Mārtins Džordžs R.R.

Karaļu cīņa. Dziesma par ledu un uguni. Otrā grāmata

Džordžs R.R.Mārtins

Karaļu cīņa

DZIESMA PAR LEDU UN UGUNI

OTRĀ GRĀMATA

.

.

.

.

.

..

.

PROLOGS

Komētas aste pāršķēla rītausmu sarkanā švīka sārti violetajās debesīs virs Pūķakmens klintīm asiņoja kā cirsta brūce.

Mestrs stāvēja vējā uz balkona pie savām istabām. Tieši te pēc ilga nakts lidojuma ieradās kraukļi. Viņu mēsli bija krietni izraibinājuši divpadsmit pēdas augstās gargulas, kas slējās abpus balkonam elles suņi un spārnoti pūķi, divas figūras no tūkstoša, kas rotāja senā cietokšņa sienas. Kad mestrs pirmo reizi ieradās Pūķakmenī, grotesko akmens tēlu armija lika viņam justies neomulīgi, taču gadu gaitā viņš •> pie tēliem bija pieradis un tagad uzskatīja tos par saviem draugiem. Un tā viņi trijatā ļaunās priekšnojautās vēroja debesis.

Mestrs neticēja zīmēm. Un tomēr… lai arī Kresens bija vecs, viņš nekad vēl nebija redzējis komētu tik spilgtu un tik šausminošā krāsā asiņu, liesmu un saulrietu krāsā."Vai ko tādu ir redzējušas pat gargulas," viņam ienāca prātā. Ja vien akmens mēles prastu runāt…

"Kādas muļķības." Viņš atspiedās pret balkona sienu, lejā virmoja jūra, bet pirksti juta melno akmeņu raupjumu. Runājošas gargulas un pareģojumi debesīs… "Esmu vecs, mūžu nodzīvojis vīrs, bet vēl bērna prātā." Vai dzīvē grūti un smagi nākusī gudrība būtu aizgājusi kopā ar veselību un spēku? Viņš bija mestrs, mācījies un amata ķēdi ieguvis Senpilsētas Citadelē. Kas viņam noticis, ja prātā iezagusies māņticība, it kā viņš būtu neizglītots zemnieks?

Un tomēr… tomēr… komēta tagad zvēroja arī dienas laikā, bet no Pūķukalna aiz pils cēlās bāli pelēka dūmu strūkliņa. Iepriekšējās dienas rītā balts krauklis atnesa vēsti no pašas Citadeles. Tā bija ilgi gaidīta, bet arī baisa vēsts par vasaras beigām. Un visas tās zīmes… to bija pārāk daudz, lai pievērtu acis. "Ko tās visas nozīmē?" viņš gribēja iekliegties.

Mestr Kresen, mums ir viesi, Pīloss klusi ieminējās, it kā negribedams iztraucēt Kresena drūmo meditāciju. Ja viņš zinātu, kādas doņus jaucās vecā vīra prātā, droši vien kliegtu arī viņš. Princesei jāredz baltais krauklis. Pīloss, kas vienmēr izteicās precīzi, sauca viņu par pricesi, jo viņas tēvs bija karalis. Karalis uz kūpošas klints plašas, sāļas jūras vidū, bet tik un tā karalis. Viņai līdzi ir āksts.

Mestrs pagrieza muguru saullēktam un uzlika roku uz spārnotā pūķa, lai noturētu līdzsvaru.

Palīdzi man aiziet līdz krēslam un ved viņus iekšā.

Satvēris veco vīru aiz rokas, Pīloss ieveda viņu iekšā. Jaunībā Kresens bija soļojis itin naski, taču tagad viņam tuvojās jau astoņdesmitā vārdla diena un kājas kļuvušas vārgas un nedrošas. Pirms diviem gadiem viņš bija kritis un salauzis gūžu, un tā nebija pareizi sadzijusi. Pagājušajā gadā, kad viņš sasirga, Citadele tieši no Senpilsētas bija atsūtījusi Pīlosu vēl pirms valdnieks Staniss slēdza salu… it kā lai palīdzētu darbā, taču Kresens zināja patiesību: Pīloss bija ieradies, lai aizstātu viņu pēc nāves. Kresenam nebija iebildumu. Kādam viņa vieta bija jāieņem, turklāt ātrāk, nekā viņš būtu gribējis…

Kresens ļāva jaunākajam vīrietim nosēdināt sevi pie grāmatām un papīriem.

Ved viņu iekšā. Nav glīti likt dāmai gaidīt.

Viņš pamāja ar roku, un tas bija vārs pamudinājuma žests tāda cilvēka izpildījumā, kurš pats vairs nebija spējīgs steigties. Vecā vīra miesa bija krunkaina un plankumaina, turklāt tik plāna, ka tai cauri varēja redzot vēnu tīklojumu un kaulus. Un kā tagad trīcēja rokas, kas reiz bija drošas un izveicīgas…

Pīloss atgriezās kopā ar meiteni, kas kā vienmēr bija nokautrējusies. Aiz viņas, kājas šļūkādams un palēkdamies, iesāņus nāca āksts. Viņam galvā bija bruņucepure no veca skārda spaiņa, kam bija piestiprināti brieža ragi un govju zvaniņi. Ar katru šļūcošo soli zvaniņi šķindēja katrs citā tonī: kling-klang, bum-bam, klik-klak.

-   Kas tad pie mums te nāk tik agri? Kresens apvaicājās.

-   Es ar Pleķaini, mestr.

Viņā vērās vaļsirdīgo, zilo acu skatiens. Jāteic, ka nekāda glītā seja bērnam nebija. Meitenei bija tēva stūrainais zods un mātes atļekušās ausis, un arī viņas pašas nelaime zīmes no pelēkās sērgas, kas gandrīz

bija laupījusi viņas dzīvību vēl šūpulī. Vienā sejas pusē uz pusvaiga un krietnas daļas kakla miesa bija stīva un nedzīva, nosēta pelēkiem un melniem plankumiem, tā plaisāja un zvīņojās, bet pieskaroties šķita kā no akmens. Pīloss teica, ka mēs varot apskatīt balto kraukli.

-    Tiešām, varat gan, Kresens atbildēja. It kā viņš spētu meitenei atteikt. Savā laikā viņa jau tā bija pārāk bieži atraidīta. Princesi sauca Širīna, un nākamajā vārda dienā viņai paliks desmit gadi. Viņa bija visskumjākais bērns, kādu mestrs Kresens jebkad redzējis. "Viņas skumjas ir mans apkaunojums, manas neveiksmes pierādījums," vecais vīrs nodomāja. Mestr Pilos, esi tik laipns un atnes sīrai Širīnai no būra putnu.

-   Ar prieku.

Pīloss bija pieklājīgs jauneklis, ne vairāk kā divdesmit piecus gadus vecs, taču tik nopietns kā sešdesmitgadīgs vīrs. Ja vien viņā mājotu vairāk humora un dzīvības tieši tā pietrūka šajās telpās. Drūmās vietās bija vajadzīga gaisma, nevis nopietnība, un Pūķakmens, bez šaubām, bija drūma vieta. Tā bija vientuļa citadele slapjā tuksnesī, ko ieskāva vētras un sāls, bet aiz muguras vīdēja kalna dūmojošā ēna. Mestram jāiet tur, kur tas tiek sūtīts, tāpēc Kresens kopā ar savu valdnieku šeit bija ieradies pirms divpadsmit gadiem un kalpojis no visas sirds. Tomēr viņš nebija iemīlējis Pūķakmeni un nekad nebija te juties kā mājās. Pēdējā laikā, pamostoties no nemiera pilnajiem sapņiem, kuros viņam nelika mieru Sarkanā priesteriene, Kresens pat nesaprata, kur atrodas.

Āksts pagrieza raibo, plankumaino galvu un noskatījās, kā Pīloss pa 1 dzelzs pakāpieniem kāpj pie būriem. Zvaniņi šķindēja ar katru kustību.

-   Jūras dibenā putniem ir zvīņas, nevis spalvas, viņš džinkstēdams noteica. Es zinu, es zinu, ai ai ai!

Pleķainis pat kā āksts bija nožēlojams. Var jau būt, ka viņš kādreiz bija spējis izraisīt smieklu šaltis, taču jūra viņam šīs spējas bija atņēmusi, tāpat kā pusi no prāta un atmiņas. Viņš bija apaļš tusnis, mūžam trīcēja, raustījās un parasti gvelza aplamības. Meitene bija vienīgā, kas par viņu smējās, un vienīgā, kam rūpēja, vai viņš vispār ir dzīvs.

Maza, neglīta meitene, skumjš āksts un vēl mestrs… tas bija stāsts, kas varēja likt cilvēkiem izplūst asarās.

-    Apsēdies man blakus, bērns, Kresens aicināja princesi tuvāk. Ir pārāk agrs apciemojumiem, saule tikko uzlēkusi. Tev vēl vajadzēja dusēt savā gultiņā.

-    Man bija slikti sapņi, Širīna atbildēja. Par pūķiem. Viņi nāca mani apēst.

Meitēnu murgi mocīja tik sen, cik vien mestrs Kresens spēja atminēties.

Mēs par to jau esam runājuši, viņš liegi sacija. Pūķi nevar atdzivoties. Tie ir izkalti akmenī, mans bērns. Vecos laikos mūsu sala bija Valirijas brīvvalsts galējais rietumu punkts. Šo citadeli ir cēluši vallrieši, un viņi prata grebt akmeni tā, kā mēs to vairs neprotam. Pilī torņiem jābūt visās vietās, kur satiekas divas sienas aizsardzībai. Vallrieši būvēja šus torņus pūķu izskatā, lai tie būtu draudīgāki. Tieši tā paša iemesla dēļ mūri ir greznoti ar tūkstoš gargulām, nevis vienkāršiem robojumiem. Viņš satvēra mazo, sārto rociņu savā trauslajā plankumainajā saujā un viegli to paspieda. Redzi nav no kā baidīties.

Širīnu tas nepārliecināja.

Bet kā tad ar to strīpu debesīs? Della un Matrisa pie akas sarunājās, un Della teica, ka dzirdējusi Sarkano priesterieni sakām mātei, ka tā esot pūķa elpa. Ja pūķi elpo, vai tad tas nenozīmē, ka tie atdzīvojas?

"Sarkanā priesteriene" mestrs Kresens rūgti nodomāja. "It kā nepietiktu ar to, ka viņa mātei piebāž galvu ar savu neprātu, tagad šī saindē arī meitas sapņus." Vajadzēs bargāk aprunāties ar Dellu, lai turpmāk nesi. īsta tādas pasakas.

Tā strīpa debesīs ir asteszvaigzne, bērniņ. Tā apmaldījusies debesīs. drīz vien tā pazudīs, un savā dzīves laikā mēs to vairs neredzēsim. Piemini manus vārdus.

Širīna drosmīgi palocīja galvu.

-   Māte teica, ka balts krauklis nozīmējot vasaras beigas.

Tā ir. Balti kraukļi lido tikai no Citadeles. Kresena pirksti pasniedzās pie ķēdes, kas karājās viņam kaklā katrs posms bija izkalts no cita metāla, simbolizējot viņa prasmes dažādās jomās; mestra kaklarota bija viņa stāvokļa apliecinājums. Jaunības lepnumā viņš to bija nēsājis bez grūtībām, bet tagad tā Kresenam šķita pārāk smaga, un metāls miesai pārāk salts.

Tie ir lielāki par citiem kraukļiem un daudz gudrāki. Tie tiek audzēti tikai vissvarīgāko ziņu nešanai. Šis krauklis atlidoja ar vēsti, ka konklāvs ir sanācis, lai izvērtētu mestru ziņojumus un uzmērījumus no visas karaļvalsts, un paziņojis, ka šī lieliskā vasara beidzot ir galā. Tā ilga desmit gadus, divus mēnešus un sešpadsmit dienas garākā vasara, kāda jebkad pieredzēta.

-  Vai tagad kļūs auksts? Širīna bija vasaras bērns, kas nekad nebija piedzīvojusi īstu aukstumu.

-  Ar laiku, Kresens atbildēja. Ja dievi būs vēlīgi, tad dāvās mums siltu rudeni un dāsnas ražas, lai mēs varētu sagatavoties gaidāmajai ziemai.

Vienkāršie ļaudis mēdza teikt, ka pēc garas vasaras nākot vēl garāka ziema, taču mestrs neuzskatīja par prāta darbu biedēt bērnu ar šādām pasakām.

Pleķainis pašķindināja zvaniņus.

-    Jūras dibenā vienmēr ir vasara, viņš iedziedājās. Nāras iepin matos ūdensrozes un auž kleitas no sudraba ūdenszālēm. Es zinu, es zinu, ai ai ai!

Širīna iesmējās.

-   Es ari gribētu kleitu no sudraba ūdenszālēm.

-    Jūras dibenā sniegs krīt uz augšu, āksts turpināja, un lietus ir sauss kā kaulu milti. Es zinu, es zinu, ai ai ai!

-   Vai tiešām snigs sniegs? meitene pajautāja.

-    Snigs gan, Kresens atteica. "Bet es ceru, ka vēl kādus gadus nesnigs, un arī tad, kad snigs, tas nebūs pārāk ilgi." Lūk, kur nāk Pīloss ar putnu.

Širīna no prieka iespiedzās. Pat Kresenam bija jāatzīst, ka putns izskatās iespaidīgi: balts kā sniegs, lielāks par jebkuru piekūnu un ar spožām, melnām acīm, kas nozīmēja, ka krauklis nav vis albīns, bet gan īpaši audzēts Citadeles baltais krauklis.

-    Šurp! mestrs uzsauca. Krauklis iepleta spārnus, pacēlās gaisā, trokšņainiem vēzieniem pārlidoja pāri istabai un nosēdās uz galda viņiem priekšā.

-   Es parūpēšos par brokastīm, Pīloss paziņoja.

Kresens pamāja.

-   Tā ir jaunkundze Širīna, viņš sacīja krauklim.

Putns cilāja balto galvu augšup un lejup kā klanīdamies.

-   Jaunkundze, krauklis izķērca. Jaunkundze.

Meitene izbrīnā pavēra muti.

-   Putns runā!

-   Dažus vārdus. Kā jau teicu, šie putni ir ļoti gudri.

-    Gudrs putns, gudrs cilvēks un vēl gudrāks āksts, Pleķainis nozvanīja. Gudrs, gudrs, gudrs āksts, viņš dziedāja. Ēnas nāk uzdejot, mans kungs, uzdejot, mans kungs, uzdejot mans kungs, viņš lēkāja no vienas kājas uz otru. Ēnas nāk te apmesties, mans kungs, apmesties, mans kungs, apmesties, mans kungs. Dungodams viņš purināja galvu, un ar katru kustību pie bruņucepures šķindēja zvaniņi.

Baltais krauklis ieķērcās, pacēlās spārnos un notupās uz dzelzs kāpņu margām tuvāk putnu būriem. Širīna sarāvās.

Viņš to dzied bez mitas. Es liku viņam rimties, bet viņš turpina. Man bail. Lieciet viņam apklust.

"Un kā lai es to izdaru?" vecais vīrs prātoja. "Savulaik es to botu vatējis, bet tagad…"

I'leķainis bija uzradies, vēl būdams zēns. Valdnieks Stefons, lai viņš gaišā atmiņā, bija puiku atradis Volantē otrpus šaurās jūras. Karalis vecais karalis Airīss II Tārgārjens, kurš tolaik vēl nebija pavisam zaudējis saprātu, bija sūtījis viņu meklēt līgavu princim Rīgeram, kuram nebija masu ko apprecēt. "Mēs atradām visizcilāko ākstu," viņš divas nedēļas pirms atgriešanās mājās no neauglīgā ceļojuma rakstīja Kresenam. "Tas ir likai zēns, bet izveicīgs kā pērtiķis un tik asprātīgs kā ducis galminieku, kopā ņemot. Viņš žonglē, uzdod minēt mīklas un lieliski dzied četras valodās. Mēs viņu izpirkām brīvībā un ceram atvest mājās. Robertam viņš patiks, un ar laiku šis varbūt iemācīs smieties arī Stanisu."

Kresenam kļuva skumji, atceroties šo vēstuli. Stanisam neviens nebija iemācījis smieties, un vismazāk panākumu bija Pleķainim. Pēkšņi Izcēlās vētra, un Kuģlaužu līcis pierādīja, ka tas ne velti tā ir nosaukts. Valdnieka divmastu galera Vēja lepnums nogrima skatiena attālumā no krasta.

Divi viņa vecākie dēli no pils noskatījās, kā bangas sadragā pret klintīm un aprij tēva kuģi. Simt airētāji un matroži noslīka kopā ar valdnieku Stefonu Barateonu un viņa sievu, un sazin cik ilgi paisums katru dienu krastā aiz Vētrasgala izmeta jaunu uzpūtušos līķu ražu.

Puika tika izskalots krastā trešajā dienā. Mestrs Kresens bija nokāpis leja kopā ar pārējiem, lai palīdzētu pierakstīt bojāgājušo vārdus. Āksts, Kad to atrada, bija kails, viņa miesa balta, sačervelējusies un kā iepūdelēta ar slapjajām smiltīm. Kresens nodomāja, ka tas ir kārtējais līķis, bet, kad Džomijs satvēra puiku aiz potītēm, lai vilktu uz miroņu ratiem, šis ai klepoja ūdeni un piecēlās sēdus. Līdz pat savai nāves dienai Džomijs /vērēja, ka Pleķaiņa miesa bijusi līķa aukstumā.

Neviens nekad nebija spējis izprast tās divas dienas, ko āksts bija pavadījis jūrā. Zvejnieki teica, ka nāras apmaiņā pret viņa sēklu ir iemācījušas viņam elpot ūdenī. Pleķainis pats nestāstīja neko. Tas asprātīgais, gudrais puisis, par kuru rakstīja valdnieks Stefons, Vētrasgalā nenonāca. Zēns, kuru te atrada, bija pavisam citāds salauztu miesu un garu, tikko spējīgs parunāt, tikpat kā bez prāta. Vienīgi āksta seja neatstāja vietu šaubām. Volantē bija pieņemts tetovēt vergu un kalpu sejas, tāpēc no kakla līdz pakausim zēna miesu klāja sarkani zaļas āksta rūtis

-    Nabadziņš ir nojūdzies, un tāds viņš nav vajadzīgs nevienam, pat sev pašam, pavēstīja vecais sīrs Herberts, kurš tolaik bija Vētrasgala namzinis. Visžēlsirdīgākais, ko varētu darīt viņa labā, ir piepildīt kausu ar magoņu pienu. Miegs bez sāpēm, un beigas. Viņš jūs visus svētītu par to, ja vien pietiktu prāta to apjēgt.

Kresens nepiekrita, un beigu beigās viņa viedoklis guva virsroku. Vai kāds prieks no šīs uzvaras bija arī pašam Pleķainim, to bija grūti pateikt, un katrā ziņā ne tagad, pēc tik daudziem gadiem.

-   Ēnas nāk uzdejot, mans kungs, uzdejot, mans kungs, uzdejot mans kungs, āksts dziedāja tālāk, šūpodams galvu un šķindinādams zvārguļus. Kling-klang, bum-bam-bom.

-   Kungs, baltais krauklis ieķērcās. Kungs, kungs, kungs.

-   Āksts dzied to, ko vēlas, mestrs mierināja satraukto princesi. Tev nevajag ņemt viņa vārdus pie sirds. Rīt viņš varbūt atcerēsies citu dziesmu, un šo tu vairs nekad nedzirdēsi. "Lieliski dzied četrās valodās," valdnieks Stefons bija rakstījis…

Durvīs parādījās Pīloss.

-   Atvainojiet, mestr.

-  Tu esi aizmirsis auzu tumi, Kresens nobrīnījās. Tas nebija Pīlosa garā.

-   Mestr, vakarvakarā atgriezies sīrs Dāvoss par to es uzzināju virtuvē. Domāju, ka jūs to gribēsiet zināt.

-   Dāvoss… vakarvakarā, tu saki? Kur viņš ir?

-   Pie karaļa. Viņi runājuši gandrīz visu nakti.

Agrāk valdnieks Staniss būtu mestru pamodinājis jebkurā nakts stundā, lai saņemtu padomu.

-   Par to vajadzēja man paziņot, Kresens sūrojās. Mani vajadzēja pamodināt. Viņš atlaida Širīnas pirkstus. Atvaino, bet man jārunā ar tavu tēvu. Pīlos, padod man roku. Šajā pilī ir pārāk daudz pakāpienu, un man šķiet, ka ar katru nakti to kļūst arvien vairāk, lai man ieriebtu.

Širīna un Pleķainis kopā ar mestru izgāja no istabas, taču meitenei drīz vien apnika vecā vīra gausais solis, tāpēc viņa aiztraucās pa priekšu, bet jokdaris, govju zvārguļiem šķindot, aizšļūkāja viņai nopakaļ.

"Pilis nav īstā vieta nevarīgajiem," Kresens iedomājās, kāpjot pa Jūraspūķa torņa vītņu kāpnēm. Valdniekam Stanisam vajadzētu būt Izrakstītā galda zālē virs Akmens Bungām jeb Pūķakmens galvenā cietokšņa, kas tā bija nosaukts tamdēļ, ka senās sienas vētras laikā dunēja un rībēja. Lai tur nokļūtu, vajadzēja iziet cauri galerijai, iet pa ejām vidējā un ārējā mūrī un pārvarēt tik daudzus pakāpienus, ka Kresens par to nemaz negribēja domāt, ļauni puiši kāpa pa diviem pakāpieniem uzreiz, bet vecūkšņiem ar slimām gūžām pat viens pakāpiens bija tīrās mocības. Tomēr valdnieks Staniss neuzskatīja, ka viņam jāiet pie mestra, tāpēc mestram vajadzēja vien paciest šo pārbaudījumu. Un viņš bija laimīgs, ka blakus gāja Pīloss, kurš palīdzēja kāpt.

Abi lēnītēm izčāpoja cauri galerijai ar augstiem, noapaļotiem logiem, pa kuriem pavērās skats uz pils pagalmu, cietokšņa mūri un zvejnieku t iemu aiz tā. Pagalmā vingrinājās loka šāvēji, pavēļu "lādēt, atvilkt, atlaist" pavadībā triecot bultas mērķos. Bultas lidoja ar tādu skaņu, it kā putni paceltos spārnos. Sardzes vīri soļoja pa ejām uz mūra un ik pa brīdim starp gargulām palūkojās lejup uz karaspēku, kas bija iekārtojis nometni pie pils. Rīta gaisā virmoja ugunskuru dūmi, jo trīs tūkstoši vīru brokastoja zem savu pavēlnieku karogiem. Aiz nometnes bija noenkuroti neskaitāmi kuģi nevienam, kas pēdējā pusgada laikā bija parādījies Pūķakmens tuvumā, netika ļauts aizceļot. Valdnieka Stanisa Niknums, kara galera ar trim klājiem un trim simtiem airu, izskatījās gluži maza blakus vienai otrai resnvēderainai galeonai un barkasam.

Sargi pie Akmens Bungām pazina mestrus un ļāva tiem iet tālāk.

-   Pagaidi te, Kresens lika Pilošam, ejot iekšā tornī. Būs labāk, ja es ar viņu aprunāšos viens.

-   Būs augstu jākāpj, mestr.

-   Domā, ka esmu aizmirsis, kā to darīt? Kresens pasmaidīja. Es pa šiem pakāpieniem esmu kāpis tik daudz reižu, ka zinu, kā katru no tiem sauc vārdā.

l icis kāpnēm līdz pusei, mestrs nožēloja savu lēmumu. Viņš apstājas, lai atvilktu elpu un nogaidītu, līdz pierimst sāpes gūžā, kad izdzirdēja soļus uz akmens kāpieniem un satikās aci pret aci ar sīru Dāvosu Sivortu, kurš tobrīd kāpa lejup.

Dāvoss bija neliela auguma, un zemās kārtas izcelsme bija skaidri redzama viņa sejā. Pāri pleciem nokarājās krietni apvalkāts, sāls un saules pabalināts zaļš apmetnis, zem kura vīdēja brūna veste un bikses, kas bija pieskaņotas viņa acu un matu krāsai. Kaklā karājās apnēsāta ādas somiņa, nelielajā bārdelē vīdēja sirmums, bet sakropļotajā kreisajā rokā bija uzvilts ādas cimds. Ieraudzījis Kresenu, viņš apstājās.

-   Sīr Dāvos, mestrs ierunājās, kad jūs atgriezāties?

-   Nakts melnumā. Tas ir mans mīļākais laiks. Runāja, ka neviens neprotot naktī vadīt kuģi tā, kā to prata Dāvoss īsrocis. Pirms valdnieks

Staniss iecēla viņu bruņinieku kārtā, Dāvoss bija visslavenākais un grūtāk notveramais kontrabandists visās septiņās valstībās.

-   Un kā gāja?

Dāvoss pašūpoja galvu.

-    Tieši tā, kā jūs teicāt. Šie nepiedalīsies, mestr. Katrā ziņā ne viņa vadībā. Viņi nemīl Stanisu.

"Nemīl gan," Kresens nodomāja. "Un nemīlēs arī. Viņš ir spēcīgs, spējīgs, taisnīgs, bet ar to ir par maz. Ar to nekad nepietiek."

-   Vai runājāt ar visiem?

-   Ar visiem? Nē. Tikai ar tiem, kas piekrita ar mani tikties. Tie augstdzimušie kungi necieš arī mani viņiem es vēl aizvien esmu Sīpolu bruņinieks. Dāvosa kreisā plauksta sakļāvās un pirkstu strupuļi sažņaudzās dūrē. Staniss bija viņam nocirtis visu pirkstu galus līdz pirmajai locītavai, atskaitot īkšķi. Es pusdienoju kopā ar Džūliānu Svonu un veco Penrouzu, bet Tārti pusnaktī tikās ar mani birzī. Pārējie… Beriks Dondarions ir pazudis viens otrs saka, ka miris, bet valdnieks Renlijs ir kopā ar Brīsu Kāronu, Oranžo Brīsu no Varavīksnes sardzes.

