dienu. Likās, to juta pat viņu tēva karogneši. Daudzi katrs pa savam mēģināja Robu pārbaudīt. Rūzs Boltons un Roberts Glovers abi pieprasīja kaujas komandiera godu, pirmais strupi, otrais ar smaidu un izaicinājumu balsī. Druknā, sirmā Maige Mormonta, tērpusies vīra bruņās, tieši paziņoja Robam, ka šis esot gana jauns, lai būtu viņas mazdēls, un lai nemaz netaisoties viņu komandēt… bet, kā nu gadījies, kā ne, viņai esot mazmeita, kuru pavēlniece Mormonta labprāt izprecinātu Robam. Pavēlnieks Servīns, vīrs ar klusu balsi, pat bija paņēmis līdzi savu meitu apaļīgu, glītu trīsdesmit gadus vecu jaunuvi. Mielastu laikā viņa sēdēja pie tēva kreisās rokas un nekad nepacēla skatienu no šķīvja. Jautrajam pavēlniekam Hornvudam meitu nebija, bet viņš mēdza parādīties ar dāvanām vienu dienu viņš atveda zirgu, nākamajā staltbrieža cisku, pēc tam sudrabā kaltu medību ragu, un viņam neko nevajadzēja pretī… itin neko, tikai ciemu, kas savulaik ticis atņemts viņa vectēvam, un medību tiesības uz ziemeļiem no tās tālās kalnu grēdas, un atļauju aizsprostot Balto Nazi, ja tas, protams, labpatiktos pavēlniekam.

Robs ikvienam atbildēja ar atturīgu pieklājību, gluži kā to būtu darījis viņa tēvs, un tā vai citādi parasti panāca to, ko vēlējās.

Un, kad pavēlnieks Ambers, kuru viņa vīri sauca par Lielo Džonu un kurš slējās Hodora augumā, bet bija teju divreiz platāks plecos, piedraudēja, ka viņš ar visu savu karapulku dosies mājās, ja viņu kolonnā novietos aiz Hornvudiem vai Servīniem, Robs atbildēja, ka Ambers var rīkoties, kā viņam pašam tīk. Un, kad mēs būsim tikuši galā ar Lanisteriem, viņš apsolīja, kasīdams Pelēkajam Vējam aiz auss, mēs dosimies atpakaļ uz ziemeļiem, izsvēpēsim jūs no cietokšņa un pakārsim kā zvēresta lauzēju. Lielais Džons lādēdamies ietrieca alus kausu ugunī un sāka aurot, ka Robs esot tik zaļš, ka šim jāčurājot zālē. Kad Haliss Mollens mēģināja apvaldīt satrakojušos pavēlnieku, tas notrieca Halisu uz grīdas, ar spērienu apgāza galdu un izrāva lielāko, draudīgāko zobenu, kādu Brenam bija gadījies jelkad redzēt. Kājās lēca arī viņa dēli, brāļi un vasaļi, vilkdami no makstīm tērauda asmeņus.

Bet Robs pateica tikai vienu klusu vārdu, mirkli pēc rūciena pavēlnieks Ambers gulēja uz muguras, zobens griezās pēdas trīs nostāk uz grīdas un no viņa rokas pilēja asinis Pelēkais Vējš bija nokodis Amberam divus pirkstus. Mans tēvs mācīja, ka pacelt zobenu pret savu kungu nozīmē nāvi, Robs piebilda, bet, bez šaubām, jūs tikai gribējāt sagriezt man gaļu. Brenam likās, ka viņa iekšas pārvēršas ūdenī, kad Lielais Džons ar pūlēm pieslējās kājās, nosūkdams asinis no sarkanajiem pirkstu stumbeņiem… bet tad milzis negaidīti iesmējās. Jūsu gaļa, viņš rēca, ir drausmīgi sīksta.

Bet pēc tam Lielais Džons maz pamazām kļuva par Roba labo roku un kvēlāko aizstāvi, visiem un visur klāstīdams, ka jaunais pavēlnieks tomēr esot īsts Stārks, tāpēc labāk krist ceļos viņa priekšā, ja vien kāds nevēlas palikt bez kājām.

Tomēr tovakar, kad Lielās zāles pavardi bija izdzisuši, brālis atnāca uz Brena guļamistabu, bāls un satriekts. Man likās, ka viņš mani nogalinās, Robs atzinās. Vai tu ievēroji, kā Ambers nosvieda zemē Halisu it kā viņš nebūtu lielāks par Rikonu? Dievi, es biju tā pārbijies. Turklāt Lielais Džons nav ļaunākais no viņiem, tikai mutīgākais. Pavēlnieks Rūzs nekad nebilst ne vārda, tikai skatās uz mani, un tad es spēju domāt tikai par vienu, par to istabu Dredfortā, kurā Boltoni pakar saviem ienaidniekiem nodīrātās ādas.

-     Tā ir tikai viena no auklītes pasaciņām, Brens noteica. Bet tad viņa balsī iezagās šaubu ēna. Vai ne?

-    Es nezinu. Viņš gurdi papurināja galvu. Pavēlnieks Servīns taisoties ņemt savu meitu līdzi uz dienvidiem. Tā viņam gatavošot ēst, viņš saka. Teons ir pārliecināts, ka kādu nakti es meiteni atradīšot zem savas segas. Kaut nu… kaut nu tēvs būtu šeit…

Šis nu bija jautājums, par kuru visi brāļi bija vienisprātis, gan Brens, gan Rikons, gan pavēlnieks Robs; viņi visi vēlējās, kaut tēvs būtu šeit. Bet pavēlnieks Edards atradās tūkstoš līgu tālumā, ieslodzīts kaut kādā pazemes cietumā, meklēts bēglis, kam dzenas pakaļ, vai pat miris. Tēva kareivju galvas uzspraustas uz pīķiem trūdēja pie Sarkanā torņa sienām. Tēvs esot nogalinājis karali Robertu. Barateoni esot aplenkuši Karaļa ostu. Pavēlnieks Edards esot aizbēdzis uz dienvidiem kopā ar karaļa neganto brāli Renliju. Āriju un Sansu esot nogalinājis Suns. Māte esot nogalinājusi Velnēnu Tīrionu un pakārusi viņa līķi pie Straujupes mūriem. Pavēlnieks Tīvins Lanisters dodoties uz Ligzdu, pa ceļam dedzinādams un slepkavodams. Kāds vīna piesūcies zinātājs pat apgalvoja, ka Rīgers Tārgārjens esot augšāmcēlies no miroņiem un ar milzīgu seno varoņu karapulku maršējot uz Pūķakmeni, lai atgūtu tēva troni.

Kad atlidoja krauklis, nesdams ar tēva zīmogu apzīmogoto Sansas rakstīto vēstuli, nežēlīgā patiesība tāpēc nelikās ticamāka. Brens zināja, ka nekad neaizmirsīs izteiksmi Roba sejā, ar kādu brālis blenza uz māsas rakstītajiem vārdiem. Viņa teic, ka tēvs kopā ar karaļa brāļiem esot plānojis nodevību, Robs lasīja. Karalis Roberts esot miris, un māti kopā ar mani aicina uz Sarkano torni, lai zvērētu uzticību Džofrejam. Viņa lūdz, lai mēs saglabājam uzticību karalim, kad viņa apprecēšot Džofreju, viņa lūgšot, lai vīrs saglabā tēva dzīvību. Roba pirksti savilkās dūrē, saņurcīdami Sansas vēstuli. Un viņa neraksta neko par Āriju, itin neko, pat ne pušplēsta vārda. Nolādēts! Kas māsai ir noticis?

Brena sirdi sažņaudza aukstums. Viņa palika bez vilka, viņš drebošā balsī sacīja, atcerēdamies dienu, kad četri tēva vīri atgriezās no dienvidiem ar Kundzītes kauliem. Vasariņš, Pelēkais Vējš un Pinkainis bija sākuši kaukt, vēl pirms vīri šķērsoja paceļamo tiltu. Vilku garajos kaucienos skanēja izmisums. Pirmā torņa ēnā atradās sena kapsēta, kur kapakmeņus klāja bālu ķērpju plankumi. Te Ziemas karaļi savulaik bija guldījuši savus uzticamākos kalpus. Viņi apglabāja Kundzīti šeit, bet vilcenes brāļi tikmēr slīdēja starp kapiem kā nemiera plosītas ēnas. Kundzīte bija devusies uz dienvidiem, bet atgriezušies bija tikai viņas kauli.

Turp savulaik devās arī viņu vectēvs, sirmais pavēlnieks Rikards kopā ar dēlu Brendonu, viņu tēva brāli, un divsimt labākajiem vīriem. Neatgriezās neviens. Un uz dienvidiem bija devies tēvs kopā ar Āriju un Sansu, ar Džoriju un Halenu, un dūšīgo Tomu, un vēl daudziem citiem, pēc tam arī māte un pavēlnieks Rodrīks un arī viņi nebija pārradušies. Un tagad ceļā posās Robs. Ne uz Karaļa ostu un ne jau lai zvērētu uzticību viņš posās uz Straujupi ar zobenu rokā. Un, ja tēvs patiešām atradās gūstā, tas nozīmēja Edarda Stārka drošu nāvi. Tas biedēja Brenu vairāk, nekā viņš spēja izteikt.

-     Ja Robam ir jādodas karā, sargājiet viņu, Brens lūdza vecajiem dieviem, kuri vēroja viņu ar sirdskoka sarkanajām acīm, un sargājiet viņa vīrus Halisu un Kventu, un visus pārējos. Un sargājiet pavēlnieku Amberu un sīru Mormontu, kā arī citus pavēlniekus. Un Teonu arī. Sargājiet viņus un gādājiet, lai viņiem nenotiek nekas ļauns, ja tas jums, dievi, ir tīkami. Palīdziet viņiem sakaut Lanisterus un izglābt tēvu, lai visi atgrieztos mājās.

Kā nopūta viegla brāzma izslīdēja caur dievmežu, sarkanās lapas sašūpojās un mirkli sačukstējās. Vasariņš atieza zobus. Vai tu, zēn, viņus dzirdi?

Brens pacēla galvu. Dīķīša pretējā krastā zem veca ozola stāvēja Oša, un koka lapotne meta ēnu pār viņas seju. Pat važās mežone kustējās klusi kā kaķis. Vasariņš apskrēja ap dīķi un apostīja viņu. Slaidā sieviete sarāvās.

-    Vasariņ, šurp, Brens pasauca. Dižvilks vēl beidzamo reizi ievilka nāsīs gaisu, tad pagriezās un steidzās atpakaļ. Brens apņēma plecus ar rokām. Ko tu šeit dari? Viņš nebija saticis Ošu kopš dienas, kad Stārku vīri sagūstīja mežoni Vilkumežā, lai gan zēns zināja, ka viņa ir norīkota strādāt virtuvē.

-    Viņi ir arī mani dievi, Oša paskaidroja. Aiz Mūra viņi ir vienīgie dievi. Mežones mati bija gari, brūni un pinkaini. Tie padarīja Ošu sievišķīgāku, tāpat kā vienkāršā, raupjā vilnas kleita, kas viņai bija iedota atņemto bruņu vietā. Kad jūtu vajadzību, Geidžs man ļauj laiku pa laikam atnākt uz šejieni noskaitīt lūgšanas, un es viņam ļauju padarboties man zem brunčiem, kad vajadzību jūt viņš. Man nekas nav iebilstams. Man patīk, kā viņa rokas smaržo pēc miltiem, turklāt Geidžs ir krietni maigāks par Stīvu. Viņa neveikli paklanījās. Es atstāšu tevi vienatnē. Virtuvē netrūkst beržamu katlu.

-     Nē, paliec, Brens pavēlēja. Pastāsti, ko tu domāji, kad vaicāji, vai dzirdu dievus?

Oša nopētīja zēnu. Tu jautā viņiem, un viņi tev atbild. Atver ausis un ieklausies tu sadzirdēsi.

Brens ieklausījās. Tas ir tikai vējš, nebūdams pārliecināts, viņš pēc mirkļa teica. Lapas čab.

-     Kā tu domā, kas sūta vēju, ja ne dievi? Viņa apsēdās dīķa otrā krastā, un važas klusi nožvadzēja. Mikens bija pielāgojis dzelzs gredzenus ap Ošas potītēm, un tos savienoja smaga ķēde. Viņa spēja paiet, ja spēra mazus solīšus, tomēr viņa nespētu nedz skriet, nedz rāpties, nedz uzlēkt zirga mugurā. Viņi redz tevi, zēn. Viņi dzird, ko tu saki. Tā čabēšana, tā ir viņu atbilde.

-    Ko viņi saka?

-    Dievi skumst. Tavs brālis pavēlnieks nesagaidīs nekādu palīdzību no viņiem tur, kurp viņš dodas. Vecajiem dieviem dienvidos nav varas. Tur visi dievmeži ir nocirsti jau pirms tūkstoš gadiem. Kā gan viņi varētu pieskatīt tavu brāli, ja viņiem nav acu?

Brenam tas nebija ienācis prātā. Tas zēnu biedēja. Ja pat dievi nespēja palīdzēt viņa brālim, uz ko gan atlika cerēt? Varbūt Oša nepareizi sadzird dievu teikto? Viņš pielieca galvu un mēģināja ieklausīties vēlreiz. Zēnam likās, ka tagad viņš saklausa skumjas, bet neko vairāk.

Čaboņa kļuva skaļāka. Brens izdzirdēja apslāpētus soļus un klusu dungošanu, un vēl pēc brīža starp kokiem parādījās kailais, smaidošais Hodors. Hodor!

-   Viņš laikam saklausīja mūsu balsis, Brens sacīja. Hodor, tu aizmirsi uzvilkt drēbes.

-    Hodor, Hodors piekrita. No milža pilēja ūdens lāses, un āda kūpēja dzestrajā gaisā. Viņa ķermeni klāja brūnas spalvas, biezas kā kažoks. Starp kājām gari un smagi šūpojās Hodora vīrieša mantība.

Oša nopētīja viņu ar skābu smaidu. Šis nu ir kārtīgs vīrs, viņa noteica. Es esmu karaliene, ja viņa dzīslās nerit milžu asinis.

-    Mestrs Lūvins apgalvo, ka milžu vairs neesot. Viņš ir pārliecināts, ka tie visi esot pagalam tāpat kā mežabērni. Viss, kas palicis no milžiem, esot veci kauli zemē, kurus cilvēki laiku pa laikam uzar laukos.

-     Lai mestrs Lūvins izjāj kādu loku aiz Mūra, Oša sacīja. Tur viņš atradīs vienu otru milzi vai arī tie atradīs viņu. Mans brālis vienu nogalināja. Desmit pēdu augumā, turklāt zinātāji teica, ka tas vēl ir maza auguma. Tie mēdzot izaugt līdz pat divpadsmit un trīspadsmit pēdām. Nešpetni radījumi, turklāt noauguši spalvām, vareniem zobiem, arī sievām ir bārdas, tāpēc tās nemaz nevar atšķirt no vīriešiem. Milžu sievietes reizēm izvēlas cilvēkus par mīļākajiem, tur tad rodas jauktasiņi. Sievietēm, kuras šie noķer, klājas ļaunāk. Milžu vīri ir tik lieli, ka viņi saplosa cilvēku sievieti, pirms tā kļūst grūta. Oša pasmīnēja. Bet tu, puis, laikam īsti nezini, par ko es te pļāpāju.

-    Zinu gan, Brens uzstāja. Viņš šo to saprata par pārošanos; zēns bij redzējis suņus pagalmā un to, kā ērzelis aplec ķēvi. Bet sarunas par to viņam lika justies neomulīgi. Viņš paskatījās uz Hodoru. Hodor, ej atpakaļ un atnes savas drēbes, Brens teica. Ej apģērbies!

-    Hodor. Milzenis devās atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija atnācis, pieliekdamies zem kāda zemāk augoša zara.

"Viņš patiešām ir milzīgs," Brens nodomāja, noskatīdamies Hodoram nopakaļ. Vai tiešām aiz Mūra vēl dzīvo milži? viņš, nebūdams īsti pārliecināts, pārvaicāja Ošai.

-      Milži un vēl daudz kas ļaunāks par milžiem. Es mēģināju visu izstāstīt tavam brālim, kad viņš uzdeva savus jautājumus, viņam, jūsu mestram un tam smaidīgajam puisim Grejdžojam. Ceļas auksti vēji, un vīri dodas mežos no saviem ugunskuriem, lai vairs nepārnāktu… un, ja viņi pārnāk, tad vairs ne kā cilvēki, bet miroņi, ar zilām acīm un aukstām, melnām rokām. Kāpēc, tavuprāt, es bēgu uz dienvidiem kopā ar Stīvu, Hali un tiem pārējiem muļķiem? Menss taisās cīnīties, mīļais spītīgais vīrs, it kā baltie staiguļi būtu parasti izlūki, bet ko gan viņš zina? Var jau Menss saukt sevi par Aizmūra karali, cik vien šim tīk, bet viņš ir vēl viena veca, melna vārna, kas nolaidusies no Ēnu torņa. Viņš nekad nav izbaudījis ziemu. Es piedzimu tajos mežos tāpat kā mana māte un viņas māte pirms manējās, un viņas māte vēl pirms tam, starp brīvļaudīm. Mēs atceramies. Oša piecēlās, un važas nožvadzēja. Es mēģināju to visu izstāstīt tavam brāļa kungam. Vēl tikai vakar, kad satiku viņu pagalmā. "Pavēlniek Stārk," es viņam teicu, cik nu godbijīgi iespējams, bet viņš it kā paskatījās man cauri, un tad tas sviedrainais auns Lielais Džons Ambers pagrūda mani malā. Lai nu tā būtu. Es nesīšu savas ķēdes un turēšu muti. Vīrs, kurš neklausās, nekad neko nesadzirdēs.

-    Izstāsti man. Robs mani uzklausīs, esmu par to drošs.

-   Vai tiešām? Redzēsim. Izstāsti viņam, lūk, ko. Izstāsti, ka viņš pošas uz nepareizo debespusi. Karapulki būtu jāved uz ziemeļiem. Uz ziemeļiem, ne dienvidiem. Vai tu mani dzirdi.

Brens pamāja. Es viņam to pateikšu.

Bet tovakar, kad Lielajā zālē notika kārtējais mielasts, Roba ar viņiem nebija. Viņš vakariņoja torņa kabinetā kopā ar pavēlnieku Rikardu, Lielo Džonu un citiem karognešiem, lai pabeigtu plānot garo pārgājienu. Tas tika atstāts Brena ziņā ieņemt Roba vietu galda galā un būt par namatēvu pavēlnieka Kārstārka dēliem un godātajiem draugiem. Viesi jau sēdēja savās vietās, kad Hodors ienesa zālē Brenu un nometās uz ceļa pie augstā krēsla. Divi kalpotāji palīdzēja izcelt Brenu no groza. Zēns juta, ka visu zālē sapulcējušos svešinieku skatieni ir pievērsti viņam. Čalas noklusa. Mani pavēlnieki, Haliss Mollens paziņoja, Ziemmalas Brendons Stārks.

-    Jūs esat laipni gaidīti pie mūsu pavardiem, Brens stīvi noteica,

-    un es piedāvāju jums gaļu un miestiņu, lai godātu mūsu draudzību.

Harions Kārstārks, vecākais no pavēlnieka Rikarda dēliem, palocījās, un viņa piemēram sekoja arī brāļi. Bet, kad viņi sēdās atpakaļ vietās, Brens, cauri vīna kausu šķindoņai, saklausīja, kā divi jaunākie sarunājas pieklusinātā balsī. …drīzāk padarītu sev galu, nekā dzīvotu šādi,

-    nomurmināja viens no viņiem, zēna tēva Edarda vārdabrālis, un viņa brālis Torens piebilda, ka laikam tas puika esot salauzts arī iekšēji, ja reiz viņam pietrūkstot dūšas pašam pārtraukt savas ciešanas.

"Salauzts," rūgti nodomāja Brens, sažņaugdams dūrē nazi. Vai viņš tiešām tāds tagad bija? Brens Salauztais? Es nevēlos būt salauzts, zēns spīvi nočukstēja mestram Lūvinam, kurš sēdēja pa labi no viņa.

-    Es vēlos kļūt par bruņinieku.

-    Manu ordeni reizēm dēvē par prāta bruņiniekiem, Lūvins atbildēja. Tu esi izcili apķērīgs zēns, ja vien tu mazliet pacenties, Bren. Vai kādreiz esi domājis, ka reiz tu varētu aplikt sev mestra ķēdi? Nav nekādu robežu tam, ko tu vari iemācīties.

-    Es vēlos apgūt maģiju, Brens atzinās mestram. Vārna solīja, ka es reiz spēšu lidot.

Mestrs Lūvins nopūtās. Es tev spēju iemācīt vēsturi, dziedniecību, zālīšu zintis. Es varu tev iemācīt kraukļu valodu, to, kā uzbūvēt pili, un to, kā jūrnieks spēj vadīt kuģi, paveroties zvaigznēs. Es palīdzēšu tev apgūt, kā nomērīt dienas garumu un kā atzīmēt gadalaiku ritumu, un Senpilsētas Citadelē tev varētu iemācīt vēl tūkstošiem noslēpumu. Bet nē, Bren, neviens cilvēks nespētu iemācīt tev maģiju.

-    Bērni spētu, Brens nepiekāpās. Mežabērni. Viņš atcerējās solījumu, kuru bija devis Ošai dievmežā, tāpēc izstāstīja Lūvinam, ko viņa bija teikusi.

Mestrs uzmanīgi noklausījās Brena sakāmo. Manuprāt, tas mežoņu sievišķis varētu pamācīt mūsu vecajai auklītei, kā stāstīt pasakas, viņš noteica, kad Brens apklusa. Ja vēlies, es varu vēlreiz aprunāties ar viņu, bet būtu labāk, ja tu netraucētu brāli ar šīm blēņām. Viņam ir gana par ko lauzīt galvu arī bez prātošanas par milžiem un staigājošiem miroņiem mežos. Un tavs tēvs, Bren, ir Lanisteru, ne mežabērnu rokās.

-    Viņš uzlika mierinošu plaukstu uz Brena apakšdelma. Padomā par to, ko tev teicu, bērns.

Un vēl pēc divām dienām, kad vējainās debesis izgaismoja sarkana ausma, Brens atradās laukumā aiz vārtu namiņa, uzsprādzēts mugurā Dejotājai, lai pateiktu ardievas brālim.

-     Tagad tu esi Ziemmalas pavēlnieks, Robs piekodināja Brenam. Jauneklis sēdēja pinkaina, pelēka ērzeļa seglos, un viņa vairogs nokarājās pie zirga sāna; balti pelēkais vairogs bija gatavots no koka, apkalts ar dzelzs stīpām, un uz tā zobus ņirdza dižvilka purns. Brālis bija apvilcies pelēku bruņukreklu pāri balinātām ādām, pie jostas viņam karājās zobens un duncis, bet plecos bija uzmests ar kažokādu apdarināts apmetnis. Tev ir jāieņem mana vieta tāpat, kā es ieņēmu tēva vietu, līdz mēs pārrodamies mājās.

-    Es zinu, izmisis atbildēja Brens. Nekad agrāk viņš nebija juties tik mazs, tik vientuļš un tik pārbijies. Viņš nezināja, kā jāizturas pavēlniekam.

-     Klausi mestra Lūvina padomiem un rūpējies par Rikonu. Pasaki viņam, ka es atgriezīšos, tikko kaujas būs galā.

Rikons bija atteicies iznākt no pils. Viņš spītīgi palika savā istabā sarkani saraudātām acīm. Nē! viņš bija spiedzis, kad Brens vaicāja, vai viņš nevēlas pateikt ardievas Robam. Nekādu ardievu!

-     Es viņam jau teicu, Brens sacīja. Viņš skandina, ka neviens nekad neatgriežoties.

-    Viņš nevar mūžīgi izturēties kā zīdainis. Viņš ir Stārks, un viņam tūlīt būs pilni četri gadi. Robs nopūtās. Labi, māte drīz atgriezīsies. Un es pārvedīšu mājās tēvu, es apsolu.

Robs apgrieza savu auļotāju un vieglā riksī devās projām. Pelēkais Vējš, slaids un ātrs, sekoja, skriedams līdzās kara zirgam. Haliss Mollens jāja pirms brāļa, turēdams rokā balti plandošo Stārku nama karogu, kas bija piestiprināts garam pelēka oša kātam. Teons Grejdžojs un Lielais Džons iekārtojās katrs savā pusē Robam, un bruņinieki viņiem aiz muguras izveidoja dubultu ierindu, šķēpu tērauda uzgaļiem mirdzot saules staros.

Brenam sametās neomulīgi, atceroties Ošas vārdus. Robs pošas uz nepareizo debespusi, viņš nodomāja. Pirmajā mirklī viņš gribēja auļot pakaļ brālim un izkliegt brīdinājumu, bet, kad Robs nozuda aiz vārtu restēm, bija jau par vēlu.

Aiz cietokšņa sienām sacēlās pamatīgs troksnis. Kājnieki un pilsētas iedzīvotāji ar gavilēm sveic Robu, nojauta Brens; viņi sumina pavēlnieku Stārku, Ziemmalas saimnieku, kurš jāj liela, pelēkā rikšotāja mugurā, apmetnim plandot vējā un Pelēkajam Vējam skrienot līdzās. Viņi nekad tā neuzgavilēs Brenam, zēns aptvēra ar trulu sāpi sirdī. Viņš varēja būt Ziemmalas pavēlnieks, kamēr brālis un tēvs bija projām, bet viņš tik un tā palika Brens Salauztais. Viņš pat nespēja nokāpt no zirga, ja nu vienīgi nokrist.

Kad gaviles pamazām pagaisa tālumā līdz beidzot noklusa pavisam, pagalmā atkal iestājās klusums, Ziemmala pēkšņi likās pamesta un mirusi. Brens palūkojās apkārt uz palicēju sejām sievietes, bērni, veci vīri un… Hodors. Milzīgais staļļapuisis likās apjucis un nobijies. Hodor? viņš skumji novilka.

Hodor, Brens piekrita, prātodams, ko īsti tas nozīmē.

DINERĪSA

Guvis apmierinājumu, hals Drogo piecēlās no laulības guļamcisām un pacēlās kā tornis virs Dinerīsas. Viņa āda ogļu pannas mestajā rūsganajā gaismā mirdzēja tumši kā bronza, un uz viņa platajām krūtīm gaišāk iezīmējās senu rētu tikko jaušamās līnijas. Tintes melnie mati izlaisti un nevaldāmi plūda pāri pleciem un lejup pa muguru, sniedzoties krietni pāri viduklim. Viņa vīra lepnums mikli spīdēja. Hala mute zem garajām ūsām savilkās smīnā. Ērzelim, kurš aplec pasauli, nav vajadzīgi dzelzs krēsli.

Denija atspiedās uz elkoņa un paskatījās uz savu slaidi muskuļoto, lielisko vīrieti. Viņai īpaši patika hala mati. Tie nekad nebija apgriezti; viņš nekad nebija zaudējis cīņā. Ir pareģots, ka ērzelis aizjās līdz zemes malai, viņa sacīja.

-    Zeme beidzas pie melnās sāls jūras, Drogo uzreiz atbildēja. Viņš samērcēja drāniņu silta ūdens bļodā, lai noslaucītu no ādas sviedrus un eļļu. Neviens zirgs netiks pāri saindētajiem ūdeņiem.

-    Brīvpilsētās ir tūkstošiem kuģu, Denija stāstīja vīram, kā viņa bija jau stāstījusi iepriekš. Tie ir koka zirgi ar simt kājām, kas lido pāri jūrai uz vēja pilniem spārniem.

Hals Drogo nevēlējās to dzirdēt. Mēs vairs nerunāsim par koka zirgiem un dzelzs krēsliem. Viņš nometa drāniņu un sāka ģērbties. Šodien es izjāšu stepē medīt, sieviete, viņš paziņoja, uzraudams mugurā krāsainu vesti un sasprādzēdams platu jostu, kas bija apkarināta ar smagiem sudraba, zelta un bronzas medaljoniem.

-     Jā, mana saule un zvaigznes, Denija atbildēja. Drogo kopā ar saviem asinsjātniekiem dosies stepē meklēt hrakaru, līdzenumu diženo balto lauvu. Ja viņi atgriezīsies ar medījumu, viņas vīra pavēlnieka prieks būs ļoti spējš, un varbūt tad viņš vēlēsies uzklausīt Deniju.

Halu nebiedēja nedz savvaļas zvēri, nedz arī kaut viens vīrs zemes virsū, bet jūra bija kas cits. Dotrakiem ūdens, kuru nevarēja dzert zirgs, bija kas nešķīsts; okeāna šūpīgi pelēkzaļie līdzenumi pildīja viņu sirdis ar māņticīgu riebumu. Drogo bija drošsirdīgāks par citiem zirgu pavēlniekiem vai pussimtā veidu, to viņa tagad zināja… bet ne šajā ziņā. Ja vien viņa spētu uzmānīt halu uz kuģa…

Kad hals un viņa asinsjātnieki aizjāja, bruņojušies ar stopiem, Denija atsauca savas kalpones. Viņas augums šobrīd pašai likās tik smags un neveikls, ka viņa labprāt baudīja izpalīdžu stipro un prasmīgo roku palīdzību, lai gan iepriekš tāda čubināšanās un aptekāšana viņai nebija gājusi pie sirds. Kalpones noberza saimnieci un ietērpa brīvā un plandošā smilškrāsas zīda tērpā. Kamēr Dorea sukāja Denijas matus, viņa aizsūtīja Džiki pasaukt sīru Džoru Mormontu.

Bruņinieks pēc mirkļa ieradās. Viņš bija tērpies zirga astru biksēs un krāsainā vestē gluži kā jātnieks. Viņa vareno krūškurvi un muskuļotās rokas klāja bieza, melna spalva. Manu princes. Kā varu jums pakalpot?

-    Tev ir jāaprunājas ar manu pavēlnieku vīru, Denija teica. Drogo teic, ka ērzelis, kurš aplec pasauli, reiz valdīs pār visām zemes valstīm, tāpēc neesot vajadzīgs šķērsot indīgos ūdeņus. Viņš runā, ka pēc Raigo piedzimšanas vedīšot mūsu halasāru uz austrumiem izlaupīt zemes pie Nefrīta jūras.

Bruņinieks izskatījās domīgs. Hals nekad nav redzējis septiņas valstības, viņš atgādināja. Tās viņam neko nenozīmē. Ja viņš par tām vispār iedomājas, Drogo, bez šaubām, redz salas, pāris mazu pilsētiņu, kas, bangojošu viļņu ieskautas, satupušas uz klintīm kā Lorata vai Līsa. Austrumu bagātības viņa acīs droši vien liekas kārdinošāks laupījums.

-     Bet mums ir jādodas uz rietumiem, izmisusi atgādināja Denija. Lūdzu, palīdzi man viņam to iestāstīt. Arī viņa, tāpat kā Drogo, nekad nebija redzējusi septiņas valstības, tomēr meitenei likās, ka viņa, pateicoties brāļa stāstiem, tās pazīst kā savus piecus pirkstus. Viserīss tūkstoš reižu bija solījis viņai, ka reiz nogādās Dinerīsu atpakaļ senču dzimtenē, tomēr tagad viņš bija miris un viņa solījumi bija miruši līdz ar pašu solītāju.

-     Dotraki visu dara tad, kad vēlas, un tad, kad saskata tajā jēgu, bruņinieks atbildēja. Apbruņojieties ar pacietību. Nepieļaujiet sava brāļa kļūdu. Mēs atgriezīsimies mājās, es jums to apsolu.

Mājas? Šis vārds iedvesa Denijai skumjas. Sīram Džoraham bija viņa Lāču sala, bet kas gan bija viņas mājas? Pāris pasaku, vārdi, kurus brālis bija skaitījis nopietni kā lūgšanu, gaistošas atmiņas par sarkanām durvīm… Vai Vīsa Dotraka kļūs par viņas mājām uz laiku laikiem? Vai tad, kad Denija vēroja doša halīna večas, viņa vēroja pati savu nākotni?

Laikam sīrs Džora bija pamanījis skumjas savas pavēlnieces sejā. Vakar ieradās liela karavāna, halēse. Četri simti zirgu, no Pentosas caur Norvosu un Kohoru tirgotāju kapteiņa Bīana Votīrisa vadībā. Varbūt Ilīrio ir atsūtījis vēstuli. Varbūt vēlaties apmeklēt Rietumu tirgu?

Denija sarosījās. Jā, viņa bilda. Tas būtu jauki. Kad ieradās karavāna, tirgi atdzīvojās. Nekad nevarēja zināt, kādus brīnumus tirgotāji šoreiz būs atveduši, un būtu jauki dzirdēt, kā skan valīriešu valoda, gluži kā savulaik brīvpilsētās. Irri, liec, lai sagatavo nestuves…

Es pateikšu jūsu hāsam, sacīja sīrs Džorahs, iziedams no telts.

Ja hals Drogo būtu kopā ar Deniju, viņa jātu ar savu sudrabaini. Dotraku mātes jāja zirgu mugurā teju vai līdz dzemdību brīdim, un viņa nevēlējās vīra acīs izskatīties vāja. Bet, ja reiz hals bija devies medībās, viņa deva priekšroku iespējai atlaisties mīkstajos spilvenos, sarkano zīda aizkaru pasargātai no saules svelmes, kamēr kalpotāji viņu aiznesa uz Vīsas Dotrakas otru malu. Sīrs Džora bija apseglojis savu rikšotāju un jāja viņai līdzās kopā ar vēl četriem jaunekļiem no Denijas hāsa un princeses kalponēm.

Diena bija silta un skaidra, debesis dziļi zilas. Kad uzpūta vējš, gaisā uzvirmoja zāles un zemes bagātās smaržas. Kad nestuves līgojās garām nolaupītajām statujām, saules gaismu aizkaros ik pa brīdim nomainīja ēnas. Denija šūpojās līdzi nestuvēm, pētīdama kritušu varoņu un aizmirstu karaļu sejas. Viņa prātoja, vai nodedzinātu pilsētu dievi vēl arvien spēj uzklausīt lūgšanas.

Ja manās dzīslās neritētu pūķu asinis, viņa ar ilgām nodomāja, šīs varētu būt manas mājas. Dinerīsa taču bija halēse, viņai bija stiprs vīrietis un ātrs zirgs, kalpones, kas par viņu rūpējās, karavīri, kas gādāja par viņas drošību, goda vieta doša halīnā, kad viņa kļūs veca… un viņas klēpī auga dēls, kurš kādu dienu pakļaus sev pasauli. Ar to visu ikvienai sievietei vajadzēja būt gana… bet ne pūķim. Tagad, kad Viserīss bija miris, viņa bija pēdējā, pati pēdējā. Viņa bija karaļu un iekarotāju sēkla, tāpat kā bērns, kas pildīja viņas klēpi. To viņa nedrīkstēja aizmirst.

Rietumu tirgus bija milzīgs noblietētas zemes četrstūris, ko ieskāva no saulē kaltētiem ķieģeļiem būvētu namiņu labirints, dzīvnieku aizgaldi, balti nobalsināti dzeramnami. No zemes līdzīgi milzīgu pazemes dzīvnieku mugurām slējās uzkalniņi, kuru melnās, it kā žāvājoties paplestās mutes veda lejup vēsajās, plašajās noliktavās. Laukuma iekšpusi veidoja bodīšu un līkloču eju labirints, ko apēnoja pītas zāles nojumes.

Simtiem nesen ieradušos tirgotāju un veikalnieku izkrāva savas preces un iekārtoja bodītes, bet pat šobrīd lielais tirgus likās kluss un patukšs salīdzinājumā ar Pentosas un citu brīvpilsētu mutuļojošajiem bazāriem. Sīrs Džora bija paskaidrojis, ka karavānas ieradās Vīsā Dotrakā no austrumiem un rietumiem ne tik daudz, lai kaut ko pārdotu dotrakiem, bet lai tirgotos savā starpā. Jātnieki ļāva tirgotājiem brīvi pārvietoties, neuzbrūkot nevienam, ja vien tie ievēroja svētās pilsētas mieru, neapgānīja Kalnu Māti vai Pasaules Klēpi un godāja doša halīna večas, pasniedzot ierastās dāvanas sāli, sudrabu un sēklas. Dotraki īsti neizprata visu šo ņemšanos ar pirkšanu un pārdošanu.

Denijai gluži labi patika arī Austrumu tirgus dīvainības, savādās ainas, skaņas un smaržas. Viņa bieži pavadīja tirgū rītus, nogaršodama koku olas, siseņu pīrāgus un zaļās nūdeles, klausīdamās dziedātājmagu spalgajā ūjināšanā, blenzdama uz mantikorām sudraba būros, milzīgiem pelēkiem ziloņiem un džogosnaju svītrainajiem, melni baltajiem zirgiem. Viņai patika vērot arī dažādos cilvēkus: tumsnējos, nopietnos ašajus un slaidos, bālos kartīnus, Ji Ti vīrus ar spožajām acīm un pērtiķastu cepurēm, Bajasabadas, Šamīrjanas un Kajakajanajas karotājsievas ar dzelzs gredzeniem krūšgalos un rubīniem vaigos, pat drūmos un biedējošos ēncilvēkus, kuru rokas, kājas un krūtis bija pārklātas ar tetovējumiem, bet sejas slēpa maskas. Austrumu tirgus Denijai bija brīnumu un maģiju pasaule.

Bet Rietumu tirgus smaržoja pēc mājām.

Kamēr Irri un Džiki palīdzēja Denijai izkāpt no nestuvēm, halēse ieelpoja gaisu un sajuta ķiploku un piparu aso smaržu, smaržas, kas atgādināja viņai sen pagājušos laikus Tīrošas un Mīras ielās un lika pasmaidīt. Tad Denija sajuta Līsas reibinošās, saldās smaržas. Viņa redzēja vergus, kas nesa izsmalcinātu Mīras mežģīņu un dažādās krāsās mirdzošu, gaisīgu vilnas audumu baķus. Karavānu sargi klīda starp bodītēm ar vara bruņucepurēm galvā, tērpušies stepētās dzeltenas kokvilnas tunikās, kas sniedzās līdz ceļiem. Pie viņu pītajām ādas jostām šūpojās tukšas zobenu makstis. Aiz vienas no letēm bruņkalis bija izlicis tērauda krūšu bruņas ar smalkiem zelta un sudraba apkalumiem un bruņucepures, kas līdzinājās fantastisku dzīvnieku galvām. Līdzās viņam skaista, jauna sieviete pārdeva Lanisportas zelta rotas gredzenus un saktas, kaklariņķus un izsmalcināti savītus medaljonus, ko varēja izmantot jostu darināšanai. Viņas bodīti sargāja milzīgs klusējošs einuhs ar skūtu galvu, tērpies ar sviedru plankumiem izraibinātās samta drānās viņš katram, kurš pienāca pārāk tuvu, veltīja aizdomu pilnu skatienu. Ejas otrā pusē tukls audumu tirgotājs no Ji Ti kaulējās ar kādu pentosieti par zaļās krāsas cenu, un pērtiķa aste pie viņa cepures šūpojās šurpu turpu ik reizes, kad viņš papurināja galvu.

-    Kad es biju maza meitenīte, man patika spēlēties bazāros, Denija stāstīja sīram Džoram, kamēr viņi klīda pa ēnainajām ejām starp neskaitāmajām bodītēm. Tur valdīja tāda dzīvība, visi klaigāja un smējās, bija tik daudz brīnišķīgu lietu, ko pētīt… tiesa, mums reti bija gana monētu, lai kaut ko nopirktu… nu, ja nu vienīgi reizēm kādu desiņu vai meduspirkstiņus… vai septiņās valstībās ir meduspirkstiņi tādi, kādus tos cep Tīrošā?

-    Vai tās ir smalkmaizītes? Es nezinu, princes. Bruņinieks paklanījās. Ja jūs mani atvainotu uz mirkli, es sameklētu kapteini un uzzinātu, vai viņam ir kādas mums sūtītas vēstules.

-    Lieliski. Es palīdzēšu tev viņu atrast.

-    Nav nekādas nepieciešamības jums nopūlēties. Sīrs Džorahs nepacietīgi paskatījās sāņus. Baudiet tirgu. Es jums pievienošos, tikko būšu ticis galā ar savām darīšanām.

Savādi, nodomāja Denija, noskatīdamās, kā viņš aizsoļo starp veikaliņiem. Viņa nesaprata, kāpēc nevarētu iet kopā ar bruņinieku. Iespējams, sīrs Džora bija iecerējis atrast kādu sievieti pēc tikšanās ar tirgotāju kapteini. Staigules bieži ceļoja kopā ar karavānām, to viņa zināja, un reizēm vīrieši mēdza būt pārmēru kautrīgi, ja runa bija par viņu mazajiem grēciņiem. Viņa paraustīja plecus. Iesim, viņa sacīja pārējiem.

Kalpones sekoja Denijai, kad viņa devās tālāk pa tirgu. Ak, skatieties, viņa iesaucās, vērsdamies pie Dorea, šīs ir tās desiņas, par kurām es stāstīju. Viņa norādīja uz bodīti, kurā maza, sažuvusi sieviņa uz karsta akmens cepa gaļu un sīpolus. Tajās ir daudz ķiplolu un aso piparu. Atklājuma iepriecināta, Denija uzstāja, lai arī pārējie kopā ar viņu apēd pa kādai desiņai. Kalpones savējās notiesāja vienā rāvienā, ķiķinādamas un smaidīdamas, bet viņas hāsa vīri cepto gaļu apostīja ar aizdomām. Tās garšo citādi, nekā man likās, Denija piebilda pēc pirmajiem pāris kumosiem.

-     Pentosā es tās gatavoju no cūkgaļas, vecā kundze paskaidroja, bet visas manas cūciņas nosprāga, kamēr mēs šķērsojām Dotraku jūru. Šīs, halēse, ir gatavotas no zirgu gaļas, bet garšvielas gan ir tās pašas.

-    Ak, tā. Denija jutās vīlusies, bet Kvaro desiņa iegaršojās tik ļoti, ka viņa nolēma apēst vēl vienu, un Raharo nācās pārspēt biedru, apēdot vēl veselas trīs, tiesa gan, beigās skaļi atraugājoties. Denija iesmējās.

-    Jūs nebijāt smējusies kopš reizes, kad Drogo kronēja jūsu brāli, halu Ragatu, Irri ievēroja. Tas ir labi, halēse.

Denija kautrīgi pasmaidīja. Bija patīkami smieties. Viņa atkal sajuta meiteni sevī.

Viņi klīda pa tirgu pusi rīta. Halēse ievēroja skaistu, ar putnu spalvām apdarinātu apmetni no Vasaras salām un pieņēma to kā dāvanu. Savukārt tirgotājam viņa uzdāvināja sudraba medaljonu no savas jostas. Tā parasti rīkojās dotraki. Putnu pārdevējs iemācīja zaļi sarkanam papagailim izrunāt viņas vārdu, un Denijai atkal bija jāsmejas bet no putna gan viņa atteicās. Ko viņa iesāktu ar zaļi sarkanu papagaili halasārā? Halēse pieņēma kādu duci smaržeļļu, viņas bērnības smaržas; tikko viņa aizvēra acis un pasmaržoja tās, tā atkal ieraudzīja lielo māju ar sarkanajām durvīm. Kad Dorea ar ilgām noskatījās uz auglības amuletu kāda maga bodītē, Denija to paņēma un uzdāvināja kalponei, piekodinādama pati sev, ka tagad viņai jāatrod kāda dāvaniņa arī Irri un Džiki.

Nogriezušies ap stūri, viņi ieraudzīja vīna tirgotāju, kurš piedāvāja garāmgājējiem savu preci uzpirksteņa lieluma trauciņos. Saldi sarkanie, viņš sauca tekošā dotraku mēlē, man ir saldi sarkanvīni no Līsas, Volantisas un Pergolas. Baltie no Līsas, Tīrošas bumbieru brendijs, ugunsvīns, piparvīns, Mīras bāli zaļie nektāri. Dūmogu brūnie un Andālijas skābie, man tie visi ir, man tie visi ir! Pārdevējs bija maza auguma vīrs, slaids un izskatīgs. Linu krāsas mati bija sacirtoti un iesmaržoti tā, kā tas bija ierasts Līsā. Kad Denija apstājās pie letes, viņš zemu paklanījās. Vai halēse vēlētos ko nogaršot? Man ir salds sarkanvīns no Dornes, kundze, tas dzied par plūmēm, ķiršiem un dziļu, tumšu ozolkoku. Muciņu, kausu, malku? Ja nogaršosiet, nosauksiet savu jaundzimušo manā vārdā.

Denija pasmaidīja. Vārds manam dēlam jau ir, bet es nogaršošu tavu vasaras vīnu, viņa atbildēja valīriski, tā, kā valīriešu valodu runāja brīvpilsētās. Bija pagājis ilgs laiks, tāpēc vārdi uz viņas mēles likās sveši un savādi. Tikai nogaršošanas tiesu, esiet tik laipns.

Tirgonis laikam bija noturējis viņu par dotraku drēbes, eļļotie mati un saules nobrūninātā āda likās pievīluši vīru. Kad viņa ierunājās, pārdevējs izbrīnā pavēra muti. Manu pavēlniec, vai jūs esat… no Tīrošas? Vai tas būtu iespējams?

-    Lai arī es runāju tīrosiešu mēlē un tērpjos dotraku drānās, pati es esmu no Rietummalas, kas Saulrieta karaļvalstīs, Denija atklāja.

Dorea nostājās saimniecei līdzās. Jums ir tas gods uzrunāt Dinerīsu no Tārgārjenu nama, Dinerīsu Vētrā Dzimušo, jātnieku halēsi un septiņu valstību princesi.

Vīna tirgotājs nometās uz ceļiem. Princes, viņš sacīja, noliekdams galvu.

-    Piecelieties, Denija viņam pavēlēja. Es labprāt nogaršotu vasaras vīnu, kuru jūs pieminējāt.

Vīrs pielēca kājās. To Dornes žļurgu? Tas nav princeses cienīgs. Man ir sauss sarkanvīns no Pergolas, dzidrs un tīkams. Lūdzu, ļaujiet man uzdāvināt jums kādu muciņu.

Hala Drogo viesošanās brīvpilsētās bija iemācījusi viņu novērtēt labu vīnu, un Denija zināja, ka šāds izcils vīns iepriecinātu vīru. Jūs pagodināt mani, sīr, viņa saldi nomurmināja.

-    Nē, jūs pagodināt mani. Tirgotājs brīdi rosījās bodītes dziļumā, līdz sameklēja nelielu ozolkoka muciņu. Tās sānos bija iededzināts vīnogu ķekars. Pergolas Sarkanvīnu zīme, viņš paskaidroja, norādīdams uz to. Jūs neatradīsiet izsmalcinātāku vīnu.

-     Es to baudīšu kopā ar halu Drogo. Aggo, esi tik laipns, aiznes to atpakaļ uz manām nestuvēm. Tirgotājs staroja, kad dotraku karotājs pacēla uz pleca muciņu.

Viņa nebija ievērojusi, ka pulciņam atkal piebiedrojies sīrs Džora, bet tad atskanēja bruņinieka balss. Nē. Tik ierastā balss skanēja neparasti strupi. Aggo, noliec muciņu zemē.

Aggo palūkojās uz Deniju. Viņa pēc mirkļa vilcināšanās pamāja. Sīr Džora, vai kas noticis?

-    Esmu izslāpis. Atver to, tirgotāj.

Pārdevējs sarauca pieri. Šis vīns ir domāts halēsei, ne tādiem kā jums, sīr.

Sīrs Džorahs piegāja tuvāk pie letes. Ja tu to neatvērsi pats, es to ielauzīšu ar tavu galvu. Bruņinieks svētajā pilsētā nenēsāja nekādus ieročus, izņemot savas rokas bet šīs rokas bija pietiekami iespaidīgas, lielas, spēcīgas, bīstamas, ar raupjām, melnām spalvām klātiem pirkstu kauliņiem. Vīna tirgotājs mirkli vilcinājās, tad sameklēja āmuru un izsita mucas spundi.

-     Ielej, sīrs Džora pavēlēja. Denijas hāsa četri jaunie kareivji sastājās aiz bruņinieka un, raukdami pieres, vēroja notiekošo ar savām tumšajām mandeļveida acīm.

-     Būtu noziegums dzert tik bagātu vīnu, neļaujot tam brīdi paelpot. Vīna tirgotājs āmuru paturēja rokā.

Džogo pasniedzās pēc pātagas, kas saritināta karājās pie jostas, bet Denija ar vieglu pieskārienu rokai apturēja kareivi. Dari, kā sīrs Džora liek, viņa noteica. Ap viņiem sāka pulcēties ziņkārīgie.

Vīrs uzmeta viņai žiglu, īgnu skatienu. Kā princese pavēlēs. Viņam nācās nolikt āmuru, lai paceltu mucu. Tirgonis piepildīja divas uzpirksteņa lieluma nogaršošanai paredzētos kausiņus tik izveicīgi, ka uz letes nenopilēja ne lāsīte.

Sīrs Džorahs pacēla kausiņu un, saraucis pieri, paostīja vīnu.

-    Salds, vai ne? smaidīdams bilda vīna tirgotājs. Vai jūtat augļus, sīr? Pergolas smarža. Nogaršojiet to, manu pavēlniek, un pasakiet man, vai gan tas nav izsmalcinātākais, bagātākais vīns, kas jebkad pieskāries jūsu mēlei?

Sīrs Džora pasniedza kausiņu tirgotājam. Nogaršo tu pirmais.

-    Es? vīrs iesmējās. Es neesmu tāda vīna vērts, manu pavēlniek. Un tikai slikts vīna tirgotājs dzer pats savu preci. Pārdevējs turpināja glaimīgi smaidīt, tomēr Denija pamanīja sviedru lāses izspiežamies viņam uz pieres.

-    Tu to dzersi, Denija noskaldīja, auksta kā ledus. Izdzer šo kausu, vai arī es pavēlēšu maniem vīriem tevi turēt, kamēr sīrs Džora tev salies rīklē visu mucu.

Vīna tirgotājs paraustīja plecus, pasniedzās pēc kausiņa… bet jau nākamajā mirklī paķēra mucu un meta ar to Denijai. Sīrs Džora pagrūda halēsi sānis. Muca atsitās bruņiniekam pret plecu un sašķīda zemē. Denija gandrīz zaudēja līdzsvaru un paklupa. Nē, viņa iekliedzās, pastiepusi rokas, lai mīkstinātu triecienu pret zemi… taču Dorea paguva satvert saimnieces plaukstu, paraudama viņu atpakaļ, tāpēc halēse noturējās kājās, nenokrituši uz lielā vēdera.

Tirgonis pārlēca pāri letei un metās starp Aggo un Raharo. Kvaro pastiepās pēc araha, bet tā ierastajā vietā nebija. Nākamajā mirklī dotrakā ietriecās gaišmatainais vīrs. Pagrūdis Kvaro sāņus, viņš metās bēgt pa eju starp bodītēm. Denija dzirdēja Džogo pātagas plīkšķi, redzēja, kā ādas čūska aizšaujas gaisā un apvijas ap vīna tirgotāja potīti. Vīrs nogāzās garšļaukus uz sejas.

Šurp steidzās kāds ducis karavānas sargu. Kopā ar viņiem bija pats saimnieks, tirgotāju kapteinis Bīans Votīriss, sīka auguma norvosietis, kura āda līdzinājās veciem zābakiem, bet spurainās zilās ūsas sniedzās vai līdz ausīm. Likās, viņš bez vārdiem saprata, kas noticis. Aizvediet šo projām, lai gaida, kad halam labpatiksies viņu iztaujāt, viņš pavēlēja, norādīdams uz zemē gulošo vīru. Divi sargi uzrāva vīna tirgotāju kājās. Viņa preces es dāvinu jums, princes, tirgotāju kapteinis turpināja. Kā mazu atlīdzību par to, ka viens no maniem tirgotājiem varēja rīkoties šādi.

Dorea un Džiki palīdzēja balstīt Deniju. Saindētais vīns no sadauzītās mucas sūcās putekļos. Kā tu to zināji? viņa drebēdama vaicāja sīram Džoram. Kā?

-    Es īsti nezināju, halēse. Vismaz ne līdz brīdim, kad tas vīrs atteicās dzert, bet, kad es izlasīju maģistra Ilīrio vēstuli, mani pārņēma bažas. Bruņinieka tumšās acis pārslīdēja tirgū ņudzošo svešinieku sejām. Iesim. Te labāk to neapspriest.

Kamēr Deniju nesa atpakaļ, viņa tikko valdīja asaras. Mutē iezagušos garšu viņa jau bija jutusi iepriekš tās bija bailes. Gadiem ilgi meiteni bija šausminājis Viserīss, viņa bija dzīvojusi, baidīdamās pamodināt pūķi. Šoreiz bija vēl ļaunāk. Jo nu viņai bija jābaidās ne vien pašai par sevi, bet arī par mazuli. Likās, auglis viņas klēpī bija sajutis meitenes bailes, jo tas nemierīgi sarosījās viņas miesās. Denija maigi noglāstīja izspīlēto vēderu, vēlēdamās, kaut spētu aizsniegt dēlu, pieskarties viņam, nomierināt viņu. Tevī, mazais, rit pūķu asinis, viņa nočukstēja, nestuvēm šūpojoties atpakaļceļā. Tagad aizkari bija cieši aizvilkti. Tevī rit pūķu asinis, un pūķis ne no kā nebaidās.

Zem dobā zemes uzkalna, kas bija viņas mājas Vīsā Dotrakā, Denija pavēlēja visiem doties projām visiem, izņemot sīru Džoru. Izstāsti man visu, halēse lūdza, atlaizdamās spilvenos. Vai tas bija Uzurpators?

-    Jā. Bruņinieks izvilka salocīto pergamentu. Šo vēstuli maģistrs Ilīrio bija rakstījis Viserīsam. Roberts Barateons piedāvā zemi un pavēlnieka titulu par jūsu vai jūsu brāļa nāvi.

-     Mana brāļa nāvi? viņas šņukstos ieskanējās smiekli. Tad jau viņš vēl neko nezina, ko? Uzurpators ir parādā Drogo pavēlnieka titulu. Tagad smieklus pārtrauca šņuksti. Viņa apņēma ar rokām pati sevi, it kā vēlētos pasargāties. Un manu nāvi kā tu teici? Tikai manu?

-    Jūsu un jūsu bērna, drūmi noteica sīrs Džora.

-   Nē. Viņš nedrīkst nogalināt manu bērnu. Viņa nolēma, ka neraudās. Viņi nedrebēs bailēs. Tagad Uzurpators ir pamodinājis pūķi, viņa sev piekodināja… un skatiens aizklīda pie pūķa olām, kas atdusējās tumšā samta ligzdā. Mainīgā lampas gaisma spēlējās uz to akmens zvīņām, liekot zaigojošiem gaišzaļiem, sarkaniem un zelta atspidumiem virpuļot gaisā, gluži kā galminiekiem ap karali.

Vai tajā bridi viņu pārņēma baiļu radīts prāta aptumsums? Vai kāda savāda, viņas asinīs paslēpta vīzija? Denija nespētu uz to atbildēt. Viņa dzirdēja, kā pašas balss pavēl: Sīr Džora, aizdedz ogļu pannu.

-    Halēse? Bruņinieks uzmeta viņai savādu skatienu. Ir taču tik karsts. Vai esat pārliecināta?

Nekad iepriekš viņa nebija bijusi tik pārliecināta. Jā. Man… man pārskrēja drebulis. Aizdedz ogļu pannu.

Viņš paklanījās: Kā pavēlat.

Kad ogles bija iedegušās, Denija aizsūtīja projām arī sīru Džoru. Lai darītu to, ko viņa grasījās darīt, vajadzēja palikt vienai. Tas ir vājprāts, viņa teica pati sev, paceldama melni sarkano olu no samta. Tā tikai saplaisās un sadegs, un tā ir tik skaista, sīrs Džora sauks mani par muļķi, ja to sabojāšu, un tomēr, un tomēr…

Paņēmusi olu abās rokās, viņa aiznesa to līdz ugunij un iestūma degošajās oglēs. Likās, ka zvīņas, sasūkušās siltuma, sāk gailēt. Liesmas laizīja akmeni ar mazām, sarkanām mēlītēm. Denija ielika abas pārējās olas ugunī līdzās melnajai. Kad halēse atkāpās no ogļu pannas, elpa viņas kaklā drebēja.

Denija vēroja pannu, līdz ogles pārvērtās pelnos. Virpuļojošas dzirksteles pa brīdim pacēlās gaisā, lai izlidotu ārā pa dūmeju. Karstums ap pūķa olām pa brīdim iegailējās spožāk. Un tas arī bija viss.

Jūsu brālis Rīgers bija pēdējais pūķis, reiz bija teicis sīrs Džora. Denija skumji palūkojās uz olām. Ko gan viņa bija gaidījusi? Pirms tūkstoš gadiem tās bija dzīvas, bet tagad tie ir tikai glīti akmeņi.

Tās nespētu radīt pūķi. Pūķis bija gaiss un uguns. Dzīva miesa, ne miris akmens.

Kad atgriezās hals Drogo, ogļu panna atkal bija auksta. Koholo veda nastu nesēju zirgu, kuram mugurā bija uzsiets milzīgs, balts lauva. Virs galvas debesīs parādījās pirmās zvaigznes. Hals smiedamies nolēca no sava ērzeļa un parādīja sievai brūces uz kājas, kur hrakara nagi bija pārcirtuši stulpiņus. Es pagatavošu tev apmetni no tā ādas, manas dzīves mēnesnīca, viņš apsolīja.

Kad Denija viņam izstāstīja par tirgū notikušo, smiekli aprāvās, un hals Drogo kļuva ļoti kluss.

-    Šis indētājs bija pirmais, sīrs Džora Mormonts brīdināja viņu, bet ne pēdējais. Vīri būs gatavi riskēt ar daudz ko, lai tiktu pie pavēlnieka titula.

Kādu brīdi Drogo klusēja. Beidzot viņš sacīja: Šis indes tirgotājs bēga no manas dzīves mēnesnīcas. Labāk būtu skrējis pakaļ viņai. Un to viņš arī darīs. Džogo, Džora Andai, abiem jums es saku izvēlieties jebkuru zirgu no maniem ganāmpulkiem, kurš jums iekritīs acīs, un ņemiet to sev. Jebkuru zirgu, izņemot manu sarkano un sudrabaino, kas bija līgavas dāvana manas dzīves mēnesnīcai. Es pasniedzu jums šo dāvanu pateicībā par to, ko izdarījāt.

Un arī Raigo, Drogo dēlam, ērzelim, kurš aplēks pasauli, hals turpināja, es apsolu dāvanu. Viņam es pasniegšu dzelzs krēslu, kurā sēdēja viņas mātes tēvs. Viņam es uzdāvināšu septiņas valstības. Es, hals Drogo, to apņemos. Viņa balss kļuva skaļāka, un viņš pacēla dūri pret debesīm. Es vedīšu savu halasāru uz rietumiem līdz vietai, kur beidzas zeme, tad jāšu ar koka zirgiem pāri melnajai sāls jūrai, kā pirms manis nav darījis neviens hals. Es slepkavošu vīrus tērauda drēbēs un postīšu viņu akmens mājas. Es ņemšu ar varu viņu sievietes, paverdzināšu viņu bērnus un pārvedīšu viņu salauztos dievus atpakaļ uz Vīsu Dotraku, lai tie klanītos Kalnu Mātes priekšā, es to zvēru pie zvaigznēm mums virs galvas.

Viņa halasārs izjāja no Vīsas Dotrakas pēc divām dienām, dodamies dienvidrietumu virzienā pāri līdzenumiem. Hals Drogo auļoja savu ļaužu priekšgalā uz dižā, sarkanā ērzeļa, bet Dinerīsa jāja vīram līdzās sava sudrabaina mugurā. Vīna tirgotājs kails skrēja viņiem aiz muguras, ar ķēdi ap kaklu un plaukstām. Viņa važas bija piestiprinātas pie Denijas sudrabaina iemauktiem. Halēse jāja, un indētājs klupdams krizdams skrēja viņai pakaļ basām pēdām. Viņam nekas slikts nevarēja notikt… kamēr vien viņš spēja noturēties kājās.

KETLĪNA

Karogi vēl atradās pārāk tālu, lai saskatītu tos skaidri, tomēr pat cauri miglas mutuļiem viņa redzēja, ka tie ir balti ar tumšāku plankumu vidū, un tas varēja būt vienīgi Stārku dižvilks, pelēks uz ledus pamatnes. Kad viņa tos ieraudzīja pati savām acīm, Ketlīna apturēja zirgu un pateicībā nolieca galvu. Dievi bija labvēlīgi. Viņa nebija ieradusies par vēlu.

-     Viņi gaida mūsu ierašanos, kundze, sīrs Vīliss Manderlijs sacīja, kā mans tēvs to zvērēja.

-    Neliksim viņiem ilgāk gaidīt, sīr. Sīrs Brindens Tūlijs iecirta piešus zirgam sānos un raitā riksī devās uz karogu pusi. Ketlīna jāja viņam līdzās.

Sīrs Vīliss un viņa brālis sīrs Vendels sekoja savu kareivju priekšgalā. Kopā viņiem bija savs pusotrs tūkstotis vīru: mazliet vairāk par divdesmit bruņiniekiem un tikpat ieroču nesēju, divi simti jātnieku, bruņoti ar pīķiem un zobeniem, ieskaitot brīvjātniekus, bet pārējie bija kājnieki, kuru bruņojumā bija šķēpi un trejžuburi. Pavēlnieks Vīmans bija palicis cietoksnī, lai sagatavotu aizsardzībai Balto ostu. Sešdesmitgadīgais vīrs bija tā pieņēmies svarā, ka vairs nespēja kāpt zirga mugurā. Ja man jelkad būtu ienācis prātā, ka piedzīvošu vēl vienu karu, es būtu notiesājis kādu zuti mazāk, iznācis sagaidīt Ketlīnas kuģi, viņš atzinās un uzsita ar abām plaukstām pa milzīgo vēderu. Viņa pirksti bija resni kā desas. Nebīstieties, mani zēni gādās, lai jūs līdz savam dēlam nokļūstat sveika un vesela.

Abi viņa "zēni" bija vecāki par Ketlīnu, un sīra varēja vien vēlēties, lai viņi tik ļoti nelīdzinātos tēvam. Sīram Vīlisam bija atlicis apēst vien dažus zušus, lai nespētu tikt mugurā zirgam; sievietei bija žēl nabaga

dzīvnieka. Sīrs Vendels, jaunākais brālis, būtu tuklākais virs, ko Ketlīna jelkad pazinusi, ja vien nebūtu satikusi viņa tēvu un brāli. Vīliss bija kluss un oficiāls, Vendels skaļš un trakulīgs; abi dižojās ar milzīgām, jūras lauvas cienīgām ūsām un zīdaiņa dupša gluduma galvvidiem; ne vienam, ne otram garderobē, šķiet, nebija neviena apģērba gabala, ko neklātu ēdiena traipi. Taču Ketlīnai abi tīri labi patika; viņi bija atgādājuši sīru Stārku līdz dēlam, kā viņu tēvs tika solījis, un viss pārējais bija otršķirīgi.

Viņa ar gandarījumu secināja, ka dēls ir izsūtījis izlūkus pat uz austrumiem. Lanisteriem, kad viņi parādītos, vajadzētu parādīties no dienvidiem, bet bija labi, ka Robs uzmanās. "Mans dēls ved karapulkus kaujā," viņa nodomāja, vēl arvien nespēdama tam līdz galam noticēt. Viņa ļoti baidījās par Robu un par Ziemmalu, tomēr nevarēja noliegt, ka vienlaikus ari lepojas ar dēlu. Pirms gada viņš vēl bija zēns. "Un kas viņš ir tagad?" Ketlīna prātoja.

Uz priekšu izsūtītie jātnieki pamanīja Manderliju karogus balto ūdensvīru ar trejžuburi rokā, kas cēlās no zilzaļās jūras un silti sveicināja sabiedrotos. Viņus aizveda līdz nelielam pakalnam, kas likās gana sauss nometnes ierīkošanai. Sīrs Viliss deva pavēli apstāties un sāka izrīkot vīrus, lai iekurinātu ugunskurus un apkoptu zirgus, bet tikmēr sīrs Vendels kopā ar Ketlīnu un viņas tēvoci aizjāja nodot tēva sūtītos cieņas apliecinājumus viņu pavēlniekam.

Zeme zem zirgu pakaviem bija mīksta un slapja. Nogāze lēzeni laidās zemāk; viņi jāja garām kūpošiem kūdras ugunskuriem, zirgu rindām un ar maizi un sālītu liellopa gaļu smagi piekrautiem ratiem. Uz akmeņaina pakalna, kas slējās pāri apkārtnei, viņi pajāja garām pavēlnieka teltij ar smaga buraudekla sienām. Ketlīna pazina šo karogu tas bija Hornvudu brūnais alnis uz tumši oranžas pamatnes.

Mazliet tālāk miglā varēja manīt Keilinas pils sienas un torņus… vai drīzāk to, kas no tiem palicis pāri. Milzīgi melna bazalta bluķi, katrs zemnieka būdas lielumā, gulēja izsvaidīti un apgāzti kā bērna rotaļu klucīši, pa pusei iegrimuši mīkstajā, purvainajā zemē. Tas bija viss, kas atlicis no sienas, kura savulaik bija slējusies starp torņiem vismaz tikpat augstu kā Ziemmalas mūri. No koka centrālā torņa nebija saglabājies itin nekas, tas bija satrūdējis pirms tūkstoš gadiem, un šobrīd ne baļķis neiezīmēja tā atrašanās vietu. No pirmļaužu varenā cietokšņa bija palikuši vien trīs torņi… trīs torņi, kur kādreiz, ja varēja ticēt leģendu teicējiem, bija slējušies visi divdesmit.

Vārtu tornis izskatījās gana labi saglabājies tas pat varēja palepoties ar pāris pēdām sienu katrā pusē. Dzērāja tornis tālāk purvā, kur savulaik bija satikusies dienvidu un rietumu siena, stāvēja sasvēries, gluži kā vīrs, kurš teju teju izvems grāvī lieki izdzerto vīnu. Savukārt augstajam, slaidajam Bērnu tornim, kurā, kā vēstīja leģenda, mežabērni bija piesaukuši savus bezvārda dievus, lai tie sūtītu ūdensveseri, bija daļēji nobrukusi augšdaļa. Izskatījās, ka milzīgs nezvērs būtu izkodis tajā robu un pēc tam izspļaudījis atlūzas pa visu purvu. Visus trīs torņus klāja zaļa sūna. Vārtu torņa ziemeļu sienā starp akmeņiem auga koks, no kura mezglainajiem zariem nokarājās balti cirtaini spokādas palagi.

-     Lai dievi žēlīgi, izsaucās sīrs Brindens, ieraudzījis posta ainu. Vai šī būtu Keilinas pils? Tas ir viens…

-    …nāvīgs slazds, Ketlīna pabeidza. Es zinu, kā tā izskatās, tēvoc. Kad to ieraudzīju pirmo reizi, es nodomāju tieši to pašu, taču Neds mani pārliecināja, ka šīs drupas ir pamatīgākas, nekā izskatās. Trīs saglabājušies torņi nosedz uzbērto ceļu no visām pusēm un ienaidniekam, lai kas tas būtu, ir jāizlaužas starp tiem. Purvi te ir necaurejami plūstošās smilts, akači, lērums indīgu čūsku. Lai uzbruktu kādam no torņiem, armijai nāktos brist līdz viduklim melnos dubļos, šķērsot ar lauvķirzakām pilnu aizsarggrāvi un tad rāpties augšup pa sienām, kas klātas ar slidenām sūnām, turklāt tas jādara bultu krusā no pārējiem torņiem. Viņa drūmi uzsmaidīja tēvocim. Un, kad pienākot nakts, parādoties spoki, auksti, atriebīgi ziemeļu gari, izslāpuši pēc dienvidnieku asinīm.

Sīrs Brindens iesmējās. Piekodini, lai šeit neaizkavējos. Beidzamo reizi, kad skatījos spogulī, es pats biju dienvidnieks.

Virs visiem trijiem torņiem bija pacelti karogi. No Dzērāja torņa zem dižvilka plīvoja Kārstārku saule; uz Bērnu torņa bija uzvilkts Lielā Džona milzis sarautajās ķēdēs. Bet virs Vārtu torņa pacēlās tikai Stārku karogs. Tur bija izvietojies Robs. Ketlīna kopā ar sīru Brindenu un sīru Vendelu devās uz Vārtu torņa pusi, zirgiem piesardzīgi sperot soļus pa baļķu un dēļu ceļu, kas bija ieklāts zaļi melnos dubļu laukos.

Kad Ketlīna ienāca torņa cauvējainajā zālē, kur apkvēpušā pavardā dūmoja kūdra, viņa ieraudzīja dēlu starp Stārku pavēlniekiem karognešiem.Viņš sēdēja pie pamatīga akmens galda starp karšu un papīru kalniem un par kaut ko enerģiski apspriedās ar Rūžu Boltonu un Lielo Džonu. Sākumā Robs māti nepamanīja… bet dēla vilks Ketlīnu sajuta uzreiz. Milzīgais pelēkais dzīvnieks gulēja netālu no uguns, bet, tikko viņa ienāca tornī, tas pacēla galvu, un zeltainās acis uzmeklēja Ketlīnas skatienu. Pavēlnieki cits pēc cita apklusa, līdz pēkšņais klusums lika Robam pacelt galvu un viņš ieraudzīja sīru Stārku. Māt? viņš ierunājās, pēkšņam jūtu uzvilnījumam aizžņaudzot kaklu.

Ketlīna vēlējās mesties pie dēla, noklāt viņa mīļo pieri ar skūpstiem, apskaut viņu un piespiest tik cieši pie sirds, lai viņu nekad neskartu skarbā pasaule… tomēr viņa neuzdrīkstējās to darīt Stārkiem uzticamo pavēlnieku priekšā. Viņš tagad bija uzņēmies vīra lomu, un Ketlīna zināja, ka nedrīkst to viņam atņemt. Tāpēc sīra Stārka uzkavējās improvizētā galda, par ko kalpoja milzīgs bazalta bluķis, tālajā galā. Dižvilks uztrausās kājās un atlāčoja pie viņas. Tas likās lielāks par vislielāko vilku. Tu esi uzaudzējis bārdu, Ketlīna uzrunāja Robu, bet Pelēkais Vējš tikmēr apostīja viņas plaukstu.

Pēkšņi juzdamies neērti, dēls pabraucīja rugājiem klāto zodu. Tas tiesa. Bārdas matiņi likās rudāki par tiem, kas auga viņam uz galvas.

-    Tev piestāv. Ketlīna lēni noglāstīja vilka galvu. Tagad tu atgādini manu brāli Edmūru. Pelēkais Vējš rotaļājoties paknakstījās ap viņas pirkstiem un tad aizrikšoja atpakaļ uz savu vietu pie uguns.

Sīrs Helmans Tolhārts bija pirmais, kurš pārnāca pāri telpai, lai sveicinātu sīru Stārku. Viņš nometās Ketlīnas priekšā uz ceļa un piespieda viņas roku sev pie pieres. Sīra Ketlīna, Tolhārts sacīja, jūs esat skaista kā vienmēr, un ir tik patīkami jūs redzēt šajos trauksmainajos laikos. Pēc Tolhārta pienāca Golbārts un Roberts Gloveri, tad Lielais Džons Ambers un pārējie cits pēc cita. Beidzamais bija Teons Grejdžojs. Nebiju cerējis jūs te ieraudzīt, viņš teica, nomezdamies uz ceļa.

-    Es nebiju domājusi šeit būt, Ketlīna atbildēja, bet, kad mēs izkāpām krastā Baltajā ostā, pavēlnieks Vīmans pastāstīja, ka Robs esot sasaucis karogus. Jūs taču pazīstat viņa dēlu sīru Vendelu? Vendels Manderlijs paspēra pāris soļus uz priekšu un pieliecās, cik nu zemu viņa varenais stāvs ļāva. Un šis ir mans tēvocis, sīrs Brindens Tūlijs, kurš nomainīja kalpošanu manai māsai pret kalpošanu man.

-    Sīrs Melnā Zivs, Robs sasveicinājās. Paldies, ka pievienojāties mums. Jūsu drošsirdība mums noderēs. Un es priecājos redzēt arī jūs, sīr Vendel. Māt, vai sīrs Rodrīks arī ir kopā ar tevi? Man viņa pietrūkst.

-     Sīrs Rodrīks šobrīd no Baltās ostas dodas uz ziemeļiem. Es viņu iecēlu par pils pārzini un uzdevu uzņemties Ziemmalas aizsardzību līdz brīdim, kad pārradīsimies mēs. Mestrs Lūvins ir vieds padomdevējs, taču ne pārāk prasmīgs kara lietās.

-    Par to nebīstieties, Lielais Džons noducināja savā basā. Ziemmala ir drošībā. Mēs gana drīz ietrieksim savus zobenus Tīvinam Lanisteram dibena caurumā, piedodiet man visžēlīgi, un tad dosimies uz Sarkano torni, lai atbrīvotu Nedu.

-    Manu pavēlniec, viens jautājums, ja jums labpatiktos. Dredfortas pavēlniekam Rūzam Boltonam bija klusa balss, bet, kad viņš runāja, ari varenāki vīri pieklusa, lai ieklausītos. Boltona acis bija savādi bālas, gandrīz bez krāsas, un viņa izskats daudziem lika justies nemierīgi. Runā, ka jūs esot sagūstījusi pavēlnieka Tīvina dēlu punduri. Vai atvedāt to sev līdzi? Zvēru, mēs varētu lieti izmantot šādu ķīlnieku.

-     Tīrions Lanisters bija manās rokās, bet nu viņš ir uz brīvām kājām, Ketlīnai nācās atzīt. Atskanēja vīlušos balsu koris. Arī mani tas nepavisam neiepriecināja tāpat kā jūs, mani pavēlnieki. Dievi lēma atbrīvot viņu ar zināmu palīdzību no manas muļķa māsas puses. Ketlīna zināja, ka viņai nevajadzētu paust savu nicinājumu tik atklāti, bet došanās projām no Ligzdas izvērtās pagalam nelāgi. Viņa piedāvāja paņemt līdzi pavēlnieku Robertu, lai viņš pāris gadu pavadītu Ziemmalā. Ketlīna bija uzdrīkstējusies ieteikt, ka citu zēnu sabiedrība varētu nākt Robertam pa labu. Līsas dusmu lēkme bija patiesi biedējoša. Es aizmirsīšu, ka esi mana māsa, sīra Arīna noskaldīja, un tu aiziesi no šejienes pa Mēness Durvīm, ja mēģināsi nozagt man dēlu. Pēc tam Ketlīnai vairs nebija ko teikt.

Pavēlnieki vēlējās iztaujāt sīru Stārku sīkāk, taču Ketlīna pacēla roku. Nešaubos, ka mēs visu izrunāsim mazliet vēlāk, bet šobrīd esmu nogurusi pēc ceļa. Es gribētu aprunāties ar dēlu vienatnē. Es zinu, ka atvainosiet mani. Paldies, pavēlnieki! Viņa nedeva vīriem nekādu citu iespēju; ar vienmēr izpildīgo pavēlnieku Hornvudu priekšgalā karogneši paklanījās un izgāja no zāles. Tas attiecas arī uz jums, Teon, viņa piebilda, kad Grejdžojs vilcinājās. Viņš pasmaidīja un atstāja māti un dēlu divatā.

Uz galda stāvēja miestiņš un siers. Viņa pielēja sev ragu, apsēdās un malkodama nopētīja dēlu. Jauneklis likās pastiepies augumā, kopš viņa aizbrauca no Ziemmalas, un bārdas kumšķi lika jauneklim izskatīties vecākam. Edmūrs pirmās ūsas uzaudzēja sešpadsmit gadu vecumā.

-    Man arī drīz būs sešpadsmit, Robs noteica.

-    Un šobrīd tev ir piecpadsmit. Piecpadsmit, un tu ved karapulku kaujā. Vai tu, Rob, spēj saprast, kāpēc man varētu būt bail?

Roba sejas izteiksmē iezagās spīts. Neviena cita taču nebija.

-     Nebija? viņa pārvaicāja. Paga, kas bija tie vīri, kurus es šeit pirms mirkļa manīju? Rūzs Boltons, Rikards Kārstārks, Golbārts un

Roberts Gloveri, Lielais Džons, Helmans Tolhārts… tu varēji iecelt par komandieri jebkuru no viņiem. Lai dievi žēlīgi, tu varēji sūtīt pat Teonu, kaut gan es neizvēlētos viņu.

-    Neviens no viņiem nav Stārks, dēls nepiekāpās.

-    Viņi, Rob, ir kaujās rūdīti vīri. Tu pirms gada vēl cīnījies ar koka zobenu.

Ketlīna redzēja, kā dēla acīs nozib dusmas, bet tās pagaisa tikpat strauji kā parādījušās, un pēkšņi viņš atkal bija zēns. Es zinu, Robs nokaunējās. Vai tu… vai tu sūtīsi mani atpakaļ uz Ziemmalu?

Sīra Stārka nopūtās. Man pienāktos tā rīkoties. Tev vispār nevajadzēja pamest pili. Bet es neuzdrīkstētos tā rīkoties, ne tagad. Tu esi aizgājis par tālu. Reiz šie vīri uzlūkos tevi kā savu valdnieku. Ja es tagad likšu tev posties ceļā kā bērnam, kuru sūta gulēt bez vakariņām, viņi to atcerēsies un smiesies par tevi. Pienāks diena, kad tev vajadzēs, lai viņi ciena tevi, varbūt pat nedaudz baidās no tevis. Smiekli ir kā inde bailēm. Es nedrīkstu tev to nodarīt, lai kā man gribētos tevi paglābt no briesmām.

-     Liels paldies, māt, Robs sacīja, un aiz stīvās paklanīšanās varēja just atvieglojumu.

Viņa pasniedzās pāri akmens galdam un pieskārās dēla matiem. Tu esi mans pirmdzimtais, Rob. Man atliek vien paskatīties uz tevi, lai atcerētos dienu, kad tu nāci pasaulē raudādams, ar sarkanu sejiņu.

Viņš piecēlās, acīm redzami pieskāriena samulsināts, un aizgāja līdz pavardam. Pelēkais Vējš paberzēja galvu pret Roba kāju. Vai tu zini… par tēvu?

-    Jā. Ziņojumi par Roberta pēkšņo nāvi un Neda krišanu nežēlastībā bija pārbiedējuši Ketlīnu līdz nāvei, tomēr sīra Stārka saņēmās, lai neļautu dēlam ieraudzīt bailes viņas sejā. Man par notikušo ziņoja pavēlnieks Manderlijs, kad ierados Baltajā ostā. Vai esi ko dzirdējis par māsām?

-     Es saņēmu vēstuli, Robs sacīja, kasīdams dižvilka zem zoda. Kopā ar manējo Ziemmalu sasniedza arī tev domātā. Viņš piegāja pie galda, brīdi cilāja kartes un papīrus, līdz atrada saburzītu pergamentu. Šī ir tā, ko viņa bija rakstījusi man, es neiedomājos paņemt līdzi tavējo.

Kaut kas Roba balsī satrauca Ketlīnu. Viņa nogludināja papīru un sāka lasīt. Rūpes nomainīja nespēja noticēt rakstītajam, tad sīru Stārku pārņēma dusmas un visbeidzot bailes. Šī ir Sersejas, ne tavas māsas vēstule, izlasījusi, viņa secināja. īstās ziņas ir tajā, ko Sansa nepasaka. Visa tā ņemšanās par to, cik laipni un jauki Lanisteri pret viņu izturas…

es zinu, kā skan draudi pat tad, ja tos izrunā čukstus. Viņi uzskata Sansu par ķīlnieci un kā tādu taisās viņu paturēt.

-   Vēstulē nebija ne vārda par Āriju, Robs izmisis piebilda.

-    Nebija gan. Ketlīna nevēlējās domāt, ko tas varētu nozīmēt, ne tagad, ne šeit.

-     Es cerēju… ja Velnēns vēl būtu pie tevis, mēs varētu apmainīties ar gūstekņiem… Viņš paņēma Sansas vēstuli un saņurcīja to dūrē, un no tā, kā dēls to izdarīja, Ketlīna saprata, ka tā nav pirmā reize. Vai ir kādas ziņas no Ligzdas? Es aizrakstīju Līsas tantei, lūgdams palīdzību. Varbūt tu esi dzirdējusi, vai viņa ir sasaukusi pavēlnieka Arīna karogus? Vai Ielejas bruņinieki pievienosies mums?

-     Tikai viens no viņiem, viņa sacīja, tiesa, vislabākais… mans tēvocis… bet Brindens Melnā Zivs pirmām kārtām ir Tūlijs. Mana māsa netaisās ne degunu bāzt laukā no Asiņainajiem vārtiem.

Robs acīm redzami sašļuka. Māt, ko mēs darīsim? Es sapulcināju šo armiju, te ir astoņpadsmit tūkstoši vīru, bet es nezinu… es neesmu pārliecināts… Dēls spīdošām acīm ieskatījās mātei sejā. Lepnais jaunais pavēlnieks izkusa vienā acumirklī, un viņa vietā atkal stāvēja bērns, piecpadsmitgadīgs puika, kurš gaidīja, lai Ketlīna atbildētu uz viņa jautājumiem.

To tā nevarēja atstāt.

-   No kā tu baidies, Rob? viņa saudzīgi vaicāja.

-    Es… Viņš aizgrieza galvu, lai paslēptu pirmo asaru. Ja mēs dosimies kaujā… ja mēs pat uzvarēsim… Lanisteriem ir Sansa un tēvs. Vai viņus nogalinās?

-    Lanisteri grib, lai mēs tā domājam.

-   Tu gribi teikt, ka viņi melo?

-     Es nezinu, Rob. Bet es zinu, ka tev nav citas izvēles. Ja tu dotos uz Karaļa ostu un zvērētu viņiem uzticību, tev nekad neatļautu doties projām. Ja tu iespiestu asti kājstarpē un atkāptos uz Ziemmalu, tavi pavalstnieki zaudētu cieņu pret tevi. Daži pat, iespējams, pārietu Lanisteru pusē. Tad karaliene, vairs nebaidoties par uzbrukumu, varētu izrīkoties ar gūstekņiem tā, kā viņai ienāktu prātā. Tāpēc mums atliek cerēt un tā ir vienīgā ticamā cerība -, ka tu spēsi sakaut ienaidnieku kaujas laukā. Ja tev laimēsies saņemt gūstā pavēlnieku Tīvinu vai Karaļkāvi, nu, tad apmaiņa būtu krietni ticamāka, tomēr tas nav galvenais. Tik ilgi, kamēr tu būsi gana stiprs, lai viņiem būtu jābaidās no tevis, Nedam un Sansai vajadzētu būt drošībā. Serseja ir pietiekami prātīga, lai zinātu, ka viņi var būt vajadzīgi, lai noslēgtu mieru, ja kaujas veiksme novērstos no Lanisteriem.

-    Un kas notiks, ja kaujas veiksme nenovērsīsies no karalienes? Robs jautāja. Ja tā novērsīsies no mums?

Ketlīna saņēma dēla roku. Rob, es netaisos saldināt rūgto patiesību. Ja tu zaudēsi, nevienam no mums nebūs ne mazāko cerību. Mēdz teikt, ka Rūdas klinšu sirdīs nav nekā, izņemot akmeni. Atceries Rīgera bērnu likteni.

Sīra Stārka redzēja dēla acīs nozibam bailes, bet tajās bija saskatāms arī spēks. Tad es nezaudēšu, viņš apņēmās.

-    Pastāsti, ko tu zini par kaujām palienēs, Ketlīna vaicāja. Viņai vajadzēja saprast, vai dēls patiešām ir gatavs cīņai.

Pirms nepilnām divām nedēļām notika kauja kalnos zem Zelta Zoba, Robs zināja teikt. Tēvocis Edmūrs nosūtīja pavēlnieku Vensu un pavēlnieku Paiperu, lai tie noturētu pāreju, taču Karaļkāvis uzbruka viņiem un piespieda mūsējos bēgt. Pavēlnieks Venss krita. Beidzamās ziņas, kas sasniedza mūs, vēstīja, ka pavēlnieks Paipers atkāpjas, lai pievienotos tavam brālim un pārējiem karognešiem pie Straujupes, taču Džeimijs Lanisters minot viņam uz papēžiem. Bet tas vēl nav ļaunākais. Kamēr viņi cīnījās par pāreju, pavēlnieks Tīvins ar otru Lanisteru armiju virzījās tuvāk no dienvidiem. Runā, ka viņa karapulks esot vēl lielāks par Džeimija komandēto.

-    Tēvs laikam kaut ko nojauta, Robs turpināja, jo viņš nosūtīja tiem pretī vīrus zem paša karaļa karoga. Komandēšana bija uzticēta kaut kādam dienvidu kundziņam, pavēlniekam Ērikam vai Derikam, vai kā nu viņu sauca, bet kopā ar viņiem bija arī sīrs Raimūns Dārijs. Vēstulē minēts, ka tur bijuši arī citi bruņinieki un tēva sargu vienība. Tikai izrādījies, ka tās ir lamatas. Tikko pavēlnieks Deriks šķērsoja Sarkano Atzaru, viņam uzbruka Lanisteri, lai nolādēts karaļa karogs, bet, kad viņš mēģināja atkāpties pāri Mamera braslam, no muguras uzklupa Gregors Klegans. Iespējams, šis pavēlnieks Deriks un vēl daži ir izglābušies, bet skaidri neviens to nezina. Toties mēs zinām, ka sīrs Raimūns tur krita, tāpat kā vairums mūsējo no Ziemmalas. Runā, ka pavēlnieks Tīvins esot noslēdzis karaļceļu un tagad dodoties uz Hārenholu, dedzinādams visu pa ceļam.

Drūmi un vēl drūmāk, Ketlīna nogrozīja galvu. Bija vēl ļaunāk, nekā viņa bija iedomājusies. Tu gribi viņu sagaidīt šeit?

-    Ja viņš atnāks tik tālu. Tomēr vīri nedomā, ka viņš dosies šurp, Robs paskaidroja. Es nosūtīju ziņu vecam tēva draugam Houlendam

Rīdām uz Pelēkūdens sardzi. Ja Lanisteri dotos uz Kaklu, ezerpiļu ļaudis parūpētos, lai katrs solis prasītu upurus, bet Golbārts Glovers uzskata un ari Rūzs Boltons viņam piekrīt -, ka pavēlnieks Tīvins esot pārāk prātīgs, lai rīkotos tik neapdomīgi. Viņi uzskata, ka Lanisters palikšot Trejžubures tuvumā, citu pēc citas ieņemdams upes pavēlnieku pilis, līdz Straujupe paliek viena. Mums ir jādodas uz dienvidiem, lai stātos viņam ceļā.

Jau doma vien par šādu notikumu pavērsienu lika asinīm sastingt Ketlīnas dzīslās. Kādas gan cerības varēja lolot piecpadsmitgadīgs puika kaujā pret tādiem pieredzējušiem komandieriem kā Džeimijs un Tīvins Lanisteri. Domā, tas būtu prātīgi? Šeit tev ir stipras pozīcijas. Runā, ka senie Ziemeļu karaļi Keilinas pilī spējuši atvairīt desmitkārtīgu ienaidnieku pārspēku.

-    Tas tiesa, bet mums drīz beigsies pārtika, un šis nav apvidus, kur būs viegli sagādāt ēdamo. Mēs gaidījām pavēlnieku Manderliju, bet tagad, kad viņa dēli ir pievienojušies man, mums jādodas ceļā.

Viņa aptvēra, ka dzird ar dēla balsi runājam pavēlniekus karognešus. Daudzu gadu garumā viņa bija mielojusi šos vīrus Ziemmalā vai kopā ar Nedu apciemojusi viņu pilis. Ketlīna pazina katru no karognešiem, zināja, ko katrs no viņiem ir vērts. Nezin, vai to zināja arī Robs?

Un tomēr viņu teiktajā bija daļa patiesības. Dēla sapulcētais karapulks nelīdzinājās tām pastāvīgajām armijām, kādas mēdza uzturēt brīvpilsētas, nedz arī apmaksātu sargu pulkam. Vairums no viņiem bija parasti ļaudis zemnieki, lauku darbu izpalīgi, zvejnieki, aitu gani, iebraucamo vietu, tirgotāju un ādmiņu dēli, juku jukām ar algotņiem un brīvjātniekiem, kurus saistīja tikai laupīšana. Kad pavēlnieki aicināja, viņi nāca… taču tāda armija bija nepastāvīga. Labi, ja jākustas, tad jākustas, Ketlīna sacīja, bet kurp mēs dosimies un ar kādu mērķi? Ko tu taisies darīt?

Robs vilcinājās. Lielais Džons uzskata, ka mums vajadzētu uzbrukt pavēlniekam Tīvinam un pārsteigt viņu, dēls skaidroja, bet Gloveri un Kārstārki domā, ka prātīgāk būtu apiet viņa armiju un apvienoties ar sīru Edmūru, lai sakautu Karaļkāvi. Izskatīdamies nelaimīgs, viņš izbrauca pirkstus caur savām rudajām pinkām. Lai gan līdz tam brīdim, kad mēs tiksim līdz Straujupei… es neesmu pārliecināts…

-    Esi pārliecināts, Ketlīna piekodināja dēlam, vai arī atgriezies mājās un atkal ķeries pie koka zobena. Tu nevari rīkoties neizlēmīgi, tādiem vīriem kā Rūzs Boltons un Rikards Kārstārks redzot. Tādu kļūdu tu nedrīksti pieļaut viņi ir tavi karogneši, ne tavi draugi. Tu esi nosaucis sevi par kaujas komandieri. Tad komandē.

Robs pārsteigti paskatījās uz māti, it kā nespētu noticēt tam, ko dzirdēja. Kā teiksi, māt.

-    Es jautāju vēlreiz. Ko tu taisies darīt?

Robs izklāja uz galda karti, krietni izdilušu vecas ādas gabalu, ko klāja pabalējušas, krāsainas līnijas. Viens kartes gals no biežās tīšanas cēlās uz augšu, tāpēc viņš tur uzlika savu dunci. Abiem plāniem ir savas stiprās puses, taču… skaties, ja mēs mēģinām apiet pavēlnieka Tīvina armiju, mēs riskējam nokļūt starp viņa un Karaļkāvja karapulkiem, un, ja mēs uzbrūkam viņam… visi ziņojumi liecina, ka Tīvinam ir vairāk vīru nekā man, turklāt viņam ir krietns pārsvars smagi bruņotu jātnieku ziņā. Lielais Džons apgalvo, ka tam nebūšot nozīmes, ja mēs pārsteigšot viņu nesagatavotu, tomēr man šķiet, ka vīrs, kurš piedalījies tik daudzās kaujās, nebūs diez ko viegli pārsteidzams.

-    Prātīgi, Ketlīna atzina. Kad Robs runāja, pētīdams karti, viņa saklausīja dēla vārdos Neda atbalsi. Stāsti tālāk.

-    Es atstātu nelielu vienību šeit, lai noturētu Keilinas pili, galvenokārt loka šāvējus, un ar pārējiem dotos tālāk pa purva ceļu, viņš stāstīja, bet, kad mēs tiktu garām Kaklam, es sadalītu mūsu pulkus uz pusēm. Kājnieki dotos tālāk pa karaļceļu, bet mūsu jātnieki šķērsotu Zaļo Atzaru pie Dvīņiem. Viņš norādīja uz vietu kartē. Kad pavēlnieks Tīvins saņems ziņu, ka esam devušies uz dienvidiem, viņš ies uz dienvidiem, lai sakautu mūsu galvenos spēkus, ļaujot mūsu jātniekiem pa rietumu krastu aizkļūt līdz Straujupei. Robs apsēdās un atlaidās atpakaļ, īsti neuzdrīkstēdamies pasmaidīt, tomēr apmierināts ar savu plānu un alkdams mātes uzslavu.

Ketlīna, saraukusi pieri, pētīja karti. Tagad starp tavas armijas abām pusēm ir upe.

-    Tāpat kā starp Džeimiju un pavēlnieku Tīvinu, viņš strauji iebilda. Beidzot lūpās parādījās smaids. Augstāk pa straumi no Sarkanā Brasla, kur Roberts izcīnīja savu kroni, uz Zaļā Atzara nav citu šķērsojumu. Līdz pašiem Dvīņiem, līdz šejienei, un tas tilts ir pavēlnieka Freja pārziņā. Viņš taču ir tava tēva karognesis, vai ne?

"Kavējošais pavēlnieks Frejs," Ketlīna nodomāja. Ir gan, viņa piekrita, bet mans tēvs nekad nav īpaši paļāvies uz Freju. Un tev arī nevajadzētu to darīt.

-    Es nepaļaušos, Robs apsolīja. Ko tu domā?

Neskatoties uz sākotnējām šaubām Ketlīna bija patīkami pārsteigta. "Viņš izskatās kā Tūlijs," māte nodomāja, "tomēr ir sava tēva dēls, un Neds viņu ir labi izmācījis." Kuru armijas daļu komandēsi tu pats?

-    Jātniekus, viņš nevilcinoties atbildēja. Atkal kā tēvs; bīstamāko uzdevumu Neds vienmēr būtu uzņēmies pats.

-    Un kam uzticēsi otru pusi?

-     Lielais Džons mūžam apgalvo, ka satriekšot pavēlnieku Tīvinu. Domāju uzticēt šo godu viņam.

Šī bija dēla pirmā kļūda, bet kā gan likt viņam to saskatīt, neievainojot tikko dzimušo pārliecību par saviem spēkiem? Tavs tēvs reiz man teica, ka Lielais Džons esot bezbailīgākais vīrs, kuru viņš pazīstot.

Robs pasmaidīja. Pelēkais Vējš nokoda viņam divus pirkstus, un viņš par to tikai pasmējās. Tātad tu piekriti manai izvēlei?

-    Tavs tēvs nav bezbailīgs, Ketlīna uzsvēra. Viņš ir drosmīgs, bet tas ir kas gluži cits.

Viņas dēls brīdi pārdomāja tikko dzirdēto. Austrumu karaspēks būs viss, kas atradīsies starp pavēlnieku Tīvinu un Ziemmalu, viņš domīgi sacīja. Nu labi, viņi un tie nedaudzie loka šāvēji, kurus es atstāšu Keilinas pilī. Tātad es izvēlos šo uzdevumu uzticēt kādam bezbailīgajam, vai ne?

-    Nē. Tu gribi aukstu viltību, manuprāt, ne drošsirdību.

-    Rūzs Boltons, Robs uzreiz noteica. Tas vīrs mani biedē.

-    Tad lūgsimies, lai viņš izbiedē arī Tīvinu Lanisteru.

Robs pamāja un saritināja karti. Es došu pavēles un tad izvēlēšos vīrus, kas pavadīs tevi uz Ziemmalu.

Visu sarunas laiku Ketlīna bija valdījusies Neda un sava spītīgi drosmīgā dēla dēļ. Viņa bija nolikusi sāņus izmisumu un bailes, kā daždien nolika malā drēbes, kuras nolēmusi nevilkt… bet tagad saprata, ka tās tomēr ir viņai mugurā.

-    Es nejāšu uz Ziemmalu, viņa dzirdēja pati sevi sakām, pārsteigta par pēkšņajiem asaru uzplūdiem, kas aizmigloja skatienu. Mans tēvs varbūt mirst aiz Straujupes mūriem. Manu brāli ir ielencis ienaidnieks. Man jādodas pie viņiem.

TĪRIONS

Čella, Melno Ausu čeika meita, bija devusies uz priekšu izlūkot apkārtni, un tieši viņa atgriezās ar ziņām, ka tuvējās krustcelēs pamanījusi armiju. Pēc ugunskuriem es teiktu, ka tur ir tūkstoši divdesmit, viņa minēja. To karogi ir sarkani ar zelta lauvu.

-   Tavs tēvs? vaicāja Brons.

-    Vai mans brālis Džeimijs, Tīrions atbildēja. Mēs drīz vien to uzzināsim. Viņš pārlaida acis savam raibajam lielceļa laupītāju pulkam gandrīz trīssimt Akmens Vārnu, Mēnessbrāļu, Melno Ausu un Apdedzināto, un tā bija tikai sēkliņa, no kuras vajadzēja izaugt viņa iecerētajai armijai. Guntors Gurna dēls pašlaik mēģināja sapulcināt arī citus klanus. Tīrions prātoja, kā viņa tēvs uztvers šos ādās un salaupīta tērauda druskās tērptos sabiedrotos. Ja godīgi, viņš īsti nesaprata, kā pašam viņus uztvert. Kas īsti Velnēns bija viņu komandieris vai viņu gūsteknis? Visbiežāk Tīrionam šķita, ka viņš ir pa drusciņai no abiem. Droši vien būtu vislabāk, ja es līdz karavīriem aizjātu viens, punduris sacīja.

-    Vislabāk Tīrionam Tīvina dēlam, iebilda Ulfs, kurš runāja Mēnessbrāļu vārdā. Šagas seja savilkās drūmā grimasē, un tas bija biedējošs skats. Šagam Dolfa dēlam tas nepatīk. Šaga ies kopā ar zēnvīru un, ja zēnvīrs melo, es nocirtīs viņam to vīrieša daiktu…

-   …un, protams, izbarosi kazām, Tīrions noguris pabeidza. Šaga, es tev dodu savu Lanistera vārdu, ka atgriezīšos.

-    Kāpēc mums būtu jātic tavam vārdam? Čella bija neliela auguma, rūdīts sievišķis, plakana kā puika un stipri attapīga. Zemieņu pavēlnieki ir melojuši klaniem ne vienu reizi vien.

-    Tu sāpini mani, Čella, Tīrions sacīja. Es jau domāju, ka esam kļuvuši par īstiem draugiem. Bet lai notiek, kā vēlaties. Jāsim visi kopā, tu, Šaga un Kons no Akmens Vārnām, Ulfs no Mēnessbrāļiem un Timets Timeta dēls no Apdedzinātajiem. Kad Velnēns nosauca klaniešu vārdus, viņi tramīgi saskatījās. Pārējie lai pagaida šeit, kamēr atsūtīšu kādu pakaļ. Mēģiniet neapslaktēt un nesakropļot cits citu, kamēr būšu projām.

Viņš iecirta papēžus zirgam sānos un lēnā riksī devās lejup, klaniešiem atlika vien izvēlēties sekot vai palikt. Viņam bija vienalga, kā tie rīkosies, lai tikai nesāktos bezgalīgas pārrunas diennakts garumā. Šī bija klanu nelaime; viņu vidū valdīja absurds uzskats, ka padomē jāuzklausa ikviens, tāpēc par katru sīkumu varēja strīdēties bezgalīgi. Pat sievietes drīkstēja izteikt viedokli. Nebija nekāds brīnums, ka Ieleju ar kaut ko vairāk par zaglīgu laupīšanas uzbrukumu viņi beidzamo reizi bija spējuši apdraudēt daudzus gadsimtus senā pagātnē. Tīrions bija iecerējis situāciju mainīt.

Brons jāja kopā ar viņu. Aiz abiem pēc īsas un žiglas samurmināšanās sekoja pieci klanu pārstāvji savos knapajos zirģeļos, kuri pēc izskata drīzāk atgādināja ponijus, toties klintīs rausās kā kalnu kazas.

Akmens Vārnas jāja līdzās, arī Čella un Ulfs turējās kopā, jo Mēnessbrāļus un Melnās Ausis vienoja ciešas saites. Timets Timeta dēls jāja viens. Mēness kalnos visi citi klani baidījās no Apdedzinātajiem, kuri mēdza nomirdināt savu miesu ar uguns palīdzību, lai pierādītu drošsirdību, un dzīrēs cepa un ēda zīdaiņus. Tā vismaz stāstīja. Savukārt visi citi Apdedzinātie baidījās no Timeta, jo, sasniedzot vīrieša kārtu, viņš ar balti nokaitētu dunci bija izdūris pats sev kreiso aci. Cik nu Tīrions saprata, zēni parasti nosvilināja sev krūts zirnīti, pirkstu vai ja iesvētāmais bija īpaši bezbailīgs vai īpaši traks ausi. Pārējos Apdedzinātos Timeta rīcība bija tā apstulbinājusi, ka šie tūdaļ iecēla jaunekli par Sarkano Roku, kas šajā klanā likās esam kaut kas karavadonim līdzīgs.

-    Gribētu zināt, ko nosvilināja viņu karalis, Tīrions bilda Bronam, kad bija izstāstījis šo stāstu. Algotnis pasmīnēja un ar plaukstu paplikšķināja pa kājstarpi… tomēr pat Brons Timeta klātbūtnē valdīja mēli. Ja cilvēks bija tik traks, lai izdurtu pats sev aci, varēja negaidīt, ka viņš izrādīs iecietību pret ienaidniekiem.

Kamēr jātnieku pulciņš līkumoja lejup pa kalna nogāzi, no rupji tēstiem akmens bluķiem celtiem torņiem viņus vēroja sargkareivji. Tīrions pamanīja, kā viens no tiem palaiž gaisā kraukli. Tur, kur lielceļš nogriezās starp diviem klints izvirzījumiem, Tīrions un viņa biedri nonāca pie pirmā sargposteņa. Ceļu šķērsoja pēdas četras augsta zemes siena, ko sargāja ducis arbaletiein bruņotu vīru.

Tīrions deva zīmi ceļabiedriem apstāties un piejāja pie sienas vienatnē. Kur ir jūsu komandieris? viņš uzsauca.

Zibenīgi parādījās kapteinis un, ieraudzījis, ka tas ir pavēlnieka dēls, vēl zibenīgāk piešķīra viņiem eskortu. Viņi pajāja garām nomelnējušiem laukiem un nodedzinātiem ciemiem, līdz sasniedza upes palieni un Trejžubures Zaļo Atzaru. Līķus nekur nemanīja, bet gaisā virpuļoja kraukļu un vārnu bari; te tuvumā nesen bija norisinājušās kaujas.

Apmēram puslīgas attālumā no krustcelēm slējās uzasinātu mietu palisāde, ko apsargāja pīķneši un loka šāvēji. Aiz aizsarglīnijas tālumā aizstiepās milzīga armijas nometne. No simtiem ugunskuru gaisā stīdzēja dūmu strūklas, zem kokiem sēdēja bruņās tērpti vīri un asināja zobenus, bet pie dubļainajā zemē sadurtajiem mastiem vējā plīvoja pazīstami karogi.

Kad Tīrions ar biedriem tuvojās palisādei, viņiem pretī devās bruņotu jātnieku pulciņš. Bruņinieks, kurš jāja priekšgalā, bija tērpies ar ametistiem greznotās bruņās un apmetnī ar sarkanām un sudraba svītrām. Uz viņa vairoga greznojās vienradža zīme, un no zirga galvai līdzīgās bruņucepures pieres uz priekšu stiepās pēdas divas garš savīts rags. Tīrions apturēja zirgu, lai sasveicinātos. Sīr Flement.

Sīrs Flements Brakss pacēla sejsargu. Tīrion, viņš pārsteigti iesaucās. Manu pavēlniek, mēs bažījāmies, ka jūs esat miris vai… Tad viņš nemierīgi nopētīja klaniešus. Šie… jūsu pavadoņi…

-     Dārgi draugi un uzticami līdzgaitnieki, Tīrions paskaidroja. Kur es varētu satikt tēvu?

-    Viņš par savu mītni ir izvēlējies iebraucamo vietu krustcelēs.

Tīrions iesmējās. Iebraucamo vietu krustcelēs! Dievi laikam būs bijuši taisnīgi. Es vēlētos ar viņu satikties tūliņ.

-   Kā teiksiet, manu pavēlniek. Sīrs Flements aprāva zirgu apkārt un izkliedza pāris pavēļu. Vīri izrāva no zemes trīs rindas mietu, lai izveidotu palisādē eju. Tīrions izveda savu pavadītāju pulciņu cauri žogam.

Sīra Tīvina nometne aizstiepās vairākas līgas tālu. Čellas minējums par divdesmit tūkstošiem vīru likās esam gana ticams. Parastie ļaudis bija iekārtojušies zem klajas debesis, bruņinieki uzslietajās teltīs, bet turīgākie pavēlnieki bija uzcēluši paviljonus kārtīgu māju lielumā. Tīrions pamanīja Presteru sarkano vērsi, pavēlnieka Kreikhola svītraino mežakuili, Mārbranda degošo koku, Līdena āpsi. Bruņinieki sauca Tīrionam sveicienus, kad viņš jāja tiem garām, bet acīm redzami pārsteigti kareivji blenza uz klaniešiem.

Arī Šaga satraukts skatījās uz visām pusēm; nebija ne mazāko šaubu, ka tādu kareivju, zirgu un ieroču daudzumu viņš skata pirmo reizi mūžā. Pārējie kalnieši labāk pārvaldīja savas sejas izteiksmes, taču Tīrions bija pārliecināts, ka arī viņos apkārt redzamais iedveš bijību. Arvien labāk un labāk. Jo vairāk viņus iespaidos Lanisteru spēks, jo vieglāk viņi pakļausies pavēlēm.

Iebraucamā vieta un staļļi izskatījās tādi paši, kādus viņš to atcerējās, bet no pārējā ciema pāri bija palikušas vien sagāztas akmeņu kaudzes un apdeguši pamati. Pagalmā bija uzceltas karātavas, un tajās karājās kraukļu noklāts ķermenis. Tīriona pulciņam tuvojoties, putni, ķērkdami un plivinādami melnos spārnus, pacēlās gaisā. Viņš norausās no zirga un paskatījās augšup uz līķa atliekām. Putni bija noknābājuši sievietes lūpas un acis, kā arī lielāko daļu vaigu, atklājot sarkani iekrāsotos zobus neprātīgā smaidā. Istaba, vakariņas un vīna krūka, tas bija viss, ko es lūdzu, viņš nopūzdamies atgādināja mirušajai saimniecei.

No staļļiem iznākušie puikas minstinādamies paņēma zirgu pavadas. Šaga negribēja uzticēt savu rikšotāju svešiniekiem. Tas puisis nenozags tavu ķēvi, Tīrions viņu mierināja. Tikai iedos tai auzas un ūdeni un nosukās sānus. Arī paša Šagas sāni prasīties prasījās pēc nosukāšanas, bet tas būtu ne pārāk pieklājīgs piedāvājums. Dodu tev savu godavārdu, tavam zirgam nekas slikts nenotiks.

Bolīdams bargu aci, Šaga atdeva zirga pavadu. Šis ir Šagas Dolfa dēla zirgs, viņš uzrēca staļļapuisim.

-    Ja viņš to neatdos, varēsi nocirst šim vīrieša daiktu un izbarot kazām, Tīrions apsolīja. Protams, ja kādu atradīsi.

Zem iebraucamās vietas izkārtnes stāvēja divi sargi sarkanos apmetņos un bruņucepurēs ar lauvu, katrs savā pusē durvīm. Tīrions pazina sargu kapteini. Kur būtu mans tēvs?

-    Ēdamzālē, manu pavēlniek.

-    Mani vīri droši vien gribēs gaļu un miestiņu, Tīrions teica. Sagādājiet viņiem to. Viņš iegāja iekšā, un tur jau bija arī viņa tēvs.

Tīvins Lanisters, Rūdas klinšu pavēlnieks un Rietumu uzraugs, bija sestajā gadu desmitā, taču vingrs kā divdesmitgadnieks. Kaut arī viņš sēdēja, varēja nojaust Lanistera slaido augumu. Viņam bija garas kājas, plati pleci, ievilkts vēders. Uz kalsnajām rokām iezīmējās muskuļu virves. Kad viņa reiz biezie, zeltainie mati bija sākuši atkāpties no pieres, viņš pavēlēja bārddzinim tos noskūt pavisam pavēlnieks Tīvins neatzina pussoļus. Arī augšlūpa un zods bija apstrādāti ar bārdasnazi, bet vaigu lielāko daļu no auss līdz pat žoklim klāja divi biezi durstīgu zeltainu rugāju biezokņi. Arī gaiši zaļajās acīs mirdzēja zeltaini krikumi. Kāds par citiem ākstiem ākstīgāks āksts reiz pajokoja, ka pat pavēlnieka Tīvina sūdi esot izraibināti ar zelta graudiņiem.

Kad Tīrions ienāca ēdamzālē, tur bija arī sīrs Kevans Lanisters, tēva vienīgais dzīvs palikušais brālis, kurš kopā ar pavēlnieku Tīvinu tukšoja alus krūku. Velnēna tēvocis bija drukns vīrs ar papliku galvvidu un īsi apcirptu dzeltenu bārdiņu, zem kuras jautās pamatīgs žoklis. Ienācēju pirmais pamanīja sīrs Kevans.

-    Tīrion, viņš pārsteigts iesaucās.

-   Tēvoci, atbildēja Tīrions un paklanījās. Sveicināti, tēvs. Es priecājos jūs šeit sastapt.

Pavēlnieks Tīvins pat neizkustējās no krēsla, tikai uzmeta savam pundurim garu, pētījošu skatienu, rRedzu, ka baumas par tavu bojāeju bijušas nepatiesas.

-    Piedodiet, ka apbēdināju jūs, Tīrions atsaucās. Nevajag lēkt kājās un apskaut mani, es nevēlētos, lai jūs sevi apgrūtinātu. Velnēns pāri istabai piegāja pie galda, saasināti apzinādamies, kā greizās kājas liek uz katra soļa nošūpoties. Kad viņu vēroja tēvs, Tīrions īpaši skaidri izjuta visus savus trūkumus un kroplības. Ir tik patīkami, ka devāties karā manis dēļ, viņš sacīja, uzrausdamies uz krēsla un ieliedams sev kausu tēva miestiņa.

Tu to visu ievārīji, kā es te stāvu, pavēlnieks Tīvins atbildēja.

-    Tavs brālis Džeimijs nekad nebūtu ļāvis sievišķim saņemt sevi gūstā.

-    Tā ir viena atšķirība starp Džeimiju un mani. Ak, jā, viņš vēl ir mazliet garāks, ja būsiet ievērojis.

Tēvs nelikās zinis par viņa dzēlību. Mūsu nama gods bija apdraudēts. Man atlika tikai viens doties karā. Neviens nevar nesodīts izliet Lanisteru asinis…

-    Dzirdi mani rēcam, Tīrions smīnēdams noteica. Lanisteru moto.

-    Ja godīgi, manas asinis īsti netika izlietas, kaut reizi vai divas likās, ka tas varētu teju notikt. Moreku un Džīku gan nožmiedza.

-    Pieļauju, ka gribēsi kādus jaunus vīrus.

-   Neapgrūtiniet sevi, tēv! Esmu pats sev dažus sagādājis. Viņš mēģināja norīt alus malku. Tas bija brūns un raudzīgs, tik biezs, ka prasījās košļājams. Īstenībā ļoti jauks. Žēl gan, ka tēvs bija pakāris iebraucamās vietas saimnieci. Kā veicas ar karošanu?

Atbildēja tēvocis. Šimbrīžam gana labi. Sīrs Edmūrs izvietoja savu armiju gar robežu nelielos pulkos, lai kavētu mūsu sirojumus, tāpēc tēvam un man izdevās vairumu no tiem sakaut pa vienam, pirms tie paguva atkal apvienoties.

-    Tavs brālis plūc slavas laurus, piebilda tēvs. Viņš sakāva pavēlnieku Vensu un Paiperu pie Zelta Zoba un tad stājās pretī Tūliju armijai pie Straujupes mūriem. Trejžubures pavēlniekiem nācās atkāpties. Sīrs Edmūrs Tūlijs ir saņemts gūstā kopā ar neskaitāmiem bruņiniekiem un karognešiem. Pavēlnieks Blekvuds un nedaudzie izdzīvojušie atkāpās uz Straujupi, bet Džeimijs tagad tur pilsētu aplenkumā. Pārējie aizbēga paši uz saviem cietokšņiem.

-    Mēs kopā ar tavu tēvu uzbrūkam tiem citam pēc cita, sīrs Kevans padižojās. Ņemot vērā sīra Blekvuda prombūtni, Reiventrīja krita bez cīņas un sīra Venta atdeva Hārenholu, jo viņai trūka vīru tās aizstāvēšanai. Sīrs Gregors izsvēpēja Paiperus un Brakenus…

-    Atstājot jūs bez pretiniekiem?

-    Tā nu gluži nav, sīrs Kevans nepiekrita. Malisteri vēl arvien turas Sīgārdā, un Volders Frejs turpina iekasēt nodokļus pie Dvīņiem.

-    Tam nav nozīmes, pavēlnieks Tīvins atmeta ar roku. Frejs kaujas laukā parādās tikai tad, kad gaisā jaušama uzvaras smarža, bet tagad viņš spēj sajust vienīgi postu. Un Džeisonam Malisteram trūkst spēku, lai cīnītos vienatnē. Kad Džeimijs ieņems Straujupi, viņi abi ātri vien būs uz ceļa, zvērot mums uzticību. Ja vien kaujās neiesaistīsies Stārki un Arīni, šis karš ir teju uzvarēts.

-   Es jūsu vietā īpaši neuztrauktos par Arīniem, Tīrions sacīja. Bet Stārki ir kas cits. Pavēlnieks Edards…

-    …ir mūsu gūstā, tēvs viņu pārtrauca. Kamēr viņš pūs pazemē zem Sarkanā torņa, šis Stārks nekādas armijas cīņā nevedīs.

-   Nevedīs gan, sīrs Kevans piekrita, taču viņa dēls ir sasaucis karogus un ar pamatīgu armiju nocietinājies Keilinas pilī.

-    Pirms rūdīšanas neviens zobens nav gana stiprs, pavēlnieks Tīvins noskaldīja. Stārku puika vēl ir bērns. Nešaubos, ka viņam gana labi patīk kara tauru skaņas un paša karogu plīvošana vējā, bet galu galā tas viss beidzas ar miesnieka darbu. Un es šaubos, vai viņam pietiks dūšas kaut kam tādam.

Tīrions secināja, ka notikumi viņa prombūtnes laikā ir attīstījušies gana aizraujoši. Un ko dara mūsu bezbailīgais valdnieks, kamēr viņa "miesnieki" strādā? viņš vaicāja. Kā gan manai daiļajai un daiļrunīgajai māsai ir izdevies panākt Roberta piekrišanu karaļa dārgā drauga Neda ieslodzīšanai?

-    Roberts Barateons ir miris, tēvs sacīja. Karaļa ostā tagad valda tavs māsasdēls.

Šis nu gan bija īsts pārsteigums. Jūs gribējāt teikt, ka valda mana māsa. Viņš iedzēra vēl vienu malku alus. Ja vīra vietā valdīs Serseja, karaļvalsti gaida pamatīgas pārmaiņas.

-    Ja taisies būt noderīgs kopīgai lietai, es tevi iecelšu par komandieri,

-    pavēlnieks Tīvins piedāvāja. Marks Paipers un Karīls Venss plosās aizmugurē, pāri Sarkanajam Atzaram postot mūsu zemes.

Tīrions nicīgi noklakšķināja mēli. Kā skabarga pakaļā, nolāpīts, iedomājušies pretoties. Tēv, jebkurā citā reizē es labprāt sodītu šādu nepieklājību, bet, taisnību sakot, man ir neatliekamas darīšanas citviet.

-     Vai tiešām? likās, ka tas pavēlnieku Tīvinu īpaši neiepriecina.

-    Arī pāris no mūsu nagiem izsprukušu Neda Stārka līdzgaitnieku traucē mums dzīvi, uzbrūkot pārtikas sagādes vienībām. Beriks Dandarions, jauns pavēlnieciņš ar murgainu izpratni par varonību. Kopā ar viņu vazājas tas resnais mācītājs, kuram patīk cīnīties ar degošu zobenu. Kā tu domā varbūt, bēgot krūmos, tu varētu pie reizes tikt galā ar viņiem? Un, vēlams, nesalaižot visu galīgā grīstē?

Tīrions noslaucīja muti ar plaukstas aizmuguri un pasmaidīja. Tēv, manu sirdi silda tava gatavība uzticēt man… cik īsti? Divdesmit vīru? Vai visus piecdesmit? Vai tiešām nebaidies atraut no savas armijas tādu lērumu kareivju? Labi, tam nav nozīmes. Ja sastapšu Torosu un pavēlnieku Beriku, es nopēršu abus. Viņš norāpās no krēsla un aizgāzelējās līdz bufetei, uz kuras starp augļiem stāvēja balta siera ritulis ar zilām pelējuma dzīslām. Tiesa, vispirms man jāizpilda daži paša doti solījumi, nogriezdams šķēli, Tīrions sacīja. Man būs vajadzīgi trīs tūkstoši bruņucepuru un tikpat bruņukreklu, kā arī zobeni, pīķi, tērauda šķēpa uzgaļi, vāles, karacirvji, roku, kakla, kāju sargi, krūšubruņas un rati tā visa pārvešanai…

Durvis Velnēna priekšā atsprāga ar tik pamatīgu blīkšķi, ka siera gabals gandrīz izkrita viņam no pirkstiem. Sīrs Kevans lamādamies pielēca kājās, jo telpā ielidoja sardzes kapteinis un triecās pret pavardu. Kad vīrs piezemējās aukstajos pelnos ar sāniski sagriezušos lauvoto ķiveri galvā, Šaga pārlauza viņa zobenu uz pusaugu ozola resnuma ceļgala, nosvieda atlūzas zemē un ienāca iebraucamās vietas ēdamzālē. Kalnietim pa priekšu gāzās viņa smaka, dūšīgāka par pūdēto sieru un īpaši nepanesama slēgtajā telpā. Sīko sarkanbiksi, viņš noņurdēja, kad tu nākamreiz mēģināsi kratīt savu zobenu Šagam Dolfa dēlam pie deguna, es nošņāpšu tavu vīrieša mantību un izšmorēšu ugunskurā.

-    Kazas tā arī neatradi? Tīrions vaicāja, nokozdams kumosu siera.

Pēc Šagas zālē iegāzās arī pārējie kalnieši kopā ar Bronu. Algotnis

paskatījās uz Tīrionu un bezpalīdzīgi paraustīja plecus.

-    Un kas tu tāds būtu? ledainā balsī pavaicāja pavēlnieks Tīvins.

-     Viņi ieradās kopā ar mani, tēv, Tīrions paskaidroja. Vai varu viņus paturēt? Viņi neēd diez ko daudz.

Neviens nesmaidīja. Ar kādām tiesībām jūs, mežoņi, ielaužaties mūsu padomē? noprasīja sīrs Kevans.

-    Mežoņi? Kons varbūt izskatītos tīri pievilcīgs, ja viņu nomazgātu. Mēs esam brīvi vīri, un brīviem vīriem ir tiesības sēdēt visās kara padomēs.

-    Kurš no viņiem ir lauvu pavēlnieks? Čella vaicāja.

-     Viņi abi ir večuki, sprieda Timets Timeta dēls, kuram vēl bija jānodzīvo līdz divdesmitajam gadam.

Sīra Kevana roka uzgūla uz zobena spala, bet viņa brālis uzlika divus pirkstus uz plaukstas un neļāva izkustināt asmeni. Nelikās, ka pavēlnieku Tīvinu notiekošais kaut nedaudz uztrauktu. Tīrion, tu piemirsti labas manieres. Esi tik laipns un iepazīstini mūs ar saviem… godātajiem viesiem.

Tīrions aplaizīja pirkstus. Ar prieku, viņš sacīja. Šī daiļā jaunava ir Čella, Melno Ausu čeika meita.

-    Es neesmu nekāda jaunava, Čella iebilda. Mani dēli jau ir nogriezuši piecus desmitus ausu.

-    Kaut viņi nogrieztu vēl piecus. Tīrions pagāja pāris gāzelīgu soļu tālāk. Šis ir Kons Korata dēls. Šaga Dolfa dēls, kurš mazliet atgādina Rūdas klintis, tikai ar matiem. Viņi ir Akmens Vārnas. Šeit stāv Ulfs Umara dēls no Mēnessbrāļiem, bet tur tālāk Timets Timeta dēls, Apdedzināto Sarkanā Roka. Un šis ir Brons, algotnis, kurš nav nevienam zvērējis uzticību. īsajā laikā, kopš viņu pazīstu, viņš ir pārgājis no vienas nometnes citā jau divas reizes, jums, tēv, vajadzētu lieliski saprasties ar viņu. Vērsdamies pie Brona un klaniešiem, Tīrions turpināja: Ļaujiet man stādīt priekšā manu tēvu, Tīvinu Tītosa dēlu no Lanisteru nama, Rūdas klinšu pavēlnieku, Rietumu aizstāvi, Lanisportas aizstāvi, bijušo un topošo karaļa labo roku.

Pavēlnieks Tīvins piecēlās cēls un pareizs. Pat rietumos mēs esam daudz dzirdējuši par Mēness kalnu karojošo klanu izveicību. Kas atvedis jūs no kalnu nocietinājumiem šurp, zemienē, mani kungi?

-    Zirgi, atbildēja Šaga.

-    Zīda un tērauda apsolījums, atbildēja Timets Timeta dēls.

Tīrions jau grasījās izklāstīt tēvam, ka iecerējis pārvērst Arīna ieleju kūpošu gruvešu tuksnesi, bet nepaguva. Durvis atkal ar blīkšķi atsprāga. Ziņnesis uzmeta Tīriona klaniešiem žiglu, pārsteigtu skatienu, tad nometās uz viena ceļa pavēlnieka Tīvina priekšā. Manu pavēlniek, viņš sacīja, sīrs Ādams pavēlēja man nodot jums ziņu, ka Stārku karapulks ir sācis virzīties uz mūsu pusi pa purvos uzbērto ceļu.

Pavēlnieks Tīvins Lanisters nesmaidīja. Pavēlnieks Tīvins nekad nesmaidīja, taču Tīrions bija iemanījies nolasīt apmierinājuma izteiksmi un tagad tā bija redzama tēva sejā. Tātad vilcēns ir pametis midzeni, lai spēlētos starp lauvām, Tīvins Lanisters noteica klusā balsī. Lieliski. Atgriezies pie sīra Ādama un nodod pavēli atkāpties. Viņš nedrīkst iesaistīties kaujās ar ziemeļniekiem pirms mūsu ierašanās, bet es vēlos, lai viņš papluina viņu flangus un atvilina tālāk uz dienvidiem.

-     Viņš rīkosies tā, kā jūs pavēlat. Ziņnesis izgāja no iebraucamās vietas.

-    Mēs šeit esam izdevīgā vietā, sīrs Kevans bilda. Netālu no brasla, bedru un mietu aizsargāti. Ja reiz viņi dodas uz dienvidiem, es teiktu, lai viņi dodas un sašķīst pret mūsu pozīcijām.

-     Puika, iespējams, atturēsies mums uzbrukt vai pavisam zaudēs drosmi, kad uzzinās, cik lieli ir mūsu spēki, pavēlnieks Tīvins sacīja.

-    Jo ātrāk sakausim Stārkus, jo ātrāk man būs brīvas rokas tikt galā ar Stanisu Barateonu. Pavēliet bundziniekiem dot pulcēšanās signālu un aizsūtiet ziņu Džeimijam, ka es dodos pretī Robam Stārkam.

-    Kā pavēlēsiet, sīrs Kevans atsaucās.

Tīrions ar drūmu apbrīnu vēroja, kā viņa tēvs pēc tam pievērsās pusmežonīgajiem kalniešiem. Runā, ka kalnu klanu vīri nepazīst baiļu.

-    Pareizi runā, atbildēja Kons no Akmens Vārnām.

-    Un sievas arī ne, Čella piebilda.

-    Dodieties cīņā pret maniem ienaidniekiem, un jūs saņemsiet visu, ko apsolīja mans dēls, un ne to vien, pavēlnieks Tīvins sacīja.

-   Vai tu mums maksāsi ar mūsu pašu monētām? jautāja Ulfs Umara dēls. Kam mums vajadzīgi tēva solījumi, ja mums jau ir dēla solījums?

-     Par vajadzību es neko neminēju, pavēlnieks Tīvins atbildēja.

-    Mani vārdi bija tikai labas gribas izpausme, nekas vairāk. Varat nepievienoties mums. Ziemeļzemju vīri ir radīti no dzelzs un ledus, un pat mani drosmīgākie bruņinieki bīstas stāties tiem pretī.

Ak, cik izveicīgi, Tīrions nodomāja, greizi pasmaidīdams.

-    Apdedzinātie nebaidās ne no viena. Timets Timeta dēls jās kopā ar lauvām.

-    Lai kurp dotos Apdedzinātie, Akmens Vārnas tur jau ir bijuši pirmie, dedzīgi piebilda Kons. Arī mēs jāsim ar jums.

-   Šaga Dolfa dēls nošņāps viņu vīriešu mantības un izbaros vārnām.

-    Mēs jāsim kopā ar tevi, lauvu pavēlniek, čeika meita Čella piekrita, bet tikai tad, ja tavs pusvīra dēls nāks kopā ar mums. Viņš nopirka savu dvašu ar solījumiem. Kamēr mēs neturēsim rokās pundura apsolīto tēraudu, viņa dzīvība pieder mums.

Pavēlnieks Tīvins pievērsa dēlam acis ar zelta lāsumiņiem.

-    Līksmo, sacīja Tīrions ar samierniecisku smaidu sejā.

SANSA

Gobelēni ar medību ainām, ko tā mīlēja karalis Roberts, bija noplēsti no sienām un samesti nekārtīgā kaudzē troņa zāles stūrī.

Sīrs Mendons Mūrs devās uz savu vietu troņa pakājē līdzās diviem citiem Karaļsardzes bruņiniekiem. Palikusi bez apsardzes, Sansa mirkli vilcinājās pie durvīm. Karaliene apmaiņā pret labo uzvedību bija ļāvusi viņai brīvību pastaigāties pa pili vienai, tomēr visur citur Sansu kāds pavadīja. Godasardze manai nākamajai vedeklai, karaliene laipni paskaidroja, taču Sansa nejutās īpaši pagodināta.

"Brīvība pilī" nozīmēja, ka Sarkanajā tornī viņa varēja iet, kurp vēlējās, tikai viņai nācās apsolīt nedoties ārpus tā mūriem un viņa arī labprāt apsolīja. Turklāt Sansa nemaz nebūtu varējusi doties ārpus mūriem. Vārtus dienu un nakti apsargāja Džanosa Slinta vīri zeltītajos apmetņos, tuvumā vienmēr bija arī Lanisteru sargi. Un, pat ja viņa izkļūtu no pils, kurp viņa dotos? Sansai pietika ar iespēju pastaigāties pa pagalmu, saplūkt puķes Mīrselas dārzā un apmeklēt septu, lai aizlūgtu par tēvu. Reizēm viņa lūdzās arī dievmežā, jo Stārki taču ticēja vecajiem dieviem.

Šī bija pirmā tiesas spriešana Džofreja valdīšanas laikā, tāpēc Sansa satraukti palūkojās visapkārt. Pie rietumu puses logiem stāvēja rinda Lanisteru sargu, pie logiem austrumu pusē Pilsētsardzes vīri zeltītajos apmetņos. Pilsētniekus zālē nemanīja, bet zem galerijas bija sapulcējies dižāku un mazāk dižu pavēlnieku pūlītis. Tur nebija vairāk par cilvēkiem divdesmit, kaut karaļa Roberta laikos šādās reizēs parasti sapulcējās vismaz simt augstmaņu.

Sansa ieslīdēja bariņā, klusi sveicinādamās ar paziņām un virzīdamās cauri sanākušajiem. Viņa pazina melnādaino Džalabharu Kso, drūmo sīru Āronu Santagaru, Sarkanvīnu dvīņus Hororu un Sloberu… tikai nelikās, ka kāds no viņiem pazītu meiteni. Vai, ja arī pazina, tad vairījās no viņas kā no pelēkā mēra. Slimīgais pavēlnieks Gīls, viņai tuvojoties, aizsedza seju un notēloja klepus lēkmi, un, kad jautrais un iereibušais sīrs Dontoss sāka uzrunāt Sansu, sīrs Belons Svons kaut ko iečukstēja viņam ausi un jautrulis novērsās.

Daudzu citu te vienkārši nebija. "Kur viņi varēja palikt?" Sansa prātoja. Velti viņa meklēja kādu draudzīgu seju. Neviens pat neieskatījās viņai acīs. Meitene jutās kā spoks, jutās mirusi vēl pirms savas nāves.

Dižmestrs Pīsels sēdēja viens pats pie padomes galda. Viņš likās piemidzis, rokas saņēmis virs sirmās bārdas. Sansa redzēja, kā zālē bez skaņas iesteidzas pavēlnieks Varīss. Vēl pēc mirkļa pa augstajām durvīm zāles aizmugurē smaidīdams ienāca pavēlnieks Bailišs. Garāmejot viņš draudzīgi pārmija dažus vārdus ar sīru Belonu un sīru Dontosu. Sansas vēderā tramīgi novirpuļoja tauriņi. Man nav jābaidās, viņa piekodināja pati sev. Man ne no kā nav jābaidās, viss beigsies labi, gan Džofs, gan karaliene mani mīl, viņa pati tā teica.

Tad atskanēja vēstītāja balss. Lai slavēts viņa gaišība Džofrejs no Barateonu un Lanisteru nama, visupirmais sava vārda nesējs, andalu, roinaru un pirmļaužu karalis, septiņu valstību pavēlnieks! Lai sveicinām arī viņa māti, Serseju no Lanisteru nama, karalieni reģenti, Rietumu gaišību un karaļvalsts aizstāvi!

Abus pavadīja sīrs Baristens Selmijs, lielisks savās baltajās plākšņu bruņās. Karalieni pavadīja sīrs Arīss Oukhārts, bet sīrs Boross Blaunts gāja līdzās Džofrejam, tādējādi tagad zālē bija seši Karaļsardzes bruņinieki, visi Baltie zobeni, izņemot Džeimiju Lanisteru. Viņas princis nē, tagad jau viņas karalis! uzskrēja augšup pa Dzelzs troņa kāpnēm, pārlecot divus pakāpienus reizē, bet viņa māte apsēdās starp pārējiem padomes locekļiem. Džofs bija tērpies izmeklētā samta tērpā ar sarkaniem ielaidumiem, mirgojošā, no zelta pavedieniem austā apmetnī ar augstu apkakli, bet galvā viņam bija ar rubīniem un melnajiem briljantiem izgreznots zelta kronis.

Kad Džofrejs pievērsās zālei, viņa skatiens sastapās ar Sansas acīm. Viņš pasmaidīja, apsēdās un sāka runāt: Karaļa pienākums ir sodīt valstij neuzticīgos un atlīdzināt patiesajiem un sirdsskaidrajiem. Dižmestr Pīsel, es pavēlu jums nolasīt manus lēmumus.

Pīsels pieslējās kājās. Viņš bija tērpies izcilā bieza sarkana samta tērpā ar sermuļādas apkakli un spožām zelta sprādzēm. No platās piedurknes, ko īpaši smagu darīja zeltītie izšuvumi, viņš izvilka pergamenta tīstokli un sāka pārlasīt garu vārdu sarakstu, pavēlēdams katram karaļa un padomes vārdā stāties karaļa priekšā un zvērēt uzticību Džofrejam. Tie, kas to nedarīšot, tikšot uzskatīti par nodevējiem, bet viņu zemes un tituli pāriešot troņa pakļautībā.

Nolasītie vārdi lika Sansai aizturēt elpu. Pavēlnieks Staniss Barateons, viņa sieva un meita. Pavēlnieks Renlijs Barateons. Abi pavēlnieki Roisi ar dēliem. Sīrs Lorass Tīrels. Pavēlnieks Meiss Tīrels, viņa brāļi, tēvoči, dēli. Sarkanais priesteris Mīras Toross. Pavēlnieks Beriks Dondarions. Līsa Arīna kundze un viņas dēls, mazais pavēlnieks Roberts. Pavēlnieks Hosters Tūlijs, viņa brālis sīrs Brindens, viņa dēls sīrs Edmūrs. Pavēlnieks Džeisons Malisters. Pavēlnieks Brīss Karons no Pierobežas. Pavēlnieks Tītoss Blekvuds. Pavēlnieks Volders Frejs un viņa mantinieks sīrs Stevrons. Pavēlnieks Karīls Venss. Pavēlnieks Džonoss Brakens. Šeila Venta kundze. Dorans Martels, Dornes princis un visi viņa dēli. Tik daudzi, Sansa nodomāja, kamēr Pīsels tikai lasīja un lasīja, vajadzēs veselu kraukļu tūkstoti, lai izsūtītu visas šīs pavēles.

Un pašās beigās starp pēdējiem vārdi, par kuriem meitene bija baidījusies visvairāk. Ketlīna Stārka kundze. Robs Stārks. Brendons Stārks, Rikons Stārks, Ārija Stārka. Sansa savaldījās, lai neiekliegtos. Ārija. Viņi gribēja, lai Ārija stātos karaļa priekšā un zvērētu uzticību… tam vajadzēja nozīmēt, ka māsai bija izdevies nokļūt līdz kuģim, tagad viņai vajadzēja būt aiz Ziemmalas drošajiem mūriem…

Dižmestrs Pīsels atkal saritināja vīstokli, ielika kreisajā piedurknē, bet no labās izvilka vēl vienu pergamentu. Viņš nokrekšķinājās un turpināja lasīt. Nodevēja Edarda Stārka vietā viņa gaišība pavēl, lai Tīvins Lanisters, Rūdas klinšu pavēlnieks un Rietumu aizstāvis, ieņemtu karaļa labās rokas amatu, runātu valdnieka vārdā, vadītu armiju pret karaļa ienaidniekiem un visādi citādi pildītu karalisko gribu. Tā ir lēmis karalis. Mazā padome ir devusi savu piekrišanu.

Nodevēja Stanisa Barateona vietā viņa gaišība pavēl, lai viņa māte, karaliene reģente Serseja Lanistera, kas vienmēr bijusi karaļa stiprais balsts, ieņemtu vietu mazajā padomē, lai palīdzētu karalim valdīt gudri un taisnīgi. Tā ir lēmis karalis. Mazā padome ir devusi savu piekrišanu.

Sansa dzirdēja klusu sačukstēšanos starp pavēlniekiem, bet tā drīz noklusa. Pīsels turpināja.

-    Viņa gaišība vēlas, lai viņa uzticamais kalps Džanoss Slints, Karaļa ostas Pilsētsardzes komandieris, tiktu paaugstināts par pavēlnieku un pārņemtu savā valdījumā Hārenholu ar visām piegulošajām zemēm un ienākumiem un lai šo godu mantotu viņa dēli un mazdēli pēc viņa līdz pat laika galam. Tāpat karalis vēlas, lai pavēlnieks Slints nekavējoties ieņemtu vietu mazajā padomē, lai palīdzētu valsts pārvaldīšanā. Tā ir lēmis karalis. Mazā padome ir devusi savu piekrišanu.

Sansa ar acs kaktiņu pamanīja kustību tur zālē ienāca Džanoss Slints. Šoreiz murmināšana bija skaļāka un piktāka. Lepnie pavēlnieki, kuru namu vēsture stiepās gadu tūkstošu senā pagātnē, nelabprāt grieza ceļu prastajam plikpaurim ar vardes seju. Uz melnā samta kamzoļa uzšūtās zelta plāksnītes katrā solī žvadzēja. Viņa apmetnis bija šūdināts no satīna ar melnām un zelta rūtīm. Viņam pa priekšu divi neglīti zēni laikam Slinta dēli piepūstiem vaigiem stiepa smagu metāla vairogu, kas bija teju viņu augumā. Par savu ģerboni jaunais pavēlnieks bija izvēlējies asiņainu zelta šķēpu uz nakts melna laukuma. Tā izskats lika zosādai uzmesties uz Sansas rokām.

Kamēr pavēlnieks Slints ieņēma savu vietu, dižmestrs Pīsels turpināja lasīt. Visbeidzot, šajā nodevību un juku laikā, tagad, kad tik pāragri miris mūsu mīļotais Roberts, šī padome uzskata, ka karaļa Džofreja dzīvība un drošība ir neizmērojami svarīga. Viņš paskatījās uz karalieni.

Serseja piecēlās. Sīr Baristen Selmij, panāciet uz priekšu.

Sīrs Baristens visu šo laiku bija stāvējis Dzelzs troņa pakājē nekustīgi kā statuja, bet tagad viņš nometās uz viena ceļa un nolieca galva. Jūsu gaišība, esmu jūsu rīcībā.

-    Piecelieties, sīr Baristen, Serseja Lanistera sacīja. Jūs varat noņemt savu bruņucepuri.

-     Kundze? Piecēlies kājās, sirmais bruņinieks noņēma no galvas augsto, balto bruņucepuri, lai gan izskatījās, ka viņš nesaprot, kāpēc viņam to liek darīt.

-    Jūs esat kalpojis šim tronim ilgi un uzticīgi, labo sīr, un ikvienam vīram un sievai septiņās valstībās būtu jums jāpasaka liels paldies. Tomēr man šķiet, ka jūsu kalpošanas laikam ir pienākušas biegas. Karalis un padome vēlas, lai jūs noliktu savu smago nastu.

-    Manu… nastu? Es baidos, ka es… es nesaprotu…

Tad drūmā un bezjūtīgā balstī ierunājās jaunizceptais pavēlnieks Džanoss Slints. Viņas gaišība mēģina jums pateikt, ka esat atbrīvots no Karaļsardzes augstā komandiera pienākumiem.

Slaidais, sirmais bruņinieks likās sarūkam par galvas tiesu mazāks. Izskatījās, ka viņš pārstājis elpot. Jūsu gaišība, viņš beidzot sacīja. Karaļsardze ir zvērināto brālība. Mūsu zvērests tiek dots uz mūžu. Tikai nāve var atbrīvot augsto komandieri no viņa svētajiem pienākumiem.

-    Kā nāve, sīr Baristen? Karalienes balss plūda maiga kā zīds, taču viņas vārdi bija dzirdami visā zālē. Jūsu vai jūsu karaļa?

-   Tu ļāvi manam tēvam nomirt, no Dzelzs troņa atskanēja Džofreja pārmetošā balss. Tu esi pārāk vecs, lai kādu aizstāvētu.

Sansa redzēja, kā bruņinieks paskatās augšup uz jauno karali. Nekad iepriekš nebija licies, ka viņš ir tik vecs, cik īstenībā bija. Bet nu sīrs Baristens izskatījās noVecojis. Jūsu gaišība, viņš sacīja. Mani izvēlēja vietai starp Baltajiem Zobeniem mana mūža divdesmit trešajā gadā. Tas bija viss, par ko es jebkad biju sapņojis kopš mirkļa, kad pirmo reizi paņēmu rokā zobenu. Es atteicos mantot savu senču pili. Meitene, kam vajadzēja kļūt par manu sievu, apprecējās ar manu brālēnu. Man nevajadzēja nedz zemi, nedz dēlus, jo es gribēju savu dzīvi nodzīvot šīs karaļvalsts dēļ. Manu zvērestu uzklausīja pats sīrs Gerolds Haitauers… es solījos ar visiem spēkiem sargāt karali… liet asinis par viņu… es cīnījos līdzās Baltajam Vērsim un Dornes princim Levīnam… līdzās sīram Arturam Deinam, Rītausmas Zobenam. Pirms es kalpoju jūsu tēvam, es palīdzēju aizstāvēt karali Airīsu, un viņa tēvu Džihirīsu pirms tam… trīs karaļi…

-   Un visi miruši, Īkstītis piemetināja.

-   Jūsu laiks ir galā, Serseja pasludināja. Džofrejam ir vajadzīgi jauni un spēcīgi vīri. Šī padome ir lēmusi, ka jūsu vietu Balto Zobenu zvērinātās brālības augstā komandiera amatā ieņems sīrs Džeimijs Lanisters.

-    Karaļkāvis, sīrs Baristens novilka, no nicinājuma aizlauztā balsī. Viltus bruņinieks, kurš apgānīja savu zobenu ar karaļa asinīm, kaut gan bija zvērējis to aizstāvēt.

-    Izvēlieties sakāmo rūpīgāk, sīr, karaliene brīdināja. Jūs runājat par mūsu mīļoto brāli, jūsu karaļa asinsradinieku.

Tad ierunājās pavēlnieks Varīss, klusāk par pārējiem. Mēs nevēlamies noniecināt jūsu kalpošanu, labo sīr. Pavēlnieks Tīvins Lanisters ir dāsni piekritis piešķirt jums pamatīgu zemes gabalu uz ziemeļiem no Lanisportas līdzās jūrai, kā arī gana zelta un vīru, lai jūs varētu uzcelt kārtīgu cietoksni. Jums būs gana kalpu, kas izpildīs katru jūsu vēlmi.

Sīrs Baristens spēji pacēla acis. Pili, kur nomirt, un vīrus, kam mani apglabāt. Paldies jums, mani pavēlnieki… bet es uzspļauju jūsu žēlastībai. Viņš pacēla rokas un atāķēja sprādzi, kas saturēja apmetni ap kaklu. Smagais baltais apģērba gabals noslīdēja no bruņinieka pleciem un nokrita nekārtīgā gredzenā ap viņa kājām. Tad pret zemi nograbēja ari bruņucepure. Es esmu bruņinieks, viņš atgādināja padomei. Sīrs Baristens atsprādzēja arī krūšubruņu sudraba sprādzes un ļāva tām nokrist uz grīdas. Un es miršu kā bruņinieks.

-    Liekas, kā kails bruņinieks, pajokoja īkstītis.

Visi iesmējās Džofrejs tronī, sapulcējušies pavēlnieki, Džanoss Slints un karaliene Serseja, un Sandors Klegans, un pat pārējie Karaļsardzes bruņinieki, tie pieci vīri, kuri vēl nupat bija viņa brāļi. "Tas laikam sāp visvairāk," nodomāja Sansa. Meitenes sirds vai lūza, redzot vecā, galantā vīra apkaunojumu, viņš bija tik nikns, ka nespēja izteikt ne vārda. Visbeidzot viņš izvilka savu zobenu.

Sansa dzirdēja, kā tepat līdzās kāds strauji ievelk elpu. Sīrs Boross un sīrs Merīns metās aizkavēt viņu, taču sīra Baristena nicinājuma pilnais skatiens lika viņiem sastingt uz vietas. Nebīstieties, sīri, jūsu karalim briesmas nedraud… un ne jau pateicoties jums. Pat šobrīd es spētu pāršķelt jūsu rindas tikpat viegli, kā nazis pāršķeļ sieru. Ja jūs turpināsiet kalpot Karaļkāvim, tad neviens no jums nav šo balto drānu cienīgs. Viņš nosvieda savu zobenu Dzelzs troņa pakājē. Ņem, puisīt. Izkausē un pievieno pārējiem, ja vēlies. Tas tev nelīdzēs vairāk kā zobeni šo piecu rokās. Varbūt pavēlniekam Stanisam nelaimēsies un viņš sadursies, kad reiz ieņems tavu troni.

Tad viņš nesteidzīgi devās ārā no zāles, soļiem skaļi zvanot pret grīdas plāksnēm un atbalsojoties pret kailajām akmens sienām. Pavēlnieki un kundzes pašķīrās, lai dotu viņam ceļu. Tikai tad, kad pāži atkal aizvēra lielās ozolkoka durvis ar bronzas apkalumiem, Sansa izdzirdēja pirmās skaņas klusas balsis, nemierīgu mīņāšanos, papīru čaboņu uz padomes galda. Viņš mani nosauca par puisīti, Džofrejs nočīkstēja, izklausīdamies uzmetis lūpu un bērnišķīgāks par saviem gadiem. Un viņš pieminēja manu tēvoci Stanisu.

-    Tukšas runas, bilda einuhs Varīss. Bez kādas nozīmes.

-     Iespējams, viņš kaļ kādas sazvērestības ar maniem tēvočiem. Es vēlos, lai viņu apcietina un nopratina. Neviens nepakustējās. Džofrejs pacēla balsi. Es teicu, ka vēlos, lai viņu apcietina!

Pie padomes galda piecēlās Džanoss Slints. Mani zelta vīri par to parūpēsies, jūsu gaišība.

-    Lieliski, atsaucās karalis Džofrejs. Pavēlnieks Džanoss izsoļoja no zāles, bet viņa neglītie dēlēni palēkdamies mēģināja viņu panākt ar visu milzu vairogu, uz kura gozējās Slintu nama ģerbonis.

-    Jūsu gaišība, Īkstītis atgādināja karalim. Ja varam turpināt, tad septiņu vietā mums tagad ir seši. Mums būs vajadzīgs jauns zobens jūsu Karaļsardzei.

Džofrejs pasmaidīja. Māt, pavēsti viņiem manu gribu.

-    Karalis un padome ir noteikuši, ka visās septiņās valstībās nav vīra, kas būtu piemērotāks viņa gaišības aizstāvībai kā viņa zvērinātais vairogs Sandors Klegans.

-    Kā tev, Suns, tas patīk? vaicāja karalis Džofrejs.

Bija grūti nolasīt kādas sajūtas Suņa sakropļotajā sejā. Viņš domāja krietnu brīdi. Un kāpēc gan ne? Man nav ne zemju, ne sievas, no kā atteikties, un kurš gan liktos zinis, ja arī es to nolemtu darīt? Viņa mutes apdedzinātā puse noraustījās. Bet es tikai brīdinu jūs, ka nekādu bruņinieka zvērestu es nedošu.

-   Karaļsardzes zvērinātie brāļi vienmēr ir bijuši bruņinieki, sīrs Boross strikti sacīja.

-    Līdz šodienai, atcirta Suns savā čerkstošajā basā, un sīrs Boross apklusa.

Kad karaļa ziņotājs paspēra pāris soļu uz priekšu, Sansa saprata, ka ir pienācis brīdis, kad viņai jārīkojas. Meitene nemierīgi nogludināja svārku audumu. Viņa bija tērpusies sērās, godinot mirušo karali, taču vienlaikus bija īpaši piedomājusi pie tā, lai izskatītos skaista. Sansai mugurā bija zīda tērps, ko viņai bija uzdāvinājusi karaliene un kas sākumā bija ziloņkaula krāsā. Pēc tam, kad Ārija to sabojāja, Sansa bija likusi to pārkrāsot melnu tā traipu vairs nevarēja redzēt. Meitene vairākas stundas bija apsvērusi dārglietu izvēli, līdz beidzot izvēlējusies vienkāršas sudraba ķēdītes eleganto pazemību.

Nodārdēja ziņotāja balss. Ja kādam šajā zālē ir vēl kas ceļams priekšā viņa gaišībai, lai viņš runā tagad vai klusē mūžīgi.

Sansa drebēja kā apšu lapa. Tagad, viņa sev pavēlēja, tev tas ir jāizdara. Lai dievi dāvā man drosmi. Viņa paspēra vienu soli, tad vēl vienu. Pavēlnieki un bruņinieki klusēdami pavirzījās sāņus, lai dotu ceļu meitenei, un viņa juta apkārtējo skatienu smagumu. Man ir jābūt stiprai kā mātei. Jūsu gaišība, viņa ierunājās klusā, drebošā balsī.

Dzelzs troņa augstumi ļāva Džofrejam pārskatīt zāli labāk nekā pārējiem. Viņš ieraudzīja Sansu pirmais. Panāciet uz priekšu, manu jaunkundz, viņš smaidīdams aicināja.

Karaļa smaids iedrošināja meiteni, lika viņai justies skaistai un stiprai. Viņš taču Sansu mīl, viņš tiešām mīl. Sansa pacēla galvu un devās uz sava izredzētā pusi, ne pārāk lēni un ne pārāk ātri. Viņa nedrīkst parādīt pārējiem, cik ļoti ir uztraukusies.

-    Sīra Sansa no Stārku nama, ziņotājs pasludināja.

Viņa apstājās zem troņa, vietā, kur līdzās sīra Baristena bruņucepurei un krūšubruņām kā balta peļķe vīdēja nomestais apmetnis. Vai tev, Sansa, ir kas sakāms karalim un padomei? vaicāja karaliene, stāvot pie padomes galda.

-    Jā, karalien. Meitene nometās ceļos uz apmetņa, lai nenotraipītu tērpu, tad pacēla acis uz savu princi draudīgi melnajā tronī. Ja jūsu gaišībai labpatiktos, es gribu lūgt žēlastību savam tēvam, pavēlniekam Edardam Stārkam, kas reiz bija karaļa labā roka. Viņa bija izmēģinājusi šos vārdus vai simt reižu.

Karaliene nopūtās. Sansa, tu mani apbēdini. Ko es tev teicu par nodevēja asinīm?

-    Manu jaunkundz, iedūdojās dižmestrs Pīsels, jūsu tēvs ir pastrādājis ļoti nopietnu un šausmīgu noziegumu.

-     Ak, nabaga skumjā dūjiņa, nopūtās Varīss. Mani pavēlnieki, viņa ir vien nevainīgs bērns, kurš neaptver, ko lūdz.

Sansas acis bija piekaltas tikai un vienīgi Džofrejam. "Viņam ir jāuzklausa mani, viņam ir jāuzklausa," meitene lūdzās. Karalis sagrozījās tronī.

-    Ļaujiet viņai runāt, viņš pavēlēja. Es vēlos dzirdēt, kas viņai sakāms.

-    Paldies, jūsu gaišība, Sansa pasmaidīja kautrīgu, tikko manāmu smaidu, tikai viņam vienīgajam. Karalis dzirdēja viņu. Meitene zināja, ka tā būs.

-    Nodevība ir spītīga nezāle, Pīsels nopietni paziņoja. Tā ir jāizravē, katra saknīte, katrs stiebriņš, katra sēkliņa, lai jauni nodevēji nesadīgtu visās ceļmalās.

-    Vai tu noliedz sava tēva noziegumu? vaicāja pavēlnieks Bailišs.

-    Nē, mani pavēlnieki. Sansa zināja, ka ar to viņa neko nepanāktu. Es zinu, ka viņš ir pelnījis sodu. Es lūdzu tikai vienu apžēlot viņu. Es esmu pārliecināta, ka manam tēvam jānožēlo tas, ko viņš izdarīja. Pavēlnieks Stārks bija karaļa Roberta draugs, viņš mīlēja nelaiķi, jūs visi zināt, ka mīlēja no visas sirds. Tēvs negribēja kļūt par karaļa labo roku, bet Roberts īpaši lūdza viņu ieņemt šo amatu. Kāds viņam ir samelojis. Pavēlnieks Renlijs vai pavēlnieks Staniss, vai… vai kāds cits, kāds viņam ir melojis, citādi…

Karalis Džofrejs paliecās uz priekšu, cieši sažņaudzis troņa paroceņus plaukstās. Caur viņa pirkstiem slējās salauzto zobenu smailes.

-    Viņš apgalvoja, ka es neesot karalis. Kāpēc viņš to darīja?

-    Viņam bija lauzta kāja, Sansa dedzīgi atbildēja. Tā sāpēja tik ļoti, ka dižmestrs Pīsels deva tēvam magoņu pienu, un runā, ka tas pilda cilvēka galvu ar mākoņiem. Citādi viņš neko tādu nebūtu teicis.

Ierunājās Varīss. Ak, bērna ticība… tik salda nevainība… un tomēr, mēdz teikt, ka ar zīdaiņu mutēm bieži runā patiesība.

-   Nodevība ir nodevība, nekavējoties atsaucās Pīsels.

Džofrejs nemierīgi nošūpojās tronī. Māt?

Serseja Lanistera domīgi nopētīja Sansu. Ja pavēlnieks Edards atzītos izdarītajā noziegumā, viņa beidzot teica, mēs zinātu, ka viņš nožēlo savu kļūdu.

Džofrejs piecēlās kājās. "Lūdzu," Sansa domāja," lūdzu, lūdzu, esi tāds karalis, kādu es tevi pazīstu, labs un žēlsirdīgs, un cēls, lūdzu." Vai tev ir vēl kas sakāms? viņš vaicāja meitenei.

-   Tikai… ja mīlat mani, princi, apžēlojieties manis dēļ, Sansa sacīja.

Karalis Džofrejs nopētīja viņu no galvas līdz kājām. Tavi sirsnīgie

vārdi ir aizkustinājuši mani, viņš galanti teica, pamādams, it kā dodot zīmi, ka viss būs labi. Es rīkošos tā, kā tu mani lūdz… bet vispirms tavam tēvam ir jāatzīstas. Viņam ir jāatzīstas un jāpasaka, ka es esmu karalis, citādi žēlastības nebūs.

-    Tēvs to izdarīs, Sansa apliecināja, sirdij gavilējot. Ak, es zinu, ka izdarīs.

EDARDS

Salmi uz grīdas oda pēc čurām. Te nebija ne loga, ne gultas, pat ne spaiņa dabisko vajadzlbo nokārtošanai. Viņš atcerējās blāvi sarkana akmens sienas, izraibinātas ar salpetra plankumiem, pelēkas, no netēstiem dēļiem sanaglotas, collas četras biezas un ar metālu apkaltas durvis. Pavēlnieks Stārks tās bija ievērojis uz īsu mirkli, pirms viņu iegrūda šajā caurumā. Kad durvis aizcirtās, viņš neko vairs neredzēja. Te valdīja pilnīga tumsa. Tikpat labi viņš varēja būt akls.

Vai miris. Apbedīts kopā ar savu karali. Ak, Robert, pavēlnieks Edards nomurmināja, kad roka sataustīja auksto akmens sienu, lauztajai kājai neciešami iesmeldzoties pie katras kustības. Viņš atcerējās joku, ko karalis bija izmetis Ziemmalas kapenēs, kad viņus ar ledainajām akmens acīm vēroja Ziemas karaļi. "Karalis ēd," Roberts bija teicis, "bet labā roka savāc aiz viņa sūdus." Kā gan viņš toreiz smējās. Tomēr tagad izrādījās, ka viņš visu saputrojis. "Karalis mirst," nodomāja Neds Stārks, "un viņa labo roku aprok."

Pazemes cietums atradās zem Sarkanā torņa, dziļāk, nekā viņš uzdrīkstējās iedomāties. Viņš atcerējās senos nostāstus par Maigoru Nežēlīgo, kurš esot nogalinājis visus mūrniekus, kas būvēja šo pili, lai neviens nevarētu atklāt šejienes noslēpumus.

Neds Stārks nolādēja viņus visus: Īkstīti, Džanosu Slintu ar visiem viņa zeltītajiem apmetņiem, karalieni, Karaļkāvi, Pīselu un Varīsu, un sīru Baristenu, pat pavēlnieku Renliju, Roberta paša asinis, kurš aizmuka tad, kad viņu visvairāk vajadzēja. Bet beigu beigās viņš vainoja pats sevi. Muļķis, viņš kliedza tumsā, trīskārt nolādētais aklais muļķis!

Sersejas Lanisteras seja likās peldam tumsā viņa acu priekšā. Viņas mati bija saules gaismas pilni, bet smaidā jautās izsmiekls. Tad, kad tu spēlē troņu spēli, tu uzvari vai arī mirsti, viņa čukstēja. Neds bija mēģinājis to spēlēt un zaudējis, un viņa vīri bija samaksājuši par sava pavēlnieka kļūdu ar asinīm.

Kad Neds Stārks iedomājās savas meitas, viņš no sirds būtu apraudājies, taču acis palika sausas. Pat tagad viņš bija Ziemmalas Stārks, un viņa skumjas un niknums sasaldēja sirdi cietā kamolā.

Ja viņam izdevās kādu laiku pavadīt nekustīgi, kāja tik ļoti nesāpēja, tāpēc viņš centās gulēt kā sastindzis. Cik ilgi viņš bija gulējis, Neds Stārks vairs nesaprata. Nebija nedz saules, nedz mēness. Viņš nespētu saskatīt skrāpējumus uz sienām. Neds aizvēra acis un atkal atvēra tās; nekas nemainījās. Viņš aizmiga un modās, un tad atkal aizmiga. Stārks vairs nesaprata, kas bija sāpīgāks, nomods vai miegs. Kad viņš gulēja, viņu mocīja sapņi tumši, satraucoši sapņi par asinīm un lauztiem solījumiem. Kad viņš pamodās, viņam atlika vien domāt, un nomoda pārdomas bija ļaunākas par murgiem. Domas par Ketu dzēla tik sāpīgi kā nātru gulta. Viņš prātoja, kur tagad varēja būt sieva, ko viņa darīja. Neds prātoja, vai redzēs Ketlīnu vēl kaut reizi.

Stundas pārvērtās dienās vai vismaz tā šķita. Viņš juta trulu sāpi sašķaidītajā kājā un niezēšanu zem ģipša. Kad Neds pieskārās gurnam, miesa zem pirkstiem likās karsta. Vienīgā skaņa bija paša elpa. Pēc kāda laika pavēlnieks Stārks sāka skaļi runāt, lai tikai dzirdētu savu balsi. Viņš prātoja, kas jādara, lai nesajuktu prātā, un sāka bezgalīgajā tumsā celt cerību pilis. Roberta brāļi bija brīvībā un šobrīd pulcināja armijas Pūķakmeni un Vētrasgalā. Alīns un Hārvins atgriezīsies Karaļa ostā kopā ar pārējiem Stārku sardzes kareivjiem, tikko būs tikuši galā ar sīru Gregoru. Kad ziņa par notikušo sasniegs Ketlīnu, viņa cels cīņai ziemeļus, un viņai pievienosies upju, kalnu un ielejas pavēlnieki.

Kādā brīdī viņš aptvēra, ka arvien biežāk domā par Robertu. Viņš redzēja karali tādu, kāds tas bija jaunības plaukumā, slaids un vīrišķīgs; galvā bruņucepure, ko rotāja varenie ragi, kaujas veseris dūrē viņš sēdēja zirga mugurā kā ragains dievs. Stārks tumsā dzirdēja Roberta smieklus, redzēja drauga acis, zilas un dzidras kā kalnu ezeri. Paskaties uz mums, Ned, Roberts teica. Dievi, kā gan mēs līdz tam nonācām? Tu pazemē, es cūkas nogalināts. Mēs taču troni izcīnījām kopā…

"Es tevi pievīlu, Robert," Neds nodomāja. Stārks nespēja izteikt šos vārdus. Es meloju tev, noslēpu no tevis patiesību. Es ļāvu viņiem tevi nogalināt.

Tomēr karalis dzirdēja viņu. Ak tu muļķi ar stīvo kaklu, Roberts nomurmināja, pārāk lepns, lai ieklausītos. Vai tad lepnumu var ēst, Stārk? Vai gods pasargās tavus bērnus? Pēkšņi pār runātāja seju pārskrēja plaisas, miesā pavērās vātis, un viņš pacēla roku, lai noplēstu masku. Izrādījās, ka tas nemaz nav Roberts, bet gan smīnošais Īkstītis, kas ņirgājās par Nedu. Kad Īkstītis pavēra muti, lai runātu, viņa meli pārvērtās bāli pelēkos naktstauriņos un pašķīda uz visām pusēm.

Stārks bija pa pusei aizmidzis, kad aiz durvīm atskanēja soļi. Sākumā viņš domāja, ka sapņo; bija pagājis krietns laiks, kopš viņš nebija dzirdējis ko citu, izņemot paša balsi. Bija sācies drudzis, kāja drebēja trulā agonijā, lūpas svila, izkaltušas un saplaisājušas. Kad smagajās koka durvīs pavērās spraudziņa, pēkšņā gaisma iedzēla ieslodzītajam acīs.

Cietumsargs pagrūda uz viņa pusi krūku. Māls bija vēss un to klāja mikluma lāsītes. Neds satvēra trauku ar abām rokām un sāka kāri dzert. Ūdens lija arī garām mutei, pilēdams lejup pa bārdu. Stārks dzēra tik ilgi, līdz likās, ka viņam sametīsies slikta dūša. Cik ilgi?… viņš vārgi vaicāja, kad nespēja vairāk iedzert.

Cietumsargs drīzāk atgādināja putnubiedēkli, ne cilvēku žurkas ģīmītis, izplūkāta bārda. Mugurā viņam bija bruņukrekls un ādas pusapmetnis. Nesarunāties, viņš teica, izlauzdams krūku Nedam no rokām.

Lūdzu, Stārks uzstāja, manas meitas… Durvis aizcirtās. Gaismai izgaistot, viņš samirkšķināja acis, nolaida galvu uz krūtīm un saritinājās salmos. Te vairs neoda pēc čurām un sūdiem. Te vairs neoda ne pēc kā.

Neds Stārks vairs nespēja nošķirt nomodu no miega. Atmiņas tumsā pārņēma viņu tikpat spilgti kā sapņi. Tas bija viltus pavasara gads, un viņam atkal bija astoņpadsmit. Neds devās lejup no Ligzdas uz turnīru Hārenholā. Viņš spēja saskatīt zāles sulīgi zaļo krāsu un sajust vējā smaržojam ziedputekšņus. Siltas dienas, dzestras naktis un vīna saldā garša. Viņš atcerējās Brendona smieklus un Roberta neprātīgo varonību cīņā, to, kā viņš trieca vīrus ārā no segliem pa labi un pa kreisi. Neds atcerējās Džeimiju Lanisteru, zeltainu jaunekli baltās zvīņu bruņās, nometušos uz ceļa zālē karaļa paviljona priekšā un dodam zvērestu aizsargāt un aizstāvēt karali Airīsu. Pēc tam sīrs Osvels Vents palīdzēja Džeimijam piecelties, un pats Baltais Vērsis, augstais komandieris sīrs Gerolds Haitauers sasprādzēja Karaļsardzes sniegbalto apmetni Lanisteram ap pleciem. Toreiz tur visi seši Baltie Zobeni sveica savu jaunāko brāli.

Bet, kad sākās jātnieku turnīrs, diena piederēja Rīgeram Tārgārjenam. Kroņprincis bija tērpies tajās pašās bruņās, kurās viņš pēcāk mirs: spoži melnajās plākšņu bruņās ar viņa nama trejgalvu pūķi uz krūtīm, izliktu no rubīniem. Kad viņš iecirta zirgam sānos, aiz viņa gaisā plīvoja asinssarkana zīda pušķis, un likās, ka jauno Tārgārjenu nespēj skart neviens pīķis. Viņam vispirms zaudēja Brendons, tad Bronzas Jons Roiss un pat izcilais sīrs Arturs Deins, Rītausmas zobens.

Kamēr Roberts dzina jokus ar Džonu un veco pavēlnieku Hanteru, princis, pēdējā kārtā izsitis no segliem sīru Baristenu un saņēmis uzvarētāja kroni, apjāja loku ap turnīra laukumu. Neds atcerējās mirkli, kad smaidi visu sejās sastinga princis Rīgers Tārgārjens paskubināja zirgu garām paša sievai, Dornes princesei Ēlijai Martelai, lai ieliktu skaistuma karalienes vainagu klēpī Līennai. Neds vēl arvien spēja saskatīt to: sarmas ziluma ziemziežu vainagu.

Neds Stārks pastiepa roku, lai paņemtu ziedu kroni, bet zem gaiši zilajām ziedlapiņām slēpās dzelkšņi. Viņš juta, kā tie, asi un nežēlīgi, ieduras pirkstos, tad ieraudzīja, kā parādās sīkas asins tērcītes, līdz visbeidzot drebēdams pamodās tumsā.

"Apsoli man, Ned," guļot asins gultā, bija čukstus lūgusi māsa. Viņai patika ziemziežu smarža.

-    Lai dievi man žēlīgi, Neds iešņukstējās. Es zaudēju prātu.

Dievi nepagodināja viņu ar atbildi.

Katru reizi, kad cietumsargs atnesa ūdeni, viņš nosprieda, ka pagājusi vēl viena diena. Sākumā viņš mēģināja izlūgties no vīra kādu ziņu par meitām un ārpus celles notiekošo. Vienīgās atbildes, ko Neds saņēma, bija rūcieni un spērieni. Vēlāk, kad sākās kuņģa krampji, Stārks lūdzās, lai viņam atnes ko ēdamu. Tas neko nelīdzēja; viņam vienkārši nedeva ēst. Iespējams, Lanisteri taisījās viņu nomērdēt badā. Nē, Neds piekodināja pats sev. Ja Serseja būtu vēlējusies Stārka nāvi, tad viņš būtu nodurts jau troņa zālē kopā ar paša vīriem. Karaliene vēlējās, lai Neds būtu dzīvs. Vājš, izmisis, bet dzīvs. Ketlīnas rokās bija viņas brālis; Serseja neuzdrīkstēsies nonāvēt mani, citādi Velnēns arī būs lemts bojāejai.

Aiz durvīm atskanēja dzelzs ķēžu žvadzēšana. Kad durvis čīkstot pavērās, Neds ar roku atspiedās pret miklo sienu un pastūmās uz gaismas pusi. Lāpas gaisma lika gūsteknim samiegt acis. Ēst, viņš nogārdzās.

-     Te ir vīns, atbildēja balss. Šoreiz viņa priekšā nebija vis vīrs ar žurkas seju; šis cietumsargs bija mazāka auguma un dūšīgāks, mugurā gan viņam bija tas pats ādas pusapmetnis un galvā tērauda bruņucepure ar dzelkšņiem. Dzeriet, pavēlniek Edard. Viņš iespieda Neda rokās vīna maisu.

Balss likās dīvaini pazīstama, tomēr pagāja kāds brīdis, līdz Neds Stārks aptvēra, kas atrodas viņa priekšā. Varīss? viņš drebošā balsī vaicāja, kad beidzot to saprata. Viņš pieskārās vīra sejai. Tātad es… nesapņoju. Jūs tiešām esat šeit. Einuha tuklos vaigus sedza tumši bārdas rugāji. Neds sajuta rupjos matiņus ar paša pirkstiem. Varīss bija pārvērties nekoptā sargā, kas oda pēc sviedriem un skāba vīna. Kā jūs… kāda veida burvis jūs esat?

-    Izslāpuša veida, Varīss atbildēja. Dzeriet, manu pavēlniek.

Neda rokas saminstinājās pie maisa. Vai tā ir tā pati inde, ko viņi

iedeva Robertam?

-    Jūs aizvainojat mani, Varīss skumji bilda. Tiesa, neviens nemīl einuhu. Padodiet man maisu. Viņš iedzēra no maisa pats, no apaļās mutes kaktiņa notekot sarkanai tērcītei. Ne gluži tik cienīgs gads kā tam vīnam, ko jūs man piedāvājāt turnīra vakarā, taču ne indīgāks par jebkuru citu, viņš secināja, noslaucīdams lūpas. Ņemiet!

Neds mēģināja norīt malku. Mieles. Viņam likās, ka tūlīt izvems iedzerto vīnu.

-    Ikvienam nākas norīt rūgto kopā ar saldo. Gan augstiem pavēlniekiem, gan parastiem einuhiem. Ir pienākusi jūsu stunda, manu pavēlniek.

-    Manas meitas…

-   Jaunāka meitene izvairījās no sīra Merīna un aizbēga, Varīss pastāstīja. Neesmu spējis viņu atrast. Bet arī Lanisteri nav Āriju atraduši. Maza likteņa žēlastība. Mūsu jaunajam karalim gan tā nepatīk. Jūsu vecākā meita vēl arvien ir saderināta ar Džofreju. Serseja nenolaiž no Sansas ne acu. Pirms pāris dienām jūsu meita ieradās galmā, lai izlūgtos jums žēlastību. Žēl, ka nevarējāt būt zālē, jūs justos aizkustināts. Viņš saspringti paliecās uz priekšu. Pavēlniek Edard, es ceru, ka saprotat jūs esat pagalam.

-     Karaliene nenogalinās mani, Neds teica. Galva sāka reibt; vīns bija krietni stiprs, turklāt bija pagājušas vairākas dienas kopš beidzamās maltītes. Ketas… Ketas rokās ir viņas brālis…

-    Nepareizais brālis, Varīss nopūtās. Turklāt Velnēns ir projām. Sīra Stārka ļāva Tīrionam izslīdēt no viņas nagiem. Es pieļauju, ka tagad šis jau guļ miris kaut kur Mēness kalnos.

-    Ja tas ir tiesa, pārgrieziet man rīkli un atbrīvojiet no mocībām. Neds Stārks jutās noreibis no vīna, pārguris un grūtsirdīgs.

-    Jūsu asinis ir beidzamais, ko es varētu vēlēties.

Neds saviebās. Kad viņi slepkavoja manus vīrus, jūs stāvējāt līdzās karalienei un, ne vārda nebilzdams, noskatījāties notiekošajā.

-     Un rīkošos tieši tāpat arī nākamreiz. Jūs varētu atcerēties, ka es biju bez bruņām, bez ieročiem, turklāt Lanisteru zobenu ielenkumā. Pieliecis galvu, einuhs ziņkāri palūkojās uz Stārku. Kad es vēl biju zaļš puika, pirms griešanas, es kopā ar mīmu trupu ceļoju pa brīvpilsētām. Viņi man iemācīja, ka katram jāspēlē sava loma un ne tikai teātrī, bet arī dzīvē. Tas pats attiecas arī uz galmu. Karaļa soģim ir jābūt baisam, naudas pārzinim taupīgam, Karaļsardzes augstajam komandierim drosmīgam… bet čukstētāju pārzinātājam jābūt izmanīgam un uzmanīgam, un bez sirdsapziņas. Drosmīgs ziņotājs būtu tikpat bezjēdzīgs kā gļēvs bruņinieks. Viņš paņēma vīna maisu un iedzēra malku pats.

Neds nopētīja einuha seju, meklēdams patiesību aiz mīma rētām un mākslīgajiem rugājiem. Viņš mēģināja iedzert vēl mazliet vīna. Šoreiz tas izdevās vieglāk. Vai jūs spētu dabūt mani ārā no šīs bedres?

-    Spētu gan… bet vai es to darīšu? Nē. Ja sāks uzdot jautājumus, atbildes novedīs pie manis.

Neds neko citu gan nebija gaidījis. Jūs esat tiešs.

-    Einuham nav goda, un zirneklis nevar atļauties sirdsapziņas greznību, manu pavēlniek.

-    Vai jūs vismaz piekristu nogādāt ārpusē manu zīmīti?

-    Tas būtu atkarīgs no zīmītes satura. Es jums labprāt atnesīšu papīru un tinti, ja vēlaties. Un, kad būsiet uzrakstījis, ko vēlaties, es paņemšu vēstuli, izlasīšu to un tad nolemšu, nogādāt to vai ne atkarībā no tā, kā tā kalpos maniem mērķiem.

-    Jūsu mērķiem. Kādi ir jūsu mērķi, pavēlniek Varis?

-    Miers, Varīss nevilcinādamies atbildēja. Ja visā Karaļa ostā bija kaut viena dvēsele, kas visiem spēkiem mēģināja saglabāt Roberta Barateona dzīvību, tad tas biju es. Viņš nopūtās. Piecpadsmit gadu garumā es sargāju viņu no karaļa ienaidniekiem, bet es nespēju nosargāt viņu no paša draugiem. Kādā neprāta lēkmē jūs nolēmāt izstāstīt karalienei, ka esat atklājis patiesību par Džofreja īsto tēvu?

-   Tas bija žēlastības neprāts, Neds atzina.

-    Ak, Varīss sacīja. Lai būtu drošs. Jūs esat godīgs un cienījams vīrs, pavēlniek Edard. Es bieži to piemirstu. Man dzīvē jums līdzīgos ir nācies sastapt pārāk reti. Viņš aplaida skatienu apkārt cellei. Kad es redzu, kur godīgums un cieņa jūs ir novedusi, es saprotu, kāpēc tā ir.

Neds Stārks atlaidās un atspieda galvu pret mitro sienu un aizvēra acis. Kāja pulsēja. Par karaļa vīnu… vai jūs nopratinājāt Lanselu?

-    Ak jā. Vīna maisus viņam iedeva Serseja un iestāstīja puikam, ka tas esot Roberta mīļākais gads. Einuhs paraustīja plecus. Mednieka dzīve ir briesmu pilna. Ja viņu nebūtu nogalinājis kuilis, par nāves cēloni kļūtu kritiens no zirga, kokodzes dzēliens, nomaldījusies bulta… mežs ir dievu valstība. Ne jau vīns nogalināja karali. Viņu nogalināja jūsu žēlastība.

Tie bija vārdi, no kuriem Neds bija baidījies. Lai dievi man piedod.

-    Ja dievi vispār pastāv, Varīss piebilda, es ceru, ka viņi tā tiešām rīkosies. Lai nu kā, karaliene nebūtu vairs gaidījusi ilgi. Roberts kļuva arvien nevaldāmāks, un viņai vajadzēja tikt vaļā no karaļa, lai atbrīvotu sev rokas izrēķināties ar Roberta brāļiem. Tas nu gan ir pārītis, Staniss un Renlijs. Dzelzs bruņucimds un zīda pirkstainis. Viņš noslaucīja muti ar plaukstas virspusi. Jūs esat rīkojies muļķīgi, manu pavēlniek. Jums vajadzēja uzklausīt Īkstīti, kad viņš mudināja jūs atbalstīt Džofreja kāpšanu tronī.

-    Kā… kā jūs par to zināt?

Varīss pasmaidīja. Es to zinu, un tas savukārt ir vienīgais, kas būtu jāzina jums. Es zinu arī to, ka rīt pie jums ciemosies pati karaliene.

Neds lēni pacēla acis. Kāpēc?

-    Serseja baidās no jums, manu pavēlniek… taču viņai ir citi ienaidnieki, no kuriem viņa baidās vēl vairāk. Karalienes mīļotais Džeimijs šobrīd cīnās ar upju pavēlniekiem. Līsa Arīna sēž savā Ligzdā, akmens un tērauda aizsargāta, un viņas ar karalieni labprāt izskrāpētu viena otrai acis. Dornē Marteli nav aizmirsuši princeses Ēlijas un viņas bērniņu noslepkavošanu. Un tagad jūsu dēls jāj šurp no Kakla puses ziemeļu karapulku priekšgalā.

-    Robs ir tikai zēns, pārsteigtais Neds sacīja.

-    Zēns ar armiju, Varīss piebilda. Un tomēr tikai zēns, kā jūs teicāt. Visvairāk negulētu nakšu Sersejai sagādā karaļa brāļi… Jo īpaši Staniss. Viņa pretenzijas uz troni ir īstas, viņš ir slavens kā izcils komandieris kaujas laukā, un viņš nepazīst ne vismazāko žēlastību. Uz šīs zemes nav otras tik briesmīgas dzīvas radības kā patiesi taisnīgs cilvēks. Neviens nezina, ko Staniss dara Pūķakmeni, taču varu saderēt, ka viņš ir savācis vairāk zobenu nekā gliemežvāku. Tāpēc Sersejas ļaunākais murgs ir šāds kamēr viņas tēvs un brālis izšķiež spēkus, cīnīdamies pret Stārkiem un Tūlijiem, pavēlnieks Staniss izsēžas krastā, pasludina sevi par karali un nocērt viņas dēla balti sprogaino galviņu un karalienes galvu piedevām, lai gan es patiešām ticu, ka par zēnu viņa uztraucas vairāk.

-   Staniss Barateons ir Roberta īstais mantinieks, Neds sacīja. Tronis pienākas viņam. Es priecātos, ja viņš kļūtu par karali.

Varīss vīlies noklakšķināja mēli. Varu apsolīt, ka Serseja nealks dzirdēt ko tādu. Pat ja Staniss iegūs troni, par to varēs priecāties tikai jūsu uz mieta uzspraustā satrunējusī galva, ja nepievaldīsiet mēli. Sansa lūdzās patiešām mīļi, būtu ļoti žēl, ja jūs to visu pasviestu kaķim zem astes. Jums atdos dzīvību, ja vien jūs to pieņemsiet. Serseja nav muļķe. Viņa zina, ka pieradināts vilks var būt noderīgāks par beigtu.

-     Jūs vēlaties, lai es kalpoju sievietei, kura nogalināja manu karali, apslaktēja manu vīrus un sakropļoja manu dēlu? Neda balss aizlūza, nespējot noticēt Varīsa ierosinājumam.

-    Es vēlos, lai jūs kalpotu šai karaļvalstij, einuhs paskaidroja. Pasakiet karalienei, ka atzīsieties negantajā nodevībā, pavēlēsiet dēlam nolikt ieročus un pasludināsiet Džofreju par īsteno mantinieku. Piedāvājiet pasludināt Stanisu un Renliju par nekautrīgiem viltvāržiem. Mūsu zaļacainā lauvene zina, ka esat goda vīrs. Ja jūs nodrošinātu viņai mieru, kas Sersejai tik ļoti vajadzīgs, un laiku, lai viņa varētu tikt galā ar Stanisu, kā arī apņemtos aiznest viņas mazo noslēpumu sev līdzi kapā, es domāju, ka viņa atļautu jums pieņemt melno krāsu un nodzīvot mūžu līdz galam uz Mūra kopā ar jūsu brāli un nelikumīgi dzimušo dēlu.