-   No Varavīksnes sardzes?

-   Renlijs ir izveidojis pats savu karaļsardzi, bijušais kontrabandists paskaidroja, tikai tie septiņi vīri neģērbjas baltā. Katram ir sava krāsa, un Lorass Tīrels ir viņu komandieris.

Tas bija tieši Renlija Barateona garā dibināt jaunu bruņinieku ordeni un ieģērbt to jaunos, greznos tērpos. Jau bērnībā Renlijam patika košas krāsas un dārgi audumi un arī rotaļas viņam patika. "Skatieties!" viņš sauca, smiedamies joņodams pa Vētrasgala zālēm. "Skatieties, es esmu pūķis!" vai "Skatieties, es esmu burvis!", vai "Skatieties, skatieties, es esmu lietus dievs!".

Mazais, ņiprais puišelis ar izspūrušajiem, melnajiem matiem un smejošajām acīm tagad bija pieaudzis, divdesmit vienu gadu vecs vīrs, taču turpināja spēlēt spēlītes. "Skatieties uz mani, es esmu karalis," Kresens skumji nodomāja. "Ak, Renlij, Renlij, mīļais bērniņ, vai tu maz zini, ko dari? Un, ja zini, vai tu to izproti? Vai kādam, izņemot mani vispār rūp, ko tu dari?"

-    Kādus atteikuma iemeslus valdnieki minēja? viņš jautāja sīram Dāvosam.

-    Kāds izlocījās, kāds runāja atklāti, kāds atvainojās, kāds cits vienkārši sameloja. Viņš paraustīja plecus. Vārdi jau ir tikai vējš.

-   Tātad nekādas cerīgās ziņas jūs viņam neatvedāt?

Ja nu vienīgi es liekuļotu, bet to es nemēdzu darīt, Dāvoss atteica.

es pateicu visu, kā ir.

Mestrs Kresens atcerējās dienu, kad Dāvoss tika iecelts bruņinieka kārtā. Tas bija pēc Vētrasgala aplenkuma. Valdnieks Staniss un neliels garnizons gandrīz gadu turēja pili pret valdnieku Tīreļa un Sarkanvīna apjomīgajiem karaspēkiem. Pat pieeja jūrai bija slēgta, to dienu un nakti uzmanīja Sarkanvīna galeras ar Pergolas purpursarkanajiem karogiem. Vētrasgalā visi zirgi sen jau bija apēsti, tur nebija vairs ne suņu, ne kaķu, un garnizona pārtikai bija atlikušas koku saknes un žurkas, bet tad kādā naktī, kad debesīs bija jauns mēness un mākoņi aizsedza zvaigznes, kontrabandists Dāvoss izlavījās cauri Sarkanvīna kordonam un tāpat izvairījās no Kuģlaužu līča klintīm. Viņa mazajam kuģītim bija melns korpuss, melnas buras, melni airi un kravas telpa pilna ar sīpoliem un sālītām zivīm. Daudz jau tur nebija, bet pietika, lai garnizons noturētos līdz brīdim, kad Vētrasgalā nonāca Edards Stārks un pārrāva aplenkumu.

Valdnieks Staniss atalgoja Dāvosu ar zemi pēc viņa paša izvēles Naida zemesragā, nelielu cietoksni un bruņinieka godu. Tomēr viņš arī lēma, ka Dāvosam jāzaudē pa vienai falangai no katra kreisās rokas pirksta par visiem gadiem, kad viņš nodarbojies ar kontrabandu. Dāvoss piekrita ar nosacījumu, ka Staniss pats ņems rokās dunci, pieņemt sodu no zemākas kārtas cilvēka rokām viņš nebija ar mieru. Valdnieks bija licis lietā miesnieka tuteni, lai cirtieni būtu tīrāki un precīzāki. Pēc tam Dāvoss savai jaunajai mājvietai izvēlējās Sīvorta vārdu, bet viņa karogā bija melns kuģis uz gaišpelēka fona ar sīpolu uz buras. Bijušais kontrabandists mēdza stāstīt, ka valdnieks izdarījis viņam pakalpojumu, jo tagad viņam vajadzēja tīrīt un apgriezt par četriem nagiem mazāk.

"Nē," Kresens domāja, "šāds cilvēks nespēj ne liekuļot, ne izskaistināt skarbo patiesību".

-   Sīr Dāvos, patiesība var būt rūgta pat tādam cilvēkam, kāds ir Staniss. Viņš domā tikai par atgriešanos Karaļa ostā ar visu savu karaspēku, lai aizslaucītu ienaidniekus un pieprasītu to, kas pēc taisnības pieder viņam. Tomēr…

-    …ja viņš ar savu niecīgo karaspēku dosies uz Karaļa ostu, tad ies bojā. Viņam nav tik daudz ļaužu. Es viņam to pateicu, bet jūs jau zināt viņa lepnību. Dāvoss pacēla cimdā tērpto roku. Man drīzāk ataugs pirksti, nekā tas cilvēks klausīs veselajam saprātam.

Vecais virs nopūtās.

-   Jūs izdarījāt visu, kas bija jūsu spēkos. Tagad man jūsu balsij jāpievieno savējā. Mestrs turpināja grūto kāpienu.

Valdnieka Stanisa patvērums bija liela, apaļa telpa ar kailām akmens sienām un četriem augstiem, šauriem logiem, kas vērās uz visām četrām debesu pusēm. Zāles vidū bija milzīgs galds, no kura telpa bija ieguvusi savu nosaukumu masīva, kokgriezumiem izrakstīta koka plātne, kas bija izgatavota pēc īgona Tārgārjena pavēles vēl pirms iekarošanas. Izrakstītais galds bija vairāk nekā piecdesmit pēdas garš, platākajā vietā droši vien uz pusi tik plats, taču šaurākajā mazāk kā četras pēdas, īgona galdnieki to bija izveidojuši Rietmalas kartes formā, izzāģējot ikvienu līci un pussalu, tāpēc galdam nebija nevienas taisnas malas. Uz galda virsmas, kas trīssimt gadu laikā bija kļuvusi krietni tumšāka, bija uzgleznotas septiņas valstības, kādas tās bija īgona laikā: upes un kalni, pilis un pilsētas, ezeri un meži.

Zālē bija viens vienīgs krēsls, un tas pats bija precīzi novietots tur, kur pie Rietmalas krastiem atradās Pūķakmens, turklāt tas slējās tik augstu, lai sēdētājam pavērtos ērts skats uz visu galda virsmu. Krēslā sēdēja vīrs cieši aizdarītā ādas vestē un biksēs no brūna, rupji kārstas vilnas auduma. Kad ienāca mestrs Kresens, viņš pacēla skatienu.

-    Es zināju, ka tu atnāksi, vecais, vai es tevi saukšu, vai nesaukšu. Viņa balsī nebija ne miņas no siltuma, gandrīz kā vienmēr.

Pūķakmens valdnieks un dievu žēlastības dēļ arī Rietmalas septiņu valstību Dzelzs troņa īstenais mantinieks Staniss Barateons bija platiem pleciem un stiegrainiem locekļiem, ar skarbumu sejā un saulē tik pamatīgi aprautu ādu, ka tā šķita cieta kā tērauds. Vīri Stanisu sauca par cietu veci, un viņš arī bija ciets. Lai gan viņam vēl nebija ij trīsdesmit piecu gadu, uz galvas bija palikušas tikai atmiņas no matiem melnas pūkas lokā stiepās no vienas auss līdz otrai kā kroņa mesta ēna. Viņa brālis karalis Roberts mūža pēdējos gados bija uzaudzējis bārdu. Kresens to nebija redzējis, taču ļaudis runāja, ka tā bijusi izspūrusi, bieza un atbaidoša. Staniss savukārt vaigubārdu cirpa īsi un akurāti tā kā zili melna ēna krita pār stūraino žokli un iekritušajiem, kaulainajiem vaigiem. Viņa acis zem biezajām uzacīm bija kā atvari un tik tumšzilas kā jūra naktī. Viņa mute varēja novest izmisumā visjancīgākos ākstus: tā bija radīta, lai viebtos un raidītu īsas pavēles. Plānās sakniebtās lūpas bija aizmirsušas smaidīt un nekad nebija pratušas smieties. Reizēm nakts stingumā un klusumā mestram Kresenam šķita, ka viņš dzird, kā valdnieks Staniss otrā pils pusē griež zobus.

Savulaik jūs būtu mani pamodinājis, vecais virs atbildēja.

Savulaik tu biji jauns. Tagad tu esi vecs un slims, tāpēc tev vajadzīgs ii liegs. Staniss nekad nebija pratis izteikties caur puķēm, izlikties vai glaimot, viņš vienmēr teica to, ko domāja, un tie, kam tas nepatika, vai eja iet pie velna. Es zināju, ka tev nāks ausīs tas, ko man teica Dāvoss. Iū vienmēr visu uzzini, vai ne?

)a neuzzinātu, tad nevarētu jums palīdzēt, Kresens iebilda. Dāvtisu es satiku uz kāpnēm.

Jādomā, ka viņš visu izstāstīja? Vajadzēja kopā ar pirkstiem saīsināt arī viņa mēli.

1 adā gadījumā viņš būtu nekam nederīgs sūtnis.

Viņš tāpat ir nekam nederīgs sūtnis. Vētras valdnieki negrasās nodalies manā pusē. Izskatās, ka es viņiem nepatīku un mana taisnā lieta viņiem neko nenozīmē. Gļēvulīgākie sēdēs aiz saviem mūriem, lai nosk.itītos, kā mainās vējš un kura puse būs vinnētāja. Drosmīgākie jau ir nostājušies Renlija pusē. Renlija pusē! Viņš izspļāva šo vārdu kā indes malku, kas nonācis uz mēles.

Jūsu brālis bija Vētrasgala valdnieks pēdējos trīspadsmit gadus. Tie vii i ir viņa zvērinātie karogneši…

Viņa, Staniss pārtrauca mestru, bet pēc tiesas un taisnības tiem labūt manējiem. Es nekad neesmu lūdzis Pūķakmeni un nekad to neesmu gribējis. Es pieņēmu to tāpēc, ka te bija Roberta ienaidnieki un viņš lika ni.in tos izsvēpēt. Es uzbūvēju viņam floti un darīju viņa darbu ar tādu pienākuma apziņu, kā jaunākais brālis vecākā labā, kā Renlijam būtu bijis jāstrādā manis dēļ. Un kāda bija Roberta pateicība? Viņš iecēla mani par l'uķakmens valdnieku, bet Vētrasgalu un tā ienākumus piešķīra Renlijam. Vētrasgals ir piederējis Barateonu namam trīssimt gadus, un pēc visiem likumiem tam bija jāpāriet manās rokās, kad Roberts dabūja Dzelzs troni.

Tas bija sens aizvainojums, kas Stanisu dziļi aizskāra, un tagad jo sevišķi. Tas arī bija viņa pavēlnieka vājums, jo Pūķakmens, lai cik sens un spēcīgs tas būtu, valdīja tikai pār saujiņu sīkāku vasaļu, kuru akmeņainās zemes uz salas bija pārāk niecīgi apdzīvotas, lai varētu dot to kai eivju skaitu, kāds Stanisam bija vajadzīgs. Pat kopā ar algotņiem, kurus viņš bija atvedis pāri jūrai no Mīras un Līsas brīvpilsētām, karaspēks, Kas bija iekārtojis nometni aiz pils mūriem, bija par mazu, lai uzveiktu I anisteru namu.

Roberts bija netaisns pret jums, mestrs Kresens piesardzīgi ieminejās, tomēr viņam bija nopietni apsvērumi. Pūķakmens jau izsenis bija Tārgārjenu nama mājoklis, tāpēc viņam vajadzēja, lai pār to valditu stingra vira roka, bet Renlijs tolaik vēl bija tirais bērns.

-   Viņš vēl aizvien ir tīrais bērns, Staniss paziņoja, un dusmās izmestie vārdi atbalsojās tukšajā zālē. Zaglīgs bērnelis, kurš domā, ka varēs man deguna priekšā nočiept kroni. Ko Renlijs ir paveicis, lai būtu to pelnījis? Viņš sēž padomē un ākstās kopā ar Īkstīti, bet turnīros uzvelk savas spīdīgās bruņas un pieļauj, ka viņu notriec no zirga kāds par viņu labāks bruņinieks. Tas ir īss kopsavilkums par manu brāli Renliju, kurš domā, ka viņam vajadzētu kļūt par karali. Vai vari man pateikt, kāpēc dievi mani ir aplaimojuši ar brāļiem?

-   Nevaru atbildēt dievu vietā.

-    Šķiet, tu pēdējā laikā vispār reti sniedz atbildes. Kas ir Renlija mestrs? Varbūt man jāliek, lai šurp atsūta viņu viņa padomi man varētu patikt labāk. Kā tu domā, ko tas mestrs teica, kad brālis sadomāja pievākt manu kroni? Kādu padomu tavs kolēģis deva tam nodevējam, kura dzīslās rit manas asinis?

-   Es būtu pārsteigts, ja valdnieks Renlijs kādam prasītu padomu, gaišība.

Valdnieka Stefona jaunākais dēls bija izaudzis drosmīgs, tomēr nevērīgs un biežāk rīkojās impulsu, nevis apsvērumu vadīts. Šajā ziņā Renlijs bija tieši tāds pats kā Roberts, taču pilnīgs pretstats Stanisam.

-   Gaišība… Staniss ar rūgtumu balsī atbildēja. Tu mani sauc kā karali, bet kas gan es par karali? Pūķakmens un pāris klintis šaurajā jūrā visa mana karaļvalsts. Viņš nokāpa pa krēsla pakāpieniem un nostājās pie galda. Stanisa ēna krita uz Melnupes grīvas un uzgleznotā meža, kur šobrīd atradās Karaļa osta. Viņš slējās pāri karaļvalstij, kuru vēlējās iegūt tā bija tepat, rokas stiepiena attālumā un tomēr tik tālu. Šovakar es ieturēšu vakariņas kopā ar saviem karognešiem, kādi nu man ir: Seltigārs, Velarions, Bar Emons viss krējums. Taisnību sakot, blāva izvēle, bet tas ir viss, ko brāļi man atmetuši. Tas Līsas pirāts Saladors Sāns arī ieradīsies ar jaunāko rēķinu par to, ko esmu viņam parādā, mīrietis Morošs stāstīs man par paisumiem un rudens vējiem, bet valdnieks Sanglāss svētulīgi klāstīs par Septiņu novēlējumu. Seltigārs gribēs zināt, kuri no vētras pavēlniekiem mums piebiedrosies. Velarions piedraudēs, ka vedīs savus vīrus mājās, ja mēs neuzbruksim tūlīt pat. Ko man viņiem teikt? Kas man tagad jādara?

-    Jūsu īstie ienaidnieki ir Lanisteri, gaišība, mestrs Kresens atbildēja. Ja jūs kopā ar brāli varētu izveidot vienotu triecienu…

-   Es nesadarbošos ar Renliju, Staniss atcirta tā, ka nekādi iebildumi nebija iespējami. Katrā ziņā tik ilgi, kamēr viņš sauks sevi par karali.

Tādā gadījumā ne ar pašu Renliju, mestrs piekāpās. Arī citi var būt noderīgi jūsu vajadzībām. Edarda Stārka dēls ir pasludinājis sevi par Ziemeļu karali, un viņam aiz muguras stāv visa Ziemmala un Straujupe.

-   Zaļš zeņķis, Staniss attrauca. Kārtējais neīstais karalis. Vai man jāpieņem karaļvalsts sadrumstalošana?

-   Dabūt pusi karaļvalsts ir labāk nekā nedabūt neko, Kresens pamāi ija. Un, ja jūs palīdzēsiet puisim atriebt tēva slepkavību…

-    Kāpēc man būtu jāatriebj Edards Stārks? Viņš man neko nenozīmēja. Jā, Roberts, protams, viņu mīlēja mīlēja kā brāli, es to bieži dzirdēju. Taču es biju viņa brālis, nevis Neds Stārks, bet pēc tā, kā viņš pret mani izturējās, to vis nevarēja pateikt. Es Roberta dēļ noturēju Vētrasgalu un noskatījos, kā mani lieliskie vīri mirst badā, kamēr Meiss Tīrels un Paksters Sarkanvīns dzīro pie maniem mūriem. Vai Roberts man pateicās? Nē. Viņš pateicās Stārkam par aplenkuma pārraušanu, kad mēs i.iu sākām rīt žurkas un koku saknes. Es pēc Roberta pavēles uzbūvēju lloti un viņa vārdā ieņēmu Pūķakmeni. Vai viņš man paspieda roku un leioa: "Labi pastrādāts, brāl, kā lai tev pateicos?" Nē, viņš mani zākāja par to, ka esmu ļāvis Vilemam Derijam nolaupīt Viserīsu un sīko skuķi, il kā es būtu varējis to novērst. Es viņa padomē sēdēju piecpadsmit gadus un palīdzēju Džonam Arīnam valdīt pār karaļvalsti, kamēr Roberts /upoja un maukojās, bet, kad Džons nomira, vai brālis mani iecēla par labo roku? Nē, viņš vieglos rikšos aiztecēja pie sava dārgā drauga Neda Stārka un piešķīra šo godu viņam. Tas gan neko labu nenesa nevienam no abiem.

-   Kā ir, tā ir, gaišība, mestrs Kresens samierinoši sacīja. Jums ir nodarīta liela pārestība, taču pagātne ir tikai putekļi. Nākotne var nest uzvaru, ja jūs apvienosieties ar Stārkiem. Ir arī citi, kas var būt lieliski palīgi. Varbūt valdniece Arīna? Ja karaliene nogalināja viņas vīru, viņa noteikti gribēs atriebties. Viņai ir dēlēns, Džona Arīna mantinieks. Ja jūs saderinātu puišeli ar Širīnu…

-   Tas puišelis ir vārgs un tizls, valdnieks Staniss iebilda. Pat viņa lēvs to redzēja, kad lūdza pieņemt viņu audzināšanā Pūķakmenī. Varbūt pāža loma viņam būtu nākusi par labu, taču tā nolāpītā Lanisteru vecene noģiftēja valdnieku Arīnu, pirms viņš paguva visu nokārtot, un tagad I īsa slēpj bērnu Ligzdā. Viņa nekad nešķirsies no puišeļa, varu galvot.

-   Tādā gadījumā jums jāsūta Širīna uz Ligzdu, mestrs neatlaidās.

Pūķakmens bērnam ir pārāk drūma vieta. Lai āksts brauc viņai līdzi -

vismaz meitenei būs blakus kāda pazīstama seja.

-     Pazīstama un atbaidoša, Staniss domīgi sarauca uzacis. Lai gan… varbūt ir vērts mēģināt…

-   Vai septiņu valstību īstenajam valdniekam jālūdz palīdzība atraitnēm un uzurpatoriem? asi ierunājās sievietes balss.

Mestrs Kresens pagriezās un paklanījās.

-   Kundze, viņš sveicināja, būdams sarūgtināts, ka nav dzirdējis viņu ienākam.

Valdnieks Staniss saviebās.

-   Es nelūdzu ne no viena. Pacenties to iegaumēt, sievišķi.

-    Priecājos to dzirdēt, gaišība. Valdniece Selīse augumā bija tikpat gara kā viņas vīrs, tieva un smalku seju, atlekušām ausīm, smailu degunu un tikko manāmām ūsiņām uz augšlūpas. Viņa tās ik dienu plūkāja un nolādēja, taču tās allaž atauga. Viņas acis bija blāvas, mute barga, bet balss skanēja kā pātagas cirtiens. Viņa noplīkšķināja pātagu vēlreiz: Valdniece Arīna tev ir parādā uzticību tāpat kā Stārki, tavs brālis Renlijs un visi pārējie. Tu esi viņu vienīgais īstais karalis, un tev nav ar viņiem jātirgojas par to, kas tev pienākas pēc dieva gribas.

Viņa teica pēc "dieva", nevis "dievu" gribas. Sarkanā priesteriene viņu ir apbūrusi, novēršot no septiņu valstību vecajiem un jaunajiem dieviem un pievēršot viena paša dieva pielūgsmei, ko mēdza saukt par Gaismas Dievu.

-   Tavs dievs var savu žēlsirdību paturēt pie sevis, atcirta valdnieks Staniss, kuram nepatika sievas jaunā ticība. Man ir vajadzīgi viņu zobeni, nevis svētība. Varbūt tev pašai kaut kur ir paslēpta armija, par kuru tu man neko neesi teikusi? Valdnieka balsī nebija ne miņas no mīlestības Staniss nekad nebija juties omulīgi sieviešu un pat savas sievas klātbūtnē. Kad viņš devās uz Karaļa ostu, lai kļūtu par Roberta padomes locekli, viņš atstāja Selīsi ar meitu Pūķakmenī. Vēstules viņš rakstīja reti un apciemoja abas vēl retāk. Laulības pienākumu viņš pildīja reizi vai divas gadā un no tā nejuta nekādu prieku, līdz ar to dēli, par kuriem viņš reiz bija sapņojis, tā arī nedzima.

-   Maniem tēvočiem un brālēniem ir armijas, sieva pavēstīja. Florentu nams skriešus metīsies cīnīties zem tava karoga.

-    Florentu nams labākajā gadījumā var sagrabināt divus tūkstošus vīru. Tika mēļots, ka Staniss zina ikviena nama spēku visās septiņās valstībās. Un tu uz saviem tēvočiem un brālēniem paļaujies vairāk nekā es, kundzīt. Turklāt Florentu zemes atrodas pārāk tuvu Gaisa dārziem, lai tavs tēvocis riskētu iemantot Meisa Tīreļa ienaidu.

Ir ari cits paņēmiens, Selise pienāca tuvāk. Paskaties pa logu, cienītais debesis kvēlo zīme, ko tu jau sen esi gaidījis. Tā ir sarkana kā liesma un sarkana kā vienīgā īstā dieva sirds. Sarkanā krāsa ir gan viņa karogā, gan tavējā! Tikai paskaties, kā tā mirgo debesīs kā pūķa karstā elpa, un tu esi Pūķakmens valdnieks! Tas nozīmē, ka tavs laiks ir pienācis, gaišība. Tas ir skaidrāks par skaidru. Tev ir jākuģo prom no šīm vientuļajām klintīm, kā to reiz darīja īgons Iekarotājs, un jānoslauka viss sava ceļā, kā viņš to reiz darīja. Tikai saki vienu vārdu un meties Gaismas Dieva apskāvienos.

Cik vīrus ar zobeniem man dos tavs Gaismas Dievs? Staniss noprasīja.

Tik, cik tev vajadzēs, sieva solīja. Iesākumā visus no Vētrasgala un Gaisa dārziem, tāpat arī viņu karognešu zobenus.

Dāvoss teiktu ko citu, Staniss nepiekrita. Viņi visi ir zvērējuši uzticību Renlijam. Viņi mīl manu šarmanto brālīti tāpat kā reiz mīlēja Robertu… un viņi nekad nav mīlējuši mani.

Jā, viņa iestarpināja. Bet, ja jau Renlijam jāmirst…

Slaniss piemiegtām acīm palūkojās uz sievu, un Kresens nespēja noturēt mēli aiz zobiem.

Par to nevajag domāt, gaišība. Lai kādus nedarbus Renlijs ir darījis…

Nedarbus? Es teiktu, ka tā ir nodevība. Staniss atkal pagriezās pret sievu. Mans brālis ir jauns un spēcīgs, turklāt viņam ir spēcīgs karaspeks un Varavīksnes bruņinieki.

Melisandre skatījās liesmās un redzēja viņu mirušu.

Kresenu pārņēma šausmas.

- Brāļa slepkavība, gaišība… tā ir ļaundarība, neiedomājami… lūdzu, uzklausiet mani!

Valdniece Selīse nopētīja mestru.

Un ko tu viņam ieteiksi, mestr? Ka viņš var iegūt pusi karaļvalsts, ja līdīs uz ceļiem Stārku priekšā un pārdos meitu Līsai Arīnai?

- Es jau dzirdēju tavu padomu, Kresen, Staniss sacīja. Tagad es u/klausīšu sievu. Tu vari iet.

Mestrs Kresens pielieca stīvos ceļgalus. Ejot pāri zālei, viņš juta sevī urbjamies sīras Selīses skatienu. Nokāpis pa kāpnēm, viņš tikko spēja nostāvēt taisni.

-   Palīdzi man, viņš vēlēja Pilošam.

Atgriezies savās istabās, Kresens lika jaunajam mestram iet prom, bet pats vēlreiz izkliboja uz balkona, nostājās starp gargulām un lūkojās jūra. Viens no Saladora Sāna karakuģiem slīdēja gar pili līksmi izkrāsotais kuģa korpuss šķēla pelēkzaļos ūdeņus, un airi ritmiski cēlās un krita. Mestrs noskatījās, kā kuģis nozūd aiz zemesraga. "Vai arī manas bailes spēj nozust tik viegli?" Vai viņš bija dzīvojis tik ilgi, lai piedzīvotu šo?

Apliekot mestra amata ķēdi, Kresens atmeta cerības iemantot bērnus, taču viņš tik un tā jutās kā tēvs. Roberts, Staniss, Renlijs… pēc tam, kad satrakotā jūra bija paņēmusi valdnieku Stefonu, viņš bija uzaudzinājis trīs dēlus. Vai tiešām viņš to bija darījis tik slikti, ka tagad vajadzēja noskatīties, kā tie cits citu nokauj? To viņš nevarēja un negrasījās pieļaut.

Pie visa vainīga sieviete. Ne jau valdniece Selīse, bet tā cita sarkanā sieviete, kā viņu sauca kalpi, baidīdamies izrunāt viņas vārdu.

Bet es viņu nosaukšu vārdā, Kresens sacīja akmens elles sunim. Melisandre.