Domas par Džonu pildīja Neda sirdi ar kauna apziņu un vārdos neizsakāmām skumjām. Ja vien viņš vēlreiz varētu satikt dēlu, pasēdēt un aprunāties ar viņu… Zem notraipītā, pelēkā ģipša salauztajā kājā iedzēla neizturamas sāpes. Viņš saviebās, bezspēcīgi sažņaudzot un atkal atlaižot dūri. Vai šī ir jūsu paša iecere, viņš izgrūda, vērsdamies pie Varīsa, vai jūs to esat izdomājuši kopā ar īkstīti?

Šāds pieņēmums likās uzjautrinām einuhu. Es drīzāk apņemtu par sievu Kohoras Melno Kazu. Īkstītis ir otrs viltīgākais vīrs septiņās valstībās. O, protams, es viņam šo to pačukstu, bet tikai tik daudz, lai viņš domātu, ka esmu viņējais… tāpat kā es ļauju Sersejai uzskatīt, ka mana dvēsele ir viņas rokās.

-    Un tāpat kā jūs mēģināt radīt priekšstatu, ka esat manā pusē. Atzīstieties, pavēlniek Varis, kam īsti jūs kalpojat?

Einuhs piespiesti pasmaidīja. Kā, kam? Karaļvalstij, manu labo pavēlniek, kā gan jūs varat par to šaubīties? Es zvēru pie savas zaudētās vīrietības. Es kalpoju karaļvalstij, un karaļvalstij ir vajadzīgs miers. Viņš izdzēra beidzamo vīna malku, un aizsvieda tukšo maisu sāņus. Tad kāda ir jūsu atbilde, pavēlniek Edard? Dodiet man savu vārdu, ka tad, kad karaliene ieradīsies jūs apciemot, jūs viņai pateiksiet to, ko viņa vēlas dzirdēt!

-    Ja es tā rīkotos, tad mans vārds būtu tukšs kā bruņas. Mana dzīvība man nav tik ļoti dārga.

-    Žēl. Einuhs piecēlās. Un jūsu meitas dzīvība, manu pavēlniek? Cik dārga ir tā?

Nedam sirdī iedzēlās ledaina bulta. Mana meita…

-    Jūs taču neteiksiet, ka esmu aizmirsis par jūsu saldi nevainīgo jaunkundzi? Karaliene par viņu nav aizmirsusi pilnīgi noteikti.

-    Nē, Neds, aizlūstot balsij, lūdzās. Varis, lai dievi ir žēlīgi, dariet ar mani, ko gribat, bet nejauciet manu meitu savās sazvērestībās. Sansa ir tikai bērns.

-     Rinīsa arī bija bērns. Prinča Rīgera meita. Maza, jauka meitenīte, vēl mazāka par jūsu meitenēm. Vai zinājāt, ka viņai bija mazs, melns kaķēns, ko viņa sauca par Balērionu. Es nekad neesmu sapratis, kas notika ar viņu. Rinīsai patika iztēloties, ka tas ir īstais Balērions, seno nostāstu Melnais Drauds, bet, manuprāt, tajā dienā, kad Lanisteri uzlauza viņas istabas durvis, tie viņai ātri vien iemācīja atšķirību starp kaķēnu un pūķi. Varīss gari, nogurdināti nopūtās, nopūtās kā vīrs, kurš stiepj savos plecos milzīgu nešļavu ar visas pasaules skumjām. Augstais septons reiz man teica, ka, ja reiz mēs grēkojam, mēs ari ciešam'. Ja tas ir tiesa, pavēlniek Edard, pasakiet man… kāpēc tieši nevainīgie vienmēr cieš visbriesmīgāk tad, kad jūs, augstie pavēlnieki, sākat spēlēt savas troņu spēles? Esiet tik laipns, apdomājiet to, kamēr gaidāt karalieni. Un apdomājiet arī to: nākamais apmeklētājs varētu atnest jums maizi, sieru un magoņu pienu pret jūsu sāpēm… vai arī atnest Sansas galvu.

-     Šī izvēle, manu pavēlniek, nobeidza einuhs, ir tikai un vienīgi jūsu rokās.

KETLĪNA

Kamēr karaspēks pa uzbērto ceļu virzījās cauri Kakla melnajiem purviem, līdz beidzot nonāca starpupju palienēs, Ketlīnas nelāgās bažas tikai pieņēmās spēkā. Viņa slēpa nemieru aiz stingās un nopietnās sejas, tomēr tas neatkāpās, kļūstot arvien mokošāks ar katru aiz muguras palikušo līgu. Sīras Stārkas dienas pārņēma uztraukums, tāpat kā naktis bezmiegs, un katrs krauklis, kas pārlaidās pari galvai, lika zobiem krampjaini sakosties.

Ketlīna baidījās par tēvu un nesaprata, kāpēc no viņa nav nekādu ziņu. Ketlīna baidījās arī par brāli Edmūru un lūdza dievus, lai tie sargātu viņu, ja kaujā nāktos satikt Karaļkāvi. Viņa baidījās par Nedu un meitenēm, un par mazajiem dēlēniem, kurus bija atstājusi Ziemmalā. Un tomēr Ketlīna nekādi nespēja palīdzēt nevienam no viņiem, tāpēc piespieda sevi atlikt sāņus visas domas par saviem tuvākajiem. "Tev ir jābūt stiprai Roba dēļ," viņa sev atgādināja. "Vecākais dēls ir vienīgais, kuram tu spēj palīdzēt. Tev, Ketlīn Tūlij, ir jābūt nežēlīgai un stingrai kā ziemeļiem. Tagad tev ir jākļūst par Stārku pa īstam tāpat kā tavam dēlam."

Robs jāja ierindas priekšgalā zem balti plandošā Ziemmalas karoga. Katru dienu jaunais Stārks aicināja kādu no saviem pavēlniekiem pievienoties viņam, lai pārgājiena laikā abi varētu apspriesties; viņš pagodināja vīrus citu pēc cita, neizceļot favorītus, klausīdamies tāpat, kā savulaik bija klausījies viņa tēvs, izsvērdams katru izteikto vārdu. "Viņš ir daudz no Neda iemācījies," Ketlīna nodomāja, vērodama dēlu, "bet vai viņš ir iemācījies pietiekami daudz?"

Melnā Zivs bija atlasījis simt vīru un simt ātru zirgu un aizsteidzies uz priekšu, lai piesegtu ziemeļnieku armijas pārvietošanos un izlūkotu ceļu. Ziņas, ar kurām atgriezās sīra Brindena izlūki, neiepriecināja sīru Stārku. Līdz pavēlnieka Tīvina spēkiem dienvidos vēl bija daudzu dienu gājiens… bet Volders Frejs, šķērsojuma pavēlnieks, bija savācis gandrīz četrus tūkstošus vīru savās pilīs pie Zaļā Atzara.

-    Viņš atkal kavējas, Ketlīna nomurmināja, uzklausīdama šo ziņu. Atkārtojās pie Trejžubures piedzīvotais, lai nolādēts šis viltnieks. Viņas brālis Edmūrs bija sasaucis karogus; tas nozīmēja, ka pavēlniekam Frejam bija vajadzējis pievienoties Tūliju pulkiem pie Straujupes, taču viņš vilcinājās pamest savus cietokšņus.

-    Četri tūkstoši vīru, Robs atkārtoja, drīzāk apmulsis nekā dusmīgs. Pavēlnieks Frejs taču necer, ka pats spēs stāties pretī Lanisteriem. Viņš taču saprot, ka vajag apvienot viņa pulkus ar mūsējiem?

-    Vai tiešām? Ketlīna vaicāja. Viņa bija pajājusies uz priekšu, lai pievienotos Robam un Robertam Gloveram, dēla tās dienas sarunbiedram. Viņiem aiz muguras pletās armijas priekšpulku lēni viļņojošais pīķu, karogu un šķēpu mežs. Neesmu pārliecināta. Negaidi neko no Voldera Freja tad tev nebūs jāpiedzīvo nepatīkami pārsteigumi.

-    Viņš ir jūsu tēva karognesis.

-    Ir vīri, Rob, kas dotos zvērestus uztver nopietnāk nekā citi. Un pavēlnieks Volders pret Rūdas klintīm vienmēr ir izturējies draudzīgāk, nekā manam tēvam tas paticis. Viens no Freja dēliem ir precējies ar Tīvina Lanistera māsu. Pats par sevi, tas, protams, neko daudz nenozīmē. Gadu gaitā pavēlnieks Volders ir sarūpējis neticamu bērnu pulku, un tiem visiem kāds ir jāapprec. Un tomēr…

-    Vai jūs, kundze, domājat, ka viņš varētu mūs nodot, pārejot Lanisteru pusē? drūmi vaicāja Roberts Glovers. Ketlīna nopūtās: Ja godīgi, es šaubos, vai pat pavēlnieks Frejs pats zina, kā taisās rīkoties. Viņam piemīt veca vīra piesardzība un jaunekļa ambīcijas, savukārt viltības viņam nekad nav trūcis.

-     Dvīņiem ir jābūt mūsu rokās, māt, Robs aizrautīgi atgādināja. Pāri upei nav cita ceļa. Un tu to zini.

-    Zinu gan. Bet to zina arī Volders Frejs, vari par to būt drošs.

Tajā vakarā ziemeļnieki iekārtoja nometni purva dienvidu malā, pusceļā starp karaļceļu un upi. Šeit Teons Grejdžojs atnesa jaunas ziņas no Ketlīnas tēvoča. Sīrs Brindens vēlas jums nodot, ka viņam nācies krustot zobenus ar lanisteriešiem. Savs ducis dienvidnieku izlūku tuvākajā laikā neko neziņos pavēlniekam Tivinam. Vai arī neziņos nekad. Viņš pasmaidīja greizu smaidu. Lanisteru izlūkus komandē sīrs Ādams Mārbrands, un viņi atkāpjas uz dienvidiem, dedzinot visu savā ceļā. Viņš apmēram zina, kur esam, bet Melnā Zivs zvēr, ka ienaidnieks nezinās, kad mēs sadalīsimies.

-    Ja vien viņam to nepaziņos pavēlnieks Frejs, asi noskaldīja Ketlīna. Teon, kad atgriezīsies pie mana tēvoča, pavēli, lai viņš izvieto labākos strēlniekus Dvīņu tuvumā un lai tie, diena vai nakts, mēģina sašaut katru kraukli, kas laižas projām no pilīm. Es nevēlos, lai pavēlnieks Tīvins ar putnu palīdzību saņem ziņas par mana dēla pārvietošanos.

-    Sīrs Brindens jau ir parūpējies par to, manu pavēlniec, Teons atbildēja ar lielīgu smaidu. Vēl daži putneļi, un mēs varēsim cept kraukļu pīrāgu. Un spalvas es pietaupīšu jūsu cepures greznošanai.

Ketlīna atskārta viņai taču vajadzēja iedomāties, ka Brindens Melnā Zivs būs krietni tālredzīgāks par viņu. Ko Freji darīja, kamēr Lanisteri dedzināja viņu laukus un laupīja viņu ciemus?

-    Kaut kādas kaujas starp sīra Ādama un pavēlnieka Voldera vīriem ir notikušas, Teons atbildēja. Nepilnas dienas jājiena attālumā no šejienes mēs atradām divus Lanisteru izlūkus barojam vārnas tur, kur Freji bija uzrāvuši šos zarā. Tomēr vairums pavēlnieka Voldera vīru uzturas Dvīņos.

"Tas viss bija caurcaurēm raksturīgi Volderam Frejam," Ketlīna ar rūgtumu nodomāja; kavēties, nogaidīt, vērot, neuzņemties ne mazāko risku, kamēr kāds nepiespiedīs viņu to darīt.

-    Ja viņam ir bijušas sadursmes ar Lanistera vīriem, varbūt viņš tomēr domā pildīt doto zvērestu, Robs pieļāva.

Ketlīna nebija tik pārliecināta. Viena lieta ir aizstāvēt pašam savas zemes, bet doties atklātā kaujā pret pavēlnieku Tīvinu gluži kas cits.

Robs atkal pievērsās Teonam Grejdžojam. Vai Melnā Zivs ir atradis kādu citu ceļu pāri Zaļajam Atzaram.

Teons papurināja galvu. Ūdens līmenis upē ir augsts un straume spēcīga. Sīrs Brindens uzskata, ka tā nav šķērsojama, vismaz ne tik tālu ziemeļos.

-    Tad man ir jādabū tās šķērsojums savās rokās, Robs piktodamies uzstāja. Jā, es pieļauju, ka mūsu zirgi varbūt arī varētu pārpeldēt upi, bet ne ar bruņās tērptiem vīriem mugurā. Mums nāktos būvēt plostus, lai pārvestu otrā krastā bruņas un bruņucepures, zobenus un pīķus, bet tam mums nebūs koku. Un laika. Pavēlnieks Tīvins dodas uz ziemeļiem. Viņš savilka plaukstu dūrē.

-    Pavēlnieks Frejs būtu muļķis, ja mēģinātu aizšķērsot mums ceļu, Teons Grejdžojs sacīja ar ierasto pārliecību. Mums ir piecreiz vairāk kareivju. Jūs, Rob, varētu ieņemt Dvīņus, ja jums nāktos to darīt.

-    Bet tas nebūtu viegli, brīdināja Ketlīna, un arī ātri ne. Kamēr tu kavētos, aplenkdams Dvīņus, no aizmugures tev uzbruktu Tīvins Lanisters ar saviem galvenajiem spēkiem.

Robs novirzīja skatienu no mātes uz Grejdžoju, meklēdams atbildi un nespēdams to atrast. Uz mirkli viņš likās pat jaunāks par saviem piecpadsmit gadiem, neskatoties uz bruņām, zobenu un rugājiem uz zoda. Ko būtu darījis tēvs? viņš vaicāja Ketlīnai.

-    Viņš atrastu ceļu pāri upei, māte atbildēja. Lai ko tas maksātu.

Nākamajā rītā nometnē ieradās pats sīrs Brindens Tūlijs. Smago

plākšņu bruņu un ķiveres vietā, ko viņš nēsāja iepriekš kā Vārtu bruņinieks, Ketlīnas tēvocis bija izvēlējies vieglākas, kavalērijas izlūkam piemērotākas ādas un gredzenu bruņas; tiesa, viņa apmetnim vēl arvien bija piesprausta melnā obsidiāna zivs.

Nolecot no zirga, tēvocis rādīja nopietnu vaigu. Pie Straujupes mūriem ir notikusi liela kauja, viņš drūmi paziņoja. To mēs uzzinājām no Lanisteru izlūka, ko saņēmām gūstā. Karaļkāvis esot satriecis Edmūra pulkus un licis Trejžubures pavēlniekiem juceklīgi bēgt.

Ledaina roka sagrāba Ketlīnas sirdi. Vai ir kādas ziņas par manu brāli?

-    Ievainots un saņemts gūstā, sīrs Brindens atbildēja. Pavēlnieks Blekvuds un pārējie izdzīvojušie atkāpās uz Straujupi, kuru tur aplenkumā Džeimija karapulki.

Robs izskatījās pikts. Mums ir jātiek tās nolādētās upes otrā krastā, ja gribam pagūt laikus pārraut aplenkumu.

-    Tas nebūs viegli, brīdināja Ketlīnas tēvocis. Pavēlnieks Frejs ir ievilcis visu savu armiju iekšā pilīs un vārti ir aizvērti un aizbultēti.

-    Lai viņš nolādēts, Robs nolamājās. Ja vecais muļķis nepiekāpsies un neļaus šķērsot upi, viņš atstās man tikai vienu iespēju uzbrukt piļu mūriem. Ja nāksies to darīt, es likšu pavēlniekam Volderam aizrīties ar Dvīņiem redzēsim, kā Frejam tas patiks!

-    Tagad tu, Rob, atgādini lūpu uzmetušu puiku, Ketlīna šerpi aizrādīja. Bērns ierauga šķērsli, un viņa pirmā doma ir apskriet tam apkārt vai vienkārši sagāzt. Pavēlniekam ir jāatceras, ka reizēm vārdi var paveikt vairāk par zobeniem.

Pārmetums lika Robam piesarkt. Māt, ko īsti jūs ar to domājat, viņš pazemīgi vaicāja.

-    Šis šķērsojums Freju rokās ir jau sešus simtus gadu, un visus šos sešus simtus gadu nav bijis ne reizes, kad viņi nebūtu izspieduši pašu noteikto šķērsošanas nodevu.

-    Kādu nodevu? Ko viņš grib?

Ketlīna pasmaidīja. Tas ir tas, kas mums jānoskaidro.

-    Un kas būs tad, ja mēs atteiksimies šo nodevu maksāt?

-    Tad tev labāk atkāpties uz Keilinas pili un gatavoties kaujai ar pavēlnieka Tīvina spēkiem… vai arī audzēt spārnus. Citas iespējas es neredzu. Ketlīna iecirta papēžus zirgam sānos un aizjāja uz priekšu, atstādama dēlu pārdomāt tikko dzirdēto. Nebūtu īsti labi, ja Robs justu, ka māte tiecas ieņemt viņa vietu. "Vai tu, Ned, iemācīji viņam ne vien drošsirdību, bet arī gudrību?" viņa prātoja. "Vai tu viņam iemācīji, kā nomesties uz viena ceļa? Septiņu valstību kapsētas ir pilnas ar drosmīgiem vīriem, kuri tā arī nespēja apgūt šo vienkāršo mācību."

Ap pusdienlaiku ziemeļnieku priekšpulki tālumā ieraudzīja Dvīņus, šķērsojuma pavēlnieku mītni.

Zaļais Atzars šeit plūda straujš un dziļš, bet Freji tiltu pāri upei bija uzbūvējuši jau pirms daudziem gadsimtiem un kļuvuši bagāti, iekasējot naudu par straumes šķērsošanu. Viņu tilts bija milzīga, gluda, pelēka akmens arka, pietiekami plata, lai uz tās varētu viens otram garām pabraukt divi rati; tilta laidiena vidū, nosedzot pieeju gan no ceļa, gan upes, slējās Ūdenstornis ar savām šaujamlūkām, slepkavspraugām un paceļamajām restēm. Tiltu bija būvējušas trīs Freju paaudzes, un, kad tas bija gatavs, vietējie pavēlnieki katrā krastā uzcēla pa pamatīgam koka cietoksnim, lai bez viņu ziņas tiltu nevarētu šķērsot neviens.

Cietokšņu baļķus jau krietni sen bija nomainījis akmens. Dvīņi divi plati, neglīti, draudīgi cietokšņi, pilnīgi vienādi katrā sīkumā, ar tilta arku pa vidu jau daudzus gadsimtus sargāja upes šķērsojumu. Augstas sienas, dziļi aizsarggrāvji un smagi, ar dzelzi apkalti ozolkoka vārti aizsargāja pieeju cietokšņiem, tilta balsti atradās cietokšņu iekšpusē, abos krastos pie vārtiem bija priekštorņi un nolaižamās restes, bet pašu tiltu sargāja Ūdenstornis.

Pietika uzmest skatienu būvju kopumam, lai Ketlīna saprastu, ka šo cietoksni vienā rāvienā ieņemt neizdosies. Virs sienām ņirbēja šķēpi, zobeni un katapultas, aiz katra izciļņa, aiz katras šaujamlūkas bija pa loka šāvējam, tilts bija pacelts, vārtu restes nolaistas, paši vārti aizvērti un aizbultēti.

Lielais Džons sāka lamāties un sodīties, tikko ieraudzīja, kas viņus sagaida. Pavēlnieks Rikards Kārstārks klusēja, taču viņa acis meta zibeņus. Mani pavēlnieki, šim cietoksnim nav iespējams uzbrukt, paziņoja Rūzs Boltons.

-    Arī aplenkt mēs to nespējam, kamēr mums nav armijas arī otrā krastā, drūmi noteica Helmans Tolhārts. Pāri dziļajiem, zaļajiem ūdenim kā austrumu brāļa atspulgs slējās Rietumu dvīnis. Pat ja mums būtu laiks. Kura mums, protams, nav. Kamēr ziemeļnieku pavēlnieki pētīja pili, atvērās palīgvārti un pāri aizsarggrāvim izbīdījās šaurs pagaidu tiltiņš. Uz tuvojošās armijas pusi devās kāds ducis bruņinieku, kuru priekšgalā jāja četri no pavēlnieka Voldera daudzajiem dēliem. Uz viņu sudrabaini pelēkajiem karogiem bija attēloti divi tumši zili torņi. Sīrs Stevrons Frejs, pavēlnieka Voldera mantinieks, bija iecelts par sarunu vedēju. Visi Freji atgādināja zebiekstes. Sīrs Stevrons, kuram pašam jau bija pāri sešdesmit un pulciņš mazbērnu, izskatījās pēc īpaši vecas un nogurušas zebiekstes, tomēr viņš bija gana pieklājigs. Mans tēvs sūta mani jūs sveicināt un apvaicāties, kas vada tik varenu karapulku.

-    To vadu es. Robs paskubināja zirgu pāris soļu uz priekšu. Viņš bija tērpies bruņās, pie segliem kūļājās Ziemmalas vairogs ar dižvilku, bet līdzās zirgam klusus soļus spēra Pelēkais Vējš.

Vecais bruņinieks palūkojās uz Ketlīnas dēlu ar tikko manāmu izbrīnu ūdeņaini pelēkajās acīs, bet Freja zirgs tramīgi iesprauslojās un atkāpās tālāk no dižvilka. Mans tēvs būtu pagodināts uzņemt jūs pilī, pacienāt ar gaļu un miestiņu un uzzināt, kāpēc esat šeit ieradušies.

Vārdi trāpīja pavēlniekiem karognešiem kā milzīgs, katapultas sviests akmens. Nevienam šis priekšlikums nepatika. Viņi lādējās, strīdējās, kliedza cits uz citu.

-   Jūs nedrīkstat to darīt, pavēlniek, Golbārts Glovers mēģināja pārliecināt Robu. Pavēlniekam Volderam nedrīkst uzticēties.

Rūzs Boltons piekrītoši pamāja. Ja ieiesiet pilī viens, būsiet viņa nagos. Viņš var pārdot jūs Lanisteriem, iesviest pazemē vai pārgriezt rīkli, ja vēlēsies.

-    Ja viņš vēlas sarunas ar mums, lai atver vārtus, un mēs visi kopā baudīsim viņa gaļu un miestiņu, uzstāja sīrs Vendels Manderlijs.

-   Vai lai viņš iznāk no pils un notur sarunas ar Robu te, kur visu var redzēt gan viņa, gan mūsu vīri, ieteica viņa brālis sīrs Vīliss.

Ketlīna lieliski izprata savu vīru šaubas, tomēr pietika uzmest skatienu sīram Stevronam, lai redzētu, ka viņu neiepriecina šāda spriedelēšana. Vēl daži vārdi, un iespēja būs zaudēta. Viņai vajadzēja rīkoties, turklāt strauji. Uz sarunām došos es, viņa skaļi sacīja.

-    Jūs, kundze? Lielais Džons sarauca pieri.

-    Māt, vai esi droša? Acīmredzot Robs nejutās īsti pārliecināts.

-     Pilnīgi, Ketlīna raiti meloja. Pavēlnieks Volders ir mana tēva karognesis. Es viņu pazīstu, kopš biju maza meitene. Viņš nekad nenodarītu man neko ļaunu. "Ja vien viņš tajā nesaskatītu izdevīgumu sev,"viņa nedzirdami piebilda, bet dažām patiesībām labāk palikt nepateiktām, un daži meli ir neizbēgami.

-    Esmu pārliecināts, ka mans tēvs jutīsies pagodināts par iespēju runāt ar sīru Ketlīnu, sīrs Stevrons sacīja. Lai apliecinātu mūsu nodomu godīgumu, līdz brīdim, kad viņa atgriezīsies, šeit paliks mans brālis sīrs Pervīns.

-    Viņš būs mūsu goda viesies, piebilda Robs. Sīrs Pervīns, jaunākais no četriem Frejiem šajā delegācijā, nokāpa no zirga un atdeva tā pavadu vienam no brāļiem. Sīr Stevron, es būtu pateicīgs, ja mana māte atgrieztos nometnē līdz vakara krēslai, Robs turpināja. Es negribētu šeit aizkavēties īpaši ilgi.

Sīrs Stevrons Frejs pieklājīgi pamāja. Kā teiksiet, manu pavēlniek. Ketlīna paskubināja savu zirgu un neatskatīdamās devās uz pils pusi. Pavēlnieka Voldera Freja dēli un viņu pavadoņi sekoja sīrai Stārkai.

Ketlīnas tēvs reiz bija teicis, ka Volders Frejs esot vienīgais pavēlnieks septiņās valstībās, kurš spējot izdabūt armiju pats no savām biksēm. Ko īsti tas nozīmēja, viņa saprata, kad šķērsojuma pavēlnieks sveica viņu Austrumu cietokšņa lielajā zālē, ap sevi pulcējot divdesmit dēlus (neskaitot seru Pervīnu, kurš būtu divdesmit pirmais, kā arī vairākus agrāk mirušos), trīsdesmit sešus mazdēlus, deviņpadsmit mazmazdēlus un neskaitāmas meitas, mazmeitas, bastardus, to bērnus un bērnubērnus.

Pavēlnieks Volders bija deviņdesmit gadu veca, sārti krunkaina zebiekste ar kailu, plankumainu galvvidu. Podagra bija viņu tā nomocījusi, ka Freju patriarhs bez citu atbalsta nespēja piecelties stāvus. Kad zālē ienesa nestuves ar pils pavēlnieku, tām līdzās tecēja viņa jaunākā sieva, bāla un trausla sešpadsmit gadus veca meitene. Viņa bija astotā sīra Freja.

-    Ir milzīgs prieks jūs atkal redzēt pēc tik daudziem gadiem, Ketlīna viņu sveicināja.

Vecais vīrs aizdomīgi piemiedza acis. Vai tiešām? Es šaubos. Pietaupiet lišķīgos vārdus, es esmu pārāk vecs. Kāpēc esat šeit ieradušies? Vai jūsu dēls ir pārāk lepns, lai pats tiktos ar mani? Ko man iesākt ar jums?

Beidzamajā reizē, kad Ketlīna viesojās Dvīņos, viņa bija jauna meitene, bet jau tad pavēlnieks Volders izcēlās ar vieglu aizkaitināmību, asu mēli un tiešu valodu. Izskatījās, ka vecums šīs īpašības ir tikai sakāpinājis. Ketlīna saprata, ka sakāmo viņai nāksies izvēlēties ar lielu rūpību un ka svarīgi bija savaldīties, lai ko viņš teiktu.

-   Tēv, sīrs Stevrons pārmetoši sacīja, jūs piemirstat, ka sīra Stārka te ieradās pēc jūsu ielūguma.

-    Vai es tev ko prasīju? Tu vēl neesi pavēlnieks Frejs, vismaz ne līdz manai nāvei. Vai es izskatos beigts? Man tavas pamācības nav vajadzīgas.

-    Šādi neklājas runāt mūsu cienījamās viešņas klātbūtnē, aizrādīja viens no pavēlnieka jaunākajiem dēliem.

-    Tagad pat mani bastardi mācīs man pareizu iznešanos, pavēlnieks Volders pasūrojās. Es runāšu, kā gribēšu, lai jūs nolādēti. Pie manis manā mūžā ir viesojušies trīs karaļi ar visām karalienēm, vai tu domā, ka man ir vajadzīgas norādes no tādiem kā tu, Rūger? Kad es tavu māti pirmo reizi aplaimoju ar savu sēklu, viņa slauca kazas. Ar knipja uzsitienu viņš izraidīja nosarkušo jaunekli no zāles un pamāja diviem citiem dēliem. Danvel, Veilen, palīdziet man pārsēsties krēslā.

Viņi izcēla pavēlnieku Volderu no nestuvēm un aiznesa līdz Freju augstajam tronim, pamatīgam melna ozola krēslam, kura atzveltne bija izgriezta kā divi ar tiltu savienoti torņi. Jaunā sieva bikli pietecēja pie Freja un pārklāja viņa kājām segu. Kad vecais vīrs bija iekārtojies, viņš pieaicināja Ketlīnu tuvāk un ar lūpām, sausām kā papīrs, noskūpstīja viņai roku. Tā, viņš paziņoja, tagad, kad esmu izpildījis visas pieklājības prasības, ceru, mani dēli pagodinās mani, aizverot savas mutes. Kāpēc jūs esat šeit?

-    Lai lūgtu jūs atvērt vārtus, manu pavēlniek, Ketlīna pieklājīgi atbildēja. Mans dēls un viņa pavēlnieki karogneši vēlētos šķērsot upi un doties tālāk.

-    Uz Straujupi? Frejs pasmīnēja. Ak, varat nestāstīt man neko, varat nestāstīt. Akls vēl neesmu. Vecais vīrs vēl šo to saprot no kartēm.

-    Uz Straujupi, Ketlīna apstiprināja. Viņa neredzēja iemeslu to noliegt. Es gan biju cerējusi jūs sastapt tuvāk Trejžuburei, manu pavēlniek. Jūs taču vēl esat mana tēva karognesis?

-    Eh, pavēlnieks Volders izgrūda skaņu, ko varēja noturēt gan par smiekliem, gan rūcienu. Es sasaucu savus kareivjus, tā gan, tepat jau viņi ir, droši vien manījāt dažu labu uz pils mūriem. Biju iecerējis doties turp, tikko visi karapulki būtu sapulcēti. Nu, ne jau pats, taisījos sūtīt savus dēlus. Pats esmu krietni pāri karā iešanas vecumam. Viņš palūkojās apkārt, lai kāds apstiprinātu viņa vārdus, tad norādīja uz gadus piecdesmit vecu slaidu, bet jau salikušu viru. Pasaki viņai, Džared. Pasaki viņai, ka tieši tāds bija mans nodoms.

-     Tā bija, manu pavēlniec, atsaucās sīrs Džareds Frejs, viens no Voldera otrās sievas dāvātajiem dēliem. Zvēru pie sava goda.

-    Vai tad tā ir mana vaina, ka jūsu muļķa brālis zaudēja kauju, pirms mēs paguvām doties ceļā? Viņš atlaidās atpakaļ spilvenos un drūmi pablenza uz Ketlīnu, it kā izaicinātu viņu apstrīdēt tikko izklāstīto notikumu attīstības secību. Man ziņoja, ka Karaļkāvis pāršķēla viņa pulkus kā cirvis pāršķeļ mīksta siera rituli. Kāpēc gan maniem zēniem steigties uz dienvidiem drošā nāvē? Visi, kas devās turp, tagad bēg atpakaļ uz ziemeļiem.

Ketlīna labprāt būtu uzdūrusi mūžam čīkstošo večuku uz iesma un izcepusi ugunskurā, taču viņai līdz vakaram vajadzēja atvērt šīs pils vārtus. Viņa mierīgi turpināja: Vēl jo svarīgāk, lai mēs pēc iespējas ātrāk nokļūtu līdz Straujupei. Kur mēs varam aprunāties, manu pavēlniek?

-    Mēs jau runājamies, Frejs novilka. Sārti plankumainā galva pagriezās. Uz ko jūs blenžat? viņš uzsauca saviem pēcnācējiem. Vācieties ārā! Sīra Stārka vēlas runāt ar mani zem četrām acīm. Iespējams, tam ir darīšana ar manu uzticību, he. Ejiet, ejiet visi, atrodiet kādu noderīgu nodarbi. Jā, arī tu, sieva. Ārā, ārā, ārā! Kamēr viņa dēli un mazdēli, meitas un bastardi, brāļadēli un māsasmeitas drūzmējās pie zāles izejas, viņš pieliecās tuvāk Ketlīnai un atzinās: Viņi visi gaida, kad es nomiršu. Stevrons to gaida jau četrdesmit gadu, bet es vienādiņ lieku šim vilties. He. Vai man mirt tikai tāpēc, lai viņš kļūtu par pavēlnieku, es jums jautāju? Netaisos.

-    Gribu cerēt, ka jūs nodzīvosiet līdz visam simtam.

-    Tas gan viņus satracinātu. Satracinātu pamatīgi. Tā, ko jūs gribējāt teikt?

-    Mēs vēlamies šķērsot tiltu, Ketlīna atbildēja.

-    Vai tiešām? Varen tieša runa. Kāpēc man jums to ļaut?

Uz mirkli Ketlīnu pārņēma dusmas. Ja jūs, pavēlniek Frej, būtu gana spēcīgs, lai uzkāptu uz savas pils mūriem, jūs redzētu, ka aiz tiem stāv mans dēls ar divdesmit tūkstošiem vīru.

-    Kad līdz šejienei tiks pavēlnieks Tīvins, tur būs divdesmit tūkstoši svaigu līķu, atcirta vecais vīrs. Nemēģiniet mani biedēt. Jūsu vīrs pūst Sarkanā torņa pazemē, jūsu tēvs ir slims, varbūt pat uz nāves gultas, un jūsu brāli Džeimijs Lanisters ir saņēmis gūstā un sakalis ķēdēs. No kā man būtu jābaidās? No jūsu dēla? Pat ja mēs liktu dēlu pret dēlu, man būtu vēl veseli astoņpadsmit, kad visi jūsējie jau būtu pagalam.

-    Jūs zvērējāt uzticību manam tēvam, Ketlīna atgādināja.

Viņš smaidīdams nošūpoja galvu. Ak, jā, kaut kādu skaitāmo es toreiz noskaitīju, bet es esmu zvērējis uzticību arī kronim, ja pareizi atceros. Karalis šobrīd ir Džofrejs, kas gan jūs, gan jūsu dēlu, gan tos pārējos muļķus padara par parastiem dumpiniekiem. Ja man būtu tik daudz prāta, cik dievi devuši zivīm, es palīdzētu Lanisteriem tikt ar jums galā.

-    Tad kāpēc jūs to nedarāt? viņa izaicināja pavēlnieku Volderu.

Vecais vīrs nicīgi nosprauslājās. Pavēlnieks Tīvins, lepnais un spožais,

Rietumu aizstāvis, karaļa labā roka, ak, kāds dižs vīrs, viņš un viņa zelta tas un viņa zelta šis, lauvas šur un lauvas tur. Varu derēt, kad šis saēdas par daudz pupu, šis bezdē ne sliktāk par mani, tikai Lanisters to nekad neatzītu, nekad arī ne. Par ko gan viņš ir tā uzpūties? Tikai divi dēli, turklāt viens vēl greizs, sīks briesmonītis. Es varu likt dēlu pret viņa dēlu, un man vēl paliktu deviņpadsmit ar pusi, kad viņējie visi būtu pagalam! Viņš iesmējās. Ja pavēlnieks Tīvins vēlas, lai viņam palīdzu, lai viņš to palūdz!

Tas bija viss, ko Ketlīnai vajadzēja dzirdēt. Es jau lūdzu jūsu palīdzību, manu pavēlniek, viņa pazemīgi sacīja. Un ar manu muti runā arī mans tēvs, mans brālis un mani dēli.

Pavēlnieks Volders sāka kratīt kaulaino pirkstu viņai pie paša deguna. Pietaupiet saldos glaimus, manu kundzīt. Saldus glaimus es dzirdu no savas sievas. Vai ievērojāt viņu? Sešpadsmit gadu, maza puķīte, un viss viņas medus tiek tikai man. Varu derēt, ka ap šo laiku nākamajā gadā viņa jau būs dāvājusi man dēlu. Varbūt es pasludināšu puiku par savu mantinieku, tas nu gan pārējiem patiktu, ko?

-    Esmu pārliecināta, ka viņa dāvās jums daudzus dēlus.

Vecā vīra galva nošūpojās augšup lejup. Jūsu tēvs neieradās uz kāzām. Es to uzskatu par apvainojumu. Pat ja viņš mirtu. Un arī uz manām iepriekšējām kāzām viņš neatbrauca. Saukā mani par Vienmēr Kavējošo Pavēlnieku Freju. Vai viņš domā, ka esmu miris? Neesmu vis, un apsolu jums, ka pārdzīvošu viņu tāpat, kā pārdzīvoju viņa tēvu. Jūsu ģimene ir uzspļāvusi man, neliedzieties, nemelojiet, jūs zināt, ka man ir taisnība. Pirms vairākiem gadiem es devos pie jūsu tēva un gribēju izprecināt savu meitu viņa dēlam. Kāpēc gan ne? Es pat biju iecerējis vienu no savām daiļavām, salda meiča, tikai dažus gadus vecāka par Edmūru, bet, ja jūsu brālim viņa neietu pie sirds, man bija vēl labs pulciņš jaunas, vecas, jaunavas, atraitnes, kādu tikai viņš gribētu. Bet nē, pavēlnieks Hosters par to negribēja ne dzirdēt. Pierunāja man pilnas ausis ar visādiem glaimiem, dažnedažādām atrunām, bet es tikai gribēju tikt vaļā no vismaz vienas meitas.

-    Un tā jūsu māsa, pavēlnieks Volders nerimās, ir tikpat neganta. Tas bija necik sen, pirms nepilna gada, Džons Arīns vēl bija karaļa labā roka, un es devos uz pilsētu, lai paskatītos, kā maniem puišiem veiksies turnīrā. Stevrons un Džareds nu jau ir par vecu, lai piedalītos, bet Danvels un Hostīns, tāpat arī Pervīns, jāja sacensībās, bet pāris bastardu izmēģināja roku tuvcīņā. Ja es būtu zinājis, kā viņi mani apkaunos, nekad nebūtu tērējis spēkus ceļojumam. Kāpēc gan man vajadzēja vilkties visas tās līgas lai noskatītos, kā Hostīnu notriec no zirga tas Tīreļu kucēns? Es jums jautāju. Tas puika ir divreiz jaunāks par manu dēlu, šo saukā par sīru Margrietiņu, vai kaut kā tam līdzīgi. Un Danvelu no zirga notrieca kaut kāds Robežusargu bruņinieks! Reizēm es pat prātoju, vai šie divi tiešām būtu manējie. Mana trešā sieva bija no Kreikholiem, un visas Kreikholu sievietes ir palaistuves. Labi, ko nu par to, viņa nomira, pirms jūs bijāt dzimusi, jums jau tas nerūp.

-    Es runāju par jūsu māsu, vecais Frejs atcerējās. Es piedāvāju, lai pavēlnieks un sīra Arīni pieņem par aizbilstamajiem galmā divus manus mazdēlus, un pats biju gatavs pieņemt viņu dēlu te, Dvīņos. Vai tad mani mazdēli nav cienīgi redzēt karaļa galmu? Viņi ir jauki zēni, klusi un labi audzināti. Volders ir Mereta dēls, nosaukts par godu man, un otrs ir… eh, neatceros… varbūt vēl vien Volders, viņi cits pēc cita sauc puikas par Volderiem, mēģinot pielabināties man, bet viņa tēvs… kurš īsti bija viņa tēvs? Dvīņu pavēlnieka seja saraucās vēl grumbaināka. Lai nu kā, pavēlnieks Arīns nepieņēma ne vienu, ne otru, un es tajā vainoju jūsu māsu. Viņa atsala tā, it kā es būtu ieteicis pārdot viņas dēlu ceļojošam teātrim vai padarīt par einuhu. Kad pavēlnieks Arīns minēja, ka viņa dēls došoties audzināšanā uz Pūķakmeni pie Stanisa Barateona, tā sieva aizskrēja, nebilduši ne vārda, tā ka pavēlniekam pašam nācās atvainoties viņas vietā. Un es jums prasu kāds gan labums no atvainošanās?

Ketlīna sāka uztraukties un sarauca pieri. Es biju sapratusi, ka Līsas dēlam vajadzēja doties audzināšanā pie pavēlnieka Tīvina uz Rūdas klintīm.

-      Nē, pie pavēlnieka Stanisa, Volders Frejs aizkaitināti atcirta. Vai jums šķiet, ka es neatšķiru pavēlnieku Stanisu no pavēlnieka Tīvina? Viņi abi ir pakaļas, kuri uzskata, ka ir pārāk cēli, lai padirstu, bet, neliecieties par to ne zinis, es zinu, kas ir viens, kas otrs. Vai varbūt jūs domājat, ka esmu tik vecs, ka vairs neko nespēju atcerēties? Man ir deviņdesmit, bet par atmiņu nesūdzos. Un ko darīt ar sievišķi, es arī vēl atceros. Tā mana sieva, varu saderēt, līdz šim laikam nākamajā gadā man vēl sagādās dēlu. Vai meitu, tā arī gadās. Puiku vai skuķi, tādu sarkanu, krunkainu un bļaujošu, un, visticamāk, viņa gribēs bērnu nosaukt par Volderu vai Voldu.

Ketlīnai bija vienalga, kā sīra Freja varētu saukt savu bērnu. Vai esat pārliecināts, ka Džons Arīns gribēja nodot dēlu pavēlnieka Stanisa aizbildnībā?

-    Jā, jā, jā, vecais vīrs uzstāja. Tikai Arīns nomira, un kāda tam vairs nozīme? Jūs sakāt, ka gribat tikt pāri upei?

-   Jā, gribam.

-   Nu, bet jūs netiksiet! pavēlnieks Volders žirgti paziņoja. Ja vien es to neatļaušu un kāpēc gan man jums atļaut? Ne Tūliji, ne Stārki nekad nav izturējušies pret mani draudzīgi. Viņš atgāzās krēslā un smīnēdams sakrustoja rokas uz krūtīm, gaidīdams Ketlīnas atbildi.

Pārējais bija vienkārša tirgošanās.

Kad uzblīdusi sarkanā saule laidās lejup pār rietumu kalniem, atvērās pils vārti. Paceļamais tilts čīkstēdams nolaidās, režģi pacēlās un sīra Ketlīna Stārka izauļoja no cietokšņa, lai pievienotos dēlam un viņa karognešiem. Aiz viņas jāja sīrs Džareds Frejs, sīrs Hostīns Frejs, sīrs Danvels Frejs un pavēlnieka Voldera bastards Ronels Riverss, bet Frejiem sekoja gara pīķnešu ierinda, milzu pulks vīru zila tērauda bruņās un sudrabaini pelēkos apmetņos.

Robs laidās rikšos mātei pretī, un Pelēkais Vējš skrēja līdzās viņa ērzelim. Es panācu vienošanos, viņa sacīja dēlam. Pavēlnieks Volders ļaus tev šķērsot tiltu. Turklāt viņš nodos tavā rīcībā savus zobenus, izņemot četrus simtus, kurus vēlas paturēt Dvīņu aizsardzībai. Es ieteiktu tev atstāt šeit vēl četrus simtus mūsējo, loka šāvējus un zobenvīrus. Nez vai viņš varēs iebilst pret piedāvājumu pastiprināt viņa garnizonu… tikai par komandieri izvēlies vīru, kam vari uzticēties. Iespējams, pavēlniekam Volderam kādā brīdī var noderēt iedrošināšana, lai viņš saglabātu uzticību mums.

-    Kā teiksi, māt, Robs atbildēja, vērodams pīķnešu pulku. Varbūt… sīrs Helmans Tolhārts, kā tu domā?

-    Laba izvēle.

-    Ko… ko viņš vēlas no mums?

-    Ja tu varētu atvēlēt dažus zobenus, man ir vajadzīgi vīri, kas varētu pavadīt divus pavēlnieka Freja mazdēlus uz ziemeļiem, uz Ziemmalu, Ketlīna skaidroja. Es piekritu pieņemt viņus audzināšanā. Mazi puikas, astoņus un septiņus gadus veci. Liekas, ka abiem vārdā ir Volders. I )omāju, tavam brālim Brenam patiks viņa vecuma zēnu sabiedrība.

-    Vai tas ir viss? Divi aizbilstamie? Tā izklausās pārāk maza cena par…

-    Pavēlnieka Freja dēls Olīvars dosies mums līdzi, sīra Stārka turpināja. Viņš kalpos kā tavs personīgais ieroču nesējs. Vecais Volders sagaida, ka pēc kāda laika dēls tiks iecelts bruņinieka kārtā.

-    Ieroču nesējs. Viņš paraustīja plecus. Labi, labi, ja viņš…

-    Vēl mēs vienojāmies, ja tava māsa Ārija atgriezīsies mājās sveika un vesela, viņa izies par sievu pie pavēlnieka Voldera jaunākā dēla Elmara, kad abi sasniegs pilngadību.

Tas pamatīgi samulsināja Robu. Ārijai tas nepavisam nepatiks.

-    Un, kad kaujas būs galā, tu apprecēsi vienu no viņa meitām, Ketlīna beidza. Pavēlnieks Frejs augstsirdīgi atļāva tev pašam izvēlēties tīkamāko meiteni. Viņaprāt, starp viņa meitām ir krietns pulciņš piemērotu jaunavu.

Gods kam gods, Robs pat nesarāvās. Skaidrs.

-    Vai tu piekriti?

-    Vai tad es varu atteikties?

-    Nevari, ja vēlies tikt pāri upei.

-    Es piekrītu, Robs nopietni sacīja. Nekad agrāk viņš Ketlīnai nebija licies tik pieaudzis kā šajā mirklī. Puikas varēja gana izveicīgi vicināt zobenu, bet pieņemt aprēķina laulības, apzinoties visas no tā izrietošās sekas, tā jau bija pavēlnieka cienīga rīcība.

Kad virs upes pacēlās mēness sirpis, Stārku pulki devās pāri tiltam. Dubultā ierinda ielocījās austrumu Dvīņa vārtos kā milzīga tērauda čūska. Tā pārslīdēja pāri pagalmam, tad iesoļoja cietoksnī, līdz beidzot šķērsoja tiltu, lai izplūstu no otra cietokšņa rietumu krastā.

Ketlīna jāja čūskas galvgalī kopā ar dēlu, tēvoci sīru Brindenu un sīru Stevronu Freju. Aiz viņiem sekoja deviņas desmitdaļas ziemeļnieku kavalērijas; bruņinieki, pīķneši, brīvjātnieki un loka šāvēji zirgos. Pagāja vairākas stundas, kamēr visi jātnieki bija tikuši pāri. Pēc tam Ketlīna vēl ilgi atcerējās neskaitāmo pakavu dunoņu uz paceļamā tilta, pavēlnieku Volderu Freju, kas vēroja armiju no savām nestuvēm, mirdzošas acis, kas sekoja viņiem no slepkavspraugām gaiteņa griestos zem Ūdenstorņa.

Lielākā daļa ziemeļnieku armijas, pīķneši, loka šāvēji un milzīgi kājnieku pulki palika austrumu krastā, kur to komandēšanu uzņēmās Rūzs Boltons. Robs bija pavēlējis viņam turpināt gājienu uz dienvidiem un stāties pretī milzīgajai Lanisteru armijai, kas pavēlnieka Tīvina vadībā virzījās uz ziemeļiem.

Uz labu vai ļaunu, bet viņas dēls bija metis kauliņus.

DŽONS

Vai ar tevi viss kārtībā? pavēlnieks Mormonts viebdamies uzrunāja Džonu.

Kārtībā! noķērcās komandiera krauklis. Kārtībā.

-    Būs jau labi, manu pavēlniek, Džons skaļi meloja… it kā teiktais varētu to padarīt par patiesību. Un ar jums?

Mormonts sarauca pieri. Mani taisījās nogalināt mironis. Tas laikam nav nekas labs? viņš pakasīja zodu. Mormonta pinkainā, sirmā bārda apdega ugunsgrēkā, tāpēc viņš to bija apcirpis. Jaunās vaigubārdas bālie rugāji lika pavēlniekam izskatīties vecam, necienīgam un kašķīgam. Tu neizskaties diez ko labi. Kā roka?

-    Dzīst. Džons sažņaudza un atkal atlaida nosaitētos pirkstus. Mētādams degošos aizkarus, viņš bija apdedzinājies pamatīgāk, nekā sākumā likās, un viņa labā roka bija ievīstīta zīdā gandrīz līdz elkonim. Cīņas brīdī Džons neko nebija jutis; neciešamās sāpes parādījās pēc tam. No sarkanās, saplaisājušās ādas sūcās šķidrums, bet starp pirkstiem uzblīda baisas, asiņainas tulznas, lielas kā prusaki. Mestrs domā, ka rētas gan palikšot, bet citādi ar roku viss būšot kārtībā.

-   Rētas uz rokas ir nieks. Turklāt uz Mūra tu biežāk būsi cimdos nekā bez tiem.

-     Kā teiksiet, manu pavēlniek. Ne jau doma par rētām uztrauca Džonu, bet gan viss pārējais. Mestrs īmons bija pagatavojis viņam magoņu pienu, bet tik un tā sāpēja briesmīgi. Sākumā likās, ka roka dienu un nakti degtu ugunī. Vienīgais glābiņš bija iebāzt to bļodā ar sniegu un saskaldītu ledu. Džons pateicās dieviem, ka vienīgi Spoks redzēja, kā

viņš svaidās pa gultu, smilkstēdams no sāpēm. Un, kad viņam beidzot izdevās aizmigt, viņš redzēja sapņus, un tas bija vēl ļaunāk. Sapnī mironim, ar kuru viņš cīnījās, bija zilas acis, melnas rokas un tēva seja. Bet par to gan viņš neuzdrošinājās Mormontam stāstīt.

-    Dīvens un Heiks atgriezās vakar vakarā, Vecais Lācis bilda. Arī viņi neesot atraduši nekādas tava tēvoča pēdas, tāpat kā visi pārējie.

-   Zinu. Džons bija aizvilcies līdz koptelpai, lai pavakariņotu draugu kompānijā, un izlūku neveiksme bija vienīgais, par ko visi tobrīd runāja.

-   Tu zini, Mormonts norūca. Kā tas nākas, ka šeit visi visu zina?

-    Nelikās, ka vecais vīrs gaidītu kādu atbildi. Izskatās, ka tie ir bijuši tikai divi… divi šādi neradījumi, nezinu, kā tos nosaukt, par cilvēkiem negribas dēvēt. Un paldies dieviem par to. Būtu bijis vairāk… pat baisi par to domāt. Tomēr šie nebija pēdējie, kurus mēs sastapām. Tos es jūtu savos vecajos kaulos, un mestrs īmons arī domā tāpat. Ceļas aukstie vēji. Vasara beidzas, un tuvojas ziema, kādu šī pasaule nav piedzīvojusi.

Ziema nāk. Stārku devīze nekad iepriekš Džonam nebija likusies tik drūma un ļaunu priekšnojautu pilna kā tagad. Manu pavēlniek, viņš vilcinoties vaicāja, runā, ka vakar esot atlidojis putns.

-   Atlidoja gan. Un kas par to?

-   Es iedomājos, ka varbūt tas atnesa kādu ziņu par manu tēvu.

-   Tēvu, mēdījās vecais krauklis, klanīdams galvu un staigādams pa Mormonta plecu. Tēvu.

Augstais komandieris pacēla roku, lai aizspiestu muldoņām knābi, bet tas uzlēca saimniekam uz galvas, saplivināja spārnus un, pārlidojis pāri istabai, nometās virs loga. Sēras un troksnis, Mormonts norūca.

-    Ne uz ko citu tie putni nav spējīgi. Kāpēc gan es paciešu šo spārnoto sērgu… kā tu domā, ja es būtu saņēmis kādu ziņu par pavēlnieku Edardu, vai tad es tiešām nebūtu pasaucis tevi? Bastards vai ne, tu tomēr esi viņa asinis. Ziņa bija par sīru Baristenu Selmiju. Izskatās, ka viņš ir izslēgts no Karaļsardzes. Viņa vietā iecelts tas melnais suns Klegans, un tagad arī Selmiju meklē par nodevību. Tie muļķi bija sūtījuši dažus sargus viņu apcietināt, bet sīrs Baristens esot divus nogalinājis un izbēdzis. Mormonts nosprauslājās, likdams saprast, ko viņš domā par cilvēkiem, kuri sūta zeltītos apmetņus pret tik slavenu bruņinieku kā Baristens Drosmīgais. Mums ir mežs, pilns ar baltām ēnām, neaprimuši miroņi, kas uzglūn mūsu pilīm, bet Dzelzs tronī sēž puika, viņš nicīgi novilka.

Krauklis griezīgi iesmējās. Puika, puika, puika, puika.

Džons atcerējās, ka Vecais Lācis bija piesaucis sīru Baristenu kā savu galveno cerību; ja arī viņš kritis nežēlastībā, vai gan bija kaut mazākā iespēja, ka Mormonta vēstuli ņems vērā? Puisis sažņaudza dūri. Apdegušajos pirkstos iedzēla sāpes. Vai kas dzirdams par manām māsām?

-     Vēstulē nebija ne vārda par pavēlnieku Edardu vai meitenēm. Viņš aizkaitināti paraustīja plecus. Iespējams, viņi nemaz nav saņēmuši manu vēstuli. īmons to nosūtīja divos norakstos, izvēloties labākos putnus, bet kurš gan to zina? Ticamāk, ka Pīselam vienkārši nav labpaticies man atbildēt. Tā nebūtu nedz pirmā, nedz pēdējā reize. Es baidos Karaļa ostā mūs netur īpaši augstā vērtē. Viņi mums dara zināmu tikai to, ko paši vēlas, lai mēs zinātu, un tas nav diez cik daudz.

"Un arī jūs man stāstāt tikai to, ko vēlaties, lai es zinu, un tas ir vēl mazāk," aizvainoti nodomāja Džons. Viņa brālis Robs bija sasaucis karogus un devies uz dienvidiem, lai karotu, taču viņam par to neviens nebija bildis ne pušplēsta vārdiņa… izņemot Semvelu Tārliju, kurš bija lasījis mestram īmonam sūtīto vēstuli un vakarā slepus pārstāstījis tās saturu Džonam, visu laiku atkārtojot, ka viņam to nevajadzētu darīt. Bez šaubām, te visi uzskatīja, ka brāļa došanās karā uz Džonu vispār neattiecas. Tomēr tas uztrauca vairāk, nekā viņš spēja izstāstīt. Lai cik bieži Džons sev atgādinātu, ka viņa vieta tagad ir šeit, kopā ar jaunajiem brāļiem uz Mūra, viņš tomēr jutās kā gļēvulis.

-    Graudi, sauca krauklis. Graudi, graudi.

-    Klau, aizveries, Vecais Lācis uzsauca putnam. Snieg, ko teica mestrs īmons kad tava roka atkal būs lietojama?

-    Drīz, Džons atbildēja.

-    Tas labi. Pavēlnieks Mormonts uz galda starp viņiem nolika pamatīgu zobenu melnā makstī ar sudraba apkalumiem. Te būs. Tad jau tu drīz būsi gatavs šim.

Krauklis savicināja spārnus un nolaidās uz galda, tad, ziņkārīgi pieliecis galvu, sāka cilāt kājas uz zobena pusi. Džons vilcinājās. Viņam nebija ne mazākās nojausmas, ko tas nozīmē. Manu pavēlniek?

-       Uguns nokausēja sudrabu no roktura pogas un sadedzināja krustsargu un spalu. Nu, sausa āda un vecs koks, ko var gribēt? Bet, kas attiecas uz asmeni… būtu vajadzīga simtreiz karstāka uguns, lai sabojātu asmeni. Mormonts pastūma maksti uz priekšu pāri raupjajiem ozola dēļiem. Es liku, lai meistari atjauno bojāto. Ņem to!

-    Ņem to, sabozis spalvas, atbalsoja krauklis. Ņem to, ņem to.

Džons neveikli paņēma zobenu. Paņēma kreisajā rokā, jo labā vēl

arvien bija pārāk jutīga un neveikla. Viņš uzmanīgi izvilka asmeni no maksts un pacēla acu priekšā.

Zobena roktura poga bija pagatavota no gaiša akmens un pielieta ar svinu, lai līdzsvarotu garo asmeni. Akmens bija izgriezts kā vilka galva ar atņirgtiem zobiem, un acu vietā mirdzēja granāta graudiņi. Rokturi sedza svaiga āda, mīksta, melna, vēl nenotraipīta ar sviedriem un asinīm. Asmens bija krietnu puspēdu garāks nekā zobeniem, pie kuriem Džons bija pieradis, izveidots tā, lai ar to varētu gan durt, gan cirst. Metālā vīdēja trīs dziļas gropes. Ledus bija īsts divroku dižzobens, bet šis drīzāk bija pusotrrocis tādus bieži dēvēja par bastarda zobeniem. Tomēr šis vilka zobens likās vieglāks nekā asmeņi, kurus Džons bija lietojis iepriekš. Kad jauneklis pagrieza to sāniski, viņš tumšajā tēraudā saskatīja viļņojumu, kur metāls bija atkal un atkal atkalts atpakaļ. Tas ir Valīrijas tērauds, manu pavēlniek, viņš ar apbrīnu sacīja. Tēvs Džonam bija ļāvis pietiekami bieži cilāt Ledu; jauneklis pazina metāla izskatu, pazina tā sajūtu.

-   Tiesa gan, atbildēja Vecais Lācis. Tas ir mana tēva zobens, un pirms tam tas piederēja viņa tēvam. Mormonti ar to ir gājuši kaujā piecus gadu simtus. Savulaik es to nēsāju pats, bet, kad apvilkos melnu, nodevu dēlam.

Viņš man atdod sava dēla zobenu. Džons īsti nespēja tam noticēt. Asmens bija lieliski izlīdzsvarots. Tā šķautnes blāvi mirdzēja tur, kur tām pieskārās gaisma. Jūsu dēls…

-    Mans dēls apkaunoja Mormontu namu, bet viņam vismaz pietika godaprāta pirms bēgšanas atstāt zobenu. Māsa atdeva to man, bet, uz to paskatoties vien, man jāatceras Džoras kauns, tāpēc es to noglabāju kur dziļāk un nelikos par zobenu ne zinis līdz brīdim, kad atradu to pelnos uz sava guļamkambara grīdas. Sākotnēji roktura poga bija izveidota no sudraba lāča galvas formā, tomēr gadsimtu gaitā tā bija tā nodeldēta, ka lāča apveids bija tikko nojaušams. Man likās, ka tev vilks būs piemērotāks. Viens no mūsu būvniekiem ir tīri izmanīgs akmens griezējs.

Kad Džons bija Brena vecumā, viņš sapņoja, ka reiz veiks dižus varoņdarbus, kā jau puikas mēdz sapņot. Sapņu varoņdarbi bija dažādi, bet viens atkārtojās visai bieži viņš iedomājās, kā glābj tēva dzīvību. Pēc tam pavēlnieks Edards paziņotu, ka Džons ir pierādījis sevi kā īstu Stārku, un atdotu viņam Ledu. Pat toreiz jauneklis saprata, ka tā ir tikai bērnišķa iedoma; neviens bastards nekad nevarēja cerēt saņemt tēva zobenu. Pat atmiņas lika Džonam nokaunēties. Kas gan tas par vīru, kurš nolaupīja paša brālim pirmdzimtības tiesības? Man nav tiesību uz šo zobenu, viņš nodomāja, ne vairāk kā uz Ledu. Sniegs sažņaudza apdedzinātos pirkstus, juzdams sāpju pulsu dziļi zem ādas. Manu pavēlniek, tas ir liels gods, taču…

-    Aiztaupi, puis, man savas iebildes, pavēlnieks Mormonts viņu pārtrauca. Ja ne tu ar savu briesmoni, es te vairs nesēdētu. Tu cīnījies drosmīgi… un, kas vēl svarīgāk, tu ātri apķēri, kā jārīkojas. Uguns! Jā, nolādēts. Mums vajadzēja to iedomāties. Mums vajadzēja to atcerēties. Garās Naktis ir piedzīvotas arī iepriekš. Protams, astoņi tūkstoši gadu ir krietns brīdis, par to nav šaubu… bet, ja Naktssardzē nespēs atcerēties, kurš spēs?

-    Kurš spēs, atkārtoja runīgais putns. Kurš spēs.

Patiesi, tonakt dievi bija uzklausījuši Džona lūgšanu; miroņa drēbes aizdegās, un viņš ātri vien pārvērtās pelnos, it kā viņa miesa būtu sveces vasks, bet kauli pārkaltuši prauli. Džonam vajadzēja vien aizvērt acis, lai atkal ieraudzītu, kā neradījums steberēja pa Vecā Lāča mītni, ietriekdamies mēbelēs un vicinādams degošās rokas. Bet visbriesmīgākā bija miroņa seja uguns nimba ieskauta, matiem liesmojot kā salmiem, līdz kādā brīdī miesa sāka kust un lobīties no galvaskausa, atklājot spīdošus kaulus.

Lai kāds dēmonisks spēks ļāva Otoram kustēties, uguns likās to izkvēpinām no mirušā; pelnos viņi atrada vien apsvilušu miesu un apdegušus kaulus. Taču murgos rēgs vēl arvien stājās Džonam ceļā… un šoreiz liesmojošajam mironim bija pavēlnieka Edarda vaibsti. Tā bija tēva āda, kas plīsa un melnēja, tēva acis, kas pārsprāga un notecēja lejup pa vaigiem kā sabiezējušas asaras. Džons nesaprata, kāpēc viņš to redz un ko tas varētu nozīmēt, un tas šausmināja jaunekli vairāk, nekā viņš spēja izteikt vārdos.

-     Zobens ir maza atlīdzība par dzīvību, Mormonts nobeidza.

-    Ņem to, es neko vairs negribu dzirdēt, vai skaidrs?

-     Jā, manu pavēlniek. Mīkstā āda likās padodamies zem Džona pirkstiem, it kā zobens mēģinātu piemēroties jaunā saimnieka tvērienam. Jauneklis zināja, ka viņam vajadzēja justies pagodinātam, viņš arī jutās pagodināts, tomēr…

Viņš nav mans tēvs. Šī doma nelūgta ielauzās Džonam prātā. Mans tēvs ir pavēlnieks Edards Stārks. Es viņu nekad neaizmirsīšu, lai cik zobenu man kāds dāvinātu. Tomēr nez vai viņš spētu pateikt pavēlniekam Mormontam, ka viņš sapņoja par cita vīra dotu zobenu…

-    Un man nav vajadzīgas nekādas pateicības, Mormonts piebilda,

-    tāpēc nesaki neko. Dari godu šim tēraudam ar darbiem, ne vārdiem.

Džons pamāja. Manu pavēlniek, vai tam ir vārds?

-    Reiz tam bija. To sauca par Garo Nagu.

-    Nagu, krauklis ķērca. Nagu.

-    Garais Nags ir labs vārds. Džons izmēģināja cirtienu. Jaunekļa kreisā roka bija krietni neveiklāka par labo, bet pat tagad zobens likās lidojam gaisā, it kā tam būtu pašam sava griba. Nagi ir ne tikai lāčiem, bet arī vilkiem.

Likās, ka Vecajam Lācim tas patīk. Tā jau ir. Domāju, ka gribēsi to nēsāt uz pleca. Gurnam zobens ir mazliet par garu, vismaz tikmēr, kamēr tu nepastiepsies par pāris collām garāks. Un tev vajadzēs piestrādāt pie abrocīgajiem cirtieniem. Sīrs Endrū tev ierādīs vienu otru paņēmienu, kad apdegumi būs sadzijuši.

-    Sīrs Endrū? Džons nebija dzirdējis šo vārdu.

-    Sīrs Endrū Tārts, lāga vīrs. Viņš dodas šurp no Ēnu torņa, lai pildītu ieroču pārziņa amatu. Sīrs Elisers Torns vakar no rīta aizjāja uz Austrumsardzi pie jūras.

Džons nolaida zobenu. Kāpēc? viņš muļķīgi pavaicāja.

Mormonts nosprauslājās. Tāpēc, ka es viņu aizsūtīju, kas cits tev nāk prātā? Viņam līdzi es iedevu plaukstu, ko tavs Spoks nokoda Džaferam Flauersam. Es pavēlēju sīram Eliseram kāpt kuģī un doties uz Karaļa ostu, lai parādītu šo plaukstu zēnam karaļa tronī. Iespējams, tas pievērsīs jaunā Džofreja uzmanību, man vismaz gribētos tam ticēt… turklāt sīrs Elisers ir bruņinieks, augstdzimis, iesvētīts vīrs, viņam ir seni draugi galmā, tāpēc par viņu būs grūtāk nelikties ne zinis nekā par parastu vārnu.

-     Vārnu. Džonam nez kāpēc likās, ka kraukļa balsī izskan tikko jaušams nicinājums.

-    Turklāt, augstais komandieris turpināja, nelikdamies zinis par putna iejaukšanos, tas nozīmē, ka starp jums būs kāds tūkstotis līgu, turklāt tas neizskatīsies pēc soda. Tad Vecais Lācis pakratīja pirkstu Džonam pie paša deguna. Tikai neiedomājies, ka es attaisnoju to saķeršanos koptelpā. Es saprotu tavas goda jūtas, bet tu vairs neesi puika, lai cik gadu tev būtu aiz muguras. Šis te ir vīra zobens, un tev būs jākļūst par vīru, lai to godam nestu. Tāpēc turpmāk uzvedies vīra cienīgi.

-    Jā, manu pavēlniek. Džons ieslidināja zobenu atpakaļ ar sudrabu apkaltajā makstī. Pat ja tas nebija asmens, kuru būtu izvēlējies viņš pats, tā tomēr bija cēla dāvana, un vēl jo cēlāka bija atbrīvošana no Elisera Torņa ļaunprātībām.

Vecais Lācis pakasīja zodu. Biju jau piemirsis, kā niez tikko dīgstoša bārda, viņš noteica. Nu, tur nekas nav līdzams. Vai tava roka ir tiktāl sadzijusi, lai tu spētu atsākt savu pienākumu pildīšanu?

-    Jā, manu pavēlniek.

-    Lieliski. Nakts būs auksta, es gribētu karstvīnu ar garšvielām. Atrodi man kādu sarkanā krūku, tikai lai nebūtu pārāk skābs, un nežēlo garšvielas. Un pasaki Hobam, ja viņš vēlreiz atsūtīs man vārītu jēra gaļu, es izvārīšu viņu pašu. Tas pēdējais stilbs bija pelēks. Pat putns atteicās tam pieskarties. Viņš ar īkšķi noglāstīja kraukļa galvu, un putns apmierināti noguldzināja. Tagad ej. Man ir jāpastrādā.

Kad jauneklis gāja lejup pa vītņu kāpnēm, nesdams zobenu veselajā rokā, sargi pavadīja viņu ar smaidu. Varens tērauds, viens no vīriem sacīja. Tu, Džon, esi to pelnījis, cits uzsauca. Džons piespieda sevi atsmaidīt, bet sirdī nekādu prieku viņš nejuta. Jauneklis zināja, ka viņam vajadzēja justies gandarītam, tomēr tā nebija. Roka vēl arvien sāpēja, un mutē jautās dusmu garša, lai gan viņš nespētu atbildēt, uz ko un kāpēc bija dusmīgs.

Pie ieejas Karaļa tornī, kur tagad bija apmeties augstais komandieris Mormonts, gaidot Džonu iznākam, slaistījās kāds pusducis draugu. Viņi bija pakāruši mērķi pie graudu klēts durvīm, lai izskatītos, ka slīpē loka šaušanas prasmes, bet Džons uzreiz visu saprata. Brīdī, kad vērās torņa durvis, Pīps iesaucās: Panāc nu šurp, ļauj paskatīties.

-    Uz ko? Džons pajautāja.

Krupis pieslīdēja tuvāk. Uz taviem rozīgajiem dibena apaļumiem, ko gan citu?

-    Zobenu, Grens teica. Mēs gribam redzēt tavu zobenu.

Džons pārlaida draugiem pārmetošu skatienu. Jūs zinājāt.

Pīps pasmīnēja. Ne visi ir tik neapķērīgi kā Grens.

-    Esat gan, uzstāja Grens. Jūs esat vēl neapķērīgāki.

Halders vainīgi paraustīja plecus. Es palīdzēju Peitam grebt akmeni roktura pogai, būvnieks atzinās, un tavs draugs Sems pirka granātus Rakumciemā.

-    Mēs to zinājām jau iepriekš, Grens iebilda. Radžs palīdzēja Donelam Noijam smēdē, kad Vecais Lācis atnesa kalējam apdegušo asmeni.

-    Zobenu! Mats pieprasīja. Pārējie sāka skandēt kopā ar viņu. Zobenu, zobenu, zobenu!

Džons izvilka Garo Nagu un parādīja to draugiem, pagriezdams te uz vienu, te otru pusi, lai viņi varētu to apbrīnot. Blāvajā saules gaismā bastarda zobens mirdzēja tumšs un nāvējošs. Valīrijas tērauds, viņš nopietni paskaidroja, cenzdamies piešķirt balsij apmierinājumu un lepnumu, ko taču viņam vajadzēja izjust.

-    Esmu dzirdējis par kādu vīru, kurš lika izkalt bārdasnazi no Valīrijas tērauda, Krupis stāstīja. Bet viņš nogrieza sev galvu, kad mēģināja noskūties.

Pīps pasmīnēja. Naktssardzē ir tūkstošiem gadu veca, viņš teica, bet varu saderēt, ka pavēlnieks Sniegs ir pirmais brālis, kuru apbalvo par augstā komandiera torņa nodedzināšanu.

Draugi iesmējās, un pat Džonam bija jāpasmaida. Taisnības labad jāteic, ka ugunsgrēks, kam viņš palīdzēja izcelties, nebija pilnīgā nodedzinājis iespaidīgo akmens torni, bet krietni nopostīti gan bija divi augšējie stāvi, kur atradās Vecā Lāča miteklis. Tiesa, nelikās, ka tas kādu īpaši sāpinātu, jo uguns bija iznīcinājusi arī Otora slepkavotkāro līķi.

Otru neradījumu, vienroci, kas reiz bija izlūks Džafers Flauerss, teju maltajā gaļā sakapāja krietns ducis zobenu bet pirms tam mironis paguva nogalināt sīru Džaremiju Rīkeru un četrus citus vīrus. Sīrs Džaremijs gan nocirta briesmonim galvu, bet tik un tā gāja bojā, kad bezgalvas līķis izrāva bruņinieka dunci no maksts un ietrieca to pašam vēderā. Spēks un drosme diez ko nepalīdzēja pret ienaidniekiem, kuri nemira vienkārši tāpēc, ka jau bija miruši; pat ieroči un bruņas nespēja diez ko aizsargāt Naktssardzes vīrus.

Šī drūmā doma vēl vairāk sabojāja Džona jau tā svārstīgo omu. Man jāaiziet līdz Hobam, jānodod pāris norādījumu par Vecā Lāča vakariņām, viņš aprauti paziņoja, ieslidinādams Garo Nagu atpakaļ makstī. Draugi vēlēja viņam visu to labāko, bet kaut ko būtisku tie tomēr nesaprata. Tā gan nebija puišu vaina; viņiem nebija nācies stāties ceļā Otoram, viņi nebija skatījuši blāvo mirdzumu līķu zilajās acīs, viņi nebija izjutuši melno, mirušo pirkstu auksto pieskārienu. Tāpat viņiem nebija ne jausmas par kaujām starpupēs. Kā lai viņi spētu Džonu saprast? Viņš strupi uzgrieza draugiem muguru un sapīcis devās projām. Pīps kaut ko uzsauca viņam pakaļ, bet Džons pat neatskatījās.

Pēc ugunsgrēka jaunekli pārcēla atpakaļ uz veco istabu Hārdina tornī, un tur viņš atgriezās, kad visu bija paveicis. Spoks bija saritinājies un aizmidzis aiz durvīm, bet, izdzirdējis Džona zābaku klaudzienus, pacēla galvu. Dižvilka sarkanās acis likās tumšākas par granātiem un gudrākas nekā cilvēkam. Džons nometās uz ceļa un pakasīja Spokam aiz auss, tad parādīja tam zobena pogu. Palūk. Izskatās pēc tevis.

Spoks apostīja savu akmens līdzinieku un mēģināja to nolaizīt. Džons pasmaidīja. Uzslavas jau drīzāk pienācās tev, viņš atzina vilkam… un pēkšņi viņš atcerējās, kā bija atradis vilcēnu todien, vēlas vasaras sniegā. Visi jau jāja projām ar pārējiem vilcēniem, kad Džons izdzirdēja troksni un atgriezās. Te nu tas bija vilcēna baltais kažoks teju saplūda ar kupenu baltumu. Tas bija pilnīgi viens, Džons nodomāja, krietnu gabalu no pārējā metiena. Tas bija citāds, tāpēc pārējie bija Spoku atstūmuši.

-     Džon? Viņš pacēla skatienu. Līdzās, nemierīgi šūpodamies uz papēžiem, stāvēja Semvels Tārlijs. Puiša vaigi bija piesarkuši, un viņš bija ietinies smagā kažokā izskatījās, it kā taisītos doties ziemas guļā.

-    Sem. Džons piecēlās. Kas ir? Vai gribēji redzēt zobenu? Ja par to zināja pārējie, nebija šaubu, ka arī Sems par to zina.

Apaļīgais zēns papurināja galvu. Arī es reiz biju sava tēva zobena mantinieks, viņš drūmi novilka. Sirdslāsts. Pavēlnieks Randīls vairākas reizes ļāva man to paturēt rokā, bet zobens mani biedēja. Tas bija kalts no Valīrijas tērauda, ļoti skaists, bet arī tik ass, ka es baidījos savainot kādu no māsām. Tagad tas tiks Dikonam. Viņš noslaucīja nosvīdušās rokas kažokā. Es, nu… mestrs īmons vēlas runāt ar tevi.

Vēl nebija pienācis laiks mainīt pārsējus. Džons aizdomīgi sarauca pieri. Kāpēc? viņš uzstājīgi jautāja. Sems izskatījās nelaimīgs. Tā bija gana daiļrunīga atbilde. Tu viņam izstāstīji, vai ne? Džons dusmīgi jautāja. Tu izstāstīji viņam par to, ka izstāstīji man?

-    Es… viņš… Džon, es to negribēju… viņš pajautāja… redzi, manuprāt, viņš jau zināja, viņš redz to, ko neviens cits neredz…

-    Viņš ir akls, Džons spīvi atgādināja, juzdamies pretīgi. Ceļu es pats atradīšu. Viņš atstāja Semu stāvam kā zemē iemietu, ar pavērtu muti un trīcošiem ceļiem.

Džons atrada mestru īmonu augšā putnu mītnē, kur viņš baroja kraukļus. Kopā ar viņu bija arī Klaidass, kurš nēsāja spaini ar sīki sakapātu gaļu no būra pie būra. Sems teica, ka vēlaties runāt ar mani?

Mestrs pamāja. Vēlos gan. Klaidas, atdod spaini Džonam. Varbūt viņš būs tik mīļš un palīdzēs man. Kuprainais brālis ar mūžam piesārtušajām acīm atdeva spaini Džonam un nosteidzās lejup pa kāpnēm. Vienkārši iemet gaļu būros, īmons paskaidroja. Pārējo izdarīs putni paši.

Džons pārlika spaini labajā rokā un iegrūda kreiso asiņainajā masā. Kraukļi sāka skaļi sakliegties un plivināties būros, dauzot metāla restes ar nakts melnuma spārniem. Gaļa bija sakapāta gabaliņos, kas nebija lielāki par pirksta posmu. Džons sagrāba pilnu sauju un iesvieda jēlos kumosus būrī. Ķērkšana un ķīvēšanās kļuva vēl skaļāka. Kad divi no lielākajiem putniem saplēsās par kādu īpaši iekārojamu gabalu, gaisā pašķīda spalvas. Jauneklis žigli paķēra vēl vienu sauju un iemeta būrī, lai gaļas pietiktu visiem. Pavēlnieka Mormonta krauklim garšo augļi un graudi.

-     Tas ir īpašs putns, mestrs sacīja. Vairums kraukļu var iztikt arī ar graudiem, tomēr putni parasti dod priekšroku gaļai. Tas padara kraukļus spēcīgākus, un man šķiet, tiem tīri labi patīk asiņu garša. Šajā ziņā viņi līdzinās cilvēkiem… un tāpat kā cilvēki ne visi kraukļi līdzinās cits citam.

Te nu Džonam nebija ko piebilst. Viņš meta gaļu būros, prātodams, kāpēc mestrs viņu izsaucis. Bez šaubām, vecais vīrs to viņam pateiks, bet tad, kad pats to vēlēsies. Mestrs īmons nebija no tiem vīriem, ko varēja paskubināt. Arī baložus var apmācīt pārnēsāt vēstules, mestrs turpināja, lai gan krauklis ir labāks lidotājs, lielāks, drosmīgāks, krietni gudrāks, labāk spējīgs aizstāvēties pret vanaga uzbrukumu… tomēr kraukļi ir melni un tie ēd maitu, tāpēc daudzi dievbijīgi vīri vairās no tiem. Bailors Svētītais savulaik mēģināja aizstāt visus kraukļus ar baložiem, vai tu to zināji? Mestrs smaidīdams pievērsa baltās acis Džonam. Naktssardzē dod priekšroku kraukļiem.

Džona roka atradās spainī, līdz plaukstas locītavai asinīs. Dīvens teica, ka mežaini mūs saucot par vārnām, viņš nedroši ieteicās.

-    Vārna ir kraukļa nabaga māsīca. Tie abi ir melnā tērpušies ubagi, ienīsti un nesaprasti.

Džons vēlējās, kaut viņš saprastu, par ko viņi tagad runā un kāpēc. Kāda gan viņam darīšana gar kraukļiem un baložiem? Ja vecajam vīram bija kas sakāms, kāpēc viņš nevarēja to vienkārši pateikt?

-    Džon, vai tu kādreiz esi domājis, kāpēc Naktssardzes vīri neapņem sievas un negādā sev bērnus? mestrs īmons vaicāja.

Džons paraustīja plecus. Nezinu. Viņš iemeta kārtējā būrī sauju gaļas. Kreisās rokas pirksti tagad bija glumi no asinīm, bet labā trīcēja no spaiņa svara.

-    Tāpēc, lai viņi nemīlētu, vecais vīrs atbildēja pats uz savu jautājumu, jo mīlestība ir goda lāsts, pienākuma nāve.

Tas Džonam nelikās īpaši pareizi, tomēr viņš klusēja. Mestrs bija simt gadu vecs un ieņēma augstu amatu Naktssardzē; neba tādam zaļknābim ko iebilst viņam.

Likās, ka vecais vīrs sajūt jaunekļa šaubas. Saki man, Džon, ja pienāktu tāda diena, kad tavam tēvam nāktos izvēlēties starp godu, no vienas puses, un tiem, ko viņš mīl, no otras, kā viņš rīkotos?

Džons vilcinājās. Viņš gribēja atbildēt, ka pavēlnieks Edards nekad nekristu negodā, pat mīlestības dēļ ne, tomēr galvā klusa, viltīga balss čukstēja: "Kur bija viņa gods, kad viņš radīja bastardu? Un tava māte, kā ar viņa pienākumu šīs sievietes priekšā, ja viņš pat nenosauc tās vārdu?" Viņš darītu to, kas ir pareizi, jauneklis sacīja… mazliet par skaļu, it kā lai attaisnotu vilcināšanos. Lai vai kas.

-    Tad tādi viri kā pavēlnieks Edards ir viens no desmit tūkstošiem. Vairums no mums nav tik stipri. Kas gan ir gods salīdzinājumā ar sievietes mīlestību? Kas gan ir pienākums salīdzinājumā ar pirmdzimto dēlu, kurš kūņājas tavās rokās… vai salīdzinājumā ar atmiņām par brāļa smaidu? Vējš un vārdi. Vējš un vārdi. Mēs esam tikai cilvēki, un dievi ir radījuši mūs mīlestībai. Tā ir mūsu dižākais triumfs un mūsu lielākā traģēdija.

-    Vīri, kas dibināja Naktssardzi, mestrs turpināja, zināja, ka tikai viņu drosme spēj pasargāt karaļvalsti no ziemeļu tumsas. Viņi zināja, ka Naktssardzes vīru dzīvē nedrīkst būt nekā cita, kas varētu vājināt viņu apņēmību. Tāpēc mūsu priekšteči zvērēja, ka viņiem nebūs ne sievu, ne bērnu.

-    Tomēr, vecais vīrs atgādināja, viņiem bija brāļi un māsas. Mātes, kas deva viņiem dzīvību, tēvi, kas deva viņiem vārdus. Vīri nāca no krietna simta savstarpēji karojošu karalistu, un viņi zināja, ka laiki var mainīties, bet cilvēki gan ne. Tāpēc senči apņēmās, ka Naktssardzē nepiedalīsies kaujās starp zemēm, ko viņi aizsargāja.

-    Un Naktssardzē turēja vārdu. Kad īgons nogalināja Melno Hārenu un pasludināja kritušā valstību par savu īpašumu, Hārena brālis bija augstais komandieris uz Mūra ar desmit tūkstošiem zobenu. Viņš nedevās atriebt brāli. Tālajos gados, kad septiņas valstības tiešām bija septiņas valstības, katras paaudzes laikā vismaz trīs vai četras karoja savā starpā. Naktssardzē karos nepiedalījās. Kad andali šķērsoja šauro jūru un sakāva pirmļaužu valstis, kritušo karaļu dēli palika uzticīgi dotajam zvērestam un nepameta savus posteņus. Tā tas vienmēr ir bijis neskaitāmu gadu garumā. Tāda ir goda cena.

-   Gļēvulis var būt tikpat drosmīgs kā visdrosmīgākais vīrs, ja tam nav no kā baidīties. Mēs vienmēr pildām savu pienākumu, ja tas neko nemaksā. Cik gan viegli tad liekas iet goda taku! Tomēr agri vai vēlu katra vīra dzīvē pienāk diena, kad tas nav viegli, kad viņam nākas izdarīt izvēli.

Daži kraukļi vēl turpināja mieloties, no knābjiem karājoties gariem, dzīslainiem gaļas gabaliem. Pārējie likās vērojam Džonu. Jauneklis juta visu šo mazo, melno skatienu smagumu. Un šī ir mana diena… vai to jūs gribējāt teikt?

Mestrs īmons pagrieza galvu un paskatījās uz Džonu ar nedzīvajām baltajām acīm. Likās, ka vecais vīrs ieskatās viņa sirdī. Džons jutās kails un neaizsargāts. Viņš paņēma spaini abās rokās un izgāza atlikušo gaļu cauri restēm. Gaļas sloksnes un asinis pašķīda uz visām pusēm, liekot kraukļiem pamukt malā. Putni, mežonīgi ķērkdami, pacēlās gaisā. Žiglākie pagrāba gaļas kumosus lidojumā un alkatīgi tos norija. Džons ļāva tukšajam spainim žvadzot nokrist uz grīdas.

Vecais vīrs uzlika izkaltušo, plankumiem klāto roku jauneklim uz pleca. Tas ir sāpīgi, puis, viņš klusām teica. Jā, jā. Izvēle… tas vienmēr ir bijis sāpīgi. Un vienmēr būs. Es to zinu.

-   Jūs neko nezināt, Džons rūgti noskaldīja. Neviens neko nezina. Pat ja es esmu bastards, viņš tik un tā ir mans tēvs…

Mestrs īmons nopūtās. Vai tu, Džon, tiešām nedzirdēji neko no tā, ko es tev stāstīju? Vai tu domā, ka esi pirmais? Vecais vīrs papurināja sirmo galvu, un šajā kustībā slēpās neizsakāms nogurums. Dieviem labpatika pārbaudīt mana zvēresta stiprumu trīs reizes. Vienreiz, kad vēl biju puika, vienreiz pašā vīrietības plaukumā un vienreiz, kad es jau biju vecs. Tad mani spēki bija zuduši, acis kļuvušas blāvas, taču beidzamā izvēle bija tikpat nežēlīga kā pirmā. Mani kraukļi atnesa man ziņas no dienvidiem, un šie vārdi bija tumšāki par putnu spārniem, tie vēstīja par mana nama krišanu, manu tuvāko nāvi, par negodu un postu. Ko gan es spēju izdarīt vecs, akls, vājš? Es biju bezspēcīgs kā tikko dzimis zīdainis, tomēr tas sagādāja milzu mokas sēdēt te aizmirstam un noklausīties, kā viņi nogalinājuši mana brāļa nabaga mazdēlu, mazdēla dēlu un pat mazos bērniņus…

Džonu satrieca asaras, kas sariesās vecā vīra acīs. Kas jūs esat? viņš klusi jautāja, baidīdamies no atbildes.

Krunkainajās lūpās nodrebēja bezzobu smaids. Es esmu vien Citadeles mestrs, kas zvērējis kalpot Melnajai pilij un Naktssardzei. Kad mēs nododam zvērestu un izgatavojam kakla ķēdi, mūsu brālībā ir pieņemts aizmirst nama vārdu. Vecais vīrs pieskārās mestra amata zīmei, kas vaļīgi nokarājās ap tievo, izžuvušo kaklu. Mans tēvs bija Mīkars, pirmais šā vārda nesējs, un pēc viņa manā vietā valdīja mans brālis īgons. Mans vectēvs nosauca mani par godu princim īmonam Pūķuvīram, viņa onkulim vai viņa tēvam, tas atkarīgs no tā, kurai leģendai cilvēks tic. Tātad viņš nosauca mani par īmonu…

-   īmons… Tārgārjens? Džons īsti nespēja tam noticēt.

-    Reiz, vecais vīrs atbildēja. Reiz. Tagad tu saproti, Džon, ka es to zinu… un, to zinādams, es neteikšu, vai tev palikt vai doties projām. Šī izvēle ir jāizdara tev pašam un jādzīvo ar to līdz pašam mūža galam. Tā, kā esmu nodzīvojis es pats. Beidzamos vārdus mestrs pateica jau čukstus. Es pats…

DINERĪSA

Kad kauja bija galā, Denija sava sudrabaina mugurā izjāja cauri karalaukam. Viņas kalpones un hāsa vīri, smaidīdami un jokodamies savā starpā, rikšoja aiz muguras.

Dotraku zirgu pakavi bija izārdījuši zemi un iemīdījuši tajā iesētos rudzus un lēcas, bet arahi un bultas bija to vietā klājuši baisu jauno sējumu un slacījuši zemi ar asinīm. Kad Denija jāja garām, mirstošie zirgi pacēla galvas un izmisumā zviedza. Ievainotie vīri vaidēja un lūdzās. Pa kaujas lauku šurpu turpu staigāja džakarāni, žēlastības vīri, ar smagiem cirvjiem rokās, novākdami galvu ražu gan no mirušajiem, gan mirstošajiem. Aiz viņiem tecēja mazu meitenīšu pulciņš viņas no līķiem rāva ārā bultas, un lika tās lielos grozos. Paši pēdējie ošņādamies nāca suņi izkāmējuši un izsalkuši, tie nekad pārāk tālu neatpalika no halasāra.

Aitas bija mirušas pirmās. Likās, ka to ir tūkstošiem, visas aplipušas melnas ar mušām, ar bultu katrā ķermenī. Denija zināja, ka to bija izdarījuši hala Ogo jātnieki. Starp Drogo halasāra vīriem neviens nebija tāds muļķis, lai tērētu bultas aitām, kad gani vēl bija dzīvi.

Pilsēta dega, melni dūmu mutuļi vērpās un kūleņoja, celdamies dzidri zilajās debesīs. Aiz sagāztajām kleķa sienām šurpu turpu auļoja jātnieki, vicinādami garās pātagas, lai starp kūpošajām drupām sadzītu vienuviet izdzīvojušos. Ogo halasāra sievietes un bērni pat sakāvē un gūstā gāja ar drūma lepnuma izteiksmi sejā; tagad viņi bija vergi, bet nelikās, ka tas viņus īpaši biedētu. Ar pilsētas iedzīvotājiem bija citādi. Denija juta pret tiem žēlumu; viņa pati gluži labi atcerējās, ko nozīmē šausmas. Mātes klupdamas krizdamas klīda pa drupām ar bālām,

sastingušām sejām, vilkdamas aiz rokas raudošus bērnus. Manīja tikai retu vīru kropļus, gļēvuļus un večukus.

Sīrs Džora zināja teikt, ka šīs zemes iedzīvotāji paši sevi dēvē par lazarīniem, bet dotraki viņus sauca par haišrakiem jēru cilvēkiem. Kādreiz Denija būtu varējusi noturēt viņus par dotrakiem, jo lazarīniem bija tāda pati vara krāsas āda un mandeļveida acis. Tagad tie viņai likās svešādi strupi un plakanām sejām, ar nedabiski īsi apgrieztiem melniem matiem. Viņi bija aitu gani un dārzeņu ēdāji, un hals Drogo apgalvoja, ka viņu vieta esot uz dienvidiem no upes līkuma. Dotraku jūras zāle nebija domāta aitām.