Melisandre no Ašaī, burve, ēnsauce un R'lora Gaismas Dieva, Ugunssirds, Liesmu un Ēnu dieva priesteriene. Melisandre, kuras neprātam nedrīkstēja ļaut izplatīties Pūķakmeni.

Pēc rīta spozmes mestram istabas šķita krēslainas un drūmas. Neveikliem pirkstiem vecais vīrs aizdedzināja sveci un aiznesa to uz darbistabu zem putnubūru kāpnēm, kur plauktos glīti bija saliktas ziedes, drapes un citas zāles. Apakšējā plauktā aiz vēderainu māla burciņu rindas viņš sameklēja indigo krāsas stikla flakoniņu, ne lielāku par paša mazo pirkstiņu, kurā kaut kas grabēja, ja to pakustināja. Kresens nopūta no flakona putekļus un aiznesa to pie galda. Apsēdies krēslā, viņš izvilka korķi un izbēra pudelītes saturu uz galda uz pergamenta, kuru viņš pirms tam bija lasījis, izbira kāds ducis kristālu, ne lielāku par parastām sēklām. Sveces gaismā tie zaigoja kā dārgakmeņi. Kristāli bija dzidri violeti, un mestram ienāca prātā, ka viņš nekur citur nav redzējis tādu krāsu.

Ķēde kaklā likās ārkārtīgi smaga. Ar mazā pirkstiņa galu viņš pieskārās vienam no kristāliem tādam nieciņam piemita dzīvības un nāves spēks. Kristāli bija pagatavoti no kāda auga, kas bija sastopams tikai un vienīgi Nefrīta jūras salās, otrā pasaules malā. Lapas vajadzēja nogatavināt un izmērcēt kaļķu, cukura un īpaši retu Vasaras salu garšvielu šķīdumā. Lapas pēc tam varēja izmest, bet izvilkumu iebiezināja ar pelniem un kristalizēja. Process bija lēns un sarežģīts, vajadzīgās izejvielas dārgas un grūti dabūjamas. Par kristāliem zināja Līsas alķīmiķi, bezseji no Brāvosas… un viņa ordeņa mestri, lai arī par to nemēdza runāt ārpus Citadeles mūriem. Visa pasaule zināja, ka mestrs savas ķēdes sudraba posmu izkaļ, kad ir apguvis ārstēšanas mākslu, tomēr visi piemirsa, ka cilvcks, kurš prot ārstēt, arī zina, kā nonāvēt. Kresens jau vairs neatcerējās ne to, kā Ašaī tika saukts šis augs, ne to, kā Līsas indētāji sauc kristālus. Citadelē tos sauca vienkārši par žņaudzējiem. Izšķīdināti vīnā, tie liki cilvēka kakla muskuļiem sažņaugties stiprāk par jebkuru plaukstu un aizspiest elpvadu. Mēdza teikt, ka upura seja paliekot tikpat violeta kā paši kristāli, tomēr jāteic, ka tāpat notika ar cilvēku, kurš bija aizrijies ar ēdiena kripatiņu.

tieši tajā vakarā valdnieks Staniss gatavojās rīkot dzīres saviem karognešiem, sievai… un Sarkanajai priesterienei Melisandrei no Ašaī.

"Man jāatpūšas," mestrs Kresens sev atgādināja. "Visam manam spēkun jākļūst tumšam. Manas rokas nedrīkst trīcēt, bet drosme šķobītu es grasos pastrādāt drausmīgu grēka darbu, bet tam ir jātop padarītam. Ja dievi ir, viņi man noteikti piedos."

Pēdējā laikā viņš bija maz gulējis, tāpēc snauda pirms smagā pārbaudījuma viņu varētu spēcināt. Gluži vai pēdējiem spēkiem mestrs aizgāja līdz gultai, bet, aizvēris acis, savu sapņu tumsībā ieraudzīja komētas gaismu sarkanu, ugunīgu un dzīvu. "Varbūt tā ir mana komēta," viņš, laizdamies snaudā, nodomāja, un tad viņu savā varā pārņēma miegs. Asiņaina zīme, slepkavības vēstnesis… jā…

Kad mestrs pamodās, jau bija pilnīgi satumsis, istabā valdīja tumsa un ikviena locītava sāpēja. Ar sāpošu galvu Kresens piecēlās sēdus un, turēdamies pie spieķa, pietrausās kājās. "Tik vēlu," viņš prātoja. "Un iii.iiū neviens neielūdza." Viņš vienmēr tika aicināts uz dzīrēm un sēdināts pie sālstrauka blakus valdniekam Stanisam. Acu priekšā pavīdēja pavēlnieka seja ne tāda kā tagad, bet tāda, kāda tā bija zēna gados: Maniss stāvēja paēnā, bet saule apspīdēja vecāko brāli. Lai ko viņš toreiz darīja, Roberts visu izdarija ātrāk un labāk. Nabadziņš… Mestram vajadzēja pasteigties valdnieka dēļ.

Kristāli bija tajā pašā vietā, kur atstāti, un mestrs uzlasīja tos no pergamenta. Kresenam nebija gredzena ar dobu aci kā Līsas indētājiem, taču viņam bija kabatu labirints lielas un mazas tās bija iešūtas platajās virsvalka piedurknēs. Kristālus viņš paslēpa vienā no šīm kabatām, atvēra durvis un pasauca:

Pīlos, kur tu esi? Tā kā atbildes nebija, viņš sauca vēlreiz: Pīlos, man vajadzīga palīdzība!

Atbildes vēl arvien nebija, un tas likās dīvaini: jaunā mestra celle bija tikai pusi no kāpņu pagrieziena zemāk, tāpēc viņu vienmēr varēja sasaukt.

Beigu beigās mestrs dabūja saukt palīgā kalpus.

-   Pasteidzieties, viņš pavēlēja. Esmu aizgulējies, visi jau sen dzīro… dzer… Kādam vajadzēja mani pamodināt.

Kas bija noticis ar mestru Pīlosu? Kresens patiesi nesaprata.

Kārtējo reizi mestrs gāja pa garo galeriju. Nakts vējš čukstēja lielajos logos un asi smaržoja pēc jūras. Dega Pūķakmens mūros iestiprinātās lāpas, bet karaspēka nometnē vīdēja simtiem ugunskuru likās, ka zemi ir pārklājis zvaigžņotais jums. Debesīs sarkana un ļauna zvēroja komēta. "Esmu pārāk vecs un gudrs, lai baidītos no tādām lietām," mestrs sacīja pats sev.

Durvis uz lielo zāli bija iekārtotas akmens pūķa mutē. Kresens lika kalpiem palikt ārpusē bija labāk, ja viņš zālē ieies viens, jo mestrs nedrīkstēja izskatīties nespēcīgs. Smagi atspiedies uz spieķa, mestrs pārvarēja pēdējos pakāpienus un nozuda zem ilkņiem, kas norobežoja durvju aiļu rūmi. Divi sargi atvēra smagās, sarkanās durvis, izlaižot brīvībā pēkšņu trokšņa un gaismas vilni. Kresens iegāja pūķa rīklē.

Cauri nažu un šķīvju šķindoņai un balsu murdoņai viņš izdzirdēja Pleķaini ziņģējam savu zvārgulīšu šķindoņas pavadījumā:

-    …uzdejot, mans kungs, uzdejot, mans kungs. To pašu draudīgo dziesmu viņš bija dziedājis no rīta. Ēnas nāk te apmesties, mans kungs, apmesties, mans kungs, apmesties, mans kungs.

Pie zemākajiem galdiem bruņinieki, loka šāvēji un algotņu kapteiņi lauza rupjmaizes ņukas un mērcēja tās zivju sautējumā. Te nebija ne skaļu smieklu, ne piesmakušu izsaucienu kā citu vīru rīkotajās dzīrēs Staniss neko tādu neatļāva.

Kresens devās pie paaugstinājuma, kur kungi sēdēja kopā ar karali, un pa ceļam gribēja apmest līkumu Pleķainim. Āksts šķindināja zvaniņus un dejoja, tāpēc ne redzēja, ne dzirdēja viņu tuvojamies. Lēkādams no vienas kājas uz otru, Pleķainis uztriecās virsū Kresenam un izsita viņam no rokām spieķi. Abi, rokas un kājas vicinot, nogāzās garšļaukus, un zālē atskanēja gaviles tas, bez šaubām, bija komisks skats.

Pleķainis teju vai jāšus sēdēja uz Kresena, savu āksta ģīmi piespiedis cieši mestra sejai. Nerrs bija pazaudējis skārda bruņucepuri ar visiem zvārgulīšiem.

-   Jūras dibenā tu kritīsi uz augšu, viņš paziņoja. Es zinu, es zinu, ai ai ai!

Āksts ķiķinādams nokāpa no mestra, pielēca kājās un uzdejoja.

Mestrs centās nepalikt kaunā, tāpēc vāri pasmaidīja un centās piecelties kājās, taču gūža sāpēja tik ļoti, ka vecais vīrs jau nobijās, vai nebūs to salauzis pa otram lāgam. Te pēkšņi viņš sajuta spēcīgas rokas satveram viņu aiz padusēm un pieceļam kājās.

Pateicos, sīr, viņš nomurmināja un pagriezās, lai redzētu, kurš no bruņiniekiem ir nācis viņam palīgā…

Mestr, ierunājās Melisandre, un viņas balsī ieskanējās Nefrīta jūras melodija. Jums vajadzētu vairāk rūpēties par sevi.

Viņa kā vienmēr bija ģērbusies sarkanā no galvas līdz kājām tas līņa garš, plats tērps no viļņojoša zīda, tik sarkans kā uguns, ar šķeltām piedurknēm un dziļiem iegriezumiem ņieburā, kas atklāja tumšāku, asinssarkanu audumu zem tā. Ap kaklu viņai bija sarkanā zelta ķēde, vēl ciesaka nekā mestriem un izgreznota ar vienu vienīgu milzīgu rubīnu.

Sievietes mati nebija ne oranži, ne zemeņu tonī, kādi mēdz būt rudnutainiem cilvēkiem, bet gan sulīgā vara krāsā, turklāt tie koši mirdzēja lapu gaismā. Pat viņas acis bija sarkanas… toties miesa gluda un nev ainojami balta kā krējums. Melisandre bija slaida, gracioza, garāka par vairumu bruņinieku, ar pilnīgām krūtīm, šmaugu vidukli, sirds formas seju. Vīrieša acis, kas reiz bija viņu ieraudzījušas, tik drīz nenovērsās, un la bija arī ar mestru. Daudzi teica, ka viņa esot daiļa, bet viņa nebija daiļa. Viņa bija sarkana šaušalīgi sarkana.

es… pateicos, cienītā kundze.

Cilvēkam jūsu gados vajadzētu skatīties, kur viņš liek kāju, Melisandre pamācīja. Nakts ir tumša un pilna briesmu.

Viņš šo frāzi zināja, tā bija no kādas viņas ticības lūgsnas. "Bet tās ir pupu mizas," mestrs nodomāja. "Man ir sava ticība."

Tikai bērni baidās no tumsas, viņš atteica, bet, tiklīdz viņš to bija pateicis, Pleķainis atkal iedziedājās:

Ivnas nāk te uzdejot, mans kungs, uzdejot, mans kungs, uzdejot mans kungs.

Atminiet manu mīklu, Melisandre sacīja. Kas tas ir: gudrs muļķis un muļķa gudrais? Viņa pieliecās, pacēla no grīdas Pleķaiņa bruņucepuri un uzlika to Kresenam galvā. Govju zvaniņi pie skārda spaiņa šķindēja mestram pie ausīm. Šis kronis visnotaļ piestāv jūsu amata ķedei, mestr, sieviete pavēstīja. Vīri visapkārt iesmējās.

Kresens saknieba lūpas un apslāpēja sevī niknumu. Viņa iedomājās, ka mestrs ir vārgs un nespēcīgs, taču nakts vēl nebūs galā, kad viņa manis ko citu. Varbūt viņš bija vecs, bet viņš tomēr bija mestrs no Citadeles.

Man nav vajadzīgs kronis, viņš atteica, noņemdams āksta bruņui epuri no galvas. Man pietiek ar patiesību.

-    Pasaulē ir daudz tādu patiesību, kas Senpilsētā netiek mācītas, Melisandre, sarkanā zīda brunčiem plīvojot, apcirtās riņķī un devās atpakaļ pie augstā galda, kur sēdēja karalis Staniss un karaliene. Kresens atdeva ragaino skārda spaini Pleķainim un devās ēnsaucei pa pēdām. Viņa vietā sēdēja mestrs Pīloss.

Vecajam vīram atlika vien stāvēt un noskatīties.

-   Mestr Pīlos, viņš beigu beigās ierunājās. Jūs… jūs mani nepamodinājāt.

-    Gaišība man pavēlēja, lai ļauju jums atpūsties. Pilošam vismaz pietika kauna nosarkt. Viņš teica, ka bez jums te varēšot iztikt.

Kresens pārlaida skatienu bruņiniekiem, kapteiņiem un valdniekiem, kas tagad sēdēja klusu, kā ūdeni mutē ieņēmuši. Vecajam un drūmajam valdniekam Seltigāram mugurā bija ar sarkaniem krabjiem izšūts apmetnis. Glītais valdnieks Velarions bija izvēlējies zīda tērpu jūras zaļumā un baltā zelta piespraudi pie kakla jūras zirdziņa veidolā, kas bija pieskaņota viņa garajiem, gaišajiem matiem. Valdnieks Bar Emons, resnais, četrpadsmit gadus vecais puika, bija ieģērbies violetā samtā ar baltu apmali, sīrs Aksels Florents bija neglīts pat savās rūsganajās lapsu ādās, svētulīgais valdnieks Sanglāss bija aplicis mēnessakmens rotas gan ap kaklu, gan rokām, gan pirkstos, savukārt līsiešu kapteinis Saladors Sāns bija ietērpies koši sarkanā satīnā un rotājies ar zeltu un dārgakmeņiem. Tikai sīrs Dāvoss bija ģērbies vienkārši brūnā vestē un zaļā vilnas apmetnī. Un vienīgi viņš nenovērsa skatienu, kurā varēja saskatīt žēlumu.

-   Tu esi pārāk slims un pārāk izkūkojis prātu, lai varētu būt man noderīgs, vecais. Likās, ka tā ir valdnieka Stanisa balss, bet vai tā varēja būt? Turpmāk mans padomnieks būs Pīloss. Viņš jau šobrīd darbojas ar kraukļiem, tāpēc tev vairs nevajadzēs rāpties pie būriem. Negribu, lai tu darbā lauz kaklu.

Mestrs Kresens samirkšķināja acis. "Stanis, manu pavēlniek, manu skumjo zēn, dēls, kura man nekad nav bijis, vai tu maz zini, kā es par tevi rūpējos un cik ļoti mīlēju par spīti visam? Jā, mīlēju vairāk par Robertu un Renliju, jo tevi nemīlēja neviens cits, un tu biji tieši tas, kuram tas bija vajadzīgs visvairāk."

Tomēr skaļi viņš pateica ko citu.

-   Kā pavēlēsiet, gaišība, bet… bet man gribas ēst. Vai drīkstu sēsties pie jūsu galda? "Tev blakus, mana vieta ir tev blakus.

Piecēlās sīrs Dāvoss.

-   Es būtu pagodināts, ja mestrs sēdētu blakus man, gaišība.

Kā vēlies.

Valdnieks Staniss pagriezās un kaut ko pateica Melisandrei, kas sēdē-ju goda vietā viņam pie labās rokas. Selīse sēdēja pa kreisi un staroja tik krāšņi ka viņas dārgakmeņi.

"parak tālu," Kresens kā apmāts nodomāja, palūkojies, kur sēž sīrs I >avo.\s. Starp kontrabandistu un augsto galdu sēdēja puse no visiem kaiognešiem. "Ja gribu iemest žņaudzēju viņas kausā, man jāpiekļūst luvjk, bet kā?"

Mestrs soli pa solim lēni virzījās apkārt galdam pie Dāvosa Sīvorta, I» i l'leķainis šaudījās turpat blakus.

'le mēs ēdam zivis, āksts iepriecināts klāstīja, vicinādams mencu krt si epteri. Bet jūras dibenā zivis ēd mūs. Es zinu, es zinu, ai ai ai!

Sirs Dāvoss pavirzījās, lai atbrīvotu vietu uz sola.

Šovakar mums visiem vajadzēja ģērbties āksta tērpā, viņš drūmi noleli a, kad Kresens bija apsēdies. Jo tā ir ākstība, par ko mēs te runājam. Sai kanā priesteriene ir redzējusi uzvaru liesmās, tāpēc Staniss ir nolēmis neii I tpties no savas prasības neatkarīgi no tā, cik viņam būs vīru. Baidos, ka ines ieraudzīsim to pašu ko Pleķainis, pirms vēl viss būs galā, jūras dibenu.

Kresens ievilka rokas piedurknēs, it kā lai sasildītos, un rokas satausi iju i ietos kristālus vilnas piedurknēs.

Valdniek Stanis…

Staniss novērsās no Sarkanās priesterienes, taču pirmā atbildēja \ uldniece Selīse.

Karalis Staniss. Jūs aizmirstaties, mestr.

Viņš ir vecs, un viņa domas mēdz nomaldīties, karalis skarbi apuica sievu. Kas noticis, Kresen? Saki, kas tev uz mēles.

Ja jūs grasāties iziet jūrā, jums vajag apvienoties ar valdnieku Stārki un valdnieci Arīnu…

Es negrasos apvienoties ne ar vienu, Staniss Barateons atcirta.

gluži kā gaisma nemēdz apvienoties ar tumsu, Selīse satvēra vīra roku.

Staniss pamāja.

Stārki grib nolaupīt pusi karaļvalsts tāpat, kā Lanisteri ir nolaupījusi man troni un mans brālītis visus kareivjus, kalpotājus un cietokšņus, Kas pēc tiesas un taisnības ir manējie. Viņi visi ir uzurpatori, tātad arī mani ienaidnieki.

"Staniss ir zudis cilvēks," Kresens izmisis nodomāja. Ja vien viņš vardu nemanīts pielavīties Melisandrei… Viņam vajadzēja tikai uz mirkli piekļūt sievietes kausam.

-   Jūs esat pilntiesīgs sava brāļa Roberta mantinieks, patiesais septiņu valstību pavēlnieks, andalu, roinaru un pirmļaužu karalis, mestrs sacīja, bet arī tad jūs nevarat cerēt uz uzvaru bez sabiedrotajiem.

-    Viņam ir sabiedrotais, valdniece Selīse paskaidroja. R'lors Gaismas Dievs, Ugunssirds, Liesmu un Ēnu dievs.

-   Dievi labākajā gadījumā ir nedroši sabiedrotie, vecais mestrs nerimās. Turklāt šim konkrētajam dievam te nav varas.

-   Jūs domājat, ka nav? Melisandre pagrieza galvu uz viņa pusi, un rubīns pie sievietes kakla uz mirkli iemirdzējās tikpat spoži kā komēta. Ja turpināsiet runāt tādas muļķības, mestr, jums vajadzēs atkal likt galvā kroni.

-   Jā gan, Selīse piekrita. Pleķaiņa ķiveri tā tev piestāv, vecais. Liec to galvā, es pavēlu!

-    Jūras dibenā neviens nevalkā cepures, Pleķainis iejaucās. Es zinu, es zinu, ai ai ai!

Valdnieka Stanisa acis zem biezajām uzacīm satumsa un mute saspringa. Viņš vienmēr grieza zobus, kad bija dusmīgs.

-   Muļķi, viņš beigu beigās norūca, mana sieva pavēlēja: dod Kresenam savu mici.

"Nē," vecais vīrs domāja, "tas neesi tu, jo tu vienmēr biji taisnīgs, vienmēr stingrs, bet nekad nebiji nežēlīgs. Tu nekad nesaprati jokus un nekad nesmējies." Zvaniņiem šķindot, Pleķainis piedejoja tuvāk: klingklang, bum-bam, klik-klak. Mestrs neteica ne vārda, kad āksts uzlika viņam galvā spaini ar ragiem, tikai nolieca galvu zem skārda cepures svara. Zvaniņi iešķindējās.

-    Varbūt turpmāk viņš savus padomus varētu izteikt dziesmās? valdniece Selīse ieminējās.

-   Tu ej par tālu, sievišķi, Staniss viņu apsauca. Kresens ir vecs vīrs un kalpojis man godam.

"Un es tev kalpošu līdz galam, mans kungs, mans nabaga vientuļais dēls," Kresens nodomāja un pēkšņi atrada atrisinājumu. Viņa priekšā bija Dāvosa kauss, līdz pusei piepildīts ar skābo sarkanvīnu. Sameklējis piedurknē kristālu, mestrs satvēra to starp īkšķi un rādītājpirkstu un sniedzās pēc kausa. "Kaut nu manas kustības būtu naskas un izveicīgas, es nedrīkstu izgāzties," viņš lūdzās, un dievi bija vēlīgi. Vienā acumirklī kristāla starp viņa pirkstiem vairs nebija. Rokas jau gadiem nebija kustējušās tik noteikti. Dāvoss redzēja, ko viņš dara, bet mestrs bija pārliecināts, ka visiem citiem tas paslīdēja garām. Ar kausu rokās viņš piecēlās kājās.

Var jau būt, ka esmu muļķis, bet, Melisandre, vai jūs izdzersiet kopā ar mani kausu vīna par godu jūsu Gaismas Dievam, lai izgaršotu viņa varu? *

Sarkanā priesteriene nopētīja mestru.

Ja jūs tā vēlaties.

Kresens juta, ka visu skatieni pievērsti viņam. Dāvoss paraustīja viņu aiz piedurknes ar pirkstiem, kurus Staniss bija saīsinājis.

Ko jūs darāt? viņš nočukstēja.

To, kas man jādara, mestrs Kresens atbildēja. Karaļvalsts un mana valdnieka dvēseles vārdā.

Viņš nokratīja Dāvosa roku, izšļakstīdams mazliet vīna uz niedrēm klātās grīdas.

Melisandre sagaidīja Kresenu pie augstā galda, un visi vēroja abu soļus, taču Kresens redzēja tikai viņu. Sarkans zīds, sarkanas acis, sarkans i ubīns pie kakla, smīnā savilktas sarkanas lūpas, sniedzoties pēc kausa. Viņas miesa šķita drudžaini karsta.

Vēl jau nav par vēlu izliet visu vīnu, mestr.

Nē, viņš piesmakušā balsī attrauca. Nē.

Kā vēlaties. Melisandre no Ašai paņēma kausu no Kresena rokām un sirsnīgi nodzērās. Kausā palika puse malka, kad viņa to atdeva mesli am. Un tagad jūs.

Vecā vīra rokas trīcēja, taču viņš saņēmās Citadeles mestrs nedrīkstēja baidīties. Vīns tiešām bija skābs. Iztukšojis kausu, viņš ļāva tam nokrist uz grīdas.

Dievam šeit ir vara, mestr, sieviete sacīja. Un uguns attīra.

Rubīns pie viņas kakla sarkanīgi iemirdzējās.

Kresens gribēja atbildēt, taču vārdi iestrēga rīklē. Viņš centās ievilkt gaisu, taču kāss pārvērtās drausmīgi spalgā svilpienā. Dzelžaini pirksti savilkās ap viņa kaklu. Kresens sabruka uz ceļiem, bet vēl arvien kratīja galvu, noliedzot Melisandri, noliedzot viņas varu, noliedzot viņas burvju spējas, noliedzot viņas dievu. Zvaniņi āksta cepures ragos šķindēja: dumjš, dumjš, dumjš! Bet sieviete sarkanā žēli noskatījās uz mestru no augšas un viņas sarkanajās acīs dejoja sveču liesmu atspulgs.

ĀRIJA

Ziemmalā meitene tika saukta par Zirgaģimi, un Ārijai likās, ka nekas ļaunāks vairs nav iespējams, bet tad bārenis Lomijs Zaļrocis nosauca viņu par Kunkuļgalvu. Kad Ārija aptaustija galvu, tā patiešām šķita esam vienos kunkuļos. Kad Jorens ievilka viņu alejā, meitene jau nodomāja, ka vecais grib viņu nogalināt, bet šis tikai satvēra viņu kā spīlēs un ar dunci nošņāpa izspūrušos matus. Ārija atcerējās, kā vējš saujām vien aizpūta netīrās, brūnās matu šķipsnas pa ietves akmeņiem uz septa pusi, kur bija gājis bojā viņas tēvs.

Es pilsētā vervēju vīrus un puišus, Jorens burkšķēja, ar aso tēraudu skrāpēdams viņas galvu. Un tagad esi mierīgs, puika. Kad Jorens bija beidzis, meitenei uz galvas bija palikuši tikai atsevišķi matu rugāji. Vīrs paziņoja, ka no šejienes līdz Ziemmalai viņa būs bārenis, vārdā Ārijs. Tikt cauri vārtiem nebūs grūti, bet ceļā pavisam citādi. Tas būs garš brauciens nelāgā sabiedrībā. Šoreiz es uz Mūri vedu trīsdesmit vīrus un puišus, un nemēģini iedomāties, ka viņi būs tādi paši kā tavs brālis bastards. Jorens sapurināja Āriju. Valdnieks Edards man ļāva atlasīt vīrus no cietumiem, un tur nevienu kundziņu neatradu. Puse vīru no šā pulka tevi bez domāšanas nodotu karalienei par apžēlošanu un pāris sudraba gabaliem. Otra puse rīkotos tāpat, tikai vispirms tevi izvarotu. Tāpēc turi muti un ūdeni nolaist ej mežā viena. Mīzšana ceļā būs grūtākais, tāpēc centies nedzert vairāk kā nepieciešams.

Izbraukt no Karaļa ostas nebija grūti, kā jau Jorens bija teicis. Lanisteru sardzes vīri pie vārtiem apturēja visus, bet Jorens vienu pazina vārdā, tāpēc viņu ratiem ļāva izbraukt. Neviens nepievērsa Ārijai ne mazāko uzmanību. Visi meklēja augstdzimušu meiteni, karaļa labās rokas meitu, nevis izkāmējušu puišeli līdz ādai apšņakātiem matiem. Ārija aizbrauca no pilsētas neatskatoties. Viņa būtu vēlējusies, kaut Melnupe Izietu no krastiem un aizskalotu visu pilsētu Blusu Galu, Sarkano pili, I ielo septu un visu pārējo, ieskaitot ļaudis galvenokārt princi Džofreju un viņa māti. Tomēr Ārija zināja, ka tas nenotiks, turklāt pilsētā bija .iri Sansa, kuru upe varētu aizskalot. To atcerējusies, Ārija nolēma savas domas veltīt Ziemmalai.

Tomēr Jorenam par čurāšanu nebija taisnība tā nebija brauciena ļ'i ulākā daļa. Daudz grūtāk bija ar bāreņiem Lomiju Zaļroci un Karsto Pīrādziņu. Jorens bija savācis viņus uz ielas, solīdams zābakus un pilnu vederu. Pārējos rekrūšus viņš bija atradis iekaltus ķēdēs.

Naktssardzei ir vajadzīgi krietni vīri, Jorens klāstīja, kad viņi devas ceļā, bet jums līdz tam vēl būs daudz darba.

Jorens cietumos bija atlasījis arī pieaugušus vīrus zagļus, malumedniekus, izvarotājus un tamlīdzīgus tipus. Visbaisākie bija trīs vīri no melnajām cellēm, kuri droši vien spēja iedzīt bailes ari pašam Jorenam, ļo viņu rokas un kājas bija savažotas, un Jorens dievojās, ka viņi paliks saslēgti ķēdēs līdz pašam Mūrim. Vienam no viņiem bija nogriezts deguns un vietā, kur tas bija atradies, tagad vīdēja vien caurums, bet i ilam resnam plikgalvim ar smaili noasinātiem zobiem acīs vispār nebija nekā cilvēcīga.

No Karaļa ostas viņi izbrauca ar pieciem ratiem, kas bija piekrauti ar Mūrim paredzētajiem krājumiem: ādu un auduma baķiem, čuguna lietņiem, kraukļu būriem, grāmatām, papīru un tinti, skābo lapu ķīpām, eļļas mučelēm un lādēm ar zālēm un garšvielām. Ratus vilka darba zirgu iejūgi, un Jorens bija nopircis divus jājamzirgus un pusduci ēzeļu puišiem. Ārijai labāk būtu paticis īsts zirgs, tomēr jāt uz ēzeļa bija labāk nekā braukt ratos.

Vīrieši viņai nepievērsa uzmanību, tomēr to nevarēja teikt par puiI am. Viņa bija divus gadus jaunāka par jaunāko no bāreņiem, nemaz nerunājot par to, ka bija mazāka un vājāka. Lomijs un Karstais Pīrādziņš viņas klusēšanu uztvēra kā to, ka viņa ir nobijusies, dumja vai kurla.

Paskat, kāds Kunkuļgalvam zobens, kādu rītu ieminējās Lomijs, kad viņi brauca cauri plašiem dārziem un kviešu laukiem. Pirms Lomijs tika pieķerts zādzībā, viņš bija krāsotāja māceklis, un viņa rokas bija zaļas līdz pat elkoņiem. Viņa smiekli neko neatšķīrās no to ēzeļu zviedzieniem, ar kui lem viņi jāja. Kur tāda noteku žurka kā Kunkuļgalva varēja dabūt zobenu?

Ārija iekoda lūpā. Viņa redzēja kolonnas priekšgalā vīdam Jorena izbalējušo, melno apmetni, taču negrasījās raudādama skriet sūdzēties.

-    Varbūt viņš ir sīks ieroču nesējs, Karstais Pīrādziņš ieminējās. Viņa māte līdz pašai nāvei bija maizniece, un puika caurām dienām stūma pa ielām ratiņus saukdams: "Karsti pīrādziņi! Karsti pīrādziņi!" Kāda sīka kundziņa sīkais ieroču nesējs. Tā gan.

-   Viņš nav nekāds ieroču nesējs, paskaties taču uz viņu. Varu saderēt, ka tas nav īsts zobens, bet gan rotaļu zobentiņš no skārda.

Ārijai riebās, ka puikas ņirgājās par Adatu.

-   Tas ir pilī kalts rūdīta tērauda zobens, stulbeņi, viņa izmeta, pagriezusies seglos uz bāreņu pusi. Labāk turiet muti.

Bāreņi sāka ņirgt.

-   Kur tu ņēmi tādu zobenu, Kunkuļģīmi? Karstais Pīrādziņš gribēja zināt.

-   Kunkuļgalva, Lomijs palaboja. Droši vien šis to nozadzis.

-   Nezagu vis! Ārija iebrēcās. Adatu viņai bija dāvājis Džons Sniegs. Viņa vēl varēja ļaut sevi saukt par Kunkuļgalvu, bet Džonu par zagli nekādā gadījumā.

-   Ja viņš to nozadzis, tad mēs to varam viņam atņemt, ieteica Karstais Pīrādziņš. Tas tāpat nepieder viņam. Es arī protu rīkoties ar zobenu.

-   Uz priekšu atņem! Lomijs mudināja.

Karstais Pīrādziņš iespēra ēzelim un piejāja tuvāk Ārijai.

-    Ei, Kunkuļgalva, atdod man zobenu. Viņam bija salmu krāsas mati un saulē apdegusi seja, no kuras lobījās āda. Tu tāpat nezini, kā ar to rīkoties.

"Zinu gan," Ārija grasījās teikt. "Es nogalināju vienu tādu resnu smurguli kā tu iedūru viņam vēderā, un viņš nosprāga. Nogalināšu arī tevi, ja neliksi mani mierā." Tikai viņa neuzdrošinājās to pateikt. Jorens nezināja par staļļapuiku, un meitene baidījās par viņa reakciju, ja viņš to uzzinātu. Ārija bija pārliecināta, ka starp vīriem arī ir slepkavas tie trīs važās pavisam noteikti -, bet viņus nemeklēja karaliene, tāpēc tas bija cits stāsts.

-    Paskaties vien, mudināja Lomijs Zaļrocis, varu saderēt, ka šis tūlīt sāks raudāt. Gribi raudāt, Kunkuļgalva?

Ārija iepriekšējā naktī bija raudājusi miegā, sapņojot par savu tēvu. No rīta viņa bija pamodusies sarkanām acīm un izraudājusi visu, kas sakrājies, tāpēc vairs nevarēja izspiest nevienu asaru, pat ja no tā būtu atkarīga viņas dzīvība.

Viņš tulit piemizīs bikses, Karstais Pīrādziņš izteica varbūtību.

liec viņu mierā, sacīja zēns ar izspūrušiem melniem matiem, kurš jjāja viņiem turpat blakus. »

dēj bruņucepures, kuru šis visu laiku spodrināja, bet nekad nelika galva, I.omijs bija nodēvējis viņu par Vērsi. Šo puisi Lomijs neuzdrošinājās kaitināt viņš bija vecāks, lielāks nekā citi viņa vecumā, platām krutīm un spēcīgām rokām.

labāk atdot Karstajam Pīrādziņam zobenu, Ārij, Lomijs ieminējas Viņš to grib kā traks. Reiz viņš nospārdīja vienu zeņķi līdz nāvei. Vai u saderēt, ka viņš to pašu var izdarīt ar tevi.

es notriecu viņu zemē un spēru pa pautiem tik ilgi, kamēr šis bija beigts, Karstais Pīrādziņš lielījās. Es viņu saspārdīju ķeskās. Viņa pauti bija pārsprāguši, bet pimpis zili melns. Labāk atdod man zobenu ai labu.

Ārija izvilka vingrināšanās zobenu, kas bija aizbāzts aiz jostas.

Vari dabūt šo, viņa sacīja Karstajam Pīrādziņam, negribēdama Iesaistīties kautiņā.

'l'ā taču ir tikai nūja. Viņš piejāja tuvāk un mēģināja satvert Adatu ,ii/ spala.

Nūja Ārijas rokās iesvilpās un trāpīja Karstā Pīrādziņa ēzelim pa paslepenēm. Dzīvnieks iegārdzās un saslējās pakaļkājās, nomezdams Kar.ig Pīrādziņu zemē. Meitene nolēca no ēzeļa un brīdī, kad šis grasījās (cli ies kājās, trieca koka zobenu viņam vēderā. Karstais Pīrādziņš ievaidējās un sēdus atkrita zemē. Ārija tūlīt ievilka ar nūju viņam pa seju, liii deguns nokrakšķēja kā pārlauzts zars, bet pa nāsīm izšļācās asinis. Karstais Pīrādziņš sāka aurot, un Ārija pagriezās pret Lomiju Zaļroci, kurš pavērtu muti vēl arvien sēdēja ēzeļa mugurā.

Tu arī gribi kādu zobenu? viņa iesaucās, taču Lomijam zobena nevajadzēja. Viņš ar zaļajām rokām aizsedza seju un iebrēcās, lai Ārijs liek viņu mierā.

Uzmanies! iesaucās Vērsis, un Ārija apcirtās riņķī. Karstais Pīi.id/iņš, piecēlies tupus uz ceļgaliem, ar roku pūlējās satvert pamatīgu klinšakmeni. Meitene ļāva viņam to izmest viņa pieliecās, un akmens aizlidoja garām. Bet tad Ārija metās virsū zeņķim. Viņš pacēla roku, Ārija iesita vispirms pa to, tad pa vaigu un pēc tam pa ceļgalu. Puika centās viņu satvert, taču viņa izvairījās un trieca nūju Karstajam Pīrādziņam pa pakausi. Zeņķis novēlās zemē un tūdaļ cēlās kājās, bet viņa sarkanā seja bija notriepta ar smiltīm un asinīm. Ārija nostājās ūdensdejotāja pozā un nogaidīja. Kad Karstais Pīrādziņš atkal tuvojās, meitene panira zem viņa un dūra šim starp kājām. Ja koka zobena vietā būtu īsts asmens, tā gals būtu iznācis ārā starp dibena apaļumiem. Kad piesteidzās Jorens, lai atrautu Āriju, Karstais Pīrādziņš brūnām un smirdošām biksēm vāļājās zemē, bet meitēns turpināja viņu kult.

-    Pietiek, melnais brālis ierēcās, izraudams nūju no meitenes rokas. Grasies to stulbeni nogalināt? Kad sāka spiegt arī Lomijs un viens otrs no pārējiem rekrūšiem, vecis pagriezās pret viņiem: Jūs arī aizverieties, vai arī es pats jūs apklusināšu. Ja vēlreiz ko tādu manīšu, tad piesiešu jūs pie ratu pakaļas un vilkšus aizvilkšu līdz Mūrim. Jorens nospļāvās. Tas divtik attiecas arī uz tevi, Ārij. Puika, nāc līdzi tūlīt pat!

Visi skatījās uz Āriju pat trīs ķēdēs saslēgtie vīri ratos. Resnais sacirta kopā smailos zobus un nošņācās, bet Ārija nelikās par viņu ne zinis.

Vecais lādēdamies un lamādamies aizvilka Āriju patālāk no ceļa.

-    Ja man būtu kaut drusku sajēgas, es būtu tevi atstājis Karaļa ostā, vai dzirdi mani, puika? Viņš vienmēr uzsvēra šo vārdu, lai viņa to iegaumētu. Atpogā un nolaid bikses. Neviens tevi neredzēs. Kusties!

Ārija sapīkusi darīja, kā viņai likts.

-   Atspiedies pret to ozolu. Jā, tieši tā! Viņa ar rokām aptvēra stumbru un piespieda seju pie raupjās koka mizas. Un tagad kliedz, kliedz skaļi!

"Nekliegšu," Ārija spītīgi apņēmās, taču, kad Jorens ievilka ar nūju pa viņas kailo pēcpusi, kliedziens izlauzās pats no sevis.

-    Vai sāp, ko? Jorens noprasīja. Un tagad? Nūja nosvilpa gaisā. Ārija iekliedzās vēlreiz un ciešāk pieķērās pie koka, lai nenokristu. Un vēlreiz…

Iekodusi lūpu starp zobiem, Ārija sarāvās, juzdama nūju tuvojamies, tomēr cirtiens lika viņai salēkties un iespiegties. "Es neraudāšu," viņa domāja, "es to nedarīšu. Esmu Stārka no Ziemmalas, mūsu ģerbonī ir dižvilks, un dižvilki neraud." Meitene juta, kā pa kreiso kāju lejup rit sīkas asins lāses. Ciskas un pēcpuse sāpēs svila.

-   Varbūt tagad būšu iemantojis kādu uzmanību no tavas puses? Jorens teica. Nākamreiz, kad pacelsi šo nūju pret saviem brāļiem, dabūsi divtik, vai dzirdi? Apģērbies!

"Viņi man nav nekādi brāļi," Ārija domāja, vilkdama bikses, taču nolēma paklusēt. Sienot saites un jostu, rokas lāgā neklausīja.

Jorens palūkojās uz meiteni.

-Sāp?

Sirio Forels viņai bija iemācījis būt mierīgai kā ūdens.

-   Mazliet. '

Jorens nospļāvās.

Tam maizniekzeņķim sāp krietni vairāk. Tavu tēvu nenogalināja ne viņš, ne tas zaglēns Lomijs. Klapējot viņus, tu tēvu neatdzīvināsi.

Es zinu, Ārija drūmi noburkšķēja.

Ir kas tāds, ko tu nezini. Visam vajadzēja notikt pavisam citādi. Man bija jābrauc prom, rati jau bija nopirkti un piekrauti, bet tad pie manis atnāca kāds vīrs ar puiku, naudas maku rokā un vēstuli nav svarigi, no kā. "Valdnieks Edards Stārks drīz ietērpsies melnā," viņš tei< .1 "Pagaidi, viņš brauks kopā ar tevi." Kā tev šķiet, kāpēc es gadījos tajā vietā? Tāpēc, ka kaut kas nogāja greizi.

Džofrejs… Ārija noelsās. Kādam viņš jānogalina!

Kāds to arī izdarīs, bet tie nebūsim mēs ar tevi. Jorens pasvieda meitenei viņas koka zobenu. Ratos ir skābās lapas, viņš noteica pa t eļam pie karavānas. Pazelē kādu pāries sāpes.

lapas patiešām palīdzēja, lai gan garša bija pretīga, un izspļautās siel alas līdzinājās asinīm, bet ar visām lapām Ārija nākamo un vēl pāris dienas gāja kājām, jo dibens sāpēja tā, ka viņa nevarēja nosēdēt uz ēzeļa. I aī stajam Pīrādziņam klājās grūtāk: Jorens dabūja pārbīdīt mucas, lai /euķis varētu ratu pakaļā gulēt uz miežu maisiem, turklāt šis iekunkstēļ.is allaž, kad ratu ritenis trāpīja uz akmens.

- Ik reizi, kad tu uz viņu paskaties, viņš saraujas, Vērsis sacīja Ārijai, I as gāja blakus viņam, tomēr meitene neatbildēja drošāk šķita ne ar vienu nesarunāties.

Tajā naktī viņa, apsegusies ar plānu segu, gulēja tieši uz kailas zemes un vēroja sarkano asteszvaigzni. Tā vienlaikus bija apburoša un biedējoša. Vērsis to sauca par sarkano zobenu un apgalvoja, ka tā arī izskatoties pēc zobena, kas tikko izvilkts no ēzes. Ārija piemiedza acis un arī saskatīja zobenu, tikai tas nebija jauns asmens, bet gan Ledus viņas tēva lielais zobens no valīriešu tērauda un tik sarkans kā viņas tēva asinis uz karaļa bendes sīra Ilīna zobena, kas bija nocirtis tēva galvu. Jorens bija Ik is Ārijai novērsties soda izpildes laikā, tomēr meitenei šķita, ka asteszvaigzne izskatījās tā, kā pēc galvas nociršanas mēdza izskatīties Ledus.

Kad meitene beidzot iemiga, viņa sapnī redzēja mājas. Karaļceļš Mūra virzienā aizlocījās gar Ziemmalu, un Jorens bija apsolījis, ka atstās viņu tur, un neviens neuzzinās, kas viņa tāda bijusi. Viņa ilgojās pēc mātes, Roba, Brena un Rikona, taču visvairāk viņa domāja par Džonu Sniegu. Viņasprāt, labāk būtu bijis vispirms doties uz Mūri, kur Džons varētu viņai sabužināt matus un nosaukt viņu par mazo māšeli. Ārija tad teiktu, cik ļoti viņa ilgojusies pēc pusbrāļa, un brālis tieši tajā pašā mirklī sacītu tieši tos pašus vārdus kā allaž. Kā viņa priecātos! To viņa gribētu piedzīvot vairāk par visu pasaulē.

SANSA

Karaļa Džofreja vārda dienas rīts ausa skaidrs un vējains, un milzīgās komētas garā aste vīdēja cauri augstajiem mākoņiem. Sansa to vēroja pa torņa istabas logu, kad ieradās Arīss ( hikhārts, lai aizvestu viņu uz turnīra norises vietu.

Kā jūs domājat, ko tas nozīmē? viņa vaicāja.

Jūsu saderinātā triumfu, sīrs Arīss nedomājot atbildēja. Vai redzat, kā tā liesmo debesīs tieši šodien, kad ir gaišības vārda diena? It kā dievi būtu izkāruši karogu viņam par godu. Vienkāršie ļaudis to jau ir nodēvējuši par Karaļa Džofreja komētu.

Sansa, protams, saprata, ka tas tika stāstīts Džofrejam, tomēr pati nebija par to tik pārliecināta.

Esmu dzirdējusi, ka kalpi komētu sauc par Pūķa asti.

Karalis Džofrejs sēž vietā, kur reiz sēdēja īgons Pūķis, bet pili būvēja viņa dēls, sīrs Arīss skaidroja. Viņš ir pūķu mantinieks, un purpursarkanā ir Lanisteru nama krāsa, un tā ir vēl viena zīme. Nav šaubu, I a komēta ir sūtīta, lai vēstītu par Džofreja kāpšanu tronī. Tas nozīmē, ka viņš uzveiks visus savus ienaidniekus.

"Vai tiešām tā būtu taisnība," Sansa brīnījās. "Vai dievi varētu būt tik nežēlīgi?" Viņas māte tagad bija viena no Džofreja ienaidniekiem, bet brālis Robs otrs. Tēvs bija gājis bojā pēc karaļa pavēles. Vai Robam un viņas mātei vajadzēja mirt nākamajiem? Komēta bija sarkana, un Džofrejs bija tiklab Lanisters kā Barateons, un pēdējā ģerbonī bija melns briedis uz zeltīta fona. Vai tad dievi nevarēja sūtīt Džofam zelta komētu? Sansa aizvēra aizkarus un strauji aizgriezās no loga.

-   Jūs šodien esat ļoti skaista, jaunkundz, sirs Arīss sacija.

-   Pateicos, sir.

Zinādama, ka Džofrejs pieprasis viņas klātbūtni turnirā, kas tiek rīkots viņam par godu, Sansa bija īpaši parūpējusies par savu izskatu un apģērbu. Viņa bija uzvilkusi gaiši violetu zīda tērpu un galvu izrotājusi ar mēnessakmens tīklu, ko bija dāvājis Džofrejs. Tērpam bija garas piedurknes, kas slēpa zilumus uz rokām. Arī tie bija Džofreja dāvāti. Uzzinājis, ka Robs sevi pasludinājis par Ziemeļu karali, jauneklis kļuva ārkārtīgi nikns un sūtīja sīru Borosu izrēķināties ar Sansu.

-   Vai varam iet? sīrs Arīss pasniedza elkoni, un meitene ļāva sevi izvadīt pa durvīm. Ja kādam vajadzēja palīdzēt viņai nokāpt pa kāpnēm, tad labāk lai tas ir Oukhārts. Sīrs Boross bija neiecietīgs, sīrs Merīns salts, bet sīra Mendona savādās miroņa acis lika viņai justies neomulīgi, toties sīrs Prestons izturējās pret viņu kā pret garā vāju bērneli. Arīss Oukhārts bija galants un sarunājās sirsnīgi. Reiz, kad Džofrejs bija licis viņai iesist, Oukhārts pat iebilda. Beigu beigās viņš gan bija iesitis, taču ne tik spēcīgi, kā to būtu darījis sīrs Merīns vai sīrs Boross, turklāt viņš vismaz bija runājis pretī. Pārējie klausīja bez ierunām… izņemot Suni, bet Džofs nekad nelika Sunim viņu sodīt. Tādiem mērķiem viņam bija pārējie pieci.

Sīram Arīsam bija gaiši brūni mati un seja, kas nepavisam nelikās nepatīkama. Todien viņš bija vienkārši žilbinošs baltā zīda apmetnī, kas pie pleca sastiprināts ar zelta lapu, un kuplu ozolu uz krūtīm, kas izšūts mirdzošiem zelta diegiem.

-    Kā jums šķiet, kas šodien uzvarēs? Sansa jautāja, kad viņi roku rokā kāpa lejup pa kāpnēm.

-   Es, sīrs Arīss smaidīdams atbildēja. Tomēr uzvaru neizbaudīšu ar prieku, jo pretinieki būs vāji. Pieteikušies tikai kādi četrdesmit dalībnieki, ieroču nesējus un brīvjātniekus ieskaitot. Nav nekāda goda uzvarēt zaļus puikas.

Iepriekšējais turnīrs bija citāds, Sansa atcerējās karalis Roberts to rīkoja par godu viņas tēvam. Tajā piedalījās augsti kungi un izslavēti uzvarētāji no visas karaļvalsts, un to vērot nāca visa pilsēta. Viņa atcerējās turnīra spozmi: paviljonus pie upes ar bruņinieka vairogu pie ieejas, garās vējā plīvojošo zīda vimpeļu rindas, saules atspīdumu spožajā tēraudā un apzeltītajos piešos. Dienas pagāja fanfaru skaņās un pakavu dipoņā, bet naktis aizpildīja dzīres un dziesmas. Tas bija burvīgākais laiks meitenes dzīvē, bet tagad likās kā atmiņas no cita laikmeta. Roberts Barateons bija miris, viņas tēvs arī viņam kā nodevējam uz Bailora Svētītā septa I apņem tika nocirsta galva. Tagad karaļvalstī bija trīs karaļi, aiz Trejžubures mutuļoja karš, bet pilsēta pildījās ar izmisušiem bēgļiem nebija nekāds brīnums, ka Džofa turnīru vajadzēja rīkot aiz Sarkanās pils biezajiem akmens mūriem.

Kā jūs domājat, vai karaliene apmeklēs turnīru? Sansa allaž jutās drošāk karalienes klātbūtnē, jo viņa spēja apvaldīt dēla untumus.

Baidos, ka ne, jaunkundz. Padomei ir sanāksme steidzamas darīšanas. Sīrs Arīss pieklusināja balsi. Valdnieks Tīvins ir nocietinājies Harenholā, nevis atvedis savu karaspēku uz pilsētu, kā bija pavēlējusi karaliene. Gaišība ir satrakota. Viņš uz brīdi apklusa, jo tobrīd garām gaja Lanisteru sardzes vīri purpursarkanos apmetņos un bruņucepurēs ar lauvas attēlu. Sīram Arīsam patika mēļot, bet tikai tad, ja bija pārliei māts, ka neviens no malas viņu nedzirdēja.

Galdnieki ārējā pagalmā bija ierīkojuši galeriju un sacensību arēnu. Tas bija nožēlojamas būves, bet arī ļaudis, kas bija sanākuši skatīties, aizņēma tikai pusi vietu. Vairums skatītāju bija Pilsētsardzes vīri zeltainos vai l anisteru sargi purpursarkanos apmetņos. Valdnieku un dāmu bija maz cik nu bija palicis galmā. Džils Rosbijs ar pelēku ģīmi atklepoja I rcpas sārtā zīda mutautā. Sīra Tanda bija kopā ar savām meitām lēnprātīgo Lolīsu un mutīgo Falīsu. Tumšādainais Džalabhars Kso bija trimdinieks, kuram cita patvēruma nebija, mazulīte sīra Ermesande sēdēja Ilepi zīdītājai. Tika melsts, ka drīz vien viņa tikšot saderināta ar vienu no karalienes brālēniem, lai Lanisteri varētu pretendēt uz viņas zemi.

Karalis slēpās paēnā zem purpurkrāsas nojumes, vienu kāju nevērīgi pārmetis pār kokā grebtā krēsla roku balstu. Princese Mīrsela un princis lommens sēdēja zemāk. Karaliskās ložas dziļumā sardzē stāvēja Sandors Hogans, rokām turoties pie zobena jostas. Ar dārgakmeņiem rotāto saspraudi sastiprinātais sniegbaltais Karaļsardzes apmetnis viņa platajos plecos pagalam nepiestāvēja pie brūnās rupja audekla tunikas un ādas vestes.

-   Sīra Sansa! Suns īsi paziņoja, kad ieraudzīja viņu nākam. Viņa balss čerkstēja kā zāģis, kas griežas baļķī. Apdeguma rētas uz sejas un kakla runājot lika viņa mutei šķībi savilkties.

Princese Mīrsela kautrīgi pamāja, dzirdot Sansas vārdu, bet mazais tusnis princis Tommens kā dzelts pielēca kājās.

-   Sansa, vai tu jau dzirdēji? Es šodien jāšu turnīrā! Māte teica, ka es drīkstu.

Tommenam bija astoņi gadi, un viņš Sausai atgādināja mazo brāli Brenu. Viņi bija viena vecuma, tikai Brens, lai ari sakropļots, atradās drošibā Ziemmalā.

Sansa būtu atdevusi visu, lai tikai varētu būt kopā ar viņu.

-   Baidos par tava pretinieka dzīvību, Sansa drūmi sacīja Tommenam.