Denija pamanīja, ka no gūstekņu pulka izskrien puika un metas uz upes pusi. Kāds jātnieks aizšķērsoja viņam ceļu, tad zēnu aplenca vēl bariņš, plīkšķinādami pātagas nabagam pie pašas sejas, tie trenkāja viņu šurpu turpu. Viens no jātniekiem piejāja puikam no muguras un sāka pātagot upura pēcpusi, līdz ciskas klāja asiņainas cirtienu pēdas. Cits apmeta zēnam pātagas galu ap potīti un norāva viņu garšļaukus. Beidzot, kad puika spēja vien parāpot, jātniekus šī izklaide sāka garlaikot un kāds iešāva viņam mugurā bultu.

Sīrs Džora sagaidīja halēsi pie sadragātajiem vārtiem. Pāri bruņukreklam viņš bija uzvilcis tumši zaļu kamzoli. Cimdi, kājsargi un bruņucepure bija no tumši pelēka tērauda. Kad dotraki pirmo reizi ieraudzīja sīru apvelkam bruņas, daži bija apsmējuši viņu par gļēvuli, bet bruņinieks nepalika atbildi parādā, izcēlās pamatīgs kašķis, pret garo zobenu cirtās arahs, līdz jātnieks, kura ņirgas bija skanējušas visskaļāk, lēni noasiņodams, palika guļam zemē.

Piejājis pie Denijas, sīrs Džora pacēla bruņucepures sejsargu. Jūsu vīrs gaida jūs pilsētā.

-    Vai Drogo nav ievainots?

-    Pāris skrambu, sīrs Džora atbildēja, nekas paliekošs. Šodien viņš nogalināja divus halus. Vispirms halu Ogo un tad viņa dēlu Fogo, kurš kļuva par halu, kad Ogo bija kritis. Jūsu vīra asinsjātnieki nogrieza zvaniņus no mirušo bizēm, un tagad katrs hala Drogo solis zvana skaļāk nekā agrāk.

Ogo un viņa dēls bija sēdējuši uz tā paša augstā sola kopā ar viņas vīru vārddošanas mielasta laikā, kad tika kronēts Viserīss. Bet tas bija Vīsā Dotrakā, Kalnu Mātes pakājē, kur visi jātnieki bija brāļi un visi strīdi tika aizmirsti. Zāles jūrā viss bija citādi. Ogo halasārs uzbruka pilsētai, kad viņus pārsteidza hals Drogo. Denija prātoja, ko gan varēja nodomāt jēru cilvēki, kad no kleķa sienu augstumiem pamanīja Drogo zirgu saceltos putekļus. Iespējams, daži jaunākie un glupākie noticēja, ka dievi ir uzklausījuši izmisušo iedzīvotāju lūgšanas un ieradušies glābēji.

Ceļa otrā pusē augstā, trauslā balstiņā elsoja Denijas vecuma meitene kāds jātnieks nogrūda viņu ar seju uz līķu kaudzes un uzmetās tai virsū. No zirgiem nokāpa citi jātnieki, lai nogaidītu savu kārtu. Tas bija glābiņš, kādu dotraki bija sagatavojuši jēru cilvēkiem.

"Es esmu pūķa asins," Dinerīsa Tārgārjena sev atgādināja un novērsās. Viņa saknieba lūpas jo cieši, nocietināja sirdi un paskubināja zirgu uz vārtu pusi.

-   Vairums Ogo jātnieku metās bēgt, sīrs Džora paskaidroja. Tomēr gūstā ir saņemti krietni desmit tūkstoši.

"Vergi," Denija nodomāja. Hals Drogo tos dzīs lejup gar upi līdz kādai no Vergdziņu līča pilsētām. Viņai gribējās raudāt, bet viņa iegalvoja sev, ka jābūt stiprai. Šis ir karš, un karā notiek tieši šādi, un tā ir cena, kas viņai jāmaksā par Dzelzs troni.

-    Es ieteicu halam doties uz Mīrīnu, sīrs Džora turpināja. Tur viņš dabūtu labāku atlīdzību, nekā samaksās vergdziņu karavāna. Ilīrio raksta, ka tur pagājušajā gadā plosījies mēris, tāpēc priekamājas maksājot divtik par veselīgām, jaunām meitenēm un trlstik par zēniem zem desmit gadiem. Ja gana daudz bērnu izdzīvotu ceļojuma laikā, par ieņemto zeltu mēs varētu nopirkt visus vajadzīgos kuģus un nolīgt vīrus, kas vajadzīgi kuģošanai.

Viņiem aiz muguras meitene, kuru izvaroja jātnieki, izgrūda sirdi plosošu skaņu, garu, elsojošu kaucienu, kas, likās, nekad nebeigsies. Denijas roka sažņaudza pavadu un viņa pagrieza sudrabaina galvu. Liec, lai viņi atlaiž meiteni, viņa pavēlēja sīram Džoram.

-    Halēs? Bruņinieks izklausījās apjucis.

-   Tu dzirdēji, ko teicu, viņa sacīja. Apturi viņus. Viņa uzrunāja savus hāsus dotraku valodas aprautajām skaņām. Džogo, Kvaro, palīdziet sīram Džoram. Es nevēlos izvarošanu.

Karavīri samulsuši saskatījās.

Džora Mormonts paskubināja savu zirgu tuvāk halēsei. Princes, viņš teica, jums ir laba sirds, bet jūs nesaprotat, kas te notiek. Šādi vienmēr ir bijis. Šie vīri ir lējuši asinis par halu. Tagad viņi saņem atlīdzību.

Ceļa otrā pusē meitene vēl arvien raudāja. Augstā, spalgā balss Denijas ausīm likās pagalam savāda. Pirmais jātnieks bija beidzis un viņa vietā stājies nākamais.

-   Viņa ir jēru meita, Kvaro sacīja dotraku valodā. Viņa nav nekas, halēs. Jātnieki pagodina viņu. Jēru cilvēki kopojas ar aitām, to visi zina.

-    To visi zina, atbalsoja viņas kalpone Irri.

-    To visi zina, piekrita Džogo, kurš sēdēja mugurā milzīgam, pelēkam ērzelim, kuru viņam bija uzdāvinājis Drogo. Ja viņas vaimanas aizskar jūsu ausis, halēs, Džogo jums atnesīs viņas mēli. Jātnieks izvilka arahu.

-    Es neļaušu viņai darīt pāri, Denija uzstāja. Es pieprasu viņu sev. Dari, kā es pavēlu, citādi hals Drogo gribēs uzzināt, kāpēc neesi man paklausījis.

-    Ai halēs, Džogo nogrozīja galvu un iecirta papēžus zirgam sānos. Kvaro un pārējie viņam sekoja, zvaniņiem bizēs skanot.

-    Jāj kopā ar viņiem, viņa pavēlēja sīram Džoram.

-     Kā pavēlēsiet. Bruņinieks uzmeta viņai pētījošu skatienu. Ja godīgi, jūs esat īsta sava brāļa māsa.

-    Viserīsa? Denija īsti nesaprata.

-   Nē, sīrs Džora atbildēja. Rīgera. Un viņš aizauļoja pakaļ pārējiem.

Denija dzirdēja Džogo uzkliedzienu. Izvarotāji tikai pasmējās par

viņu. Viens no vīriem kaut ko atbrēca pretī. Gaisā uzplaiksnīja Džogo arahs, un kliedzēja galva noripoja no pleciem. Smiekli pārvērtās lāstos, un jātnieki ķērās pie ieročiem, bet tad klāt bija arī Kvaro, Aggo un Raharo. Viņa redzēja, kā Aggo norāda pāri ceļam, kur sudrabaina mugurā sēdēja halēse. Jātnieki palūkojās uz viņu ar aukstām, melnām acīm. Viens nospļāvās. Pārējie, kaut ko murminādami, izklīda pie saviem zirgiem.

Visā šajā laikā vīrs, kas tobrīd izvaroja jēru meiteni, turpināja kustēties uz priekšu un atpakaļ, tā pievērsies baudai, ka likās nemanām apkārt notiekošo. Sīrs Džora nokāpa no zirga un ar tēraudā tērpto roku norāva vīru no meitenes. Dotraks nogāzās garšļaukus dubļos, bet jau nākamajā mirklī pielēca kājās ar dunci rokā. Pēc brīža viņš vēlreiz saļima zemē, šoreiz ar Aggo bultu kaklā. Mormonts piecēla meiteni no līķu kaudzes un ietina viņu savā ar asinīm notašķītajā apmetnī. Tad bruņinieks pārveda viņu pāri ceļam pie Denijas. Ko jūs vēlaties ar viņu darīt?

Meitene drebēja, plati iepletusi neko neredzošās acis. Viņas mati bija saķepuši ar asinīm. Dorea, apkop viņas ievainojumus. Tu atšķiries no citiem, varbūt viņa nebaidīsies no tevis. Pārējie jājiet kopā ar mani. Viņa paskubināja sudrabaini cauri sadragātajiem koka vārtiem.

Pilsētā izskatījās vēl briesmīgāk. Daudzas ēkas dega, un džagarāni jau bija paveikuši savu drūmo darbu. Šaurās, līkumotās ielas bija nosētas ar līķiem bez galvām. Viņi pajāja garām citām sievietēm, kuras tobrīd tika izvarotas. Katru reizi Denija pievilka pavadu, aizsūtīja savus hāsus pārtraukt šo briesmu darbu un pasludināja upuri par savu verdzeni. Viena no viņām, duclga, apmēram četrdesmit gadu veca sieviete ar plakanu degunu nedroši svētīja Deniju kopvalodā, bet pārējās tikai uzmeta viņai vienaldzīgus, melnus skatienus. Halēse viesa viņās aizdomas, tā ar skumjām saprata; viņas baidījās, ka Denija viņas paglābusi, lai pēcāk pakļautu vēl briesmīgākam liktenim.

-    Jūs, bērns, nespēsiet izglābt visas, sīrs Džora bilda, kad viņi apstājās jau ceturto reizi, bet viņas hāsa kareivji tikko spēja noganīt jaunās verdzenes.

-    Es esmu halēse, septiņu valstību mantiniece, pūķa asinis, Denija viņam atgādināja. Ne tu noteiksi, ko es spēju vai nespēju izdarīt. Pilsētas otrā malā sabruka liela ēka, uzmetot gaisā uguns un dūmu mutuli, un Denija tālumā saklausīja pārbiedētu bērnu kliedzienus un vaimanas.

Halu Drogo viņi atrada sēžam netālu no ieejas kvadrātveida templī bez logiem. Tam bija biezas kleķa sienas, bet izvelbtais kupols atgādināja milzīgu brūnu sīpolu. Līdzās halam slējās par viņu augstāka nocirstu galvu kaudze. Drogo rokas muskuli bija caurdūrusi viena no jēru cilvēku īsajām bultām, un kailo krūšu kreiso pusi kā krāsas šļaksts klāja asinis. Visi trīs asinsjātnieki bija kopā ar halu.

Džiki palīdzēja Denijai nokāpt no zirga; vēderam augot arvien lielākam un smagākam, viņa bija kļuvusi neveiklāka. Viņa nometās uz ceļiem hala priekšā. Mana saule un zvaigznes ir ievainota. Araha cirstā brūce bija plata, bet sekla; Drogo kreisais krūts zirnītis bija nošņāpts, un no krūtīm kā slapja lupata nokarājās asiņainas miesas un ādas sloksne.

-    Tīrā skramba, manas dzīves mēnes, ko atstāja hala Ogo asinsjātnieka arahs, hals Drogo paskaidroja kopvalodā. Par to es viņu nogalināju, un Ogo arī. Viņš pagrieza galvu, un zvaniņi hala bizē klusi nošķindēja. Ogo un viņa halaku Fogo, kurš jau bija hals, kad es viņu nokāvu.

-    Neviens vīrs nespēj stāties pretī manas dzīves saulei, Denija sacīja, ērzeļa, kas aplēks pasauli, tēvam.

Piejāja kāds kareivis un izlēca no segliem. Viņš uzrunāja Haggo, nobērdams kaut ko piktā dotraku mēlē tik ātri, ka Denija neko nesaprata. Milzīgais asinsjātnieks uzmeta halēsei smagu skatienu, tad pievērsās savam halam: Šis te ir Mago, kurš jāj Ko Džako hāsā. Viņš runā, ka halēse esot atņēmusi viņa laupījumu, jēru meitu, ko viņš taisījies aplēkt.

Hala Drogo seja palika stinga un stingra, bet melnajās acīs, kad tās pievērsās Denijai, uzzibēja ziņkāre. Teic, manas dzīves mēnes, taisnību šajā lietā, viņš pavēlēja dotraku valodā.

Denija izstāstīja, ko bija izdarījusi, vienkāršos, tiešos vārdos un viņa paša valodā, lai hals visu labāk saprastu.

Kad halēse beidza savu stāstu, Drogo sarauca pieri. Tā karā ir pieņemts. Tagad šīs sievas ir mūsu verdzenes, lai mēs darītu ar tām, ko vēlamies.

-    Es vēlos viņas pasargāt, Denija sacīja, prātodama, vai nav uzdrīkstējusies pārāk daudz. Ja tavi kareivji vēlas aplēkt šīs sievas, lai dara to maigi un patur viņas par sievām. Dodiet tām vietas halasārā un ļaujiet dzemdēt jums dēlus.

Koto bija pats nežēlīgākais no asinsjātniekiem. Viņš iesmējās pilnā kaklā. Vai tad zirgus var krustot ar aitām?

Kaut kas viņa balss tonī Denijai atgādināja Viserīsu. Viņa nikni paskatījās uz Koto. Pūķi ēd gan zirgus, gan aitas.

Hals Drogo pasmaidīja. Skat, cik viņa kļuva pikta! viņš teica. Viņu ar uguni pilda mans dēls, ērzelis, kurš aplēks pasauli. Jāj lēnāk, Koto… ja māte tevi nesadedzinās, kur sēdi, tad dēls tevi samīdīs dubļos. Un tu, Mago, pievaldi mēli un sameklē citu jēru, ko aplēkt. Šie pieder manai halēsei. Viņš mēģināja pacelt roku, lai noglāstītu Dinerīsu, bet, tikko viņš to pakustināja, Drogo seju sašķieba pēkšņa sāpju grimase un viņš aizgrieza galvu.

Denija teju sajuta hala sāpes. Ievainojumi bija smagāki, nekā sīrs Džora tika stāstījis. Kur ir dziednieki? viņa uzsauca. Halasārā bija divu veidu dziednieki: neauglīgas sievas un vergi einuhi. Zāļu sievas lika lietā izvilkumus un buramvārdus, bet einuhi darbojās ar nazi, adatu un uguni. Kāpēc neviens neapkopj hala brūces?

-    Hals aizdzina bezmatu vīrus, vecais Koholo paskaidroja. Denija redzēja, ka arī sirmais asinsjātnieks ir ievainots viņa kreisajā plecā rēgojās dziļa brūce.

-    Daudzi jātnieki ir ievainoti, hals Drogo spītīgi atgādināja. Lai viņus apkopj pirmos. Šī bulta nav nekas vairāk par mušas kodienu, šis sīkais griezums tikai vēl viena rēta, ar ko palepoties dēla priekšā.

Tur, kur zobens bija nošņāpis ādu, Denija varēja saskatīt hala krūšu muskuļus. No roku caururbušās bultas lejup plūda asiņu tērcīte. Halam Drogo neklājas gaidīt, viņa uzstāja. Džogo, sameklē kādus einuhus un atgādā tos nekavējoties šurp!

-    Sudraba pavēlniec, viņai aiz muguras atskanēja sievietes balss, es varu apkopt Dižā Jātnieka vātis.

Denija pagrieza galvu. Runātāja bija viena no verdzenēm, kuras viņa bija pasludinājusi par savām, druknā sieviete ar plakano degunu, kas bija viņu svētījusi.

-    Halam nevajag palīdzību no sievām, kas guļ ar aitām, norējās Koto. Aggo, izgriez viņai mēli.

Aggo sagrāba gūsteknes matus un piespieda nazi viņai pie kakla.

Denija pacēla roku. Nē. Viņa ir mana. Ļauj viņai runāt.

Aggo paskatījās vispirms uz halēsi, tad uz Koto, līdz beidzot viņš nolaida dunci.

-    Es negribēju aizskart jūs, špetnie jātnieki. Sieviete labi runāja arī dotraku valodā. Viņas drānas bija darinātas no vieglākās un smalkākās vilnas, bagātīgi greznotas ar izšuvumiem, bet tagad tās bija saplēstas, aplipušas ar dubļiem un asinīm. Viņa turēja tērpa saplēsto audumu pie smagajām krūtīm. Man ir niecīgas prasmes dziedināšanas mākslā.

-    Kas tu esi? Denija vaicāja.

-    Mani sauc Mirri Mazdūra. Es esmu šī tempļa dievsieva.

-    Meiga, norūca Haggo, uzlikdams plaukstu uz sava araha. Viņa skatiens likās satumsis. Denija atcerējās šo vārdu no baisa stāsta, ko kādu vakaru pie ugunskura bija izstāstījusi Džiki. Meiga bija sieviete, kas kopojas ar dēmoniem un pieprot vismelnākās burvestības, neganta būtne, ļauna un bez dvēseles, kas nāk pie vīriem naktīs un izsūc no viņu ķermeņiem dzīvību un spēku.

-    Es esmu dziedniece, Mirri Mazdūra sacīja.

-   Aitu dziedniece, pavīpsnāja Koto. Manu asiņu asinis, es nokautu šo meigu un gaidītu bezmatu vīrus.

Denija nelikās manām asinsjātnieka iejaukšanos. Šī vecā, omulīgā, druknā sieviete viņai neatgādināja meigu. Kur tu mācījies dziedināšanu?

-    Mana māte bija dievsieva pirms manis un iemācīja man visas Lielajam Ganam tīkamākās dziesmas un burvestības, ierādīja, kā iededzināt svētos dūmus un pagatavot ziedes no lapām, saknēm un ogām. Kad es biju jaunāka un glītāka, es ar karavānu devos pie ašajiem, kuri dzīvo pie Ēnām, lai mācītos no viņu magiem. Pie ašajiem dodas kuģi no daudzām zemēm, tāpēc es pavadīju tur ilgus gadus, lai apgūtu tālu tautu dziedināšanas prasmes. Džogosnaju mēnessteicēja man dāvāja savas radību dziesmas, jūsu pašu jātnieku sieva man iemācīja zāļu, graudu un zirgu maģiju un mestrs no Saulrieta zemēm atklāja man ķermeni un parādīja visus noslēpumus, kas slēpjas zem ādas.

Ierunājās sīrs Džora Mormonts. Mestrs?

-    Viņš sevi dēvēja par Mārvinu, sievieta atbildēja kopvalodā. No jūras. No aizjūras. Viņš teica, ka no septiņām zemēm. Saulrieta zemēm. Kur vīri ir no dzelzs un valda pūķi. Viņš man iemācīja šo runu.

-    Mestrs pie ašajiem, sīrs Džora brīnījās. Saki man, dievsiev, kas šim Mārvinam bija ap kaklu?

-    Tik cieša ķēde, ka likās, tā nožņaugs viņu, Dzelzs pavēlniek. Tās posmi bija darināti no dažādiem metāliem.

Bruņinieks palūkojās uz Deniju. Tikai Senpilsētas Citadelē mācījies vīrs nēsātu šādu ķēdi, viņš atzina, un tādi vīri par dziedināšanu zina visai daudz.

-    Kāpēc tu gribi palīdzēt manam halam?

-    Visi cilvēki ir no viena ganāmpulka, tā vismaz mums ir mācīts, atbildēja Mirri Mazdūra. Lielais Gans atsūtīja mani uz zemi dziedināt viņa jērus, lai kur es tos atrastu.

Koto viņai iecirta sāpīgu pļauku. Mēs neesam aitas, meiga!

-    Liecies mierā! Denija pikti uzsauca. Viņa ir mana. Es neļaušu viņai darīt pāri!

Hals Drogo apspieda vaidu. Tā bulta, Koto, ir jādabū ārā.

-    Jā, Dižo Jātniek, Mirri Mazdūra atbildēja, pieskardamās sasistajai sejai. Un ievainojums krūtīs ir jānomazgā un jāsašuj, lai tas nesāktu pūžņot.

-    Tad izdari to, hals Drogo pavēlēja.

-     Dižo Jātniek, sieviete sacīja, mani rīki un izvilkumi ir dieva namā, kur dziedināšanas spēki ir visstiprākie.

-    Es tevi ienesīšu, manu asiņu asinis, Haggo piedāvāja.

Hals Drogo ar rokas mājienu apturēja viņu. Man nav vajadzīga neviena vīra palīdzība, hals lepnā un nelokāmā balsī teica. Viņš pats piecēlās, izsliedamies galvas tiesu virs visiem pārējiem. No krūtīm, kur Ogo arahs bija nocirtis Drogo krūts zirnīti, nolija jauns asiņu vilnis. Denija žigli piesteidzās pie vīra. Es neesmu vīrs, viņa čukstus sacīja, tāpēc tu vari atbalstīties pret mani. Drogo uzlika milzīgo roku uz halēses pleca. Sievas balstīts, hals devās uz ieeju lielajā templī. Visi trīs asinsjātnieki sekoja. Denija pavēlēja sīram Džoram un viņas hāsa kareivjiem sargāt ieeju dieva namā un gādāt, lai kāds to neaizdedzina, kamēr viņi atrodas iekšā.

Cauri virknei priekškambaru viņi nonāca lielajā, galvenajā zālē zem kupola. No kaut kur augšā paslēptiem logiem krita blāva gaisma. Turekļos pie sienām dūmu mutuļus meta dažas lāpas. Pa klona grīdu bija izmētātas aitādas. Šeit, Mirri Mazdūra sacīja, norādot uz altāri, milzīgu, ar zilām dzīslām cauraustu akmeni, uz kura bija iecirsti ganu un to ganāmpulku attēli. Hals Drogo nogūlās uz altāra. Vecā sieviete iemeta ogļu pannā sauju kaltētu lapu, kas piepildīja telpu ar smaržīgiem dūmiem. Labāk būtu, ja jūs pagaidītu ārpusē, viņa vērsās pie pārējiem.

-   Mēs esam viņa asiņu asinis, Koholo iebilda. Mēs gaidīsim tepat.

Koto pienāca cieši pie Mirri Mazdūras. Zini vienu, Jēru Dieva sieva. Nodari ko nelāgu halam, un tevi sagaida briesmīga nāve. Viņš izvilka dīrājamo nazi un parādīja sievietei tā asmeni.

-    Viņa nenodarīs neko ļaunu. Denija juta, ka var uzticēties vecajai sievai ar vienkāršo seju un plakano degunu; galu galā halēse bija izglābusi viņu no izvarotāju nagiem.

-    Ja jums te jāpaliek, tad palīdziet, Mirri vērsās pie asinsjātniekiem. Dižais Jātnieks ir pārāk stiprs, lai es viena tiktu ar viņu galā. Pieturiet viņu, kamēr es izvilkšu bultu no miesas. Ļaujot saplēstā tērpa skrandām noslīdēt līdz viduklim, viņa atvēra kokgriezumiem rotātu lādi un sāka pārcilāt pudeles un kastītes, nažus un adatas. Kad viņa bija gatava, dziedniece, dziedādama lazarīnu izlokus valodā, nolauza atskabargaino bultas uzgali un izvilka pašu bultu no ievainojuma. Uzkarsējusi virs ogļu pannas vīna krūku, viņa izlēja karsto šķidrumu pār hala ievainojumiem. Drogo nolamājās, bet nepakustējās. Mirri Mazdūra pārklāja bultas ievainojumu ar miklu lapu sauju un tad pievērsās brūcei krūtīs, noziezdama to ar gaiši zaļu pastu un tad uzsegdama ādas ļerpatu atpakaļ vietā. Hals sakoda zobus un apspieda kliedzienu. Dievsieva paņēma sudraba adatu, zīda diega spoli un sāka aizšūt ievainojumu. Beigusi šūt, viņa nozieda ādu ar sarkanu ziedi, pārklāja to ar lapām un pārsēja krūtis ar jērādas skrandu. Tev būs jāskaita lūgšanas, ko jums iedošu, un jāpatur jērādas apsējs desmit dienu un desmit nakšu, viņa teica. Viņu mocīs drudzis un nieze, un, kad brūce sadzīs, paliks liela rēta.

Zvaniņiem nošķindot, hals Drogo piecēlās sēdus. Es dziedu par savām rētām, aitu sieva. Viņš salieca roku un saviebās.

-   Nedzer ne vīnu, ne magoņu pienu, viņa brīdināja halu. Sāpēt sāpēs, bet tev ir jāgādā, lai ķermenis būtu gana spēcīgs, cīnoties pret indes gariem.

-    Es esmu hals, Drogo atbildēja. Es uzspļauju sāpēm un dzeru, ko gribu. Koholo, atnes manu vesti. Pavecais vīrs aizsteidzās.

-    Iepriekš, Denija vērsās pie neglītās lazarīnu sievas, es dzirdēju tevi pieminam radību dziesmas…

-    Es, Sudraba pavēlniec, zinu visus asiņu gultas noslēpumus, turklāt es ne reizes neesmu pazaudējusi bērniņu, atsaucās Mirri Mazdūra.

-    Mans laiks ir tuvu, Denija bilda. Ja tu piekristu, es vēlētos, lai tu esi kopā ar mani.

Hals Drogo iesmējās. Manas dzīves mēnes, vergiem nelūdz, tiem pavēl. Viņa darīs visu, ko liksi. Viņš nolēca no altāra. Nāc, mana asins. Zirgi sauc, šī vieta drīz pārvērtīsies pelnos. Laiks jāt.

Haggo sekoja halam ārā no tempļa, bet Koto aizkavējās gana ilgi, lai vēlreiz nopētītu Mirri Mazdūru. Atceries, meiga, kā klāsies halam, tā klāsies ari tev.

Kā teiksi, jātniek, atbildēja sieviete, savākdama trauciņus un pudeles. Lielais Gans sargā savu ganāmpulku.

TĪRIONS

Pakalnā, kas slējās virs karaļceļa, zem gobas no rupji tēstiem priedes dēļiem bija sasists garš steķu galds, kurš bija pārklāts ar zeltītu audumu. Te, līdzās savam paviljonam, pavēlnieks Tīvins ieturēja vakara maltīti kopā ar saviem izcilākajiem bruņiniekiem un pavēlniekiem karognešiem. Virs galvām garas kārts galā plīvoja viņa sarkani zeltītais karogs.

Tīrions nokavēja maltītes sākumu un ieradās nomocījies seglos un nelāgā omā, pārāk spilgti iztēlodamies, cik smieklīgi viņš izskatās, gāzelēdamies augšup pa nogāzi uz tēva pusi. Dienas jājiens izrādījās garš un nogurdinošs. Viņš sprieda, ka šovakar pamatīgi piedzersies. Apkārt valdīja krēsla, un gaisā virpuļoja jāņtārpiņi.

Pavāri bija tikuši līdz otrajam ēdienam pieciem piena sivēniem ar brūninātu, kraukšķīgu ādu un atšķirīgu augli katram zobos. Smarža lika siekalām saskriet mutē. Lūdzu mani atvainot, Tīrions uzrunāja klātesošos, ieņemdams vietu uz sola līdzās tēvocim.

-    Varbūt man labāk uzticēt tev, Tīrion, mūsu mirušo apglabāšanu, pavēlnieks Tīvins sacīja. Ja tu uz kauju ieradīsies tikpat vēlu kā pie galda, var izrādīties, ka tavas ierašanās brīdī viss jau ir galā.

-    Ak tēv, varbūt tu vari pietaupīt kādu zemnieku vai divus arī man, Tīrions atbildēja. Gan ne pārāk daudzus, es nevēlos būt pārāk alkatīgs. Viņš piepildīja kausu ar vīnu un noskatījās, kā kalpotājs sāk sadalīt sivēnu. Kraukšķīgā āda atvērās zem naža, un no gaļas izplūda karsta sula. Tas likās jaukākais skats, kādu Tīrions nebija redzējis veselu mūžību.

-    Sīra Ādama izlūki ziņo, ka Stārku karaspēks no Dvīņiem esot devies uz dienvidiem, pastāstīja tēvs, kamēr viņa ēdambļodā gūlās cūkgaļas šķēles. Šiem esot pievienojušies pavēlnieka Freja iesauktie vīri. Visticamāk, viņi atrodas nepilnas dienas gājiena attālumā uz ziemeļiem no mums.

-    Piedod, tēv, Tīrions sacīja. Es gribētu paēst.

-    Vai tad doma vien par stāšanos pretī tam Stārku puišelim liek tavai dūšai saskriet papēžos? Tavs brālis Džeimijs gan labprāt izvillotos ar viņu.

-    Es labprātāk izvillotos ar šo sivēnu. Robs Stārks nav ne uz pusi tik mīksts, turklāt viņš nekad nav tik kārdinoši smaržojis.

Pavēlnieks Lefords, skābumpods, kas atbildēja par Lanisteru proviantu un bruņojumu, paliecās uz priekšu. Es ceru, ka jūsu mežoņi nebūs tik izvēlīgi, citādi mēs būsim aizlaiduši postā krietnu lērumu laba tērauda.

-     Mani mežoņi jūsu tēraudu izmantos vienkārši lieliski, Tīrions atbildēja. Kad viņš Lefordam bija pateicis, ka viņam vajadzīgi ieroči un bruņas, lai apgādātu trīssimt vīru, kurus Ulfs novedis no kalniem, varēja likties, ka Tīrions būtu pavēlējis atdot šā meitas jaunavas kalniešu izpriecām.

Pavēlnieks Lefords sarauca pieri. Es šodien redzēju to milzīgo spalvaini, kurš uzstāja, ka viņam vajadzīgi divi karacirvji, tie smagie, no melnā tērauda kaltie, ar divkāršajiem sirpjveida asmeņiem.

-    Šagam patīk slepkavot ar abām rokām, Tīrions noteica, kad viņa priekšā parādījās bļoda ar kūpošu cūkgaļu.

-    Viņam mugurā vēl arvien bija uzsiets tas malkas cirvis.

-   Šaga uzskata, ka trīs cirvji ir labāk par diviem. Tīrions saņēma krietnu sāls šķipsnu starp īkšķi un rādītājpirkstu un pārkaisīja to pāri gaļai.

Sīrs Kevans paliecās uz priekšu. Mēs domājam tevi ar taviem mežoņiem pirms kaujas izvietot priekšgalā.

Sīrs Kevans reti iedomājās ko tādu, ko pavēlnieks Tīvins nebūtu iedomājies pirmais. Tīrions bija uzdūris gaļas kumosu uz dunča smailes un pacēlis pie mutes. Tagad viņš to nolaida. Priekšgalā? Tīrions ar aizdomām pārvaicāja. Vai nu tēvs bija atklājis pēkšņu ticību Tīriona spējām, vai arī izlēmis tikt vaļā no kroplā dēla sagādātā apkaunojuma uz visiem laikiem. Tīrionu māca nelaba priekšnojauta par to, kura no šīm divām iespējām ir īstā.

-    Viņi izskatās gana nikni, sīrs Kevans bilda.

-     Nikni? Tīrions saprata, ka atkārto tēvoča teikto kā apmācīts putns. Viņa tēvs vēroja sarunu, vērtēdams dēlu, izsvērdams katru vārdu. Ļaujiet man izstāstīt, cik viņi ir nikni. Vakar Mēnessbrālis nodūra Akmens Vārnu desas dēļ. Tāpēc šodien, kad mēs iekārtojāmies nometnē, trīs Akmens Vārnas noķēra vainīgo un uzšķērda šim vēderu. Varbūt gribēja dabūt to desu atpakaļ, es īsti nezinu. Bronam izdevās atrunāt Šagu, lai šis nenocirstu mirušajam viņa daiktu, kas bija prātīgi darīts, bet Ulfs tik un tā pieprasa asinsnaudu, kuru Kons un Šaga atsakās maksāt.

-    Ja kareivjiem trūkst disciplīnas, tad vainojams ir viņu komandieris, tēvs noskaldīja.

Tīriona brālis Džeimijs bija vienmēr pratis panākt, lai vīri kaismīgi sekotu viņam un viņa dēļ būtu gatavi iet nāvē, ja tāda vajadzība rastos. Tīrionam šī talanta pietrūka. Viņš pirka uzticību ar zeltu un panāca pakļaušanos ar sava nama vārdu. Vai jūs, manu pavēlniek, gribējāt teikt, ka brangāks vīrs spētu šiem iedvest bailes?

Pavēlnieks Tīvins Lanisters pievērsās brālim. Ja mana dēla vīri nepakļausies viņa pavēlēm, iespējams, priekšgals viņam nebūtu īstā vieta. Nešaubos, ka viņš jutīsies omulīgāk aizmugurā, apsargājot mūsu vezumus.

-   Man nevajag jūsu laipnību, tēv, Tīrions pikti atcirta. Ja jūs nevarat man uzticēt citu vietu, es vedīšu cīņā jūsu priekšpulkus.

Pavēlnieks Tīvins nopētīja savu dēlu punduri. Par vešanu cīņā es neko neminēju. Tu paklausies sīram Gregoram.

Tīrions nokoda kumosu cūkgaļas, brīdi to košļāja, tad dusmīgi izspļāva uz galda. Es laikam tomēr neesmu izsalcis, viņš noteica, neveikli piesliedamies no sola. Lūdzu atvainot mani, pavēlnieki.

Pavēlnieks Tīvins pielieca galvu, ļaudams dēlam doties projām. Tīrions pagriezās un aizgāja. Gāzelēdamies lejup pa nogāzi, viņš juta palikušo skatienus urbjamies mugurā. Viņam aiz muguras atskanēja varena smieklu vētra, bet Tīrions neatskatījās. Viņš cerēja, ka smējēji aizrīsies ar saviem piena sivēniem.

Pār zemi bija nolaidusies nakts, padarot visus karogus melnus. Lanisteru nometne pletās vairākas jūdzes starp upi un karaļceļu. Te bija tik daudz vīru, zirgu un koku, ka varēja apmaldīties, un Tīrions arī apmaldījās. Viņš pagāja garām ducim lielu paviljonu un krietnam simtam ugunskuru. Jāņtārpiņi lidinājās starp teltīm kā klīstošas zvaigznes. Viņš sajuta ķiploku desas aso un sātīgo smaržu, tik kārdinošu, ka tukšais vēders iekurkstējās. Tālāk varēja saklausīt balsu kori aurojam piedauzīgu dziesmu. Garām viņam paskrēja ķiķinoša sieviete, kaila zem tumšā apmetņa, bet viņas vajātājs bija tā piedzēries, ka paklupa pār koka saknēm. Gabaliņu nostāk, otrpus nelielai tērcītei divi šķēpneši, izmetušies kaili līdz viduklim un krietni nosvīduši, pilnveidoja duršanas un dūrienu atvairīšanas prasmi.

Neviens viņu neievēroja. Neviens viņu neuzrunāja. Neviens nelikās par viņu ne zinis. Ap viņu atradās divdesmit tūkstošu lielais Lanisteru nama karaspēks, un tomēr viņš bija viens.

Kad Tīrions izdzirdēja tumsā Šagas smieklu zemos dārdus, viņš devās to virzienā, līdz nonāca pie Akmens Vārnu ugunskura. Kons Korata dēls pamāja viņam ar alus kausu. Tīrions Pusvīrs! Nāc, sēdies pie mūsu uguns, ieēd kādu gaļas kumosu kopā ar Akmens Vārnām. Mums ir vērsis.

-    To es redzu, Kon Korata dēls. Milzīgais asiņainais liemenis karājās virs rēcošajām liesmām, uzdurts uz iesma, kas drīzāk atgādināja nelielu koku. Tas arī bija neliels koks. Asinis un tauki pilēja ugunī, kad divi Akmens Vārnu vīri pagrieza vērsi. Pateicos jums. Atsūtiet kādu man pakaļ, kad gaļa būs izcepusies. Izskatījās, ka tas varētu notikt pat pirms kaujas sākuma. Viņš devās tālāk.

Katram klanam bija savs ugunskurs; Melnās Ausis neēda kopā ar Akmens Vārnām, Akmens Vārnas neēda kopā ar Mēnessbrāļiem, un neviens neēda kopā ar Apdedzinātajiem. Pieticīgā telts, ko viņam bija izdevies izmānīt no pavēlnieka Leforda krājumiem, bija uzslieta starp visiem četriem ugunskuriem. Kad Tīrions nonāca pie savas pagaidu mājvietas, viņš tur satika Bronu dzeram vīnu kopā ar jaunajiem kalpiem. Pavēlnieks Tīvins bija atsūtījis dēlam zirgupuisi un ģērbēju, kam vajadzēja aprūpēt Tīrionu pašu. Tēvs pat uzstāja, ka Tīrionam vajadzīgs ieroču nesējs. Pulciņš sēdēja ap neliela ugunskura izdegām. Kopā ar vīriem bija arī meitene; slaida, tumšmataina, viņa neizskatījās vecāka par astoņpadsmit. Tīrions brīdi pētīja viņas seju, tad pelnos pamanīja asakas. Ko ēdāt?

-    Foreli, manu pavēlniek, atbildēja zirgupuisis. Brons noķēra.

Foreles, viņš nodomāja. Piena sivēni. Nolādētais tēvs. Vēderam

kurkstot, viņš sēri pablenza uz asakām.

Viņa ieroču nesējs, zēns ar neveiklo Podrika Peina vārdu, mēdza norīt siekalas pirms katra mēģinājuma kaut ko pateikt. Puika bija sīra Ilīna Peina, karaļa bendes, attāls brālēns… un gandrīz tikpat kluss, tikai ne tāpēc, ka viņam nebūtu mēles. Reiz Tīrions pat bija licis viņam to izbāzt, lai būtu drošs, ka ar zēnu viss kārtībā. Neapšaubāmi, mēle, viņš bija atzinis. Reiz tev jāiemācās to lietot.

Tobrīd Tīrionam trūka pacietības, lai mēģinātu izvilināt no puikas kādu domu, turklāt viņam bija aizdomas, ka zēns viņam uzsūtīts kā nežēlīgs joks. Tīrions atkal pievērsās meitenei. Vai tā ir viņa? viņš vaicāja Bronam.

Viņa graciozi piecēlās un paskatījās lejup uz kroplo Lanisteru no piecu pēdu vai pat lielāka augstuma. Ir gan, manu pavēlniek, un viņa spēj runāt pati, ja jums tā labpatiktos.

Viņš pielieca galvu uz vienu pusi. Es esmu Tīrions no Lanisteru nama. Vīri mani mēdz saukt par Velnēnu.

-    Mana māte nosauca mani par Šaiju. Vīri mani mēdz saukt… bieži.

Brons iesmējās, un arī Tīrionam nācās pasmaidīt. Esi tik laipna, Šai-

ja, ieej teltī. Viņš pacēla telts ieejas malu un pieturēja, kamēr meitene iegāja iekšā. Tad, ienācis teltī pats, viņš notupās, lai aizdedzinātu sveci.

Kareivja dzīvei bija savi mazi prieciņi. Ik reizes, kad karaspēks uzcēla apmetni, ap to pulcējās dažādi raibi ļautiņi. Dienas beigās Tīrions bija licis Bronam atrast kādu apetītlīgu palaistuvi. Es gribētu kādu samērā jaunu meiču ar pēc iespējas glītāku ģīmīti, viņš bija teicis. Ja viņa šogad jau kādu reizi būs mazgājusies, es tikai priecāšos, ja ne, tad nomazgā viņu. Atceries viņai pateikt, kas es esmu, un brīdini viņu par to, kāds es esmu. Džīks reizēm piemirsa to izdarīt. Un šajos gadījumos, kad meitenes pirmo reizi ieraudzīja pavēlnieku, ko viņas bija nolīgtas apmierināt, viņu acīs mēdza pazibēt izteiksme… kuru Tīrions nekad dzīvē vairs nevēlējās redzēt.

Viņš pacēla sveci un pārlaida meičai skatienu. Brona izvēle likās gana laba; meitenei bija stirnas acis un slaido ķermeni rotāja mazas, tvirtas krūtīs, bet viņas smaids bija te kautrīgs, te nekaunīgs, te nešpetns. Tīrionam tas patika. Vai man izģērbties, manu pavēlniek? viņa vaicāja.

-    Gan pagūsi. Vai tu, Šaija, esi jaunava?

-    Ja tas jūs iepriecina, manu pavēlniek, viņa kautrīgi atbildēja.

-    Mani iepriecinātu, ja tu būtu godīga pret mani.

-    Jā, bet tas jums maksās divtik.

Tīrions nojauta, ka viņiem kopā būs labi. Es esmu Lanisters. Zelta man ir pārpārēm, un tu pārliecināsies, ka esmu dāsns… bet es gribēšu, lai tu man sniedz ko vairāk par savu klēpi, kaut gan arī to es gribēšu. Tu dzīvosi manā teltī, pasniegsi man vīnu, smiesies pa maniem jokiem, norīvēsi sāpošās kājas pēc seglos pavadītas dienas… un, kamēr mēs būsim kopā, lai tā būtu diena vai gads, tavā gultā nebūs citu vīriešu.

-     Izklausās godīgi. Viņa pieliecās, satvēra raupjā auduma tērpa apakšmalu un vienā līganā kustībā pārvilka to pār galvu un aizmeta sāņus. Zem šī apģērba gabala nekā nebija, tikai Šaija. Ja mans pavēlnieks nenoliks to sveci, viņš apdedzinās pirkstus.

Tīrions nolika sveci, saņēma viņas roku un viegli pavilka meiteni uz savu pusi. Viņa pieliecās, lai noskūpstītu punduri. Meičas mute garšoja pēc medus un krustnagliņām, un viņas pirksti izrādījās izveicīgi un prasmīgi, sameklējot Tīriona drēbju aizdares.

Kad viņš iegāja meitenē, viņa sagaidīja Tīrionu ar kaislīgi čukstētiem mīļvārdiņiem un sīkām, drebošām baudas elsām. Tīrionam bija aizdomas, ka bauda varētu būt tēlota, taču meiča to darīja tik prasmīgi, ka viņam bija vienalga. Tik daudz godīguma viņam nemaz nekārojās.

Pēc tam, kad Šaija klusi gulēja viņa rokās, Tīrions aptvēra, cik ļoti viņam bija pietrūcis šīs meitenes. Šīs vai varbūt kādas viņai līdzīgas. Bija pagājis teju gads, kopš viņš beidzamo reizi bija gulējis ar sievieti tas notika, pirms viņš kopā ar brāli un karali Robertu devās uz Ziemmalu. Tīrions varēja krist kaujā jau rīt vai parīt, un, ja liktenis būtu tā lēmis, viņš daudz labprātāk ietu kapā, domājot par Šaiju, ne par tēvu, Līsu Arīnu vai sīru Ketlīnu Stārku.

Tīrions juta, kā meitenes krūšu apaļumi, viņai guļot līdzās, piespiežas pie viņa rokas. Tā bija patīkama sajūta. Viņam galvā iešāvās kāda dziesma. Klusi, klusi Tīrions sāka svilpot.

-    Kas noticis, manu pavēlniek? Šaija nomurmināja viņam līdzās.

-    Nekas, viņš atbildēja. Vienkārši dziesma, ko es iemācījos puikas gados, nekas vairāk. Guli vien, saldā.

Kad meitenes acis atkal bija aizvērušās un elpa dziļa un vienmērīga, Tīrions uzmanīgi, lai nepamodinātu Šaiju, izslīdēja no viņas skavām. Kails viņš izlīda no telts, pārkāpa pāri savam ieroču nesējam un aizgāja aiz savas pagaidu mājvietas, lai pačurātu.

Brons, sakrustojis kājas, sēdēja zem kastaņas, netālu no vietas, kur viņi bija piesējuši zirgus. Viņš asināja savu zobenu; likās, ka šim algotnim nav vajadzīgs miegs kā citiem cilvēkiem. Kur tu viņu atradi? Tīrions atvieglodamies vaicāja.

-    Atņēmu vienam bruņiniekam. Vīrs tā kā negribēja no viņas šķirties, bet jūsu vārds lika viņam vēlreiz pārdomāt savu nostāju… tas, jā, un vēl mans duncis šim pie rīkles.

-    Lieliski, Tīrions strupi teica, nokratīdams beidzamās piles. Cik atceros, es lūdzu tevi sameklēt man staiguli, ne sagādāt ienaidnieku.

-   Visas smukās bija izķertas, Brons atbildēja. Ja vēlaties kādu bezzobu veceni, es ar prieku aizvedīšu šo puķīti atpakaļ.

Tīrions piekliboja pie algotņa. Mans tēvs to uzskatītu par apvainojumu un par nekaunību nosūtītu tevi uz raktuvēm.

-    Labi gan, ka neesat jūsu tēvs, Brons atteica. Es redzēju vienu, kurai degunu no vienas vietas klāja augoņi. Vai dosiet priekšroku tādai?

-    Ko, un salauzt tev sirdi, Tīrions atcirta. Es paturēšu Šaiju. Vai tu gadījuma pēc neiegaumēji tā bruņinieka vārdu, kuram atņēmi meiču? Es labprāt negadītos viņa tuvumā kaujas laukā.

Brons strauji un izveicīgi kā kaķis piecēlās un nosvārstīja rokā zobenu. Kaujā, punduri, jums līdzās būšu es.

Tīrions pamāja. Nakts gaiss maigi noglāstīja viņa ādu. Parūpējies, lai es no kaujas lauka atgriežos dzīvs, tad vari prasīt tādu atlīdzību, kādu vēlies.

Brons pārmeta zobenu no labās rokas kreisajā un izmēģināja cirtienu. Kurš gan varētu kārot jūsu nāvi?

-    Piemēram, mans tēvs. Viņš mani norīkoja cīnīties priekšpulkā.

-    Es rīkotos tāpat. Mazs vīriņš ar milzīgu vairogu. Ienaidnieka loka šāvēji nomirs, raustoties smieklos.

-    Savādi, bet man laikam patīk tavi joki, Tīrions sacīja. Laikam esmu traks.

Brons ieslidināja zobenu makstī. Par to nav ne mazāko šaubu.

Kad Tīrions atgriezās teltī, Šaija apvēlās uz elkoņa un miegaini nomurmināja: Es pamodos, un mans pavēlnieks bija aizgājis.

-   Tavs pavēlnieks ir atgriezies. Viņš ieslīdēja zem segas.

Meitenes roka ieslīdēja starp Velnēna greizajām kājām un atklāja

viņu uzbudinātu esam. Ir gan, Šaija nočukstēja, glāstīdama viņu.

Tīrions pavaicāja meitenei, kam īsti Brons viņu atņēmis, un viņa nosauca maznozīmīga pavēlnieciņa maznozīmīgu vasali. Jums, manu pavēlniek, no tādiem nav jābaidās, Šaija dūdoja, ar pirkstiem prasmīgi apstrādājot viņa locekli. Viņš ir sīks vīriņš.

-    Un kas tad es esmu? Tīrions vaicāja. Milzis?

-    O jā, meitene nomurrāja, mans Lanisteru milzis. Tad viņa uzsēdās uz Tīriona jāšus un vismaz uz mirkli gandrīz lika noticēt saviem vārdiem. Tīrions aizmiga smaidīdams…

…un pamodās tumsā, dārdot tauru skaņām. Šaija purināja viņu aiz pleca. Manu pavēlniek, meitene čukstēja. Mostieties, manu pavēlniek. Man ir bail.

Vēl arvien samiegojies, viņš pierāvās sēdus un atsvieda sāņus segu. Taures plosīja nakts klusumu satrauktas un steidzīgas, vienā balsī saucot: steidzieties, steidzieties, steidzieties. Apkārt varēja saklausīt kliedzienus, šķēpa atsišanos pret šķēpu, zirgu zviedzienus, tomēr nekas neliecināja, ka varētu būt sākusies kauja. Mana tēva taures, viņš sacīja. Kaujas gatavība. Es biju iedomājies, ka Stārks vēl atrodas dienas gājuma attālumā.

Šaija apjukusi papurināja galvu. Meitenes acis bija plaši ieplestas un baltas.

Ievaidējies Tīrions pierausās stāvus un devās uz telts izeju, saukdams ieroču nesēju. Cauri nakts tumsai no upes puses slīdēja bālas miglas strēmeles, gluži kā gari, balti pirksti. Vīri un zirgi šaudījās pirmsausmas dzestrumā; dažs pievilka seglu siksnu, citi krāva kaut ko ratos, vēl citi apdzēsa ugunskurus. Tauru skaņas noviļņoja vēlreiz: steidzieties, steidzieties, steidzieties. Bruņinieki lēca sprauslojošo aidinieku mugurā, bet kājnieki skriedami sprādzēja ap vidukli zobensiksnas. Kad Tīrions atrada Podu, puika saldi krāca. Velnēns sāpīgi iebakstīja gulētājam ribās ar kājas īkšķi. Manas bruņas, Tīrions uzsauca, un, jo ātrāk, jo labāk. No miglas parādījās Brons, jau tērpies bruņās, zirga mugurā un savu daudzcietušo pusķiveri galvā. Vai zini, kas noticis? Tīrions viņam vaicāja.

-   Tas Stārku puika mūs ir pārsteidzis, Brons zināja teikt. Nakts aizsegā viņi pa karaļceļu ir piezagušies mums stipri tuvu šobrīd ziemeļnieku armija atrodas nepilnu līgu uz ziemeļiem no šejienes un jau izkārtojas kaujai. Steidzieties, taures sauca, steidzieties, steidzieties, steidzieties.

-    Pārliecinies, lai klanieši būtu gatavi, Tīrions iemetās atpakaļ teltī. Kur ir manas drēbes? viņš uzrēja Šaijai. Tā, te. Nē, nolādēts, ādas. Jā, šīs. Atnes manus zābakus.

Kamēr Tīrions ģērbās, ieroču nesējs bija izlicis un sagatavojis uzlikšanai bruņas. Pavēlnieka Lanistera dēlam piederēja grezns, smags bruņutērps, izkalts īpaši viņa izmežģu ķermenim. Diemžēl tas bija droši noglabāts Rūdas klintīs, savukārt Tīrions pats bija krietni tālu projām no dzimtas cietokšņa. Šajā kaujā viņam nāksies iztikt ar pavēlnieka Leforda karavānā salasītu bruņu savārstījumu: te bija bruņukrekls, kapuce no kniedētiem gredzeniem, kāda krituša bruņinieka kakla bruņas, kājsargi ar lokanām plāksnēm ceļa augstumā, bruņu cimdi un tērauda zābaki ar smailiem purngaliem. Daži bruņu gabali izcēlās ar grezniem rotājumiem, citi bija pilnīgi vienkārši; tomēr neviens no tiem neatbilda citām sastāvdaļām un neviens viņam īsti nederēja. Krūšu bruņas bija kaltas lielākam vīram; Tīriona milzīgajai galvai Lefords bija atradis tikai milzīgu, spainim līdzīgu bruņucepuri ar pēdu garu trīsstūrainu pīķi galā.

Šaija palīdzēja Podam ar sprādzēm un skavām. Ja es kritīšu, apraudi mani, Tīrions piekodināja staigulei.

-    Kā jūs to zināsiet? Jūs taču būsiet miris.

-   Es zināšu.

-    Es ticu, ka jūs to spējat. Šaija nolaida bruņucepuri Tīrionam pār acīm, un Pods nostiprināja vietā kakla bruņas. Tīrions sasprādzēja siksnu, ko smagu darīja īsā zobena un dunča svars. Pa to laiku zirgupuisis bija atvedis viņa auļotāju, iespaidīgu kaujas bēri, kas bija bruņots tikpat pamatīgi kā tā jātnieks. Lai tiktu zirgā, viņam vajadzēja kalpu palīdzību; Tīrions jutās smags kā zilonis. Pods pasniedza Velnēnam vairogu, milzīgu smaga dzelzskoka bluķi, apkaltu ar tērauda loksnēm. Visbeidzot viņam iedeva kaujas cirvi. Šaija pakāpās soli atpakaļ un pārlaida skatienu no galvas līdz kājām. Mans pavēlnieks izskatās biedējoši.

Tavs pavēlnieks izskatās pēc salasītos lūžņos tērpta pundura, Tīrions skābi novilka, bet paldies tev par labajiem vārdiem. Podrik, ja mēs zaudētu kauju, parūpējies, lai jaunkundze nokļūtu mājās sveika un vesela. Viņš pamāja Šaijai ar cirvi, apgrieza zirgu un sīkā riksī devās projām. Tīriona vēders likās savilcies cietā mezglā, tik cietā, ka viņam sāpēja. Aiz muguras palikušie kalpi sāka steigšus novākt telti. Virs apvāršņa parādījās pirmo saules staru blāvi sarkanie pirksti. Rietumos debesis klājās tumši violetas un izraibinātas ar zvaigznēm. Tīrions prātoja, vai šis ir beidzamais saullēkts, kuru viņam lemts skatīt… un vai šādi prātojumi bija gļēvulības pazīme. Vai viņa brālis Džeimijs pirms kaujas kādreiz domāja par nāvi?

Tālumā atskanēja kaujas rags zems, skumīgs pūtiens, kas lika dvēselei sastingt. Izkliegdami lāstus un piedauzīgus jokus, kalnieši kāpa savu izkāmējušo kalnu zirģeļu mugurā. Ne viens vien izskatījās piedzēries. Kad Tīrions savu vīru priekšgalā devās uz priekšu, lecošā saule izkliedēja beidzamās miglas svēdras. Nedaudzie zirgu neapēstie zāles kumšķi bija pierietējuši ar rasu, it kā garāmsteidzošs dievs būtu nobēris zemē dimantu riekšu. Kalnieši izkārtojās aiz Tīriona, katrs klans aiz muguras saviem vadoņiem.

Rītausmas gaismā pavēlnieka Tīvina Lanistera armija uzplauka kā dzelzs roze, mirdzinot nāvīgus dzelkšņus.

Tīriona tēvocim bija uzticēts armijas centrs. Sīra Kevana karogi plīvoja virs karaļceļa. Uz austrumiem un rietumiem no ceļa trijās rindās stāvēja kājnieki loka šāvēji ar bultu makiem pie jostām un mierīgi stiegroja lokus. Starp viņiem pīķneši veidoja kvadrātus; aiz tiem rindojās pārējie kājnieki, bruņoti ar šķēpiem, zobeniem un cirvjiem. Ap sīru Kevanu, pavēlniekiem karognešiem Lefordu, Līdenu un Seretu, kā arī viņu vasaļiem pulcējās trīssimt smagi bruņotu jātnieku.

Armijas labo spārnu veidoja kavalērija, savi četri tūkstoši vīru, visi smagās bruņās. Te pamatīgā tērauda dūrē bija sakopotas trīs ceturtdaļas Lanisteru bruņinieku. Šo flangu komandēja sīrs Ādams Mārbrands. Tīrions redzēja, kā pār vīru galvām nopland Mārbrandu karogs viņa karognesis bija izritinājis oranžo standartu ar degošo koku un dūmu mutuli. Aiz tā gaisā vijās sīra Flementa purpura vienradzis, Kreikholu svītrotais mežakuilis, Svīftu cīņas gailis un citi karogi.

Tīriona tēvs izvietojās uz pakalna, kur viņš bija nakšņojis. Ap viņu izkārtojās rezerve; milzīgs piectūkstoš vīru pulks puse jātnieku, puse kājnieku. Pavēlnieks Tīvins gandrīz vienmēr uzņēmās rezerves komandēšanu; viņš parasti izvēlējās augstāku novērošanas punktu, lai sekotu kaujas gaitai un ar savu pulku iesaistītos cīņā tad un tur, kur tas bija visvairāk vajadzīgs.

Pat no pamatīgā attāluma tēvs izskatījās lieliski. Tīvina Lanistera kaujas bruņas lika nobālēt Džeimija zeltītajam bruņu tērpam. Pavēlnieka apmetnis bija darināts no neskaitāmām austa zelta kārtām. Tas bija tik smags, ka tikko manāmi sakustējās vien tad, kad Lanisters laidās pilnos auļos, un tik liels, ka tad, kad viņš iesēdās seglos, nosedza gandrīz visu zirga muguru. Tādam svaram nederēja parasta sprādze, tāpēc milzīgo apmetni vietā turēja miniatūru lauveņu pāris, kas, it kā gatavas lēcienam, tupēja uz viņa pleciem. Lauveņu radinieks tēviņš ar milzīgām krēpēm, pacēlis ķepu un atlaidies uz pavēlnieka Tīvina ķiveres, laiski rēca. Visas trīs lauvas bija kaltas no zelta, ar rubīnu acīm. Viņa bruņas veidoja smagas tērauda plāksnes, ko klāja tumši sarkana emalja, kāju bruņas un cimdus greznoja smalkas zelta spirāles. Elkoņu bruņas mirdzēja kā zelta saullēkti, arī visas sprādzes bija apzeltītas, bet sarkanais tērauds bija nopulēts tik spožs, ka austošās saules staros liesmoja kā ugunsgrēks.

Tagad Tīrions spēja saklausīt ienaidnieka bungu dārdoņu. Viņš atcerējās Robu Stārku, kādu to beidzamo reizi tika redzējis pavēlnieka Edarda pārvaldītās Ziemmalas Lielajā zālē, ar kailu, mirdzošu zobenu rokā. Velnēns atcerējās, kā no pils ēnām uz viņa pusi nāca dižvilki, un pēkšņi viņš tos atkal ieraudzīja acu priekšā, rūcošus un klabinot atņirgtos zobus viņam pie pašas sejas. Vai vilki būs puikam līdzi arī kaujas laukā? Šī doma lika Tīrionam justies neomulīgi.

Pēc garās bezmiega nakts, kas pavadīta pārgājienā, ziemeļnieki būs noguruši. Tīrions brīnījās, par ko gan Stārku zēns bija domājis? Vai viņš bija cerējis, ka pārsteigs pretiniekus aizmigušus? Tas likās pārgalvīgi; lai nu ko runātu par Tīvinu Lanisteru, bet muļķis viņš nebija.

Priekšpulks atradās kreisajā flangā. Pirmo viņš ieraudzīja karogu trīs melnus suņus uz dzeltena auduma. Zem tā mugurā lielākajam zirgam, kādu Tīrions jebkad bija redzējis, sēdēja sīrs Gregors. Brons paskatījās uz viņa pusi un pasmaidīja. Kaujā vienmēr seko vislielākajam vīram.

Tīrions uzmeta viņam skarbu skatienu. Kāpēc tad tā?

Viņi ir lielisks mērķis. Šāds augums pievilks visu ienaidnieka armijas loka šāvēju skatienus. Tīrions smiedamies paskatījās uz Kalnu ar jaunām acīm. Atzīšos, nekad nebiju domājis par viņu šādā gaismā.

Kleganā nebija ne mazākās izsmalcinātības. Viņa bruņas bija kaltas no garlaicīgi pelēkām tērauda plāksnēm, kuras klāja daudzajās kaujās un turnīros sakrātās švīkas. Uz bruņām nebija ne mazāko greznojumu, pat ne Kleganu nama zīmes. Viņš izkārtoja savus vīrus, norādot ieņemamo pozīciju ar milzīgu, abrocīgu zobenu, kuru sīrs Gregors cilāja ar vienu roku tik viegli, kā parasts vīrs cilātu dunci. Ja kāds iedomāsies bēgt, pats sacirtīšu, viņš auroja mirklī, kad ieraudzīja Tīrionu. Velnēn! Ieņem kreiso malu. Noturi upes krastu. Protams, ja spēsi.

Kreisā flanga kreisā mala. Lai apietu viņus pa šo pusi, Stārkiem vajadzētu zirgus, kas spēj auļot pa ūdens virsu. Tīrions pavēlēja saviem vīriem doties uz upes krastu. Skatieties, viņš kliedza, norādīdams ar cirvi. Upe. Pāri ūdens spogulim vēl arvien klājās bālas miglas sega, zem kuras garām virpuļoja drūmi zaļā straume. Piekrastes bija dubļainas un līdz ūkai aizaugušas ar niedrēm. Upe ir mūsu. Lai kas notiktu, turieties cieši pie ūdens. Neizlaidiet to no acīm. Neļaujiet ienaidniekam iespiesties starp mums un mūsu upi. Ja tie uzdrīkstētos apgānīt mūsu straumi, nocērtiet tiem vīriešu mantības un izbarojiet zivīm.

Šagam katrā rokā bija pa cirvim. Viņš ar zvana cienīgu skaņu sasita tos kopā. Par pusviru! viņš ieaurojās. Pārējās Akmens Vārnas atbalsoja viņa saucienu, tam pievienojās arī Melnās Ausis un Mēnessbrāļi. Apdedzinātie nekliedza tikai žvadzināja savus zobenus un šķēpus. Par pusviru! Par pusvīru! Par pusviru!

Tīrions apgrieza savu auļotāju uz vietas, lai pārlaistu skatienu kaujas laukam. Šeit zeme bija pauguraina un nelīdzena; mīksta un dubļaina pie upes, tā veidoja lēzenu, augšupejošu nogāzi līdz karaļceļam, bet uz austrumiem aiz tā pletās akmeņains un it kā saplaisājis lauks. Kalnu nogāzēs manīja pa kādam kokam, bet zemes lielākā daļa savulaik bija nolīsta un apsēta. Tīriona sirds sitās krūtīs vienā ritmā ar bungām, un zem daudzajām ādas un tērauda kārtām viņš juta, kā pieri pārklāj auksti sviedri. Viņš vēroja, kā sīrs Gregors Kalns jāj šurpu turpu gar ierindu, kaut ko kliegdams un mētādams rokas. Arī šo flangu veidoja jātnieki, tikai tur, kur labajā pusē sažņaudzās bruņinieku un smago pīķnešu bruņotā dūre, priekšpulku veidoja rietumu pabiras: loka šāvēji zirgu mugurās, tērpti ādas kamzoļos, ņudzošs nedisciplinētu brīvjātnieku un algotņu pūlis, no arkla izjūgtu zirgu mugurā sēdošu, ar izkaptīm un tēvu sarūsējušajiem zobeniem bruņotu lauku izpalīgu un pusapmācltu, pa Lanisportas meitu mājām savāktu puišeļu bars, ko papildināja Tīrions ar saviem kalniešu klaniem.

Vārnu barība, līdzās viņam nomurmināja Brons, pasakot skaļi to, ko Tīrions bija paturējis pie sevis. Viņš spēja vien pamāt. Vai viņa tēvs bija zaudējis prātu? Nekādu pīķu, pārāk maz loka šāvēju, knapa bruņinieku saujiņa, slikti apbruņoti vīri teju bez kādām bruņām, ko komandēja bezsmadzeņu varmāka, kura vienīgā taktika bija neprātīgs naids… Vai gan tēvs iedomājās, ka šī ņirgāšanās par karamākslu spēs noturēt Lanisteru armijas kreiso flangu?

Tomēr pārdomāt to visu Tīrionam nebija laika. Bungas sitās tik tuvu, ka ritms likās pulsējam zem ādas, liekot rokām raustīties. Brons izvilka zobenu, un pēkšņi ienaidnieks bija viņu acu priekšā tas vēlās pāri pakalna virsotnei, tuvodamies vienmērīgā solī aiz vairogu un pīķu sienas.

"Lai dievi nolādēti, paskat tik, kādu armiju viņi savākuši," Tīrions nodomāja, lai gan zināja, ka tēvam kaujaslaukā ir vairāk vīru. Stārku karapulku vadīja pavēlnieki bruņotu karazirgu mugurā, kam līdzās jāja karogneši ar attiecīgo namu standartiem rokās. Viņš pamanīja Hornvudu aļņu tēviņu, Kārstārku saullēktu, pavēlnieka Servīna kaujas cirvi un Gloveru bruņucimdā tērpto roku… tad arī Freju zilos Dvīņu torņus uz pelēkā auduma. Te nu bija tēva pārliecība, ka pavēlnieks Volders neliksies traucēties un paliks savā pilī. Visur varēja redzēt Stārku nama baltos karogus no plīvojošajiem standartiem uz Lanisteru pusi likās skrienam un lecam vesels pulks dižvilku. Kur varētu būt puika? Tīrions prātoja.

Atskanēja kara rags. Tutūūūūūūūūūūūūūūūūūūūūūūū, tas iekliedzās, garā, zemā un ziemeļvēja aukstā balsī. Tam atbildēja Lanisteru taures: tadā, tadā, tadāāāāāāā, spožas un nepakļāvīgas, tomēr Tīrionam likās, ka tās skanēja niecīgāk, it kā tajās jaustos uztraukums. Kuņģī kaut kas nelāgi sagriezās; viņš cerēja, ka nemirs vemdams.

Kad taures noklusa, gaisu piepildīja šņākoņa; pa labi no Tīriona, kur abpus ceļam stāvēja loka šāvēji, gaisā bija pacēlies bultu mākonis. Ziemeļnieki kliegdami metās skriešus, taču Lanisteru bultas krita uz tiem kā krusa, simtiem bultu, tūkstošiem bultu, un kareivīgie kliedzieni pārvērtās vaidos, kad vīri klupa un saļima zemē. Tobrīd gaisā uzšāvās jau otrais bultu mākonis, bet loka šāvēji lika uz stiegras trešo bultu.

Atkal iebrēcās taures, tadāāā, tadāāā, tadā, tadā, tadāāāāāāāāā. Sīrs Gregors pamāja ar savu milzīgo zobenu un izkliedza komandu, uz kuru atcaucās tūkstošiem viņa kareivju balsu. Tīrions iecirta papēžus zirgam sānos un pievienoja kakofonijai vēl vienu balsi. Priekšpulks rāvās cīņā. Upe! viņš kliedza saviem klaniešiem, kas jāja kaujā. Atcerieties, turieties pie upes. Kādu laiku viņš vēl atradās ierindas priekšā, bet tad Čella izgrūda asinis stindzinošu spiedzienu un pajāja viņam garām, tad Šaga iekaucās un sekoja viņai. Klanieši aiztraucās uz pretinieka pusi, pamezdami Tīrionu rijam putekļus.

Priekšā ienaidnieka šķēpneši bija izkārtojušies puslokā, izveidojot dubultu ezi ar tērauda adatām. Viņi nogaidīja aiz augstiem ozolkoka vairogiem, ko greznoja Kārstārku ģerbonis. Pirmais pusloku sasniedza Gregors Klegans kopā ar bruņotu veterānu pulciņu. Puse zirgu pēdējā mirklī nobijās, apstājoties kā iemieti pirms pašas šķēpu rindas. Citi mira, asajiem uzgaļiem pāršķeļot to krūtis. Tīrions redzēja, kā krietns ducis vīru nokrīt no zirgiem. Gregora ērzelis saslējās pakaļkājās, sperdams ar tēraudā kaltajiem pakaviem, kad dzelkšņains šķēpa uzgalis aizķēra tā kaklu. Satracinātais dzīvnieks metās ienaidnieku biežņā. Šķēpi triecās zirgā no visām pusēm, taču radījuma svars pārrāva vairogu sienu. Ziemeļnieki pakāpās sāņus, lai mirstošais dzīvnieks, raustīdamies agonijā, tos nesavainotu. Spļaudams asinis un griezdams sarkanus zobus, zirgs saļima. Tomēr Kalns neskarts izslējās stāvus, cirzdams ienaidniekus ar savu milzīgo divroci.

Pirms vairogi paguva sakļauties, spraugā ielauzās Šaga, bet pēc viņa arī Akmens Vārnu karotāji. Tīrions iekliedzās: Apdedzinātie! Mēnessbrāļi! Aiz mānis! bet vairums no kalniešiem jau atradās priekšā viņam. Viņš pamanīja, kā Timets Timeta dēls nolec no sava pilnos auļos nodurtā zirga, redzēja uz Kārstārku šķēpa uzdūrušos Mēnessbrāli, vēroja, kā Kona zirgs ar spērienu sašķaida ienaidnieka ribas. Pār uzbrucēju galvām nolija bultu lietus; no kurienes tās bija izšautas, Tīrions īsti nesaprata, bet tās vienlīdz ķēra gan Stārkus, gan Lanisterus, vai nu nograbēdamas pret bruņām, vai ieurbdamās miesā. Tīrions pacēla virs galvas vairogu un paslēpās zem tā.

Ezis ira, ziemeļniekiem atkāpjoties zem jātnieku trieciena spara. Tīrions redzēja, kā Šaga iecērt kādam šķēpnesim krūtīs muļķis ieskrējies mēģināja iedurt kalnietiem, bet tas, pasitis šķēpu sānis, ar vienu cirvja vēzienu pāršķēla bruņas, ādas kamzoli, muskuļus un plaušas. Vīrs bija miris uz vietas ar krūtīs iestrēgušu cirvja pietu, taču Šaga turpināja jāt uz priekšu, ar kreisajā rokā satverto kara cirvi pārcirzdams uz pusēm cita ienaidnieka vairogu, bet šķēpneša līķis tikmēr vilkās viņam līdzi kā bezkaulu lelle. Beigu beigās mirušais noslīdēja zemē. Šaga sasita abus cirvjus kopā un ieaurojās.

Tad kaujas mutulis sasniedza Tīrionu un visa pasaule saruka līdz dažām zemes pēdām ap viņa zirgu. Kāds kājnieks mēģināja ietriekt šķēpu pundurim krūtis, gaisā nozibēja Velnēna cirvis, pasizdams smaili sāņus. Vīrs padejoja atpakaļ, lai censtos durt vēlreiz, bet Tīrions ietrieca papēžus zirgam sānos un pārjāja pāri uzbrucējam. Bronu bija ielenkuši trīs vīri, taču viņš nocirta galvu pirmajam šķēpnesim un ar to pašu atvēzienu pāršķēla seju otram.

No kreisās puses Tīriona virzienā lidoja mests šķēps un ar kokainu būkšķi ietriecās vairogā. Viņš pagrieza zirgu un devās pakaļ metējam, bet uzbrucējs pacēla virs galvas savu vairogu. Tīrions apjāja viņam apkārt, nobērdams pār koka dēļiem cirvja cirtienu krusu. Gaisā pašķīda ozolkoka skaidas, līdz beidzot ziemeļnieks zaudēja līdzsvaru un paslīdēja, noveldamies uz muguras. Vairogs uzkrita viņam virsū. Ienaidnieks atradās pārāk tālu, lai Tīrions spētu to aizsniegt ar cirvi, bet nokāpšana no zirga prasītu pārāk daudz laika un piepūles, tāpēc Lanisters atstāja savu upuri guļam zemē un piejāja pie nākamā pretinieka, ar plašu vēzienu iecirzdams tam mugurā tā, ka roka likās notirpstam. Tagad varēja uz mirkli atvilkt elpu. Pievilcis pavadu, viņš sāka ar skatienu meklēt upi. Tur jau tā arī bija, gabaliņu nostāk labajā pusē. Kaujas karstumā viņš bija pazaudējis orientāciju.

Garām pajāja uz zirga skausta saļimis Apdedzinātais. Šķēps bija caururbis viņa vēderu un iznācis ārā no muguras. Kalnietim palīdzēt vairs nebija iespējams, bet, kad Tīrions pamanīja, ka viens no ziemeļniekiem piesteidzas pie zirga un mēģina sagrābt pavadu, viņš metās uz priekšu.

Pretinieks sagaidīja Velnēnu ar zobenu rokā. Ziemeļnieks bija garš un slaids, bet augumā jautās liels spēks. Viņš bija tērpies garā bruņukreklā un kārtaina tērauda kājsargos, taču kaujas laikā viņš bija pazaudējis bruņucepuri un no brūces pierē viņam acīs plūda asinis. Punduri, viņš iekliedzās. Mirsti! Viņš apgriezās uz vietas, kamēr Tīrions jāja tam apkārt, cirzdams pa galvu un pleciem. Tērauds zvanīja, atsizdamies pret tēraudu, un Tīrions drīz vien saprata, ka slaidais vīrs ir ātrāks un stiprāks par viņu. Kur, septiņās ellēs, bija Brons? Mirsti! viņa pretinieks norēcās, mežonīgi vicinādams zobenu. Tīrions tik tikko paguva pacelt vairogu, un likās, ka koks uzsprāgst no cirtiena spēka. Sadragātās atlūzas nobira no Velnēna. Mirsti! ziemeļnieks auroja, lauzdamies tuvāk un trāpīdams ar zobenu pa Tīriona bruņucepures deniņiem tik stipri, ka pundurim ausīs nozvanīja. Asmens ar griezīgu skaņu draudīgi nošvīkstēja gar ķiveres tēraudu. Garais vīrs pasmīnēja… bet tad Tīriona rikšotājs žigli kā čūska pašāva galvu uz priekšu un izkoda uzbrucēja vaigā miesas kumosu līdz pašam kaulam. Atskanēja šaušalīgs kliedziens.

Tīrions ietrieca cirvi ziemeļnieka galvā. Pats mirsti, Lanisters sacīja, un vīrs tā arī izdarīja.

Kamēr Tīrions mēģināja atbrīvot asmeni, atskanēja kliedziens.

-    Edards! nozvanīja balss. Par Edardu un Ziemmalu! Virsū Tīrionam traucās bruņinieks, ap galvu griezdams milnas galā ķēdē iekārto dzelkšņoto lodi. Kaujas zirgi triecās viens pret otru, pirms Tīrions paguva pavērt muti, lai sasauktu Bronu. Labais elkonis likās uzsprāgstam sāpēs tur pie locītavas plānākās bruņas bija caursituši ieroča dzelkšņi. Viņa cirvis vienā acumirklī bija kaut kur pazudis. Tīrions mēģināja sagrābstīt zobenu, taču draudīgā lode atkal griezās gaisā un tad šāvās viņam tieši sejā. Atskanēja nelabumu uzdzenošs brīkšķis, un viņš krita. Tīrions neatcerējās, kā triecies pret zemi, bet, kad viņš pavērās augšup, virs galvas bija tikai debesis. Viņš pavēlās uz sāniem un mēģināja uzrausties kājās, taču cauri visam augumam izšāvās sāpju vilnis un pasaule sāka pulsēt. Virs Tīriona parādījās viņu zemē notriekušais bruņinieks. Tīrions Velnēns, viņš noducināja, skatīdamies lejup. Jūs esat mans. Vai padodaties, Lanister?

"Jā," Tīrions nodomāja, taču vārds ieķērās kaklā. Viņš nogārdzās un mēģināja uzrausties uz ceļiem, vienlaikus cenzdamies sataustīt ieroci. Zobenu, dunci, vienalga, ko…

-    Vai padodaties? Sēdēdams bruņotā zirga mugurā, virs viņa slējās bruņinieks. Dzelkšņotā bumba apmeta gaisā laisku loku. Tīriona rokas likās notirpušas, acīs viss bija izplūdis, bet zobena maksts bija tukša.

-    Padodies vai mirsti, bruņinieks uzstāja, ierocim rokā griežoties arvien ātrāk un ātrāk.

Tīrions pielēca kājās, ietriekdams galvu zirga vēderā. Dzīvnieks izmisīgi iezviedzās un izslējās pakaļkājās. Tas mēģināja izbēgt no sāpju agonijas; asiņu un iekšu lietus nolija pār Tīriona seju, un zirgs sabruka zemē kā lavīna. Nākamajā mirklī sejsargs bija piesviests ar dubļiem un kaut kas smagi nospieda viņa kāju. Velnēns izlocījās brīvs, tikai kakls likās tā sažņaudzies, ka viņš spēja knapi parunāt.

-    Padodieties… viņš spēja izmocīt aizlauztā balsī.

-    Jā, balss ievaidējās, sāpēs kļuvusi krietni dobjāka.

Tīrions nobraucīja dubļus no bruņucepures, lai spētu kaut ko saskatīt. Zirgs bija nokritis gabaliņu tālāk un uzvēlies virsū jātniekam. Bruņinieka kāja bija piespiesta zem mirstošā dzīvnieka, roka, ar kuru viņš bija centies mīkstināt trieciena spēku sagriezusies groteskā leņķī. Padodieties, Tīrions atkārtoja. Ar veselo roku bruņinieks sataustīja zobenu, izvilka to no maksts un nometa Tīrionam pie kājām. Es padodos, manu pavēlniek.

Vēl arvien apdullināts, punduris nometās uz ceļa un pacēla asmeni. Kad viņš pakustināja roku, tā atkal neciešami iesāpējās. Izskatījās kauja bija aizvirzījusies tālāk. Šajā lauka daļā vairs nebija neviena, ja neņēma vērā līķu kalnus. Kraukļi jau meta lokus virs klajuma un drosmīgākie mēģināja nosēsties, lai ķertos pie maltītes. Viņš redzēja, ka sīrs Kevans bija pārvietojis Lanisteru armijas centru tā, lai palīdzētu priekšpulkam; viņa pīķneši bija atspieduši ziemeļniekus pie kalniem. Tie mēģināja izveidot vēl vienu aizsardzības līniju pauguru nogāzēs. Pīķi triecās pret vēl vienu vairogu sienu šie bija ovāli un pastiprināti ar dzelzs kniedēm. Tad gaisu atkal piepildīja bultas, un vīri aiz ozolkoka sienas saļima slepkavnieciskajā lietū. Izskatās, ka jūs, sīr, zaudējat, viņš bilda zem zirga piespiestajam bruņiniekam. Tas neko neatbildēja.

No aizmugures tuvojošos pakavu duna lika Tīrionam apmesties otrādi, lai gan viņš tikko spēja pacelt zobenu roka neizturami sāpēja. Brons pievilka pavadu un apstājās līdzās Velnēnam.

-    Lielas jēgas no tevis nebija, Tīrions novilka.

-    Izskatās, ka jūs tīri labi esat ticis galā pats, Brons atbildēja. Tiesa, jūsu ķiveres dzelksnis kaut kur pazudis.

Tīrions aptaustīja bruņucepures virspusi. Pīķis bija nolūzis pie pašas pamatnes. Nekur tas nav pazudis. Es ļoti skaidri zinu, kur tas atrodas. Vai redzēji manu zirgu?

Kad viņi to atrada, atkal atskanēja taures un pavēlnieka Tīvina rezerves pulks devās uz priekšu gar upi. Tīrions noskatījās, kā tēvs, zirga pakaviem dunot un Lanisteru sarkani zeltītajam karogam plīvojot virs galvas, aiztraucas garām pāri laukam. Ap viņu auļoja savi pieci simti bruņinieku, saules gaismai atmirdzot pīķu smailēs. Stārku ierindas atliekas sašķīda zem auļu vesera kā stikls.

Elkonis zem bruņām likās pamatīgi pietūcis un skaudri sāpēja, tāpēc Tīrions pat nemēģināja pievienoties slaktiņam. Viņi kopā ar Bronu devās meklēt kalniešus. Daudzus viņi atrada mirušus. Ulfs Umara dēls gulēja recošu asiņu paltī, viena viņa roka bija nocirsta pie elkoņa, bet lokā apkārt gulēja krietns ducis Mēnessbrāļu. Bultu caururbtais Šaga sēdēja zem koka, turēdams klēpī Kona galvu. Tīrionam likās, ka abi ir miruši, bet, kad viņš nokāpa no zirga, Šaga pavēra acis un noteica: Viņi nogalināja Konu Korata dēlu. Vīrišķīgi pievilcīgais Kons izskatījās neskarts, ja ne sarkanais plankums uz krūtīm, kur viņu bija ķēris šķēpa trieciens.

Kad Brons palīdzēja Šagam piecelties, likās, ka milzīgais vīrs pirmo reizi pamana bultas. Viņš tās citu pēc citas izrāva, lādēdamies par bruņās un ādas apģērbā cirstajiem caurumiem un gaudodams kā zīdainis, velkot ārā tās, kas bija ieurbušās miesā. Kamēr viņi atbrīvoja Šagu no bultām, piejāja čeika meita Čella un parādīja četras nogrieztas ausis. Timetu viņi uzgāja, kopā ar pārējiem Apdedzinātajiem aplaupām kritušo līķus. No trijiem simtiem kalniešu, kas kopā ar Tīrionu Lanisteru bija devušies kaujā, izdzīvojusi bija apmēram puse.

Viņš atstāja dzīvos parūpējamies par kritušajiem, aizsūtīja Bronu atgādāt uz nometni padevušos bruņinieku un tad vienatnē devās meklēt tēvu. Pavēlnieku Tīvinu Velnēns uzgāja sēžam pie upes, sūcam vīnu no dārgakmeņiem rotāta kausa un gaidām, kamēr ieroču nesējs atsprādzēs krūšu bruņas. Skaista uzvara, sīrs Kevans bilda, ieraudzījis Tīrionu. Tavi mežoņi cīnījās vareni.

Tēva acis bija pievērstas Tīrionam; to bālais, ar zeltu iezīmētais zaļums likās tik ledains, ka Tīrions nodrebēja. Vai tas jūs pārsteidza, tēv? viņš vaicāja. Vai tas kaut kā izjauca jūsu nodomus? Mēs laikam bijām paredzēti apslaktēšanai, vai ne tā?

Sejā nenodrebot ne vaibstam, pavēlnieks Tīvins iztukšoja kausu. Tiesa, es izvietoju visnedisciplinētākos vīrus kreisajā flangā. Es pieļāvu domu, ka tur mūsu rindas pārraus. Robs Stārks ir zaļš puika, drīzāk drosmīgs nekā gudrs. Es cerēju, ka, pamanot kreisā flanga pārrāvumu, viņš metīsies uzbrukumā, cerēdams mūs satriekt. Kad Stārks būtu iesaistījis kaujā visus savus spēkus, sīra Kevana pīķneši pagrieztos un dotu viņiem triecienu flangā, sadzenot ziemeļniekus upē, un tad nāktu palīgā es ar mūsu rezerves pulku.

-    Un jūs uzskatījāt, ka man piemērotākā vieta ir šīs pekles vidū, turklāt pat neuzskatījāt par vajadzīgu man darīt zināmas savas ieceres.

-   Māņu manevri nav mazāk pārliecinoši, viņa tēvs atbildēja, turklāt es negrasos uzticēt savas ieceres cilvēkam, kurš brāļojas ar algotņiem un mežoņiem.

-Žēl gan, ka mežoņi izjauca iecerēto ideju. Tīrions novilka tērauda bruņucimdu un ļāva tam nokrist zemē, saviebdamies sāpēs, kas izšāvās cauri rokai.

-     Stārku puika izrādījās piesardzīgāks, nekā es to būtu gaidījis no tāda zaļknābja, pavēlnieks Tīvins atzina, tomēr uzvara ir uzvara. Izskatās, ka esi ievainots.

Tīriona labā piedurkne bija samirkusi asinīs. Labi, ka pamanījāt, tēvs, viņš izgrūda caur sakostiem zobiem. Vai tas jūs pārlieku neapgrūtinās, ja lūgšu atsūtīt pie manis kādu no jūsu mestriem? Ja vien jums gandarījumu nesagādā doma par dēlu punduri ar vienu roku…

Taču pēkšņs kliedziens: Pavēlniek Tīvin! lika tēvam pagriezties, pirms Lanisters vecākais paguva atbildēt. Pavēlnieks Tīvins piecēlās stāvus, lai sagaidītu sīru Ādamu Mārbrandu nolecam no auļotāja. Zirgs bija saskriets putās un no mutes tam sūcās asinis. Sīrs Ādams, slaids, stīgrains vīrs ar tumšas vara krāsas matiem, kas sniedzās viņam līdz pleciem, tērpies spožās ar bronzu pārklātās tērauda bruņās ar Mārbrandu nama liesmojošu koku, kas iegravēts melnēja uz krūšu bruņām, nometās uz viena ceļa. Manu pavēlniek, mēs esam sagūstījuši vairākus ziemeļnieku komandierus. Pavēlnieku Servīnu, sīru Vīlisu Manderliju, Harionu Kārstārku, četrus Frejus. Pavēlnieks Hornvuds ir miris, bet es baidos, ka Rūzs Boltons izslīdēja no mūsu nagiem.

Un puika? pavēlnieks Tīvins vaicāja.

Sīrs Ādams saminstinājās. Manu pavēlniek, Stārka dēls nemaz nepiedalījās kaujā. Gūstekņi apgalvo, ka viņš kopā ar lielāko daļu jātnieku esot šķērsojis upi pie Dvīņiem, lai pēc iespējas ātrāk nokļūtu līdz Straujupei.

"Zaļš puika," Tīrions atminējās, "drīzāk drosmīgs nekā gudrs." Viņš būtu izsmējies no sirds, ja vien tik ļoti nesāpētu ievainojums.

KETLĪNA

Meži bija pilni čukstu.

Mēnesnīca te parādījās, te nozuda no straumes putojošajiem ūdeņiem, kas līkumoja pa klinšaino gultni lejup ielejā. Zem kokiem klusi sprauslāja zirgi, kārpīdami miklo, lapām klāto zemi, kamēr vīri satraukti jokoja pieklusinātās balsīs. Brīdi pa brīdim kaut kur noklaudzēja šķēpi, metāliski nočabēja ķēžu bruņukrekli, bet pat šīs skaņas likās pieklusinātas.

-    Tagad jau drīz, manu pavēlniec, Haliss Mollens sacīja. Viņš bija lūdzis sev godu aizstāvēt lēdiju Stārku kaujā; tās bija viņa kā Ziemmalas sardzes kapteiņa tiesības, un Robs nebija viņam to liedzis. Ap Ketlīnu pulcējās trīs desmiti vīru, kam bija uzticēts gādāt, lai kaujas gaitā viņai negadītos kas ļauns, un kam vajadzēja pavadīt kundzi līdz Ziemmalai, ja kaujas veiksme novērstos no viņiem. Robs bija vēlējies atstāt pie mātes piecdesmit vīru; Ketlīna uzstāja, ka pietiktu ar desmit, ka dēlam kaujā katrs zobens būs no svara. Viņi vienojās par trīsdesmit vīriem kaut ne viens, ne otrs ar to nebija īsti mierā.

-    Kā būs, tā būs, Ketlīna bija teikusi dēlam. Bet būs, viņa to zināja, nāve. Iespējams, Hala nāve… vai viņas, vai Roba. Neviens no tās nebija pasargāts. Neviena dzīvība nebija drošībā. Ketlīna bija gatava nogaidīt, ieklausīties meža čukstos un strauta klusajā mūzikā, izjust silto vēju, kas bužināja viņas matus.

Galu galā gaidīt viņa prata. Ketlīnas vīrieši vienmēr bija likuši viņai gaidīt. Gaidi mani, kaķīt, mēdza teikt viņas tēvs, dodoties spriest tiesu vai apmeklēt gadatirgu, vai izcīnīt kauju. Un viņa gaidīja,

pacietīgi stāvēdama uz Straujupes nocietinājumiem, kamēr Sarkanā Atzara un Akmeņkrāces ūdeņi plūda garām. Tēvs ne vienmēr atgriezās, kad bija solījis, un bieži pagāja vairākas dienas, ko viņa pavadīja, gaidīdama savā novērošanas punktā starp mūra izciļņiem vai vērdamās pa šaujamlūkām, līdz beidzot tālumā parādījās pavēlnieks Hosters uz sava brūnā ērzeļa, vieglā riksi tuvodamies gar upes krastu uz ostas pusi. Vai tu mani gaidīji? vaicāja tēvs, noliekdamies apskaut meiteni. Vai gaidīji, kaķīt?

Arī Brendons Stārks bija licis viņai gaidīt. Tas nebūs ilgi, kundze, viņš solījās. Mēs apprecēsimies, tikko atgriezīšos. Bet, kad beidzot pienāca viņas kāzu diena, septā Ketlīnai līdzās stāvēja Brendona brālis Edards.

Neds kopā ar savu jauno sievu pakavējās labi ja pusi mēneša, un tad arī viņš devās karā ar solījumiem uz lūpām. Viņš vismaz atstāja Ketlīnai ko vairāk par vārdiem viņš dāvāja sievai dēlu. Deviņi mēneši pieauga un sadila, un Straujupē piedzima Robs, bet viņa tēvs vēl arvien karoja dienvidos. Puika piedzima asinīs un sāpēs, un puikas māte nezināja, vai Neds mazo jelkad redzēs. Viņas dēlu. Toreiz Robs bija tik mazs…

Un tagad viņa gaidīja Robu… Robu un Džeimiju Lanisteru, zeltīto bruņinieku, par kuru vīri mēļoja, ka viņš tā arī neesot iemācījies gaidīt. Karaļkāvis ir nepacietīgs un ātri ļaujas dusmām, Ketlīnas tēvocis bija teicis Robam. Un Robs bija licis uz spēles viņu dzīvību un cerības uz uzvaru, paļaudamies uz šiem vārdiem.

Ja arī Robs baidījās, nekas par to neliecināja. Ketlīna vēroja dēlu, kā viņš kustējās starp vīriem, uzsizdams kādam uz pleca, otru uzmundrinādams ar joku, palīdzēdams trešajam nomierināt satrūkušos zirgu. Jājot viņa bruņas klusi žvadzēja. Tikai Roba galva bija kaila. Ketlīna manīja, kā vēja brāzma sabužina Roba kastaņbrūnos matus, kas tik ļoti līdzinājās viņas pašas, un prātoja, pa kuru laiku dēls ir tik ļoti pieaudzis. Piecpadsmit un gandrīz tikpat garš kā sīra Stārka.