-    Viņa pretinieks būs ar salmiem piebāzts putnubiedēklis, Džofs pieceldamies noteica. Karalis bija uzcirties apzeltītās krūšubruņās, uz kurām rotājās rēcošs lauva, it kā kuru katru brīdi varētu izcelties karš. Tajā dienā viņam palika trīspadsmit gadi, viņš bija krietni gara auguma savam vecumam, ar zaļām acīm un Lanisteru zeltainajiem matiem.

-   Gaišība, Sansa ar reveransu sveicināja.

Sīrs Arīss paklanījās.

-    Izlūdzos piedošanu, gaišība, bet man jādodas sagatavoties turnīram.

Džofrejs pameta viņam ar roku un nopētīja Sansu no galvas līdz kājām.

-   Jūtos iepriecināts, ka esat aplikusi manis dāvātās rotas.

Tātad karalis šodien bija izlēmis tēlot galanto kavalieri, un Sansa jutās atvieglota.

-   Pateicos jums par tām… un par jūsu jaukajiem vārdiem. Vēlu jums patīkamu vārda dienu, gaišība.

-   Apsēdies, Džofs pavēlēja, norādīdams uz tukšo krēslu sev blakus. Vai tu jau dzirdēji? Ubagu karalis ir beigts.

-   Kas? Sansai uz mirkli ienāca prātā, ka viņš runā par Robu.

-    Viserīss, Trakā karaļa Airīsa pēdējais dēls. Viņš aizbēga uz brīvpilsētām vēl pirms manas dzimšanas un turpināja saukt sevi par karali. Māte teica, ka dotraki šo beidzot kronējuši ar izkausētu zeltu. Džofrejs iesmējās. Vai tas nav smieklīgi? Viņa ģerbonī bija pūķis. Tas ir gandrīz tikpat labi, kā būtu, ja kāds vilks pārgrauztu rīkli tavam nodevīgajam brālim. Iespējams, es viņu izbarošu vilkiem, kad notveršu. Vai es tev jau teicu, ka grasos viņu izaicināt uz divcīņu?

-   To es labprāt gribētu redzēt, gaišība. Sansa, cik vien spēdama, pūlējās saglabāt balsi vēsu un pieklājīgu, lai arī Džofrejs piemiegtām acīm viņu nopētīja, pūlēdamies saprast, vai meitene par viņu neņirgājas. Vai jūs šodien piedalīsieties turnīrā? viņa aši pajautāja.

Karalis sarauca pieri.

-    Māte teica, ka man nevajadzētu piedalīties, jo turnīrs ir man par godu. Citādi gan es būtu uzvarētājs. Vai ne, Suns?

Suņa mute šķībi savilkās.

-   Pret šiem te? Kāpēc gan ne?

Sansa atcerējās, ka tēva turnīrā viņš bija uzvarējis.

-   Vai jūs piedalīsieties, kungs? Sansa jautāja Kleganam.

-   Nav vērts nopūlēties, lai uzvilktu bruņas, viņš nicinoši attrauca. Tas ir turnīrs odiem.

Karalis iesmējās.

-   Mans Suns nikni rūc. Varbūt vajadzētu likt viņam cīnīties ar šodienas vinnētāju? Līdz nāvei. Džofrejam ļoti patika cīņas līdz nāvei.

-   Tādā gadījumā jums būs par vienu bruņinieku mazāk. Suns nekad nebija devis bruņinieka zvērestu. Viņa brālis bija bruņinieks, un savu brāli viņš ienīda.

Atskanēja fanfaras. Karalis atgāzās krēslā un satvēra Sansas roku. Savulaik tas bija licis viņas sirsniņai ietrīsēties, bet tas bija pirms tam, kad viņš uz līgavas lūgumu saudzēt tēvu bija pasniedzis tai viņa galvu. Tagad viņa pieskāriens Sansai bija pretīgs, taču viņa pūlējās to neizrādīt un piespieda sevi sēdēt mierīgi.

-   Sīrs Merīns Trents no Karaļsardzes, ziņnesis iesaucās.

Sīrs Merīns iebrāzās pagalmā no rietumu puses, ietērpies žilbinoši baltās, ar zeltu rotātās bruņās, sēdēdams pienbaltā ērzelī ar plīvojošām, pelēkām krēpēm. Apmetnis plīvoja viņam nopakaļ kā sniegavētra, bet rokās viņš turēja divpadsmit pēdas garu šķēpu.

-   Sīrs Hobers no Sarkanvīnu nama Pergolā, ziņnesis kā dziedāt nodziedāja.

Sīrs Hobers no austrumu puses ierikšoja arēnā uz melna ērzeļa, kas bija krāšņi izdaiļots purpursarkanos un zilos toņos. Šķēps bija tajās pašās krāsās, bet vairogu rotāja viņa nama ģerbonī iezīmētais vīnogu ķekars. Sarkanvīnu dvīņi bija tādi paši karalienes viesi pret savu gribu kā Sansa, un meitene prātoja, diez, pēc kura gribas viņiem vajadzēja piedalīties Džofreja turnīrā. Ne jau nu pēc pašu vēlmes, viņai ienāca prātā.

Pēc arēnas uzrauga zīmes abi turnīra dalībnieki nolaida šķēpus horizontāli un iespieda zirgiem sānos piešus. Skatītāju rindās sargi, kungi un dāmas pacēla balsis, bruņinieki skrejceļa vidū satikās koka un metāla dunā. Gan baltais, gan svītrotais šķēps sašķīda skaidās. Hobers Sarkanvīns sagrīļojās, taču spēja noturēties seglos. Pagriezuši zirgus atpakaļ, abi bruņinieki nosvieda zemē salauztos šķēpus un no savu ieroču nesēju rokām saņēma jaunus. Sīrs Horass Sarkanvīns, Hobera dvīņubrālis, ar skaļu saucienu uzmundrināja brāli.

Otrajā mēģinājumā sirs Merīns ar šķēpa galu trāpīja sīram Hoberam tieši krūtīs un ar pamatīgu troksni izsita viņu no segliem. Sīrs Horass nolamājās un metās palidzēt sakautajam brālim tikt prom no cīņas laukuma.

-   Tīrā māžošanās, karalis Džofrejs paziņoja.

-    Sīrs Belons Svons no Stounhelmas! nobļāvās ziņnesis. Belona bruņucepuri rotāja plaši ieplesti balti spārni, bet uz viņa vairoga cīnījās divi gulbju tēli balts un melns. Moross no Slintu nama, pavēlnieka Džanosa mantinieks no Hārenholas.

-   Paskaties uz to dumjo tizleni, Džofs ieņirdzās pietiekami skaļi, lai viņa vārdus dzirdētu vai puse skatītāju. Moross, kurš pavisam nesen vēl bija tikai ieroču nesējs, ar grūtībām spēja noturēt rokās šķēpu un vairogu. Sansa zināja, ka šķēps ir bruņinieku ierocis, bet Slinti nebija augstas kārtas ļaudis. Džanoss bija tikai Pilsētsardzes komandieris lidz brīdim, kad Džofrejs viņu paaugstināja līdz Hārenholas valdnieka un padomes locekļa amatam.

"Ceru, ka viņš novelsies no zirga un apkaunos pats sevi," Sansa rūgti prātoja. "Ceru, ka sīrs Belons viņu nogalinās." Kad Džofrejs lika nokaut viņas tēvu, tieši Džanoss Slints aiz matiem pacēla gaisā valdnieka Edarda galvu, lai karalis un dīkdieņu pūlis to labi varētu apskatīt. Sansa tikmēr spēja vien raudāt un vaimanāt.

Moross pāri melnajām bruņām ar zelta ielaidumiem bija apņēmis melni un zeltaini rūtotu apmetni. Uz vairoga bija asiņains šķēps, ko viņa tēvs bija izvēlējies par jaunā nama simbolu. Tomēr izskatījās, ka viņam nav skaidrs, ko darīt ar vairogu, tāpēc sīra Belona šķēps trāpīja tieši krūtīs. Moross nolaida šķēpu, centās atgūt līdzsvaru, taču viņam tas nesanāca. Kāja ieķērās kāpslī, un rumaks aizvilka jaunekli līdz pat arēnas galam, puiša galvai sitoties pret zemi. Džofs izsmējīgi zviedza, bet Sansu pārņēma šausmas: vai tiešām dievi bija ņēmuši vērā viņas atriebības pilno lūgšanu? Kad palīgi izķeksēja Morosu Slintu no kāpšļiem, viņš bija asinīm noplūdis, taču dzīvs.

-    Tommen, karalis sacīja brālim. Laikam mēs tev neesam izvēlējušies īsto pretinieku. Salmu biedēklis zirgā turas labāk nekā šis jampampiņš.

Tad nāca Horasa Sarkanvīna kārta. Viņam veicās labāk nekā dvīņubrālim, jo uzveica padzīvojušu bruņinieku, kura zirgs bija izrotāts ar sudraba grifiem uz zilibalti svītrota fona. Lai cik labi vecais vīrs izskatījās, viņš nebija nekāds spējīgais turnīra dalībnieks. Džofrejs saviebās.

Nejēdzīgs turnīrs.

Es jau jūs brīdināju, Suns piemetināja. Knišļi.

Karalis sāka garlaikoties, un tas lika Sansai satraukties. Viņa'nolaiila acis un nolēma izlikties mierīga, lai kas arī notiktu. Kad Džofreja Harateona oma sabojājās, ikviens neuzmanīgi izteikts vārds varēja viņā lesvelt dusmas.

Lotārs Brūns, brīvjātnieks valdnieka Bailiša dienestā, iesaucās ziņnesis. Sīrs Dontoss Sarkanais no Holardu nama.

Brīvjātnieks, maza auguma vīrelis izrobotās krūšu bruņās bez devīzes, laikus izjāja arēnas rietumu galā, bet no viņa pretinieka nebija ne vests. Beigu beigās parādijās bērs ērzelis tumšsarkanā un purpurkrāsas zula, taču sīra Dontosa viņa mugurā nebija. Bruņinieks, lādēdamies un streipuļodams parādījās tikai pēc brīža, un viņam mugurā bija tikai krūšu bruņas un bruņucepure, bet nekā cita. Viņa kājas bija bālas un kaulainas, savukārt, dzenoties pakaļ zirgam, vīrietības daikts nepiedienīgi mētājās uz visām pusēm. Skatītāji ierēcās smieklos un izbļāva dažādas nepiedienīgas frāzes. Satvēris zirgu aiz iemauktiem, sīrs Dontoss pūlējās uzlēkt lopam mugurā, taču dzīvnieks neparko nevēlējās stāvēt mierīgi, liuklāt bruņinieks bija tik piedzēries, ka nekādi nespēja ar kāju trāpīt kāpslī.

Drīz vien skatītāji vai plīsa no smiekliem… visi, izņemot karali. I »žofreja acīs bija skatiens, kuru Sansa atcerējās ļoti labi tāds pats tas l>iļa pie Bailora Svētītā septa dienā, kad viņš lika sodīt ar nāvi valdnieku I dārdu Stārku. Visbeidzot sīrs Dontoss padevās, nokrita smiltīs sēdus un noņēma bruņucepuri.

Esmu zaudējis, viņš iebļāvās. Atnesiet man vīnu.

Karalis piecēlās kājās.

Atnesiet no pagrabiem mucu vīna! Gribu redzēt, kā viņš tajā nol līkst.

Sansa dzirdēja sevi noelšamies:

Nē, jūs to nevarat…

Džofrejs pagrieza galvu.

Ko tu teici?

Sansa nespēja noticēt, ka bija atvērusi muti. Vai viņa bija zaudējusi prātu? Iebilst karalim gandrīz visa galma priekšā? Viņa vispār nebija gribējusi teikt neko, tikai… Sīrs Dontoss bija piedzēries un dumjš, taču nevienam ļauna nevēlēja.

Tu teici, ka es to nevaru? Vai tā tu teici?

-   Lūdzu, Sansa teica. Es tikai domāju… Ka tā būtu slikta zīme nogalināt cilvēku savā vārda dienā.

-   Tu melo, Džofrejs atcirta. Man vajadzētu noslīcināt tevi kopā ar viņu, ja viņš tev tik ļoti rūp.

-    Man viņš nerūp, gaišība. Vārdi izmisumā paši vēlās pār lūpām. Noslīciniet viņu vai nocērtiet galvu, bet… nogaliniet viņu rit, nevis savā vārda dienā. Tas nozīmē nelaimi pat karaļiem visi dziesminieki tā dzied.

Džofrejs savieba ģīmi. Viņš zināja, ka skuķis melo viņš tai redzēja cauri. Gan viņš Sansu par to vēl noslānīs līdz asinīm.

-    Meitene saka taisnību, Suns izmeta. Ko cilvēks sēj savā vārda dienā, to pļaus visu cauru gadu.

Klegana balss bija bezkaislīga, it kā viņam būtu pilnīgi vienalga, vai karalis viņam noticēs. Vai tā varēja būt taisnība? Sansa nezināja. Viņa to bija pateikusi tikai tāpēc, lai nevajadzētu noskatīties nāvessodā.

Džofrejs dziļi nelaimīgs sagorījās krēslā un pameta knipi sīra Dontosa virzienā.

-   Aizvāciet viņu. Es to ķēmu sodīšu rīt.

-    Viņš tiešām ir ķēms, Sansa piebalsoja. Gatavais ķēms. Jūs esat tik gudrs, ka to uzreiz pamanījāt. Viņš taču būtu daudz labāks āksts nekā bruņinieks, vai ne? Jums vajadzētu viņam likt uzvilkt āksta drēbes un likt ķēmoties, kā vien jums labpatikas. Viņš nav cienīgs saņemt ātru nāvi.

Karalis brīdi apsvēra dzirdēto.

-   Varbūt tu nemaz neesi tik stulba, kā mana māte saka. Un tad viņš ierunājās skaļāk. Vai dzirdēji, ko mana kundze teica, Dontos? No šī brīža tu esi mans āksts. Varēsi gulēt kopā ar Mēnestiņu un valkāt klauna drānas.

Sīrs Dontoss pēkšņi kļuva skaidrs kā stikliņš, apjautis, cik tuvu bijis nāvei, tāpēc nometās ceļos.

-   Pateicos, gaišība! Un pateicos jums, kundze! Pateicos!

Kad Lanisteru sardzes vīri bija aizveduši Dontosu, arēnas uzraugs pienāca pie ložas.

-    Gaišība, viņš bilda, sameklēt Brūnam jaunu pretinieku vai izsaukt jaunu pāri?

-    Ne vienu, ne otru. Tie ir knišļi, nevis bruņinieki. Man viņus visus vajadzētu sodīt ar nāvi, ja šī nebūtu mana vārda diena. Turnīrs ir beidzies. Aizvāciet visus no manām acīm.

Arēnas uzraugs paklanījās, taču princis Tommens nebija tik rātns.

Man vajadzēja cīkstēties ar salmu vīru.

Šodien ne.

Bet es gribu! »

Man vienalga, ko tu gribi.

Māte teica, ka es varēšu cīkstēties.

Tā viņa teica gan, princese Mīrsela apstiprināja.

Māte teica… mēdījās karalis. Neesiet tik bērnišķīgi.

Bet mēs esam bērni, nelikās mierā Mīrsela. Mums arī jābūt kā i mi niem.

Viņai taisnība, Suns iesmējās.

Dzofrejam vairs nebija kur likties.

Labi, viņš piekrita. Pat mans brālis nevar būt sliktāks bruņinu'ks par tiem pārējiem. Uzraug, uzstādi biedēkli! Tommens grib tēlot 1« nisli.

Tommens no prieka ieaurojās un, naski kustinot apaļās kājeles, inei r. saģērbties cīņai.

Lai veicas! Sansa uzsauca puikam nopakaļ.

Kamēr ieroču nesēji segloja prinča poniju, arēnas galā tika uzstādīts manekens Tommena pretinieks bija no ādas sašūta un ar salmiem piebāzta lelle bērna augumā, kas uzstādīta uz ass. Vienā rokā lellei bija vainīgs, bet otrā ar lupatām aptīta nūja. Kāds bruņinieka galvai bija piesi ijn mājis brieža ragus. Sansa atcerējās, ka Džofreja tēvs karalis Roberts Iuc bruņucepures bija nēsājis brieža ragus… lai gan tieši tāpat rīkojās arī viņa tēvocis valdnieks Renlijs, Roberta brālis, kurš bija kļuvis par nodeveju, kronējot sevi par karali.

Divi ieroču nesēji ietērpa princi sudraba un purpura bruņās. Stalts spalvu pušķis pacēlās no ķiveres pakauša, bet uz vairoga greznojās gan l anisteru lauva, gan Barateonu kronētais briedis. Ieroču nesēji palīdzēja /diam iesēsties seglos, un Sarkanā cietokšņa ieroču meistars sīrs Ārons Santagars panācās uz priekšu, lai pasniegtu Tommenam garo zobenu ar l/liektu asmeni, kas bija izgatavots īpaši astoņus gadus veca zēna rokai.

Rūdas klintis, viņš iesaucās puiciski augstā balsī, iespieda ponijam sānos papēžus un pa noblietētajām arēnas smiltīm aiztraucās pie biei Irkļa. Sīra Tanda un valdnieks Džils ar saucieniem uzmundrināja zēnu, un Sansa viņiem piebalsoja. Karalis apklusa. Tommens dzina poniju auļos, no visa spēka atvēzējās un trieca zobenu pa manekena vairogu. I elle apgriezās ap savu asi, un ar lupatām notītais miets trāpīja princim tieši pa pakausi. Tommens izvēlās no segliem, un viņa jaunās bruņas, atsitoties pret zemi, nograbēja kā maiss ar māla podiem. Zobens aizlidoja pa gaisu, ponijs aizlēkšoja tālāk pa arēnu, bet skatitāji smieklos ieaurojās. Visskaļāk un ilgāk smējās pats karalis.

-    Ai! ievaimanājās princese Mirsela. Viņa metās ārā no ložas un traucās pie mazā brālīša.

Sansa pēkšņi saņēmās drosmi.

-   Jums arī vajadzētu iet kopā ar māsu, viņa ieteica karalim. Jūsu brālis var būt ievainots.

-   Un ja arī ir? Džofrejs paraustīja plecus.

-    Jums vajadzētu viņam palīdzēt piecelties un pateikt, cik labi viņš izturējis jājienu. Sansa nespēja noturēt sevi rokās.

-   Viņš ir izsists no segliem un nokritis zemē, karalis aizrādīja. Tas nozīmē, ka viņš nav jājis labi.

-  Pag', Suns iejaucās. Tam puikam ir drosme, un viņš mēģinās vēlreiz.

Ļaudis palīdzēja Tommenam atkal iesēsties seglos. "Ja vien Tom-

mens būtu bijis vecākais brālis," Sansa prātoja, "man nebūtu iebildumu, ja vajadzētu precēties ar viņu."

Visus pārsteidza skaņas no vārtu mājas. Iežvadzējās ķēdes, režģis tika pacelts un vārti, dzelzs eņģēm čīkstot, atvērās.

-    Kas ļāva atvērt vārtus? Džofrejs noprasīja. Tā kā pilsētā nebija kārtības, Sarkanā cietokšņa vārti jau dienām ilgi bija slēgti.

Tēraudam šķindot un pakaviem klaudzot, vārtos parādījās jātnieku kolonna. Klegans, uzlicis roku uz zobena roktura, nostājās blakus karalim. Viesi bija apdauzīti, novārguši un netīri, tomēr viņi nesa karogu ar zeltaino Lanisteru lauvu uz purpurkrāsas fona. Dažiem bija sarkani apmetņi un Lanisteru kalēju meistarotās bruņas, taču pārējie bija brīvjātnieki un algotņi visdažādākajās bruņās un ar visdažādākajiem ieročiem, bet viņiem līdzi bija arī tādi ērmi kā no tām briesmīgajām vecās auklītes pasakām, kas patika Brenam. Viņi bija ģērbušies pinkainās kažokādās un miecādas ģērbā, ar gariem matiem un izspūrušām bārdām. Vienam otram ap galvu bija asiņaini apsēji, dažiem trūka acu, ausu, pirkstu.

Visiem pa vidu staltā, rudā zirgā savādos seglos, kas šūpoja jātnieku šurpu turpu, jāja karalienes brālis punduris Tīrions Lanisters, kuru visi mēdza saukt par Velnēnu. Bārda bija aizsegusi viņa iekritušo seju, tāpēc likās, ka viņa ģīmis ir klāts dzeltenmelniem stieples gabaliem. No viņa pleciem nokarājās ēnu kaķa ādas apmetnis, sašūts baltās un melnās joslās. Pavadu viņš turēja kreisajā rokā, bet labā bija iesieta baltā zīda apsējā, taču visādi citādi viņš Sansai izskatījās tikpat grotesks kā tolaik, kad viesojas Ziemmalā. Tīrions ar savu uzblīdušo pieri un dažādas krāsas ,ii un meitenei joprojām likās visneglītākā radiba zemes virsū.

Tikmēr Tommens jau spieda papēžus ponijam sānos un ar prieka saucieniem nesās pāri arēnai. Viens no mežoņiem, kura seja bija tā noaugusi ar matiem, ka to nemaz nevarēja saskatīt, aši izcēla zēnu no segliem un ar visām bruņām nolika zemē lidzās tēvocim. Tīrions uzsita ļaunajam princim pa bruņām, un Tommens smējās bez atelpas, bet viņa Miuekli atbalsojās mūros. Sansa pārsteigta ievēroja, ka viņi abi ir vienādi augumā. Arī Mīrsela spiegdama sekoja brālim, un punduris meitēnu pai ela gaisā un sagrieza virpulī. Nolicis princesi zemē, Tīrions noskūpstīja \ ii iii uz pieres un devās pāri laukumam pie Džofreja.

Divi vīri viņam cieši sekoja melnmatains un brūnacains algotnis, kura gaita līdzinājās kaķim, kurš izgājis medībās, un kalsns jauneklis ar vienu tukšu acs dobuli. Tommens un Mīrsela neatkāpās no viņiem ne soli.

Punduris nometās karaļa priekšā uz viena ceļa.

-   Gaišība, viņš sveicināja.

Tu, Džofrejs konstatēja.

Es, Velnēns apstiprināja. Lai gan es, būdams vecāks cilvēks un tēvocis, būtu pelnījis siltāku sagaidīšanu.

Dzirdēju, ka tu esot miris, Suns ieminējās.

Mazais vīrelis apveltīja milzi ar skatienu. Viena acs viņam bija zaļa, oiia melna, un abas ledaini saltas.

Es runāju ar karali, nevis viņa kranci.

Man liels prieks, ka tu neesi miris, princese Mīrsela jūsmoja.

Mēs paši arī par to priecājamies, bērniņ. Tīrions pagriezās pret Sausu. Jaunkundz, man ļoti žēl par to, kas jums bijis jāzaudē. Dievi ir nežēlīgi.

Sansa nespēja iedomāties, ko viņam atbildēt. Kā viņam varēja būt žēl IA, ko viņa bija zaudējusi? Vai viņš ņirgājās? Un nejau dievi bija nežēlīgi, tads bija Džofrejs.

Man žēl arī tava zaudējuma, Džofrej, punduris turpināja.

Kāda mana zaudējuma?

Tu zaudēji savu karalisko tēvu lielo, spēcīgo vīru ar melno bārdu. Gan jau spēsi viņu atcerēties, ja pacentīsies. Viņš te bija karalis pirms tevis.

-   Ak viņu… Jā, skumji viņu nobeidza mežakuilis.

-   Vai tā tev tika stāstīts, gaišība?

Džofrejs sarauca pieri. Sansa apķērās, ka viņai kaut kas būtu jāsaka. Ka mēdza teikt septa Mordeina? "Dāmas bruņas ir pieklājība," tā, lūk.

Viņa saņēmās un teica:

-   Man ļoti žēl, ka mana māte jūs sagrāba par gūstekni, kungs.

-   Ļoti daudziem ir žēl, ka tā noticis, Tīrions atbildēja. Un, kamēr es vēl neesmu beigts, viens otrs to nožēlos vēl vairāk… tomēr paldies par līdzjūtību. Džofrej, kur ir tava māte?

-   Viņa ir manā padomē, karalis atteica. Tavs brālis Džeimijs zaudē kaujas citu pēc citas. Viņš uzmeta skatienu Sansai, it kā tā būtu viņas vaina. Stārki viņu saņēma gūstā, mēs zaudējām Straujupi, un tagad viņas stulbais brālis sauc sevi par karali.

Punduris Šķibi pasmīnēja.

-   Mūsdienās visādi kretīni sevi sauc par karaļiem.

-   Jā gan. Labi, man prieks, ka neesi miris, tēvoci. Vai atvedi man dāvanu vārda dienā?

-   Atvedu savu prātu.

-   Labāk būtu atvedis Roba Stārka galvu, Džofrejs pašķielēja uz Sansu. Tommen, Mīrsela, nāciet.

Sandors Klegans uz mirkli aizkavējās.

-    Es tavā vietā pievaldītu mēli, sīkais, viņš brīdināja un sekoja savam pavēlniekam.

Sansa palika viena ar punduri un viņa briesmoņiem. Meitene centās izdomāt, ko vēl varētu pateikt.

-   Jūs esat savainojis roku, viņa beigu beigās izmocīja.

-   Viens no taviem ziemeļniekiem pie Zaļā Atzara man trāpīja ar metamo zvaigzni. Man izdevās palikt dzīvam, jo nokritu no zirga. Tīriona smīns pārvērtās maigākā sejas izteiksmē. Vai sēras pēc tēva tev liek būt tik skumjai?

-   Mans tēvs bija nodevējs, Sansa nedomājot atbildēja. Mans brālis un māte arī ir nodevēji. Šos vārdus viņa bija iemācījusies no galvas. Esmu uzticīga savam mīļotajam Džofrejam.

-   Bez šaubām. Tik uzticīga kā briedis, kuru ielenkuši vilki.

-    Lauvas, viņa bez domāšanas nočukstēja. Meitene uztraukusies palūkojās apkārt, taču neviena cita tuvumā nebija.

Lanisters pasniedzās un paspieda meitenes roku.

-   Es gan te esmu tikai lauvēns, bērniņ, tāpēc zvēru, ka nemēģināšu tevi nomedīt. Viņš paklanījās un pavēstīja: Lūdzu mani atvainot man ir steidzamas darīšanas ar karalieni un padomi.

Sansa noskatījās, kā punduris, augumu katrā solī šūpojot no vienas puses uz otru, aizčāpo kā klauns no zvērnīcas. Viņš runā daudz patīkamāk nekā Džofrejs, meitene prātoja, bet ari karaliene ar mani Mina pieklājīgi. Viņš tomēr ir Lanisters, karalienes brālis un Džofreja tēvocis, bet tas nozīmē, ka viņš nav nekāds draugs. Par mīlestību un uzticēšanos viņi bija atmaksājuši ar tēva galvu, un Sansa šo kļūdu vairs uekad nepieļaus.

TĪRIONS

Sniegbaltajā Karaļsardzes tērpā sīrs Mendons Mūrs atgādināja līķautā ietītu mironi.

Gaišība pavēlēja, ka padomes sēdi nekādā gadījumā nedrīkst pārtraukt.

-   Es būšu tikai tāds sīks traucēklis, sīr. Tīrions izvilka no piedurknes tīstokli. Man ir vēstule no mana tēva, valdnieka Tīvina Lanistera, karaļa labās rokas. Te ir arī zīmogs.

-    Gaišība nevēlas, ka viņa tiek traucēta, sīrs Mendons lēni atkārtoja, it kā Tīrions būtu kritis uz ausīm un nebūtu dzirdējis viņa teikto jau pirmajā reizē.

Džeimijs reiz bija teicis, ka Mūrs ir bīstamākais no visas Karaļsardzes, neskaitot viņu pašu, jo pēc Mūra sejas nekad nevarot pateikt, ko viņš darīs nākamajā brīdī. Tīrions bija priecīgs par šādu padomu. Brons un Timets, visticamāk, nogalinātu bruņinieku, ja saruna beigtos zobenu valodā, tomēr Tīrionam nelikās īsti prātīgi sākt karjeru, nomušījot vienu no Džofreja aizstāvjiem. No otras puses, ja viņš piekāptos, tad ciestu viņa autoritāte. Tīrions pasmaidīja.

-   Sīr Mendon, neesmu jūs vēl iepazīstinājis ar saviem draugiem. Tas ir Timets Timeta dēls, sarkanrocis no Apdedzināto klana, bet tas ir Brons. Pieļauju, ka atceraties sīru Verdīsu Ēgenu, valdnieka Arīsa sardzes kapteini?

-   Jā, es viņu pazīstu. Mendona acis bija bāli pelēkas un bez dzīvības.

-   Pazini, Brons ar smaidu palaboja bruņinieka teikto.

-    Lai kā arī būtu, man jātiek tur iekšā un jānodod māsai vēstule. Vai jūs būtu tik laipns un atvērtu mums durvis?

Sirs Mendons nekādi neizrādīja, ka būtu ko dzirdējis, tāpēc Tīrions j,iu bija gatavs dot pavēli atbrīvot sev ceļu, bet tad Mendons negaidīti puspēra soli sāņus. »

Vari iet iekšā, bet viņi paliks te.

Lai arī neliela, tā tomēr bija uzvara pirmo pārbaudījumu Tīrions bija izturējis. Pieci karaļa mazās padomes locekļi pēkšņi aprāva sarunu.

Tu, Serseja neticības un riebuma pilna izmeta.

Tagad redzu, no kā Džofrejs mācās savas laipnības. Tīrions uz mirkli apklusa, lai, nezaudēdams ne graša no savas pašpārliecinātības, ai apbrīnu uzlūkotu valīriešu sfinksas pie durvīm. Serseja saostu vājumu l'luzi kā suns bailes.

Ko tu te dari? Māsas jaukās, zaļās acis uzlūkoja punduri bez jebkādās mīlestības.

Nesu vēstuli no tēva.

Viņš piegāja tuvāk un nolika uz galda cieši sarullēto pergamenta tīstokli.

T.inuhs Varīss paņēma tīstokli un pagrozīja to savās maigajās plaukstās.

Cik mīļi no valdnieka Tīvina puses. Un viņa vaskam ir tik jauka /cita nokrāsa! Varīss rūpīgi nopētīja zīmogu. Izskatās, ka tas ir īsts.

Protams, ka tas ir īsts, Serseja izrāva vēstuli viņam no rokām, salauza zīmogu un atrotīja pergamentu.

Tīrions noskatījās, kā māsa lasa vēstuli karaļa troni viņa bija ieņēmusi pati, tāpēc Tīrions nosprieda, ka Džofrejs nenopūlas ar sēžu apmeklēšanu, kā to bija darījis viņa tēvs Roberts, un apsēdās karaļa labās iokas krēslā. Tas likās īsti piemērots solis.

- Pilnīgas muļķības, karaliene visbeidzot noteica. Mans tēvs savā vietā kā padomes locekli ir atsūtījis manu brāli. Viņš liek mums uzskatīt l irionu kā karaļa labo roku līdz brīdim, kad ieradīsies pats.

Dižmestrs Pīsels noglaudīja viļņaino, balto bārdu un nopietni palot ija galvu.

-  Tā vien rādās, ka mums ir jāklausa pavēlei.

-  Piekrītu! Plikpaurainais Džanoss Slints ar lielo zodu drīzāk atgādināja vardi, kas cenšas izlikties lielāka, nekā ir patiesībā. Jūs mums esat ārkārtīgi vajadzīgs, kungs. Visur vieni vienīgi dumpji, tā baisā zīme debesīs, nekārtības ielās…

- Un kas pie tā vainīgs, valdniek Džanos? Serseja aizsvilās. Taviem vīriem ar zeltainajiem apmetņiem ir uzdots sargāt kārtību. Bet tu, Tīi ion, mums būtu noderīgāks kaujas laukā.

Tīrions iesmējās.

-   Nē, man kaujas lauku jau pietiek, sirsnīgi pateicos. Es drošāk turos krēslā nekā zirga mugurā un labāk turu rokā vīna kausu nekā kaujas cirvi. Bet kā tad bungu rīboņa, saules staru atmirdzums bruņās, izcilo kara zirgu sprauslošana un drasēšana, tu jautāsi? Ha, no bungu rīboņas man sāp galva, saules staros, kas mirdz manās bruņās, es cepos kā zoss ražas svētkos, bet tie izcilie kara zirgi to vien dara kā visur dirš. Es jau gan par to nesūdzos salīdzinot ar viesmīlību, ko baudīju Arīnu ielejā, bungas, zirgu sūdi un mušu kodieni ir jaukākais, kas ar mani dzīvē var notikt.

Iesmējās arī īkstītis.

-   Labi teikts, Lanister. Cienu tādus cilvēkus.

Tīrions uzsmaidīja Īkstītim, atminēdamies kādu dunci ar pūķakaula spalu un Valīrijas tērauda asmeni. "Mēs par to parunāsim un itin drīz," punduris nodomāja. "Diez vai viņam šis temats arī liksies interesants?"

-    Es lūdzu, viņš turpināja, ļaujiet man pakalpot, lai cik necili es to spētu.

Serseja vēlreiz pārlasīja vēstuli.

-   Cik vīru tev ir līdzi?

-   Daži simti. Tie gan pārsvarā ir manis paša ļaudis. Savus vīrus tēvs nelabprāt gribēja aizlienēt viņš taču karo.

-   Kāda jēga būs no taviem dažiem simtiem, ja pilsētai uzbruks Renlijs un šurp no Pūķakmeņa kuģos Staniss? Es prasiju armiju, bet tēvs man atsūta punduri. Karalis ieceļ savu labo roku ar padomes piekrišanu, un Džofrejs ir iecēlis mūsu tēvu.

-   Toties mūsu tēvs iecēla mani.

-   Bez Džofa ziņas viņš to nevar izdarīt.

-   Pavēlnieks Tīvins ar savu karaspēku ir Hārenholā, ja gadījumā vēlies viņu apciemot, Tīrions pieklājīgi paskaidroja. Kungi, vai ļausiet man pārmīt dažus vārdus ar māsu divatā?

Varīss, kā vienmēr glumi smaidīdams, piecēlās kājās.

-    Jūs noteikti fesat ļoti noilgojies pēc mīļās māsas balss. Kungi, ļausim viņiem palikt divatā. Rūpes par vajadzību mākto karaļvalsti mazliet pagaidīs.

Džanoss Slints piecēlās negribīgi, bet dižmestrs Pīsels cēli. Īkstītis pietrausās kājās pēdējais.

-   Vai likt namzinim sagatavot istabas Maigora spārnā?

-   Sirsnīgi pateicos, valdniek Petīr, bet es apmetīšos pavēlnieka Stārka bijušajās istabās Labās rokas tornī.

Īkstītis pasmējās.

lus esat drosmīgāks par mani, Lanister. Vai zināt, kāds liktenis piemeklēja divus pēdējos labās rokas amata ieņēmējus?

divus? ļa vēlaties mani iebiedēt, tad kāpēc nesakāt četrus?

< etrus? Īkstītis sarauca uzacis. Vai tad arī pirms valdnieka Arīna I >n uja labās rokas, kas dzīvoja tornī, ņēma nelabu galu? Baidos, ka tolaik bušu bijis pārāk jauns, lai tam pievērstu uzmanību.

Ai risa Tārgārjena pēdējā labā roka tika nogalināta Karaļa ostas ieņemšanas laikā, lai gan šaubos, ka viņš paguva apmesties tornī uz dzīvi. Viņš šajā amatā bija tikai divas nedēļas. Tas, kurš bija pirms viņa, tika d/lvs sadedzināts. Vēl divi iepriekšējie bez zemes un graša kabatā nomii.i svešumā, taču noteikti var uzskatīt, ka viņiem paveicās. Tā vien i>!i iri, ka mans tēvs ir pēdējais, kurš ieņēmis karaļa labās rokas amatu un

….. i.uūjies aizbraukt no Karaļa ostas ar savu vārdu, visiem īpašumiem

Un neskartām ķermeņa daļām.

Ārkārtīgi aizraujoši, Īkstītis atzīmēja. Tad jau es labāk nakšņotu i Irt urnā.

Iespējams, ka tava vēlēšanās piepildīsies," Tīrions nodomāja, taču atbildēja ko citu:

Ļaudis melš, ka drosme un muļķība esot māsīcas. Lai kāds lāsts kristu p>u I abās rokas torni, es ceru, ka esmu tik mazs, ka tas mani nepamanīs.

Džanoss Slints pasmējās, Īkstītis pasmīnēja, un dižmestrs Pīsels, drūmi mādams ar galvu, abus izvadīja no zāles.

Ceru, ka tēvs nelika tev dzīties šurp tādu gaisa gabalu, lai pasniegtu mums vēstures stundas? māsa apjautājās, kad abi Lanisteri bija palikušii vieni.

Kā es biju noilgojies pēc mīļās māsas saldās balss, Tīrions nopūtās.

Kā es ilgojos pēc brīža, kad tam einuham kāds izraus mēli ar nokaitēt.un knaiblēm, Serseja atcirta. Tēvs ir galīgi nojūdzies? Vai varbūt tu to vēstuli viltoji? Ar pieaugošu satraukumu viņa pārlasīja to vēlreiz.

Kāda velna pēc viņš atsūtīja man uz kakla tevi? Es gribēju, lai ierodas viņš pats. Serseja saņurcīja pavēlnieka Tīvina vēstuli. Es esmu Džofleja reģente, un es viņam nosūtīju karalisku pavēli!

-Un viņš nelikās par to ne zinis, Tīrions aizrādīja. Viņam ir gana liela armija, un viņš to var atļauties. Turklāt gan jau viņš nav ne pirmais, ne pēdējais, vai ne?

Serseja saknieba lūpas, un viņas seja piesarka.

-Ja es paziņošu, ka vēstule ir viltojums un likšu tevi iemest cietumā, lo gan neviens neatstās nepamanītu, to es tev apsolu.

Tirions zināja, ka soļo pa plānu ledu viens greizs solis, un viņš ielūzīs.

-   Neviens, Tīrions draudzigi piekrita, un vismazāk jau mūsu tēvs. Viņš ir vienīgais, kuram ir armija. Bet kāpēc tu mani gribi iespundēt cietumā, māsiņ, ja esmu traucies šo gaisa gabalu, lai tev palīdzētu?

-   Neesmu lūgusi tev palīdzību. Es pieprasīju tēva palīdzību.

-   Jā, Lanisters klusi atteica, bet tev ir vajadzīgs Džeimijs.

Serseja uzskatīja sevi par smalku plānotāju, tomēr Tīrions ar viņu

kopā bija uzaudzis, tāpēc lasīja viņas sejā kā kādā no savām mīļākajām grāmatām. Šobrīd māsas sejā bija niknums, bailes un izmisums.

-   Džeimijs…

-    …tikpat labi ir mans brālis kā tavējais, Tīrions neļāva viņai pabeigt domu. Atbalsti mani, un es apsolu, ka pārvedīšu mājās Džeimiju bez nevienas skrambiņas.

-   Kā? Serseja noprasīja. Tas Stārku zeņķis un viņa māte nav aizmirsuši, ka mēs nocirtām galvu valdniekam Edardam.

-   Taisnība, Tīrions piekrita, bet pie tevis joprojām ir abas viņa meitas, vai ne? Pagalmā kopā ar Džofreju redzēju vecāko.

-      Tā ir Sansa, karaliene paskaidroja. Esmu likusi saprast, ka pie manis ir arī jaunākā, taču tā nav. Kad Roberts nomira, sūtīju Merīnu Trentu viņu aizturēt, bet iejaucās tas nolāpītais deju skolotājs un skuķis aizlaidās. Kopš tās dienas neviens viņu nav redzējis. Iespējams, viņa gājusi bojā tajā dienā daudzi zaudēja dzīvību.

Tīrions bija cerējis, ka pilī ir abas Stārka meitas, bet neko darīt vajadzēs iztikt ar vienu.

-   Pastāsti par mūsu draugiem, padomes locekļiem.

Māsa palūkojās uz durvju pusi.

-   Ko tu gribi par viņiem zināt?

-    Liekas, tēvam viņi nepatīk. Kad braucu prom, viņš prātoja, kā šo galvas izskatītos uz pīķiem blakus pavēlnieka Stārka galvai. Tīrions paliecās pāri galdam. Vai esi droša par viņu lojalitāti? Vai tu viņiem uzticies?

-   Es neuzticos nevienam, Serseja izspļāva. Bet man viņi ir vajadzīgi. Vai tēvs tiešām domā, ka viņi izliekas?

-   Drīzāk viņus par to tur aizdomās.

-   Kāpēc? Kas viņam ir zināms?

Tīrions paraustīja plecus.

-   Viņam ir zināms, ka tava dēla īsais valdīšanas laiks jau ir muļķību un nejēdzību pārpilns, un tas nozīmē, ka kāds Džofrejam dod nelāgus padomus.

Ser seja domīgi nopētīja Tīrionu.

džofam netrūkst labu padomu, un viņam pašam pietiek gribasspēka. tagad, būdams karalis, viņš var rīkoties, kā vēlas, nevis, kā viņam liek.

Kroņi mēdz dīvaini izrīkoties ar galvām, kurās ir uzlikti, Tīrions piekrita. Tā nelaime ar Edardu Stārku… ir Džofreja roku darbs?

Karaliene saviebās.

Viņam tika likts piedot Stārkam un ļaut viņam pievienoties melnajiem brāļiem. Tādējādi tas cilvēks uz mūžīgiem laikiem būtu prom no mušu acīm un mēs varētu noslēgt mieru ar viņa dēlu, taču Džofs nolēma '..ii ikot pūlim izrādi. Ko gan es varēju darīt? Viņš puspilsētas priekšā piepi asi ja valdnieka Edarda galvu, un Džanoss Slints ar sīru Ilīnu saīsināja lu kungu tik ātri, ka es nepaguvu bilst ne vārda! Karalienes plauksta sažņaudzās dūrē. Augstais septons tagad mūs lād, ka esam apgānījuši bailoura septu ar asinīm, jo esam samelojuši par mūsu plāniem.

Viņam ir sava taisnība, Tīrions sacīja. Un šis valdnieks Slints arī visa piedalījās, vai ne? Saki, pēc kura augstmaņa gudrā padoma viņam lika piešķirta Hārenhola un balsstiesības padomē?

Visu nokārtoja īkstītis. Mums bija vajadzīgi viņa zeltainie apmetņi I tlardam Stārkam bija nesaskaņas ar Renliju, tāpēc viņš aizrakstīja vēstuli Stanisam un piedāvāja šim troni. Mēs varējām zaudēt visu, un tā gandrīz arī notika. Ja Sansa nebūtu atnākusi pie manis, lai pastāstītu par Ieva plāniem…

Tīrions bija pārsteigts.

Vai tiešām? Paša meita? Sansa viņam vienmēr bija šķitusi laba meitene jauka un pieklājīga.

-          Tas skuķis bija iemīlējies kā traks. Džofreja dēļ viņa bija gatava darīt visu līdz brīdim, kad šis nocirta viņas tēvam galvu un paziņoja, ka tā lnjiisi žēlsirdīga rīcība. Tas arī mīlai pielika punktu.

Gaišība ļoti savdabīgi pūlas iekarot savu sirdspuķīšu sirdis, Tīi mūs pasmīnēja. Vai Džofrejs arī izdomāja, ka no Karaļsardzes jāatlaiž su s Baristens Selmijs?

Serseja nopūtās.

- Džofs gribēja kādu vainot Roberta nāvē, un Varīss ieteica sīru Bai īstenu. Kāpēc gan ne? Tas deva iespēju Džeimijam komandēt Karaļ•..udzi un balsstiesības mazajā padomē, kā arī ļāva Džofrejam pasviest kaulu savam sunim. Viņš ir ļoti pieķēries Sandoram Kleganam. Mēs grasijāmies piedāvāt Selmijam zemi un cietoksni, un tas būtu daudz vairāk, nekā tas vecais muļķis bija pelnījis.

-   Dzirdēju, ka tas vecais mujķis nolika gar zemi divus Slinta virus ar zeltainajiem apmetņiem, kad šie gribēja viņu aizturēt pie Dubļu vārtiem.

Tīriona māsa neizskatījās neko priecīga.

-   Džanosam vajadzēja nosūtīt vairāk vīru. Viņam nav tik daudz sajēgas, kā varētu vēlēties.

-    Sīrs Baristens bija Roberta Barateona Karaļsardzes komandieris, Tīrions atgādināja. Viņš un Džeimijs ir vienīgie dzīvi palikušie no septiņiem Airīsa Tārgārjena sargiem. Vienkāršie ļaudis par viņu runā tāpat kā par Servīnu no Spoguļvairoga un princi Imonu Pūķukungu. Kā tev šķiet, ko viņi nodomās, kad redzēs Baristenu Drosmīgo jājam blakus Robam Stārkam vai Stanisam Barateonam?

Serseja novērsa skatienu.

-   Tas man neienāca prātā.

-   Bet tēvam ienāca, Tīrions noteica. Tieši tāpēc viņš mani atsūtīja lai pārtrauktu muļķošanos un vestu tavu dēlu pie prāta.

-   Nez vai Džofs klausīs tevi vairāk kā mani.

-   Varbūt klausīs.

-   Kāpēc lai viņš to darītu?

-   Viņš zina, ka tu viņam nekad nenodarīsi pāri.

Serseja piemiedza acis.

-   Ja tu iedomājies, ka es jebkad ļaušu tev nodarīt pāri manam dēlam, tev droši vien ir drudža murgi.

Tīrions nopūtās. Māsa nesaprata sarunas jēgu, un tā nebija pirmā reize.

-   Manā klātbūtnē Džofrejs var justies tikpat drošs kā tavā, Tīrions mierināja Serseju. Bet, ja zeņķis jutīsies apdraudēts, viņš būs ar mieru uzklausīt padomu. Lanisters satvēra māsas roku. Es taču esmu tavs brālis un esmu tev vajadzīgs, vai tu vēlies to atzīt vai ne. Un tavam dēlam es esmu vajadzīgs, ja viņš lolo cerības saglabāt savā īpašumā to nejēdzīgo dzelzs beņķi.

Māsa likās satriekta, ka Tīrions atļāvies viņai pieskarties.

-   Tu allaž esi bijis viltīgs.

-   Savā ziņā, vīrelis pasmīkņāja.

-   Iespējams, ir vērts mēģināt… bet nepieļauj kļūdu, Tīrion. Ja es tev dodu vaļu, tad tas nozīmē, ka pēc titula tu būsi karaļa labā roka, bet pēc būtības manējā. Pirms tu rīkosies, visus plānus vienmēr saskaņosi ar mani un neko nedarīsi bez manas piekrišanas. Vai saprati?

-   Protams! Tīrions sameloja. Esmu tavā rīcībā, māšel. "Tik ilgi, cik man tas būs vajadzīgs." Un tagad, kad mums ir vienots mērķis, им", varētu padalīties noslēpumiem. Tātad tu saki, ka Džofrejs nogalināta valdnieku Izdārdu, Variss atlaida siru Baristenu, un īkstītis aplaimoja Mills ii valdnieku Slintu. Kurš tad nogalināja Džonu Arīnu?

Smēja nokratīja brāļa roku.

Ka es to varu zināt?

Sērojošā atraitne no Ligzdas domā, ka vainīgs esmu es. Diez kā viņa iii и i.ikusi pie šāda secinājuma?

es pavisam noteikti to nezinu. Tas muļķis Edards Stārks vainoja т.mi šajā pašā noziegumā. Viņš lika noprast, ka valdniekam Arīnam bljii'.as aizdomas… tas ir, viņš uzskatījis, ka…

Ka tu drāzies ar mūsu mīļo brālīti Džeimiju?

Karaliene iesita Tīrionam pliķi.

Iii domā, ka es esmu bijis tikpat akls kā mūsu tēvs? Tīrions, berzēdams vaigu, turpināja. Man vienalga, ar ko tu kniebies… lai gan tas nešķiet īsti godīgi, ka tu paplet kājas vienam brālim, bet otram ne…

Sei seja apveltīja brāli ar vēl vienu pliķi.

esi mīļa, Sersej, es taču ar tevi tikai jokojos. Taisnību sakot, es labpiai.ik drāztu kādu glītu mauķeli, nevis tevi. Nekad neesmu sapratis, ko I »eunijs tevī saskatījis, ja neskaita viņa paša atspulgu.

Karaliene iepļaukāja Tīrionu vēlreiz.

I'undura vaigi svila kā ugunīs, taču viņš vienalga plati smaidīja.

Ja tu tā turpināsi, es varu kļūt dusmīgs.

Serseja apturēja roku pa ceļam uz Tīriona vaigu.

Kāpēc lai es par to satrauktos?

Man ir jauni draugi, Tīrions atzinās. Un tev viņi nepavisam nep.iiiks. Kā tu nogalināji Robertu?

Viņš pats to izdarīja, mēs tikai palīdzējām. Kad Lensels redzēja, Li Roberts dodas vajāt kuili, mēs pasniedzām viņam stipru vīnu to pasu viņa iecienīto sarkano skābulīti, tikai trīsreiz stiprāku, nekā viņš bija pieradis dzert. Resnajam, smirdošajam stulbenim tas iepatikās. Viņš Izleinpa vienu maisu un lika, lai Lensels atnes vēl vienu. Pārējo izdarīja kuilis. Tev vajadzēja piedalīties bēru mielastā, Tīrion. Mēs vēl nekad nebijam baudījuši tik lieliski izceptu mežacūkas cepeti! Tas bija sacepts ar sēnēm un āboliem un garšoja pēc uzvaras.

Patiesi, māsiņ, tu esi dzimusi atraitne. Tīrionam Roberts Baraleons tiri labi patika liels, plātīgs pamuļķis jau viņš bija… toties viņš nepatika māsai. Tā, ja esi beigusi mani sist, atļaušos doties prom.

Savērpis kājas, viņš neveikli norausās no krēsla.

Serseja sašķobīja muti.

-   Neesmu tev ļāvusi aiziet. Es gribu zināt, kā tu grasies atbrīvot Džei miju.

-   Kad izdomāšu, tad pateikšu. Šādi plāni ir kā augļi tiem jānobriest, kā pieklājas. Šobrīd es gribu izjāt pa ielām un papētīt pilsētu. Tīrions atspiedās pret vienu no sfinksām pie durvīm. Man ir tikai viens lūgums. Pacenties, lai Sansai Stārkai ne mats nenokrīt no galvas. Nebūtu prātīgi pazaudēt abas māsas.

Izgājis no padomes zāles, Tīrions pamāja sīram Mendonam un devās prom pa velvēm rotāto gaiteni. Viņam blakus tūdaļ parādījās Brons, bet no Timeta Timeta dēla nebija ne vēsts.

-   Kur ir mūsu sarkanrocis? Tīrions noprasīja.

-   Viņš gribēja izpētīt pili. Viņam nepatīk gaidīt koridoros.

-    Cerēsim, ka viņš nav nokāvis nevienu svarīgu personu. Klanu pārstāvji, ko Tīrions bija atvedis sev līdzi no Mēness kalniem, bija viņam uzticīgi pēc savas kalniešu modes, taču viņi arī bija lepni, kašķīgi un gatavi uz īstiem vai iedomātiem apvainojumiem atbildēt ar tēraudu. Pacenties viņu atrast un pie viena pielūko, lai visi pārējie ir izmitināti un pabaroti. Gribu, lai viņi visi būtu barakās pie Labās rokas torņa, bet neļauj namzinim izmitināt Akmens Vārnas blakus Mēnessbrāļiem, savukārt Apdedzinātajiem ir vajadzīga atsevišķa zāle.

-   Un kur būsi tu pats?

-   Došos atpakaļ uz Salauzto laktu.

Brons neķītri pasmīkņāja.