Ļaujiet viņam vēl pastiepties, viņa lūdzās dieviem. Ļaujiet viņam nodzīvot līdz sešpadsmit, līdz divdesmit un līdz piecdesmit. Ļaujiet viņam izaugt tēva augumā un turēt rokās pašam savu dēlu. Lūdzu, lūdzu, lūdzu. Vērodama Robu, šo jauno vīrieti ar tikko sadīgušo bārdu un dižvilku, kas turējās viņam līdzās, Ketlīna spēja domāt tikai un vienīgi par zīdainīti, kas reiz bija dusējis viņai pie krūts Straujupes pilī, tik ļoti, ļoti sen.

Nakts bija silta, tomēr doma par Straujupi lika viņai nodrebēt. "Kur viņi ir?" sīra Stārka prātoja. Vai varēja izrādīties, ka viņas tēvocim nav taisnība? Tik daudz kas bija atkarīgs no tā, vai piepildīsies viņa teiktais.

Robs bija uzticējis Melnajai Zivij trīs simtus labāko vīru un nosūtījis uz priekšu, lai piesegtu paša pārvietošanos. Džeimijs neko nenojauš, sīrs Brindens apgalvoja, kad atgriezās. Esmu gatavs galvu likt ķīlā. Viņu nav sasniedzis neviens putns, mani loka šāvēji par to parūpējās. Mēs manījām pāris viņa izlūku, bet tie, kas mūs redzēja, nenodzīvoja gana ilgi, lai viņam par to pavēstītu. Viņam vajadzēja izsūtīt vairāk izlūku. Lanisters neko nenojauš.

-    Cik liela ir viņa armija? jautāja Ketlīnas dēls.

-    Tūkstoši divpadsmit kājnieku, sadalīti trijās nometnēs pils apkaimē, bet ar upēm starp apmetnēm, izklāstīja viņas tēvocis, pasmaidīdams savu skarbo smaidu, ko Ketlīna tik labi atcerējās. Straujupi citādi nav iespējams aplenkt, bet tas var palīdzēt viņus sakaut. Un divi trīs tūkstoši jātnieku.

-    Karaļkāvim ir trīsreiz vairāk vīru, minēja Golbārts Glovers.

-   Tiesa, sīrs Brindens, tomēr sīram Džeimijam pietrūkst kaut kā ļoti būtiska.

-    Tas būtu? vaicāja Robs.

-    Pacietības.

Roba pulks bija lielāks nekā tad, kad viņi šķērsoja upi pie Dvīņiem. Robam bija pievienojies pavēlnieks Džeisons Malisters ar saviem vīriem no Jūrassardzes, kad ziemeļnieku karaspēks aplieca Zilā Atzara izteku un auļoja uz dienvidiem. Tāpat viņiem piebiedrojās pa krūmu bruņiniekam un mazākam pavēlniekam, kā arī bez komandiera palikušie vīri, kas bēga uz ziemeļiem pēc Ketlīnas brāļa Edmūra armijas sakāves pie Straujupes mūriem. Robs bija pavēlējis dzīt zirgus, cik ātri vien bija iespējams, lai sasniegtu šo vietu, pirms Džeimijs Lanisters bija uzzinājis par viņu pārvietošanos. Un tagad tā stunda bija situsi.

Ketlīna noskatījās, kā viņas dēls uzlec zirgā. Viņa auļotāju turēja pavēlnieka Voldera dēls Olīvars Frejs, par Robu divus gadus vecāks un vienlaikus desmit gadu jaunāks un vairāk uztraucies jauneklis. Jaunais Frejs piesprādzēja vietā Roba vairogu un pasniedza bruņucepuri. Kad dēls to nolaida pāri sejai, ko Ketlīna tik ļoti mīlēja, viņas puisīša vietā pelēka aidinieka mugurā sēdēja slaids jauns bruņinieks. Starp kokiem, kur neiesniedzās mēnesstari, valdīja tumsa. Kad Robs pagrieza galvu, lai paskatītos uz māti, viņa aiz sejsarga spēja redzēt vien melnu tukšumu. Man ir jānojāj gar ierindu, māt, viņš sacīja. Tēvs uzstāja, ka pirms kaujas taviem vīriem ir jāredz tevi vaigā.

-    Tad jāj, viņa atbildēja. Lai viņi redz tevi.

-    Tas dos viņiem drosmi, Robs piebilda.

"Un kurš dos drosmi man?" Ketlīna nodomāja, tomēr nebilda ne vārda, tikai uzsmaidīja dēlam. Robs pagrieza vareno, sirmo ērzeli un lēnām attālinājās. Viņam pa pēdām gāja Pelēkais Vējš. Aiz jaunākā Stārka muguras izkārtojās viņa kaujas sardze. Kad viņš piespieda Ketlīnu pieņemt pavadītājus, viņa bija uzstājusi, ka arī Robam ir vajadzīga sardze, un pavēlnieki karogneši bija piekrituši šim ierosinājumam.

Daudzu pavēlnieku dēli bija pieteikušies uz godu jāt kopā ar Jauno Vilku, kā Robs pārgājiena laikā bija iesaukts. Viņa trīsdesmitniekā bija Torhens Kārstārks un viņa brālis Edards, Patreks Malisters, Mazais Džons Ambers, Darīns Hornvuds, Teons Grejdžojs, vismaz pieci no Voldera Freja milzīgā pēcteču pulka, kā arī vecāki vīri sīrs Vendels Manderlijs un Robins Flints. Roba pulkā bija pat viens sievišķis Deisija Mormonta, pavēlnieces Maiges vecākā meita un Lāču salas mantiniece, izstīdzējusi sešas pēdas gara jaunava, kam tajos gados, kad citām meitenēm dāvināja lelles, bija uzdāvināta dzelkšņota kaujasvāle. Dažs labs pavēlnieks murminot iebilda pret to, taču Ketlīna nelikās zinis par šo žēlošanos. Runa nav par jūsu namu godu, viņa paziņoja ņurdētājiem. Runa ir par to, lai mans dēls būtu sveiks un vesels.

Un te nu bija reize viņai prātot, vai ar trīsdesmit kareivjiem pietiks? Vai ar sešiem tūkstošiem būs gana?

Tālumā tikko sadzirdami iekliedzās putns. Augstais, griezīgais trellis kā ledaina roka aizžņaudza Ketlīnas kaklu. Atbildēja otrs putns, tad trešais, ceturtais. Viņa ļoti labi pazina šo putna dziesmu jau kopš pirmajiem Ziemmalā nodzīvotajiem gadiem. Sniega čakstes. Reizēm tās varēja redzēt arī dziļā ziemā, kad dievmežs bija balts un kluss. Tās bija ziemeļu putni.

Viņi tuvojas, Ketlīna saprata.

Viņi tuvojas, manu pavēlniec, Hals Mollens pačukstēja. Šim vīram patika uzsvērt acīm redzamo. Lai dievi ir ar mums.

Viņi pamāja, un meži ap viņiem sastinga. Klusumā varēja saklausīt armijas tuvošanos; tā vēl atradās tālu, taču virzījās arvien tuvāk. Klaudzēja neskaitāmu zirgu pakavi, žvadzēja zobeni, šķēpi un bruņas, un cilvēku balsu zumoņu pārtrauca te smiekli, te lāsti.

Likās, ka paiet vairākas mūžības. Skaņas arvien pieņēmās spēkā. Vēlreiz atskanēja smiekli, kāds izkliedza pavēli, tad šļaksti, zirgiem šurpu turpu šķērsojot mazo urdziņu. Iesprauslājās zirgs. Kāds vīrs nolamājās. Un tad beidzot Ketlīna ieraudzīja viņu… tikai uz mirkli koka zaru rāmī, caur kuru viņa skatījās lejup uz ieleju. Tomēr sīra Stārka bija pārliecināta, ka tas ir viņš. Pat no šāda attāluma sīru Džeimiju Lanisteru nebija iespējams sajaukt ar kādu citu. Mēnessgaisma sudrabaini uzmirdzēja uz viņa bruņām un zeltainajiem matiem un padarīja sarkano apmetni melnu. Ķiveres galvā Džeimijam nebija.

Mirkli pazibējis, viņš atkal pagaisa un sudrabotās bruņas aizklāja koku biezoknis. Aiz Lanistera jāja pārējie, gara bruņinieku, vasaļu un brīvjātnieku ierinda, trīs ceturtdaļas no viņu armijas kavalērijas.

Viņš nav tas vīrs, kurš sēdēs teltī, kamēr namdari būvēs aplenkuma torņus, sīrs Brindens zināja. Viņš ar saviem bruņiniekiem jau trīs reizes ir devies projām no nometnes, lai patrenkātu mūsu izlūkus vai ieņemtu kādu spītīgu ciemu.

Mādams ar galvu, Robs toreiz pētīja karti, ko viņas tēvocis bija uzzīmējis. Neds bija iemācījis dēlam, kā nolasīt kartes. Uzbrūc viņam šeit, jaunais Stārks norādīja. Pāris simti vīru, ne vairāk. Tūliju karogi. Kad viņš metīsies jums pakaļ, mēs gaidīsim… Roba pirksts pavirzījās kādu collu pa kreisi, … šeit.

Visapkārt valdīja tumsa un klusums, mēnessgaisma un ēnas, zem kājām sedzās pērno lapu biezais paklājs. Ar mežu biezi noaugušās nogāzes lēzeni nolaidās līdz upītes krastiem. Jo tuvāk straumei, jo pamežs kļuva skrajāks.

Tur ērzeļa mugurā sēdēja viņas dēls, Robs vēl pēdējo reizi atskatījās uz māti un sveicinot pacēla zobenu.

Tad atskanēja Maiges Mormontas kara rags, garš, zems pūtiens, kas pārvēlās pār ieleju no austrumiem, ziņojot, ka beidzamais Džeimija jātnieks ir iejājis slazdā.

Un Pelēkais Vējš pacēla galvu un iegaudojās.

Skaņa likās caururbjam Ketlīnu Stārku, un viņa juta, ka dreb pie visām miesām. Tā bija drausmīga skaņa, biedējoša skaņa, tomēr tajā jautās arī savāda mūzika. Uz mirkli viņai kļuva žēl Lanistera vīru tur, lejā. Tad tā, lūk, skan nāve, viņa nodomāja.

TUtūūūūūūūūūūūūūūūūūūū, no ielejas pretējās nogāzes atskanēja Lielā Džona rags. Austrumos un rietumos Malisteru un Freju taures sauca pēc atriebības. Ziemeļos, kur ieleja sašaurinājās un saliecās kā elkonis, tumšajam korim savu dobjo, sēro balsi pievienoja arī pavēlnieka Kārstārka kara ragi. Lejā pie upītes vīri sakliedzās un zirgi rāvās pakaļkājās.

Čukstošais mežs izgrūda šalcošu nopūtu tur loka šāvēji, kurus Robs bija paslēpis koku zaros, izšāva savas bultas, un nakts klusums sasprāga vīru vaidos un zirgu zviedzienos. Viņai visapkārt jātnieki pacēla pīķus, un dubļi un lapas, kas bija slēpuši nežēlīgi spožās smailes, nobira no ieročiem, atklājot uzasināta tērauda mirdzu. Par Ziemmalu! Ketlīna dzirdēja Roba balsi, tad vēlreiz nošņāca bultu lietus. Dēls palaida zirgu vieglā riksī projām no viņas, vezdams savus vīrus lejup pa nogāzi.

Ketlīna nekustīgi sēdēja zirgā, Hala Mollena un pārējo sargu ielenkta, un gaidīja, kā vienmēr bija gaidījusi Brendonu un Nedu, un pašas tēvu. Viņa atradās augstu nogāzē, un koki gandrīz pilnībā aizsedza visu, kas notika dziļāk ielejā. Sirdspuksts, divi, četri, un pēkšņi likās, it kā mežā atrastos tikai viņa vien ar saviem sargiem. Pārējie šķita izkusuši zaļajā tumsā.

Bet tad, kad viņa paskatījās pāri ieplakai uz pretējo nogāzi, viņa ieraudzīja, kā no tumsas zem kokiem iznirst Lielā Džona jātnieki. Zirgi veidoja garu rindu, pat bezgalīgu rindu, un, tiem izauļojot no meža, bija mirklis, visniecīgākā sirdspuksta daļiņa, kad Ketlīna redzēja tikai mēnessgaismu uz viņu pīķu smailēm, it kā lejup pa nogāzi, savītas sudraba liesmā, trauktos tūkstoš malduguņu.

Tad viņa pamirkšķināja acis, un tur bija tikai vīri, kas traucās uz priekšu, lai nogalinātu vai mirtu.

Vēlāk viņa nespētu apgalvot, ka redzējusi kauju. Taču viņa to dzirdēja. Ieleju pieskandināja atbalsis. Lūstošu pīķu krakšķi, zobena šķinda pret zobenu, saucieni "Lanisteri!" un "Ziemmala!", un "Tūliji!" Straujupe un Tūliji!" Aptvērusi, ka neko nespēj saskatīt, viņa aizvēra acis un klausījās. Kauja atdzīvojās ap viņu. Ketlīna dzirdēja pakavu dipoņu, dzelzs zābakus šķiežam seklo ūdeni, kokaino skaņu, ar kādu zobeni cirtās ozolkoka vairogos, un tērauda atsišanos pret tēraudu, bultu šņākoņu, bungu dārdus, tūkstoš pārbiedētu zirgu zviedzienus. Vīri izkliedza lāstus un lūdza žēlastību, un saņēma to (vai nesaņēma), lai dzīvotu (vai lai mirtu). Likās, ka nogāzes izspēlē dīvainus trikus ar skaņu. Reiz viņa saklausīja Roba balsi tik skaidri, it kā viņš stāvētu tepat līdzās. Dēls sauca: Pie manis! Pie manis! Un tad Ketlīna dzirdēja Roba dižvilku rūcam un ņurdam, dzirdēja garos ilkņus sacērtamies, tad šķīda miesa, atskanēja baiļu un sāpju kliedzieni, bet pēc mirkļa agonijā iezviedzās zirgs. Vai tur bija tikai viens vilks? Nekā nevarēja saprast.

Mazpamazām skaņas pieklusa un pagaisa, līdz beidzot varēja dzirdēt tikai vilku. Kad austrumos sāka svīst sarkana gaisma, atkal iegaudojās Pelēkais Vējš.

Robs atgriezās pie mātes cita zirga mugurā pelēkā auļotāja vietā, kas dēlu bija nonesis ielejā, viņš tagad jāja uz melni dārka kumeļa. Puse vilka galvas uz vairoga bija sašķaidīta, un tur, kur ozolā bija iecirstas dziļas svītras, varēja redzēt svaigu koku, bet pats Robs likās sveiks un vesels. Tikai tad, kad viņš piejāja tuvāk, Ketlīna ievēroja, ka kniedēto gredzenu bruņucimds un kamzoļa piedurkne ir melni no asinīm. Tu esi ievainots, viņa sacīja.

Robs pacēla roku, sažņaudza un atlaida dūri. Neesmu, viņš atbildēja. Tās ir… Torena asinis, iespējams, vai… Viņš papurināja galvu.

-    Es īsti nezinu.

Viņam augšup pa nogāzi sekoja netīru, apbružātu un smaidošu vīru pulks ar Teonu un Lielo Džonu priekšgalā. Abi vilka sagūstīto sīru Džeimiju Lanisteru. Viņi nogrūda gūstekni zemē Ketlīnas zirga priekšā.

-    Karaļkāvis, gluži lieki paziņoja Hals.

Lanisters pacēla galvu. Manu pavēlniec, viņš, stāvēdams uz ceļiem, noteica. No cirtiena galvvidū lejup pa vaigu plūda asinis, bet rītausmas bālā gaisma lika iezaigoties zeltam viņa matos. Es piedāvātu jums savu zobenu, bet, šķiet, tas ir noklīdis.

-   Ne jau jūsu zobenu man vajag, sīr, viņa atbildēja. Atdodiet man manu tēvu un manu brāli Edmūru. Atdodiet manas meitas. Atdodiet manu vīru.

-    Baidos, ka arī viņi kaut kur ir noklīduši.

-    Žēl gan, ledainā balsī noteica Ketlīna.

-    Nogalini viņu, Rob, mudināja Teons Grejdžojs. Nocērt viņam galvu.

-     Nē, atbildēja viņas dēls, vilkdams nost asiņaino cimdu. Viņš mums labāk noderēs dzīvs, ne miris. Un mans tēvs nekad nav slepkavojis gūstekņus pēc kaujas beigām.

-    Vieds vīrs, Džeimijs Lanisters bilda, un cēls.

-    Aizvediet viņu un sakaliet važās, Ketlīna teica.

-     Dariet, kā liek mana māte, Robs pavēlēja, un pārliecinieties, ka ap viņu ir droša sardze. Pavēlnieks Kārstārks mēģinās viņa galvu uzspraust uz pīķa.

-    Gribēs gan, piekrita Lielais Džons un pamāja. Lanisteru aizveda, lai pārsietu un iekaltu ķēdēs.

-    Kāpēc gan Kārstārks alktu viņa nāves? Ketlīna vaicāja.

Robs pavērsa acis uz meža pusi ar to pašu rūpjpilno skatienu, kāds tik bieži bija raksturīgs arī Nedam. Lanisters… Lanisters nogalināja viņus…

-    Pavēlnieka Kārstārka dēlus, Golbārts Glovers paskaidroja.

-    Turklāt abus, Robs piebilda. Torenu un Edardu. Un Darinu Hornvudu.

-     Neviens nevarētu pārmest Lanisteram drosmes trūkumu, Glovers atzina. Kad viņš saprata, ka zaudējis, viņš sapulcināja ap sevi atlikušos vīrus un lauzās augšup pa nogāzi, cerēdams tikt līdz pavēlniekam Robam un nogalināt viņu. Sīram Džeimijam tas gandrīz izdevās.

-     Un zobens viņam noklīda Edarda Kārstārka kaklā pēc tam, kad viņš bija nocirtis Torenam roku un pāršķēlis Darina Hornvuda galvu, Robs turpināja. Viņš visu laiku sauca manu vārdu. Ja viņi nebūtu apturējuši Lanisteru…

-    …tad pavēlnieka Kārstārka vietā sērot nāktos man, Ketlīna pārtrauca dēlu. Tavi viri izdarīja to, ko bija zvērējuši darīt, Rob. Viņi mira, aizstāvot savu pavēlnieku. Sēro par kritušajiem. Godini viņu drosmi. Bet ne tagad. Šobrīd tev nav laika kādu apraudāt. Iespējams, tu esi nocirtis čūskas galvu, bet trīs ceturtdaļas tās ķermeņa vēl arvien žņaudz mana tēva pili. Mēs esam uzvarējuši kaujā, bet ne karā.

-     Tā tomēr bija varena kauja! jūsmoja Teons Grejdžojs. Manu pavēlniec, karaļvalsts nav pieredzējusi tādu uzvaru kopš Ugunslauka laikiem. Es zvēru, Lanisteri zaudēja desmit vīru par katru mūsējo. Mēs sagūstījām teju simt bruņinieku un savu duci pavēlnieku karognešu. Pavēlnieku Vesterlingu, pavēlnieku Beinfortu, sīru Gārtu Grīnfildu, pavēlnieku Estrenu, sīru Tītosu Braksu, Maloru Dornieti… un bez Džeimija vēl trīs Lanisterus, divus paša pavēlnieka Tīvina māsasdēlus un vienu mirušā brāļadēlu…

-    Vai arī pavēlnieku Tīvinu pašu? Ketlīna viņu pārtrauca. Vai jūs, Teon, sagūstījāt arī pavēlnieku Tīvinu?

-   Nē, Grejdžojs atbildēja, nolaizdams skatienu.

-    Kamēr tu to neizdarīsi, šis karš nebūs galā.

Robs pacēla galvu un atglauda matus no pieres. Manai mātei ir taisnība. Mums jāatbrīvo Straujupe.

DINERĪSA

Spārniem zumot, mušas lēnām lidinājās ap halu Drogo, un šī tikko sadzirdamā zemā dūkšana pildīja Denijas sirdi ar baisām priekšnojautām.

Saule nežēlīgi svilināja augstu virs galvas. Karstums likās ik pa brīdim uzvilnījam no zemo pakalnu akmeņainajām nogāzēm. Tieva sviedru straumīte lēnām slīdēja starp Denijas piebriedušajām krūtīm. Vienīgā skaņa bija zirgu pakavu vienmērīgā dunoņa, zvaniņu ritmiskā šķinda Drogo matos un tālās balsis viņiem aiz muguras.

Denija vēroja mušas.

Tās bija milzīgas kā bites, lillīgas un spīdošas. Dotraki tās sauca par asinsmušām. Tās dzīvoja purvos un stāvošos dīķos, sūca asinis vienlīdz no cilvēkiem un zirgiem un dēja oliņas mirušajos un mirstošajos. Drogo tās ienīda. Tikko kāda parādījās hala tuvumā, viņa roka zibenīgi kā uzbrūkoša čūska pašāvās uz priekšu un notvēra lidoni. Cik Denijai bija iznācis redzēt, viņš ne reizi nekļūdījās. Pēc tam Drogo mēdza mirkli nogaidīt, turēdams mušu milzīgajā dūrē, lai ieklausītos tās izmisīgajā dūkšanā. Tad pirksti sažņaudzās, un, kad viņš atvēra plaukstu, no mušas bija atlicis vien sarkans traips uz pirkstiem.

Tagad viena no asinsmušām rāpoja pa hala ērzeļa muguru, un tas ar piktu astes vēzienu mēģināja kukaini aizdzīt. Citas mušas arvien ciešāk un ciešāk riņķoja ap Drogo. Hals nelikās zinis. Viņa acis bija kā piekaltas brūnajiem kalniem tālumā, bet pavada vaļīgi kūļājās rokās. Zem izkrāsotās vestes ievainojumu krūtīs klāja vīģes lapu un sakaltuša zilā māla apsējs. To viņam bija pagatavojušas halasāra zāļu sievas. Mirri Mazdūras

gatavotā komprese bija tā niezējusi un svilinājusi, ka hals pirms sešām dienām to bija norāvis, lādēdams gūstekni par meigu. Mālu apsējs mazināja sāpes, turklāt zāļu sievas deva Drogo ari magoņu pienu. Beidzamajās trijās dienās viņš pamatīgi dzēra ja nebija magoņu piena, pie lūpām tika celts sarūdzis ķēves piens vai piparu alus.

Taču ēdienam viņš gandrīz nepieskārās, bet naktīs mētājās miegā un vaidēja. Denija manīja, kā iekritusi vīra seja. Raigo nemierīgi kūņājās viņas vēderā, spārdīdamies kā zirgs, bet pat tas vairs nesaistīja Drogo uzmanību kā iepriekš. Katru rītu, kad hals modās no saraustītā miega, Denija viņa sejā pamanīja jaunas sāpju grumbas. Un vēl tas klusums. Tas biedēja halēsi. Kopš viņi rītausmā bija sēdušies seglos, viņš nebija bildis ne vārda. Kad viņa ko jautāja, atbildes vietā, labākajā gadījumā, atskanēja ņurdiens, bet kopš pusdienas hals vispār nebija izdvesis ne skaņas.

Viena no asinsmušām nolaidās uz Drogo pleca ādas. Otra, brīdi riņķojusi, nolaidās uz kakla un sāka rāpot uz mutes pusi. Hals Drogo, zvaniņiem nošķindot, sašūpojās seglos, bet zirgs turpināja soļot uz priekšu vienmērīgā gaitā.

Denija iespieda papēžus savam sudrabainim sānos un piejāja tuvāk.

-    Manu pavēlniek, viņa klusi teica. Drogo. Mana saule un zvaigznes.

Likās, ka hals viņu nedzird. Asinsmuša parāpoja zem vīra nokarenajām ūsām un iekārtojās uz vaiga, iedobumā pie paša deguna. Denija izdvesa:

-    Drogo. Viņa neveikli pasniedzās uz hala pusi un pieskārās viņa rokai.

Hals Drogo nozvārojās seglos, lēni sasvērās un smagi nokrita no zirga. Mušas uz mirkli pacēlās gaisā, bet tad drīz vien atgriezās, lai nolaistos uz nokritušā miesām.

-    Ak nē, Denija iesaucās, pievilkdama pavadu. Šoreiz nelikdamās zinis par vēderu, viņa norausās no sava auļotāja un piesteidzās pie vīra.

Zāle zem hala bija brūna un sausa. Kad Denija pietupās viņam līdzās, Drogo sāpēs iekliedzās. Viņš elpoja saraustīti un gārdzoši un skatījās uz sievu, nepazīdams to. Mans zirgs, viņš izdvesa. Denija nodzina mušas no hala krūtīm, sašķaidīdama vienu no tām, kā to bija darījis pats Drogo. Viņa āda likās degam zem halēses pirkstiem.

Hala asinsjātnieki bija jājuši gabaliņu aiz viņiem. Viņa dzirdēja, kā Haggo, pieauļodams klāt, kaut ko nokliedz. Koholo nolēca no zirga.

-    Manu asiņu asinis, viņš teica, nomezdamies uz ceļiem. Pārējie divi palika seglos.

-   Nē, hals Drogo novaidējās, locīdamies Denijas rokās. Man jājāj. Jājāj. Nē.

-   Viņš nokrita no zirga, Haggo sacīja, skatīdamies lejup. Viņa platā seja likās bezkaislīga, bet balsī jautās svina smagums.

-    Tu tā nedrīksti runāt, Denija viņam teica. Šodien mēs esam nojājuši gana garu gabalu. Apmetīsimies tepat.

-    Šeit? Haggo palūkojās apkārt. Zeme bija brūna un izkaltusi, un nemīlīga. Te nav īstā vieta apmetnei.

-   Neba sieviete liks mums apstāties, Koto iebilda, pat ja viņa būtu halēse.

-    Mēs apmetīsimies šeit, Denija atkārtoja. Haggo, pasaki, ka hals Drogo lika apstāties. Ja kāds jautā, kāpēc tā, pasaki, ka tuvojas mans laiks un es nespēju jāt tālāk. Koholo, sameklē vergus, lai tūlīt uzslej hala telti. Koto…

-    Jūs man nepavēlēsiet, halēs, Koto atcirta.

-    Sameklē Mirri Mazdūru, viņa sacīja. Dievsieva, visticamāk, gāja kopā ar pārējiem Jēru Ļaudīm garajā vergu rindā. Atved viņu šurp ar visu viņas lādi.

Koto pablenza lejup uz Deniju, un viņa skatiens bija ciets kā krams. Meiga. Viņš nospļāvās. To nu es nedarīšu.

-    Darīsi gan, Denija uzstāja, vai arī tad, kad Drogo pamodīsies, viņš tev prasīs, kāpēc tu nepaklausīji man.

Koto pārskaities apgrieza savu rumaku un, vai plīsdams no dusmām, aizjāja… bet Denija zināja, ka viņš atgriezīsies ar Mirri Mazdūru, lai kā viņam tas nepatiktu. Vergi uzcēla hala Drogo telti zem melnas klints pārkares, kuras ēna kaut nedaudz mazināja pēcpusdienas saules svelmi. Par spīti pavēnim zem smilškrāsas zīda valdīja smacējošs karstums, kad Irri un Dorea palīdzēja Denijai ievest Drogo teltī. Zeme bija noklāta ar bieziem, rakstainiem paklājiem, bet telts stūros salikti spilvenu kalni. Eroeha, kautrīgā meitene, kuru Denija bija izglābusi aiz Jēru Ļaužu pilsētas māla sienām, aizkūra ogļu pannu. Sievietes palīdzēja Drogo izstiepties uz pītā matrača. Nē, viņš nomurmināja kopvalodā. Nē, nē. Tas bija viss, ko hals pateica, viss, ko, likās, viņš spēja pateikt.

Dorea atsprādzēja medaljoniem apkarināto jostu, novilka vesti un stulpiņus, bet Džiki notupās pie hala kājām, lai atraisītu jājamsandaļu saites. Irri vēlējās atstāt telts ieeju atvērtu, lai ieplūstu kāda svaiga vēsma, taču Denija to aizliedza. Viņa nevarēja pieļaut, ka ļaudis Drogo redzētu šādu, drudža mocītu un vāju. Kad atjāja Denijas hāsi, viņa nolika tos sardzē pie ieejas. Bez manas atļaujas nelaidiet nevienu teltī, viņa piekodināja Džogo. Nevienu pašu.

Eroeha bailīgi paskatījās uz gulošo Drogo. Viņš mirst, meitene nočukstēja.

Denija iecirta viņai pļauku. Hals nevar nomirt. Viņš ir tēvs ērzelim, kurš aplēks pasauli. Viņa mati nekad nav nogriezti. Viņš vēl arvien valkā zvaniņus, ko viņam dāvājis tēvs.

-    Halēs, Džiki bilda, viņš nokrita no sava zirga.

Denijas acis pēkšņi pieriesās ar asarām un viņa drebot novērsās no kalponēm. Viņš nokrita no sava zirga! Tā tas tiešām arī bija, Denija to redzēja tāpat kā asinsjātnieki un, bez šaubām, arī viņas kalpones un viņas hāsa vīri. Un cik daudzi citi? Hals, kurš nespēja jāt, nespēja arī valdīt, un Drogo bija nokritis no sava zirga.

-    Mums viņš jānomazgā, Denija spītīgi sacīja. Viņa nedrīkstēja ļauties izmisumam. Irri, liec, lai atnes lielo toveri. Dorea, Eroeha, sagādājiet ūdeni, vēsu ūdeni, viņš deg drudzī. Likās, ka hals ir uguns, kas apvilcis cilvēka ādu.

Smago vara toveri vergi ienesa telts stūrī. Kad Dorea ienesa pirmo ūdens krūku, Denija samitrināja zīda drānas gabalu un uzlika to Drogo uz svilstošās pieres. Hala acis pavērās uz sievu, bet, liekas, neredzēja viņu. Kad Drogo pavēra lūpas, no tām neatskanēja vis vārdi, bet tikai viens vienīgs vaids. Kur ir Mirri Mazdūra? viņa pieprasīja, pacietībai bailēs rūkot.

-    Koto atradīs viņu, Irri mierināja.

Kalpones piepildīja toveri ar remdenu ūdeni, kas oda pēc sēra, un padarīja to baudāmāku ar vairākiem podiņiem rūgto eļļu un saberztu piparmētru lapu riekšām. Kamēr tapa vanna, Denija neveikli tupēja līdzās vīram vēders ar viņu bērniņu bija pārāk liels. Ar tramīgiem pirkstiem viņa atpina hala bizi, kā bija to darījusi naktī, kad zvaigžņu gaismā Drogo viņu ieguva pirmo reizi. Citu pēc cita Denija rūpīgi nolika malā hala zvaniņus. Kad viņš atlabs, halēse pati sev atgādināja, viņš vēlēsies tos atkal iepīt matos.

Telts gaiss novirmoja tur galvu starp ieejas zīda aizkariem bija pabāzis Aggo. Halēs, viņš sacīja, ir atnācis andals un lūdz atļauju ienākt.

Par "andalu" dotraki sauca sīru Džoru. Jā, viņa atbildēja, neveikli pieceldamās, ielaid viņu. Denija uzticējās bruņiniekam. Ja kāds zinās, ko darīt, tad tas būs viņš.

Sīrs Džora Mormonts pieliecās, lai ienāktu teltī, tad mirkli nogaidīja, lai acis pierastu pie puskrēslas. Dienvidu niknajā svelmē viņš nēsāja brīvi krītošas raibas smilškrāsas zīda bikses un jājamsandales ar atvērtu purngalu un saitēm, kas sniedzās teju līdz celim. Viņa zobena maksts nokarājās no savītas zirga astru jostas. Zem balinātās baltās vestes vīdēja saules nosārtināta āda. Ziņa ceļo no mutes uz ausi pa visu halasāru, viņš sacīja. Runā, ka hals Drogo nokritis no zirga.

-    Palīdzi viņam, Denija lūdza. Ja tu saki, ka mīli mani, palīdzi viņam tagad.

Bruņinieks notupās līdzās halēsei. Viņš krietnu brīdi cieši vēroja Drogo, tad tāpat paskatījās uz Deniju. Aizraidi kalpones.

Bez vārdiem, jo kaklu bija aizžņaugušas bailes, Denija pamāja. Irri izvadīja pārējās meitenes ārā no telts.

Kad viņi palika divatā, sīrs Džora izvilka dunci. Prasmīgi, ar izveicību, kas likās pārsteidzoša tik spēcīgam vīrietim, viņš sāka skrāpēt melnās lapas un sakaltušos zilos mālus no Drogo krūtīm. Pārsējs bija sakaltis ciets kā Jēru Ļaužu pilsētas māla kleķa mūri, un tāpat kā pilsētas mūri tas viegli plaisāja. Sīrs Džora sadauzīja sauso apvalku ar nazi, nolobīja atlūzas no ādas, tad citu pēc citas noņēma arī lapas. No ievainojuma uzvēdīja pretīgs, salkans smārds, tik biezs, ka Denija gandrīz apvēmās. Lapas bija sakaltušas ar asinīm un strutām, Drogo krūtis melnas un trūdaini spīdīgas.

-    Nē, Denija nočukstēja, asarām plūstot pār vaigiem. Nē, lūdzu, dievi, uzklausiet mani, nē.

Hals Drogo sāka nemaņā mētāties, it kā cīnoties ar neredzamu ienaidnieku. Ievainojums pavērās un no tā lēnām izplūda biezas, melnas asinis.

-    Princes, jūsu hals mirst.

-     Nē, viņš nevar mirt, viņš nedrīkst mirt, tā taču bija tikai skramba. Denija paņēma vīra lielo, tulznaino roku savās mazajās plaukstās un cieši saspieda. Es neļaušu viņam mirt…

Sīrs Džora rūgti iesmējās. Lai jūs būtu halēse vai karaliene, šādu pavēli jūs nespējat dot. Pietaupiet asaras, bērns. Apraudiet viņu rīt vai pēc gada. Mums nav laika sērām. Mums ir jādodas projām, turklāt ātri, pirms viņš ir miris.

Denija bija apjukusi. Projām? Kur projām?

-   Es ieteiktu ašajus. Viņi mājo tālu dienvidos, pie pašas zināmās pasaules malas, tomēr runā, ka tā esot liela osta. Mēs atradīsim kuģi, kas mūs aizvedīs atpakaļ uz Pentosu. Nelolojiet cerības, tas nebūs viegls ceļojums. Vai jūs uzticaties saviem hāsiem? Vai viņi dotos ceļā kopā ar mums?

-    Hals Drogo viņiem pavēlēja sargāt mani, Denijas vārdiem trūka pārliecības, taču, ja viņš būs miris… Viņa pieskārās vēdera izcilnim. Es nesaprotu. Kāpēc mums būtu jābēg? Es esmu halēse. Es nesu sevī Drogo mantinieku. Viņš kļūs par halu pēc Drogo…

Sīrs Džora sarauca pieri. Princes, uzklausiet mani. Dotraki nesekos zīdainim. Viņi pakļāvās Drogo spēkam tikai tam. Kad viņš aizies, Džako un Pono, tāpat arī citi cīnīsies, lai ieņemtu viņa vietu, un šis halasārs aprīs pats sevi. Uzvarētājs nekāros pēc vēl kāda sāncenša. Zēnu atraus no jūsu krūtīm piedzimšanas mirklī. Un atdos suņiem…

Denija apskāva pati sevi. Bet kāpēc? viņa žēli apraudājās. Kāpēc lai viņi nogalinātu tikko dzimušu bērniņu?

-    Viņš ir Drogo dēls, un vecas pareģoja, ka viņš kļūs par ērzeli, kurš aplēks pasauli. Tā skanēja viņu vārdi. Labāk nogalināt bezspēcīgu mazuli, ne bīties no viņa dusmām, kad viņš pieaugs.

Bērns viņas vēderā sāka spārdīties, it kā būtu dzirdējis tikko teikto. Denija atcerējās Viserīsa stāstīto par to, ko Uzurpatora suņi bija izdarījuši ar Rīgera bērniem. Arī viņa dēls toreiz bija mazulis, taču ienaidnieki atrāva viņu no mātes krūtīm un sašķaidīja zīdainīša galvu pret sienu. Tādi nu reiz bija cilvēku tikumi. Viņi nedrīkst nodarīt pāri manam dēlam! viņa iesaucās. Es pavēlēšu maniem hāsiem gādāt par mazuļa drošību, un Drogo asinsjātnieki…

Sīrs Džora apņēma Deniju ap pleciem. Asinsjātnieks mirst kopā ar savu halu. Jūs, bērns, taču to zināt. Viņi aizvedīs jūs uz Vīsu Dotraku pie večām, tas ir pēdējais pienākums, kas viņiem jāpaveic… kad tas būs izdarīts, viņi piebiedrosies Drogo tumsas zemē.

Denija nevēlējās atgriezties Vīsā Dotrakā un atlikušo dzīvi nodzīvot starp tām baisajām vecajām sievām, taču viņa saprata, ka bruņinieks runā taisnību. Drogo bija bijis kas vairāk par viņas sauli un zvaigznēm; viņš bija kalpojis par vairogu, kas pasargāja sievu no pārējās pasaules. Es viņu nepametīšu, halēse stūrgalvīgā izmisumā teica. Viņa atkal paņēma hala roku. Nepametīšu.

Telts ieejas pavēršanās lika Denijai pagriezt galvu. Ienāca Mirri Mazdūra un zemu paklanījās. Pārgājienā aiz halasāra pavadītās dienas bija viņu novārdzinājušas, kājas bija klātas tulznām un asiņoja, tāpēc viņa kliboja, bet zem acīm pletās tumši loki. Aiz viņas teltī ienāca Koto un Haggo, nesdami dievsievas lādi. Kad asinsjātnieki ieraudzīja Drogo ievainojumu, lāde izslīdēja Haggo no tvēriena un nogāzās uz izklātajiem paklājiem, un Koto nolamājās tik nešpetni, ka lāsts likās uzplaiksnām gaisā.

Mirri Mardūza ar stingu bezjūtu seju apskatīja Drogo. Brūce ir iekaisusi.

-    Tas ir tavu roku darbs, meiga, Koto noņurdēja. Haggo trieca dūri pret Mirri vaigu tā, ka noskanēja gaļīgs plaukšķis, notriekdams sievieti zemē. Tad viņš iespēra gulošajai.

-    Pārtrauciet! Denija iespiedzās.

Koto pavilka Haggo sāņus, teikdams: Spērieni meigai ir pārāk žēlsirdīgi. Izvedīsim viņu ārā. Piesiesim starp zemē iedzītiem mietiem, lai viņu varētu drāzt katrs garāmgājējs. Un, kad vīri būs šo piesmējuši, papriecāties varēs arī suņi. Zebiekstes izēdīs viņas zarnas, un maitu vārnas mielosies ar šās acīm. No upes atlidos mušas, iedēs oliņas viņas klēpī un sūks strutas no krūšu atliekām… Asinsjātnieks sagrāba maigo, ļengano miesu zem dievsievas rokas un pierāva viņu kājās.

-    Nē, Denija sacīja. Es neļaušu viņai nodarīt pāri.

Koto plānās lūpas atvilkās no līkajiem, brūnajiem zobiem drausmīgā smaida parodijā. Nē? Jūs sakāt man "nē"? Labāk lūdzieties, lai nepiesienam jūs līdzās tai jūsu meigai. Šis ir tikpat jūsu, cik viņas roku darbs.

Sīrs Džora nostājās Denijai priekšā, pavilkdams no maksts zobenu.

-    Pievaldi mēli, asinsjātniek. Princese vēl arvien ir tava halēse.

-   Tikai tik ilgi, kamēr dzīvo manu asiņu asinis, Koto atcirta bruņiniekam. Kad viņš nomirst, viņa vairs nav nekas.

Denija juta sevi nocietināmies. Pirms es kļuvu par halēsi, es biju pūķa asinis. Sīr Džora, pasaucietu manus hāsus.

-    Nē, Koto novilka. Mēs iesim. Pagaidām… halēs. Haggo dusmās pārgrieztu seju sekoja biedram.

-     Tas viens nevēl jums neko labu, princes, Mormonts sacīja.

-    Dotraki mēdz teikt, ka halam un viņa asinsjātniekiem ir viena dzīvība, un Koto jūt, ka viņējā ir apdraudēta. Miris vīrs ne no kā nebaidās.

-    Neviens vēl nav nomiris, Denija teica. Sīr Džora, man, iespējams, būs vajadzīgs tavs zobens. Labāk apvelc bruņas. Viņa bija nobijusies vairāk, nekā bija gatava atzīt, pat sev.

Bruņinieks paklanījās. Kā pavēlēsiet. Tad viņš izgāja no telts.

Denija pievērsās Mirri Mazdūrai. Sievietes acīs jautās piesardzība.

-    Jūs izglābāt mani vēlreiz.

-    Un tagad tev ir jāizglābj viņš, Denija sacīja. Lūdzu.

-   Vergu nelūdz, Mirri asi atcirta, vergam pavēl. Viņa piegāja pie Drogo, kas drudzī mētājās guļvietā, un ilgi pētīja ievainojumu. Lai jūs lūgtu vai pavēlētu, tam vairs nav nozīmes. Ar dziednieka prasmēm viņam vairs nepalīdzēt. Hala acis bija aizvērtas. Viņa ar pirkstiem pavēra vienu no tām. Viņš mēģināja mazināt sāpes ar magoņu pienu.

-    Jā, Denija atzina.

-   Es viņam pagatavoju pārsēju no jēra ādās ietītām ugunspākstīm un nedzelītēm.

-    Hals teica, ka tas dedzinot. Viņš to noplēsa. Zāļu sievas pagatavoja jaunu, miklu un sāpes remdējošu.

-    Tam vajadzēja dedzināt, tas tiesa. Ugunī slēpjas diža dziednieciska maģija, pat jūsu bezmatu vīri to zina.

-     Pagatavo viņam citu pārsēju, Denija lūdzās. Šoreiz es gādāšu, lai viņš to paturētu uz brūces.

-    Laiks, kad tas varēja līdzēt, ir pagājis, manu pavēlniec, Mirri atbildēja. Šobrīd es spēju tikai padarīt vieglāku tumšo ceļu hala priekšā, lai viņš varētu bez sāpēm doties uz tumsas zemi. Viņš nomirs, pirms pienāks rīts.

Dievsievas vārdi kā nazis iedūrās Denijas krūtīs. Ko gan viņa bija izdarījusi, lai dievi pret viņu izturētos tik nežēlīgi? Beidzot Denijai bija izdevies atrast drošu vietu, beidzot izdevies izbaudīt mīlestību un cerības. Viņa beidzot posās mājup. Un tagad visu to zaudēt… Nē, viņa lūdzās. Izglāb halu, un es atbrīvošu tevi, es zvēru. Tev ir jāzina kāds paņēmiens… kāda burvestība, kāds…

Mirri Mazdūra apsēdās uz papēžiem un brīdi pētīja Dinerīsu ar nakts melnuma acīm. Ir kāda burvestība. Dievsievas balss skanēja klusi, tik tikko skaļāk par čukstu. Bet tā, pavēlniec, ir grūta un tumša. Daudzi teiktu, ka nāve ir tīrāka. Es to iemācījos Āšaī, un par šo mācību samaksāju jo dārgi. Mans skolotājs bija asinsmags no Ēnu zemēm.

Denijai pārskrēja aukstas tirpas. Tad jau tu tiešām esi meiga.

-    Vai tiešām? Mirri Mazdūra pasmaidīja. Šobrīd tikai meiga spēj glābt tavu jātnieku, Sudraba pavēlniec.

-    Vai cita veida nav?

-    Cita nav.

Hals Drogo izgrūda saraustītu elsu.

-    Tad ķeries pie tā, Denija bilda. Viņa nedrīkstēja baidīties; viņa bija pūķa asinis. Izglāb viņu.

-    Par to būs jāmaksā, dievsieva viņu brīdināja.

-    Tev būs zelts, zirgi, viss, ko vēlēsies.

-    Te runa nav par zeltu vai zirgiem. Šī, pavēlniec, ir asinsmaģija. Par dzīvību var samaksāt tikai ar nāvi.

-    Ar nāvi? Denija kā aizsargājoties apņēma rokas ap sevi un sāka šūpoties šurpu turpu. Ar manu nāvi? Viņa piekodināja sev, ka mirs vīra dēļ, ja nāksies to darīt. Viņa bija pūķa asinis, viņa nebaidīsies. Arī Denijas brālis Rīgers bija miris par sievieti, kuru mīlēja.

-    Nē, Mirri Mazdūra apsolīja. Ne jūsu nāvi, halēs.

Denija atviegloti nodrebēja. Tad ķeries pie maģijas.

Meiga nopietni pamāja. Kā teiksiet, tad tā arī jānotiek. Pasauciet kalpus.

Hals Drogo vārgi mēģināja izrauties no Raharo un Kvaro tvēriena, kad viņu iegremdēja ūdenī. Nē, viņš murmināja, nē. Jājāj. Bet, kad hala ķermenis iegrima ūdenī, likās, ka pēdējie spēki to atstāj.

-    Atvediet viņa zirgu, Mirri Mazdūra lika, un tas arī tika izdarīts. Džogo ieveda dižo sarķi teltī. Kad dzīvnieks sajuta nāves dvaku, tas iezviedzās un, pārgriezis acis, rāvās pakaļkājās. Tikai trijiem vīriem izdevās ērzeli savaldīt.

-    Ko tu taisies darīt? Denija vaicāja meigai.

-   Mums būs vajadzīgas asinis, Mirri atbildēja. Burvestībai.

Džogo pakāpās atpakaļ un uzlika roku uz araha. Viņš bija sešpadsmit

gadu vecs jauneklis, tievs kā pātaga, bezbailīgs, ātrs smējējs, ar tikko jaušamu pirmo Ūsiņu ēnu uz augšlūpas. Viņš nokrita uz ceļiem Denijas priekšā. Halēs, viņš lūdzās, jūs nedrīkstat to darīt. Ļaujiet, es nogalināšu šo meigu.

-   Nogalinot viņu, tu nogalināsi savu halu, Denija sacīja.

-   Šī ir asinsmaģija, viņš iebilda. Tā ir aizliegta.

-    Es esmu halēse, un es saku, ka tā nav aizliegta. Vīsā Dotrakā hals Drogo nogalināja ērzeli, un es apēdu tā sirdi, lai dotu mūsu dēlam spēku un drosmi. Šis ir tas pats. Tas pats.

Zirgs spārdījās un rāvās pakaļkājās, kad Raharo, Kvaro un Aggo pievilka to ciešāk pie tovera, kurā, izskatīdamies jau miris, peldēja hals. No ievainojuma sūcās strutas un asinis, padarot ūdeni netīru. Mirri Mazdūra skandēja vārdus Denijai nezināmā valodā, un pēkšņi dievsievas rokā parādījās nazis. Denija pat nepamanīja, no kurienes tas uzradās. Duncis izskatījās sens; lapas formā izkalts sarkanas bronzas asmens, izrakstīts ar dīvainām zīmēm. Meiga pārvilka ar to pār ērzeļa kaklu zem cēlās galvas, zirgs izmisīgi iezviedzās un nodrebēja, kad no brūces sāka gāzties asinis. Ērzelis būtu saļimis, bet viņas hāsa vīri noturēja to stāvus. Kumeļa spēk, ieplūsti jātniekā! Mirri dziedāja, kamēr zirga asinis sajaucās ar Drogo vannas ūdeni. Zvēra spēk, ieplūsti cilvēkā!

Džogo, pūlēdamies noturēt ērzeļa svaru, izskatījās pārbijies. Viņš baidījās pieskarties mirušajai miesai un vienlaikus baidījās to izlaist no rokām. "Tikai viens zirgs," Denija nodomāja. Ja viņa spētu nopirkt Drogo dzīvību ar zirga nāvi, viņa bija gatava šo cenu maksāt kaut tūkstoškārt.

Kad vīri ļāva kumeļam saļimt, ūdens toverī bija tumši sarkans un virs tā bija redzama vien Drogo seja. Zirga ķermenis Mirri Mazdūrai nebija vajadzīgs. Sadedziniet to, Denija pavēlēja hāsiem. Viņa zināja, ka dotraki rīkojas tieši šādi. Ja mira vīrs, viņa zirgu nogalināja un novietoja uz bēru sārta līdzās mirušajam, lai tas aiznestu viņu uz tumsas zemi. Viņas hāsa vīri izvilka dzīvnieka līķi no telts. Viss bija notašķīts ar asinīm. Pat uz smilškrāsas zīda sienām bija redzamas sarkanas šļakatas, bet paklāji zem kājām bija melni un slapji.

Tika aizdegtas ogļu pannas. Mirri Mazdūra uzmeta uz oglēm sarkanu pulveri. Gaisā uzvirmoja pikanta, visai patīkama smarža, tikai Eroeha elsodama izmetās no telts un Deniju pārņēma bailes. Taču viņa bija aizgājusi par tālu, lai tagad grieztos atpakaļ. Viņa aizsūtīja savas kalpones projām. Ejiet kopā ar viņām, Sudraba pavēlniec, Mirri Mazdūra ieteica.

-    Es palikšu, Denija nepiekāpās. Šis vīrs ieguva mani zem zvaigznēm un deva dzīvību bērnam, kas manā klēpī. Es viņu neatstāšu.

-     Jums ir jāiet. Kad es sākšu dziedāt, neviens nedrīkst ienākt teltī. Mana dziesma pamodinās senus un tumšus spēkus. Šonakt te dejos mirušie. Tos nedrīkst redzēt neviens dzīvais.

Denija bezpalīdzīgi palocīja galvu. Te neviens neienāks. Viņa pārliecās pāri toverim, pāri Drogo viņa asiņu vannā un viegli noskūpstīja halu uz pieres. Atdod man viņu, viņa čukstus lūdza Mirri Mazdūrai, pirms izmetās no telts.

Ārpusē saule bija nolaidusies zemu pār apvārsni, pieliedama debesis ar nobrāzta ceļgala sarkanumu. Halasārs bija uzcēlis apmetni. Cik tālu vien sniedzās acis, visur slējās teltis un klājās guļampaklāji. Pūta karsts vējš. Džogo un Aggo raka ugunsbedri, lai sadedzinātu nokauto zirgu. Apkārt bija sapulcējies pūlis, kas tagad blenza uz Deniju ar nežēlīgi melnām acīm, bet dotraku sejas atgādināja no vara kaltas maskas. Viņa ieraudzīju sīru Džoru Mormontu, tagad tērpušos ķēžu bruņās un ādas kamzolī. Uz viņa platās pieres, no kuras pamazām atkāpās mati, bija izspiedušās sviedru lāses. Bruņinieks izlauzās cauri dotraku rindām pie Denijas. Kad viņš ieraudzīja sarkanos pēdu nospiedumus, ko halēses zābaki bija atstājuši uz zemes, no sīra Džoras sejas likās aizplūstam visas asinis. Ko jūs, mazo muļķīt, esat izdarījusi? viņš jautāja aizlūzušā balsī.

-    Man viņš bija jāglābj.

-    Mēs varējām bēgt, bruņinieks noteica. Es būtu jūs, princes, nogādājis līdz Ašaī sveiku un veselu. Nebija nekādas vajadzības…

-    Vai es tiešām esmu tava princese? viņa vaicāja sīram Džoram.

-    Jūs zināt, ka esat, lai dievi mums abiem žēlīgi.

-    Tad palīdzi man tagad.

Sīrs Džora saviebās. Ja vien es zinātu, kā.

Mirri Mazdūras balss pieņēmās spēkā, un tagad no telts skanēja spalgas, gaudojošas vaimanas, kas lika pār Denijas muguru pārskriet drebuļiem. Daži dotraki sāka kaut ko murmināt un kāpties atpakaļ. Telti izgaismoja ogļu pannas, kas atradās aiz zīda. Cauri asinīm notašķītajam audumam varēja saskatīt kustīgas ēnas.

Mirri Mazdūra dejoja, turklāt viņa nebija viena.

Denija dotraku sejās redzēja iezogamies dzīvnieciskas bailes. Tas nedrīkst notikt, nodārdēja Koto bass. Viņa nebija pamanījusi asinsjātnieka atgriešanos. Kopā ar viņu bija arī Haggo un Koholo. Trijotne bija atvedusi bezmatu vīrus, einuhus, kas dziedināja ar nazi, adatu un uguni.

-    Tas notiks, Denija uzstāja.

-    Meiga, Haggo noņurdēja. Un vecais Koholo tas pats Koholo, kas bija saistījis savu dzīvību ar Drogo dzīvību dienā, kad hals piedzima, Koholo, kurš vienmēr bija izturējies tik laipni pret viņu, Koholo iespļāva Denijai sejā.

-    Tu mirsi, meiga, Koto nozvērējās, bet tai otrai ir jāmirst vispirms. Viņš izrāva arahu un devās uz telts pusi.

-   Nē, viņa iekliedzās, tu nedrīksti. Viņa pieķērās asinsjātniekam pie pleca, bet tas pagrūda halēsi sāņus. Denijai nokrita uz ceļiem un sakrustoja rokas pār vēderu, lai pasargātu bērniņu. Apturiet viņu, halēse pavēlēja saviem hāsiem, nogaliniet viņu.

Raharo un Kvaro stāvēja pie ieejas teltī. Kvaro paspēra soli uz priekšu un pasniedzās pēc pātagas roktura, taču Koto pagriezās lunkani kā dejotājs, cirzdams ar izliekto arahu uz augšu. Viņš trāpīja Kvaro zem rokas, spožais un asais tērauds pāršķēla gan ādas kamzoli un ādu, gan muskuļus un ribas kaulu. Izšļācās asinis, un jaunais jātnieks, izmisīgi tverdams gaisu, aizstreipuļoja atpakaļ.

Koto izrāva asmeni no brūces. Zirgu pavēlniek, uzsauca sīrs Džora Mormonts. Mēģiniet tikt galā ar mani. To teicis, bruņinieks izrāva no maksts savu zobenu.

Koto lādēdamies apmetās pret viņu. Arahs nozibēja tik strauji, ka Kvaro asiņu lāsītes uzvirmoja gaisā, gluži kā lietus karstā vējā. Zobens apturēja asmeni pēdu no sīra Džoras sejas un mirkli noturēja, abiem ieročiem spriedzē drebot un Koto niknumā gaudojot. Bruņinieks bija tērpies ķēžu bruņās, viņa cimdi un kāju sargi bija no kārtainā tērauda, arī kaklasargs likās visai pamatīgs vienīgais, viņam nebija ienācis prātā uzvilkt bruņucepuri.

Koto izveicīgi padejoja atpakaļ, griezdams arahu ap galvu mirdzošā nimbā, no kura ik pa brīdim bruņinieka virzienā izšāvās pa zibenim. Sīrs Džora atvairīja cirtienus, kā spēja, taču cirtieni kļuva arvien biežāki, līdz Denijai likās, ka Koto ir četri arahi un tikpat daudz roku. Viņa dzirdēja, kā asmens trāpa pa bruņām, redzēja, kā gaisā pašķīst dzirksteles, kad garais, izliektais asmens noslīdēja pa bruņucimdu. Pēkšņi Mormonts klupdams krizdams kāpās atpakaļ, un Koto palēkdamies rāvās uzbrukumā. Bruņinieka sejas kreisā puse bija noplūdusi sarkana ar asinīm, bet cirtiens gurnā bija atstājis bruņās robu un lika viņam klibot. Koto izkliedza apvainojumus, saukdams sīru Džoru par gļēvuli, pienapuiku, einuhu dzelzs kamzolī. Tu tagad mirsi! Koto apsolīja, araham zibot sarkanajā puskrēslā. Denijas klēpī mežonīgi spārdījās viņas dēls. Izliektais asmens paslīdēja garām taisnajam un dziļi iecirtās bruņinieka gurnā, kur vīdēja iepriekšējā cirtiena atstātais robs.

Mormonts nosēcās un paklupa. Denija izjuta asas sāpes vēderā un kaut kas notecēja lejup pa viņas gurniem. Koto uzvaroši ieaurojās, taču viņa arahs bija trāpījis kaulā un uz mirkli tur iestrēga.

Tas izrādījās pietiekami ilgs laiks. Sīrs Džora trieca savu zobenu lejup ar visu rokās atlikušo spēku cauri miesai, muskuļiem un kaulam tā, ka Koto roka palika karājoties tievā ādas un dzīslu strēmelē. Bruņinieka nākamais cirtiens ķēra dotraka ausi un bija tik mežonīgs, ka Koto seja likās teju uzsprāgstam.

Dotraki kliedza, Mirri Mazdūra teltī gaudoja necilvēcīgā balsī, Kvaro mirdams lūdza ūdeni. Denija sauca, lai kāds nāk viņai palīgā, bet neviens to nedzirdēja. Raharo cīnījās ar Haggo, araham dejojot pret arahu, līdz skaļi kā pērkons noplaukšķēja Džogo pātaga, apvīdamās ap Haggo kaklu. īss rāviens, un asinsjātnieks aizmeimuroja atmuguriski, pazaudēdams gan līdzsvaru, gan zobenu. Raharo aurodams metās uz priekšu, vēzdams lejup abās rokās satverto arahu un trāpīdams Haggo tieši pa galvu. Sarkanais un trīsošais asmens trāpīja starp acīm. Kāds meta ar akmeni, un, kad Denija paskatījās lejup, izrādījās, ka viņas plecs ir saplosīts un asiņains. Nē, viņa sāka raudāt, nē, lūdzu, apstājieties, tā ir pārāk augsta, cena ir pārāk augsta. Pirmajam akmenim sekoja vēl vairāki. Viņa mēģināja rāpot uz telts pusi, taču Koholo viņu noķēra. Sagrābis halēses matus, asinsjātnieks atlieca viņas galvu atpakaļ, un Denija sajuta dunča auksto asmeni pieskārāmies kaklam. Mans bērniņš, viņa iekliedzās, un, iespējams, dievi viņu sadzirdēja, jo jau nākamajā mirklī Koholo bija miris. Aggo bulta trāpīja asinsjātniekam mugurā, caururbdama plaušas un sirdi.

Kad Dinerīsai beidzot izdevās sakopot spēkus, lai paceltu galvu, viņa redzēja, ka pūlis izklīst. Dotraki klusēdami lavījās atpakaļ uz savām teltīm un guļampaklājiem. Daži segloja zirgus un jāja projām. Saule bija norietējusi. Daudzviet halasārā dega ugunskuri, lieli, oranži sārti, kas pikti sprakšķēja, izspļaudami debesīs dzirksteļu šļakatas. Kad Denija mēģināja piecelties, viņu sagrāba sāpju agonija un saspieda gluži kā milža dūre. Elpa aizrāvās kaklā; viņa tikko spēja paelpot. Mirri Mazdūras balss skanēja kā apstāvētājas gaudas. Teltī turpināja virpuļot ēnas.

Roka apņēma Deniju ap vidukli, un tad jau sīrs Džora cēla viņu kājās. Viņa seju klāja lipīgas asinis, un meitene pamanīja, ka viņam trūkst puses auss. Denija sarāvās bruņinieka rokās atkal bija uznākusi sāpju lēkme un dzirdēja, kā Mormonts sauc palīgā kalpones. Vai viņas visas ir tā pārbijušās? Bet tad halēse saprata, ka atbildi zina pati. Uzvilnīja jauns sāpju vilnis, un Denija apvaldīja kliedzienu. Sajūta bija tāda, it kā dēlam katrā rokā būtu pa nazim un viņš mēģinātu izgriezt sevi ārā no viņas klēpja. Dorea, nolādēts, sīrs Džora ierēcās. Nāc šurpu. Sameklē vecmātes.

-   Viņas nenāks. Viņas saka, ka halēse esot nolādēta.

-   Ja viņas nenāks, es nocirtīšu visām galvas.

Dorea sāka raudāt. Viņas ir projām, manu pavēlniek.

-    Meiga, kāds cits ieminējās. Vai tas bija Aggo? Vediet viņu pie meigas.

Nē, Denija gribēja teikt, nē, to nē, jūs nedrīkstat, bet, kad viņa pavēra muti, no tās izlauzās garas sāpju vaimanas, un ādu pārklāja sviedri. Kas gan ar viņiem notika, vai tad viņi neko neredzēja? Iekšā teltī dejoja tumši apveidi, kas neatgādināja cilvēkus, virpuļodami ap ogļu pannu un asiņaino ūdens baļļu, kas melnēja uz smilškrāsas zīda. Denija pamanīja milzīga vilka ēnu, bet otrs apveids atgādināja liesmu ieskautu cilvēku.

-   Jēru Sieva zina dzemdību noslēpumus, Irri bilda. Viņā tā teica, es pati dzirdēju.

-   Jā, Dorea piekrita, arī es to dzirdēju.

"Nē," Denija kliedza, vai, iespējams, viņa tikai domāja par to, jo no viņas lūpām neatskanēja ne skaņas. Halēsi kaut kur nesa. Kad viņa atvēra acis, tās vērās plakanās, mirušās, melni bezkaislīgās bezzvaigžņu debesīs. Lūdzu, nē. Miri Mazdūras balss kļuva skaļāka, līdz tā piepildīja visu pasauli. "Apveidi!" Denija kliedza. "Dejotāji!"

Sīrs Džora ienesa viņu teltī.

ĀRIJA

Karstās maizes smarža, kas vēdīja no bodītēm Miltu ielā, Ārijai likās saldāka par jebkuru citu smaržu. Viņi dziļi ieelpoja un paspēra soli tuvāk balodim. Brūni plankumainais putns izskatījās īpaši apaļš, tas aizrautīgi knābāja garoziņu, kas bija nokritusi starp diviem bruģakmeņiem, bet, tikko tas pamanīja Ārijas ēnu, balodis pacēlās spārnos.

Koka zobens nosvilpa gaisā un ķēra putnu divas pēdas virs zemes, un tas saļima uz bruģa brūnu spalvu virpulī. Vienā acumirklī Ārija bija saķērusi to aiz spārna. Balodis sitās un mēģināja izrauties. Tas knāba meitenei rokā. Viņa sagrāba putna kaklu un pagrieza, līdz izdzirdēja pārlūztam mugurkaulu. Salīdzinājumā ar dzīšanos pakaļ kaķiem baložu medības bija tīrā pastaiga.

Garāmejošs septons ar aizdomām paskatījās uz Āriju. Šī ir labākā vieta baložiem, meitene paskaidroja vīram, nopurinot drānas un paceļot zemē nokritušo koka zobenu. Viņi salido šurp, meklēdami drupatas. Septons aizsteidzās projām.

Viņa piesēja balodi pie jostas un devās tālāk pa ielu. Kāds maiznieks divričos stūma veselu kalnu augļu pīrāgu; smaržas gavilēja par mellenēm un citroniem, un aprikozēm. Meitenes vēders tukši iekurkstējās. Vai iedosiet man vienu? viņa izdzirdēja pati savu balsi. Citronu vai… vai jebkuru citu.

Ratiņu stūmējs nopētīja viņu no galvas līdz kājām. Acīmredzot viņam diez ko nepatika tas, ko viņš redzēja. Trīs graši.

Ārija piesita ar koka zobenu pie zābaku stulma. Es jums dotu vienu treknu balodi, viņa piedāvāja.

Lai svešie pievāc tavu balodi, vīrs noņurdēja.

Pīrāgi vēl bija silti, tikko no krāsns izcelti. Smarža lika siekalām saskriet viņai mutē, taču trīs grašu meitenei nebija… un nebija arī viena. Ārija pavērās uz ratiņu stūmēju, atcerēdams, ko Sīrio bija teicis par redzēšanu. Viņš bija maza auguma, ar nelielu, apaļu vēderiņu, un izskatījās, ka ejot viņš mazliet drošāk atbalstās uz kreisās kājas. Viņa prātoja, ka, ja paķertu vienu pīrāgu un mestos bēgt, vīrs viņu nekad nepanāktu, bet maiznieks laikam nojauta, kas meitenei prātā, jo viņš teica: Labāk turies tālāk no pīrāgiem. Zelta apmetņi zina, kā tikt galā ar mazām, zaglīgām rensteļu žurkām, to viņi zina gana labi.

Ārija piesardzīgi palūkojās atpakaļ. Pie nākamā krustojuma stāvēja divi Pilsētsardzes vīri. Viņu zeltīti krāsotie smagas vilnas apmetņi nokarājās gandrīz līdz zemei, bruņukrekli, zābaki un cimdi bija melni. Vienam pie gurna karājās zobens, otram bija tērauda runga. Uzmetusi beidzamo izsalkušo skatienu kūkām, Ārija atkāpās no ratiem un aizlavījās projām. Zelta apmetņi īpašu uzmanību viņai nepievērsa, tomēr katru reizi, kad meitene tos ieraudzīja, vēders savilkās mazglos. Ārija visu šo laiku turējās pēc iespējas tālāk no pils, tomēr pat no attāluma viņa redzēja uz augstajām, sarkanajām sienām trūdošās galvas. Vārnu pulciņi skaļi kašķējās ap katru no galvām, blīvi kā mušu mākoņi. Blusu Galā mēļoja, ka zelta apmetņi esot pieslējušies Lanisteriem, Pilsētsardzes priekšnieks iecelts par pavēlnieku, piešķirot viņam zemes pie Trejžubures un arī vietu karaļa padomē.

Ārija bija dzirdējusi arī citas baumas, briesmīgas baumas, no kurām viņa neko nesaprata. Daži zināja teikt, ka viņas tēvs esot noslepkavojis karali Robertu, bet tad pašu Stārku esot nogalinājis pavēlnieks Renlijs. Citi uzstāja, ka valdnieku esot nogalinājis Renlijs piedzērušos brāļu strīda laikā. Kāda gan cita iemesla dēļ viņš būtu bēdzis nakts tumsā kā parasts zaglis? Vēl kāds minēja, ka karalim medībās esot uzbrucis mežakuilis, cits apgalvoja karalis esot miris, ēdot mežakuili, viņa gaišība esot tā pārēdies, ka pārsprādzis pie galda. Nē, nepiekrita citi, karalis gan esot miris pie galda, bet tikai tāpēc, ka Varīss Zirneklis esot šo noindējis. Nē, indētāja esot bijusi karaliene. Nē, viņš esot saslimis ar bakām. Nē, aizrijies ar asaku.

Vienā jautājumā gan visi stāsti bija vienisprātis karalis Roberts bija miris. Bailora Svētītā Septas septiņu torņu zvani bija skanējuši dienu un nakti, sēru bronzas paisumam veļoties pār pilsētu kā pērkona dārdiem. Šādi zvanīja tikai tad, Ārijai bija paskaidrojis ādmiņa māceklis, kad nomira karalis.

Meitene vēlējās tikai vienu doties mājās, taču tikt projām no Karaļa ostas izrādījās krietni grūtāk, nekā viņa bija iedomājusies. Vairums sarunu grozījās ap karu, un zelta apmetņi čumēja un mudžēja uz pilsētas mūriem kā blusas uz… piemēram, uz viņas pašas. Viņa mēdza nakšņot te Blusu Galā, te uz kāda jumta vai stalli jebkur, kur meitene atrada vietu gulēšanai, un drīz vien viņai nācās atzīt, ka pilsētas kvartāls ir nosaukts visai trāpīgi.

Katru dienu kopš bēgšanas no Sarkanā torņa Ārija pacietīgi apstaigāja visus septiņus pilsētas vārtus. Pūķa vārti, Lauvas vārti un Vecie vārti bija slēgti un aizbultēti. Dubļu vārti un Dievu vārti bija atvērti, taču tikai tiem, kas vēlējās pilsētā ienākt; sargi nevienu ārā no Karaļa ostas nelaida. Tiem, kuriem doties projām bija atļauts, izmantoja Karaļa vārtus vai Dzelzs vārtus, taču tos apsargāja Lanisteru vīri sarkanos apmetņos un bruņucepurēs ar lauvām. Vērodama pārbaudes no iebrauktuves jumta netālu no Karaļa vārtiem, Ārija redzēja, kā sargi pārmeklē ratus un braucammājas, liek jātniekiem atvērt seglu somas un izprašņā katru, kurš mēģināja izkļūt no pilsētas, ejot kājām.

Reizēm viņa prātoja, ka varētu izpeldēt no pilsētas pa upi, taču Melnupe bija plata un dziļa, turklāt visi piekrita, ka tās straumes ir nelāgas un bīstamas. Bet naudas, lai samaksātu pārcēlājam vai kuģa kapteiņiem, meitenei nebija.

Ārijas tēvs vienmēr bija mācījis viņai, ka zagt nedrīkst, bet kļuva arvien grūtāk atcerēties, kāpēc viņš to bija piekodinājis. Ja viņa drīzumā neizkļūs no pilsētas, viņai nāksies riskēt ar saķeršanos ar zelta apmetņiem. Kopš viņa iemācījās notriekt putnus ar savu koka zobenu, briesmīgu badu meitene nebija cietusi, taču viņa baidījās, ka, pārtiekot tikai no putniem, viņa agri vai vēlu saslims. Pirmos pāris Ārija pat bija apēdusi jēlus tas notika, pirms viņa atklāja Blusu Galu.

Blusu Gala ielās netrūka mazu ieskrietuvju, kurās gadiem ilgi lēni virda milzīgi katli. Te varēja apmainīt pusi putna pret mazliet apkaltušas maizes kancīti un "brūnā bļodu", turklāt saimnieces vēl uzdūra otru pusi uz iesma un uzcepa otru pusi, ja vien tu pats noplūci balodi. Ārija atdotu visu pasaulē par piena krūzi un citronkūku, bet arī brūnais bija ciešams. Virumā parasti bija mieži, burkānu, sīpolu un kāļu gabali, reizēm pat pa ābolam, un tā virsmu veidoja tauku kārtiņa. Meitene centās vienkārši nedomāt par gaļu. Reiz gan viņa bija tikusi pie zivs gabaliņa.

Šīm ieskrietuvēm gan piemita viens trūkums tās nekad nebija tukšas, un, ātri notiesādama maltīti, Ārija vienmēr juta pētījošus skatienus.

Daži skatījās uz viņas zābakiem vai apmetni, un meitene zināja, kas viņiem prātā. Citu acis likās ložņājam zem viņas drānām; viņa nesaprata, ko domāja šie citi, bet tas viņu biedēja vēl vairāk. Pāris reižu viņai bija mēģinājuši sekot ielās un pat dzīties pakaļ, taču pagaidām nevienam nebija izdevies viņu noķert.

Sudraba rokassprādzi, kuru viņa bija cerējusi pārdot, kopā ar goda drānu vīstokli meitenei nozaga pirmajā naktī pēc bēgšanas no pils, kad viņa nakšņoja kādā izdegušā namā netālu no Cūku ceļa. Viss, kas Ārijai palika, bija apmetnis, kurā viņa bija ietinusies, ādas drānas, kurās viņa bija tērpusies, koka mācību zobens… un Adata. Viņa bija gulējusi uz Adatas, citādi arī to būtu paņēmuši; zobens bija vērtīgāks par visu pārējo kopā. Kopš tā laika Ārija staigāja, pārsegusi apmetni pāri labajai rokai, lai slēptu pie jostas piekārto zobenu. Koka zobenu viņa parasti turēja kreisajā rokā tā, lai visi to redzētu, tā cerēdama atbaidīt zagļus, bet ieskrietuvēs apgrozījās vīri, kurus viņa nespētu nobiedēt pat ar kaujas cirvi. Tāpēc reizēm viņai zuda apetīte uz baložiem un apkaltušu maizi. Bieži viņa devās gulēt izsalkusi, lai tikai izvairītos no aizdomīgajiem skatieniem.

Ja Ārijai izdotos izkļūt no pilsētas, viņa varētu lasīt ogas vai dārzos nočiept kādus ābolus un ķiršus. Meitene atcerējās, ka redzējusi augļu kokus netālu no karaļceļa, kad viņi ceļoja uz dienvidiem. Un viņa varētu mežos sarakt kādas saknes, pat noķert vienu otru trusi. Pilsētā noķert varēja tikai žurkas, kaķus un izkāmējušus suņus. Par kucēnu metienu ieskrietuvēs varot dabūt sauju grašu, viņa bija dzirdējusi, bet par šādu iespēju viņa pat nevēlējās domāt.

Aiz Miltu ielas pletās līkumotu ieliņu un šķērsielu labirints. Ārija klīda ļaužu pūļos, cenzdamās turēties pa gabalu no zelta apmetņiem. Viņa bija iemācījusies, ka vislabāk iet pa ielas vidu. Reizēm meitenei nācās izvairīties no ratiem un zirgiem, bet tur vismaz tos varēja redzēt. Ja tu gāji tuvāk ēkām, ik pa brīdim kāds mēģināja tevi saķert. Dažas ieliņas gan bija tik šauras, ka nācās iet, teju aizskarot māju sienas; ēkas bija saceltas tik tuvu, ka augšējie stāvi gandrīz saskārās.

Garām aizjoza aurojošu bērneļu pulciņš, kas dzinās pakaļ ripojošai stīpai. Ārija ar skumjām atcerējās laikus, kad viņa bija dzenājusi stīpu kopā ar Brenu, Džonu un mazo brālīti Rikonu. Viņa prātoja, cik liels varētu būt izaudzis Rikons un vai Brens vēl arvien skuma. Meitene būtu gatava atdot visu, lai te būtu Džons un, sabužinot matus, nosauktu viņu par "mazo māšeli". Tagad tiem gan bužināšana nebija vajadzīga. Ārija bija redzējusi savu atspīdumu peļķēs, un viņai nelikās, ka bija iespējami vēl sabužinātāki mati par viņējiem.

Meitene bija mēģinājusi aprunāties ar bērniem, kurus viņa satika ielās, cerēdama, ka sadraudzēsies ar kādu, kurš varētu palīdzēt viņai ar jumtu virs galvas, bet vai nu viņa neprata tos uzrunāt, vai bija kāda cita vaina. Mazākie tikai uzmeta Ārijai žiglu, piesardzīgu skatienu un aizbēga, ja viņa pienāca par tuvu. Viņu lielie brāļi un māsas uzdeva jautājumus, uz kuriem Ārija nespēja atbildēt, apsaukāja meiteni un mēģināja viņu apzagt. Vēl tikai vakar kaulains, par viņu divreiz vecāks baskājis skuķis nogrūda Āriju zemē un mēģināja novilkt zābakus, taču zābaku vietā dabūja ar koka zobenu pa ausi un bija spiesta bēgt, raudādama un slaucīdamaa asinis.

Ejot pa nokalni lejup uz Blusu Gala pusi, Ārija pamanīja virs galvas riņķojam kaiju. Meitene to domīgi nopētīja, bet putns lidinājās pārāk tālu, lai to aizsniegtu ar zobenu. Kaija lika viņai atcerēties jūru. Varbūt tā bija izeja? Vecā auklīte mēdza stāstīt par zēniem, kuri paslēpušies uz tirdzniecības kuģiem un aizburājuši plašajā pasaulē, lai piedzīvotu visraibākos piedzīvojumus. Varbūt Ārija arī varētu rīkoties tāpat. Viņa nolēma aizstaigāt līdz upes krastam. Turklāt tas bija pa ceļam, ejot uz Dubļu vārtiem, kurus viņa šodien vēl nebija pārbaudījusi.

Kad Ārija nonāca līdz piestātnēm, tur valdīja savāds klusums. Viņa pamanīja pāris zelta apmetņu plecu pie pleca klīstam pa zivju tirgu, bet tie pat nepaskatījās uz meitenes pusi. Puse no bodītēm stāvēja tukšas, un viņai likās, ka krastā ir krietni mazāk kuģu nekā iepriekš. Pa Melnupi slīdēja trīs karaļa kara galeras, to zeltā krāsotie priekšgali šķēla ūdeni, airiem ceļoties un krītot. Ārija brīdi vēroja kuģus, tad devās tālāk gar upi.

Kad pie trešās piestātnes viņa ieraudzīja sargus pelēkos vilnas apmetņos ar baltu satīna apmali, viņas sirds teju apstājās krūtīs. Ziemmalas krāsas lika asarām saskriet acīs. Aiz vīru muguras pietauvota šūpojās slaida tirdzniecības galera ar trijām airu rindām. Ārija nespēja izlasīt uz priekšvadņa uzkrāsoto nosaukumu; vārdi izskatījās svešādi, mīriešu, bravosiešu, iespējams, pat augšvalīriešu valodā. Viņa parāva aiz piedurknes garām ejošu krāvēju. Lūdzu, viņa vaicāja, kas tas ir par kuģi?

-    Tā ir Vēju ragana no Mīras, vīrs atbildēja.

-    Tad tā vēl arvien atrodas tepat, Ārijai paspruka. Krāvējs uzmeta viņai aizdomīgu skatienu, paraustīja plecus un devās tālāk savās gaitās. Ārija metās uz piestātnes pusi. Vēju ragana bija kuģis, ko tētis bija nolīdzis, lai nogādātu viņu mājās… un tas vēl arvien gaidīja! Viņai bija licies, ka tas jau sen ir devies jūrā.

Divi no sargiem kavēja laiku ar kauliņu spēli, bet trešais staigāja šurpu turpu pa piestātni, uzlicis roku uz zobena pogas. Nokaunējusies, ka viņu kāds varētu ieraudzīt noraudājušos kā mazu bērneli, viņa apstājās, lai izberzētu asaras no acīm. Viņas acis, viņas acis, viņas acis, kāpēc tās…

"Skaties ar acīm," viņa izdzirdēja Sīrio čukstu.

Un Ārija skatījās. Viņa pazina visus tēva vīrus. Šie trīs pelēkajos apmetņos tērptie bija svešinieki. Ej, tu, uzsauca apgaitnieks. Ko tu te gribi, puis? Arī abi pārējie pacēla skatienus.

Meitenei nācās saņemties, lai nemestos bēgt, taču viņa zināja, ka tad sargi mestos viņai pakaļ. Viņa piespieda sevi paieties pāris soļu tuvāk. Viņi meklēja meiteni, bet viņu bija noturējuši par puiku. Tad nu viņa arī būs puika. Varbūt gribat nopirkt balodi? Viņa parādīja kareivjiem beigto putnu.

-    Tinies projām, sargs uzsauca.

Ārijai nebija divreiz jāsaka. Meitenei pat nevajdzēja izlikties, ka viņa ir pārbijusies. Sargi atgriezās pie saviem kauliņiem.

Viņa nemācētu izstāstīt, kā aizkļuva atpakaļ uz Blusu Galu, bet, kad Ārija sasniedza šaurās, līkumotās, nebruģētās ieliņas starp pakalniem, viņa smagi elsoja. Blusu Galam bija savs īpatnējs smārds, te oda pēc cūku aizgaldiem un ādmiņu darbnīcām, kas jaucās ar vīnotavu un lētu meitumāju skābo dvaku. Ārija kā apdullusi klīda pa labirintu. Tikai tad, kad viņas nāsis sasniedza virstoša brūnā smarža no tuvējās ieskrietuves durvīm, meitene aptvēra, ka balodis ir pazudis. Tas vai nu bija nokritis no jostas skrējiena laikā, vai kāds to, viņai nemanot, bija nozadzis. Pirmajā brīdī Ārijai atkal gribējās raudāt. Tagad viņai nāksies mērot garo ceļu atpakaļ uz Miltu ielu un atrast vēl kādu tikpat tauku balodīti.

Pilsētas otrā galā sāka skanēt zvani.

Ārija pacēla acis, ieklausīdamās dimdēšanā un prātodama, ko tā nozīmē šoreiz.

-    Kas tad nu? stāvot ieskrietuves durvīs, vaicāja tukls vīrs.

-    Atkal zvana, lai dievi žēlīgi, ievaimanājās kāda veča.

Rudmataina staigule krāsaina zīda stērbelē pavēra otrā stāva logu.

Vai tagad jaunais karalis pagalam? viņa nokliedzās, izliekusies pāri ielai. Tādi nu tie puikas ir, nekad nespēj noturēties kaut mazliet ilgāk. Kamēr viņa smējās, kails vīrietis apskāva meiču no mugurpuses, iekoda šai kaklā un sāka spaidīt smagās, baltās krūtis, kas nokarājās zem pieticīgā apģērba gabala.

-    Stulbā palaistuve, tuklais vīrs nokliedzās. Karalis nav miris, tie ir tikai pulcēšanās zvani. Zvana tikai vienā tornī. Ja nomirst karalis, tad skandina visus pilsētas zvanus.

-     Klau, beidz taču kodities, citādi es pieskandināšu tavus zvanus,sieviete logā uzsauca vīrietim, kurš knakstījās viņai aiz muguras, pagrūzdama savu apmeklētāju nostāk ar elkoni. Kurš tad ir nomiris, ja ne karalis?

-    Tas nozīmē pulcēšanos, tusnis atkārtoja.

Garām aizskrēja divi zēni Ārijas vecumā, uzsizdami šļakatas no tuvējās peļķes. Veča nolamājās uz šiem, bet viņi tik aizlēkšoja tālāk. Arī citi ļaudis virzījās augšup pa kalna nogāzi, lai redzētu, kāpēc sacēlies tāds ļembasts. Ārija metās skriešus un drīz vien panāca gausāko puiku. Kur tu skrien? nonākusi līdzās zēnam, viņa uzsauca. Kas noticis?

Nepagausinādams soli, viņš pameta skatienu atpakaļ. Zelta apmetņi nes šo uz septu.

-    Ko tad? viņa uzsauca, skriedama, cik jaudas.

-    Labo roku! Šim cirtīšot galvu nost, tā Bū zināja teikt.

Kādi rati bija atstājuši dziļu grambu ielas dubļos. Puika pārlēca tai pāri, bet Ārija kavēkli tā arī nepamanīja. Meitene paklupa un nokrita ar seju pa priekšu. Viņa uz akmens nobrāza celi un uz cieti nomīdītās zemes pamatīgi sasita pirkstus. Adata dauzījās viņai starp kājām. Ārija šņukstēdama pierausās uz ceļiem. Kreisās rokas īkšķis asiņoja. Kad viņa to iebāza mutē, lai nosūktu asinis, atklājās, ka krītot viņa tam nolauzusi pusi naga. Meitenei drebēja rokas, un asinis plūda arī no ceļgala.

-    Dodiet ceļu! šķērsielā kāds iesaucās. Dodiet ceļu pavēlniekiem Sarkanvīniem! Ārija tik tikko paguva pielēkt kājās un parauties malā, kad garām, teju samīdot viņu, auļos aiztraucās četri jātnieki milzīgos zirgos. Viņi bija tērpušies zili un tumšsarkani rūtotos apmetņos. Aiz viņiem divu vienādu bēru ķēvju mugurā vienādi kā zirņi pākstī līdzās jāja divi jauni augstmaņi. Ārija viņus bija redzējusi vai simt reižu pils pagalmā tie bija Sarkanvīnu dvīņi sīrs Horass un sīrs Hobers, glīti jaunekļi ar oranžiem matiem un stūrainām, vasarraibumiem klātām sejām. Sansa un Džeine Pūla mēdz viņus saukt par sīru Plienu un sīru Slienu un ķiķinot sačukstēties katru reizi, kad ieraudzīja dvīņus. Pašlaik viņi neizskatījās diez ko smieklīgi.

Visi virzījās uz vienu un to pašu pusi, steigdamies uzzināt, ko nozīmēja sparīgā zvanīšana. Tagad zvani likās skaļāki, tie dimdēdami aicināja visus pulcēties. Ārija pievienojās cilvēku straumei. Tur, kur bija nolūzis nags, īkšķis sāpēja tik ļoti, ka viņai nācās krietni savaldīties, lai nesāktu raudāt. Viņa iekoda lūpā, klibodama kopā ar pārējiem un ieklausīdamās satrauktajās balsīs, kas skanēja visapkārt.

-     … karaļa labā roka, pavēlnieks Stārks. Viņu nes augšā uz Bailora septu.

-    Biju dzirdējis, ka viņš jau pagalam.

-    Drīz būs, drīz būs. Man putniņš pačukstēja, ka šim galva būšot nost.

-    Sen bija laiks, nodevējs nolāpītais. Runātājs nospļāvās.

Ārija ar pūlēm izmocīja vārdus. Viņš nekad… meitene iesāka, bet viņa bija tikai bērns, tāpēc apkārtējie turpināja sarunu, pārtraucot viņu pusvārdā.

-    Muļķis! Neko viņam necirtis. Kopš kura laika nodevējus saīsina uz Lielā septa kāpnēm?

-    Nu, bruņinieka kārtā tak šo arī neiecels. Es dzirdēju, ka veco karali Robertu esot nokāvis tieši Stārks. Mežā pārgriezis valdniekam rīkli, un, kad pārējie šo atraduši, Stārks mierīgi stāvējis nozieguma vietā un stāstījis, ka viņa gaišībai to nodarījis kaut kāds tur vecs mežakuilis.

-    Ak, tas nav tiesa. Karaļa nāvē vainīgs paša brālis, tas Renlijs, nu, kuram ir zelta ragi.

-    Piever savu melīgo muti, vecen. Tu nesaproti, ko runā, pavēlnieks ir jauks, godīgs vīrs.

Kad pūlis nonāca līdz Māsu ielai, cilvēki bija sablīvējušies plecu pie pleca. Ārija ļāva ļaužu straumei nest viņu uz priekšu, augšup pa Visēnijas pakalna nogāzi. Baltais marmora laukums čumēja un mudžēja no cilvēkiem, kas aizrautīgi čaloja cits ar citu un pūlējās piekļūt tuvāk Bailora Svētītā septam. Šeit zvani dimdēja īpaši skaļi.

Ārija spraucās cauri biežņai, līzdama starp zirgu kājām un cieši turēdama rokā koka zobenu. Pūļa vidū viņa spēja redzēt vien rokas, kājas un vēderus un vēl septa septiņus augstos torņus virs galvas. Viņa pamanīja ratus un iedomājās, ka varētu uzkāpt uz tiem, lai kaut ko redzētu, taču viņa nebija pirmā, kam šāda doma bija iešāvusies prātā. Kučierim tas pagalam nepatika, un viņš aizgainīja līdējus, piedraudot ar pātagu.

Ārija sāka uztraukties. Spiezdamās uz pūļa priekšējām rindām, viņa iesprūda pie pieminekļa akmens pamatnes. Meitene pavērās uz septonu Bailoru Svētīto. Iebāzusi koka zobenu aiz jostas, Ārija sāka rāpties augšup. Nolūzušais nags atstāja asins traipus un krāsotā marmora, taču viņai izdevās uzrausties uz pamatnes un iekārtoties starp karaļa kājām.

Tajā mirklī viņa pamanīja tēvu.

Pavēlnieks Edards stāvēja uz augstā septona kanceles pie septa durvīm, un viņu balstīja divi vīri zelta apmetņos. Tēvs bija tērpies tumši pelēkajā samta kamzolī, uz kura krūtīm bija no pērlītēm izšūts balts vilks.

Uz pleciem bija uzmests pelēks vilnas apmetnis ar kažokādas apmali, bet pats tēvs bija ļoti novājējis tik izkritušos Ārija viņu nekad nebija redzējusi. Pavēlnieks Stārks ne tik daudz stāvēja, cik viņu turēja stāvus sargi; apsējs uz lauztās kājas likās pelēks un satrunējis.

Tēvam aiz muguras stāvēja pats augstais septons, drukns, nosirmojis un neticami resns vīrs, kas bija ģērbies baltā tērpā un kam galvā slējās milzīgs, no smalkiem pavedieniem un kristāliem darināts kronis, kas ieskāva viņa galvu mirdzošās varavīksnēs ik reizi, kad tas pakustējās.

Ap septa durvīm marmora kanceles priekšā stāvēja bruņinieku un svarīgu pavēlnieku pulciņš. Starp tiem izcēlās Džofrejs, tērpies asinssarkanā zīda un satīna tērpā, kas bija izšūts ar lecošiem briežiem un rēcošām lauvām. Galvā viņam bija zelta kronis. Māte karaliene stāvēja līdzās dēlam, tērpusies melnā sēru tērpā ar sarkanām iešuvēm, viņas matus sedza ar melniem briljantiem rotāts plīvurs. Ārija pazina Suni, virs kura tumši pelēkajām bruņām bija uzmests sniegbalts apmetnis. Ap viņu stāvēja vēl četri Karaļsardzes bruņinieki. Meitene redzēja, kā starp pavēlniekiem mīkstās čībās un izrakstītā tērpā slīd einuhs Varīss, un viņai likās, ka nelielā auguma vīrs ar sudrabaino apmetni un ķīļbārdiņu varēja būt tas, kurš reiz izcīnīja divkauju par viņas māti.

Augstmaņu pulka vidū stāvēja Sansa, tērpusies debesu ziluma zīdā. Viņas garie kastaņbrūnie mati bija izmazgāti un ieveidoti, bet plaukstu locītavas greznoja sudraba rokassprādzes. Ārija sarauca pieri, prātodama, ko gan māsa tur dara un kāpēc izskatās tik laimīga.

Gara zelta apmetņos tērptu šķēpnešu čūska, ko komandēja apaļīgs vīrs smalkās melnas emaljas un zelta greznojumu bruņās, spieda atpakaļ pūli. Komandiera apmetnis mirdzēja ar metālisku atblāzmu, kas liecināja, ka tas austs no īsta zelta pavediena.

Kad zvans pārstāja dunēt, lielo laukumu pakāpeniski pārņēma klusums, un viņas tēvs, pacēlis galvu, sāka runāt tik klusā un vārgā balsī, ka viņa tik tikko spēja viņa teikto saklausīt. Cilvēki aiz viņas ik pa brīdim izsaucās "Ko?" un "Skaļāk!". Vīrs zeltaini melnajās bruņās no aizmugures pienāca pie tēva un iegrūda pamatīgu dunku sānos. Lieciet viņu mierā! Ārija gribēja iekliegties, taču zināja, ka neviens viņu neklausīs. Tāpēc viņa iekoda lūpā.

Tēvs, jau skaļākā balsī, sāka vēlreiz. Es esmu Edards Stārks, Ziemmalas pavēlnieks un karaļa labā roka, viņš sacīja jau krietni spēcīgāk, tā, ka balss pārskanēja visu laukumu, un es stāvu, lai dievu un cilvēku priekšā atzītos nodevībā.

Nē, Ārija iekunkstējās. Pūlis viņai pie kājām sāka spiegt un kliegt. Gaisu pildīja nicinājuma pilni vārdi un jēlības. Sansa paslēpa seju rokās.

Tēvs, cenzdamies, lai visi viņu dzird, turpināja vēl skaļāk. Es nodevu mana karaļa un mana drauga Roberta uzticību, viņš teju kliedza. Es zvērēju aizstāvēt un aizsargāt viņa bērnus, taču, pirms Roberta asinis bija sastingušas, es jau rīkoju sazvērestību, lai gāztu no troņa un nogalinātu viņa dēlu un sagrābtu troni pats. Lai augstais septons Bailors Iemīļotais un Septiņi uzklausa patiesības liecinājumu, ko gribu paust: Džofrejs Barateons ir vienīgais īstenais Dzelzs troņa mantinieks, un ar visu dievu žēlastību septiņu valstību pavēlnieks un aizstāvis.

No pūļa izlidoja akmens. Ārija iekliedzās, kad tas trāpīja tēvam. Zelta apmetņi noturēja viņu kājās. No dziļas brūces pierē plūda asinis. Pirmajam sekoja vēl vairāki akmeņi. Viens trāpīja sargam pa kreisi no tēva. Cits nožvadzēja pret zeltaini melnajās bruņās tērptā bruņinieka krūtīm. Divi Karaļsardzes vīri nostājās Džofreja un karalienes priekšā, lai aizsegtu abus ar vairogiem.

Ārijas roka paslīdēja zem apmetņa un sataustīja Adatas maksti. Meitenes pirksti sažņaudza zobena rokturi, sažņaudza tik stipri, kā neko nekad iepriekš nebija sažņauguši. Lūdzu, dievi, pasargājiet viņu, Ārija lūdzās. Neļaujiet viņiem nodarīt tēvam ko ļaunu.

Augstais septons nometās uz ceļa Džofreja un karalienes priekšā. Mēs visi grēkojam, tāpēc arī ciešam, viņš noskaitīja dobjā, dziedošā balsī, krietni skaļāk nekā tēvs. Šis vīrs dievu un cilvēku priekšā šajā svētajā vietā ir atzinies savos noziegumos. Septonam paceļot rokas uz augšu lūgšanā, ap viņa galvu uzdejoja varavīksnes. Dievi ir taisnīgi, taču Bailors Svētītais mums mācīja, ka viņi ir arī žēlastības pilni. Jūsu gaišība, ko mums darīt ar šo nodevēju?

Apkārt auroja balsu tūkstotis, taču Ārija viņus nedzirdēja. Princis Džofrejs… nē, karalis Džofrejs… iznāca no Karaļsardzes vairogu aizsega un paspēra pāris soļu uz priekšu. Mana māte vēlas, lai es ļauju pavēlniekam Edardam pieņemt melno krāsu, un sīra Sansa ir lūgusi, lai apžēloju viņas tēvu. Tad viņš paskatījās tieši uz Sansu un pasmaidīja; uz mirkli Ārijai likās, ka dievi ir uzklausījuši viņas lūgšanu, bet tad Džofrejs atkal pagriezās pret pūli un sacīja: Taču viņu krūtīs sitas sieviešu maigās sirdis. Tik ilgi, kamēr es būšu jūsu karalis, nodevība nepaliks nesodīta. Sīr Ilīn, atnesiet man viņa galvu!

Pūlis ierēcās, un Ārija juta, kā Bailora statuja sakustas kopā ar ļaužu masu. Augstais septons sagrāba karaļa apmetni, piesteidzās Varīss, dzīvi vicinādams rokas, un pat karaliene kaut ko klāstīja dēlam, bet Džofrejs tikai papurināja galvu. Pavēlnieki un bruņinieki pašķīrās, lai dotu ceļu garajam bezmiesas skeletam tērauda bruņās, karaļa bendem. Neskaidri, it kā no milzīga attāluma, Ārija dzirdēja, kā iekliedzas māsa. Sansa bija sabrukusi uz ceļiem un histēriski elsoja. Sīrs Ilīns Peins uzkāpa pāris pakāpienu līdz kancelei.

Ārija izspraucās starp Bailora kājām un nolēca pūlī, izvilkdama Adatu. Viņa piezemējās virsū vīram miesnieka priekšautā un notrieca šo zemē. Nākamajā mirklī kāds ietriecās viņai mugurā, un meitene gandrīz nostiepās garšļaukus. Cilvēki, klupdami krizdami un grūstīdami cits citu, sakļāvās ap Āriju, bradājot zem kājām nabaga miesnieku. Ārija cirta tuvākajam ar Adatu.

Augstu pie kanceles sīrs Ilīns Peins deva mājienu un pēc zeltīti melnajās bruņās tērptā bruņinieka pavēles zelta apmetņi norāva pavēlnieku Edardu uz marmora izciļņa tā, ka galva un krūtis nokarājās pāri kanceles malai.

-    Klau, tu! dusmīga balss uzkliedza Ārijai, bet viņa tikai rāvās uz priekšu, atgrūzdama cilvēkus sāņus, spraukdamās starp viņiem, triekdamās virsū ikvienam, kas trāpījās viņai ceļā. Kāda roka pieķēra viņai pie kājas, un meitene neatskatīdamās cirta pa pirkstiem, kur vajadzēja, sperot pa ikriem, lai tikai tiktu uz priekšu. Kāda sieviete paklupa, un Ārija pārskrēja pāri viņas mugurai, mēģinot izcirsties kaut kur uz sāniem, bet nekas nelīdzēja, cilvēku bija pārāk daudz, tikko viņa izbrīvēja kādu spraugu, tā tūlīt aizvērās. Kāds pagrūda meiteni sāņus. Un viņas ausīs vēl arvien skanēja Sansas kliedzieni.

Sīrs Ilīns no maksts, kas karājās viņam uz muguras, izvilka varenu divrocīgo zobenu. Kad bende pacēla to sev virs galvas, saules gaisma likās dejojoši aizviļņojam pa tumšo metālu un uzmirdzam uz asmens, kas bija uztrīts asāk par jebkuru bārdas nazi. Ledus, Ārija nodomāja, viņam ir Ledus! Asaras sāka plūst pār meitenes vaigiem, darot viņu aklu.

Un tad no pūļa pašāvās roka un sagrāba viņu ciešāk par vilku slazdiem, tik cieši, ka pat Adata izšļuka meitenei no plaukstas. Kāds atrāva Ārijas pēdas no zemes. Viņa būtu nokritusi, ja vien noslēpumainais vīrs neturētu meiteni gaisā kā tādu lelli. Viņas sejai piespiedās kāds ģīmis ar gariem, melniem matiem, sapinkājušos bārdu un izpuvušiem zobiem.

-    Neskaties! pavēlēja raupja balss.

-    Es… es… es… Ārija šņukstēja.

Vecais vīrs sapurināja meiteni tik spēji, ka viņai noklabēja zobi.

-    Klau, puika, piever muti un aiztaisi acis! Neskaidri kā no milzīga attāluma viņa saklausīja… troksni… klusu, nopūtai līdzīgu skaņu, it kā miljons cilvēku būtu vienlaicīgi izelpojuši. Vecā vīra pirksti, cieti kā dzelzs, sažņaudza viņas roku. Skaties uz mani. Jā, tieši tā, uz mani. Svešinieka elpa oda pēc vīna. Atceries, puis?

Vīna dvaka atmodināja atmiņu. Ārija ieskatījās salipušajos, taukainajos matos, ielāpiem klātajā un netīrajā melnajā apmetnī, kas sedza vīra greizos plecus, melnajās acīs, kas urbās viņā. Un meitene atcerējās melno brāli, kurš savulaik bija ciemojies pie tēva.

-    Vai atcerējies mani? Apķērīgs puika. Viņš nospļāvās. Te viss ir galā. Tu nāksi man līdzi, un turēsi muti ciet. Kad Ārija mēģināja ko teikt, viņš atkal sapurināja meiteni. Ciet, es teicu.

Laukums sāka tukšoties. Pūlis pamazām izklīda, cilvēkiem atgriežoties savās gaitās. Bet Ārijas dzīve likās beigusies. Iztukšota viņa vilkās līdzās… Jorenam, jā, viņu sauca par Jorenu. Meitene neatcerējās, kā vīrs bija atradis Adatu, tikai aptvēra, ka viņš to pastiepj uz viņas pusi. Ceru, ka tu spēsi to likt lietā, puis.

-    Es neesmu… viņa iesāka.

Jorens iegrūda meiteni vārtrūmē, iebrauca ar netīrajiem pirkstiem viņai matos un parāva galvu atpakaļ. … īpaši gudrs zēns, vai to tu gribēji teikt?

Otrā rokā viņam bija nazis.

Kad asmens uzmirdzēja Ārijai pie pašas sejas, viņa atliecās atpakaļ, mežonīgi spārdīdamās un raustīdama galvu te uz vienu, te otru pusi, taču melnais vīrs turēja viņu aiz matiem tik stipri, ka viņai likās āda tūlīt noplīsis no galvaskausa. Uz lūpām varēja sajust asaru sāļumu.

BRENS

Vecākajiem puišiem bija gadi septiņpadsmit vai astoņpadsmit kopš vārda došanas dienas. Viens bija vecāks par divdesmit. Vairums bija jaunāki, sešpadsmit un vēl mazāk.

Brens vēroja viņus no mestra Lūvina torņa balkona, klausīdamies elsās, izsaucienos un lamās, kas pavadīja nūju un koka zobenu cilāšanu. Pagalma gaisā virmoja koka atsitieni pret koku, starp kuriem pārāk bieži atskanēja miesīgi plakšķi un sāpju kliedzieni, kad kārtējais sitiens trāpīja pa ādas kamzoļiem vai miesu. Starp jaunekļiem klīda sīrs Rodrīks, un viņa seja zem baltajām ūsām vērtās arvien sarkanāka. Viņš kaut ko murmināja zem deguna, nevērsdamies ne pie viena puiša tieši. Brens nekad iepriekš nebija redzējis bruņinieku tik piktu. Nē, viņš atkal un atkal atkārtoja. Nē. Nē. Nē.

-    Viņi nekaujas īpaši labi, Brens domīgi sacīja. Viņš izklaidīgi kasīja Vasariņu aiz auss, kamēr dižvilks plosīja gaļas gabalu. Dzīvnieka zobos krakšķēja kauli.

-    Tas tiesa, mestrs Lūvins ar dziļu nopūtu piekrita. Mestrs raudzījās savā lielajā mīriešu tālskatī, mērīdams ēnas un atzīmēdams komētas stāvokli. Asteszvaigzne karājās rīta debesīs zemu virs apvāršņa. Tomēr ar laiku… Sīram Rodrīkam ir taisnība, mums ir vajadzīgi vīri, kas varētu sargāt mūrus. Tavs tēvs labākos no Pilsētsardzes vīriem paņēma līdzi uz Karaļa ostu, un pārējos kopā ar citiem karam derīgajiem no visas tuvākās apkārtnes aizveda cīņā brālis. Daudzi šeit vairs nekad neatgriezīsies, un mums jāatrod vīri, kas varētu stāties kritušo vietā.

Brens sapīcis vēroja pagalmā svīstošos puišus. Ja es spētu staigāt, es sadotu viņiem visiem. Viņš atcerējās beidzamo reizi, kad bija turējis

rokā zobenu, toreiz, kad Ziemmalā ciemojās karalis. Tas bija tikai koka zobens, taču viņš princi Tommenu notrieca pie zemes savas pussimt reizes. Sīram Rodrīkam jāiemāca mani cīnīties ar āvu. Ja man būtu āva ar īsti garu kātu, Hodors varētu kalpot par manām kājām. Kopā mēs būtu īsts bruņinieks.

-   Man tas neliekas… īsti ticami, mestrs Lūvins sacīja. Bren, kad vīrs dodas cīņā, viņa rokām, kājām un domām jādarbojas kā vienam veselam.

Lejā pagalmā sīrs Rodrīks auroja: Jūs cīnāties kā zosis. Viņš knābj tev, un tu knāb viņam drusku diktāk! Nožēlojami! Atvairi cirtienu. Gāganu cīņas mums nederēs. Ja šie būti īsti zobeni, pirmais knābiens nocirstu tev roku! Viens no pārējiem puišiem iesmējās, un vecais bruņinieks pagriezās pret viņu. Tu smejies. Tu. Tas nu gan ir pārgalvīgi. Pats tu cīnies kā ezis…

-   Reiz dzīvoja kāds bruņinieks, kurš neko neredzēja, Brens stūrgalvīgi iebilda, kamēr sīrs Rodrīks turpināja izrīkot jauniesauktos. Vecā auklīte man stāstīja par viņu. Viņam esot bijusi gara kārts ar asmeņiem abos galos, un viņš esot spējis to griezt rokās tā, lai pieveiktu divus vīrus uzreiz.

-    Sīmeons Zvaigžņacis, Lūvins bilda, pierakstīdams skaitļus savā grāmatā. Kad viņš zaudēja acis, vīrs ielika zvaigžņu safīrus tukšajos dobumos tā vismaz teicēji zina vēstīt. Bren, tas ir tikai stāsts tāpat kā pasakas par Floriānu Muļķi. Varoņu laikmeta teiksma. Mestrs nogrozīja galvu. Šos sapņus vajadzētu aizmirst, tie tikai jauc tev galvu.

Sapņu pieminēšana kaut ko atgādināja Brenam. Pagājušajā naktī es atkal sapņoju par to vārnu. Ar trijām acīm. Tā ielidoja manā guļamistabā un aicināja nākt līdzi. Un es arī gāju. Mēs devāmies lejā uz kapenēm. Tur bija arī tēvs un mēs ar viņu sarunājāmies. Viņš bija bēdīgs.

-   Un par ko? Lūvins vaicāja, vēlreiz ieskatīdamies tālskatī.

-   Manuprāt, runa bija par Džonu. Sapnis bija licies ļoti satraucošs, krietni satraucošāks par citiem vārnas sapņiem. Hodors atsakās kāpt lejā kapenēs.

Brens juta, ka mestrs viņā klausās tikai ar vienu ausi. Vecais vīrs pacēla acis no tālskata un samiedza acis. Hodors atsakās…

-    … kāpt lejā kapenēs. Kad es pamodos, es liku, lai viņš nones mani lejā, lai redzētu, vai tēvs patiešām ir tur. No sākuma viņš nesaprata, ko saku, bet tad es aizvadīju viņu līdz pakāpieniem, norādot, ka jāiet te pa kreisi, te pa labi, tikai lejā Hodors nekāpa. Stāvēja uz augšējā pakāpiena un tikai atkārtoja "Hodor", it kā viņš baidītos no tumsas, kaut gan man bija lāpa. Tas mani padarīja tik piktu, ka es gandrīz iezvēlu viņam pa galvu, kā mēdz darīt vecā auklīte. Brens redzēja, ka mestrs sarauc pieri, un steigšus piebilda: Es taču to neizdarīju.

-    Tas labi. Hodors ir cilvēks, ne mūlis, ko skubināt ar sitieniem.

-    Sapni es nolaidos kopā ar vārnu, bet nomodā es to nespēju, Brens paskaidroja.

-    Kāpēc tu vēlējies nokāpt kapenēs?

-    Es jau stāstīju. Lai satiktu tēvu.

Mestrs pavilka ķēdi, kas karājās viņam ap kaklu, kā viņš to mēdza darīt, kad jutās nelāgi. Bren, mīļo bērniņ, kādu dienu pavēlnieks Edards, akmenī kalts, sēdēs līdzās savam tēvam un tēvatēvam, un pārējiem Stārkiem, līdz pat senajiem Ziemeļu karaļiem… bet tas nenotiks vēl daudzus gadus, ja dievi tā vēlēs. Tavs tēvs ir karalienes gūsteknis Karaļa ostā. Kapenēs tu viņu nesatiksi.

-    Pagājušajā naktī viņš tur bija. Es runāju ar tēti.

-     Stūrgalvīgo zēn, mestrs nopūtās, nolikdams savu grāmatu sāņus, vai gribi tur nokāpt?

-   Es nevaru. Hodors tur neiet, bet kāpnes ir pārāk šauras un līkumotas, lai nojātu lejā ar Dejotāju.

-     Pieļauju, ka es varēšu atrisināt šo jautājumu. Hodora vietā mestrs atsauca mežaiņu sievieti Ošu. Viņa bija gara, spēcīga un nemēdza runāt pretī, dodamās turp, kur viņai lika iet. Esmu nodzīvojusi daudzus gadus aiz Mūra, caurums zemē mani ne nieka nebaida, viņa sacīja.

-    Vasariņ, nāc, Brens pasauca, kad viņa pacēla zēnu stiegrainajās rokās. Dižvilks pameta kaulu un sekoja Ošai, kas pārnesa Brenu pāri pagalmam un nonesa lejup pa vītņu kāpnēm aukstajās kapenēs zem zemes. Mestrs Lūvins gāja pa priekšu ar lāpu rokā. Brens pat neiebilda vismaz ne ļoti -, ka viņu nes rokās, nevis uz muguras. Tā kā Oša kopš ierašanās Ziemmalā kalpoja uzticami un labi, sīrs Rodrīks bija licis pārcirst viņas ķēdes. Ap potītēm gan bija palikuši smago važu gredzeni zīme, ka viņai vēl arvien neuzticas pilnībā taču tie netraucēja mežainei droši nokāpt lejup pa kāpnēm.

Brens nespēja atcerēties, ka beidzamo reizi bijis kapenēs. Tas noteikti bija pirms. Kad zēns bija mazāks, viņš bieži tur spēlējās kopā ar Robu, Džonu un māsām.

Brens vēlējās, kaut viņi visi būtu šeit arī tagad; tad kapenes neizskatītos tik tumšas un biedējošas. Vasariņš klusiem soļiem iegāja atbalšu pilnajā tumsā, apstājās, pacēla galvu, lai paostītu dzestro, mirušo gaisu. Tad atieza zobus un pakāpās pāris soļu atpakaļ, acīm zeltaini spīdot mestra lāpas gaismā. Pat Oša, citādi cieta kā vecs pakavs, likās jūtamies neomulīgi. Drūmi ļaudis, pēc izskata spriežot, viņa bilda, pārlaižot skatienu garajai, akmens troņos sastingušo granīta Stārku rindai.

-    Viņi bija Ziemas karaļi, Brens nočukstēja. Nez kāpēc šeit viņam likās nepiedienīgi sarunāties pārāk skaļi.

Oša pasmaidīja. Ziemai nav karaļa. )a jūs, vasaras zēn, būtu to redzējis, jūs to zinātu.

-     Viņi bija karaļi ziemeļos tūkstošiem gadu, mestrs Lūvins sacīja, paceldams lāpu augstāk, lai gaisma apspīdētu akmens sejas. Dažus rotāja gari mati un bārdas, šie pinkainie vīri likās tikpat nikni kā vilki, kas bija saritinājušies tiem pie kājām. Citi bija gludi skūti, izteiksmīgi zīmētiem, asiem vaibstiem, kas līdzinājās zobeniem, kuri gulēja karaļiem klēpī. Skarbi vīri skarbam laikam. Iesim. Viņš atsperīgi soļoja dziļāk kapenēs garām akmens pīlāru un nebeidzamu akmenī cirstu atveidu virknei. Mestrs gāja tik strauji, ka lāpas liesma noliecās atpakaļ.

Kapenes bija milzīgas, garākas par pašu Ziemmalu, un Džons reiz bija stāstījis, ka zem šī esot vēl vairāki līmeņi, vēl dziļākas un tumšākas kapenes, kurās apglabāti sirmas senatnes valdnieki. Nelikās prātīgi te palikt bez gaismas. Vasariņš nesekoja. Tas palika uz pakāpieniem pat tad, kad Oša ar Brenu uz rokām devās pakaļ lāpai.

-    Vai tu, Bren, labi atceries vēsturi? mestrs vaicāja, nepagausinādams soli. Ja vari, izstāsti Ošai, kas viņi bija un ko darīja!

Brens vēroja garāmslīdošās sejas un atcerējās tālu laiku leģendas. Stāstus viņš bija dzirdējis no paša mestra, bet dzīvus tos padarīja vecā auklīte. Šis ir Džons Stārks. Kad jūras laupītāji izsēdās austrumos, viņš padzina tos un uzcēla pili Baltajā ostā. Viņa dēls Rikards Stārks, ne mana tēva tēvs, cits Rikards, viņš atņēma Kaklu Purvu karalim un apņēma viņa meitu par sievu. Teons Stārks ir tas īpaši kalsnais ar garajiem matiem un plāno bārdiņu. Viņu dēvēja par Izsalkušo Vilku, jo viņš vienmēr karoja. Garais vīrs ar sapņaino seju ir Brendons, Brendons Kuģotājs, kuru tā sauca, jo viņš mīlēja jūru. Viņa kaps ir tukšs. Karalis mēģināja pārbraukt uz rietumiem pāri Saulrieta jūrai, un kopš tā laika neviens viņu netika redzējis. Viņa dēls bija Brendons Dedzinātājs, jo viņš sērās sadedzināja visus tēva kuģus. Nākamais ir Rodrīks Stārks, kurš laušanās sacīkstē ieguva Lāču salu, kuru pēcāk uzdāvināja Mormontiem. Un tas ir Torens Stārks, Karalis, Kurš Nometās Uz Ceļa. Viņš bija beidzamais Ziemeļu karalis un pirmais Ziemmalas pavēlnieks; viņš pakļāvās Igonam Iekarotājam. Ak jā, tur sēž Kregans Stārks. Viņš savulaik cīnījās kopā ar princi īmonu, un Pūķukungs atzina, ka nekad neesot sastapis izveicīgāku zobena cilātāju. Trijotne bija nonākusi teju līdz pašām rindas beigām. Un te ir mans vectēvs, pavēlnieks Rikards, kuram karalis Airīss Trakais nocirta galvu. Viņam līdzās ir apglabāta Rikarda meita Līenna un viņa dēls Brendons. Nē, ne es, cits Brendons, mana tēva brālis.

-    Viņiem statujas nebija paredzētas, Brens piebilda, tās parasti kaļ tikai pavēlniekiem un karaļiem, taču mans tēvs tā mīlēja viņus, ka lika izgatavot pieminekļus arī viņiem.

-    Jaunava ir skaista, atzina Oša.

-    Roberts bija saderināts ar Līennu, taču princis Rīgers nolaupīja un izvaroja viņu, Brens paskaidroja. Roberts devās karā, lai atgūtu līgavu. Viņš nogalināja Rīgeru ar savu veseri pie Trejžubures, taču Līenna nomira, un Roberts to tā arī neatguva.

-    Skumjš stāsts, Oša teica, taču tukšās vietas ir vēl skumjākas.

-    Pavēlnieka Edarda kaps brīdim, kad pienāks viņa laiks, mestrs Lūvins paskaidroja. Vai šī ir tā vieta, kur sapnī tu redzēji tēvu?

-   Jā. Atmiņas lika zēnam nodrebēt. Viņš tramīgi palūkojās apkārt, un matiņi uz kakla saspurojās stāvus. Vai viņš dzirdēja troksni? Vai te kāds bija?

Mestrs Lūvins ar lāpu rokā pagājās uz tukšās nišas pusi. Kā tu redzi, šeit viņa nav. Un arī nebūs vēl daudzus gadus. Sapņi, bērniņ, ir tikai sapņi. Vecais vīrs pabāza roku kapa tumsā, kas atgādināja milzīga zvēra rīkli. Vai redzi? Te ir pilnīgi tu…

Tumsa rūkdama metās virsū mestram.

Brens redzēja nozibam zaļu uguņu acis, uzmirdzēja zobi, bet zvēra kažoks bija tikpat melns kā piķa tumsa ap to. Mestrs Lūvins iekliedzās un pašāva augšup rokas. Lāpa izkrita viņam no tvēriena, atsitās pret Brendona Stārka akmens seju un nokrita pie statujas kājām, liesmām nolaizot tēvabrāļa potītes. Lāpas grīļīgajā gaismā viņi redzēja, kā Lūvins cīnās ar dižvilku, atgaiņādams to ar vienu roku, jo otru dzīvnieks bija satvēris savos varenajos žokļos.

-    Vasariņ! iekliedzās Brens.

Un tur jau lēkšoja Vasariņš, kā trauksmaina ēna izraudamies no tumsas viņiem aiz muguras. Brena dižvilks ietriecās Pinkaini un atmeta uzbrucēju atpakaļ. Abi dižvilki savērpās pelēkas un melnas spalvas kamolā, kozdami viens otram, bet mestrs Lūvins tikmēr nometās uz ceļiem, auklēdams saplosīto un asiņaino roku. Oša atbalstīja Brenu pret pavēlnieka Rikarda akmens vilku un steidzās palīgā mestram. Lāpas raustīgajā gaismā uz kapeņu sienām un griestiem cīnījās divi divdesmit pēdu augsti vilki.

-    Pinka, uzsauca maza bērna balss. Brens pacēla skatienu augšup un tēva kapa atverē ieraudzīja stāvam savu jaunāko brālīti. Vēlreiz mēģinājis iekampt Vasariņam purnā, Pinkainis atkāpās un aizskrēja pie Rikona. Liec manu tēti mierā, Rikons brīdināja Lūvinu. Liec viņu mierā.

-    Rikon, Brens klusi bilda. Tēta te nav.

-    Ir gan. Es viņu redzēju. Uz Rikona vaigiem mirdzēja asaras. Es viņu pagājušonakt redzēju.

-   Sapnī?…

Rikons pamāja. Lieciet viņu mierā. Lieciet mierā. Viņš tagad atgriežas mājup, kā solīja. Viņš dodas mājup.

Nekad iepriekš Brens nebija redzējis mestru Lūvinu tik apjukušu. Tur, kur Pinkainis bija saplosījis viņa tērpa piedurkni un miesu zem tās, roka pamatīgi asiņoja. Oša, lāpu, viņš sacīja, apvaldīdams sāpes, un mežaine to pacēla, pirms liesma izdzisa pavisam. Sodrēju traipi bija nomelninājuši tēvoča atveida kājas. Tam… tam nezvēram, Lūvins turpināja, bija jābūt pie ķēdes suņu mītnē.

Rikons noglāstīja Pinkaina asinīs samirkušo purnu. Es viņu atbrīvoju. Pinkām nepatīk ķēdes. Mazais zēns nolaizīja pirkstus.

-    Rikon, Brens vaicāja, vai gribi nākt kopā ar mani?

-   Nē. Man šeit patīk.

-   Te ir tumši. Un auksti.

-    Es nebaidos. Man jāsagaida tētis.

-    Tu vari gaidīt kopā ar mani, Brens piedāvāja. Mēs gaidīsim kopā, tu, es un mūsu vilki. Abi dižvilki sēdēja, laizīdami ievainojumus, un tos vajadzēja cieši pieskatīt.

-    Bren, mestrs stingri teica, es zinu, ka tu gribi labu, taču Pinkainis ir pārāk negants, lai skraidītu savā vaļā. Ja palaidīsim to klīst pa pili, tas ir tikai laika jautājums, kad tas kādu nokodīs. Ar šo patiesību nav viegli samierināties, bet šim vilkam ir jābūt pieķēdētam… Viņš saminstinājās.

"…vai mirušam," Brens nodomāja, bet pateica: Pinka nav radīts ķēdēm. Mēs visi gaidīsim jūsu tornī.

-   Tas nav iespējams, mestrs Lūvins iebilda.

Oša pasmīnēja. Pavēlnieks te ir puika, ja pareizi atceros. Viņa atdeva Lūvinam lāpu un atkal paņēma Brenu uz rokām. Tad dodamies uz mestra torni.

-   Vai nāksi, Rikon?

Brālis pamāja. Ja Pinka arī nāks līdzi, viņš noteica, skriedams pakaļ Ošai un Brenam. Mestram Lūvinam neatlika nekas cits, kā vien sekot, ar bažīgu aci vērojot vilkus.

Mestra Lūvina tornī bija tik daudz dažādu krāmu, ka Brens vienmēr brīnījās, kā mestram izdodas atrast vajadzīgo lietu. Grīļīgas grāmatu kaudzes krāvās uz galdiem un krēsliem, plauktos rindojās pudeles ar aizbāžņiem, mēbeles izraibināja sveču gali un sakaltuša vaska peļķītes, pie terases durvīm uz trijkāja slējās mīriešu tālskatis, pie sienām karājās zvaigžņu atlanti, visur mētājās ēnu kartes, papīri, rakstāmspalvas un tintnīcas klāja vai katru brīvu vietu, turklāt visu šo nekārtību izraibināja uz sijām mītošo kraukļu izkārnījumi. Putnu griezīgie ķērcieni ik pa brīdim atskanēja no griestu puses, kamēr Oša, uzklausot Lūvina kodolīgās norādes, apmazgāja un pārsēja mestra ievainojumus. Tās ir blēņas, bilda sirmais vīriņš, kamēr mežaine iezieda vilka kodumus ar dzeļošu smēri. Es piekrītu tas ir savādi, ka abi esat redzējuši vienādu sapni, taču, ja par to mazliet padomā, izrādās, ka tas ir tikai dabiski. Jums abiem pietrūkst tēva, un jūs zināt, ka viņš ir saņemts gūstā. Bailes var likt cilvēka prātam darboties īpaši drudžaini un iedvest tam savādas domas. Rikons ir pārāk mazs, lai aptvertu…

-    Man tagad ir četri gadi, Rikons viņu pārtrauca. Viņš tālskatī vēroja Pirmā cietokšņa gargulas. Dižvilki sēdēja lielās, apaļās telpas pretējās malās un grauza kaulus.

-    … pārāk mazs un… au, septiņas elles, dedzina gan, nē, nē, turpini smērēt. Pārāk mazs, kā jau es teicu, bet tu, Bren, esi gana liels, lai saprastu, ka sapņi ir tikai sapņi.

-    Daži ir tikai sapņi, daži nav. Oša ielēja bāli sarkano ugunspienu kādā garākā brūcē. Lūvins strauji ievilka gaisu. Mežabērni var šo to pastāstīt pa sapņiem.

Asaras plūda pār mestra vaigiem, tomēr viņš spītīgi papurināja galvu. Bērni… dzīvo tikai sapņos. Tagad. Miruši un pagalam. Pietiek, nu gan pietiek. Tagad pārsien. Vispirms uzliec spilventiņus, tad stingri pārsien, lai pēc iespējas mazāk asiņotu.

-    Vecā auklīte apgalvo, ka bērni zinot koku dziesmas, protot lidot kā putni, peldēt kā zivis un sarunāties ar dzīvniekiem, Brens atgādināja. Viņa zina teikt, ka tie spēlējuši tik skaistu mūziku, ka ikvienam, kurš to dzirdējis, bijis jāraud kā mazam bērniņam.

-    To viņi panāca ar maģiju, mestrs Lūvins izklaidīgi sacīja. Kaut nu viņi būtu šeit. Kāda burvestība varētu sadziedēt manu roku, lai tā tik ļoti nesāpētu, un pēc tam viņi varētu aprunāties ar Pinkaini un iegalvot tam, ka kost nav labi. Viņš pikti pašķielēja uz lielo, melno vilku. Lai tā tev kļūst par mācību, Bren. Vīrs, kurš paļaujas tikai uz burvestībām, dodas kaujā ar stikla zobenu rokā. Mežabērni tā arī rīkojās. Lūk, es tev kaut ko parādīšu. Mestrs strauji piecēlās, pārgāja pāri telpai un atgriezās, paņēmis veselajā rokā zaļu krūku. Apskati šos, viņš teica, izvilcis aizbāzni un izkratījis no trauka sauju mirdzošu, melnu bultu uzgaļu.

Brens pacēla vienu no tiem. Uzgalis ir gatavots no stikla. Ziņkārības mākts, Rikons pienāca tuvāk un paskatījās pāri galdam.

-   Pūķu stikls, Oša sacīja, apsēzdamās līdzās Lūvinam ar saitēm rokā.

-     Obsidiāns, mestrs Lūvins izlaboja, pastiepdams savainoto roku. Rūdīts dievu ugunīs dziļi zem zemes. Pirms tūkstošiem gadu mežabērni medīja, izmantojot šādus uzgaļus. Viņi neapstrādāja metālu. Bruņu vietā viņi nēsāja garus, no lapām pītus kreklus un ap kājām apsēja koku mizas, tāpēc likās, ka viņi saplūst ar mežu. Zobenu vietā tie lietoja obsidiāna asmeņus.

-     Un vēl arvien lieto. Oša uzlika mīkstos spilventiņus uz mestra sakostā apakšdelma un stingri pārsēja ar garām audekla sloksnēm.

Brens pacēla bultas uzgali tuvāk acīm. Melnais stikls bija gluds un spīdīgs. Zēnam tas likās skaists. Vai es drīkstu vienu paturēt?

-    Kā vēlies, mestrs atbildēja.

-   Es arī vienu gribu, Rikons iesaucās. Es gribu četrus. Man ir četri gadi.

Lūvins lika mazajam noskaitīt pareizo uzgaļu daudzumu. Tikai uzmanīgi, tie vēl arvien ir asi. Nesagriezies.

-    Pastāsti man par bērniem, Brens lūdza. Tas likās svarīgi.

-    Ko tu vēlies uzzināt?

-    Visu.

Mestrs Lūvins pieskārās savai ķēžu apkaklei tur, kur tā skārās pie kakla. Viņi bija Ausmas laikmeta ļaudis, paši pirmie, vēl pirms karaļiem un karaļvalstīm, mestrs stāstīja. Tajos laikos nebija ne cietokšņu, ne ciemu, ne pilsētu, starp šejieni un Dornes jūru nebija nevienas tirdzniecības apmetnes. Šeit pat cilvēku nebija. Zemēs, ko tagad mēs dēvējam par septiņām valstībām, dzīvoja tikai mežabērni.

-    Viņi bija tumsnēja un skaista cilts, Lūvins turpināja, tiesa gan, neliela auguma, pieaugušie nebija garāki par mūsu bērniem. Viņi dzīvoja dziļi mežu biezokņos, alās, ezerpilīs un slepenās, koku zaros izbūvētās pilsētās. Kaut arī smalkas miesasbūves, mežabērni bija žigli un izveicīgi. Vīri un sievas medīja kopā ar sirdskoka stopiem un lidojošiem tīkliem. Viņu dievi bija meža, straumju un akmeņu dievi, vecie dievi, kuru vārdi ir noslēpums. Viņu viedos sauca par zaļreģiem, un tie sirdskokos izgrieza savādas sejas, kam vajadzēja pasargāt mežus. Cik ilgi bērni te valdīja vai no kurienes tie šeit ieradās, neuzzinās neviens.

-     Bet pirms divpadsmit tūkstošiem gadu, mestrs stāstīja tālāk, no austrumiem ieradās pirmļaudis. Viņi pārnāca pāri Dornes Lauztajai Rikai, pirms tā bija lūzusi. Viņi nāca ar bronzas zobeniem un milzīgiem ādas vairogiem, jādami zirgu mugurā. Šaipus šaurās jūras zirgu neviens nebija redzējis. Bez šaubām, zirgi pārbiedēja mežabērnus tikpat ļoti, cik pirmļaudis satrūkās, redzot koku sejas. Pirmļaudis nolīda mežus, uzcēla apmetnes un ierīkoja saimniecības; viņi nocirta sirdskokus ar visām sejām un sadedzināja sārtos. Šausmu pārņemtie mežabērni devās karā. Senas dziesmas vēsta, ka zaļreģi likuši lietā tumu maģiju, lai liktu jūrām izkāpt no krastiem un aizskalot zemi; tā tika pārrauta Roka, taču bija jau par vēlu aizcirst durvis. Kari turpinājās, līdz zeme mirka sarkana gan cilvēku, gan mežabērnu asinīs, taču bērniem klājās grūtāk, jo cilvēki bija augumā lielāki un stiprāki, turklāt koks, akmens un obsidiāns ir vāji pretinieki bronzai. Beidzot abu pušu gudrajiem izdevās panākt vienošanos; pirmļaužu vadoņi un varoņi tikās ar zaļreģiem un meža dejotājiem uz mazas, sirdskoku birzīm apaugušas saliņas liela ezera, ko dēvēja par Dieva aci, vidū.

-    Tur viņi noslēdza vienošanos, Lūvins turpināja. Pirmļaudis pārņēma piekrastes zemes, augstos līdzenumus un sulīgās pļavas, kalnus un purvus, bet biezajiem mežiem vajadzēja uz visu laiku palikt mežabērnu pārziņā, turklāt tika salīgts, ka nekur šajā pusē sirdskoku meži vairs netiks cirsti. Lai dievi kļūtu par vienošanās lieciniekiem, katrā salas kokā tika iegriezta seja un pēcāk izveidoja zaļo vīru svēto ordeni, kam bija jāuzrauga Seju sala.

-    Vienošanās nodrošināja mieru un draudzību starp cilvēkiem un mežabērniem četrtūkstoš gadu garumā. Pirmļaudis pat aizmirsa dievus, kurus bija atnesuši līdzi, un sāka pielūgt slepenos meža dievus. Ar vienošanās parakstīšanu noslēdzās Ausmas laikmets un sākās Varoņu laikmets.

Brena dūre sažņaudzās ap spoži melno bultas uzgali. Bet tu teici, ka tagad visi mežabērni ir zuduši.

-    Šeit tie ir zuduši, atbildēja Oša, ar zobiem pārplēzdama beidzamās saites galu. Uz ziemeļiem no Mūra ir citādi. Turp savulaik devās gan mežabērni, gan milži, gan citas senās rases.

Mestrs Lūvins nopūtās. Sieviete, pēc tiesas un taisnības tev vajadzēja būt vai nu nokautai, vai saslēgtai ķēdēs. Stārki pret tevi ir izturējušies labāk, nekā tu būtu to pelnījusi. Nav labi atmaksāt viņiem par žēlastību, piebāžot zēnu galvas ar visādām muļķībām.

-    Pastāsti, kurp viņi devās, Brens lūdza. Es gribu to zināt.

-    Es arī, Rikons atbalsoja.

-    Ak, ļoti labi, Lūvins nomurmināja. Kamēr pirmļaužu karalistes zēla un plauka, vienošanās tika turēta godā, gan Varoņu laikmetā, gan Garajā Naktī, gan septiņu valstību rašanās laikā, taču reiz, pēc daudziem gadu simtiem, pienāca laiks, kad šauro jūru šķērsoja citas tautas.

-    Pirmie bija andali, mestrs uzskaitīja, slaidu, gaišmatainu karavīru cilts, kas nāca ar tēraudu, uguni un ar jaunu dievu septiņstaraino zvaigzni uz krūtīm. Kari ilga vairākus simtus gadu, taču galu galā sešas dienvidu karaļvalstis krita viņu varā. Tikai te, kur Ziemeļu karalis atsvieda visus karapulkus, kas centās šķērsot Kaklu, saglabājās pirmļaužu vara. Andali nodedzināja sirdskoku birzis, notēsa kokiem sejas, bendēja mežabērnus, kur vien tos atrada, un visur pasludināja Septiņu uzvaru pār vecajiem dieviem. Tāpēc mežabērni bēga uz ziemeļiem…

Vasariņš sāka gaudot.

Mestrs pārsteigts apklusa. Kad Pinkainais pielēca kājās un piebalsoja brālim, nelāga priekšnojauta sažņaudza Brena sirdi. Tas tuvojas, viņš nočukstēja ar izmisuma pilnu pārliecību. Viņš zināja, ka viss tā beigsies, kopš pagājušās nakts, viņš aptvēra, kopš vārna noveda viņu lejā kapenēs, lai atvadītos. Brens to bija zinājis, tikai atsacījies tam noticēt. Viņš bija vēlējies, lai mestram Lūvinam būtu taisnība. Vārna, viņš nodomāja, trejacu vārna…

Kaukšana apklusa tikpat ātri, kā bija sākusies. Vasariņš pārrikšoja pāri torņa telpai pie Pinkaina un sāka laizīt salipušu asiņu kumšķi uz brāļa kakla. Aiz loga atskanēja spārnu švīkstoņa.

Uz platās pelēkā akmens palodzes nolaidās krauklis un izgrūda raupju, aizsmakušu nelaimes ķērcienu.

Rikons sāka raudāt. Bultu uzgaļi cits pēc cita izslīdēja viņam no plaukstas un grabēdami nokrita uz grīdas. Brens pievilka brāli tuvāk un apskāva to.

Mestrs Lūvins skatījās uz melno putnu, it kā tas būtu spalvām klāts skorpions. Vecais vīrs piecēlās lēni kā mēnessērdzīgais un piegāja pie loga. Kad viņš pasvilpa putnam, krauklis uzlēca uz nosaitētā apakšdelma. Uz tā spārniem varēja manīt sakaltušas asinis. Vanags, Lūvins nomurmināja, vai varbūt pūce. Nabadziņš, kā gan viņam tomēr izdevies atkļūt līdz šejienei. Mestrs noraisīja vēstuli no kraukļa kājas.

Kad Lūvins sāka attīt papīra vīstokli, Brens saprata, ka dreb pie visām miesām. Kas tur ir rakstīts? zēns vaicāja, vēl ciešāk piespiezdams brālīti pie krūtīm.

Tu, zēn, to jau zini, Ošas balsī izskanēja žēlums. Viņa uzlika roku Brenam uz galvas.

Mestrs Lūvins apstulbis palūkojās uz viņiem, mazs, sirms vīriņš ar asiņainu piedurkni un asarām spoži pelēkajās acīs. Mani pavēlnieki, viņš aizlūzušā un sarukušā balsī vērsās pie Ziemmalas saimnieka dēliem, mums… mums ir jāatrod akmeņkalis, kurš labi zināja jūsu tēva vaibstus…

SANSA

Torņa istabā pašā Maigora spārna sirdi Sansa ļāvās tumsai. Viņa aizvilka aizkarus pie gultas, aizmiga, modās raudot un tad atkal aizmiga. Kad viņa vairs nespēja aizmigt, meitene gulēja zem segām, drebot skumjās. Kalpi nāca un gāja, nesdami maltītes, bet pat ēdiena izskats Sansai bija nepanesams. Šķīvji krājās uz galda pie istabas loga neskarti, līdz ēdiens tajos sāka bojāties un kalpi tos atkal aiznesa projām.

Reizēm viņas miegs bija svina smags un bez sapņiem, tad meitene modās vēl vairāk nogurusi, nekā bija, pirms devās pie miera. Tomēr šādi bija labāk, jo tad, kad Sansa sapņoja, viņa sapņoja par tēvu. Nomodā vai miegā meitene redzēja pavēlnieku Edardu, redzēja, kā zelta apmetņi norauj viņu garšļaukus, redzēja sīru Illnu iznākam priekšā, izvelkam Ledu no maksts, kas karājās uz muguras, redzēja to mirkli… to mirkli, kad… viņa bija gribējusi novērsties, viņa tiešām to gribēja, Sansas kājas saļima un viņa nokrita uz ceļiem, taču nez kāpēc meitene nebija spējusi pagriezt galvu, un visi tie cilvēki, kuri kliedza un auroja, un viņas princis bija uzsmaidījis viņai, viņš smaidīja, un viņa jutās drošībā, bet tikai viena sirdspuksta garumā, līdz Džofrejs pateica tos vārdus, un viņas tēva kājas… to viņa atcerējās, tēva kājas, kā tās noraustījās, kas sīrs Ilīns… kad zobens…

"Varbūt es arī miršu," Sansa teica pati sev, un šī doma viņai nebūt nelikās biedējoša. Ja viņa izmestos ārā pa logu, viņa pārtrauktu savas mokas un pēc tam gadu gadiem dziesminieki rakstītu dziesmas par viņas ciešanām. Sansas ķermenis gulētu lejā uz akmeņiem, sadragāts un nevainīgs, apkaunodams visus tos, kas bija meiteni nodevuši. Viņa pat

pārgāja pāri guļamistabai un atgrūda vaļā slēģus… bet tad drosme viņu pameta un meitene šņukstēdama aizskrēja atpakaļ uz gultu.

Kalpones mēģināja runāties ar Sansu, kad atnesa ēdienu, taču meitene nekad neatbildēja viņām. Reiz atnāca dižmestrs Pīsels ar pudelītēm un krūkām pilnu lādīti un apvaicājās, vai viņa esot sasirgusi. Viņš pataustīja meitenes pieri, lika viņai noģērbties un iztaustīja visu augumu, kamēr Sansas ģērbēja turēja viņu piespiestu gultai. Pirms doties projām, dižmestrs iedeva viņai medusūdens un zālīšu mikstūru, piekodinādams katru vakaru iedzert pa malkam. Meitene to izdzēra vienā paņēmienā un atkal aizgāja gulēt.

Sansa sapņoja par soļiem, kas skanēja no torņa kāpnēm, par draudīgu ādas švīkstoņu uz akmens, kas nozīmēja, ka kāds cilvēks lēnām, soli pa solim kāpj lejup uz viņas guļamkambara pusi. Viņa zināja, ka tas ir sīrs Ilīns Peins, kas ar Ledu rokās nāca nogalināt viņu, nocirst arī viņas galvu. Meitenei nebija kur bēgt, un viņa zināja, ka bende ir aiz istabas durvīm, klusi stāvēdams gaitenī ar savām tukšajām acīm un garo, pūtaino seju. Tad Sansa sajuta, ka ir kaila. Viņa notupās zemē, cenzdamās aizsegt sevi ar rokām, bet durvis sāka čīkstēdamas vērties vaļā un tajās parādījās milzīgā zobena smaile…

Viņa pamodās murminot: Lūdzu, lūdzu, es būšu laba, es būšu laba, lūdzu, nevajag, taču neviens viņu nedzirdēja.

Kad viņi tiešām atnāca pēc Sansas, meitene nemaz nedzirdēja nācēju soļus. Durvis atvēra Džofrejs, ne sīrs Ilīns, bet zēns, kurš reiz bija viņas princis. Sansa gulēja, cieši saritinājusies gultā, aizkari bija aizvilkti, un viņa nezināja, vai ir pusdiena, vai pusnakts. Pirmais, ko viņa izdzirdēja, bija durvju aizciršanās. Tad kāds atrāva gultas aizkarus, meitene pacēla roku pret pēkšņo gaismu un ieraudzīja Džofreja stāvam pie gultas.

-    Jūs šopēcpusdien pavadīsiet mani galmā, karalis paziņoja. Nomazgājieties un ietērpieties, kā pienākas manai saderinātajai. Līdzās viņam bija Sandors Klegans vienkāršā brūnā kamzolī un īsā zaļā apmetnī. Rīta gaismā apdegusi seja izskatījās briesmīgi. Aiz abiem stāvēja divi Karaļsardzes bruņinieki garos, baltos satīna apmetņos.

Sansa uzvilka segu līdz zodam, it kā mēģinādama paslēpties zem tās. Nē, meitene iešņukstējās, lūdzu… atstājiet mani vienu.

-     Ja jūs necelsieties un neģērbsieties, jums palīdzēs mans Suns, Džofrejs piedraudēja.

-    Es jūs lūdzu, manu princi.

-   Es tagad esmu karalis. Suns, dabū viņu ārā no gultas.

Sandors Klegans satvēra meiteni ap vidukli un nocēla no pēļa, kaut Sansa mēģināja vārgi pretoties. Sega nokrita uz grīdas. Viņas kailumu sedza vien plāns naktskrekls. Dariet, kā jums pavēl, bērns, Klegans sacīja. Apģērbieties. Viņš gandrīz maigi pastūma meiteni uz drēbju skapja pusi.

Sansa atkāpās no viņiem. Es izdarīju visu, ko karaliene lūdza, es uzrakstīju vēstules, es uzrakstīju visu, ko jūs man likāt. Jūs solījāties būt žēlsirdīgs. Lūdzu, ļaujiet man doties mājās. Es nevienu nenodošu, es būšu laba, es zvēru, manī nav nodevēja asiņu, nav. Es vienkārši gribu mājās. Atcerējusies labas manieres, viņa nolieca galvu. Ja jums tā labpatiktos, viņa tikko dzirdami pabeidza.

-    Man tā nelabpatiktos, Džofrejs novilka. Māte uzskata, ka man jūs tomēr jāprec, tāpēc jūs paliksiet šeit un klausīsiet, ko jums saka.

-     Es negribu precēties ar jums, Sansa iegaudojās. Jūs nocirtāt manam tēvam galvu!

-    Viņš bija nodevējs. Es nesolīju saglabāt viņa dzīvību, tikai solīju, ka būšu žēlsirdīgs, un tāds es arī biju. Ja tas nebūtu jūsu tēvs, es būtu sarāvis viņu gabalos vai dzīvam novilcis ādu, taču es dāvāju viņam tīru un ātru nāvi.

Sansa blenza uz Džofreju, pa īstam viņu ieraudzīdama pirmo reizi. Viņš bija tērpies sarkanā, stepētā kamzolī ar lauvu rakstu un no zelta auduma šūdinātā apmetnī ar augstu apkakli, kas ieskāva karaļa seju. Džofreja lūpas bija mīkstas un sarkanas kā tārpi, kurus var uziet pēc lietus, un viņa acis bija iedomības un nežēlības pilnas. Es jūs ienīstu, Sansa nočukstēja.

Karaļa Džofreja vaibsti saspringa. Mana māte uzskata, ka karalim neklājas sist savu sievu. Sīr Merīn!

Pirms meitene saprata, kas notiek, bruņinieks stāvēja viņai līdzās, atgrūda sāņus roku, ar kuru Sansa mēģināja aizsegt seju, un ar cimdoto roku iecirta pamatīgu pļauku pa ausi. Meitene neatcerējās, kā krita, tomēr nākamajā mirklī viņa attapās, tupam uz viena ceļgala. Viņai galvā zvanīja. Blakus stāvēja sīrs Merīns Trents, bet uz bruņinieka baltā zīda cimda vīdēja asiņu traips.

-    Vai jūs tagad klausīsiet vai man likt sodīt jūs vēlreiz?

Sansas auss likās nejūtīga. Viņa pieskārās tai un nosmērēja pirkstus ar svaigām asinīm. Es… kā… kā jūs pavēlat, manu pavēlniek.

-     Jūsu gaišība, Džofrejs izlaboja. Es gaidīšu jūs galmā. Viņš pagriezās un aizgāja.

Sīrs Merīns un sīrs Arīss aizgāja kopā ar karali, bet Sandors Klegans aizkavējās, lai rupji uzrautu Sansu kājās. Aiztaupiet sev liekas sāpes, meitenīt, un dodiet viņam to, ko viņš vēlas.

-    Ko… ko viņš vēlas? Lūdzu, pasakiet man.

-     Viņš vēlas, lai jūs smaidītu, saldi smaržotu un izturētos kā viņa mīļotā. Suns noņurdēja. Viņš vēlas, lai jūs skaitītu mazos, glītos vārdiņus, kurus septa jums iemācīja. Viņš vēlas, lai jūs mīlētu viņu… un baidītos no viņa.

Kad Klegans bija projām, Sansa saguma uz pītā niedru paklāja un blenza sienā, līdz divas no viņas ģērbējām pazemīgi ielavījās istabā. Man būs vajadzīgs karsts ūdens vannai, lūdzu, viņa izrīkoja kalpones, tāpat smaržas un pūderi, lai nosegtu zilumu. Visa sejas labā puse bija pietūkuši un sāka sāpēt, taču viņa zināja, ka Džofrejs vēlas, lai viņa būtu skaista.

Karstais ūdens lika meitenei atcerēties Ziemmalu, un tas viņai deva spēku. Sansa nebija mazgājusies kopš dienas, kad nomira tēvs, un viņu pārsteidza, cik netīrs drīz vien kļuva ūdens. Kalpones noslaucīja asinis no sejas, noberza netīrumus no muguras, izmazgāja viņas matus un izsukāja tos, lai kastaņbrūnās cirtas atgūtu kuplumu. Sansa ar viņām nesarunājās, tikai pavēlēja, kas darāms; viņas bija no Lanisteru saimes, ne no Stārku kalponēm, un meitene neuzticējās viņām. Kad pienāca laiks ģērbties, Sansa izvēlējās zaļo zīda tērpu, kas viņai bija mugurā turnīra dienā. Meitene atcerējās, cik galanti Džofs tovakar izturējās pret viņu pie mielasta galda. Iespējams, tas liks karalim atcerēties senās dienas un izturēties pret viņu laipnāk.

Lai nomierinātu kurkstošo vēderu, Sansa izdzēra glāzi paniņu un noknibināja pāris cepumu. Kad pienāca pusdienlaiks, ieradās sīrs Merīns. Viņš bija aplicis savas baltās bruņas; ar emalju pārklāts un ar zeltu greznots zvīņu bruņukrekls, augsta bruņucepure ar zeltītu saullēktu, mirdzoša tērauda kājsargi, kaklasargs, cimdi un zābaki, smagas vilnas apmetnis, pie kakla sastiprināts ar zelta lauvu. No bruņucepures bija noņemts sejsargs, lai labāk izceltu skābo seju; nokarenos maisiņus zem acīm, lielo, nelaipno muti, rūsas krāsas matus, kuros vīdēja sirmas šķipsnas. Jaunkundz, viņš teica palocīdamies, it kā nebūtu pirms pāris trijām stundām sasitis Sansu līdz asinīm. Viņa gaišība uzticēja man pavadīt jūs līdz troņa zālei.

-    Vai viņš uzticēja arī piekaut mani, ja es atteikšos nākt?

-    Vai jūs atsakāties nākt, jaunkundz? Viņa skatienā nebija nekādas izteiksmes. Bruņinieks pat neuzmeta acis zilumam, ko bija atstājis viņa sitiens.

"Viņš jau mani nemaz neienīst," aptvēra Sansa; "tiesa, arī nemīl." Viņš pret meiteni neizjūt neko. Viņa tā… bija tikai lieta. Nē, Sansa atbildēja pieceldamās. Meitene vēlējās trakot, sāpināt bruņinieku tā, kā tas bija sāpinājis viņu, brīdināt, ka tad, kad viņa kļūs par karalieni, viņa panāks sīra Merīna izsūtīšanu, ja tas vēlreiz pacels roku pret Sansu… bet tad viņa atcerējās, ko Suns bija teicis, tāpēc viņa piebilda: Es darīšu visu, ko pavēlēs viņa gaišība.

-    Tāpat kā es.

-    Tiesa… tikai jūs, sīr Merīn, neesat īsts bruņinieks.

Sandors Klegans par to būtu tikai pasmējies, Sansa zināja. Citi vīri būtu nolādējuši viņu, piekodinājuši turēt mēli aiz zobiem, pat lūguši piedošanu. Sīrs Merīns Trents nedarīja neko tādu. Sīram Merīnam Trentam vienkārši bija vienalga.

Balkonā Sansa bija viena pati. Viņa tur stāvēja nolaistu galvu, pūlēdamās apvaldīt asaras, kamēr lejā Džofrejs sēdēja savā Dzelzs tronī un sprieda to, ko viņam pašam labpatikās saukt par taisnu tiesu. Likās, ka deviņas no desmit lietām karali garlaiko; tās viņš ļāva izspriest padomei, pats nemierīgi dīdīdamies tronī, kamēr pavēlnieks Bailišs, dižmestrs Pīsels vai karaliene Serseja ieteica labāko lēmumu. Bet, kad viņš izlēma iejaukties, pat viņa māte karaliene nespēja mainīt Džofreja viedokli.

Kad tiesas priekšā stājās kāds zaglis, karalis pavēlēja sīram Ilīnam turpat zālē nocirst nelaimīgajam roku. Divi bruņinieki vēlējās, lai Džofrejs izspriež viņu strīdu par zemes gabalu, un viņš nolēma, ka rīt abiem jācīnās divkaujā. Līdz nāvei, viņš piebilda. Tad Džofreja priekšā ceļos metās kāda sieviete, lūgdama atdot viņai par nodevību sodīta vīra galvu. Viņa esot mīlējusi nonāvēto, viņa sacīja, tāpēc gribot šo godam apglabāt. Ja tu mīlēji nodevēju, tu pati esi nodevēja, karalis pasludināja. Divi zelta apmetņi aizvilka nabadzīti taisnā ceļā uz pazemi.

Pavēlnieks Slints, vīrs ar vardes ģīmi, sēdēja padomes galda galā melnā samta kamzolī un spožā, zeltītā apmetnī, piekrītoši mādams ar galvu ik reizi, kad karalis pasludināja spriedumu. Sansa krietnu brīdi cieši skatījās neglītajā sejā, atcerēdamās, kā šis vīrs bija pagrūdis tēvu, lai sīrs Ilīns varētu nocirst viņam galvu. Viņa vēlējās nodarīt Slintam sāpes, vēlējās, kaut parādītos varonis, kas notriektu šo krupi zemē un nocirstu galvu viņam. Bet tad klusa balss viņā pašā pačukstēja, "Nekādu varoņu nav," un Sansa atcerējās, ko šajā pašā zālē viņai savulaik bija teicis pavēlnieks Petīrs. "Dzīve nav dziesma, dārgumiņ," viņš toreiz sacīja. "Un reiz, iespējams, tev to pašai par nelaimi nāksies uzzināt." "Dzīvē uzvar briesmoņi," viņa pati sev atgādināja, un tagad viņa saklausīja Suņa balsi, aukstu metāla skrāpējienu pār akmeni. "Aiztaupiet sev liekas sāpes, mei tenīt, un dodiet viņam to, ko viņš vēlas."

Beidzamajā lietā bija apsūdzēts tukls kroga dziedātājs par to, ka izsmējis nelaiķi karali Robertu. Džofs pavēlēja atnest vira arfu un lika viņam izpildīt dziesmu tiesai. Dziedātājs raudāja un zvērēja, ka nekad vairs nedziedāšot šo meldiju, taču karalis uzstāja. Tā bija tīri jautra dziesmiņa par to, kā Roberts cinljies ar cūku. Sansa zināja, ka ar cūku bija domāts mežakuilis, kas nogalināja karali, bet dažos pantos gandrīz izklausījās, ka dziedāts tiktu par karalieni. Kad dziesma bija galā, Džofrejs paziņoja, ka esot nolēmis būt žēlsirdīgs. Dziedātājs varot paturēt vai nu pirkstus, vai mēli. Viņam būšot diena, lai izdarītu izvēli. Džanoss Slints pamāja.

Tas arī šajā pēcpusdienā bija viss, Sansa ar atvieglojumu saprata, taču viņas mocības ar to nebeidzās. Kad karaļa ziņotāja balss pavēstīja par tiesas sēdes beigām, viņa mēģināja aizslīdēt no balkona, taču Džofrejs meiteni sagaidīja vītņu kāpņu pakājē. Jaunais karalis vērtējoši nopētīja Sansu no galvas līdz kājām. Jūs izskatāties krietni labāk.

-    Paldies, jūsu gaišība, meitene atbildēja. Tukši vārdi, bet, pateicoties tiem, Džofrejs pamāja ar galvu un pasmaidīja.

-     Panācieties kopā ar mani, karalis pavēlēja, pasniegdams Sansai roku. Viņai atlika tikai viens paņemt to. Reiz šis pieskāriens būtu licis sirdij nodrebēt sajūsmā; tagad viņai uzmetās zosāda. Drīz būs mani vārda došanas svētki, Džofrejs minēja, kad viņi izgāja ārā pa troņa zāles aizmugures durvīm. Būs milzīgs mielasts un daudz dažādu dāvanu. Ko jūs man uzdāvināsiet?

-    Es… es vēl neesmu par to domājusi, manu pavēlniek.

-    Jūsu gaišība, viņš nepacietīgi izlaboja. Jūs laikam tiešām esat stulbs skuķis. Vismaz māte tā apgalvo.

-     Vai tiešām? Pēc visa notikušā Džofreja vārdiem vajadzēja būt zaudējušiem spēju sāpināt meiteni, tomēr tā nebija. Karaliene pret Sansu vienmēr bija izturējusies laipni.

-     Tiešām. Viņa uztraucas par mūsu bērniem vai tik tie nebūšot tikpat neaptēsti kā jūs, bet es viņai ieteicu par to neuztraukties. Karalis pamāja ar roku, un sīrs Merīns atvēra viņiem durvis.

-    Paldies, jūsu gaišība, viņa nomurmināja. "Sunim ir taisnība," viņa nodomāja, "es esmu tikai mazs putniņš, kurš atkārto iemācītos vārdus." Saule bija nolaidusies aiz rietumu sienas, un Sarkanā torņa akmeņi gailēja tumši kā asinis.

-    Es padarīšu jūs grūtu, tikko jūs uz to būsiet spējīga, Džofrejs paziņoja, pavadīdams Sansu pāri mācību pagalmam. Ja pirmais tiešām izrādīsies neapķērīgs, es nocirtīšu jums galvu un atradīšu gudrāku sievu. Kā jūs domājat, kad jums varēs būt bērni?

Sansa nespēja pat paskatīties uz karali, tik ļoti neērti viņa jutās. Septa Mordeina apgalvo, ka vairums… vairums augstdzimušu meiteņu pirmoreiz uzzied divpadsmit vai trīspadsmit gadu vecumā.

Džofrejs pamāja. Uz šo pusi. Viņš norādīja uz ieeju vārtu ēkā, no kurienes kāpnes veda augšup uz mūriem.

Sansa drebēdama atrāvās no karaļa. Pēkšņi viņa zināja, kurp viņi dodas. Nē, viņa lūdzās, balsij pārvēršoties izbiedētā elsā. Lūdzu, nē, nelieciet man to darīt, es jūs lūdzu…

Džofrejs saknieba lūpas. Es vēlos jums parādīt, kas notiek ar nodevējiem.

Viņa izmisīgi papurināja galvu. Es to nedarīšu. Es to nedarīšu.

-    Es varu pavēlēt sīram Merīnam uzvilkt jūs augšā, karalis noskaldīja. Jums tas nepatiktu. Labāk dariet, ko es lieku. Džofrejs pastiepās pēc viņas, un Sansa atkāpjoties uzskrēja virsū Sunim.

-    Ejiet vien, jaunkundz, Sandors Klegans sacīja, pagrūžot meiteni atpakaļ uz karaļa pusi. Mute sejas apdegušajā pusē noraustījās, un Sansa gandrīz varēja dzirdēt teikuma turpinājumu. "Viņš jūs uzdabūs tur, augšā, lai vai kā, tāpēc rīkojieties, kā viņš vēlas."

Viņa piespieda sevi paņemt karali Džofreju zem rokas. Kāpiens līdzinājās murgam; katrs solis bija cīņa, it kā viņa vilktu kājas ārā no dubļiem, kas sniedzas līdz potītēm, turklāt pakāpienu izrādījās vairāk, nekā viņa bija iedomājusies, tūkstošu tūkstoši pakāpienu, un šausmas, kas gaidīja uz nocietinājumiem.

No nocietinājumiem, kas ieskāva vārtu ēku, viņu priekšā atklājās vai visa pasaule. Sansa varēja saskatīt Bailora Svētītā septu uz Visēnijas pakalna, kur nokāva viņas tēvu. Māsu ielas pretējā galā atradās uguns nomelninātās Pūķubedres drupas. Rietumos uzblīdusi sarkanā saule jau bija pa pusei nogrimusi aiz Dievu vārtiem. Aiz muguras meitenei viļņoja sāļā jūra, bet dienvidos pletās zivju tirgus un piestātnes un virpuļoja Melnupes atvari. Ziemeļos…

Viņa pagriezās uz to pusi un redzēja tikai pilsētu ielas un alejas, kalnus un ieplakas, tad vēl vairāk ielu un vēl vairāk ieplaku, līdz pat pilsētas mūru akmeņiem tālumā. Taču viņa zināja, ka aiz sienām plešas labības lauki, meži un pļavas, bet vēl tālāk, arvien tālāk un tālāk uz ziemeļiem, ziemeļiem vien slejas Ziemmala.

-    Uz ko jūs skatāties? Džofrejs ierunājās. Tas, ko es vēlējos jums parādīt, atrodas tepat.

Gar mūra ārējo malu slējās biezs akmens brustvērs, kura augšējā mala sniedzās Sansai līdz zodam. Ik pa piecām pēdām brustvērā bija atstātas spraugas loka šāvējiem. Starp tām gar sienas augšmalu uz dzelzs pīķiem, tā, lai sejas raudzītos uz pilsētu, bija saspraustas galvas. Sansa bija tās pamanījusi, tikko viņi iznāca uz mūra, taču upe, kustības pilnās ielas un rietošā saule likās daudz, daudz jaukāka. "Viņš var piespiest mani skatīties uz galvām," viņa sev atgādināja, "bet viņš nespēj piespiest mani tās redzēt."

-    Šis ir tavs tēvs, Džofrejs sacīja. Šis te. Suns, pagriez to, lai jaunkundze varētu šo redzēt.

Sandors Klegans saņēma galvu aiz matiem un pagrieza. Nocirstā galva bija iemērkta darvā, lai saglabātos ilgāk. Sansa mierīgi paskatījās uz to, neredzēdama it neko. "Tā nepavisam neatgādina pavēlnieku Edardu," viņa nodomāja; tā pat nelikās īsta. Cik ilgi man būtu jāskatās?

Džofrejs likās vīlies. Vai vēlaties redzēt arī pārējās? Galvu virkne aizstiepās tālumā. Ja jūsu gaišībai labpatiktos.

Karalis vadīja Sansu tālāk pa mūra augšmalu garām ducim citu galvu un diviem tukšiem pīķiem. Šos divus esmu pataupījis tēvocim Stanisam un tēvocim Renlijam, viņš paskaidroja. Pārējās galvas bija nocirstas un uzdurtas uz pīķiem krietni senāk par tēva galvu. Neskatoties uz darvu, vairumu nespētu pazīt pat tuvākie cilvēki. Tad karalis norādīja uz vienu no galvām: Tā ir jūsu septa, bet Sansa nebūtu spējusi noteikt pat to, ka tā bijusi sieviete. Apakšžoklis bija nokritis, putni noknābājuši ausi un vaiga lielāko daļu.

Sansa bija prātojusi, kas gan noticis ar septu Mordeinu, lai gan tagad saprata, ka visu laiku zinājusi viņas likteni. Kāpēc jūs viņu nogalinājāt? meitene vaicāja. Viņa bija apsolījusies dieviem…

-    Viņa bija nodevēja, Džofrejs likās uzmetis lūpu; viņai bija izdevies sarūgtināt karali. Jūs tā arī neatklājāt, ko esat iecerējusi man uzdāvināt vārda došanas svētkos. Varbūt es varētu kaut ko uzdāvināt jums vai tas jūs iepriecinātu?

-    Ja tas labpatiktos jums, gaišība.

Kad karalis pasmaidīja, Sansa saprata, ka Džofrejs izsmej viņu. Vai zināt, arī jūsu brālis ir nodevējs. Viņš pagrieza septas Mordeinas galvu atpakaļ. Es atceros jūsu brāli no Ziemmalas. Mans Suns viņu nosauca par koka zobena pavēlnieku. Vai tiesa?

-    Vai tiešām? Suns pabrīnījās. Es neatceros.

Džofrejs sapīcis paraustīja plecus. Jūsu brālis sakāva manu tēvoci Džeimiju. Māte apgalvo, ka viņš to izdarījis nodevīgi un ar viltu. Kad karaliene saņēma šo ziņu, viņa raudāja. Visas sievietes ir vājas, pat viņa, lai gan māte mēģina izlikties stipra. Viņa domā, ka mums jāpaliek Karaļa ostā, ja nu mani tēvoči nolemtu uzbrukt, bet man tas nerūp. Pēc vārda došanas svētku mielasta es sapulcināšu armiju un pašrocīgi nogalināšu jūsu brāli. To tad es jums arī uzdāvināšu, jaunkundz Sansa. Jūsu brāļa galvu.

Tajā mirklī Sansu pārņēma neprāts, un viņa dzirdēja sevi sakām: Varbūt mans brālis uzdāvinās man jūsu galvu.

Džofrejs saviebās. Jums neklājas tā jokot. īsta sieva nekad nesmejas par savu pavēlnieku. Sīr Merīn, pamāciet viņai labas manieres.

Šoreiz bruņinieks satvēra Sansas apakšžokli un, turēdams galvu, sita. Sita divas reizes, vispirms no kreisās uz labo pusi un tad, stiprāk, no labās uz kreiso. Viņš pārsita meitenei lūpu un asinis sāka plūst lejup pa zodu, jaukdamās ar viņas asaru sāļumu.

-    Jums nevajadzētu visu laiku raudāt, Džofrejs sacīja. Jūs izskatāties labāk, kad smaidāt un smejaties.

Sansa piespieda sevi pasmaidīt, baidīdamās, ka Džofrejs varētu pavēlēt sīram Merīnam pārmācīt meiteni vēlreiz, ja viņa neizpildīs karaļa pavēli, taču tas nelīdzēja, Džofrejs papurināja galvu. Noslaukiet tās asinis, jūs esat tik netīrīga.

Ārējais brustvērs sniedzās viņai līdz zodam, taču sienas iekšpusē nekādas barjeras nebija, tikai ilgs kritiens līdz pagalma bruģim septiņdesmit astoņdesmit pēdu zemāk. "Tikai mazs grūdiens," viņa sacīja pati sev. Viņš stāvēja tepat, uz pašas sienas maliņas, smīnēdams par viņu ar savām resnajām tārplūpām. "Tu spētu to izdarīt," viņa sev teica. "Tu spētu. Izdari to tagad." Nebūtu pat nekādas nozīmes, vai viņa nokristu kopā ar Džofreju. Tam nebūtu nekādas nozīmes.

-     Lūdzu, jaunkundz. Sandors Klegans nometās uz ceļa Sansas priekšā starp meiteni un Džofreju. Ar maigumu, kas likās pārsteidzošs tik lielam vīram, viņš noslaucīja asinis no uztūkuma uz pārsistās lūpas.

Iespēja bija garām. Sansa nolaida acis. Pateicos, viņa sacīja, kad Suns bija noslaucījis asinis. Viņa bija laba meitene, kas vienmēr izturas pieklājīgi.

DINERĪSA

Denijas drudža sapņos pār viņu plīvoja spārnu ēnas. Tu taču nevēlies pamodināt pūķi, vai ne? Viņa gāja pa garu zāli zem augstām akmens arkām. Meitene nespēja paskatīties atpakaļ, viņa nedrīkstēja paskatīties atpakaļ. Zāles sienā viņai priekšā vīdēja durvis, lielā attāluma dēļ tās likās mazas, bet pat no atstatuma viņa redzēja, ka tās ir nokrāsotas sarkanas. Viņa pielika soli, un basās kājas atstāja asiņainus pēdu nospiedumus uz akmens plāksnēm.

-    Tu taču nevēlies pamodināt pūķi, vai ne?

Viņa redzēja saules gaismu līstam pār Dotraku jūru, pār dzīvo, ar zemes un nāves smaržām elpojošo līdzenumu. Vējš noglāstīja zāli, un tā noviļņoja kā ūdens. Drogo turēja Deniju savās stiprajās rokās, un vīra roka noglāstīja viņas klēpi un pavēra tā lūpas, pamodinādama saldo miklumu, kas piederēja viņam vien. Zvaigznes gaišajās pusdienas debesīs smaidīdamas nolūkojās lejā uz abiem mīlētājiem. Mājup, Denija nočukstēja, kad Drogo ienāca viņā un piepildīja klēpi ar savu sēklu, bet pēkšņi zvaigznes pagaisa,un pāri zilajām debesīm pārlaidās milzīgi spārni, un pasaule uzsliesmoja.

-    …nevēlies pamodināt pūķi, vai ne?

Sīra Džoras seja likās iekritusi un skumja. Rīgers bija pēdējais pūķis, viņš atgādināja Denijai. Viņš brīdi sildīja caurspīdīgās rokas virs kvēlojošas ogļu pannas, kurā kā ogles gailēja akmens olas. Bet tad bruņinieks sāka gaist, miesa kļuva bezkrāsaina un bezmiesiskāka par vēju. Pēdējais pūķis, viņš nočukstēja klusi kā migla un nozuda pavisam. Denija juta tumsu plešamies aiz muguras, un sarkanās durvis likās esam tālāk nekā jebkad iepriekš.

-    …nevēlies pamodināt pūķi, vai ne?

Viserīss stāvēja viņas priekšā un auroja: Tu, palaistuve, pūķis nelūdz. Un tu pūķim nepavēlēsi. Es esmu pūķis, un kronēs mani. Izkusušais zelts nolija pār brāļa seju kā vasks, izdedzinādams miesā dziļas vagas. Es esmu pūķis, un kronēs mani! viņš kliedza, bet Viserīsa pirksti izlocījās kā čūskas, kozdami viņai krūšu zirnīšos, kniebdami un plēsdami, pat tad, kad viņa paša acis pārsprāga un kā želeja notecēja lejup pa apdegušajiem un nomelnējušajiem vaigiem.

-   …nevēlies pamodināt pūķi…

Sarkanās durvis tagad bija vēl tālāk, meitene aiz muguras juta aukstu elpu, kas lēnām tuvojās. Ja tā Deniju panāktu, viņa nomirtu nāvē, kas bija vairāk par nāvi, un tad viņa būtu spiesta visas mūžības garumā gaudot viena šajā tumsā. Meitene metās skriet.

-    …nevēlies pamodināt pūķi…

Denija juta karstumu sevī, drausmīgu svelmi klēpja dziļumos. Viņas dēls bija slaids un lepns ar Drogo vara krāsas ādu un viņas pašas sudrabaini zeltainajiem matiem, un viņa violetās acis līdzinājās mandelēm. Viņš uzsmaidīja mātei un sāka stiept roku uz viņas pusi, bet, kad viņš pavēra muti, no tās sāka gāzties uguns. Denija redzēja, kā dēla sirds izdeg tam krūtīs, un vēl pēc mirkļa viņš bija zudis, aprīts, kā daždien svece aprij naktstauriņu, pārvērties pelnos. Viņa raudot sauca savu bērnu, alkdama saldās mutītes apsolījumu uz krūts, bet viņas asaras, pieskaroties ādai, pārvērtās garaiņos.

-    …vēlies pamodināt pūķi…

Gar zāles sienām stāvēja rēgi, tērpušies karaļu izbalējušās drānās. Spoku rokās gailēja bālu liesmu zobeni. Dažam mati vizēja sudrabā, citam zeltā, vēl kādam platīna baltumā, un viņu acu dobumos mirdzēja kam opāli un ametisti, kam turmalīni un nefrīti. Ātrāk, rēgi kliedza, ātrāk, ātrāk! Viņa skrēja, un katrs pēdas pieskāriens lika izkust akmenim. Ātrāk! spoki vienā balsī auroja, un viņa gaudodama rāvās uz priekšu. Viņas muguru pāršķēla milzīgs sāpju nazis, un Denija juta, kā viņas āda pārsprāgst, gaisā novirmoja degošu asiņu smārds un pār viņu pārslīdēja spārnu ēna. Un Dinerīsa Tārgārjena lidoja.

-   …pamodināt pūķi…

Viņai priekšā vīdēja durvis, sarkanās durvis, tik tuvu, tik tuvu, pārējā telpa ap viņu pārvērtās nesaprotamā smērējumā un aukstums aiz muguras likās atkāpjamies. Grīdas akmeņi pagaisa, tagad viņa lidoja pāri Dotraku jūrai, augstu un arvien augstāk, pāri zaļajam viļņojumam. Visi, kas dzīvoja un elpoja, šausmās bēga no viņas spārnu ēnas. Denija spēja saost mājas, spēja tās saskatīt, turpat aiz šīm durvīm tur pletās zaļi lauki un milzīgi akmens nami, un rokas, kas spētu viņu sasildīt. Viņa atgrūda vaļā durvis.

Un ieraudzīja savu brāli Rīgeru sēžam zirgā, tikpat melnā kā viņa bruņas. No sejsarga sarkanās spraugas gailēja uguns sarkanums. Pēdējais pūķis, tikko dzirdami nočukstēja sīra Džoras balss. Pēdējais, pēdējais. Denija pacēla melni pulēto sejsargu. Aiz tā slēpās viņas pašas seja.

Pēc tam ilgu laiku bija tikai sāpes, viņā gruzdošā uguns un zvaigžņu sačukstēšanās.

Viņu pamodināja pelnu garša mutē.

-    Nē, viņa ievaidējās, lūdzu, nē.

-    Halēs? Džiki noliecās pār saimnieci ar pārbiedētas stirnas izteiksmi sejā.

Telts bija ēnu pilna, tās likās sastingušas lokā ap Deniju. No ogļu pannas augšup virmoja pelnu plēnes, un halēse ar skatienu tās pavadīja augšup līdz dūmu izvadam ārā. "Es lidoju," viņa nodomāja. "Man bija spārni, es lidoju. Bet tas bija tikai sapnis." Palīdzi man, viņa nočukstēja, cenzdamās piecelties. Atnes man… Balss likās vārīga kā tikko cirsta brūce, un viņa nespēja izdomāt, ko varētu vēlēties. Kāpēc viņai tik ļoti sāpēja? Viņa jutās tā, it kā ķermenis būtu saplosīts skrandās un pēc tam salāpīts no gabaliņiem. Es vēlos…

-     Jā, halēs. Jau nākamajā mirklī Džiki bija izmetusies no telts un kaut ko sauca otrpus audeklam. Denijai vajadzēja… kaut ko… vai kādu… ko īsti? Tas bija svarīgi, to viņa zināja. Tas bija vienīgais, kam šajā pasaulē bija nozīme. Viņa pārvēlās uz sāniem un pavilka elkoni zem sevis, cīnīdamās ar segu, kas bija savijusies ap kājām. Kustēties bija neticami grūti. Pasaule likās līgani peldam ap viņu. Man ir jāspēj…

Deniju atrada uz paklāja, rāpojam viņas pūķu olu virzienā. Sīrs Džora Mormonts pacēla halēsi rokās un aiznesa atpakaļ uz zīdā klāto guļvietu, kur viņa vārgi mēģināja izrauties no bruņinieka rokām. Pāri plecam viņš manīja pavēlnieces trīs kalpones, Džogo ar Ūsiņu smalko pūku un Mirri Mazdūras plato, plakano seju. Man vajag, viņa mēģināja teikt, man jāspēj…

-    …guliet, princes, sacīja sīrs Džora. Nē, Denija iebilda. Lūdzu. Lūdzu.

-    Jā. Lai gan meitene likās degam ugunīs, bruņinieks uzsedza viņai zīda palagu. Guliet un atgūstiet spēkus, halēs. Atgriezieties pie mums. Un tad pienāca meiga Mirri Mazdūra un pagāza kausu pret Denijas lūpām. Dzēriens garšoja pēc saskābuša piena un vēl kaut kā bieza un rūgta. Siltais šķidrums notecēja pa halēses zodu. Viņai izdevās kaut ko norit. Telts satumsa, un Deniju atkal pārņēma miegs.

Šoreiz viņa nesapņoja. Viņa mierīgi un klusi šūpojās virs melnas jūras, kurai nebija krastu.

Pēc kāda laika pēc nakts, dienas, gada, to viņa nespētu pateikt Denija atkal pamodās. Teltī bija tumšs, vējam ārā uzpūšot stiprāk, tās zīda sienas ieplaukšķējās kā spārni. Šoreiz halēse pat nemēģināja piecelties.

-    Irri, viņa pasauca, Džiki. Dorea. Kalpones tūlīt bija klāt. Man ir izkaltis kakls, Denija sacīja, ļoti izkaltis. Viņai atnesa ūdeni. Tas bija silts un negaršīgs, taču viņa kāri izdzēra trauku un aizsūtīja Džiki atnest vēl. Irri samitrināja mīkstas drānas gabalu un noslaucīja pavēlnieces pieri. Es biju slima, Denija teica. Dotraku meitene pamāja. Cik ilgi? Drāniņa patīkami atvēsināja pieri, taču Irri izskatījās tik bēdīga, ka tas biedēja halēsi. Ilgi, kalpone nočukstēja. Kad Džiki atgriezās ar ūdeni, kopā ar viņu ienāca arī Mirri Mazdūra ar nomidža smagām acīm.

-    Dzeriet, viņa lika, vēlreiz paceļot Denijas galvu pie kausiņa. Šoreiz tas bija vīns. Salds, salds vīns. Denija padzērās un atkal atlaidās guļus, ieklausīdamās savā klusajā elpā. Viņa sajuta smagumu locekļos, bet tad halēsi atkal pārmāca miergs. Atnesiet man… viņa neskaidri miegainā balsī nomurmināja. Atnesiet… es vēlos paturēt…

-    Ko, lūdzu? meiga vaicāja. Ko jūs vēlaties, halēs?

-    Atnesiet man… olu… pūķa olu… lūdzu… Viņas plaksti pielija ar svinu, un viņa vairs nespēja noturēt tos atvērtus.

Kad viņa pamodās trešo reizi, no dūmu atveres telts jumtā lejup krita zeltainas saules gaismas kolonna, un viņas rokas bija apskāvušas pūķa olu. Tā bija gaišā ola, kuras putota sviesta krāsas zvīņas caurauda zelta un bronzas dzīsliņas. Denija spēja sajust, ka ola izstaro karstumu. Zem zīda palagiem viņas kailo ādu klāja sīkas sviedru lāsītes. "Pūķurasa," viņa nodomāja. Denijas pirksti pārslīdēja pār čaumalas virsmu, izsekodami zelta pavedieniem, un viņa juta, kā dziļi akmenī kaut kas sakustas un izstaipās. Šī kustība viņu nebiedēja. Visas viņas bailes bija sadegušas.

Denija pacēla roku pie pieres. Zem sviedru lāsītēm āda likās vēsa, drudzis bija pārgājis. Viņa piespieda sevi piecelties sēdus. Uz mirkli noreiba galva un starp kājām pamodās dziļa sāpe. Taču viņa jutās stipra. Tikko atskanēja halēses balss, atskrēja kalpones. Ūdeni, viņa izrīkoja, lielu krūku ūdens, cik vien aukstu jūs spējat sagādāt. Un augļus laikam. Dateles.

-    Kā pavēlēsiet, halēs.

-     Un sameklējiet sīru Džoru, viņa turpināja, pieceldamās kājās. Džiki atnesa smilškrāsas zīda tērpu un uzsedza pavēlniecei uz pleciem. Tad vēl siltu vannu un Mirri Mazdūru, un… Visas atmiņas atgriezās ar joni, un viņa nodrebēja. Hals Drogo, viņa ar pūlēm izspieda, ar baisu priekšnojautu vērodama kalpoņu sejas. Vai viņš?

-     Hals ir dzīvs, Irri klusi atbildēja… taču, izskanot šiem vārdiem, viņas skatienā iezagās biedējoša tumsa un meitene izmetās no telts, lai atnestu ūdeni.

Halēse pievērsās Dorea. Izstāsti man visu.

-    Es… es pasaukšu sīru Džoru, noteica Līsas meitene, paklanījās un arī izmetās no telts.

Arī Džiki būtu aizmukusi, bet Denija satvēra viņas roku un nelaida vaļā. Kas noticis? Man tas ir jāzina. Drogo… un mans bērns. Kāpēc viņa bērnu atcerējās tikai tagad? Mans dēls… Raigo… kur viņš ir? Es gribu redzēt viņu.

Kalpone nolaida acis. Puisītis… neizdzīvoja, halēs. Viņas balss bija kā pārbiedēts čuksts.

Denija atlaida meitenes roku. "Mans dēls ir miris," viņa nodomāja, Džiki izejot no telts. Halēse kaut kā to bija zinājusi. Zinājusi jau kopš pirmās pamošanās, kad ieraudzīja Džiki raudam. Nē, viņa to bija zinājusi jau pirms šīs pamošanās. Pēkšņi un spilgti atgriezās toreiz sapņotais, un viņa atcerējās sadegam slaido vīru ar vara krāsas ādu un garo, sudrabaini zeltīto bizi.

Denija saprata, ka tagad viņai vajadzētu izplūst asarās, tomēr acis bija sausas kā pelni. Miegā viņa bija raudājusi, un toreiz asaras pārvērtās garaiņos uz vaigiem. "Visas skumjas manī ir sadegušas," viņa sev sacīja. Denija jutās noskumusi, tomēr… vienlaikus viņa juta, kā Raigo attālinās no viņas, it kā viņa nekad nebūtu bijis.

Pēc brīža teltī ienāca sīrs Džora un Mirri Mazdūra. Denija stāvēja pie pārējām divām olām, kuras vēl arvien gulēja lādē. Viņai tās likās tikpat karstas kā tā, kurai līdzās bija gulējusi, un tas bija ļoti savādi. Sīr Džorah, panāc, lūdzu, halēse aicināja. Viņa paņēma bruņinieka roku un uzlika to uz melnās olas ar sarkanajām svēdrām. Ko tu jūti?

-   Akmenscietu čaumalu. Likās, viņš izsakās ļoti piesardzīgi. Zvīņas.

-    Siltums?

-    Nē. Auksts akmens. Viņš noņēma roku no olas. Princes, vai jūs jūtaties labi? Vai jums vajadzētu staigāt apkārt, ņemot vērā to, cik vāja esat?

-    Vāja? Es esmu stipra, Džora. Lai nomierinātu bruņinieku, viņa atlaidās spilvenu kaudzē. Pastāsti man, kā nomira mans dēls.

-   Viņš nemaz nedzīvoja. Sievietes runā… Viņš saminstinājās. Denija ievēroja, kā no sīra Džoras kauliem nokarājas āda un kā viņš staigājot pieklibo.

-    Pastāsti man. Pastāsti man, ko runā sievietes.

Viņš novērsa seju. Skatienā nozibēja vajāta dzīvnieka šausmas. Viņas runā, ka bērns esot bijis…

Halēse gaidīja, taču sīrs Džora nespēja pabeigt teikumu. Bruņinieka seja kaunā satumsa. Viņš pats pa pusei atgādināja līķi.

-     Briesmonis, Mirri Mazdūra pabeidza teikumu Mormonta vietā. Bruņinieks bija varens vīrs, bet tajā mirklī Denija saprata, ka meiga ir stiprāka, nežēlīgāka un daudz, daudz bīstamāka. Kropls briesmonis. Es taču pati viņu izvilku. Mazuli klāja ķirzakas zvīņas, viņš bija akls, ar astes strupuli un maziem ādas spārniņiem, kas atgādināja sikspārņa spārnus. Kad es pieskāros viņam, miesa nolobijās no kauliem, un izrādījās, ka viņš ir pilns ar līķtārpiem un sairuma smārdu. Viņš bija miris jau vairākus gadus.

Tumsa, Denija nodomāja. Briesmīgā tumsa, kas zagās tuvāk no aizmugures, lai aprītu viņu. Ja meitene atskatītos, viņa būtu pagalam. Mans dēls bija dzīvs un spēkpilns, kad sīrs Džora ienesa mani šajā teltī, viņš teica. Es jutu, kā viņš spārdās, tiekdamies piedzimt.