-   Vai tev nevajag pavadoni? Runā, ka ielās uzturēties esot bīstami.

-   Es izsaukšu savas māsas sardzes kapteini un atgādināšu viņam, ka esmu Lanisters tikpat lielā mērā kā viņa. Vajag kapteinim piekodināt, ka šis ir devis zvērestu Rūdas klintīm, nevis Sersejai vai Džofrejam personiski.

Pēc stundas Tīrions jau izjāja no Sarkanā cietokšņa duča Lanisteru sardzes vīru pavadībā, kas bija tērpušies purpursarkanos apmetņos un mazajās bruņucepurēs ar lauvas attēlu. Jājot cauri vārtiem, viņš ievēroja galvas, kas bija izliktas apskatei uz pils mūriem. Tās bija nomelnējušas un pa pusei sapuvušas, tāpēc jau sen vairs nevarēja izšķirt, kas bijuši to īpašnieki.

-   Kapteini Vīlār, Tīrions uzsauca, Lai no rīta to galvu tur vairs nebūtu. Atdod tās Klusējošajām māsām, lai notīra. Viņš saprata, ka būs neiespējami piemeklēt tām īsto ķermeni, tomēr tas bija jāizdara. Vīlārs saminstinājās.

gaišība pavēlēja nodevēju galvām palikt uz mūriem tik ilgi, kamēr viņš .izpildīs ar galvām arī trīs atlikušos šķēpus.

Mēģināšu minēt: viens šķēps Robam Stārkam, abi pārējie pavēlniekiem Stanisam un Renlijam. Vai taisnība?

Jā, kungs.

Manam māsasdēlam šodien palika tikai trīspadsmit gadi, Vīlār, jMj'ulies to atminēties. Rīt to galvu tur vairs nebūs, vai arī uz viena no blīvajiem šķēpiem būs kāda cita galva. Vai saproti, ko es ar to gribēju teikt kaptein?

Pats personiski pielūkošu, lai tās tiek noņemtas, kungs. Labi.

Iirions iespieda zirgam sānos papēžus un aizauļoja tik naski, ka vīri purpura apmetņos tikko spēja turēties līdzi.

Viņš bija teicis Sersejai, ka grasās izpētīt pilsētu, un tie nebija tikai milli meli. Tīrions Lanisters nebija priecīgs par redzēto. Karaļa ostas ielas paiu'.li bija trokšņainas, rosīgas un ļaužu pilnas, bet tagad tajās jautās briesmas, kādas senāk viņš nebija manījis. Audēju ielas renstelē gulēja kails līķis, kuru plosīja bariņš klaiņojošu suņu, bet neviens par to neliki\s ne zinis. Alejās visur pa pāriem staigāja sargi zeltainos apmetņos, melnos bruņukreklos un ar dzelzs rundziņām rokās. Tirgi bija pilni ar nuskiaudušiem cilvēkiem, kuri pārdeva savas iedzīves priekšmetus par ļrbkuru cenu, ko kāds bija ar mieru maksāt, turklāt aizdomīgi maz bija zemnieku, kas pārdotu ko ēdamu. Tas mazumiņš, ko viņam izdevās iei iHiilzīt, maksāja trīsreiz dārgāk nekā pirms gada. Kāds tirgotājs nēsāja apkārt uz iesma ceptas žurkas.

Svaigas žurkas! viņš skaļi sauca. Svaigas žurkas!

Svaigas žurkas bez šaubām bija labākas par iesmakušām, taču trakākais bija tas, ka žurkas izskatījās apetītlīgākas par dažu labu gaļas gabalu, ko tirgoja miesnieki. Miesnieku ielā Tīrions redzēja pie katras bodes slavam pa sargam. Kad sākās grūti laiki, pat maizniekiem bija skaidrs, ka algotņi izmaksā lētāk par maizi, viņš noprata.

Pilsētā netiek ievesta pārtika, vai ne? viņš vaicāja Vīlāram.

Pavisam maz, kapteinis atzina. Tā kā pie upes plosās karš un pavēlnieks Renlijs Gaisa dārzos ir sacēlis kājās dumpiniekus, ceļi uz dienvidiem un rietumiem ir slēgti.

Un ko mana dārgā māsa ir darījusi, lai novērstu šo situāciju?

Viņa dara visu, lai saglabātu mieru pilsētā, Vilārs pārliecinoši klastīja. Pavēlnieks Slints ir trīskāršojis Pilsētsardzes vīru skaitu, bet karaliene ir nolīgusi tūkstoš amatniekus, kas gādā par aizsardzības vajadzībām. Mūrnieki pastiprina pils mūrus, galdnieki ražo simtiem "skorpionu" un katapultu, loku meistari gatavo bultas, kalēji kaļ zobenus, bet Alķīmiķu ģilde ir apsolījusi desmit tūkstošus podu ar mežonīgo uguni.

Tīrions neomulīgi sarosījās seglos. Viņš, protams, spēja novērtēt to, ka Serseja nesēdēja, rokas klēpī salikusi, taču mežonīgā uguns bija nedroša lieta, un desmit tūkstoši podu varēja pārvērst pelnos visu Karaļa ostu.

-    Kur mana māsa tam visam ņēmusi naudu? Nebija nekāds noslēpums, ka karalis Roberts bija pametis valsti milzīgu parādu žņaugos, savukārt alķīmiķus reti kāds varēja iztēloties par altruistiem.

-    Valdnieks Īkstītis vienmēr atrod iespējas, kungs. Viņš ir ieviesis nodokli tiem, kas vēlas ierasties pilsētā.

-   Jā, tas varētu būt risinājums, Tīrions atteica un nodomāja: "Prātīgi. Prātīgi un nežēlīgi." Desmitiem tūkstoši cilvēku bēga no kauju vietām, meklējot patvērumu Karaļa ostā. Viņš bija redzējis bēgļus uz Karaļceļa bariņiem vien mātes ar bērniem un satrauktiem tēviem, kas kāru aci glūnēja uz viņa karietēm un zirgiem. Pilsētā viņi droši vien bija spiesti maksāt ar visu, kas viņiem bija, un vēl vairāk, lai starp viņiem un karu būtu pilsētas drošie mūri. Lai gan viņi droši vien vēl padomātu, ja zinātu par mežonīgo uguni un tās iznīcinošo spēku uz sauszemes un pat uz ūdens.

Iebraucamā vieta ar izkārtni, kas atgādināja salauztu laktu, atradās pilsētas mūru iekšpusē netālu no Dievu vārtiem, pa kuriem Tīrions no rīta bija ieradies. Tiklīdz viņi bija iejājuši pagalmā, pie Tīriona pieskrēja puika un palīdzēja viņam izrausties no segliem.

Kapteinis ar šaubām palūkojās uz punduri.

-   Vai jūs te būsiet drošībā, kungs?

-    Šorīt, no šejienes izjājot, iebraucamā vieta bija pilna ar Melnajām Ausīm. Neviens nevar justies īsti drošs, ja tuvumā ir čeika meita Čella. Tīrions klumburēja uz durvju pusi, atstādams Vīlāru neziņā.

Ieejot iebraucamās vietas kopējā zālē, viņu sagaidīja vētraini prieka saucieni. Viņš pazina Čellas dobjo ķiķināšanu un Šaijas smieklu melodiju. Meitene sēdēja pie apaļa koka galda kamīna priekšā un malkoja vīnu. Viņu bija ielenkuši trīs Melno Ausu pārstāvji, kurus Tīrions bija atstājis sargāt meiču, savukārt kāds tukls vīrs sēdēja ar muguru pret viņu. "Saimnieks", punduris nodomāja… bet tad Šaija nosauca Tīrionu vārdā un svešinieks pagriezās.

-    Augstais dievs, kāds prieks jūs te redzēt, viņš jūsmoja, un nopūderētajā sejā atplauka maigs einuha smaids.

Tīrions apstulba.

Valdnieks Varis. Nebiju cerējis jūs te satikt. "Kaut svešie viņu pai autu. Ka šis tik ātri bija mūs atradis?"

Atvainojiet mani par ielaušanos, Varīss sacīja, taču man ārkārtīgi iv Ibējās sastapt jūsu jauno dāmu.

jauno dāmu… Šaija atkārtoja, izgaršodama vārdus. Pa pusei ļums ir taisnība, kungs. Es esmu jauna.

"Astoņpadsmit gadu," Tīrions prātoja. "Astoņpadsmit, un jau ielene, i i. ii asu prātu, gultā veikla kā kaķene, ar lielām, tumšām acīm, gariem, melniem matiem un saldu, maigu, izsalkušu mutīti… turklāt manējā! Nolādētais einuhs!"

Baidos, ka es būšu tas iebrucējs, valdniek Varis, Tīrions uzspēlētā pieklājībā atsaucās. Kad ienācu, jums te gāja varen jautri.

Varīsa kungs apjūsmoja Čellas ausis un teica, ka viņa droši vien ir nogalinājusi daudz cilvēku, lai iegūtu tādu kaklarotu, Šaija paskaidloļ.i Tīrionu kaitināja tas, ka meiča sauca Varīsu par kungu, jo tā viņa gultas prieku laikā sauca viņu pašu. Bet Čella atbildēja, ka tikai gļēvuļi nogalinot uzvarētos.

I >rosmīgie atstāj cilvēku dzīvu un ļauj viņiem nomazgāt kaunu, atilodot savu ausi, skaidroja Čella, maza auguma tumsnēja sieviete, kurai kaklā karājās ne mazāk par četrdesmit sešām sažuvušām un krunkainam ausīm Tīrions reiz tās bija saskaitījis. Tikai tā iespējams pierādīt, I a nebaidies no ienaidnieka.

Šaija iespiedzās.

Un tad kungs sacīja, ka viņš nevarētu gulēt, ja būtu no Melnajām Ausim, jo tad viņam sapņos rādītos vienausaini cilvēki.

Man šādas problēmas nav, Tīrions izmeta. Es no saviem ienaidniekiem baidos, tāpēc visus nogalinu.

Varīss iesmējās.

Vai iedzersiet ar mums kopā vīnu, cienītais?

Es iedzeršu vīnu.

Tīrions apsēdās blakus Šaijai un skaidri saprata, kas notiek, ja arī Čella vai meiča to nesaprata. Varīss deva mājienu. Sakot, ka viņam ārkārtīgi I',1 ibējies sastapt jauno dāmu, einuhs patiesībā domāja: "Tu gribēji meiču paslēpt, bet es zināju, kur viņa ir un kas viņa ir." Punduris prātoja, kurš bulu varējis viņu nodot saimnieks, staļļapuika, sargs pie vārtiem… vai kāds no savējiem?

Man vienmēr patīk atgriezties pilsētā pa Dievu vārtiem, no jauna piepildīdams vīna kausus, Varīss stāstīja Šaijai. Grebumi uz vārtu mājas ir tik skaudri, ka ik reizi, kad tos redzu, man nāk raudiens. Un acis… tik izteiksmīgas, vai ne? Allaž, ejot pa vārtiem, liekas, ka tās tevi pavada ar skatienu.

-   Nekad neesmu pievērsusi uzmanību, kungs, Šaija atbildēja. Rīt noteikti paskatīšos, ja jūs tā sakāt.

"Nepūlies, saldumiņ," Tīrions nodomāja, skalinādams kausā vīnu. "Grebumi viņam nerūp ne tik, cik melns aiz naga, un acis, kas pavada ar skatienu, ir viņa paša acis. Tas nozīmē tikai to, ka viņš mūs vēro viņš zināja par mūsu ierašanos tajā pašā mirklī, kad mēs ienācām pa vārtiem."

-    Esi uzmanīga, bērns, Varīss brīdināja. Karaļa ostā šodien nav droši. Es šīs ielas labi pazīstu, bet vienalga baidījos nākt šurp viens un neapbruņots. Šajā drūmajā laikā nelieši ir visur vīri ar saltu tēraudu un vēl saltākām sirdīm.

"Kur es varu atnākt viens un neapbruņots, citi var atnākt ar zobeniem rokās," bija viņa vārdu zemteksts.

Šaija tikai smējās.

-    Ja kāds mēģinās te ielauzties, tad tūdaļ kļūs par vienu ausi nabagāks, jo Čella to nocirtīs.

Varīss iegārdzās tā, it kā būtu izdzirdējis smieklīgāko teicienu savā mūžā, taču viņa acīs nebija ne miņas no jautrības, kad pagriezās pret Tīrionu.

-   Ar jauno dāmu ir ļoti patīkami sarunāties. Ja es būtu jūsu vietā, tad rūpētos par viņu, kā pieklājas.

-    Es tā arī daru. Ja kāds mēģinās viņai nodarīt pāri… esmu pārāk mazs, lai būtu Melnā Auss, turklāt nepretendēju uz to, ka es būtu drosmīgs. "Vai redzi? Es arī protu runāt tavā valodā, einuh. Piedur viņai pirkstu, un es tev noraušu galvu."

-    Atstāšu jūs, Varīss piecēlās. Zinu, cik jūs esat noguris. Es tikai gribēju apsveicināties un pateikt, ka esmu iepriecināts par jūsu atbraukšanu. Jūs būsiet ļoti nepieciešams padomes loceklis. Vai redzējāt komētu?

-   Esmu punduris, nevis aklais, Tīrions atcirta. Jājot pa Karaļceļu, likās, ka komēta aizklāj pusi debesu un spīdēja spilgtāk par pilnu mēnesi.

-   Tautā asteszvaigzne tiek saukta par Sarkano vēstnesi, Varīss stāstīja. Ļaudis apgalvo, ka tā nāk pie karaļa, lai brīdinātu, ka tuvojas liesmu un asiņu posts. Einuhs saberzēja pūderētās plaukstas. Vai drīkstu jums uzdot mīklu, pirms aizeju, valdniek Tīrion? Varīss negaidīja piekrišanu. Telpā sēž trīs diži vīri karalis, priesteris un bagātnieks ar

visu savu zeltu. Vidū stāv algotnis parasts cilvēks no vienkāršās tautas un ne pārāk asu prātu. Katrs no dižajiem viriem pieprasa nogalināt pārējos divus. "Dari, ko saku," pavēl karalis, "jo es esmu tavs pavēlnieks." "uz priekšu," mudina priesteris, "jo es tev pavēlu dievu vārdā." "Nokauj," ««ka bagātnieks, "un viss šis zelts būs tavējais." Un tagad pasaki: kuri no Viņiem mirst, un kurš paliek dzīvs?

Zemu paklanījies, einuhs mīkstiem soļiem izsteidzās no kopējās zāles.

Kad viņš bija aizgājis, Čella iespurdzās, un Šaija sarauca glīto pierīti 11 unkās.

bagātnieks paliek dzīvs, vai ne?

Tirions domīgs dzēra vīnu.

Iespējams. Bet varbūt arī ne. Rādās, ka tas ir atkarīgs no algotņa. VIņs nolika kausu uz galda. Nāc, iesim augšā.

Šaija bija spiesta Tīrionu kāpņu galā pagaidīt, jo viņai kājas bija garas un lokanas, bet pundurim īsas, stīvas un sāpošas. Tomēr meitene smaidiet, kad Tīrions viņu panāca.

Vai tu pēc manis ilgojies? viņa kaitējās, satverdama vīreli aiz rokas.

Ārkārtīgi, Tīrions atzina. Meitene bija garāka par piecām pēdām, Un punduris varēja uz viņu noraudzīties tikai no apakšas… taču Tīrions ii iii nemaz neiebilda uz viņu bija patīkami skatīties.

-Sarkanajā cietoksnī tev vienmēr manis pietrūks, viņa teica, vedot mazo vīriņu istabā. Un Labās rokas torņa aukstajā gultā arīdzan.

Svēta patiesība. Tīrions labprāt būtu ņēmis viņu līdzi, taču tēvs bija aizliedzis. "Tu nevedīsi mauku galmā!" viņš bija pavēlējis. Jau tā v lon, ka punduris bija atvedis meiču uz pilsētu, bija liela uzdrīkstēšanās. Viņa autoritāte bija atkarīga no tēva, to meitenei vajadzēja saprast. Bet Iii nebūsi tālu, Tīrions solīja. Tev būs māja ar sargiem un kalpiem, bet es tevi apciemošu tik bieži, cik vien būs manos spēkos.

Šaija ar kāju aizspēra durvis. Pa šaurā loga dūmakainajām rūtīm viņš varēja saskatīt Bailora Svētitā septu Visēnijas pakalna galā, taču Tīriona domas novērsa cits skats. Šaija noliecās, satvēra kleitas malu, novilka to sev pāri galvai un aizmeta. Viņa neuzskatīja par vajadzīgu nēsāt veļu.

- Atpūsties tev nesanāks, viņa sacīja, nostādamās Tīriona priekšā sarta, kaila un jauka, vienu roku atspiedusi uz gurna. Tev būs jādomā par mani ik reizes, kad dosies pie miera. Tad tev sacelsies, un nebūs nevienas, kas tev varētu palīdzēt, tāpēc nevarēsi aizmigt, ja vien… viņa pasmaidīja, un Tīrionam viņas viltīgais smaids ļoti patika. Vai tāpēc to sauc par Labās rokas torni, kungs?

Apklusti un noskūpsti mani, viņš pavēlēja.

Punduris sagaršoja vīnu uz meitenes lūpām un juta viņas mazās, stingrās krūtis piespiežamies viņam, bet meičas rokas tikmēr pasniedzās, lai atraisītu viņa bikšu saites.

-   Mans lauva, viņa nočukstēja, kad Tīrions atrāvās no skūpsta, lai izģērbtos. Mans augstais kungs, Lanisteru milzis!

Tīrions pastūma meiteni uz gultas pusi.

Kad punduris iegāja meitenē, viņa iekliedzās tik skaļi, ka Bailors Svētītais droši vien kapā pamodās, bet viņas nagi atstāja švīkas uz Tīriona muguras. Viņš nekad nebija jutis sāpes, kas būtu kaut uz pusi tik patīkamas.

"Muļķis," viņš pēc tam sodījās, guļot ieslīgušajā matracī starp sagumzītajiem palagiem. "Vai tu nekad nekļūsi prātīgs, punduri? Viņa taču ir mauka, nolāpīts, un mīl tikai tavu naudu, nevis daiktu. Vai atceries Tīšu?" Bet, kad viņa pirksti viegli pieskārās vienam no Šaijas krūšu galiem, tas piebrieda no pieskāriena vien, un Tīrions redzēja zobu nospiedumu uz viņas krūts, kur pats kaislē bija iekodies.

-   Un ko tu darīsi, kungs, būdams karaļa labā roka? Šaija pajautāja, kad viņš uzlika plaukstu viņai uz siltās, maigās krūts.

-  Ko tādu, ko Serseja nespēj pat iedomāties, Tīrions noņurdēja, piespiedis seju meitenei pie slaidā kakla. Es… spriedīšu tiesu.

BRENS

Brēnam labāk patika sēdēt cietajā akmens sēdeklī pie loga nekā gultas pēlī un segās. Tur viņam likās, ka sienas spiežas virsū un griesti gāžas uz galvas. Gultā guļot, istaba pārvērtās par celli /icmmalas cietumā, bet pie loga viņu aicināja plašā pasaule.

Viņš nevarēja ne staigāt, ne kāpelēt, ne medīt, ne cīnīties ar koka zobenu, ka savulaik to bija mēdzis darīt, taču viņš varēja skatīties. Zēnam patika noskatīties, kā iemirdzas logi visā Ziemmalā, kad telpās tika aizdegtas sveces un Iekurti kamīni, un patika klausīties, kā dižvilki sadziedas ar zvaigznēm.

Pēdējā laikā viņš bieži sapņoja par vilkiem. "Viņi runā ar mani kā brālis ar brāli," viņš sev teica, kad kāds dižvilks iegaudojās. Brens gandriz vai spēja saprast, ko vilki saka ne visu vārds vārdā, bet gandrīz… it kā viņi kauktu valodā, ko zēns kādreiz zinājis, bet tad nez kāda iemesla I 'ci aizmirsis. Volderi varbūt baidījās no vilkiem, bet Stārkos pašos ritēja * ilku asinis, tā reiz bija teikusi vecā auklīte. "Dažos Stārkos gan tās asinis u spēcīgākas nekā citos," viņa tika brīdinājusi.

Vasariņa gaudas bija garas un bēdīgas, skumju un ilgu pilnas. Pinkainis kauca mežonīgāk. Vilku kaucieni atbalsojās pagalmos un zālēs, līdz visa pils zvanīt zvanīja un likās, ka Ziemmalu apsēdis vesels bars, nevis līkai divi dižvilki… divi, bet reiz to bija veseli seši. "Vai viņi ilgojas pēc saviem brāļiem un māsām?" Brens prātoja. "Vai viņi sauc Pelēko Vēju, Spoku, Nīmeriju un Kundzītes garu? Vai viņi alkst, lai visi būtu mājās un viņi atkal būtu vienots bars?"

Kurš gan spēj izprast vilku? sīrs Rodrīks Kasels atbildēja, kad Krens viņam vaicāja, kāpēc dižvilki gaudo. Brena māte bija iecēlusi viņu

par Ziemmalas pils namzini savas prombūtnes laikā, tāpēc viņam bija tik daudz darba, ka neatlika laika nenozimigiem jautājumiem.

-    Viņi sauc pēc brivibas, apgalvoja piķieris Fārlens, kurš nemīlēja dižvilkus tāpat kā viņa suņi. Viņiem nepatīk sēdēt četrās sienās, un neviens viņiem to nevar pārmest. Meža zvēram jādzīvo mežā, nevis pilī.

-   Viņi vēlas medīt, piekrita pavārs Geidžs, mezdams tauku pikučus lielā katlā ar sautējumu. Vilks spēj saost labāk par kuru katru cilvēku viņi droši vien jūt tuvumā medījumu.

Mestrs Lūvins tā vis nedomāja.

-   Vilki bieži gaudo uz mēnesi, bet šoreiz viņi gaudo uz asteszvaigzni. Vai redzi, cik tā spoža, Bren? Iespējams, viņi domā, ka tas ir mēness.

Kad Brens atkārtoja mestra teikto Ošai, viņa skaļi iesmējās.

-   Jūsu vilkiem ir vairāk prāta nekā mestram, brīvļaužu sieviete sacīja. Viņi zina patiesību, ko cilvēks ir aizmirsis. No tā, kā viņa to pateica, Brenam pārskrēja šermuļi. Kad zēns pajautāja, ko viņa ar to domājusi, tas saņēma atbildi: Asinis un uguns, manu zēn, un nekā laba.

Šķirojot rakstu tīstokļus, ko bija izdevies paglābt no ugunsgrēka, Brens par asteszvaigzni iztaujāja septonu Čeilu.

-   Tas ir zobens, kas nokauj gadalaiku, viņš atbildēja, un drīz vien balts krauklis no Senpilsētas atnesa vēsti par vasaras beigām. Acīmredzot septonam bija taisnība.

Tomēr vecā auklīte tā nedomāja, un viņa bija dzīvojusi ilgāk par abiem.

-   Pūķi, viņa novilka, pacēlusi galvu un ostīdama gaisu. Auklīte bija gandrīz akla un nevarēja saskatīt asteszvaigzni, taču viņa apgalvoja, ka spējot to saost. Tie būs pūķi, bērns, viņa nelikās mierā. Auklīte nekad nesauca Brenu par princi.

-    Hodors. Tas bija viss, ko noteica Hodors. Un tas arī bija viss, ko viņš jebkad sacīja.

Dižvilki turpināja gaudot. Sargi uz mūriem pie sevis lamājās, suņi aplokos neganti rēja, zirgi staļļos spārdījās, Volderi pie uguns skurinājās un pat Lūvins sūdzējās, ka naktīs nevarot gulēt. Tikai Brenam kaukšana netraucēja. Sīrs Rodrīks bija licis vilkus izmitināt dievmežā, jo Pinkainis bija iekodis Mazajam Volderam, taču Ziemmalas mūri ar skaņu darīja dīvainas lietas. Reizēm izklausījās, ka vilki kauc turpat pagalmā zem Brena loga, bet citreiz zēns būtu varējis apzvērēt, ka zvēri skraida pa mūri kā sargkareivji. Žēl tikai, ka viņam nebija iespējas dzīvniekus ieraudzīt.

Viņš redzēja, ka asteszvaigzne gail virs Sargu zāles un Zvanu torņa, bet tālāk, melnajiem gargulu siluetiem rēgojoties uz sarkanā saulrieta fona, masīvs un apaļš vīdēja Pirmais cietoksnis. Kādreiz Brens bija pazinis ikvienu šo celtņu akmeni, viņš tās bija izložņājis gan no iekšpuses, gan no ārpuses un kāpelēja pa mūriem tik viegli, kā citi puikas kāpa pa kapnēm. Ēku jumti bija viņa paslēptuves, un kraukļi sabrukušajā tornī viņa senie draugi.

Bet tad Brens bija nokritis.

Brens neatcerējās, ka būtu kritis, bet ļaudis tā teica, un viņiem droši vien bija taisnība. Viņš gandrīz bija gājis bojā. Skatoties uz laika gaitā ipdrupušajām gargulām Pirmā cietokšņa virsotnē, zēns vēderā sajuta I ņudoņu. Tagad viņš nespēja ne kāpelēt, ne staigāt, ne skriet, ne cīnīties, līdz ar to sapņi, ka viņš būtu varējis kļūt par bruņinieku, bija izsapņoti.

Vasariņš bija gaudojis tajā dienā, kad Brens nokrita, un gaudoja vēl Ilgi pēc tam, kad zēns salauztiem kauliem gulēja gultā. Tā pirms došanās karā bija stāstījis Robs. Vasariņš sēroja par Brenu, bet Pinkainis un Pelēkais Vējš skumjās bija kopā ar viņu. Un vakarā, kad asiņainais krauklis atnesa vēsti par tēva nāvi, vilki zināja arī to. Brens tobrīd kopā ar Rikonu bija mestra tornī un sprieda par mežabērniem, kad Vasariņš un Pinkainis ar saviem kaucieniem pārtrauca Lūvina stāstu.