-    Lai būtu, kā būdams, Mirri Mazdūra atbildēja, taču, kāds bija radījums, kurš parādījās no jūsu klēpja, es jums tikko izstāstīju. Tajā teltī, halēs, bija nāve.

-    Tikai ēnas, sīrs Džora teica aizlauztā balsī, taču Denija tajā saklausīja arī šaubas. Es tās redzēju, meiga. Es redzēju, ka tu biji viena un dejoji ar ēnām.

-    Kaps met garas ēnas, Dzelzs pavēlniek, Mirri atbildēja. Garas un tumšas, un galu galā neviena gaisma nespēj tās savaldīt.

Viņas dēlu bija nogalinājis sīrs Džora, Denija saprata. Viņš to bija izdarījis mīlestības un uzticības dēļ, taču viņš bija ienesis savu princesi tur, kur nedrīkstēja iet neviens mirstīgais, un iesviedis viņas mazuli tumsai rīklē. Arī bruņinieks pats to zināja; pelēkā seja, tukšās acis, greizā gaita. Ēnas ir pieskārušās arī tev, sīr Džora, viņa piebilda. Bruņinieks neatbildēja. Denija pievērsās dievsievai. Tu brīdināji mani, ka par dzīvi var samaksāt tikai ar nāvi. Man likās, ka tu runā par zirgu.

-    Nē, Mirri Mazdūra papurināja galvu. Tie bija meli, kurus jūs iegalvojāt pati sev. Jūs zinājāt cenu.

Vai tiešām? Vai tiešām? Ja es paskatīšos atpakaļ, būšu zudusi. Un cena tika samaksāta, Denija noteica. Zirgs, mans bērns, Kvaro un

Koto, Haggo un Koholo. Cena tika maksāta atkal un atkal, atkal un atkal. Viņa piecēlās no spilveniem. Kur ir hals Drogo? Parādi man viņu dievsieva, meiga, asinsmaga, lai kas tu būtu! Parādi man halu Drogo! Parādi, ko es nopirku par sava dēla dzīvību!

-    Kā pavēlēsiet, halēs, vecā sieviete atbildēja. Nāciet, es jūs aizvedīšu pie viņa.

Denija izrādījās vājāka, nekā bija iedomājusies. Sīrs Džora aplika roku viņai ap vidukli un palīdzēja piecelties kājās. Tam jums vēl būs daudz laika, klusi noteica bruņinieks.

-    Es došos pie viņa tagad, sīr Džora.

Pēc telts puskrēslas pasaule aiz tās zīda sienām likās aklinoši spoža. Saule svilināja kā kausēts zelts, un zeme pletās izdedzināta un tukša. Kalpones gaidīja ar augļiem, vīnu un ūdeni, un Džogo piesteidzās, lai palīdzētu sīram Džoram balstīt halēsi. Aggo un Raharo palika aiz viņiem. Saules un smilšu spožums liedza ieraudzīt ko vairāk, un Denija pacēla roku, lai piesegtu acis. Viņa saskatīja ugunskura pelnus, dažus dučus zirgu gurdeni klīstam apkārt un mēģinām atrast kādu zāles kumšķīti, dažas teltis un guļamvietas. Mazs bērnu pulciņš bija sanācis, lai pablenztu uz viņu, aiz tiem Denija redzēja vairākas sievietes, kas darīja dienišķos darbus, un izkaltušus vecus vīrus, kas vērās zilajās, plakanajās debesīs ar nogurušām acīm, vārgi atgaiņādami asinsmušas. Pavisam te varēja saskaitīt cilvēku simt, ne vairāk. Tur, kur vēl tik nesen nometni bija uzcēluši četrdesmit tūkstoši, tagad dzīvoja tikai vējš un smiltis.

-    Drogo halasārs ir projām, viņa secināja.

-    Hals, kurš nespēj jāt, nav hals, Džogo sacīja.

-    Dotraki seko tikai spēcīgajam, sīrs Džora piebilda. Man ļoti žēl, princes. Nebija ne mazākās iespējas aizkavēt viņus. Pirmais projām devās Pono, pārdēvējis sevi par halu Kono, un daudzi sekoja viņam. Drīz vien tāpat rīkojās arī Džako. Pārējie lavījās projām ik nakti lielākos un mazākos pulciņos. Tagad Dotraku jūrā ir savs ducis jaunu halasāru tur, kur savulaik valdīja viens Drogo.

-    Palikuši tikai vecie, Aggo paskaidroja. Nobiedētie, vārgie un slimie. Un mēs, kas esam zvērējuši. Mēs palikām.

-    Viņi aizdzina hala Drogo ganāmpulkus, halēs, Raharo teica. Mūsu bija pārāk maz, lai spētu viņus apturēt. Stiprajam ir tiesības ņemt no vājā. Viņi paņēma arī vairumu hala un jūsu vergu, atstājot vien dažus.

-    Kur palika Eroeha? vaicāja Denija, atcerējusies pārbiedēto bērnu, kuru viņa izglāba pie Jēru Ļaužu pilsētas mūriem.

-    Viņu sagrāba Mago, kurš tagad ir hala Džako asinsjātnieks, Džogo atbildēja. Viņš meiteni ieguva visādos veidos, tad atdeva halam, un Džako atdeva viņu pārējiem asinsjātniekiem. Pavisam tur bija seši viri. Kad visi bija izpriecājušies, viņi pārgrieza meitenei rikli.

-    Tāds nu bija viņas liktenis, halēs, Aggo piebilda.

tā es palūkošos atpakaļ, būšu zudusi. Nežēlīgs liktenis, Denija piebilda, bet tomēr ne tik nežēlīgs, kā sagaida Mago. Es jums zvēru pie vecajiem un jaunajiem dieviem, pie jēru dieva un pie zirgu dieva, un ikviena dieva, kas pastāv šajā pasaulē. Es zvēru pie Kalnu Mātes un Pasaules Klēpja. Pirms es būšu tikusi ar viņiem galā, Mago un Džako man lūgsies to žēlastību, ko viņi dāvāja Eroehai.

Dotraki nepārliecināti saskatījās. Halēs, kalpone Irri paskaidroja viņai kā mazam bērnam, Džako tagad ir hals, un kopā ar viņu jāj divdesmit tūkstošu jātnieku.

Denija pacēla galvu. Un es esmu Dinerīsa Vētrā Dzimusi, Dinerīsa no Tārgārjenu nama, manās dzīslās rit īgona Iekarotāja un Maigora Nežēlīgā asinis, un senās Valīrijas asinis pirms viņiem. Es esmu pūķa meita, un es jums zvēru, šie vīri mirs kviekdami. Tagad vediet mani pie hala Drogo.

Hals gulēja uz sarkanās, neauglīgās zemes un skatījās saulē.

Uz viņa ķermeņa bija nometies krietns ducis asinsmušu, tomēr nelikās, ka Drogo tās justu. Denija aizgaiņāja kukaiņus un nometās ceļos līdzās vīram. Viņa acis bija plaši ieplestas, taču neko neredzēja, un Denija uzreiz saprata, ka viņš ir akls. Kad sieva nočukstēja hala vārdu, viņš nelikās to dzirdam. Ievainojums krūtīs bija sadzijis tik tālu, cik nu to bija izdevies sadziedēt, rēta pletās pelēki sarkana un baisa.

-    Kāpēc viņš viens atrodas saulē? viņa vaicāja apkārtējiem.

-     Liekas, ka viņam patīk siltums, princes, sīrs Džora atbildēja. Hala acis seko saulei, kaut arī viņš to neredz. Viņš var paiet. Aizies tik tālu, cik tālu vedīsiet, bet tālāk nespers ne soli. Viņš ēdīs, ja ieliksiet ēdienu mutē, dzers, ja uzpilināsiet ūdeni uz lūpām.

Denija maigi noskūpstīja savu sauli un zvaigznes uz pieres un piecēlusies ieskatījās acīs Mirri Mazdūrai. Meiga, tavas burvestības ir dārgas.

-    Viņš dzīvo, Mirri Mazdūra sacīja. Jūs prasījāt dzīvību. Jūs samaksājāt par dzīvību.

-    Šī nav dzīve tam, kas reiz bija Drogo. Viņa dzīve bija smiekli, gaļa, kas cepās ugunsbedrē, zirgs viņam starp kājām. Viņa dzīve bija arahs rokā un zvaniņi matos, kad viņš devās pretī ienaidniekam. Viņa dzīve bija viņa asinsjātnieki un es, un dēls, ko man vajadzēja viņam dāvināt.

Mirri Mazdūra neatbildēja.

-    Kad viņš atkal būs tāds, kāds bija? Denija pieprasīja.

-    Kad saule uzausīs rietumos un norietēs austrumos, atbildēja Mirri Mazdūra. Kad jūras taps sausas un kalnus kā lapas pacels gaisā vējš. Kad tavs klēpis atkal ieņems un tu dzemdēsi dzīvu bērnu. Tad un tikai tad viņš atgriezīsies.

Denija pamāja sīram Džoram un pārējiem. Atstājiet mūs vienus. Es gribu runāt ar šo meigu vienatnē. Mormonts un dotraki pagājās nostāk. Tu to zināji, Denija teica, kad tuvumā vairs neviena nebija. Viņai sāpēja visas maliņas, bet niknums deva spēku. Tu zināji, ko es pērku, tu zināji cenu, un tu ļāvi man to samaksāt.

-     Viņiem nevajadzēja nodedzināt manu templi, rāmi atbildēja druknā sieviete ar plakano degunu. Tas sadusmoja Dižo Ganu.

-    Tas nebija dieva pirksts, Denija sacīja ledainā balsī. "Ja es atskatīšos, būšu pagalam." Tu mani piekrāpi. Tu nogalināji bērnu manā klēpī.

-     Tagad ērzelis, kurš aplec pasauli, nenodedzinās nevienu pilsētu. Viņa halasārs nesamīdīs putekļos nevienu cilti.

-   Es aizliku par tevi vārdu, Denija mocīdamās sacīja. Es izglābu tevi.

-     Izglābāt mani? Lazarīnu sieviete nospļāvās. Mani jau bija izvarojuši trīs jātnieki, ne tā, kā vīrietis iegūst sievieti, bet no muguras, kā suns iegūst kuci. Kad jūs jājāt garām, manī bija ceturtais. Kā tad jūs mani izglābāt? Es redzēju, kā nodega mana dieva nams, kur biju dziedinājusi neskaitāmus cilvēkus. Nodega arī mana māja, un gar ielām slējās nocirstu galvu kaudzes. Es redzēju putekļos sava maiznieka galvu viņš cepa man maizi. Es redzēju zēna galvu vien pirms trijiem mēnešiem es viņu izglābu no mirstacu drudža. Es dzirdēju raudam bērnus, kurus jātnieki kā lopus dzina projām. Atgādiniet vēlreiz, ko jūs izglābāt?

-    Tavu dzīvību.

Mirri Mazdūra nežēlīgi iesmējās. Paskatieties uz savu halu jūs sapratīsiet, ko vērta ir dzīvība, kad viss pārējais ir zudis.

Denija pasauca sava hāsa vīrus un lika tiem sasiet Mirri Mazdūras rokas un kājas, bet meiga tikai uzsmaidīja viņai, kad jātnieki viņu stiepa projām, it kā abām sievietēm būtu kāds kopīgs noslēpums. Viens vārds, un Denija varēja likt viņai nocirst galvu… un tomēr ko viņa tā iegūtu? Galvu? Ja dzīvība bija pilnīgi nevērtīga, kāda bija nāve?

Viņi aizveda halu Drogo atpakaļ uz Denijas telti, un viņa pavēlēja piepildīt toveri ar ūdeni. Šoreiz asiņu ūdenī nebija. Halēse pati nomazgāja vīru, noskalojot dubļus un putekļus no viņa rokām un krūtīm, notīrot viņa seju ar mīkstu drāniņu, saziepējot hala garos, melnos matus un izsukājot visus mezglus un sapinkājumus, līdz tie atkal mirdzēja tikpat spoži, kādus viņa tos atcerējās. Kad Denija beidza, saule jau krietnu brīdi bija norietējusi, un viņa jutās izsmelta. Viņa gribēja ieturēt maltīti, taču spēja vien paknibināt vīģi un iedzert malku ūdens. Miegs varbūt ļautu atbrīvoties no spriedzes, taču viņa bija gulējusi gana ilgi… īstenībā, pārāk ilgi. Šo nakti viņa bija parādā Drogo par visām tām naktīm, kas bija jau bijušas, un tām, kas vēl varēja būt.

Izvezdama halu tumsā jo dotraki ticēja, ka viss cilvēka dzīvē svarīgais ir jādara zem atklātām debesīm -, Denija atcerējās viņu pirmo kopīgo jājienu. Viņa atgādināja sev, ka ir par naidu varenāki spēki un burvestības, kas ir vecākas un patiesākas par tām, ko meiga bija iemācījusies Ašaī. Piķa melnajā naktī mēness pie debesīm nebija, toties virs galvas spoži mirdzēja zvaigžņu tūkstoši. Viņai tā likās esam zīme.

Šeit viņus nesagaidīja mīksta zāles sega, tikai cieta un putekļaina, neauglīga un akmeņiem nosēta zeme. Vējā nešalkoja koki, un līdzās, ar klusu ūdens mūziku kliedējot viņas bailes, nečaloja upīte. Denija sacīja sev, ka ar zvaigznēm būs gana. Atceries, Drogo, viņa čukstēja. Atceries, kā mēs pirmo reizi jājām kopā mūsu kāzu dienā. Atceries nakti, kurā mēs ieņēmām Raigo, kad ap mums pulcējās viss tavs halasārs un tu skatījies man sejā. Atceries, cik vēss un tīrs bija ūdens Pasaules Klēpī. Atceries, mana saule un zvaigznes. Atceries un atgriezies pie manis.

Dzemdību dēļ Denija jutās pārāk saplosīta un vārīga, lai ļautu Drogo ienākt viņā, tomēr Dorea bija iemācījusi viņai citus veidus. Denija lika lietā rokas, muti, krūtis. Viņa ielaida nagus Drogo plecos, noklāja vīru ar skūpstiem, viņa čukstēja un lūdzās, un stāstīja stāstus, un galu galā slacīja halu ar savām asarām. Taču Drogo neko nejuta, neko neteica; viņš tā arī nepamodās.

Un, kad virs tukšā apvāršņa uzausa bezkrāsains rīts, Denija aptvēra, ka Drogo viņai bija zudis. Kad saule uzausīs rietumos un norietēs austrumos, viņa skumji noteica. Kad jūras taps sausas un kalnus kā lapas pacels gaisā vējš. Kad mans klēpis atkal ieņems un es dzemdēšu dzīvu bērnu. Tad un tikai tad tu, mana saule un zvaigznes, atgriezīsies.

Nekad, gaudoja tumsa, nekad nekad nekad.

Denija teltī sameklēja spilvenu, mīkstu, ar dūnām pildītu zīdu. Viņa piespieda to pie krūtīm un vēlreiz izgāja ārā pie Drogo, pie savas saules un zvaigznēm. tā es atskatīšos, es būšu pagalam. Katrs solis sagādāja sāpes, viņa gribēja tikai vienu aizmigt, gulēt un nesapņot.

Denija nometās uz ceļiem, noskūpstīja Drogo uz lūpām, un tad piespieda spilvenu viņa sejai.

TĪRIONS

Viņu rokās ir mans dēls, Tīvins Lanisters novilka.

Tā gan, manu pavēlniek. Nogurums bija padarījis ziņneša balsi neskanīgu. Kreikholu svītroto mežakuili uz viņa saplēstā kamzoļa krūtīm daļēji slēpa sakaltušas asinis.

"Viens no jūsu dēliem," Tīrions nodomāja. Prātodams par Džeimiju, viņš iedzēra malku vīna un nebilda ne vārda. Kad Velnēns pacēla roku, elkonī ietriecās sāpes, atgādinot paša īslaicīgo dalību kaujā. Viņš mīlēja brāli, taču pat par visu Rūdas klinšu zeltu nebūtu gribējis kopā ar Džeimiju izcīnīt kauju Čukstu mežā.

Klausoties ziņneša stāstu, tēva sasauktie komandieri un karogneši noklusa mēmi kā zivis. Vienīgā skaņa bija garās, caurvējainās zāles tālā gala kamīnā sprakstošais un sīcošais baļķēns.

Pēc garā jājiena uz dienvidiem, kura laikā neizdevās atpūsties ne brīdi, iespēja kaut vienu nakti pārlaist iebraucamā vietā Tīrionam bija likusies varen iepriecinoša… tiesa, viņš justos labāk, ja šī atkal nebūtu tā pati vieta, ar ko saistījās atmiņas. Tēvs dzina armiju uz priekšu, cik jaudas, un tas nepalika bez sekām. Kaujā ievainotajiem nācās turēties līdzi vai arī viņus pameta gādāt pašiem par sevi. Katru rītu ceļmalā palika ne viens vien vīrs, kas iepriekšējā vakarā bija devies pie miera, lai vairs nepamostas. Pa dienu jājiena laikā ik pa brīdim kāds sabruka uz ceļa. Un katru nakti ne viens vien dezertēja, aizzogoties tumsā. Tīrionam brīžam radās vēlma pazust kopā ar bēgļiem.

Kad atskrēja ieroču nesējs un pavēstīja, ka ieradies ziņnesis ar nelāgajiem jaunumiem, Tīrions gulēja iebraucamās vietas augšstāvā,

baudīdams dūnu pēļa ērtības un Šaijas ķermeņa siltumu. Tātad tas viss bija velti. Steiga ātrāk nokļūt dienvidos, neskaitāmie pārcilvēcīgus spēkus prasošie pārgājieni, ceļmalā pamestie ķermeņi… viss velti. Robs Stārks bija sasniedzis Straujupi daudzas jo daudzas dienas agrāk.

-    Kā gan tas varēja notikt? vaidēja sīrs Harīss Svīfts. Kā? Pat pēc Čukstu meža Straujupe bija ielenkta dzelzs lokā, ap cietoksni bija sapulcēta milzu armija… kāds gan neprāts lika sīram Džeimijam sadalīt savus vīrus trijās atsevišķās nometnēs? Viņam taču vajadzēja saprast, cik viegli ievainojamu tas padara viņa karaspēku?

Un viņš to saprata labāk par tevi, bezzoda gļēvuli, Tīrions nodomāja. Lai arī Džeimijs bija zaudējis Straujupi, viņu padarīja piktu tas, ka brāli noniecina tādi bezkaunīgi pakaļlaižas, kuru lielākais sasniegums bija sīra Kevana tikpat bezzodainās meitas apņemšana par sievu un tādējāda saradošanās ar Lanisteriem.

-     Es būtu rīkojies tieši tāpat, tēvocis atbildēja krietni mierīgāk, nekā to būtu darījis Tīrions. Jūs, sīr Harīs, laikam nekad neesat redzējis Straujupi, citādi jūs zinātu, ka Džeimijam šajā jautājumā nekādu dižo izvēles iespēju nebija. Cietoksnis ir uzcelts šauras pussalas pašā galā, kur Akmeņkrāce ietek Trejžubures Sarkanajā Atzarā. Upes veido trijstūra divas malas, un, kad draud briesmas, Tūliji atver slūžas upes augštecē, lai trešajā pusē izveidotu platu aizsarggrāvi, pārvēršot Straujupes cietoksni salā. Mūri paceļas tieši no ūdens, un no torņiem viņu kareivji pārskata pretējos krastus daudzu līgu attālumā. Lai noslēgtu visas pieejas cietoksnim, aplencējam viena nometne ir jāizvieto ziemeļos no Akmeņkrāces, otra dienvidos no Sarkanā Atzara, bet trešā starp abām upēm uz rietumiem no aizsarggrāvja. Citas iespējas nav, un punkts.

-     Sīrs Kevans zina, ko runā, mani pavēlnieki, ziņnesis piekrita. Mēs ap nometnēm uzcēlām noasinātu mietu žogus, tomēr ar to nebija gana, ņemot vērā uzbrukuma pēkšņumu un to, ka upes norobežoja mūs citu no cita. Pirmajai uzbruka ziemeļu nometnei. Neviens negaidīja ienaidnieka parādīšanos. Marks Paipers gan pa brīdim aplaupīja mūsu apgādes vezumus, bet viņam bija ne vairāk kā piecdesmit vīru. Iepriekšējā vakarā sīrs Džeimijs devās izrēķināties ar miera traucētājiem vai vismaz viņš domāja, ka darīšana ir ar viņiem. Mums bija ziņots, ka Stārka karaspēks atrodas austrumos no Zaļā Atzara un dodas uz dienvidiem…

-    Kur tad bija jūsu izlūki? Sīrs Gregors Klegans izskatījās kā izcirsts no klintsbluķa. No pavarda krītošā liesmu atblāzma piešķīra drūmi oranžu nokrāsu bruņinieka ādai un meta dziļas ēnas iedobumos zem acīm. Vai tie neko neziņoja? Vai viņi jūs nebrīdināja?

Asins traipiem klātais ziņnesis papurināja galvu. Mūsu izlūki visu laiku zuda. Mēs spriedām, ka vainīgs Marks Paipers. Tie, kas atgriezās, neko nebija manījuši.

-     Vīram, kurš neko neredz, acis nav vajadzīgas, Kalns noducināja. Izgrieziet tās un atdodiet nākamajam izlūkam. Un piebilstiet, ka cerat viņš ar četrām acīm redzēs labāk nekā ar divām… un, ja tā nenotiek, nākamajam vīram būs jau sešas acis.

Pavēlnieks Tīvins Lanisters pagriezās pret sīru Gregoru un nopētīja viņu. Kad gaismas atblāzma pārslīdēja tēva acīm, Tīrions redzēja tajās uzmirdzam zelta zibsni, tikai viņš īsti nesaprata, vai šī izteiksme liecināja par piekrišanu tikko dzirdētajam vai riebumu pret to. Pavēlnieks Tīvins apspriežu laikā bieži klusēja, vispirms noklausīdamies, ko saka citi, un tikai tad runājot pats šo tēva ieradumu centās atdarināt arī Tīrions. Taču šoreiz klusēšana bija neparasta pat pavēlniekam Tīvinam un viņa vīna kauss stāvēja uz galda neskarts.

-    Tu teici, ka viņi uzbruka naktī, sīrs Kevans atgādināja ziņnesim.

Vīrs gurdi pamāja ar galvu. Priekšpulku vadīja Melnā Zivs, viņi apkāva mūsu sargkareivjus un izveidoja pārrāvumu mietu žogā, lai atvieglotu uzbrukumu galvenajiem spēkiem. Pirms mūsu vīri aptvēra, kas notiek, pāri grāvjiem vēlās jātnieku simti un traucās cauri nometnei ar zobeniem un lāpām rokās. Es gulēju rietumu nometnē tajā, kas starp upēm. Kad mēs izdzirdējām kaujas troksni un ieraudzījām degošās teltis, pavēlnieks Brakss lika visiem kāpt uz plostiem un mēģināt pārirties pāri upei, taču straume aiznesa mūs lejup, kur pār mums sāka gāzties Tūliju katapultu sviestie akmeņi. Es pats redzēju, kā bluķis sašķaida skaidās vienu no plostiem, vēl vismaz trīs apgāzās, daudzi ievēlās ūdenī un noslīka… bet tos, kuri izkļuva otrā krastā, sagaidīja Stārku kavalērija.

Sīrs Flements Brakss bija tērpies sudraboti sarkanā kamzolī, bet viņa seja likās sastingusi neizpratnes pilnā izteiksmē, it kā viņš nespētu aptvert tikko dzirdēto. Mans tēvs…

-    Man ļoti žēl, manu pavēlniek, ziņnesis sacīja. Kad apgāzās viņa plosts, pavēlnieks Brakss bija tērpies plākšņu un ķēžu bruņās. Viņš bija ļoti drošsirdīgs vīrs.

"Viņš bija muļķis," Tīrions nodomāja, saskalodams kausa saturu un ieskatīdamies tā vīnīgajās dzīlēs. Ja upes šķērsošana naktī uz pavirši saklapēta plosta, tērptam bruņās, turklāt ar ienaidnieku otrā krastā, bija uzskatāma par drošsirdību, tad viņš labāk izvēlētos gļēvulību. Tīrions prātoja, cik gan drošsirdīgs varēja justies pavēlnieks Brakss, kad tērauda smagums ievilka viņu melnajos ūdens virpuļos.

-    Tad viņi uzbruka nometnei starp upēm, turpināja ziņnesis. Kamēr mēs centāmies šķērsot upi, Stārki uzbruka no rietumiem, divas bruņotu jātnieku kolonnas. Es redzēju pavēlnieka Ambera saķēdēto milzi un Malisteru ērgli, bet kaujā viņus vadīja jauns puika, kuram līdzās skrēja milzīgs vilks. Tik tuvu es nebiju, bet vīri runāja, ka zvērs vien nogalinājis četrus vīrus un saplosījis duci zirgu. Mūsu šķēpneši izveidoja vairogsienu un noturējās pret pirmo triecienu, bet, kad Tūliji redzēja, ka sākusies kauja, viņi atvēra Straujupes vārtus un Tītoss Blekvuds ar saviem vīriem pāri nolaižamajam tiltam uzbruka mūsu pozīcijām no aizmugures.

-    Lai dievi mūs sargā, pavēlnieks Lefords norūca.

-    Lielais Džons Ambers aizdedzināja mūsu celtos aplenkuma torņus, bet pavēlnieks Blekvuds starp gūstekņiem sameklēja sīru Edmūru Tūliju un līdz ar pārējiem atbrīvoja arī viņu. Mūsu dienvidu nometni komandēja sīrs Forlejs Presters. Redzēdams, ka abas pārējās nometnes ir ieņemtas, viņš sāka stingrā ierindā atkāpties ar saviem diviem tūkstošiem šķēpu un tikpat daudziem loka šāvējiem. Tīrošu algotnis, kas vadīja viņa brīvjātniekus, nodeva mūsu karogus un pārgāja ienaidnieka pusē.

-     Nolādētais krāpnieks. Tēvoča Kevana balsī skanēja drīzāk dusmas, ne pārsteigums. Es Džeimiju brīdināju neuzticēties viņam. Kareivis, kas karo naudas dēļ, ir uzticīgs tikai savam makam.

Pavēlnieks Tīvins sakrustoja pirkstus zem zoda. Klausoties kustējās tikai viņa acis. Zeltīti spurainā vaigubārda kā rāmis ietvēra pilnīgi nekustīgo seju, kas tikpat labi varēja būt maska, taču Tīrions manīja sīksīkas sviedru lāsītes uzmirdzam uz tēva skūtās galvas.

-    Kā tas varēja notikt? atkal sāka vaimanāt sīrs Harlss Svlfts. Sīrs Džeimijs sagūstīts, aplenkums pārrauts… tā ir sagrāve!

Sīrs Ādams Mārbrands viņu pārtrauca: Esmu pārliecināts, ka visi klātesošie ir dziļi pateicīgi jums par to, ka norādījāt uz acīm redzamo, sīr Harīs. Jautājums, kā mums rīkoties turpmāk?

-     Ko gan mēs varam darīt? Džeimija karaspēks ir sakauts, sagūstīts vai patriekts, Stārki ar Tūlijiem ir noslēguši mūsu piegādes ceļus. Mēs esam nogriezti no rietumiem! Viņi var mierīgi nolemt doties uz Rūdas klintīm un kurš gan stāsies viņiem ceļā? Mani pavēlnieki, mēs esam uzvarēti. Mums ir jāmēģina noslēgt mieru.

-    Mieru? Tīrions domīgi saskaloja vīnu kausā, iedzēra krietnu malku un tad trieca tukšo trauku pret grīdu, kur tas sašķīda tūkstoš lauskās. Lūk, kur ir jūsu miers, sīr Harīs. Mans mīļais māsasdēls šo iespēju iznīcināja, kad nolēma izgreznot Sarkano torni ar pavēlnieka Edarda galvu. Un tagad jums būs vieglāk padzerties vīnu no šī trauka lauskām, nekā pārliecināt Robu Stārku, ka jāslēdz miers. Viņš uzvar… vai varbūt jūs to neesat pamanījis?

-    Divas kaujas vēl nav viss karš, sīrs Ādams iebilda. Un tajā mēs vēl neesam zaudējuši. Es labprāt pats krustotu zobenus ar Stārku puiku.

-    Iespējams, viņi piekristu pamieram un gūstekņu apmaiņai, ieminējās pavēlnieks Lefords.

-    Nez vai viņi piekritīs mainīt trīs savus gūstekņus pret vienu mūsējo, un tad arī vēl izrādīsies, ka mums to gūstekņu ir par maz, Tīrions dzēlīgi atcirta. Un ko jūs taisāties piedāvāt par manu brāli? Pavēlnieka Edarda satrūdējušo galvu.

-    Esmu dzirdējis, ka pie karalienes Sersejas esot karaļa labās rokas meitas, Lefords cerīgi teica. Ja mēs zēnam atdosim viņa māsas…

Sīrs Ādams nicīgi nosprauslājās. Viņš būtu galīgs muļķis, ja apmainītu Džeimija Lanistera dzīvību pret diviem skuķiem.

-     Tad mums par sīru Džeimiju jāmaksā izpirkums, lai cik liels tas būtu, pavēlnieks Lefords piedāvāja.

Tīrions pārgrieza acis. Ja Stārkiem pēkšņi savajadzēsies zelta, viņi vienkārši izkausēs Džeimija bruņas.

-    Ja mēs lūgsim pamieru, viņi uzskatīs, ka esam vāji, sīrs Ādams ieteica. Mums nekavējoties jādodas viņiem pretī.

-     Esmu drošs, ka pārliecināsim mūsu draugus galmā pievienoties mums ar svaigiem spēkiem, sīrs Harīss sacīja. Un kāds varētu atgriezties Rūdas klintīs, lai sapulcinātu jaunu armiju.

Pavēlnieks Tīvins Lanisters piecēlās. Viņu rokās ir mans dēls, viņš vēlreiz atkārtoja balsī, kas pāršķēla čalošanu, kā daždien zobens pāršķeļ tauku piku. Atstājiet mani vienu. Visi.

Kā jau klausīga dvēsele Tīrions piecēlās, lai izietu no telpas kopā ar pārējiem, taču tēvs pievērsās viņam. Ne tu, Tīrion. Paliec. Un arī tu, Kevan. Pārējie ārā!

Tīrions atkal iekārtojās krēslā, tik pārsteigts, ka nespēja izteikt ne vārda. Sīrs Kevans pārgāja pāri telpai pie vīna mucām. Tēvoc, Tīrions viņam uzsauca, ja jūs būtu tik laipns…

-    Ņem šo. Tēvs pastūma uz Tīriona pusi savu kausu, kam pats nebija pieskāries.

Tas galīgi samulsināja Tīrionu. Viņš iemalkoja vīnu.

Pavēlnieks Tīvins apsēdās arī pats. Tev ir taisnība par Stārkiem. Ja pavēlnieks Edards būtu dzīvs, mums, iespējams, izdotos noslēgt mieru ar Ziemmalu un Straujupi un tas mums dotu laiku, kas vajadzīgs, lai tiktu galā ar Roberta brāļiem. Bet miris… Tēva roka savilkās dūrē.

-    Neprāts. Pilnīgs neprāts.

-    Džofs ir mazs puika, Tīrions bilda. Viņa vecumā es arī pastrādāju dažu labu muļķību.

Tēvs uzmeta viņam asu skatienu. Laikam mums ir jābūt pateicīgiem, ka viņš vēl nav apprecējis kādu palaistuvi.

Tīrions iedzēra malku vīna, prātodams, kā izskatītos pavēlnieks Tīvins, ja viņš ietriektu tēvam sejā kausu.

-    Mūsu stāvoklis ir sliktāks, nekā jūs iedomājaties, vecākais Lanisters piebilda. Izskatās, ka mums ir jauns karalis.

Sīrs Kevans izskatījās tā, it kā viņam kāds būtu iezvēlis ar āvu.

-    Jauns kas? Ko viņi ir izdarījuši ar Džofreju?

Pavēlnieka Tīvina lūpām pārslīdēja tikko jaušama nepatikas ēna.

-    Neko… pagaidām. Mans mazdēls vēl arvien sēž Dzelzs tronī, bet einuhs ir saņēmis ziņas no dienvidiem. Viņam ir pačukstēts, ka Renlijs Barateons Gaisa dārzos esot apņēmis par sievu Mārgairiju Tīreļu un pieteicis savas tiesības uz kroni. Līgavas tēvs un brāļi esot zvērējuši viņam uzticību.

-    Tās ir nelāgas ziņas. Kad sīrs Kevans sarauca pieri, grumbas tajā savilkās dziļas kā aizas.

-    Mana meita ir pavēlējusi mums nekavējoties doties uz Karaļa ostu, lai aizsargātu Sarkano torni pret karali Renliju un Ziedu bruņinieku. Viņš saknieba lūpas. Pavēl, ņemiet vērā. Karaļa un padomes vārdā.

-    Ko par to domā karalis Džofrejs? Tīrions vaicāja ar zināmu devu drūma uzjautrinājuma.

-    Serseja pagaidām nav uzskatījusi par vajadzīgu to darīt zināmu viņam, pavēlnieks Tīvins atbildēja. Viņa baidās, ka dēls varot uzstāt, ka dosies uzbrukumā Renlijam pats.

-     Ar kādu armiju? Tīrions brīnījās. Es ceru, ka jūs negrasāties viņam uzticēt to?

-     Viņš runā par stāšanos Pilsētsardzes priekšgalā, pavēlnieks Tīvins sacīja.

-   Ja viņš aizvedīs sardzi, pilsēta paliks neaizsargāta, sīrs Kevans nogrozīja galvu. Un, ņemot vērā to, ka pavēlnieks Staniss atrodas Pūķakmeni…

-    Tieši tā. Pavēlnieks Tīvins paskatījās lejup uz dēlu. Es ilgu laiku domāju, ka tu, Tīrion, būsi piemērots tikai muļķībām, bet izskatās, ka man nav bijusi taisnība.

-    Tēvs, Tīrions sacīja, tas izklausījās teju pēc uzslavas. Viņš sasprindzis paliecās uz priekšu. Kā ar Stanisu? Vecākais taču ir viņš, ne Renlijs. Ko viņš domā par brāļa pieteikšanos uz kroni?

Tēvs sarauca pieri. Man jau no paša sākuma ir licies, ka Staniss būs bīstamāks par visiem pārējiem kopā. Tomēr viņš nedara neko. Protams, Varīss ziņo par saviem čukstiem. Staniss būvējot kuģus, Staniss meklējot algotņus, Staniss esot atvedis ašaju ēnsauci. Ko tas viss nozīmē? Vai tā tiešām ir? Viņš aizkaitināti paraustīja plecus. Kevan, atnes mums karti!

Sīrs Kevans to atnesa. Pavēlnieks Tīvins atritināja ādas karti un nogludināja to. Džeimijs mūs ir atstājis nelāgā stāvoklī. Rūzs Boltons un viņa spēku atliekas atrodas ziemeļos no mums. Mūsu ienaidnieku rokās ir Dvīņi un Keilinas drupas. Robs Stārks tuvojas no rietumiem, tāpēc mēs nevaram atkāpties uz Lanisportu un Klintīm, ja vien nevēlamies kauju. Džeimijs ir sagūstīts, un viņa armija ir beigusi pastāvēt. Mīras Toross un Beriks Dondarions turpina uzbrukt mūsu pārtikas vācējiem. Austrumos nostirpinājušies Arīni, Staniss Barateons nogaida Pūķakmeni, bet dienvidos karogus pulcina Gaisa dārzi un Vētrasgals.

Tīrions greizi pasmaidīja. Stiprinieties, tēv. Vismaz Rīgers Tārgārjens vēl arvien ir miris.

-    Es biju cerējis, ka varēsi piedāvāt mums ko vairāk par vaikstīšanos, pavēlnieks Tīvins Lanisters sacīja.

Sīrs Kevans pētīja karti, pierei saraucoties krunkās. Robam Stārkam būs pievienojies Edmūrs Tūlijs un Straujupes pavēlnieki. Viņu kopējie spēki, iespējams, ir lielāki par mūsējiem. Un ar Rūžu Boltonu mums aizmugurē… Tīvin, ja paliksim šeit, baidos, ka iekļūsim spīlēs starp trijām armijām.

-     Es netaisos palikt šeit. Mums ir jātiek galā ar jauno pavēlnieku Stārku, pirms Renlijs Barateons pagūst sapulcināt savu armiju un doties mums pretī no Gaisa dārziem. Boltons mani neuztrauc. Viņš ir piesardzīgs vīrs, un pie Zaļā Atzara mēs viņu padarījām krietni piesardzīgāku. Pavēlnieks Rūzs nemetīsies mums pakaļ. Tātad… rīt mēs dodamies uz Hārenholu. Kevan, es vēlos, lai sīra Ādama izlūki piesegtu mūsu pārvietošanos. Dodiet tik vīru, cik viņš prasa, un lai sūta tos pulciņos pa četriem. Lai pēc tam nebūtu runu par pazušanām.

-    Kā teiksiet, manu pavēlniek, bet… kāpēc uz Hārenholu? Tā ir drūma, nelaimīga vieta. Daži apgalvo, ka nolādēta.

-    Lai apgalvo, teica pavēlnieks Tīvins. Izsūtiet mums pa priekšu sīru Gregoru ar viņa slepkavniekiem. Arī Vārgo Houtu ar brīvjātniekiem un sīru Emoriju Lorhu. Lai katrs paņem trīssimt jātnieku. Pasakiet, ka es vēlos, lai visa starpupe no Dieva acs līdz Sarkanajam Atzaram degtu zilās liesmās.

-     Tā degs, manu pavēlniek, sirs Kevans, kājās celdamies, atbildēja. Es nodošu pavēles. Viņš paklanījās un devās uz durvīm.

Kad viņi palika divatā, pavēlnieks Tīvins paskatījās uz Tīrionu. Taviem mežoņiem varētu tīri labi iet pie sirds maza paplosīšanās. Pasaki, ka viņi var jāt kopā ar Vārgo Houtu un laupīt visu, ko redz, mantu, lopus, sievietes, lai ņem, ko grib, un lai nodedzina pārējo.

-     Mācīt Šagam un Timetam kā laupīt būtu tāpat, kā mācīt gailim dziedāt, Tīrions noteica, bet es tomēr viņus labprāt paturētu sev līdzās. Lai arī neaudzināti un nekārtīgi, tomēr kalnieši bija viņējie, un viņiem Tīrions uzticējās krietni vairāk nekā jebkuram no tēva vīriem. Tāpēc viņš netaisījās tos atdot kādam citam.

-    Tad mācies savaldīt viņus. Es nevēlos, lai viņi laupītu pilsētā.

-    Pilsētā? Tīrions apjuka. Par kādu pilsētu jūs runājat?

-    Par Karaļa ostu. Es sūtu tevi uz galmu.

Tas bija beidzamais, ko Tīrions Lanisters būtu varējis iedomāties.

Viņš pasniedzās pēc vīna, mirkli pārdomāja tikko dzirdēto, tad iedzēra malku. Un ko es tur darīšu?

-    Valdīsi, tēvs strupi noskaldīja.

Tīrions sāka locīties smieklos. Manai dārgajai māsai varētu būt šis tas iebilstams!

-    Lai viņa runā, ko grib. Puika ir jāsavalda, pirms viņš pazudina mūs visus. Pie vainas ir tie padomes mērkaķi mūsu draugs Petīrs, godājamais dižmestrs un bezdaikta brīnums pavēlnieks Varīss. Kādus gan padomus viņi dod Džofrejam, ja viņš mētājas no vienas muļķības otrā? Kurš izdomāja par pavēlnieku padarīt Džanosu Slintu? Viņa tēvs bija miesnieks, un tādam viņi atdod Hārenholu! No Hārenholas reiz valdīja karaļi! Un viņš tur arī nespers savu kāju, ja man būs kāda teikšana. Runā, ka ģerbonim šis esot izvēlējies asiņainu šķēpu. Labāk būtu ņēmis asiņainu miesnieka dūci. Balsi tēvs nebija pacēlis, taču Tīrions redzēja, kā viņa zeltītajās acīs dreb dusmas. Un Selmija atlaišana kāda velna pēc? Jā, vīrs bija krietnos gados, tomēr Baristena Drosmīgā vārdu šajā karaļvalstī vēl arvien daudzina. Viņš padarīja cienīgāku ikvienu, kam kalpoja. Vai kāds var to pašu teikt par Suni? Suni ar kauliem baro zem galda, nevis apsēdina līdzās tronī. Viņš pavērsa pirkstu pret Tīriona seju. Ja Serseja nespēj savaldīt puišeli, tas ir jāizdara tev. Un, ja mūsu dārgie padomnieki nedanco pēc mūsu stabules…

Tīrions zināja. Pīķi, viņš nopūtās. Galvas. Mūri.

-    Izskatās, ka šo to no manis tu esi iemācījies.

Vairāk, nekā jūs spējat iedomāties, tēvs, Tīrions klusi sacīja. Viņš izdzēra vīnu un domīgi nolika kausu sāņus. Savā ziņā, viņš jutās krietni vairāk gandarīts, nekā būtu gatavs to atzīt. No otras puses, viņš atcerējās kauju upes augštecē un prātoja, vai viņu atkal sūta noturēt kreiso flangu. Kāpēc jūs izvēlējāties tieši mani? viņš vaicāja, pieliekdams galvu sānis. Kāpēc ne manu tēvoci? Kāpēc ne sīru Ādamu, sīru Flementu vai pavēlnieku Seretu? Kāpēc jūs neizvēlējāties… lielāku vīru?

Pavēlnieks Tīvins strauji piecēlās. Tu esi mans dēls.

Tad Tīrions visu saprata. Viņš ir atmetis cerības izglābt brāli, viņš nodomāja. Tu, asiņainais maita, tu domā, ka Džeimijs ir pagalam, tāpēc es esmu vienīgais, kas tev palicis. Tīrions gribēja iecirst tēvam pliķi, iespļaut viņam sejā, izraut dunci un izgriezt viņam sirdi, lai redzētu, vai tā ir izlieta no sena un cieta zelta, kā runāja sīki ļautiņi viņa zemēs. Tomēr Tīrions palika sēžam, klusējošs un nekustīgs.

Sašķaidītā kausa lauskas noskrapstēja zem tēva zābakiem pavēlnieks Tīvins pārgāja pāri telpai. Gribēju gan vēl ko piekodināt, viņš noteica pie durvīm. Tu nevedīsi līdzi uz galmu to palaistuvi.

Kad tēvs bija projām, Tīrions vēl krietnu brīdi nosēdēja ēdamzālē. Beidzot viņš pa kāpnēm uzkāpa uz savu omulīgo bēniņu midzeni zem zvanu torņa. Griesti bija zemi, bet pundurim tas diez vai būtu uzskatāms par trūkumu. No loga varēja redzēt karātavas, ko tēvs bija licis uzsliet pagalmā. Iebraucamās vietas saimnieces ķermenis lēnām pagriezās ik reizes, kad uzpūta naksnīgais vējš. Viņas miesas izskatījās izkritušās un saplosītas, gluži kā Lanisteru cerības.

Kad viņš apsēdās uz dūnu pēļa malas, Šaija miegā kaut ko nomurmināja un pavēlās uz Tīriona pusi. Viņš pabāza roku zem segas un noglāstīja maigo krūti. Meitene pavēra acis. Manu pavēlniek, viņa sacīja, miegaini uzsmaidīdama.

Kad Tīrions juta krūts zirnīti piebriestam, viņš noskūpstīja meiteni. Saldumiņ, esmu iecerējis tevi vest sev līdzi uz Karaļa ostu, viņš čukstus sacīja

DŽONS

Kad Džons savilka sedulkas siksnu, ķēve klusi iezviedzās. Mierīgi, mīļo kundzīt, viņš klusā balsī noteica un ar pieskārienu nomierināja zirgu. Cauri stallim izšalca vēja brāzma, ar aukstu, nāvējošu elpu pieskardamās viņa sejai, taču Džons par to nelikās zinis. Stīvi knibinādamies ar apdedzinātajiem un neveiklajiem pirkstiem, viņš piesprādzēja drēbju saini pie segliem. Spok, jauneklis klusi pasauca, pie manis! Un līdzās viņam parādījās oglēm līdzīgās acis.

-    Džon, lūdzu, tu nedrīksti to darīt.

Satvēris pavadu rokā, Džons uzlēca seglos un pagrieza zirgu pret nakti. Staļļa durvīs stāvēja Semvels Tārlijs, un dūšīgajam puisim pār plecu glūnēja mēness. Viņš meta milža cienīgu ēnu, bezgalīgi lielu un bezgalīgi melnu. Paej nost no ceļa, Sem.

-   Džon, tu nedrīksti, Sems uzstāja. Es tevi nekur nelaidīšu.

-    Es negribētu nodarīt tev pāri, Džons sacīja. Paej malā, Sem, vai es pārjāšu tev pāri.

-   Tu tā nerīkosies. Tev jāuzklausa mani. Lūdzu!

Džons iecirta papēžus zirgam sānos, un ķēve šāvās uz staļļa durvju pusi. Mirkli Sems stāvēja nekustīgi, apaļajai un bālajai sejai atgādinot mēnesi, kas spīdēja aiz muguras, un mutei plešoties pārsteiguma pilnā "O". Beidzamajā mirklī, kad zirgs ar jātnieku teju uztriecās virsū, dūšīgais jauneklis, kā Džons to bija paredzējis, palēca sāņus, paklupa un nokrita. Ķēve pārlēca tam pāri un aizšāvās tumsā.

Džons uzlika galvā smagā apmetņa kapuci un atlaida vaļīgāk pavadu.

Melnā pils klusi gulēja, kad viņš izjāja no tās. Spoks skrēja līdzās zirgam. Uz Mūra viņam aiz muguras stāvēja modri vīri, viņš zināja, taču viņu acis bija pievērstas ziemeļiem, ne dienvidiem. Neviens neredzēs viņa bēgšanu, neviens, izņemot Semu Tārliju, kurš pašlaik raušas kājās veco staļļu putekļos. Džons cerēja, ka Sems, tā krizdams, nav savainojis sevi. Jaunais Tārlijs bija tik smags un neveikls, ka nebūtu nekāds brīnums, ja viņš krītot salauztu roku vai izmežģītu potīti. Es viņu brīdināju, skali teica Džons. Galu galā tā ir viņa darīšana. Jādams viņš pavingrināja apdedzināto roku, sažņaugdams un atlaizdams rētu klātos pirkstus. Tie vēl arvien sāpēja, tomēr bez apsējiem Džons jutās krietni labāk.

Mēnessgaisma sudraboja pakalnus, starp kuriem vijās karaļceļa līkumotā lente. Džons zināja, ka jāaizkļūst pēc iespējas tālāk no Mūra, pirms pārējie attop, ka viņš ir projām. Rīt viņš pametīs ceļu un dosies tālāk pa laukiem, krūmiem un upītēm, lai nojauktu pēdas, taču šobrīd ātrums bija svarīgāks par slepenību. Jo nebija jau tā, ka melnie brāļi nenojautīs, kurp Džons dodas.

Vecais Lācis parasti modās līdz ar pirmo gaismu, tāpēc bēglim bija laiks līdz saullēktam, lai noauļotu pēc iespējas lielāku līgu skaitu… ja vien Semam Tārlijam neienāktu prātā viņu nodot. Dūšīgais zēns bija apzinīgs un viegli nobiedējams, taču mīlēja Džonu kā brāli. Ja Semu sāktu pratināt, viņš, protams, izstāstītu patiesību, taču Džons nespēja iedomāties, ka draugs varētu saņemties dūšu, lai piespiestu Karaļa torņa sargus pamodināt Mormontu nakts vidū.

Kad Sniegs neparādītos, lai virtuvē paņemtu Vecā Lāča brokastis, brāļi meklētu Džonu viņa guļamkambarī, bet tur atrastu uz gultas atstāto Garo Nagu. No zobena šķirties nebija viegli, tomēr godajūtas viņam nebija tik svešas, lai ņemtu ieroci līdzi. To nebija izdarījis pat Džora Mormonts, kad apkaunots bēga no karaļvalsts. Bez šaubām, pavēlnieks Mormonts reiz atradīs kādu šī zobena cienīgu vīru. Domājot par veco komandieri, Džons jutās nelāgi. Viņš zināja, ka šī dezertēšana būs kā sāls Vecā Lāča vēl arvien sāpošajā vātī, ko bija atstājis dēla apkaunojums. Tas, protams, nelikās labākais veids, kā atmaksāt sirmā Mormonta uzticēšanos, taču te neko nevarēja darīt. Lai kā Džons rīkotos, viņš tik un tā justos, ka nodod kādu.

Pat tagad viņš nezināja, vai tas, ko dara, ir cēli. Dienvidniekiem bija vieglāk. Viņi varēja aprunāties ar saviem septoņiem, ar kādu, kurš varēja pavēstīt viņiem dievu gribu un palīdzēt atšķirt labo no ļaunā. Bet Stārki pielūdza vecos dievus, bezvārda dievus, un, pat ja sirdskoki dzirdēja, tie neatbildēja.

Kad Melnās pils pēdējās gaismiņas satumsa viņam aiz muguras, Džons pagausināja ķēvi līdz soļiem. Vēl bija garš ceļš veicams, un viņš zināja, ka to nāksies veikt viena zirga mugurā. Pa ceļam uz dienvidiem bija viena otra nocietināta apmetne, viens otrs zemnieku ciems, kur viņam, iespējams, varētu izdoties apmainīt ķēvi pret svaigāku zirgu, kad tāda vajadzība rastos, tikai viņš nedrīkstēja savu rikšotāju savainot vai nodzīt.

Tāpat Džons zināja, ka drīz vajadzēs jaunas drēbes; visticamāk, viņam nāksies zagt. Šobrīd viņš no galvas līdz kājām bija tērpies melnā; augsti ādas jājamzābaki, rupjas vadmalas bikses un kamzolis, ādas bezrocis un smags vilnas apmetnis. Džona zobens un duncis bija paslēpti melnās kurmjādas makstis, bet seglu somā paslēptais bruņukrekls un bruņukapuce bija kniedēti no melna tērauda gredzeniem. Katrs no šiem apģērba gabaliem aizturēšanas gadījumā varēja nozīmēt viņa nāvi. Svešinieku melnā ikvienā ciemā uz ziemeļiem no Kakla uzlūkoja ar aukstām aizdomām, un Džons zināja, ka drīz vien jau viņam dzīs pēdas. Kad mestra īmona kraukļi pacelsies spārnos, drošu patvērumu vairs nebūs, tas nu reiz bija skaidrs. Pat ne Ziemmalā. Brens, iespējams, pat mēģinātu ielaist viņu pilī, taču mestrs Lūvins uz to raudzītos citādi. Vecais vīrs pavēlētu aizbultēt vārtus un sūtītu Džonu projām, kā to pienācās darīt. Labāk nemaz nedoties uz dzimto pusi.

Taču pili jaunais Sniegs skaidri redzēja acu priekšā, it kā viņš būtu aizjājis no Ziemmalas tikai vakar; stāvās granīta sienas, Lielā zāle, kurā smaržoja pēc dūmiem, suņiem un ceptas gaļas, tēva istaba, kambaris tornī, kurā bija gulējis viņš pats. Viena daļiņa Džona vairāk par visu vēlējās dzirdēt, kā Brens atkal smejas, iekosties vienā no Geidža liellopu gaļas pīrāgiem ar speķi, klausīties vecās auklītes pasakās par mežabērniem un Floriānu Muļķi.

Bet ne jau tāpēc viņš bija bēdzis no Mūra; viņš devās projām, jo galu galā bija sava tēva dēls un Roba brālis. Tas, ka viņam uzdāvināja zobenu, pat tādu zobenu kā Garais Nags, nepadarīja Džonu par Mormontu. Un viņš nebija īmons Tārgārjens. Trīs reizes vecajam vīram bija nācies izvēlēties, un visas trīs reizes viņš bija izvēlējies godu, bet tā bija viņa izvēle. Pat tagad Džons nespēja saprast, vai mestrs bija palicis uz Mūra tāpēc, ka bija vājš un gļēvs, vai tāpēc, ka bija stiprs un patiess. Tomēr Sniegs labi saprata, ko vecais vīrs bija domājis par izvēles sāpēm; to Džons saprata pat pārāk labi.

Tīrions Lanisters reiz apgalvoja, ka vairums vīru drīzāk noliegtu skarbu patiesību, nekā stātos tai pretī, bet Džonam noliegumi bija līdz kaklam. Viņš bija tas, kas bija, bastards un zvēresta lauzējs, bez mātes, bez draugiem un vēl piedevām nolemtais. Visu atlikušo dzīvi cik nu tā ilgs viņam būs lemts būt izstumtajam, klusējošam vīram, kas slēpjas ēnā un neuzdrīkstas izrunāt savu īsto vārdu. Lai uz kuru Septiņu valstību nostūri Džons dotos, viņam nāksies dzīvot melos, ja vien viņš nevēlējās kauties ar katru vīru, kas nāktu pretī. Bet tam nebija it nekādas nozīmes, ja vien viņš nodzīvos gana ilgi, lai ieņemtu savu vietu līdzās brālim un palīdzētu atriebt tēvu.

Džons atcerējās, kādu bija redzējis Robu beidzamajā tikšanās reizē. Brālis stāvēja pagalmā, un viņa kastaņbrūnajos matos kusa sniegs. Tagad Džonam nāktos tikties ar viņu slepeni, pārģērbušamies par kādu citu. Bēglis mēģināja iedomāties izteiksmi Roba sejā, kad brālis atklātu, kas viņš īstenība ir. Robs papurinātu galvu, pasmaidītu un teiktu… viņš teiktu…

Džons nespēja saskatīt smaidu. Lai kā viņš censtos, nespēja, un viss. Toties viņš atcerējās dezertieri, kuram tēvs nocirta galvu dienā, kad viņi atrada dižvilcēnus. Tu devi zvērestu, pavēlnieks Edards bija teicis. Tu zvērēji savu brāļu, veco un jauno dievu priekšā. Tad Desmonds un Tuklais Toms aizvilka vīru pie bluķa. Brena acis iepletās lielas kā apakštases, un Džonam nācās brālim atgādināt, lai viņš saņem ciešāk ponija pavadu. Džons atcerējās izteiksmi tēva sejā, kad Teons Grejdžojs pasniedza Ledu, asins šļakatas sniegā, to, kā Teons paspēra sāņus galvu, kad tā atripoja pie viņa kājām.

Jauneklis prātoja, kā rīkotos pavēlnieks Edards, ja dezertieris skrandainā svešinieka vietā būtu viņa brālis Bendžens? Vai kaut kas būtu mainījies? Tam vajadzēja būt citādi, protams, protams… un Robs viņu pieņemtu, noteikti. Noteikti, jo pretējā gadījumā…

Viņš pat negribēja par to domāt. Džons ciešāk sažņaudza pavadu, un dziļi pirkstos iepulsējās sāpes. Džons ar papēžiem paskubināja zirgu, un ķēvīte sāka rikšot tālāk pa karaļceļu, it kā tiekdamās aizbēgt no jātnieka šaubām. Džons nebaidījās nāves, taču nevēlējās mirt šādi, viņš nevēlējās, lai viņu sasien kā baļķi un nocērt galvu kā parastam laupītājam. Ja viņam jāiet bojā, tad lai tas notiek, ar zobenu rokā atriebjoties tēva slepkavām. Jā, viņš nebija īsts Stārks, nekad nebija bijis… tomēr Džons vēlējās nomirt kā Stārks. Lai cilvēki atcerētos, ka Edardam Stārkam bija četri, ne trīs dēli.

Spoks gandrīz pusi jūdzes skrēja līdzās zirgam, sarkanajai mēlei zvārojoties mutes kaktiņā. Kad jātnieks paskubināja ķēvi, gan viņš pats, gan zirgs nolaida galvu zemāk. Vilks pagausināja soli, apstājās, un brīdi vēroja viņus, acīm sarkani mirdzot mēnessgaismā. Tad Spoks nozuda aizmugurē, taču Džons zināja, ka dzīvnieks sekos viņam, tikai pats savā gaitā.

Tālāk starp kokiem ceļa abās pusēs nozibēja gaismas: tas bija Rakumciems. Jājot tam cauri, ierējās suns, kādā stall atskanēja mūļa aizsmakušais zviedziens, bet citādi miests likās kā sastindzis. Šur un tur starp aizvērto slēģu listēm varēja manīt pavardu atblāzmu, bet tādu gaismiņu nebija daudz.

Rakumciems bija lielāks, nekā izskatījās, jo trīs ceturtdaļas miesta slēpās zem zemes, dziļajos, siltajos pagrabos, ko savienoja eju labirints. Zem zemes atradās pat meitumāja, par ko virs zemes liecināja vien mazmājiņas lieluma būdele ar sarkanu lukturi pie durvīm. Uz Mūra viņš bija dzirdējis vīrus saucam palaistuves par "apraktajiem dārgumiem". Džons nodomāja, nez, vai arī šonakt kāds no viņa melnajiem brāļiem tur meklē laimi. Arī tas bija zvēresta pārkāpums, tomēr par šīm mazajām izklaidēm neviens nelikās zinis.

Tikai krietnu gabalu aiz ciema Džons atkal pagausināja zirga soli. Gan pats jātnieks, gan viņa zirgs bija krietni sasvīduši. Jauneklis drebinādamies nokāpa no zirga. Apdedzinātā roka smeldza. Zem kokiem mēnessgaismā spoži balsnēja kūstošas sniega kupenas, un no tām tekošās ūdens tērcītes veidoja mazas, seklas peļķītes. Džons notupās, salika plaukstas kopā un pasmēla riekšavu. Izkusušais ūdens bija ledaini auksts. Viņa padzērās un apslacīja seju, līdz iekņudējās vaigi. Pirksti smeldza nelāgāk kā iepriekšējās dienās, un arī ausīs dunēja. "Es taču rīkojos pareizi," viņš sev atgādināja, "tad kāpēc es jūtos tik nelāgi?"

Zirgs bija sadzīts putās, tāpēc Džons paņēma pavadu un brīdi veda to pie rokas. Ceļa platums tik tikko ļautu izmainīties diviem jātniekiem, tā virsmu ik pa brīdim šķērsoja sīkas straumītes un klāja izsvaidīti akmeņi. Šī bēgšana bija patiesi muļķīga, īsts mēģinājums nolauzt kaklu. Džons brīnījās, kas gan viņam lēcies. Vai tad viņš tā steidzās mirt?

Tāls pārbiedēta dzīvnieka brēciens, kas atskanēja nostāk kokos, lika jauneklim pacelt acis. Ķēve tramīgi iezviedzās. Vai viņa vilks bija uzgājis medījumu? Džons salika rokas pie mutes. Spok! viņš iesaucās. Spok, pie manis! Vienīgā atbilde bija spārnu švīkas aiz muguras tur spārnos pacēlās pūce.

Saraucis pieri, Džons turpināja ceļu. Ķēvi soļos viņš veda krietnu pusstundu, līdz tās sāni bija nožuvuši. Spoks tā arī neparādījās. Džons gribēja kāpt zirgam mugurā un jāt tālāk, taču vilka pazušana darīja viņu nemierīgu. Spok, viņš vēlreiz uzsauca. Kur tu esi? Pie manis! Spok! Šajos mežos nebija zvēru, kas spētu apdraudēt dižvilku, pat ne pusaugu dižvilku, ja nu vienīgi… nē, Spoks bija pārāk prātīgs, lai uzbruktu lācim, un, ja tuvumā būtu vilku bars, Džons būtu dzirdējis gaudošanu.

Viņš varētu paēst, Džons nosprieda. Maltīte nomierinātu kurkstošo vēderu un ļautu Spokam panākt viņu. Briesmas pagaidām nedraudēja; Melnā pils vēl gulēja. Džons sameklēja seglu somā sausiņu, siera gabalu un mazu, sačokurojušos brūnu ābolīti. Somā bija arī sālīta liellopa gabals un virtuvē nočiepta speķa šķēle, bet gaļu viņš pataupīs rītdienai. Pēc tam, kad viss būs apēsts, viņam nāksies medīt, un tas padarīs viņu gausāku.

Džons nometās sēdus zem koka un apēda sausiņu ar sieru, ļaujot ķēvei mierīgi plūkt zāli karaļceļa nomalē. Pēdējo viņš atstāja ābolu. Lai arī apvītis un pamīksts, tas vēl arvien bija skābs un sulīgs. Džons jau bija ticis līdz serdei, kad sadzirdēja zirgu pakavu dipu un tā nāca no ziemeļiem. Viņš raiti pielēca kājās un pieskrēja pie ķēves. Vai viņš pagūs aizauļot? Nē, jātnieki bija pārāk tuvu, viņi noteikti dzirdēs Džonu aizjājam. Un, ja viņi bija no Melnās pils…

Viņš ieveda ķēvi biezā zaļpelēku sargkoku pudurī. Tagad klusu, viņš pieklusinātā balsī piekodināja, nomezdamies tupus, lai paglūnētu starp koku zariem. Ja dievi būs žēlīgi, jātnieki aizjās garām. Visticamāk, tie bija ļautiņi no Rakumciema, strādnieki, kas devās apkopt laukus, lai gan ko viņi taisījās tur darīt nakts vidū?

Džons ieklausījās pakavu dunoņā, kas kļuva arvien skaļāka, jātniekiem tuvojoties pa karaļceļu. Spriežot pēc skaņas, tur bija vismaz pieci vai seši zirgi. Cauri kokiem Džons saklausīja cilvēku balsis.

-    …vai esi drošs, ka viņš devās uz šo pusi?

-    Mēs nevaram būt par to pārliecināti.

-    Viņš varēja tikpat labi jāt uz austrumiem. Vai nogriezties no ceļa un šaut pa taisno cauri mežiem. Es pats darītu tieši šādi.

-     Tumsā? Muļķīgi. Ja tu nenokristu no zirga un nenolauztu kaklu, tad apmaldītos un saullēktā attaptos atpakaļ pie Mūra.

-     Neapmaldītos gan. Grena balsī ieskanējās aizkaitinājums. Es jātu uz dienvidiem, un to, kur ir dienvidi, var redzēt pēc zvaigznēm.

-    Bet ja debesis būtu apmākušās? vaicāja Pīps.

-    Tad es nekur nejātu.

Sarunā iesaistījās vēl viena balss. Vai zināt, kur būtu es? Es būtu Rakumciemā un meklētu apraktās bagātības. Starp kokiem aizdārdēja Krupja griezīgie smiekli. Džona ķēve iesprauslājās.

-    Apklustiet visi, Halders sacīja. Man liekas, es kaut ko dzirdēju.

-    Kur? Es neko nemanīju. Zirgi apstājās.

-    Tu nedzirdētu pats sevi nopiržamies.

-    Dzirdētu gan, Grens tiepās.

-    Klusu!

Jaunekļi apklusa un ieklausījās. Džons aptvēra, ka ir aizturējis elpu. "Sems," viņš nosprieda. Tārlijs nebija devies pie Vecā Lāča, bet viņš arī nebija devies pie miera. Dūšīgais puisis bija pamodinājis pārējos puišus. Lai viņi visi nolādēti. Ja, pienākot rītam, guļvietas būs tukšas, arī viņus pasludinās par dezertieriem. Ko viņi iedomājās?

Klusums likās ieilgstam uz veselu mūžību. No paslēptuves Džons caur koku zariem varēja saskatīt zirgu kājas. Beidzot ierunājās Pīps. Ko tu dzirdēji?

-     Nezinu, Halders atzinās. Kaut kādu skaņu. Man likās, kas tas varēja būt zirgs, taču…

-    Te nekā nav.

Ar acs kaktiņu Džons pamanīja blāvu apveidu slīdam starp kokiem. Nočabēja lapas, un Spoks tik pēkšņi izšāvās no ēnas, kas Džona ķēve satrūkās un iezviedzās. Tur! iesaucās Halders.

-    Es arī to dzirdēju!

-    Nodevējs, Džons norūca uz dižvilku, ielēkdams seglos. Viņš pagrieza ķēvi dziļāk mežā, cerēdams aizslīdēt starp kokiem, taču puiši viņu panāca, pirms zirgs paguva noiet desmit soļus.

-    Džon! Pīps uzsauca aiz muguras.

-    Paliec, kur esi, Grens teica. Tu neaizbēgsi no mums visiem.

Džons aprāva ķēvi pret jaunekļiem un izvilka zobenu. Jājiet atpakaļ. Es nevēlos jums nodarīt pāri, bet viens otrs cietīs, ja piespiedīsiet mani likt lietā šo te.

-   Viens pret septiņiem? Halders pamāja. Puiši lēnām aplenca Džonu.

-    Ko jūs gribat? ielenktais vaicāja.

-    Mēs gribam tevi aizgādāt atpakaļ tur, kur tev pienāktos būt, Pīps atbildēja.

-    Mana vieta ir līdzās brālim.

-    Tagad tavi brāļi esam mēs, Grens sacīja.

-    Tu taču zini, ka tev nocirtīs galvu, ja dabūs rokā, Krupis piebilda, satraukti iesmiedamies. Tas ir tik muļķīgi, kaut ko tādu varētu izdarīt vien ietiepīgs sumbrs.

-     Man nekas tāds pat prātā nenāk, Grens iebilda. Es netaisos lauzt zvērestu. Es to nodevu un pie tā arī turēšos.

-    Arī es nodevu zvērestu, Džons sacīja. Vai tad jūs nesaprotat? Viņi noslepkavoja manu tēvu. Ir sācies karš, mans brālis cīnās starpupē…

-    Mēs zinām, Pīps nopietni teica. Sems mums visu izstāstīja.

-    Mums ir ļoti žēl par tavu tēvu, Grens sacīja, bet tam nav nekādas nozīmes. Ja reiz esi nodevis zvērestu, tu vairs nedrīksti doties projām, lai vai kas.

-    Man ir jājāj, kaismīgi uzstāja Džons.

-    Tu nodevi zvērestu, vēlreiz atgādināja Pīps. Tagad sākas mana sardze, tu teici. Tā nebeigsies līdz pat manai nāvei.

-    Es dzīvošu un miršu savā postenī, piemetināja Grens un pamāja ar galvu.

-     Varat man neatkārtot zvēresta vārdus. Es tos zinu ne sliktāk par jums. Tagad Džons bija sadusmojies. Kāpēc viņi nevarēja ļaut viņam mierīgi aizbēgt? Viņi tikai sarežģīja visu.

-    Es esmu zobens tumsā, Halders sacīja.

-    Es esmu sargkareivis uz mūriem, Krupis iepīkstējās.

Džons pikti nolamāja draugus. Viņi nelikās to manot. Pīps paskubināja savu zirgu tuvāk, skaitīdams: Es esmu uguns, kas kuras pret aukstumu, gaisma, kas atnes rītausmu, taure, kas modina gulošos, vairogs, kas aizsargā cilvēku zemes.

-     Nenāc tuvāk, Džons viņu brīdināja, paceldams zobenu. Pīp, es to saku nopietni. Viņiem pat bruņu nebija, Džons zināja, ka spētu sakapāt viņus gabalu gabalos, ja nāktos to darīt.

Matars bija aizlavījies Sniegam aiz muguras. Viņš pievienojās korim: Es apsolu savu dzīvi un godu Naktssardzei…

Džons iespēra Matara ķēvei, likdams zirgam apgriezties ap savu asi. Tagad puiši bija visapkārt viņam un tuvojās no visām pusēm.

-    …uz šo nakti… Halders pievirzījās tuvāk no kreisās puses.

-    …un uz visām nākamām naktīm, pabeidza Pīps. Viņš pastiepās uz priekšu, lai paņemtu Džona ķēves pavadu. Tev ir tikai divas izvēles. Nogalini mani, vai arī atgriezies kopā ar mums.

Džons pacēla zobenu… un bezspēcīgi to nolaida. Esiet nolādēti, viņš teica. Esiet nolādēti jūs visi.

-    Vai mums ir jāsasien tev rokas vai dosi vārdu, ka mierīgi jāsi kopā ar mums? Halders vaicāja.

-    Es nebēgšu, ja tu gribēji jautāt par to. Spoks iznāca no koku pavēņa, un Džons uzmeta vilkam dusmīgu skatienu. Tad nu ar' palīgs, viņš noburkšķēja. Dziļo, sarkano acu skatienā jautās pirmatnējs saprāts.

-     Labāk pasteigsimies, Pīps turpināja. Ja mēs neatgriezīsimies pirms saullēkta, Vecais Lācis noraus galvas mums visiem.

No jājiena atpakaļ līdz Mūrim Džons Sniegs pēcāk neko daudz neatcerējās. Tas likās īsāks par ceļu uz dienvidiem, iespējams, tāpēc, ka prāts klīda kur citur. Pīps jāja pārējiem pa priekšu, te auļodams, te likdams zirgam iet soļos, te palaizdams to rikšos, te atkal paskubinādams kumeļu auļos. Rakumciems, kur sarkanais lukturs sen kā bija izdzēsts, palika aiz muguras. Viņi strauji virzījās uz priekšu. Krietnu stundu pirms rītausmas Džons uz Mūra baltās bezgalības fona pamanīja Melnās pils torņus. Šoreiz tie neatgādināja mājas.

Viņi var atvest mani atpakaļ, Džons sev atgādināja, bet viņi nevar piespiest mani šeit palikt. Karš nebeigsies ne rīt, ne parīt, un draugi nespēs viņu uzmanīt dienu un nakti. Viņš nogaidīs, liekot pārējiem puišiem nodomāt, ka ir samierinājies ar palikšanu Naktssardzē… un tad, kad viņi atslābinās vērību, viņš atkal aizbēgs. Nākamreiz viņš nejās pa karaļceļu. Viņš varētu jāt uz austrumiem gar Mūri, iespējams, līdz pašai jūrai. Tas būtu garāks, bet drošāks ceļš. Vai varbūt pat uz rietumu pusi, uz kalniem, un tad, pāri augstkalnu pārejām, uz dienvidiem. Tas bija mežonīgs ceļš, grūts un briesmu pilns, bet tur neviens viņam nesekotu. Tur viņš būtu vairāk nekā simt līgu attālumā gan no Ziemmalas, gan no karaļceļa.

Semvels Tārlijs gaidīja viņus atgriežamies vecajos staļļos, atlaidies pret siena ķīpu. Uztraukums liedza puisim aizmigt. Viņš piecēlās un nopurināja drēbes. Es… es priecājos, ka viņi tevi atrada, Džon.

Es gan nepriecājos, nolēkdams no zirga, norūca Džons.

Pīps izkāpa no segliem un ar nepatiku paraudzījās uz austošo pamali. Palīdzi mums nolikt zirgus, sīkais jauneklis lūdza. Mums priekšā ir gara diena, kuru, pateicoties pavēlniekam Sniegam, nāksies aizvadīt negulējušiem.

Kad uzausa saule, Džons devās uz virtuvi, kā mēdza to darīt katru rītu. Trīspirkstu Hobs, pasniegdams jauneklim Vecā Lāča brokastis, neko neteica. Šodien rīta maltītē bija trīs cieti vārītas olas ar apceptu maizi un šķiņķi, kā arī bļodiņa krunkainu plūmju. Džons aiznesa ēdienu uz Karaļa torni. Kad viņš ienāca komandiera apartamentos, Mormonts sēdēja pie loga un kaut ko rakstīja. Krauklis staigāja šurpu turpu pa sirmā vīra pleciem, murminādams: "Graudi, graudi, graudi." Kad Džons ienāca, putns ieķērcās. Noliec brokastis uz galda, pacēlis acis, lūdza Vecais Lācis. Es dzeršu alu.

Džons atvēra aizslēģoto logu, paņēma alus krūku no ārējās palodzes un piepildīja dzērienu ragu. Hobs bija iedevis viņam citronu, kas vēl glabāja sevī Mūra aukstumu. Džons saspieda to dūrē. Sula iztecēja pa pirkstu starpām. Mormonts katru dienu kopā ar alu izdzēra viena citrona sulu, apgalvodams, ka tikai tāpēc viņam izdevies saglabāt zobus.

-    Skaidrs tu mīlēji tēvu, Mormonts sacīja, kad Džons pasniedza viņam ragu. Tas, ko mēs mīlam, pārāk bieži iznīcina mūs, atceries to, puis. Vai atceries, kad es tev to teicu?

-    Es atceros, Džons sapīcis atbildēja. Viņš nevēlējās runāt par tēva nāvi, pat ar Mormontu ne.

-    Pielūko, nekad to neaizmirsti. Pie skarbajām patiesībām ir jāturas, vai tur lūst, vai plīst. Atnes manu šķīvi. Atkal šķiņķis? Lai nu būtu. Tu izskaties noguris. Vai izjādes mēnessgaismā ir tik nogurdinošas?

Džona kakls bija izkaltis. Jūs zināt.

-    Zināt, atbalsoja krauklis uz Mormonta pleca. Zināt…

Vecais Lācis nosprauslājās. Vai tu, Snieg, domā, ka mani izvēlējās par Naktssardzes komandieri tāpēc, ka esmu stulbs kā prauls? īmons mani brīdināja, ka tu dosies projām. Es teicu, ka tu atgriezīsies. Es pazīstu savu vīrus un savus puišus arī. Gods tev lika doties projām pa karaļceļu… un gods lika tev atgriezties.

-    Atgriezties man lika mani draugi, Džons iebilda.

-    Vai tad es teicu "tavs gods"? Mormonts ielūkojās šķīvī.

-   Viņi nogalināja manu tēvu. Vai, jūsuprāt, man nevajadzēja neko darīt?

-     Ja godīgi, mēs domājām, ka tu rīkosies tieši tā, kā tu rīkojies. Mormonts iekodās plūmē, pēc mirkļa izspļaudams kauliņu. Es pavēlēju, lai tevi pieskata. Vīri redzēja, kā tu dodies projām. Ja tavi brāļi nebūtu atveduši tevi atpakaļ, tālāk uz karaļceļa tevi aizturētu bet tie vairs nebūtu tavi draugi. Ja vien tev nav zirgs ar kraukļa spārniem. Un tāda laikam tev nav?

-    Nav. Džons jutās kā muļķis.

-    Žēl gan, tāds zirgs mums ikvienam noderētu.

Džons atlieca plecus. Viņš atgādināja sev, ka nolēmis mirt ar cieņu; tas bija mazākais, ko viņš spētu. Es zinu, kāds ir sods par dezertēšanu, manu pavēlniek. Es nebaidos mirt.

-     Mirt! atsaucās krauklis.

-    Es ceru, ka tu nebaidies arī dzīvot, piebilda Mormonts, ar dunci nogriezdams šķiņķa gabaliņu un iedodams to putnam. Tu neesi dezertējis vismaz pagaidām ne. Tu stāvi šeit, manā priekšā. Ja mēs nocirstu galvu ikvienam jauneklim, kurš nakts melnumā aizšauj līdz Rakumciemam, šo Mūri sargātu tikai rēgi. Vai varbūt tu gribi bēgt vēlreiz, teiksim, rīt vai pēc nedēļām divām. Vai tā ir? Vai uz to, puis, tu ceri?

Džons neko neatbildēja.

-     Tā jau es domāju. Mormonts nolobīja vārītās olas čaumalu. Puis, tavs tēvs ir pagalam. Vai domā, ka spēsi atgriezt viņu dzīvē?

-    Nē, Džons drūmi atbildēja.

-     Pareizi, Mormonts noteica. Mēs ar tevi esam redzējuši, kā atgriežas mirušie, un tas nav nekas tāds, ko es gribētu piedzīvot vēlreiz. Komandieris ar diviem kumosiem notiesāja olu un izķeksēja čaumalas drumslu no zobu starpas. Tavs brālis ir devies karā visu ziemeļu karapulku priekšgalā. Katram no viņa pavēlniekiem karognešiem ir vairāk vīru nekā visā Naktssardzē. Kāpēc tev liekas, ka viņiem būtu vajadzīga tava palīdzība? Vai tu uzskati sevi par tik varenu karotāju vai varbūt tev kabatā ir grumkins, kurš palīdzēs noburt tavu zobenu?

Džonam nebija ko atbildēt. Krauklis, pārcirtis čaumalu, knābāja olu. Pabāzdams knābi robā, putns vilka ārā baltuma un dzeltenuma gabaliņus.

Vecais Lācis nopūtās. Tu neesi vienīgais, kuru skar šis karš. Lai nu kā, mana māsa, tērpusies vīra bruņās, dodas cīņā zem tava brāļa karoga ar visām savām meitām. Maige ir veca, sirma haizivs stūrgalvīga, ātri iekaistoša un cieta kā krams. Ja godīgi, es tās trakās vecenes klātbūtni slikti paciešu, taču tas nenozīmē, ka es viņu mīlētu mazāk, nekā tu mīli savas māsas. Saraucis pieri, Mormonts paņēma pēdējo olu un saspieda to dūrē, līdz čaumala krakšķot salūza. Vai varbūt nozīmē. Lai kā tas būtu, es sērotu, ja viņa ietu bojā, tomēr es taču tāpēc neskrienu projām. Esmu devis zvērestu, tāpat kā to devi tu. Mana vieta ir šeit… kur, puis, ir tavējā?

"Man nav vietas nekur," Džons gribēja atbildēt, "es esmu bastards, man nav tiesību, nav vārda, nav mātes un tagad nav arī tēva." Taču viņš nespēja to pateikt. Es nezinu.

-     Es gan zinu, sacīja augstais komandieris Mormonts. Ceļas aukstie vēji, Snieg. Aiz Mūra ēnas kļūst garākas. Koters Paiks raksta par milzīgiem aļņu bariem, kas pārceļo uz dienvidiem un austrumiem, uz jūras pusi, un līdzi tiem pārvietojas pat mamuti. Viņš apgalvo, ka viens no viņa vīriem knapi trīs līgas no Austrumsardzes uzgājis milzīgu, kroplīgu pēdu nospiedumus. Ēnu torņa izlūki atraduši pamestus ciemus, un vakar sīrs Denīss stāstīja, ka kalnos parādījušies ugunskuri, milzīgi sārti, kas deg no krēslas līdz rītausmai. Kvorins Pusrocis Aizas dziļumos sagūstīja kādu vīru, kurš apgalvo, ka Menss Raiders pulcē spēkus kādā jaunatrastā, slepenā cietoksnī, un kas viņam padomā, zina vien dievi. Vai tu domā, ka tavs tēvocis Bendžens bija vienīgais izlūks, ko pazaudējām pagājušajā gadā?

-     Ben Džens, krauklis noķērcās un nogrozīja galvu. No knābja nokrita olas krikumi. Ben Džens. Ben Džens.

-    Nē, Džons atbildēja. Pazuda arī daudzi citi. Pārāk daudzi.

-    Vai tu uzskati, ka tava brāļa karš ir svarīgāks par mūsējo? vecais vīrs norēja.

Džons iekoda lūpā. Krauklis saplivināja spārnus puisim pie pašas sejas. "Karš, karš, karš, karš," tas nodziedāja.

-    Tas nav svarīgāks, Mormonts atbildēja Džona vietā. Lai dievi mums žēlīgi, puis, tu neesi akls un tu neesi stulbs. Kad miroņi naktīs dodas medīt dzīvos, vai domā, ka ir tik svarīgi, kurš sēž Dzelzs tronī?

-   Nē, Džons uz visu notiekošo nebija palūkojies no šāda skatu punkta.

-    Tevi uz šejieni atsūtīja tavs tēvs. Kāpēc viņš tā rīkojās?

"Kāpēc? Kāpēc? Kāpēc?" krauklis atbalsoja.

-    Es zinu tikai vienu Stārku dzīslās rit pirmļaužu asinis. Pirmļaudis uzcēla šo Mūri, un runā, ka viņi atcerējušies lietas, ko citi aizmirsuši. Un tas tavs briesmonis… viņš mūs aizveda līdz dzīvajiem miroņiem, brīdināja tevi par neradījumu aiz durvīm. Sīrs Džaremijs, bez šaubām, uzskatītu to par sagadīšanos, bet sīrs Džaremijs ir pagalam, tak es esmu dzīvs. Pavēlnieks Mormonts iedūra dunča smaili šķiņķa kumosā. Manuprāt, dievi bija lēmuši, ka tev te ir jābūt, un es vēlos, lai kopā ar mums būtu tu ar visu savu vilku, kad dosimies otrpus Mūrim.

Tikko dzirdētais lika satraukuma tirpām pārskriet pār Džona muguru. Otrpus Mūrim?

-    Tu dzirdēji, ko teicu. Esmu nolēmis atrast Benu Stārku, dzīvu vai mirušu. Viņš brīdi košļāja ēdiena kumosu, tad to norija. Es te nesēdēšu, asti kājstarpē ierāvis, un negaidīšu, kamēr visu nosegs sniegi un apkārt gaudos ledaini vēji. Šoreiz Naktssardzē dosies kaujā, pret Aizmūra karali, pret svešajiem, pret visu citu draņķību, kas varētu slēpties bezgalīgajos mežos. Un vīrus komandēšu es pats. Mormonts ar dunci norādīja uz Džona krūtīm. Ir ierasts, ka augstā komandiera palīgs ir arī viņa ieroču nesējs… taču es netaisos katru rītu mosties, prātodams, vai tu atkal esi aizmucis. Tāpēc gribu, lai tu, pavēlniek Snieg, atbildi man skaidri un gaiši un atbildi te un tagad. Vai tu esi Naktssardzes brālis… vai tikai ārlaulībā dzimis puišelis, kurš grib spēlēt karinu?

Džons Sniegs iztaisnoja muguru un ievilka dziļu elpu. Piedod man, tēv. Rob, Ārija, Bren… piedodiet man, es nespēju jums palīdzēt. Šim vīram ir taisnība. Mana vieta ir šeit. Es būšu… kopā ar jums, manu pavēlniek. Es būšu jūsējais. Es zvēru. Es vairs nebēgšu.

-    Lieliski. Tagad ej un apjoz zobenu.

KETLĪNA

Likās, kopš brīža, kad Ketlīna Stārka ar jaundzimušo dēlu iznāca pa Straujupes vārtiem, lai mazā laiviņā pārceltos pāri Akmeņkrācei un dotos tālāk uz Ziemmalu, ir pagājis gadu tūkstotis. Un tagad pāri Akmeņkrācei viņa atgriezās mājās, tikai zēns autiņus bija nomainījis pret vīra bruņām.

Robs kopā ar Pelēko Vēju sēdēja laivas priekšgalā, uzlicis roku dižvilkam uz galvas, bet airētāji tikmēr īrās uz pretējo krastu. Kopā ar viņiem bija Teons Grejdžojs. Ketlīnas tēvocis Brindens sekoja otrā laivā kopā ar Lielo Džonu un pavēlnieku Kārstārku.

Ketlīna sēdēja tuvāk pakaļgalam. Laivas traucās lejup pa Akmeņkrāci, ļaujot spēcīgajai straumei panest viņus garām draudīgajam Rata tornim. Milzīgā ūdensdzirnavu rata šļakstus un dunoņu Ketlīna atcerējās kopš meitenes gadiem un tagad šīs skaņas izsauca skumju smaidu viņas sejā. No pils smilšakmens sienām kareivji un kalpi skandēja viņas un Roba, un Ziemmalas vārdu. Uz visiem vaļņiem plīvoja Tūliju karogi: sudrabota, no ūdens izlēkusi forele pāri zilsarkani viļņotai pamatnei. Tas bija pacilājošs skats, tomēr Ketlīnas sirds neuzgavilēja. Sīra Stārka prātoja, vai tā jelkad vēl uzgavilēs. Ak Ned…

Zem Rata torņa laivas pagriezās un, šķeļot mutuļojošo ūdeni, devās uz priekšu. Vīri sasprindzināja muguras. Vispirms viņi ieraudzīja Ūdens vārtu plato arku, un tad viņa izdzirdēja, kā, paceļoties smagajām restēm, nočīkst vinču ķēdes. Laivām tuvojoties, vārti pacēlās uz augšu. Ketlīna manīja, ka to apakšdaļa ir sarkana no rūsas. Kad laivas ieslīdēja zem vārtiem, atskabargainie pīķi atradās pāris collu virs viņu galvām, bet no

vārtu apakšmalas pilēja brūni dubļi. Ketlīna pacēla acis uz režģiem un sāka prātot, cik dziļi ieēdusies rūsa un vai vārtu restes izturētu arī aplenkuma trieca belzienus. Varbūt pienācis laiks nomainīt stieņus? Šādas domas beidzamajās dienās viņai reti ienāca prātā.

Izbraukuši zem arkas un sienām, no saules viņi vispirms nonāca ēnā un tad atkal atpakaļ saulē. Visapkārt pie akmenī iemūrētiem dzelzs gredzeniem bija pietauvotas lielas un mazas laivas. Tēva pils sargi gaidīja pie ūdens kāpnēm kopā ar viņas brāli. Sīrs Edmūrs Tūlijs bija drukns jauns cilvēks ar pinkainiem matiem un ugunīgu bārdu. Brāļa bruņas klāja nesenā kaujā iegūtas švīkas un triecienu atstātie iedobumi, bet zili sarkanais apmetnis bija notraipīts ar asinīm un sodrējiem. Līdzās sīram Edmūram stāvēja pavēlnieks Hoss Blekvuds, kurš drīzāk atgādināja nelokāmu pīķi, ne vīru. Viņam bija īsi apgrieztas pelēksirmas ūsas un kumps deguns. Augstmaņa dzeltenās bruņas greznoja ogļmelni vīteņu un lapu raksti, bet no kraukļa spalvām pašūtais apmetnis bija uzmests kārnajos plecos. Tieši pavēlnieka Hosa vadītie pils aizstāvji bija tie, kas Lanisteru nometnē atbrīvoja Ketlīnas brāli.

-     Palīdziet viņiem izkāpt, pavēlēja sīrs Edmūrs. Trīs vīri noskrēja lejā pa pakāpieniem un, stāvot līdz ceļiem ūdenī, ar gariem ķekšiem pievilka atbraucēju laivas pie kāpnēm. Kad Pelēkais Vējš izlēca krastā, viens no palīgiem izmeta no rokām ķeksi un parāvās atpakaļ, tad paklupa un neveikli iesēdās ūdenī. Pārējie sāka smieties, un neveiklis ar apmulsušu izteiksmi sejā palūkojās apkārt. Teons Grejdžojs pārlēca pāri laivas bortam un, saņēmis Ketlīnu aiz vidukļa, izcēla uz sausa pakāpiena, kaut paša zābaki mirka ūdenī.

Edmūrs panācās lejup pa kāpnēm, lai apskautu viņu. Mīļo māsiņ, viņš aizkritušā balsī nomurmināja. Brālim bija tumši zilas acis un smiekliem radīta mute, bet šobrīd viņš nesmaidīja. Viņš izskatījās novājējis un piekusis, kauju izmocīts un spriedzes pārmākts. Ievainojums kaklā bija rūpīgi pārsiets. Ketlīna cieši apskāva brāli.

-    Tavas bēdas, Ket, ir arī manējās, viņš teica, kad abi atlaida skāvienu. Kad es uzzināju par pavēlnieku Edardu… Lanisteri par to samaksās, es zvēru, tu baudīsi atriebi.

-    Vai tas man atdos Nedu? viņa šerpi jautāja. Ievainojums vēl bija pārāk svaigs, lai runātu par to mierīgākiem vārdiem. Šobrīd viņa nespēja domāt par Nedu. Un viņa to nedarīs. Tā nevarēja. Viņai bija jābūt stiprai. Tas nekur nepazudīs. Man jāredz tēvs.

-    Viņš gaida tevi torņa kambarī, Edmūrs teica.

-     Pavēlnieks Hosters ir piekalts pie gultas, manu pavēlniec, paskaidroja tēva namzinis. Kad gan šis lāga vīrs bija tā novecojis un nosirmojis? Viņš lika man atvest jūs pie viņa, tikko ieradīsieties.

-    Es pats pavadīšu māsu. Edmūrs kopā ar Ketlīnu uzkāpa augšup pa ūdens kāpnēm un pārgāja pāri pils zemākā līmeņa pagalmam, kur savulaik Petīrs Bailišs un Brendons Stārks krustoja zobenus par viņas labvēlību. Virs viņiem slējās galvenā torņa biezās smilšakmens sienas. Iedama cauri durvīm, kuras apsargāja divi vīri ar zivs veidā izkaltu bruņucepures seksti, Ketlīna apvaicājās: Cik tas ir nopietni? Izteikusi šos vārdus, viņa aptvēra, ka baidās no atbildes.

Edmūrs izskatījās drūms. Mestri uzskata, ka viņš kopā ar mums vairs nebūs ilgi. Sāpes ir… pastāvīgas un stipras.

Ketlīnu pārņēma aklas dusmas, dusmas uz visu pasauli; uz savu brāli Edmūru un māsu Līsu, uz Lanisteriem, uz mestriem, uz Nedu un uz pašu tēvu, un uz nešpetnajiem dieviem, kas viņai atņems gan vienu, gan otru. Tev vajadzēja man to pavēstīt, viņa sacīja. Pavēstīt, tikko tu par to uzzināji.

-     Viņš aizliedza to darīt. Tēvs negribēja, lai ienaidnieki uzzina, ka viņš mirst. Ņemot vērā nemierīgo stāvokli karalistē, pavēlnieks Hosters baidījās, ka, ja Lanisteri uzostu, cik viņš ir vārgs…

-    …tie varētu uzbrukt? Ketlīna skarbi pabeidza teikumu brāļa vietā. "Tieši tu pie tā visa esi vainīga," viņas galvā nočukstēja kāda balss. "Ja tev nebūtu ienācis prātā pašai sagūstīt to punduri…"

Viņi klusēdami kāpa augšup pa vītņu kāpnēm.

Tornim tāpat kā pašai Straujupei bija trīs malas, tāpēc arī pavēlnieka Hostera istaba bija trīsstūraina. Austrumu pusē izbūvētais balkons atgādināja milzīga smilšakmens kuģa priekšgalu. No šejienes pils pavēlnieks varēja pārlūkot mūrus un nocietinājumus līdz pat vietai, kur tālumā abas upes saplūda vienā straumē. Tēva gulta bija iznesta uz balkona. Viņam patīk sēdēt saulē un vērot upes, Edmūrs paskaidroja. Tēv, palūk, ko es atvedu. Keta ir ieradusies apciemot tevi…

Hosters Tūlijs bija kārtīgs vīrs; slaids, ar platiem pleciem jaunības gados, druknāks tuvāk mūža novakarei. Tagad viņš likās sarāvies, it kā muskuļi un miesa būtu nokususi no viņa kauliem. Pat sejas āda nokarājās kā tukšs vīna maiss. Kad Ketlīna viņu redzēja beidzamo reizi, viņa mati un bārda vēl bija brūni, kaut sirmu pavedienu caurvīti. Tagad tie balēja sniega baltumā.

Izdzirdējis Edmūra balsi, tēvs pavēra acis. Mazo kaķīt, vecais Tūlijs nomurmināja vājā, gaisīgā un sāpju plosītā balsī. Manu mazo kaķīt.

-    Trīcošs smaids pieskārās viņa vaibstiem, bet roka mēģināja sataustīt meitas plaukstu. Es skatījos, vai lejā neparādīsies tu…

-    Es atstāšu jūs, lai varat parunāt divatā, noteica brālis un pirms promiešanas maigi noskūpstīja tēvu uz pieres.

Ketlīna nometās uz ceļiem līdzās gultai un paņēma tēva plaukstu savējās. Tā bija varena roka, tikai bez miesas. Kauli vaļīgi kustējās zem ādas, un viss spēks no pirkstiem bija pagaisis. Tev vajadzēja man to pavēstīt, viņa sacīja. Atsūtīt ziņnesi vai kraukli…

-    Ziņnešus mēdz sagūstīt un spīdzināt, viņš atbildēja. Kraukļus mēdz nošaut… Tēvu sagrāba sāpju lēkme, un viņa pirksti cieši saspieda Ketlīnas roku. Manā vēderā ir iemājojuši krabji… tie plosa mani, vienādiņ plosa. Dienu un nakti. Tiem krabjiem ir negantas spīles. Mestrs Vīmans gatavo man sapņu vīnu, magoņu pienu… es daudz guļu… bet es gribēju būt nomodā, lai skatītu tevi, kad tu parādīsies. Es baidījos… kad Lanisteri sagūstīja tavu brāli un sacēla nometnes visapkārt mums… es baidījos, ka aiziešu, pirms vēlreiz satikšu tevi… es baidījos…

-    Es esmu šeit, tēv, viņa sacīja. Kopā ar savu dēlu Robu. Arī viņš vēlēsies tevi redzēt.

-   Tavs zēns, pavēlnieks Hosters nočukstēja. Es atceros, viņam bija manas acis…

-    Bija un arī tagad ir. Un mēs atvedām Džeimiju Lanisteru, sakaltu važās. Straujupe atkal ir brīva.

Pavēlnieks Hosters pasmaidīja. Es redzēju. Pagājušajā naktī, kad tas viss sākās, es pārējiem teicu… man tas jāredz. Vīri aiznesa mani uz vārtu māju… es skatījos no nocietinājumiem. Ak, cik gan tas bija skaisti… uzbangoja lāpu vilnis, tad es dzirdēju, kā lejup pa upi aizskan kliedzieni un brēcieni… ausis glāstoši brēcieni… un, kad sāka degt tas aplenkuma tornis, mani dievi… es būtu varējis nomirt tajā brīdī un nomirt priecīgs, ja vien pirms nāves dabūtu redzēt tavus bērnus. Vai to izdarīja tavs puika? Vai tas bija Robs?

-    Jā, Ketlīna atbildēja, izjuzdama spīvu lepnumu. Tas bija Robs un Brindens. Arī tavs brālis, manu pavēlniek, ir šeit.

-     Brālis. Tēva balss pārvērtās tikko sadzirdamā čukstā. Melnā Zivs… ir atgriezusies? No Ielejas?

-    Jā gan.

-     Un Līsa? Dzestra vēja brāzma sašūpoja plānos, sirmos matus.

-    Lai dievi ir labvēlīgi, tava māsa… vai arī viņa ir šeit?

Tēva balsī bija tik daudz cerību un alku, ka nebija viegli pateikt patiesību. Viņas šeit nav. Man ļoti žēl…

-    Ak, tā. Viņa seja saplaka vēl vairāk un acīs likās nodziestam gaisma. Es cerēju… es labprāt būtu saticis viņu, pirms…

-    Viņa kopā ar dēlu ir Ligzdā.

Pavēlnieks Hosters gurdi pamāja. Tagad, kopš nabaga Arīns pagalam, puika ir pavēlnieks Roberts… es atceros… kāpēc viņa neatjāja kopā ar tevi?

-    Viņa ir nobijusies, manu pavēlniek. Ligzdā viņa jūtas drošībā. Ketlīna noskūpstīja tēvu uz krunkainās pieres. Robs droši vien gaida. Vai vēlies viņu redzēt tagad? Un Brindenu?

-    Tavu dēlu, viņš nočukstēja. Jā. Ketas bērnu… es atceros, viņam bija manas acis. Kad viņš piedzima. Paaicini viņu… jā.

-    Un tavu brāli?

Tēvs palūkojās tālumā uz upēm. Melnā Zivs, viņš noteica. Vai viņš ir apprecējies? Apņēmis kādu… meiču par sievu?

"Pat uz nāves gultas," Ketlīna ar rūgtumu nodomāja. Viņš nav apprecējies. Un tu, tēv, to zini. Turklāt viņš nekad arī neapprecēsies.

-    Es viņam liku to izdarīt… pavēlēju viņam. Apprecies! Es biju viņa pavēlnieks. Viņš zina. Man bija tiesības izvēlēties viņam pāri. Labu pāri. No Sarkanvīniem. Sens nams. Salda meiča, smuka… ar vasarraibumiem… Betānija vārdā. Nabaga bērns. Vēl arvien gaida. Jā. Vēl arvien…

-    Betānija Sarkanvīna pirms daudziem gadiem izgāja pie pavēlnieka Rovana, Ketlīna atgādināja. Viņiem jau ir trīs bērni.

-    Lai nu kā, pavēlnieks Hosters nomurmināja. Lai nu kā. Uzspļāva tai meitenei. Uzspļāva Sarkanvīniem. Uzspļāva man. Savam pavēlniekam, savam brālim… tā Melnā Zivs. Man bija arī citi piedāvājumi. Pavēlnieka Brakena meita. Volders Frejs teica… lai ņemot jebkuru no trijām… Vai viņš ir apprecējies? Ar kādu? Kaut ar vienu?

-    Nav gan, atzina Ketlīna, taču viņš pieveica daudzas jo daudzas līgas, lai redzētu tevi. Viņš izcīnīja ne vienu vien kauju, lai redzētu tevi. Manis šeit nemaz nebūtu, ja sīrs Brindens nebūtu mums palīdzējis.

-     Viņš vienmēr bija karotājs, tēvs klusā balsī nočabēja. Uz to viņam bija nags. Vārtu bruņinieks, tā gan. Neizsakāmi pārguris, viņš atliecās atpakaļ un aizvēra acis. Lai viņš nāk. Vēlāk. Es tagad pagulēšu. Esmu pārāk slims, lai plēstos. Lai viņš nāk vēlāk, Melnā Zivs…

Ketlīna maigi noskūpstīja tēvu, noglauda viņam matus un atstāja vienu pils torņa mestajā ēnā, tur, kur lejāk šalca viņa upes. Pirms viņa izgāja no kambara, tēvs jau bija aizmidzis.

Kad Ketlīna atgriezās lejas pagalmā, sīrs Brindens Tūlijs stāvēja uz ūdens kāpnēm slapjos zābakos, sarunādamies ar Straujupes sardzes kapteini. Viņš uzreiz pienāca pie sīras Stārkas. Vai viņš?…

-    Viņš mirst, Ketlīna atbildēja. Kā jau mēs bažījāmies.

Tēvoča raupjajā sejā skaidri izpaudās sāpes. Viņš izbrauca ar pirkstiem cauri sirmajiem matiem. Vai viņš mani pieņems?

Viņa pamāja: Tēvs teica, ka esot pārāk slims, lai plēstos.

Brindens Melnā Zivs iespurdzās. Esmu pārāk vecs karavīrs, lai tam ticētu. Hosters mani sunīs par to Sarkanvīnu meiču, pat gulēdams uz bēru sārta, lai nolādēti mani kauli.

Ketlīna pasmaidīja, zinādama, ka tēvocim taisnība. Es neredzu Robu.

-    Manuprāt, viņi kopā ar Grejdžoju aizgāja uz zāli.

Teons Grejdžojs sēdēja uz sola Straujupes Lielajā zālē, malkodams no raga miestiņu un izklaidēdams Tūliju garnizona vīrus, stāstot par slaktiņu Čukstu mežā. Daži mēģināja bēgt, bet mēs bijām noslēguši aizu no abiem galiem un jāšus brukām viņiem virsū ar zobeniem un pīķiem. Lanisterieši droši vien nodomāja, ka viņiem uzbrukuši paši svešie, kad starp šiem sāka plosīties Roba vilks. Es pats redzēju, kā tas nokoda vienam roku pie pleca, bet zirgi, saoduši briesmoni, galīgi zaudēja sajēgu. No segliem izmestos vīrus nebija iespējams ne saskaitīt…

-   Teon, sīra Stārka viņu pārtrauca, kur es varētu atrast savu dēlu?

-    Pavēlnieks Robs aizgāja uz dievmežu.

Neds būtu rīkojies tāpat. "Viņš ir sava tēva dēls tikpat, cik manējais, man tas ir jāpatur prātā. Ak dievi, Ned…"

Robu viņa atrada zem zaļās lapotnes, augstu sargkoku un vecu gobu ielenkumā nometušos Ceļos pie slaida sirdskoka, kura seja likās drīzāk skumja nekā nikna. Dēla zobens bija iedurts zemē viņam priekšā, cimdotās rokas saņemtas uz spala. Ap viņu, nometušies ceļos, lūdzās viņa vasaļi Lielais Džons Ambers, Rikards Kārstārks, Maige Mormonta, Golbārs Glovers un citi. Starp viņiem bija pat Tītoss Blekvuds, kura milzīgais kraukļa spalvu apmetnis pletās aiz muguras kā spārni. "Šie ir tie, kas pielūdz vecos dievus," viņa saprata. Tad Ketlīna pajautāja sev, kādiem dieviem viņa šodien tic pati, un nespēja atbildēt.

Viņa zināja, ka neklājas pārtraukt šo lūgšanu. Dieviem dievu tiesa… pat nežēlīgiem dieviem, kas atņēmuši viņai Nedu un tūlīt atņems tēvu. Ketlīna nogaidīja. Vējš no upes sašūpoja koku augstos zarus, un pa labi bija saskatāms ar vīteņiem apaugušais Rata tornis. Kamēr sīra Stārka gaidīja dēlu, viņai pāršalca atmiņu vilnis. Tēvs starp šiem kokiem savulaik mācīja viņai jāt, un, krizdams no tās gobas, Edmūrs reiz salauza roku, bet tur tālāk, tajā pavēnī, viņa un Līsa kopā ar Petīru spēlēja bučošanos.

Bija pagājuši daudzi gadi, kopš viņa par to bija iedomājusies iepriekš. Cik gan jauni viņi toreiz bija viņa pati jaunāka par Sansu, Līsa jaunāka par Āriju, un Petīrs jaunāks, bet kaismīgāks par viņām abām. Meitenes skūpstījās ar viņu pamīšus, te nopietnas, te spurdzošas. Atmiņas uzvilnīja tik spilgti, ka viņa gandrīz spēja sajust Petīra mikli nosvīdušos pirkstus uz saviem pleciem un piparmētru garšu zēna elpā. Dievmežā vienmēr bija augušas piparmētras, un Petīram patika košļāt to lapiņas. Viņš bija sīks, bezbailīgs puika, kurš vienmēr iekūlās nepatikšanās.

-    Viņš mēģināja iebāzt mēli man mutē, Ketlīna pēc tam atzinās māsai, kad abas bija palikušas vienas. Man arī, nokautrējusies un cenzdamās atgūt elpu, sacīja Līsa. Man tas patika.

Robs lēnām piecēlās kājās un ieslidināja zobenu makstī, un Ketlīna pēkšņi iedomājās nez, vai viņas dēls jau ir skūpstījies ar kādu meiteni dievmežā? Droši vien bija. Viņa bija manījusi valgos skatienus, ko dēlam veltīja Džeine Pūla un daža laba kalpone, pat tās, kurām jau bija astoņpadsmit… viņš ir vadījis karapulku kaujā un nokāvis ienaidniekus ar savu zobenu, protams, viņš bija skūpstījies. Ketlīnai acīs sariesās asaras. Viņa tās pikti notrausa.

-     Māt, Robs sacīja, kad ieraudzīja viņu stāvam starp kokiem.

-    Mums ir jāsasauc padome un jāizlemj vairāki jautājumi.

-   Tavs vectēvs vēlas redzēt tevi, Ketlīna atbildēja. Rob, viņš ir ļoti vārgs.

-    Sīrs Edmūrs man to izstāstīja. Es lūdzu piedošanu… gan pavēlnieka Hostera, gan tavā priekšā. Mums vispirms ir jāizrunā vairākas lietas. Ir pienākušas ziņas no dienvidiem. Renlijs Barateons ir pieteicis savas tiesības uz brāļa kroni.

-     Renlijs? viņa satriekta pārvaicāja. Es biju pārliecināta, ka tas būs valdnieks Staniss…

-    Tā domājām mēs visi, manu pavēlniec, Golbārts Glovers atzina.

Kara padome sapulcējās lielajā zālē. Četri steķu galdi veidoja mazliet

greizu kvadrātu. Pavēlnieks Hosters bija pārāk vārgs, lai piedalītos sanāksmē, viņš gulēja uz balkona, sapņodams par to, kā saulē laistās viņa jaunības upes. Edmūrs sēdēja Tūliju augstajā krēslā, viņam līdzās slējās Brindena Melnās Zivs stāvs, bet viņa tēva karogneši bija izkārtojušies pa labi un pa kreisi gar sānu galdiem. Ziņas par uzvaru pie Straujupes bija sasniegušas Trejžubures aizbēgušos pavēlniekus, un viņi cits pēc cita atgriezās. Ienāca Karīls Venss, kurš bija kļuvis par pavēlnieku pēc tam, kad viņa tēvs krita pie Zelta Zoba. Kopā ar Vensu bija sīrs Marks Paipers. Abi bija atveduši līdzi Deriju, sīrs Raimūna dēlu, kas nelikās vecāks par Brenu. Pavēlnieks Džonoss Brakens bija atjājis no Akmens Žoga drupām, pikts un skaļš. Viņš sameklēja sev vietu pēc iespējas tālāk no Tītosa Blekvuda.

Ziemeļu valdnieki sēdēja pie otras sienas, tā ka Ketlīna un Robs atradās tieši pretī Edmūram Tūlijam. Stārku karognešu bija mazāk. Lielais Džons sēdēja pie Roba kreisās rokās, nākamais bija Teons Grejdžojs; pa labi no Ketlīnas atradās Golbārts Glovers un pavēlniece Mormonta. Pavēlnieks Rikards Kārstārks, izdilis un sērās iekritušām acīm, apsēdās pie galda, it kā viņu vajātu lietuvēns. Vīra garā bārda bija sapinkājusies un nemazgāta. Divi viņa dēli bija krituši Čukstu mežā, bet par trešo, vecāko, kurš bija vadījis Kārstārku šķēpnešus pret Tīvina Lanistera armiju kaujā pie Zaļā Atzara, nebija nekādu ziņu.

Strīdi ievilkās līdz vēlai naktij. Katram pavēlniekam bija tiesības runāt padomē un katram bija kas sakāms… vakara gaitā viņi kliedza un lamājās, pārliecināja un glaimoja, dzina jokus un tirgojās, trieca kausus pret galdu un draudēja, skrēja ārā no zāles, lai pēc brīža drūmi vai smaidīgi atgrieztos. Ketlīna sēdēja un klausījās.

Rūzs Boltons bija pārkārtojis sakautā karaspēka atliekas pie uzbērtā ceļa sākuma. Sīrs Helmans Tolhārts un Volders Frejs vēl arvien turējās Dvīņos. Pavēlnieka Tīvina armija bija šķērsojusi upi pie Trejžubures un devās uz Hārenholu. Karalistei bija divi karaļi. Divi karaļi un ne mazākās vienprātības.

Daudzi pavēlnieki karogneši vēlējās nekavējoties doties uz Hārenholu, stāties pretī pavēlniekam Tīvinam un uz visiem laikiem noslaucīt Lanisterus no zemes virsas. Jaunais, karstasinīgais Marks Paipers savukārt skubināja uzbrukt Rūdas klintīm rietumos. Vēl citi aicināja būt pacietīgiem. Džeisons Malisters atgādināja, ka atbrīvotā Straujupe ir pārgriezusi Lanisteru apgādes ceļus; viņš uzskatīja, ka labāk nogaidīt, liedzot pavēlniekam Tīvinam saņemt pārtiku un citus kara materiālus, kamēr viņi paši nostiprinātu nocietinājumus un atpūtinātu pārgurušos kareivjus. Pavēlnieks Blekvuds par to negribēja ne dzirdēt. Viņiem vajagot pabeigt to, kas ticis iesākts Čukstu mežā. Esot jāapvienojas ar Rūža Boltona spēkiem un jādodas uz Hārenholu. Kā parasti pret to, ko ieteica Blekvuds, iebilda Brakens; pavēlnieks Džonoss Brakens uzskatīja, ka vajagot zvērēt uzticību karalim Renlijam un doties uz dienvidiem, lai apvienotos ar viņa spēkiem.

Renlijs nav karalis, sacīja Robs. Tie bija pirmie vārdi, ko padomes laikā izrunāja viņas dēls. Tāpat kā viņa tēvs Robs prata klausīties.

-    jūs, manu pavēlniek, taču netaisāties pakļauties Džofrejam? Golbārts Glovers jautāja. Viņš nogalināja jūsu tēvu.

-    Tas nozīmē, ka viņš ir ļauns, Robs atbildēja. Bet es nezinu, vai tas padara Renliju par karali. Džofrejs vēl arvien ir Roberta vecākais likumīgais dēls, tāpēc tronis pēc šīs karalistes likumiem pienākas viņam. Ja viņš mirtu un es parūpēšos, lai viņš mirtu, Džofrejam ir jaunākais brālis. Tommens būtu nākamais troņa mantinieks.

-    Arī viņš ir Lanisters, sīrs Marks Paipers uzsauca.

-    Tas tiesa, Roba balsī ieskanējās satraukums. Bet pat tad, ja neviens no Lanisteriem vairs nebūs karalis, kā gan par karali varētu kļūt pavēlnieks Renlijs? Viņš ir Roberta jaunākais brālis. Brens nevar kļūt par Ziemmalas pavēlnieku pirms manis, tāpat arī Renlijs nevar kļūt par karali pirms pavēlnieka Stanisa.

Pavēlniece Mormonta piekrita Robam. Pavēlniekam Stanisam ir lielākas tiesības uz troni.

-    Bet Renlijs jau ir kronēts, Marks Paipers neatlaidās. Gaisa dārzi un Vētrasgals ir atzinuši viņu par karali, un Dornes vīri arī nekavēsies. Ja viņiem pievienotos Ziemmalas un Straujupes spēki, viņam uzticību būtu zvērējuši pieci no septiņiem lielajiem namiem. Seši, ja Arīni sarosītos! Seši pret vienu vienīgu Klinti! Mani pavēlnieki, gada laikā mēs būsim sasprauduši uz pīķiem visu šo galvas, gan karalienes un tā puikas karaļa, gan pavēlnieka Tīvina un Velnēna, gan Karaļkāvja un pavēlnieka Kevina, visu viņu galvas! Tas ir tas, ko mēs iegūtu, ja pievienotos karalim Renlijam. Ko mums var piedāvāt pavēlnieks Staniss, lai mēs no tā visa atteiktos?

-    Tiesības, Robs spītīgi atbildēja. Ketlīna nodomāja, ka, pasakot šo vienu vārdu, viņš biedējoši atgādināja savu tēvu.

-    Tātad jūs uzskatāt, ka mums jāzvēr Stanisam? jautāja Edmūrs.

-    Es nezinu, Robs atzinās. Es lūdzu dieviem padomu, kā man rīkoties, bet viņi neatbildēja. Lanisteri nogalināja manu tēvu kā nodevēju, un mēs zinām, ka tie bija meli, bet, ja Džofrejs ir likumīgais karalis un mēs cīnāmies pret viņu, tad mēs kļūstam par nodevējiem.

-    Mans tēvs ieteiktu izturēties piesardzīgi, bilda vecuma saliektais sīrs Stevrons, kura vaibstos skaidri nolasījās Freju zebiekstes smaids. Nogaidīsim, ļausim šiem diviem izspēlēt troņu spēli. Kad viņi būs izkarojušies savā starpā, mēs varam zvērēt uzticību uzvarētājam vai doties cīņā pret viņu, kā nu mēs izlemtu. Ņemot vērā, ka Renlijs bruņojas, pavēlnieks Tīvins, visticamāk, vēlētos noslēgt ar mums pamieru… ja vien varētu atgūt savu dēlu sveiku un veselu. Cēlie pavēlnieki, ļaujiet man doties pie Tīvina Lanistera uz Hārenholu, lai salīgtu labus pamiera noteikumus un pieklājīgu izpirkuma maksu…

Viņa teikto pārtrauca dusmu kliedziens. Gļēvulis! nodārdināja Lielais Džons. Ja lūgsim pamieru, mēs izskatīsimies vāji, pavēlniece Mormonta piekrita. Pie joda ar izpirkumiem, mēs nedrīkstam atdot Karaļkāvi, kliedza Rikards Kārstārks.

-    Kāpēc neizvēlēties mieru? Ketlīna vaicāja.

Pavēlnieki pagriezās pret viņu, taču Ketlīna juta vien Roba skatienu. Māt, viņi nogalināja manu tēvu, tavu vīru, dēls drūmi noteica. Viņš izvilka no maksts zobenu un nolika to sev priekšā uz galdaspožu tēraudu uz raupji tēsta koka. Šis ir vienīgais miers, ko es varu piedāvāt Lanisteriem.

Lielais Džons piekrītoši ieaurojās, un viņam, kliegdami un raudami no makstīm zobenus, un sizdami ar dūrēm pa galdu, piebalsoja arī citi vīri. Ketlīna nogaidīja, līdz troksnis pierimst. Mani pavēlnieki, viņa teica, jūs bijāt zvērējuši uzticību pavēlniekam Edardam, bet es dalīju ar viņu gultu un iznēsāju viņa bērnus. Vai domājat, ka es viņu mīlu mazāk par jums? Viņas balss gandrīz aizlūza sāpēs, taču Ketlīna ievilka dziļu elpu un atguvās. Rob, ja šis zobens spētu atdot man tavu tēvu, es neļautu tev to atlikt makstī, kamēr Neds atkal nestāvētu man līdzās… bet viņš ir miris, un pat simt Čukstu mežu to neizmainīs. Neds ir pagalam, tāpat kā Darīns Hornvuds, tāpat kā pavēlnieka Kārstārka drosmīgie dēli, tāpat kā daudzi citi cienījami vīri, un neviens no viņiem neatgriezīsies pie mums. Vai mums ir vajadzīgi jauni zaudējumi?

-    Jūs esat sieviete, manu pavēlniec, dobjā balsī noducināja Lielais Džons. Sievietēm ir grūti to saprast.

-    Jūs esat maigais dzimums, piebilda pavēlnieks Kārstārks, kura sejā bēdas bija ievilkušas jaunas rievas. Vīriem ir nepieciešama atriebība.

-     Atdodiet manās rokās Serseju Lanisteru, pavēlniek Kārstārk, un jūs redzēsiet, cik maiga spēj būt sieviete, Ketlīna atcirta. Iespējams, es nesaprotu visus taktikas un stratēģijas smalkumus… bet es saprotu bezjēdzību. Mēs devāmies karā, kad Lanisteru armijas postīja starpupi un nodevībā nepatiesi apvainotais Neds bija ieslodzīts pazemē. Mēs cīnījāmies, lai aizstāvētu sevi un lai atgūtu mana vīra brīvību.

-     Nu, lūk, vienu mērķi mēs esam sasnieguši, viņa piebilda, bet otru nekad nesasniegsim. Es sērošu par Nedu līdz pat mūža beigām, bet man tagad ir jādomā par dzīvajiem. Es vēlos atgūt savas meitas, un viņas vēl arvien ir karalienes nagos. Ja man būs jāapmaina mūsu četri Lanisteri pret viņu diviem Stārkiem, es uzskatīšu, ka man paveicies, un pateikšos dieviem. Es vēlos, lai tu, Rob, sveiks un vesels valdītu pār Ziemmalu no tava tēva troņa. Es vēlos, lai tu izdzīvotu savu dzīvi, skūpstītu meitenes, apprecētu sievieti un viņa ieņemtu tavu dēlu. Es vēlos pabeigt šo karu. Es gribu doties mājās, mani pavēlnieki, un apraudāt savu nelaiķi vīru.

Kamēr Ketlīna runāja, zāle bija apklususi.

-    Miers, sacīja viņas tēvocis Brindens. Miers ir patīkams, manu pavēlniec… tikai jājautā, ar kādiem nosacījumiem jūs to iegūstat? Nav prātīgi pārkait zobenu lemesī, ja rīt lemesis atkal jāpārkaļ zobenā.

-     Par ko gan mira Torhens un mans Edards, ja man ir jāatgriežas Kārholdā ar viņu kauliem vien? vaicāja Rikards Kārstārks.

-    Tiesa, piebilda pavēlnieks Brakens. Gregors Klegans nopostīja manus laukus, apkāva manus zemniekus un pārvērta Akmenspili kūpošā drupu kaudzē. Vai man tagad zvērēt uzticību tiem, kas viņu sūtīja? Par ko tad mēs cīnījāmies, ja viss paliks pa vecam?

Pavēlnieks Blekvuds Ketlīnai par lielu pārsteigumu un mulsumu piekrita kareivīgajiem. Un, ja mēs izlīgsim mieru ar karali Džofreju, vai mēs nekļūsim par nodevējiem karaļa Renlija acīs? Ja nu briedis pieveiks lauvu, ko mēs darīsim pēc tam?

-    Lai ko jūs izlemtu, es nekad nesaukšu Lanisteru par savu karali, Marks Paipers noskaldīja.

-    Un arī es ne! iekliedzās mazais Dāriju puika. Nekad, nemūžam!

Atkal sākās bļaušana. Ketlīnas izmisums auga augumā. Viņai gandrīz bija izdevies, sīra Stārka domāja. Karogneši gandrīz uzklausīja viņu, gandrīz … bet tagad jau bija par vēlu. Nebūs nedz miera, nedz izlīdzinājuma iespēju, nedz drošības. Viņa paskatījās uz dēlu, tad brīdi vēroja, kā viņš uztraucies, sarauktu pieri vēro savu pavēlnieku strīdus jo viņš taču bija salaulāts ar savu karu. Robs bija solījies precēt vienu no Voldera Freja meitām, taču Ketlīna skaidri redzēja savā priekšā viņa īsto līgavu zobenu, ko viņš bija nolicis sev priekšā uz galda.

Sīra Stārka aizdomājās par savām meitām, prātodama, vai viņai būs lemts tās vēlreiz satikt, bet tad pēkšņi kājās pielēca Lielais Džons.

-     Mani pavēlnieki! viņš iekliedzās, balsij nodrebinot jumta sijas. Lūk, ko es gribu teikt abiem šiem karalēniem! Viņš nospļāvās. Renlijs Barateons man ir tukša vieta tāpat kā Staniss. Kāpēc lai viņi no kaut kāda puķaina troņa Gaisa dārzos vai Dornē valdītu pār mani un manējiem? Ko viņi zina par Mūri vai vilkumežiem, vai pirmļaužu kapkalniem? Pat dievi viņiem ir nepareizi. Lai svešie parauj arī Lanisterus, es esmu atēdies viņu laipnību. Ambers pasniedzās pāri plecam un izvilka savu milzīgo divroci. Kāpēc mēs nevarētu atkal valdīt paši savās zemēs? Mūsu derība bija ar pūķiem, un visi pūķi ir pagalam! Viņš ar asmeni norādīja uz Robu. Tur sēž vienīgais karalis, kura priekšā es taisos locīt savu celi, viņš nodimdināja. Par Ziemeļu karali!

Un milzīgais vīrs nometās uz ceļa un nolika savu zobenu pie Ketlīnas dēla kājām.

-    Es arī līgšu mieru uz šādiem noteikumiem, pavēlnieks Kārstārks piebalsoja. Viņi var paturēt savu sarkano pili ar visu tā Dzelzs troni. Viņš izvilka no maksts savu zobenu. Par Ziemeļu karali! viņš iesaucās, nomezdamies uz ceļa līdzās Lielajam Džonam.

Piecēlās Maige Mormonta. Par Ziemeļu karali! viņa sacīja, nolikdama savu dzelkšņoto vāli līdzās abiem zobeniem. Kājās slējās arī starpupju pavēlnieki Blekvuds, Brakens un Malisters, nami, kuri nekad nebija pakļāvušies Ziemmalai. Taču Ketlīnas acu priekšā viņi cēlās, vilka no makstīm zobenus, metās uz ceļa un skandēja senos vārdus, kas nebija dzirdēti šajā karaļvalstī vairāk nekā trīs gadsimtus, kopš te ieradās īgons Pūķis, lai apvienotu septiņas karalistes vienā valstībā… taču tagad tie atkal skanēja, atbalsodamies viņa tēva pils sienās:

-    Par Ziemeļu karali!

-    Par Ziemeļu karali!

-    Par Ziemeļu karali!

DINERĪSA

Zeme bija sarkana, izkaltusi un nedzīva, tāpēc koku šeit bija maz. Malku sagādāt sūtītie atgriezās ar mezglainām papelēm, purpurkrāsas krūmiem, brūnas zāles klēpjiem. Viņi atlasīja divus vistaisnākos kokus, apcirta tiem stakles un zarus, nolobīja mizu un pāršķēla tos, saliekot pusbaļķus kvadrātā. Kvadrāta vidu viņi aizpildīja ar salmiem, krūmiem, mizas gabaliem un sausas zāles kumšķiem. Raharo izvēlējās ērzeli no nelielā zirgu ganāmpulka, ko viņiem bija atstājuši pārējie; tas nespēja līdzināties hala Drogo sarķim, bet kurš gan spēja līdzināties tik izcilam zirgam? Kvadrāta vidū Aggo pacienāja to ar savītušu ābolu un tad notrieca zemē ar vienu cirvja pieta sitienu.

Sasietā Mirri Mazdūra, gulēdama putekļos, ar melnajām acīm nemierīgi vēroja notiekošo. Nebūs gana nogalināt zirgu, viņa sacīja Denijai. Pašas par sevi asinis nav nekas. Jums nav ne vārdu, lai izteiktu burvestību, ne gudrības, lai atrastu tos. Vai domājat, ka asinsmaģija ir bērnu spēle? Jūs saukājat mani par meigu, it kā tas būtu kāds lāsts, bet tas nozīmē tikai gudro. Jūs esat bērns ar bērna neziņu. Lai ko jūs esat iecerējusi, tas nedarbosies. Atbrīvojiet mani no šīm virvēm, un es jums palīdzēšu.

Man ir apnikusi tās meigas īdēšana, Denija pateica Džogo. Pēc pāris pātagas cirtieniem dievsieva apklusa un vairs nebilda ne vārda.

Pāri zirga ķermenim viņi uzcēla paaugstinājumu no sacirstiem baļķēniem; to veidoja sīkāku koku stumbri un lielāko taisnākie, resnākie zari. Malku viņi izkārtoja no austrumiem uz rietumiem, no saullēkta uz saulrieta pusi. Uz paaugstinājuma viņi sakrāva hala Drogo dārgumus: viņa dižo telti, krāsainās vestes, seglus un iejūgu, pātagu, ko tēvs viņam

bija uzdāvinājis, pārejot vira kārtā, arahu, ar kuru Drogo bija nokāvis halu Ogo un viņa dēlu, kā ari vareno pūķkaula loku. Aggo gribēja sakraut tur ari tos ieročus, ko Drogo asinsjātnieki bija pasnieguši Denijai kā līgavas dāvanas, taču viņa to aizliedza. Tie ir mani, viņa piekodināja Aggo, un es tos paturēšu sev. Pāri hala dārgumiem viņi uzklāja vēl vienu kārtu žagaru un izmētāja virs tiem sausas zāles kumšķus.

Kad saule tuvojās zenītam, sīrs Džorahs Mormonts paaicināja Dinerīsu sāņus. Princes… viņš sāka.

-     Kāpēc tu mani tā sauc? Denija uzstājīgi vaicāja. Mans brālis Viserīss bija tavs karalis, vai ne tā?

-    Bija gan, manu pavēlniec.

-    Viserīss ir miris. Es esmu viņa mantiniece, Tārgārjenu nama beidzamās asinis. Viss, kas bija viņš, tagad esmu es.

-    Manu… karalien, sīrs Džorahs sacīja, nomezdamies uz viena ceļgala. Mans zobens, kas piederēja Viserīsam, tagad ir jūsējais, Dinerls. Un arī mana sirds tā gan jūsu brālim nekad nepiederēja. Es esmu tikai bruņinieks, es nevaru piedāvāt neko citu kā vien izsūtījumu, taču es lūdzu jūs uzklausiet mani. Atbrīvojieties no hala Drogo. Jūs nekad nebūsiet viena. Es apsolu jums, neviens nespēs jūs aizgādāt uz Vīsu Dotraku, ja vien pati nevēlēsieties turp doties. Jums nav jāpievienojas doša halīnam. Dodieties man līdzi uz austrumiem. Uz Ji Ti, Kārtu, Nefrīta jūru, Ēnu zemēm aiz Ašaī. Mēs redzēsim neredzētus brīnumus un baudīsim vīnus, ko dievi būs mums lēmuši. Lūdzu, halēs. Es zinu, ko esat iecerējusi. Nedariet to. Nedariet.

-    Man tas ir jādara, Denija atbildēja. Viņa maigi un skumji pieskārās bruņinieka sejai. Tev to nesaprast.

-    Es saprotu, ka mīlējāt viņu, sīrs Džora atzina izmisuma aizlauztā balsī. Es reiz mīlēju savu sievu, taču nenomiru kopā ar viņu. Jūs esat mana karaliene, mans zobens pieder jums, bet nelūdziet, lai mierīgi noskatos, kā jūs uzkāpsiet Drogo sārtā. Es neļaušu jums sadegt.

-     Vai tad par to tu baidies? Denija viegli noskūptīja Mormonta plato pieri. Tāds bērns es vairs neesmu, dārgo sīr.

-   Jūs netaisāties mirt kopā ar viņu? Vai varat to apzvērēt, manu karalien?

-    Es zvēru, Denija atbildēja septiņu valstību, kas pēc tiesas un taisnības piederēja viņai, kopvalodā.

Paaugstinājuma trešo stāvu veidoja ar sausām lapām un žagariņiem pārsegts tievu, pirksta resnuma zaru vijums. Viņi uzklāja to no ziemeļiem uz dienvidiem, no ledus uz uguni un augšā sakrāva mīkstus spilvenus un zīda šķidrautus. Saule bija sākusi laisties lejup rietumos, kad sārts beidzot bija gatavs. Denija sasauca ap sevi dotrakus. Kopā ap viņu bija palicis nepilns simts. Nez, cik ļaužu bija īgonam, viņa prātoja, kad cīņai cēlās viņš? Tam nebija nekādas nozīmes.

-    Jūs būsiet mans halasārs, viņa pavēstīja. Es redzu vergu sejas. Es daru jūs brīvus. Noņemiet savas kakla važas. Dodieties projām, ja gribat, neviens jums nenodarīs neko sliktu. Ja izvēlēsieties palikt, kļūsiet par brāļiem un māsām, vīriem un sievām. Viņu vēroja daudzi melnu piesardzīgu acu pāri, kuros bija grūti saskatīt kādas citas jūtas. Es redzu bērnus, sievietes, sirmgalvju grumbainās sejas. Vakar es vēl biju bērns. Šodien es esmu sieviete. Rīt es jau būšu veca. Katram no jums es saku, dodiet man savas rokas un sirdis, un jums vienmēr būs vieta man līdzās. Viņa pievērsās saviem hāsa jaunekļiem. Džogo, tev es dāvinu savu pātagu ar sudraba rokturi, ko man pasniedza kā līgavas dāvanu, un ieceļu par Ko. Un es gribu, lai tu apzvēri, ka dzīvosi un mirsi kā manu asiņu asinis, jādams man līdzās un sargādams mani no ļauna.

Džogo gan paņēma pātagu no Denijas rokām, taču viņa sejā jautās mulsums. Halēs, viņš pēc vilcināšanās mirkļa bilda, tā nemēdz darīt. Man tas būtu milzīgs pazemojums kļūt par sievietes asinsjātnieku.

-    Aggo, Denija turpināja, nelikdamās ne zinis par Džogo teikto. "Ja es atskatīšos, es iešu bojā." Tev es dāvinu šo pūķa kaula loku, kas bija mana līgavas dāvana. Varenais ierocis bija augstāks par Deniju pašu, tam bija divkāršs, melni pulēts un smalki greznots liekums. Es ieceļu tevi par Ko. Un es gribu, lai tu apzvēri, ka dzīvosi un mirsi kā manu asiņu asinis, jādams man līdzās un sargādams mani no ļauna.

Aggo nolaistām acīm pieņēma loku. Es nevaru izteikt šos vārdus. Tikai vīrs spēj jāt halasāra priekšgalā vai iecelt kādu par Ko.

-     Raharo, Denija vērsās pie trešā jaunekļa, izlikdamās nedzirdam atteikumu, tev būs nest kaujā šo dižo arahu, kas bija mana līgavas dāvana un kā spalu un asmeni rotā zelta gravējumi. Arī tevi es ieceļu par savu Ko un vēlos, lai apzvēri, ka dzīvosi un mirsi kā manu asiņu asinis, jādams man līdzās un sargādams mani no ļauna.

-     Jūs esat halēse, atbildēja Raharo, paņemdams arahu. Es jāšu jums līdzās uz Vīsu Dotraku Kalnu Mātes pakājē un sargāšu jūs no ļauna, līdz ieņemsiet savu vietu starp doša halīna večām. Neko citu es jums nevaru apsolīt.

Viņa pamāja, pavisam mierīgi, it kā nebūtu dzirdējusi atbildi, un tad pagriezās pret pēdējo no saviem vīriem. Sīr Džorah Mormont, viņa turpināja, tu esi pirmais un dižākais no maniem bruņiniekiem, un man nav līgavas dāvanas, ko pasniegt tev, taču tev es zvēru, ka reiz no manām rokām tu saņemsi zobenu, kam otra līdzīga šajā pasaulē nav un nebūs, zobenu, ko no Valīrijas tērauda kaluši pūķi. Zvēri man uzticību arī tu.

-    Es zvēru, manu karalien, sacīja sīrs Džora, nomezdamies uz ceļa un nolikdams zobenu pie Denijas kājām. Es solos kalpot jums, pildīt jūsu pavēles un mirt par jums, ja nāktos to darīt.

-    Lai kas notiktu?

-    Lai kas notiktu.

-     Es turēšu tevi pie vārda. Un es ceru, ka tev nekad nenāksies nožēlot, ka devi šo solījumu. Denija palīdzēja bruņiniekam piecelties. Pastiepusies uz pirkstgaliem, viņa maigi noskūpstīja bruņinieku uz lūpām.Tu es pirmais no manas Karalieņsardzes.

Ieiedama teltī, Denija juta, ka viņu pavada visa halasāra skatieni. Dotraki sačukstējās un savādi blenza uz halēsi. "Viņi domā, ka esmu zaudējusi prātu," Denija saprata. Varbūt tā arī bija. Drīz vien viņa to uzzinās. "Ja es atskatīšos, es aiziešu bojā."

Irri palīdzēja viņai iekāpt toverī ūdens izrādījās verdoši karsts, taču Denija nedz sarāvās, nedz iekliedzās. Viņai patika karstums. Tas ļāva justies tīrai. Džiki bija iesvaidījusi ūdeni ar Vīsas Dotrakas tirgū sagādātajām eļļām, augšup cēlās valgi un smaržīgi garaiņi. Dorea izmazgāja un pēc tam arī izsukāja viņas matus, rūpīgi atšķetinādama savēlumus un mezglus. Irri noberza muguru. Denija aizvēra acis, lai ļautu smaržām un siltumam ieskaut viņas ķermeni. Viņa juta, kā karstums piesūcina jēlumu starp gurniem. Denija nodrebinājās, kad tas ienāca viņā, un likās, ka sāpes un stīvums izšķīst. Viņa peldēja svelmē.

Kad halēse bija tīra, kalpones palīdzēja viņai izkāpt no tovera. Irri un Džiki vēdināja vēdekļus, līdz āda nožuva, bet Dorea tikmēr sukāja kundzes matus, līdz tie plūda pāri viņas mugurai kā dzīva sudraba upe. Kalpones iesvaidīja viņu ar smaržkrēsliņiem un kanēli; pa lāsei uz abām plaukstas locītavām, pa lāsei aiz ausīm, pa lāsei uz piena pierietējušajām krūtīm. Pēdējais pieskāriens tika Denijas klēpim. Irri pirksts likās viegls un vēss kā mīļotā skūpsts, kad tas maigi ieslīdēja starp halēses lūpām.

Pēc tam Denija aizsūtīja kalpones projām, lai sagatavotu halu Drogo viņa beidzamajam jājienam uz nakts zemēm. Viņa nomazgāja vīra ķermeni, izsukāja un ieeļļoja garos matus, beidzamo reizi pāršķirdama mīļotās cirtas, izjuzdama uz pirkstiem matu svaru, atcerēdamās pirmo reizi, kad kāzu auļojuma laikā tiem pieskārās. Viņa mati nekad nebija griezti. Cik gan viru jelkad ir miruši ar negrieztiem matiem? Denija paslēpa seju tumšajos pavedienos un ieelpoja eļļu tumīgo smaržu. Drogo smaržoja pēc zāles un siltas zemes, pēc dūmiem, sēklas un zirgiem. Viņš smaržoja pēc Drogo. "Piedod, manas dzīves saule," viņa nodomāja. "Piedod man par visu, ko esmu darījusi, un par visu, kas man vēl jādara. Es, mana zvaigzne, samaksāju prasīto cenu, taču tā bija pārāk augsta, pārāk augsta…"

Denija sapina hala bizi, uzvēra uz viņa ūsām sudraba gredzenus un citu pēc cita ievija matos zvaniņus. Tik daudz zelta, sudraba un bronzas zvaniņu! Zvaniņi, kuru skaņai vajadzēja vēstīt par Drogo tuvošanos un iedvest bailes viņa ienaidniekiem. Viņa ietērpa vīru zirgastru kājsargos un augstos zābakos, aplika halam ap vidukli jostu, ko smagu darīja daudzie zelta un sudraba medaljoni. Pāri sakropļotajām krūtīm viņa uzvilka vecu un izbalējušu, savulaik krāšņi krāsoto vesti, kas Drogo bija patikusi vislabāk. Sev Denija izvēlējās smilškrāsas zīda bikses, sandales, kuru saites sniedzās līdz pašiem ceļiem, un vesti, kas līdzinājās vīra vestei.

Saule jau rietēja, kad viņa atsauca palīgus, lai tie aiznestu Drogo miesas līdz sārtam. Dotraki klusēdami noskatījās, kā Džogo un Aggo iznesa halu no telts. Denija nāca viņiem nopakaļ. Vīri noguldīja Drogo uz spilveniem un zīda šķidrautiem ar galvu pret Kalnu Māti tālu ziemeļaustrumos.

-     Eļļu, viņa pavēlēja. Vīri atnesa krūkas un izšļakstīja to saturu pāri sārtam, samērcēdami zīdu, zarus un sausās zāles kamolus, līdz eļļa pilēja lejup pa baļķiem un gaiss likās piesātināts ar tās smaržu. Atnesiet manas olas, Denija lika kalponēm. Viņas balsī jautās kas tāds, kas piespieda kalpones izpildīt šo rīkojumu skriešus.

Sīrs Džorahs saņēma halēses roku. Manu karalien, Drogo nakts zemēs šīs olas nenoderēs. Labāk tās pārdot Ašai. Ar vienu pietiktu, lai nopirktu kuģi, kas nogādātu mūs atpakaļ brīvpilsētās. Pārdodiet visas trīs, un jūs līdz mūža galam būsiet bagāta sieviete.

-    Man olas nav dotas, lai tās iztirgotu, Denija atbildēja.

Viņa pati uzkāpa uz sārta, lai iekārtotu olas apkārt savai saulei un zvaigznēm. Melno halēse nolika pie viņa sirds zem rokas. Zaļo līdzās Drogo galvai, apvijot to ar mīļotā bizi. Krēmīgi zeltīto Denija iekārtoja vīram starp kājām. Noskūpstot Drogo beidzamo reizi, Denija uz hala lūpām sajuta eļļas saldmi.

Kāpdama lejā no sārta, viņa pamanīja Mirri Mazdūras skatienu. Jūs esat zaudējusi prātu, dievsieva bilda aizkritušā balsī.

-     Vai tad no neprāta līdz viedumam nav tikai viens solis? Denija vaicāja. Sīr Džora, piesien šo meigu pie sārta.

-    Pie… manu karalien, nē, uzklausiet mani…

-    Pildi manu pavēli. Bruņinieks vilcinājās, bet tad uzplaiksnīja halēses dusmas. Tu zvērēji paklausīt man, lai kas notiktu. Raharo, palīdzi viņam!

Dievsieva neizdvesa ne skaņas, kamēr viņu aizvilka līdz hala Drogo sārtam un piesēja starp viņa dārgumiem. Denija pati uzlēja eļļu sievietei uz galvas. Paldies tev, Mirri Mazdūra, halēse teica, par visām tevis sniegtajām mācībām.

-    Jūs nedzirdēsiet mani vaimanājam, Mirri atbildēja, eļļai pilot no matiem un samērcējot dievsievas drānas.

-    Gan jau dzirdēšu, Denija noteica, man gan nav vajadzīgas tavas vaimanas, tikai tava dzīvība. Atceries, ko tu man teici. Par dzīvību var samaksāt tikai ar nāvi. Mirri Mazdūra pavēra muti, bet neko neteica. Atkāpdamās no sārta, Denija redzēja, ka nicinājums ir pagaisis no meigas melnajām, bezkaislīgajām acīm; tā vietā bija parādījies kas tāds, ko varēja uzskatīt par bailēm. Tagad atlika vien vērot sauli un gaidīt pirmās zvaigznes parādīšanos.

Kad mirst zirgu pavēlnieks, kopā ar viņu nogalina arī valdnieka rikšotāju, lai viņš varētu lepni iejāt nakts zemēs. Ķermeņus sadedzina zem atklātām debesīm, un hals aizauļo debesīs sava liesmojošā kumeļa mugurā, lai ieņemtu vietu starp zvaigznēm. Jo kaismīgāk vīrs bija liesmojis dzīvē, jo spožāk vajadzēja mirdzēt viņa zvaigznei nakts tumsā.

Džogo pamanīja to pirmais. Tur, viņš čukstus sacīja. Denija pacēla acis un austrumos ne pārāk augstu virs apvāršņa ieraudzīja jauno zvaigzni. Pirmā zvaigzne bija sarkani degoša komēta. Asinssarkana. Ugunssarkana. Pūķa aste. Viņa nespētu iedomāties varenāku zīmi.

Denija paņēma lāpu, ko turēja Aggo, un ielika to starp baļķiem. Eļļa uzreiz aizdegās, pēc mirkļa uzliesmoja arī smalkākie zari un izkaltusi zāle. Sīkas liesmiņas kā žiglas, sarkanas peles aiztecēja augšup pa sārtu, slīdēdamas pa eļļu un pārlēkdamas no mizas uz zariem, no zariem uz lapām. Karstums iesitās viņai sejā, maigs un pēkšņs kā mīļotā elpa, bet brīdi vēlāk tas kļuva pārāk svelmains, lai to izturētu. Denija pakāpās atpakaļ. Malka sprakšķēja arvien skaļāk un skaļāk. Mirri Mazdūra sāka dziedāt griezīgā, gaudojošā balsī. Liesmas virpuļoja un izlocījās, it kā sacenstos, kura pirmā nokļūs līdz sārta virsotnei. Krēsla iezaigojās, jo likās, ka milzīgais karstums gaisu vērš šķidru. Denija dzirdēja, kā šņāc un krakšķ baļķi. Liesmas apņēma Mirri Mazdūru. Viņas dziesma kļuva arvien skaļāka, griezīgāka, līdz dievsieva aizrijās… vienreiz, otrreiz, un tad viņas dziesma pārtapa tirpinoši augstā un sāpju agonijas pilnā kaucienā.

Un tagad liesmas sasniedza viņas Drogo un ieskāva halu. Aizdegās viņa apģērbs. Uz mirkli likās, ka viņas vīrs ir tērpies plūstoši oranža zīda stērbelēs un pelēku, treknu dūmu virpuļojošajās dzīslās. Denijas lūpas pavērās, bet tad viņa saprata, ka ir aizturējusi elpu. Daļa viņas alka doties Drogo līdzi, par ko bija baidījies sīrs Džora, mesties liesmās, lai lūgtu vīram piedošanu un vēl beidzamo reizi saplūstu ar viņu, lai uguns nokausētu miesu no abu kauliem, līdz viņi uz laiku laikiem saplūstu vienā.

Viņa saoda degošas miesas smārdu, kas atgādināja zirga gaļu, kad tā cepās ugunsbedrē. Sārts rēca tumstošajā krēslā kā milzīgs nezvērs, nomākdams Mirri Mazdūras vārgos vaidus un triekdams augšup garas liesmu mēles, kas laizīja nakts pavēderi. Dūmiem kļūstot arvien biezākiem, dotraki klepodami pakāpās nostāk no sārta. Baļķiem šņācot un krakšķot, milzīgi uguns mutuļi atritināja savus karogus ellīgajā vējā. Kvēlošas pelnu plēksnes cēlās augšup kopā ar dūmiem, lai aizpeldētu tumsā kā daudzi tikko piedzimuši jāņtārpiņi. Karstums sitās pret gaisu ar vareniem, sarkaniem spārniem, dzīdams dotrakus atpakaļ, likdams atkāpties pat Mormontam, taču Denija palika uz vietas. Halēsē ritēja pūķa asinis, un uguns dzīvoja viņā.

Viņa jau sen bija nojautusi patiesību, Denija nodomāja, pieiedama tuvāk sārtam, taču ogļu pannas radītais karstums bija izrādījies par vāju. Liesmas locījās halēses priekšā kā dejojošās sievietes toreiz, viņas kāzās, virpuļodamas un dziedādamas un vicinādamas savus dzeltenos, oranžos un sarkanos šķidrautus, tik biedējoši skatam, tomēr tik vilinoši, tik vilinoši, dzīvi savā liesmojumā. Sasārtušu un mirdzošu ādu, Denija pavēra rokas, lai apskautu uguni. "Arī šī ir laulība," viņa nodomāja. Mirri Mazdūra bija apklususi. Dievsieva bija uzskatījusi viņu par bērnu, bet bērni izaug un bērni apgūst mācības.

Vēl viens solis, un Denija jau varēja sajust smilšu karstumu nolaizām kāju pēdas, pat cauri sandaļu zolēm. Sviedri plūda lejup pa gurniem un starp krūtīm; uz vaigiem, kur reiz bija strāvojušas asaras, tagad strāvoja sviedru tērcītes. Sīrs Džora viņai aiz muguras kaut ko kliedza, bet viņam vairs nebija nekādas nozīmes, svarīga bija tikai uguns. Liesmas bija tik skaistas, skaistākais, ko viņa jebkad bija redzējusi, katra no tām kā dzeltenās un oranžās, un sarkanās drānās tērpusies burve, kas virpuļoja garu, dūmainu apmetņu ieskauta. Denija redzēja sarkanas ugunslauvas un milzīgas, dzeltenas čūskas, un gaiši zilus liesmu vienradžus; viņa manīja zivis un lapsas, un briesmoņus, vilkus un putnus spilgtām spalvām, un ziedošus kokus, katru vēl skaistāku par iepriekšējo. Viņa redzēja arī zirgu dižu, dūmu izzīmētu sirmi, kura plandošās krēpes veidoja zilu liesmu nimbs. "Jā, mana mīla, mana saule un zvaigznes, kāp seglos tagad, jāj tagad."

Denijas veste sāka kūpēt, tāpēc viņa norāva to no pleciem un ļāva tai nokrist zemē. Izkrāsotā āda uzliesmoja, bet viņa pati piegāja vēl tuvāk ugunij. Kailās krūtis skatījās tieši ugunī, no sarkanajiem un pietūkušajiem krūšgaliem lāsoja piena tērcītes. "Tagad," viņa nodomāja, "tagad," un uz mirkli viņa ieraudzīja savā priekšā halu Drogo dūmainā ērzeļa mugurā ar liesmojošu pātagu rokā. Viņš pasmaidīja, un pātaga šņācot aizlocījās lejup pret sārtu.

Halēse dzirdēja kaut ko nokrakšķam, it kā plīstu akmens. Baļķēnu, zaru un zāles tornis saļodzījās un sāka brukt. Degošas pagales slīdēja Denija virsū, un viņu apbēra pelnu un ogļu lavīna. Tad no paaugstinājuma kaut kas lēkādams noripoja pie viņas kājām; izliektas klints gabals, bāls, ar zelta dzīsliņām, saplaisājis un kūpošs. Pasauli piepildīja rēkšana, tad cauri uguns lietum Denija izdzirdēja sieviešu spiedzienus un bērnu pārsteiguma kliedzienus.

"Par dzīvību var samaksāt tikai ar nāvi."

Tad atskanēja vēl viens krakšķis, skaļš un ass kā pērkona dārdi, un dūmi sakustējās virpulī ap Deniju, sārts sagrīļojās, baļķiem sasprāgstot, kad uguns pieskārās to slepenajām sirdīm. Viņa dzirdēja izbiedēto zirgu zviedzienus, un dotraku baiļu un šausmu saucieni pieņēmās spēkā. Sīrs Džora sauca viņas vārdu un lādējās. "Nē," Denija gribēja iesaukties, "nē, manu labo bruņiniek, nebīsties par mani. Šī uguns ir mana. Es esmu Dinerīsa Vētrā Dzimusī, pūķu meita, pūķu līgava, pūķu māte, vai tad tu nesaproti? Vai tad tu nesaproti?" Sārts sabruka un sagāzās ap halēsi, uzsviežot debesīs pēdu trīsdesmit augstu liesmu un dūmu atraugu. Nebaidīdamās ne no kā, Denija iegāja liesmu vētrā, saukdama savus bērnus.

Trešais brīkšķis bija skals un ass kā pasaules gals.

Kad uguns beidzot pierima un zeme kļuva gana vēsa, lai pa to ietu, sīrs Džora Mormonts atrada savu karalieni pelnos starp nomelnējušiem baļķiem un kvēlošām oglēm, un apdegušiem vīrieša, sievietes un zirga kauliem. Viņa bija kaila, nokvēpusi dūmos, viņas drānas bija pārvērtušās pelnos, pat skaistie mati bija sadeguši… tomēr viņa pati likās sveika un vesela.

Denijas kreiso krūti zīda bāli zeltains pūķis, bet pie labās bija piesūcies zaļi bronzīgs nezvēra mazulis. Viņa abus bija apskāvusi ar rokām. Melni sarkanais radījums gulēja viņai uz pleciem, garo, dzīsloto kaklu paslēpis halēsei zem zoda. Ieraudzījis Džoru, pūķis pacēla galvu un ieskatījās bruņiniekā ar ogļu sarkanām acīm.

Nespēdams izdvest ne vārda, bruņinieks nokrita uz ceļiem. Pēc Mormonta to izdarīja arī viņas hāsa jaunekļi. Džogo pirmais nolika savu arahu Denijai pie kājām. Manu asiņu asinis, viņš murmināja, nokrizdams uz sejas kūpošajā zemē. Manu asiņu asinis, viņa dzirdēja Aggo atbalsojam tikko izskanējušos vārdus. Manu asiņu asinis, iesaucās Raharo.

Pēc tam uz priekšu panācās viņas kalpones, tad pārējie, visi te palikušie dotraki, vienlīdz vīri, sievas un bērni, un Denijai vajadzēja tikai ieskatīties viņu acīs, lai saprastu, ka tagad tie visi piederēja viņai, šodien un rīt, un uz laiku laikiem, turklāt piederēja viņai tā, kā nekad nebija piederējuši Drogo.

Kad Dinerīsa Tārgārjena piecēlās stāvus, viņas melnis iešņācās un no tā mutes un nāsīm izšāvās balti dūmi. Tad pārējie divi atrāvās no Denijas krūtīm un pievienoja savas balsis saucienam. Caurspīdīgie spārni paplētās, lai liktu gaisam uzbangot, un pirmo reizi daudzu gadsimtu laikā nakti atdzīvināja pūķu dziesma.

PIRMĀS GRĀMATAS BEIGAS

PIELIKUMS

BARATEONU NAMS

Jaunākais no dižajiem namiem. Tas dzima Pakļaušanas karu laikā. Baumoja, ka tā dibinātājs Orīss Barateons esot īgona Pūķa ārlaulībā dzimušais brālis. Orīsam bija varena karjera no ierindas bruņinieka viņš kļuva par vienu no īgona draudīgākajiem karavadoņiem. Kad viņš sakāva un nogalināja Argilaku Augstprātīgo, beidzamo Vētras karali, Igons Barateonu ciltstēvam uzdāvināja Argilaka pili, zemes un meitu. Orīss apprecēja meiteni un pārņēma viņas dzimtas karogu, titulus un devīzi. Barateonu ģerbonis ir melns briedis ar kroni galvā uz zelta pamatnes. Viņu devīze: "Dusmas ir ar mums".

Karalis Roberts Barateons, pirmais šī vārda nesējs

•  viņa sieva karaliene Serseja no Lanisteru nama

Viņu bērni

•  princis Džofrejs, Dzelzs troņa mantinieks, divpadsmit gadu vecs

•  princese Mīrsela, astoņus gadus veca

•  princis Tommens, septiņus gadus vecs

Viņa brāļi

•  Staniss Barateons, Pūķakmens pavēlnieks

•  viņa sieva sīra Selīsa no Florentu nama

•  viņu meita Širīna, deviņus gadus veca

• Renlijs Barateons, Vētrasgala pavēlnieks

Viņa ma/.ā padome

•  dižmestrs PIsels

•  pavēlnieks Petlrs Bailišs, saukts par īkstīti, kases pārzinis

•  pavēlnieks Staniss Barateons, kuģu pārzinis

•  pavēlnieks Renlijs Barateons, likumu pārzinis

•  sīrs Baristens Selmijs, Karaļsardzes augstais komandieris

•  Varīss, einuhs, saukts par Zirnekli, čukstētāju pārzinis

Viņa galms un padotie

•  sīrs Uīns Peins, karaļa bende

•  Sandors Klegans, saukts par Suni, prinča Džofreja zvērināts aizstāvis

•   Džanoss Slints, no vienkāršlaudīm, Karaļa ostas Pilsētsardzes komandieris

•  Džalabhars Kso, no Vasaras salām izsūtīts princis

•  Mēnesspuika, āksts

•  Lensels un Tīreks I.anisteri, karaļa ieroču nesēji, karalienes brālēni

•  sīrs Ārons Santagars, ieroču pārzinis

Viņa Karalsardze

•  sīrs Baristens Selmijs, augstais komandieris

•  sīrs Džeimijs Lanisters, saukts par Karaļkāvi

•  sīrs Boross Blaunts

•  sīrs Merīns Trents

•  sīrs Arīss Oukhārts

•  sīrs Prestons Grīnfilds

•  sīrs Mendons Mūrs

Galvenie nami, kas zvērējuši uzticību Vētrasgalam: Selmiji, Vaildi, Trenti, Penrouzi, Eroli, Estermonti, Tārti, Svoni, Dondarioni, Karoni.

Galvenie nami, kas zvērējuši uzticību Pūķakmenim: Setligāri, Velarioni, Sīvorti, Bāremoni un Sanglāsi.

STĀRKU NAMS

Stārku nama pirmie pārstāvji ir Brendons Namdaris un senie Ziemas karaji. Tūkstošiem gadu Stārki ir valdījuši Ziemmalā kā Ziemeļu karaļi, līdz Torhens Stārks, Karalis, Kurš Nometās Uz Ceļa, nolēma zvērēt uzticību Igonam Pūķim, nevis doties kaujā. Viņu ģerbonis ir pelēks dižvilks uz ledus baltas pamatnes. Stārku devīze: "Ziema nāk".

Edards Stārks, Ziemmalas pavēlnieks, Ziemeļu aizstāvis

•  viņa sieva sīra Ketlīna no Tūliju nama

Viņu bērni

•  Robs, Ziemmalas mantinieks, četrpadsmit gadu vecs

•  Sansa, vecākā meita, vienpadsmit gadu veca

•  Ārija, jaunākā meita, deviņus gadus veca

•  Brendons, saukts par Brenu, septiņus gadus vecs

•  Rikons, trīs gadus vecs

Džons Sniegs, viņa ārlaulības dēls, četrpadsmit gadu vecs Teons Grejdžojs, viņa aizbilstamais, Dzelzs salu mantinieks Viņa brāļi un māsas

•   (Brendons), Edarda Stārka vecākais brālis, nogalināts pēc Airīsa II Tārgārjena pavēles

•  (Līenna), viņa jaunākā māsa, mirusi Dornes kalnos

•  Bendžens, viņa jaunākais brālis, Naktssardzes kareivis

Viņa kalpotāji

•  mestrs Lūvins, padomnieks, dziednieks un skolotājs

•  Veijons Pūls, Ziemmalas namzinis

•  Džeine, viņa meita, Sansas tuvākā draudzene

•  Džorijs Kasels, sardzes kapteinis

•  Haliss Mollens, Desmonds, Džekss, Porters, Kvents, Alīns, Tomards, Vārlijs, Hūards, Keins, Vils, sargi

•  sīrs Rodrīks Kasels, ieroču pārzinis, Džorija tēvocis

•  Beta, viņa jaunākā meita

•  septa Mordeina, pavēlnieka Edarda meitu skolotāja

•  septons Čeils, pils septa un bibliotēkas glabātājs

•  Halens, staļļu pārzinis

•  viņa dēls Hārvins, sargs

•  Džosets, staļļapuisis un zirgu dīdītājs

•  Fārlens, piķieris

•  vecā auklīte, stāstniece, savulaik zīdītāja

•  Hodors, viņas mazmazdēls, garā vājš staļļapuisis

•  Geidžs, pavārs

•  Mikens, kalējs

Viņa galvenie pavēlnieki karogneši

•  sīrs Helmans Tolhārts

•   Rikards Kārstārks, Kārholdas pavēlnieks

•  Rūzs Boltons, Dredfortas pavēlnieks

•  Džons Ambers, saukts par Lielo Džonu

•  Golbārts un Robets Gloveri

•  Vīmens Manderlijs, Baltās ostas pavēlnieks

•  Maige Mormonta, Lāču salas pavēl niece

Svarīgākie nami, kas zvērējuši uzticību Ziemmalai: Kārstārki, Amberi, Flinti, Mormonti, Hornvudi, Servīni, Rīdi, Manderliji, Gloveri, Tolhārti, Boltoni.

LANISTERU NAMS

Slaidos un vīrišķīgos Lanisterus raksturo gaiši mati. Viņu dzīslās rit andalu piedzīvojumu meklētāju asinis, kuri savulaik radīja varenu karaļvalsti rietumu kalnos un ielejās. Pa sieviešu līniju viņi lepojas ar izcelsmi no Lenna Gudrā, teiksmainā Varoņu laika blēža. Rūdas klintis un Zelta Zoba bagātības padara Lanisterus par bagātāko no dižajiem namiem. Viņu ģerbonis ir zelta lauva uz sarkanas pamatnes. Lanisteru devīze: "Dzirdi mani rēcam!"

Tivins Lanisters, Rūdas klinšu pavēlnieks, Rietumu aizstāvis, Lanisportas vairogs

• viņa sieva (sīra Džoanna), māsīca, mirusi dzemdībās

Viņu bērni

• sīrs Džeimijs, saukts par Karaļkāvi, Rūdas klinšu mantinieks, Sersejas

dvīņubrālis

•     karaliene Serseja, karaļa Roberta I Barateona sieva, Džeimija dvīņumāsa

•  Tīrions, saukts par Velnēnu, punduris

Viņa brāļi un māsas

•  sīrs Kevans, viņa vecākais brālis

•  viņa sieva Dorna no Svīftu nama

• viņu vecākais dēls Lensels, karaļa ieroču nesējs

•  viņu dēli, dvīņi Vilems un Martīns

•  viņu meita, mazulīte Džaneja

•  Dženna, viņa māsa, precējusies ar sīru Emonu l-'reju

•  viņu dēls, sīrs Kleoss Frejs

•  viņu dēls Tions Frejs, ieroču nesējs

•  (sīrs Tīgets), viņa otrs brālis, miris no bakām

•  viņa atraitne, Dārlesa no Mārbrandu nama

•  viņu dēls Tīreks, karaļa ieroču nesējs

•  (Džerions), viņa jaunākais brālis, pazudis jūrā

•  viņa ārlaulības meita Džoja, desmit gadu veca

•  viņu brālēns, sīrs Stefords Lanisters, nelaiķes sīras Džoannas brālis

•  viņa meitas Serena un Mīriella

•  viņa dēls, sīrs Deivens Lanisters

•  mestrs Kreilens, viņa padomdevējs

Viņa galvenie bruņinieki un pavēlnieki karogneši

•  pavēlnieks Leo Lefords

•  sīrs Ādams Mārbrends

•  sīrs Gregors Klegans, Kalns, Zirga Mugurā

•  sīrs Harīss Svīfts, sīra Kevana sievastēvs

•  pavēlnieks Andross Braks

•  sīrs Forlejs Presters

•  sīrs Emorijs Lorhs

•  Vārgo Houts, algotnis no Kohoras brīvpilsētas

Galvenie nami, kas zvērējuši uzticību Rūdas klinšu valdniekiem: Peini, Svīfti, Mārbrandi, Līdeni, Beinforti, Lefordi, Kreikholi, Sereti, Brūmi, Klegani, Presteri un Vesterlingi.

ARĪNU NAMS

Arini ir Kalna un Ielejas karaļu pēcnācēji tā bija viena no senākajām un tīrākajām andalu augstmaņu dzimtām. Viņu ģerbonī ir attēlots balts Mēness un piekūns uz debesszila pamata. Arīnu devīze: "Gods pāri visam".

(Džons Arīns), Ligzdas pavēlnieks, Ielejas sargs, Austrumu aizstāvis, karaļa labā roka, nesen aizgājis mūžībā

•  viņa pirmā sieva (sīra Džeina no Roisu nama), mirusi dzemdībās, kurās piedzima nedzīva meitenīte

•  viņa otrā sieva (sīra Rovena no Arīnu nama), viņa māsīca, mirusi no ziemas sala, bez bērniem

•  viņa trešā sieva un atraitne sīra Līsa no Tūliju nama

Viņu dēls

•  Roberts Arīns, slimīgs sešus gadus vecs zēns, pašlaik Ligzdas pavēlnieks un Ielejas sargs

Viņa kalpotāji un galminieki:

•  mestrs Kolemons, padomdevējs, dziednieks un skolotājs

•  sīrs Verdīss Ēgens, sardzes kapteinis

•  sīrs Brindens Tūlijs, saukts par Melno Zivi, Vārtu bruņinieks un sīras Līsas tēvocis

•  pavēlnieks Nestors Roiss, Ielejas augstais namzinis

•  sīrs Albārs Roiss, viņa dēls

•  Mija Akmens, ārlaulībā dzimusi kalpone

•  pavēlnieks lons Hanters, sīras Lisas pielūdzējs

•  sīrs Lins Korbrejs, sīras Līsas pielūdzējs

•  Mīkels Redforts, viņa ieroču nesējs

•  sīra Anja Veinvuda, atraitne

•  sīrs Mortons Veinvuds, viņas dēls, sīras Līsas pielūdzējs

•  sīrs Donels Veinvuds, viņas dēls

•  Mords, nežēlīgs cietumsargs

Galvenie nami, kas zvērējuši uzticību Ligzdai: Roisi, Bailiši, Hgeni, Veinvudi, Hanteri, Redforti, Korbreji, Belmori, Melkolmi un Hēršiji.

TŪLIJU NAMS

Tūliji nekad nav valdījuši kā karaļi, tomēr bagātās zemes un dižā Straujupes pils viņu valdījumā ir jau vairāk nekā tūkstoti gadu. Pakļaušanas karu laikā starpupes piederēja Salu karalim Hārenam Melnajam. Hārena vectēvs, karalis Hārvins Cietrocis savulaik bija atņēmis Trejžuburi Arekam Vētras karalim, kura priekšteči savukārt bija iekarojuši visas zemes līdz pat Kaklam pirms trim gadsimtiem, nogalinot beidzamo no vecajiem Upes karaļiem. Iedomīgo un asiņaino tirānu Hārenu Melno tie, pār kuriem viņš valdīja, diez ko neieredzēja, un daudzi no Upju pavēlniekiem pameta Hārenu, lai pievienotos īgonam. Pirmais no viņiem bija Edmīns Tūlijs no Straujupes. Kad Hārens un viņa dzimta aizgāja bojā liesmojošajā Hārenholā, Igons uzdāvināja Tūliju nama priekšstāvim pavēlniekam Edmīnam Trejžubures zemes un lika pārējiem Upju pavēlniekiem zvērēt uzticību Tūlijiem. Tūliju ģerbonis ir sudrabaina gaisā palēkusies forele uz viļņoti zilsarkanas pamatnes. Tūliju devīze: "Ģimene, pienākums, gods".

Hosters Tūlijs, Straujupes pavēlnieks

•  viņa sieva, (sīra Minīsa no Ventu nama), mirusi dzemdībās

Viņu bērni

•  Ketlīna, vecākā meita, izgājusi par sievu pie pavēlnieka Edarda Stārka

•  Līsa, jaunākā meita, pavēlnieka Džona Arīna atraitne

•  sīrs Edmūrs, Straujupes mantinieks

Viņa brālis sīrs Brindens, saukts par Melno Zivi

Viņa kalpotāji

•  mestrs VImens, padomdevējs, dziednieks un skolotājs

•  sīrs Desmonds Grels, ieroču pārzinis

•  sīrs Robins Rūgers, sardzes kapteinis

•  Aterīds Veins, Straujupes pārvalnieks

•   Džeisons Malisters, Sīgordas pavēlnieks

•  Patreks Malisters, viņa dēls un mantinieks

•  Volders Frejs, šķērsojuma pavēlnieks

•  viņa daudzie dēli, mazdēli un ārlaulības bērni

•  Džonoss Brakens, Stounhedžas pavēlnieks

•  Tītoss Blekvuds, Reiventrī pavēlnieks

•  sīrs Raimuns Dārijs

•  sīrs Karīls Venss

•  sīrs Marks Paipers

•  Šella Venta, Hārenholas pavēlniece

•  sīrs Villiss Vouds, bruņinieks viņas dienestā

Citi nami, kas zvērējuši uzticību Straujupei: Dāriji, Freji, Malisteri, Blekvudi, Venti, Rīgeri, Paiperi, Vensi.

TĪREĻU NAMS

Tīreļu nams kļuva slavens, kalpojot par namziņiem pie Āru karaļiem, kuru zemēs ietilpa arī auglīgie līdzenumi, kas no Domes pierobežas un Melnupes pletās uz dienvidrietumiem līdz par Saulrieta jūras krastiem. Teiksma vēstīja, ka pa sieviešu līniju viņi cēlušies no Gārta Zaļroča, pirmļaužu karaļa dārznieka, kurš esot nēsājis vīnogulāju un ziedu kroni un licis uzplaukt visai zemei. Kad vecās dinastijas pēdējais karalis Merns krita Ugunslaukā, viņa namzinis Hārlens Tīrels zvērēja uzticību Igonam Tārgārjenam un atdeva Gaisa dārzus. Igons uzticēja viņam pils pārvaldību un varu visās Ārēs. Tīreļu ģerbonis ir zelta roze uz zāles zaļuma pamatnes. Viņu devīze: "Lai izaugtu stipri".

Meiss Tīrels, Gaisa dārzu pavēlnieks, Dienvidu aizstāvis, Āru sargs, Pierobežas augstais maršals

•  viņa sieva sīra Alērija no Senpilsētas Haitaueru nama

Viņu bērni

•  Villass, viņu vecākais dēls, Gaisa dārzu mantinieks

•  sīrs Gārlans, saukts par Iznesīgo, viņu otrs dēls

•  sīrs Lorass, saukts Ziedu bruņinieks, viņu jaunākais dēls

•  Mārgairija, viņu meita, četrpadsmitgadīga jaunuve

•   viņa māte, atraitne, sīra Olenna no Sarkanvīnu nama, saukta par Ērkšķu karalieni

Viņa māsas

•  Mina, precējusies ar pavēlnieku Paksteru Sarkanvīnu

•  Džanna, precējusies ar sīru Džonu Fosoveju

Viņa tēvoči

•  Gārts, saukts par Tuklo, Gaisa dārzu pavēlnieks

•  viņa ārlaulības dēli Gārss un Garets Flauersi

•  sirs Morins, Senpilsētas sardzes augstais komandieris

•  mestrs Gormons, Citadeles zinātnieks

Viņa kalpotāji

•  mestrs Lomlss, padomdevējs, dziednieks un skolotājs

•  Igons Vīrvels, sardzes kapteinis

•  sirs Vortimers Kreins, ieroču pārzinis

Viņa bruņinieki un pavēlnieki karogneši

•  Paksters Sarkanvīns, Pergolas pavēlnieks

•  viņa sieva, sīra Mina no Tīreļu nama

Viņu bērni

•  sirs Hobers, saukts par slru Slienu

•  sirs Horass, saukts par slru Plienu, Hobera dvīņubrālis

•  Desmera, piecpadsmit gadu veca jaunuve

•  Randlls Tārlijs, Hornhilas pavēlnieks

•  Semvels, viņa vecākais dēls, Naktssardzes brālis

•  Dikons, viņa jaunākais dēls, Hornhilas mantinieks

•  Arvlna Oukhārta, Vecā Ozola pavēlniece

•  Matiss Rovans, Goldengrouvas pavēlnieks

•  Leitons Haitauers, Senpilsētas Balss, Ostas pavēlnieks

•  sirs Džons Fosovejs

Galvenie nami, kas zvērējuši uzticību Gaisa dārziem: VIrveli, Florenti, Oukhārti, Haitaueri, Kreini, Tārliji, Sarkanvīni, Rovani, Fosoveji un Malendori.

GREJDŽOJU NAMS

Paikas nams

Paikas Grejdžoji apgalvo, ka cēlušies no Varoņu laikmeta Pelēkā Karaļa. Leģenda vēsti, ka Pelēkais Karalis esot valdījis ne tikai rietumu salās, bet arī visā jūrā, turklāt sieva viņam esot bijusi nāra.

Tūkstošiem gadu laupītāji no Dzelzs salām kurus viņu upuri dēvēja par dzelzsvīriem iedvesa šausmas tuvās un tālās jūrās. Viņi uzbruka pat Ibenas ostai un Vasaras salām. Šie vīri lepojās ar negantumu kaujā un savām svētajām brīvībām. Katrais salai bija savs "sāls karalis" un savs "klints karalis". Dzelzs salu augsto karali ievēlēja no viņu vidus, līdz karalis Arrons kādā karaļa vēlēšanu reizē nogalināja pārējos sapulcējušos karaļus un pasludināja troni par mantojamu. Arrona paša dzimtu iznīcināja pēc tūkstoš gadiem, kad salas ieņēma andali. Grejdžoji tāpat kā citi salu pavēlnieki ar laulību palīdzību saradojās ar iekarotājiem.

Dzelzs karaļi valdīja ne vien salās ar uguni un zobenu viņi izcīnīja ari karalistes gar kontinenta piekrasti. Karalis Koreds varēja lielīties, ka viņa pavēlēm klausa "it visur, kur cilvēki var saost sālsūdens smaržu vai dzirdēt viļņu šalkas". Vēlākajos gadsimtos Koreda pēcnācēji zaudēja Pergolu, Senpilsētu, Lāču salu un lielāko daļu rietumu piekrastes. Taču Pakļaušanas karu laikā karalis Hārens Melnais valdīja visās zemēs no Kakla līdz pat Melnupei. Kad kaujā par Hārenholu gāja bojā gan pats Hārens, gan viņa dēli, īgons Tārgārjens uzdāvināja starpupju zemes Tūliju namam un atļāva dzīvi palikušajiem Dzelzs salu pavēlniekiem atjaunot seno ieražu un izvēlēties no pašu vidus augstāko pavēlnieku. Viņi izvēlējās pavēlnieku Vikonu Grejdžoju no Paikas.

Grejdžoju ģerbonis ir zelta kalmārs uz melnas pamatnes. Viņu devīze: "Mēs nesējam".

Belons Grejdžojs, Dzelzs salu pavēlnieks, Sāls un Klints karalis, Jūras vēja dēls, Paikas pavēlnieks, nodokļu ievācējs

•  viņa sieva, sīra Alanīsa no Hārlovu nama

Viņu bērni

•  (Rodrīks), viņu vecākais dēls, nogalināts Sīgordā Grejdžoju dumpja

laikā

•  (Merons), viņu otrais dēls, nogalināts uz Paikas mūriem Grejdžoju

dumpja laikā

•  Aša, viņu meita, Melnā Vēja kapteine

•   Teons, viņu vienīgais dzīvais dēls, Paikas mantinieks, pavēlnieka Edarda Stārka aizbilstamais

Viņa brāļi

•  Eirons, saukts par Vārnas Aci, Klusuma kapteinis, ārpus likuma pa

sludināts pirāts un laupītājs,

•  Viktarions, Dzelzs flotes augstais kapteinis,

•  īrons, saukts par Valgmati, Noslīkušā Dieva priesteris

Pārējie nami, kas zvērējuši uzticību Paikai: Hārlovi, Stounhausi, Merlīni, Sanderliji, Botleji, Toniji, Vīnči, Gudbrazeri.

MARTELU NAMS

Nīmerija, Roinas kareivīgā karaliene, savulaik ieradās septiņu valstību pašā dienvidu galā Dornē ar desmit tūkstoš kuģiem un apprecēja pavēlnieku Morsu Martelu. Ar viņas palīdzību Marteli sakāva sāncenšus un ieguva varu pār visu Domi. Roiniešu ietekme tajā pusē vēl arvien ir jūtama. Tāpēc Dornes valdnieki sauc sevi par "prinčiem", nevis "karaļiem". Pēc Dornes likumiem zemi un titulus manto vecākais bērns, nevis vecākais vīriešu dzimuma pēcnācējs. Domi vienīgo no visām septiņām valstībām Igons Pūķis tā arī nespēja iekarot. Tā pievienojās karalistei tikai pēc diviem gadsimtiem, turklāt Dorni pakļāva nevis ar zobeniem, bet iekļāva valstī, pateicoties precībām un līgumam. Miermīlīgais karalis Dīrons II paveica to, ko nespēja priekšteču karapulki, apprecot Dornes princesi Mīriju un izprecinot paša māsu tobrīd valdošajam Dornes princim. Martelu zīme ir zelta šķēpa caurdurta sarkana saule. Viņu devīze: "Nelokāmi un nesalauzti".

Dorans Nīmeross Martels, Sanspīras pavēlnieks, Dornes princis

•  viņa sieva Melario, no Norvosas brīvpilsētas,

Viņu bērni

•  princese Ariāna, viņu vecākā meita, Sanspīras mantiniece

•  princis Kventīns, viņu vecākais dēls

•  princis Trīsteins, viņu jaunākais dēls

Viņa māsa

•  viņa māsa (princese Elija), salaulāta ar princi Rīgeru Tārgārjenu, nogalināta Karaļa ostas ieņemšanas laikā

Viņu bērni

•  (princese Rinisa), maza meitenīte, nogalināta Karaļa ostas ieņemšanas laikā

•   (princis Igons), zīdainis, nogalināts Karaļa ostas ieņemšanas laikā Viņa brālis princis Oberīns, saukts Sarkanā Odze

Viņa kalpotāji

•  Āreo Hotahs, norvosu algotnis, sardzes kapteinis

•  mestrs Kaleote, padomdevējs, dziednieks un skolotājs

Viņa bruņinieki un pavēlnieki karogneši

•  Edriks Deins, Stārfolas pavēlnieks

Lielākie nami, kas zvērējuši uzticību Sanspīrai: Džordeini, Santagari, Alīrioni, Tolandi, Aironvudi, Vīli, Fauleri un Deini.

VECĀ DINASTIJA TĀRGĀRJENU NAMS

Tārgārjeni ir pūķu asinis, kas cēlušies no senās Valirijas brivpilsētas augstajiem pavēlniekiem, kuru pēcteciba izpaužas satriecošā (daži pat apgalvo pārcilvēciskā) skaistumā, ko raksturo ceriņkrāsas, tumši zilas vai violetas acis un sudrabaini zeltaini vai platīnbalti mati.

īgona Pūķa priekšteči izglābās Valirijas izpostīšanas un tai sekojošo juku un slepkavošanu laikā, lai patvertos Pūķakmeni, klinšainā salā, kas slejas šaurās jūras vidū. No šis salas īgons un viņa māsas Visēnija un Rinīsa devās iekarot Septiņas valstības. Lai saglabātu karaliskās asinis tīras, Tārgārjenu nams bieži piekopis seno valīriešu ieražu, precoties brāļiem un māsām. īgons pats apņēma par sievām abas māsas, un ar katru no tām viņam piedzima dēli. Tārgārjenu karogā ir sarkans trīsgalvains pūķis uz melnas pamatnes. Trīs galvas simbolizē igonu un viņa māsas. Tārgārjenu devīze: "Uguns un asinis".

Tārgārjenu dzimta

Gadu skaitīšana sākta no īgona Izcelšanās brīža

1 37 īgons I īgons Iekarotājs, īgons Pūķis

37 42 Īnīss I īgona un Rinīsas dēls

42 48 Maigors I Maigors Bargais, īgona un Visēnijas dēls

48 103 Džihiriss I Vecais Karalis, Samierinātājs, Inīsa dēls

103129 Viserīssl Džihirisa mazdēls

129 131 īgons 11 Viserisa vecākais dēls (īgona 11 kāpšanu tronī apšaubīja viņa māsa Rinīra, kas bija gadu vecāka par brāli. Abi gāja bojā savstarpējā karā, ko teicēji nodēvēja par Pūķu Deju) 131-157 īgons III Pūķulāsts, Rinīras dēls (beidzamais no Tārgārjenu pūķiem nomira īgona III valdīšanas laikā)

157 161 Dīrons I Jaunais Pūķis, Karalis Zēns, īgona III vecākais dēls (Dīrons iekaroja Dorni, taču nespēja noturēt šīs zemes; pats nomira ļoti jauns) 161-171 BailorsI Iemīļotais, Svētītais, septons un karalis, īgona III otrais dēls

171 172 Viserīss II īgona III jaunākais brālis

172 184 īgons IV Necienīgais, Viserisa vecākais dēls

(viņa jaunākais brālis, princis īmons Pūķubruņinieks, bija karalienes Nirīsas čempions un, kā mēļoja, arī mīļākais) 184-209 Dīrons II karalienes Nirīsas dēls sakarā ar īgonu vai Imonu (Dīrons iekļāva Dorni valsts sastāvā, apprecot Dornes princesi Mīriju) 209-221 Airīssl Dīrona II otrais dēls (neatstāja pēcnācējus) 221 -233 MīkarsI Dīrona II ceturtais dēls, 233 259 īgons V Negaidītais, Mīkara ceturtais dēls 259 262 Džihirīss II īgona Negaidītā otrais dēls 262-283 Airīss II Trakais karalis, Džihirīsa vienīgais dēls

Šis pūķu karaļu nams beidza pastāvēt, kad Airīsu II gāza no troņa un nogalināja kopā ar viņa mantinieku kroņprinci Rīgeru Tārgārjenu, kuru nonāvēja Roberts Barateons pie Trejžubures.

(Karalis Airīss Tārgārjens), Otrais Sava Vārda Nesējs, viņu nogalināja Džeimijs Lanisters Karaļa ostas ieņemšanas laikā

•   viņa māsa un sieva, (karaliene Rīla) no Tārgārjenu nama, nomira dzemdību laikā PūķakmenI

Viņu bērni

•   (princis Rīgers), Dzelzs troņa mantinieks, viņu nogalināja Roberts Barateons pie Trejžubures

•  viņa sieva, (princese Elija) no Martelu nama, nogalināta Karaļa ostas

ieņemšanas laikā

Viņu bērni

•  (princese Rinisa), maza meitenīte, nogalināta Karaļa ostas ieņemšanas laikā

•  (princis īgons), zīdainis, nogalināts Karaļa ostas ieņemšanas laikā

•  princis Viserlss, sauc sevi par Viserlsu, Trešo Sava Vārda Nesēju, sep

tiņu valstību pavēlnieku, tiek dēvēts par Karali Ubagu

PEDEJIE TARGARJENI

•  princese Dinerisa, saukta par Dinerīsu Vētrā Dzimušo, trīspadsmit gadu veca jaunuve

Content

Martins Džordžs R. R. Dziesma par ledu un uguni-1 Troņu spēle

PROLOGS

BRENS

KETLĪNA

DINERĪSA

EDARDS

DŽONS

KETLĪNA

ĀRIJA

BRENS

TĪRIONS

DŽONS

DINERĪSA

EDARDS

TĪRIONS

KETLĪNA

SANSA

EDARDS

BRENS

KETLĪNA

DŽONS

EDARDS

TĪRIONS

ĀRIJA

DINERĪSA

BRENS

EDARDS

DŽONS

EDARDS

KETLĪNA

SANSA

EDARDS

TĪRIONS

ĀRIJA

EDARDS

KETLĪNA

EDARDS

DINERĪSA

BRENS

TĪRIONS

EDARDS

KETLĪNA

DŽONS

TĪRIONS

EDARDS

SANSA

EDARDS

DINERĪSA

EDARDS

DŽONS

EDARDS

ARIJA

SANSA

DŽONS

BRENS

DINERĪSA

KETLĪNA

TĪRIONS

SANSA

EDARDS

KETLĪNA

DŽONS

DINERĪSA

TĪRIONS

KETLĪNA

DINERĪSA

ĀRIJA

BRENS

SANSA

DINERĪSA

TĪRIONS

DŽONS

KETLĪNA

DINERĪSA

PIELIKUMS