"Par ko viņi sēro tagad?" Vai kāds ienaidnieks bija nogalinājis Ziemeļu karali, kurš tobrīd bija viņa brālis Robs? Vai viņa pusbrālis Džons Sniegs bija nokritis no Mūra? Varbūt bojā bija gājusi māte vai kāda no māsām? Vai arī viņi gaudoja par ko citu, kā uzskatīja mestrs, septons un vecā auklīte?

"Ja es būtu īsts vilks, tad noteikti saprastu šo dziesmu," Brens iegrima domās. Savos vilka sapņos viņš joņoja augšup pa kalnu nogāzēm, pa izrobotām, ledainām klinšu korēm, kas bija augstākas par jebkuru torni, un nostājās pašā virsotnē zem pilna mēness, un visa pasaule pletās zem viņa kā vecos laikos.

-     Ūūūū, Brens mēģināja iegaudoties, bet tad, salicis plaukstas taurītē, viņš pielika tās pie mutes un pacēla galvu pret asteszvaigzni.

Uūūūūūūūūūūūū, aūūūūūūūūūūū! viņš gaudoja.

Kauciens bija muļķīgs, spalgs, neīsts un trīsošs tūdaļ bija skaidrs, ka tur gaudo puišelis, nevis vilks, tomēr Vasariņš atbildēja, ar dobjo balsi nomākdams Brena balstiņu. Drīz pievienojās arī Pinkainis. Brens iekaucās vēlreiz, un tagad viņi gaudoja trijatā pēdējie no sava bara.

Troksnis piesaistīja sargu uzmanību, un durvis pavēra Salmugalva ar lielu pumpu uz deguna. Viņš ielūkojās istabā un ieraudzīja Brenu pie loga gaudojam.

-   Kas noticis, princi?

Brens jutās neirti, kad viņš tika saukts par princi, lai gan viņš bija Roba mantinieks, savukārt Robs tagad bija Ziemeju karalis. Zēns pagriezās pret sargu un iekaucās viņam sejā:

-   Oūūūūūūū! Uū-uū-ūūūūūūūūū!

Salmugalva saviebās.

-   Tūlīt pat izbeidz ālēties!

-   Ūūū-ūūū-ūūūūūūū! Ūūū-ūūū-ūūūūūūūūūūūūūū!

Sargs izgāja, bet pēc brīža atgriezās kopā ar mestru Lūvinu, kurš kā parasti bija ģērbies pelēkā virsvalkā un ar amata ķēdi cieši ap kaklu.

-   Bren, tie zvēri arī bez tavas palīdzības rada pamatīgu troksni. Viņš pienāca pie zēna un uzlika plaukstu tam uz pieres. Jau ir vēls, tev vajadzētu labi ātri iemigt.

-   Es sarunājos ar vilkiem, Brens atgrūda mestra roku.

-   Vai likt, lai Salmugalva aiznes tevi uz gultu?

-    Es pats varu tikt līdz gultai. Kalējs Mikens bija uzmeistarojis dzelzs margas visapkārt istabai, lai Brens pats ar savu roku palīdzību varētu pārvietoties pa istabu. Tas bija lēni un grūti, turklāt pēc tam sāpēja pleci, taču zēnam nepatika, ka viņu kāds nesa uz rokām. Es tik un tā neaizmigšu, kamēr man nenāks miegs.

-   Visiem cilvēkiem jāguļ, Bren. Pat prinčiem.

-   Sapņos es pārvēršos par vilku. Brens pa logu palūkojās nakts tumsā. Vai vilki sapņo?

-   Domāju, ka visas dzīvas radības sapņo, bet ne tā, kā cilvēki.

-   Vai mirušie redz sapņus? Brens gribēja zināt, jo tikko iedomājās par tēvu. Kapenēs zem Ziemmalas akmeņkalis granītā veidoja tēva tēlu.

-    Daži redz, daži neredz, mestrs atbildēja. Mirušie paši par to neko nestāsta.

-   Bet vai koki redz sapņus?

-Koki? Nē…

-   Redz gan, Brens bija visnotaļ pārliecināts. Viņi sapņo koku sapņus. Es sapnī reizēm redzu koku to sejaskoku, kas dievmežā tas sauc mani pie sevis. Bet vilka sapņi ir labāki. Es tad visu varu saost, reizēm spēju sajust asiņu garšu.

Mestrs Lūvins paraustīja ķēdi vietā, kur tā visvairāk nospieda kaklu.

-   Ja tu vairāk laika pavadītu kopā ar citiem bērniem…

-    Es nevaru ciest citus bērnus, Brens tūdaļ iedomājās par Volderiem. Es jums jau liku aizvākt viņus no manām acīm.

Lūvins kļuva nepielūdzams.

Freji ir tavas mātes aizbilstamie, kas ar ipašu rīkojumu nodoti viņas audzināšanā. Un nav tavā ziņā viņus izraidīt, turklāt tas nebūtu pieklājīgi. Kur viņi liksies, ja mēs viņus padzīsim?

-   Mājās. Tā ir viņu vaina, ka mani nelaiž pie Vasariņa.

-            Freju zēns nelūdza, lai vilks viņam uzbrūk, mestrs skaidroja, tāpat kā es.

-  Tas bija Finkainis. Rikona lielais, melnais vilks bija tik mežonīgs, ka reizēm biedēja pat Brenu. Vasariņš nevienu nav sakodis.

-   Vasariņš pārkoda cilvēkam rīkli tieši šajā istabā vai to tu jau esi aizmirsis? Taisnību sakot, tie mazie, mīļie kucēntiņi, kurus jūs ar brāļiem atradāt sniegā, ir izauguši par bīstamiem zvēriem. Freju bērni dara pareizi, piesargājoties no viņiem.

-   Dievmežā vajadzēja ieslodzīt Volderus, lai viņi tur spēlē savos pārceltuves valdniekos, cik uziet, un Vasariņš atkal varētu gulēt pie manis. Es gribēju izjāt ar Dejotāju, bet Alusvēders nelaida mani laukā pa vārtiem.

-   Un pareizi darīja. Vilkumežs ir briesmu pilns vai tava pēdējā izjāde tev neko nav iemācījusi? Varbūt gribi, lai tevi notver kāds noziedznieks un pārdod Lanisteriem?

-   Vasariņš mani izglābtu, Brens stūrgalvīgi nelikās mierā. Prinčiem ir ļauts kuģot pa jūru, medīt Vilkumežā mežacūkas un cīnīties ar šķēpiem.

-   Bren, bērniņ, kāpēc tu sevi moki? Kādu dienu tu kaut ko no tā visa varēsi darīt, bet tagad tev ir tikai astoņi gadi.

-   Es labāk kļūšu par vilku. Tad es varēšu dzīvot mežā, gulēt, kad man ienāks prātā, un varēšu uzmeklēt Āriju un Sansu. Es saodīšu, kur viņas atrodas, un iešu izglābt, bet, kad Robs dosies kaujā, es cīnīšos līdzās ar Pelēko Vēju. Es ar zobiem pārgrauzīšu Karaļkāvim rīkli. Ja es būtu vilks… Brens iegaudojās: Ūūū-ūūū-ūūūūūūūūū!

Lūvins pacēla balsi.

-   īsts princis ar prieku…

-  ĀĀŪŪŪŪŪŪŪŪ! Brens iesaucās pavisam skaļi. ĀĀŪŪŪŪŪŪŪŪ!

Mestrs padevās.

-   Kā vēlies, bērns. Skumjā nepatikā palūkojies uz Brenu, viņš izgāja no guļamistabas.

Kad Brens bija palicis viens, gaudošana vairs nelikās tik aizraujoša, un pēc brīža viņš apklusa. "Es viņus arī uzņēmu ar prieku," zēns aizvainots domāja. "Ja es būtu Ziemmalas valdnieks, viņš neatļautos teikt, ka es tā nedarīju." Kad Volderi ieradās no I)viņiem, tieši Rikons gribēja, lai viņi iet prom. Četrus gadus vecais bērns brēca, ka gribot pie mātes un Roba, nevis pie šiem svešiniekiem. Tieši Brens bija nomierinājis Rikonu un uzņēmis Frejus. Viņš pacienāja viesus ar gaļu un medaļu un aicināja pie kamīna, turklāt pats mestrs Lūvins pēc tam atzina, ka viņš rīkojies pareizi.

Tikai tas bija sen, vēl pirms spēles.

Spēlei bija vajadzīgs baļķis, kārts, ūdenskrātuve un krietns troksnis Vissvarīgākais esot ūdens, Volders un Volders klāstīja Brenam. Baļķa vietā varēja izmantot dēli vai rindā saliktus akmeņus un kārts vietā nūju. Varēja pat iztikt bez spiegšanas, taču bez ūdens tā nebija nekāda spēle. Tā kā mestrs Lūvins un sīrs Rodrīks neļāva bērniem doties uz Vilkumežu, lai sameklētu strautiņu, vajadzēja iztikt ar kādu no duļķainajiem dievmeža dīķiem. Volders un Volders nekad nebija redzējuši, kā no zemes burbuļodams nāk ārā karsts ūdens, tomēr abi piekrita, ka tas tikai uzlabošot spēli.

Abiem vārdā bija Volders. Lielais Volders stāstīja, ka Dvīņos esot daudz Volderu, un visi nosaukti sava vectēva valdnieka Voldera Freja vārdā.

Mums, Ziemmalā, gan katram ir pašam savs vārds, Rikons, to padzirdējis, lepni paziņoja.

Spēle tika spēlēta šādi. Pāri ūdenstilpei tika nolikts baļķis, un viens no spēlētājiem ar nūju nostājās tam pa vidu viņš bija pārceltuves valdnieks. Kad pienāca kāds no pārējiem dalībniekiem, pavēlnieks sacīja: "Es esmu pārceltuves valdnieks, kas nāk?" Otram spēlētājam vajadzēja sacerēt runu par tēmu, kas viņš ir un kāpēc viņu vajadzētu laist pāri. Valdnieks tad varēja likt viņiem zvērēt un atbildēt uz jautājumiem. Nevajadzēja noteikti sacīt patiesību, taču zvērests bija saistošs līdz brīdim, kamēr spēlētājs pateica "iespējams", turklāt tas bija jāizdara tā, lai valdnieks to neizdzirdētu. Tad varēja mēģināt iegāzt viņu ūdenī un pašam kļūt par pārceltuves valdnieku, bet tikai tādā gadījumā, ja bija pateikts vārds "iespējams". Pretējā gadijumā vajadzēja izstāties no spēles. Valdnieks drīkstēja gāzt ūdenī ikvienu, turklāt viņam vienīgajam bija kārts vai nūja.

Faktiski spēles jēga bija grūstīšanās, dunkāšana un krišana ūdenī, ko pavadīja skaļi strīdi par to, vai kāds ir pateicis vārdu "iespējams". Visbiežāk par pārceltuves valdnieku kļuva Mazais Volders.

Zēns bija iesaukts par Mazo Volderu, neraugoties uz to, ka viņš bija gara auguma un apaļīgs, ar sarkanu seju un lielu, apaļu vēderu. Lielais Volders bija ar asi iezīmētiem sejas vaibstiem, kalsns un puspēdu īsāks.

Viņš ir piecdesmit divas dienas vecāks par mani, Mazais Volders paskaidroja, tāpēc sākumā viņš bija lielāks, taču es augu ātrāk.

Mēs esam brālēni, nevis brāļi, mazākais no abiem Lielais Velders piemetināja. Es esmu Volders Džemosa dēls. Mans tēvs bija valdnie1 i Voldera dēls no ceturtās sievas, bet viņš ir Volders Mereta dēls. Viņa vci māmiņa bija valdnieka Voldera trešā sieva, no Kreikholiem. Pa mantojuma līniju viņš man ir priekšā, lai gan es esmu vecāks.

Tikai par piecdesmit divām dienām, Mazais Volders iebilda. Un neviens no mums tāpat netiks pie valdīšanas Dvīņos, tu, muļķadesa.

- Es tikšu, Lielais Volders paziņoja. Bet mēs neesam vienīgie Volīleii. Sīram Stevronam ir mazdēls Melnais Volders, kurš mantojuma i indā ir ceturtais, tad vēl ir Sarkanais Volders sīra Emona dēls, un basi.trds Volders, kura rindā nav nemaz. Viņš ir Volders Upe, nevis Volders I rejs. Un tad vēl ir vesela čupa skuķu, kam vārds ir Volda.

-   Un Tīrs tu vienmēr aizmirsti piebilst Tīru.

Viņš ir Voltīrs, nevis Volders, Lielais Volders bezrūpigi atmeta ar toku.Rindā viņš ir aiz mums, tāpēc viņš nav no svara. Un vispār viņš man nekad nav paticis.

Sīrs Rodrīks izlēma, ka Volderi gulēs Džona Sniega bijušajā istabā, jo I >žons bija Naktssardzē un vairs neatgriezīsies. Brens ar to nebija mie1.1 viņam šķita, ka Freji grasās aizņemt Džona vietu.

Brens domīgi vēroja, kā Volderi cīkstas ar pavāra dēlu Rāceni un I »žoseta meitām Bendiju un Šīru. Volderi vienojās, ka Brens būs tiesnesis un izlems, vai spēlētājs ir pateicis vārdu "iespējams" vai nav, taču, kad sakās spēle, visi par viņu aizmirsa.

Spiedzieni un šļaksti drīz piesaistīja pārējo bērnu uzmanību: atskrēja piķiera meita Palla, sarga Keina dēls Kalons, arī Toms, kura tēvs Resnais l oms kopā ar Brena tēvu bija gājis bojā Karaļa ostā. Nepagāja ilgs laiks, kad visi bija izmirkuši un vienos dubļos. Palla bija brūna no galvas līdz kājām, mati saķepuši, bet no smiekliem viņai trūka elpas. Pēc tam, kad bija atlidojis asiņainais krauklis, Brens tik daudz smieklu nebija dzirdējis. "Ja man būtu kājas," viņš rūgti prātoja, "es viņus visus sagāztu ūdenī. Pārceltuves pavēlnieks būtu tikai es!"

Pēdējais pie dievmeža dīķa ieradās Rikons, un Pinkainis viņam pa pēdām. Viņš skatījās, kā Rācenis ar Mazo Volderu cīnās ap nūju, līdz Rācenis, atmetis rokas, ar skaļu plaukšķi ievēlās ūdenī.

- Es! Tagad es! Es gribu spēlēt! Mazais Volders aicināja viņu tuvāk, un Pinkainis jau grasījās sekot. Nē, Pinkaini! Brena brālis pavēlēja.

Vilki nevar spēlēt šo spēli. Tu paliksi kopā ar Brenu.

Un vilks palika…

…Līdz brīdim, kad Mazais Volders trāpīja Rikonam ar nūju tieši pa vēderu. Brens nepaguva ne acis pamirkšķināt, kad melnais vilks jau lidoja dēļa virzienā, dīķī noplūda asinis, Volderi brēca tā, it kā viņiem ādu vilktu nost, Rikons sēdēja dubļos un smējās, bet Hodors atklumburoja pie dīķa klaigādams:

-   Hodors! Hodors! Hodors!

Dīvaini, bet pēc tam Rikons nosprieda, ka Volderi viņam patīk. "Pārceltuves valdnieku" viņi vairs nekad nespēlēja, taču spēlēja citas spēles "skaistuli un briesmoni", "žurkas un kaķus", "nāc uz manu pili" un citas. Tā kā Volderu pusē tagad bija Rikons, viņi klejoja pa virtuvēm, lai čieptu pīrāgus un cepumus, skraidīja pa mūriem, aplokos baroja ar kauliem suņus un sīra Rodrīka modrās acs uzraudzībā vingrinājās cīņās ar koka zobeniem. Rikons viņiem pat parādīja dziļās velves, kur akmeņkalis meistaroja tēvam kapakmeni.

-   Tev nav tiesību! Brens kliedza uz brāli, kad tas viņam nāca ausīs. Tā ir mūsu, Stārku, vieta!

Bet Rikons neklausījās.

Istabas durvis atvērās, un ienāca mestrs Lūvins ar zaļu pudeli rokās, bet šoreiz viņam līdzi bija Oša un Salmugalva.

-   Es tev pagatavoju guļamās zāles, Bren.

Oša satvēra zēnu savās stiegrainajās rokās un bez grūtībām aiznesa viņu uz gultu. Kā sieviete viņa bija ļoti gara auguma un ļoti spēcīga.

-   Tagad tu gulēsi bez sapņiem, mestrs sacīja, izvilkdams no pudeles korķi. Saldā miegā bez sapņiem.

-   Vai tiešām? Brens negribēja ticēt.

-   Jā. Dzer.

Brens iedzēra. Zāles bija biezas un baltas kā krīts, taču tām klāt bija medus, tāpēc norīt tās varēja viegli.

-   Kad pienāks rīts, tu jutīsies labāk. Lūvins uzsmaidīja Brcnam, noglāstīja viņam galvu un gāja prom.

Oša durvīs aizkavējās.

-   Vai atkal sapņo par vilkiem?

Brens pamāja ar galvu.

-   Varbūt nepūlies sapņiem pretoties, bērns. Redzu, ka tu runājies ar sirdskoku iespējams, dievi vēlas tev atbildēt.

-    Dievi? viņš pārvaicāja, jau laizdamies snaudā. Ošas seja izplūda un kļuva pelēka.

"Saldā miegā bez sapņiem," domāja Brens.

Kad zēnu pilnībā apņēma tumsa, viņš aptvēra, ka atrodas dievmežā un bez skaņas slīd zem pelēkzaļajām sekvojām un mezglainajiem ozoliem, kas bija tik veci kā pats laiks. "Es staigāju," viņš sajūsmināts aptvēra. Brens ii i .1 saprata, ka tas ir tikai sapnis, tomēr sapnis par staigāšanu bija labāks par patiesību, kas nozīmēja tikai istabu, sienas, griestus un durvis.

Starp kokiem bija tumšs, taču ceļu izgaismoja asteszvaigzne, tāpēc viņš u/ kājām jutās stabili. Viņš pārvietojās uz visām četrām, droši un airi, turklāt juta zemi zem kājām, mīksto, kritušo lapu čaboņu, resnās koku saknes, cietos akmeņus un biezo meža sūnu kārtu. Tā bija patīkama sajūta.

Nāsis piepildīja smaržas dzīvas un reibinošas: karsto dīķu zaļi dūņaina smaka, leknā trūdzemes smarža zem ķepām, vāveres ozolos. Vāveru smarža lika viņam atcerēties silto asiņu garšu un kaulu krakšķēšanu starp zobiem. Mute pildījās siekalām. Kopš ēšanas bija pagājusi tikai puse dienas, taču mieloties ar beigtu gaļu nebija nekāda prieka, pat ja tas l'lja briedis. Viņš dzirdēja, kā vāveres kokos čalo un skrubinās, jo starp lapām bija drošībā, un tās bija pārāk gudras, lai nāktu lejā, kur siroja viņš ar savu brāli.

Viņš saoda arī brāli tas bija pazīstams aromāts, spēcīgs un piezemēts, tik melns kā viņa kažoks. Brālis nikni skraidīja ap mūriem, apli pa: apļa, dienu no dienas, nakti no nakts, un nepaguris meklēja… laupījumu, izeju, māti, brāļus un māsas, savu baru… meklēja, meklēja un la ari nespēja atrast.

Aiz kokiem slējās mūri, cilvēku sakrautas nedzīvas klinšu grēdas, kas norobežoja šo mazo dzīvā meža pudurīti. Tās bija raibas, sūnu izraibinātas, taču tik biezas, izturīgas un augstas, ka neviens vilks tām nespētu pārlēkt. Auksta dzelzs un šķelts koks aizsedza vienīgos caurumus, kas līņa atstāti akmens krāvumos. Brālis apstājās pie katra cauruma un dusmas atieza ilkņus, bet caurumi neatvērās.

Pirmajā naktī viņš bija darījis tāpat, bet drīz vien saprata, ka no tā nav nekāda labuma. Ar rūcieniem te durvis atvērt nevarēja. Pasaule ap viņiem kļuva šaurāka, taču aiz nožogotā meža bija arī citas cilvēku slietas akmens klintis. Ziemmala, viņš pēkšņi atminējās. Aiz tās klintīm, kas slējās līdz debesīm, atradās īstā pasaule, kas viņu aicināja, un viņam vajadzēja uz saucienu atbildēt vai mirt.

ĀRIJA

Viņi brauca no rītausmas līdz pat saulrietam, garām mežiem, dārziem un rūpīgi koptiem laukiem, cauri maziem ciemiem, ļaužu pilnām tirdzniecības pilsētām un spēcīgiem nocietinājumiem. Kad palika tumšs, viņi ierīkoja apmetni un vakariņoja Sarkanā zobena gaismā. Vīri pēc kārtas stāvēja sardzē. Ārija starp kokiem varēja saskatīt citu ceļotāju ugunskurus. Ar katru nakti šādu apmetņu šķita kļuvis arvien vairāk un ļaužu uz Karaļceļa arī ar katru dienu vairāk.

Gan no rīta, gan pa dienu, gan vakarā bija redzami vecīši un mazi bērni, lieli vīri un mazāki, meitenes basām kājām un sievietes ar zīdaiņiem pie krūts. Bija tādi, kas brauca zemnieku ratos vai vēršu pajūgos. Citi jāja ar zirgiem, ponijiem, mūļiem, ēzeļiem vai arī brauca ar visām iespējamām ierīcēm, kas spēj šļūkt vai ripot. Kāda sieviete saitē veda slaucamu govi, kuras mugurā sēdēja maza meitenīte. Ārija redzēja kalēju, kurš stūma ķerru ar saviem amata rīkiem āmuriem, knaiblēm un pat laktu, taču pēc neilga brīža viņa ievēroja citu vīru, kura ķerrā uz segas sēdēja divi mazi bērneļi. Vairums bēgļu gan gāja kājām, nesot savu iedzīvi uz pleciem, bet viņu sejās vīdēja piesardzība un nogurums. Ļaudis gāja uz dienvidiem, uz pilsētu, uz Karaļa ostu, un tikai katrs simtais no visiem ceļotājiem pārmija kādu vārdu ar Jorenu, kurš devās uz ziemeļiem. Meitene brīnījās, kāpēc neviens neiet uz to pašu pusi, kurp devās viņi.

Daudzi ļaudis bija apbruņoti Ārija redzēja dunčus, nažus, izkaptis un cirvjus, bet pa retam pavīdēja arī kāds zobens. Citi bija no koku zariem izgatavojuši nūjas, vēl citi izgrebuši mezglotas kara vāles.

I mēdāmi pa rokai ieročus, viņi neuzticīgi glūnēja uz Jorena ratiem, bet lingu beigās laida tos garām neskartus.

"Skaties ar acīm," Sīrio bija teicis, "un klausies ar ausīm."

Kādu dienu prātā jucis bābietis sāka uz viņiem kliegt: Muļķi! Viņi jūs, muļķus, visus nogalinās!

Sieviete bija izkāmējusi kā putnubiedēklis ar iekritušām acīm un asinis noberztām kājām.

Nākamajā rītā pie Jorena piejāja glums tirgotājs un piedāvājās nopirkt viņa ratus ar visu, kas tajos iekšā par ceturto daļu vērtības.

Ir karš, un tev ikviens atņems to, ko gribēs, tāpēc labāk pārdod visu man, draugs.

Jorens, paraustījis savus šķībos plecus, aizgriezās un nospļāvās.

lajā dienā Ārija redzēja pirmo kapu. Tas bija mazs uzkalniņš ceļa malā, visticamāk, rakts bērnam. Irdenajā zemē bija atstāts kristāls, un I omijs gribēja to paņemt, taču Vērsis aizrādīja, lai liek mirušos miera. Dažas ligas tālāk Preds pamanīja veselu rindu nesen raktu kapu, un lurpmāk ne diena nepagāja, kādu neredzot.

Reiz Ārija tumsā pamodās it kā bez noteikta iemesla. Sarkanais zobens debesīs liesmoja līdzās tūkstoš zvaigznēm. Nakts viņai šķita pārāk mierīga, lai gan varēja dzirdēt Jorena apslāpētos krācienus, ugunskura sprakšķēšanu un pat ēzeļu mīņāšanos. Tomēr meitenei šķita, ka pasaule gaidās ir aizturējusi elpu, un no šīs sajūtas viņu pārņēma drebuļi. Satvēi usi Adatu, meitene atkal iesnaudās.

Kad pienāca rīts un Preds nepamodās, Ārija saprata, ka naktī bija pietrūcis viņa klepus. Algotnim kaps tika izrakts turpat, kur viņš bija gulējis, lorens vispirms savāca nelaiķa vērtīgākās lietas un tikai tad apbēra viņu ar zemi. Kāds gribēja Preda zābakus, cits bija iekārojis viņa dunci. Arī bruņukrekls un ķivere kādam tika, bet garo zobenu Jorens pasniedza Vērsim.

-  Tev ir tādas rokas, ka tu pat varētu iemācīties rīkoties ar šādu daiktu, viņš sacīja.

Kāds zeņķis, vārdā Tārbers, uzbēra uz Preda kapa sauju ozolzīļu, lai vietā, kur viņš atdusas, izaugtu kārtīgs ozols.

l ajā vakarā viņi piestāja kādā ciemā un apmetās ar efejām apaugušā iebraucamajā vietā. Jorens saskaitīja naudas gabalus savā makā un nosprieda, ka ar tiem pietiks, lai dabūtu siltu ēdienu.

-   Mēs gulēsim ārā kā vienmēr, bet te ir pirts, ja nu kādam ir vēlme pēc karsta ūdens un ziepēm.

Ārija neuzdrīkstējās mazgāties, lai gan nu jau smirdēja tikpat ļoti ka Jorens. Vairums no kukaiņiem, kas mitinājās viņas apģērbā, tur jau dzīvoja visu ceļu no paša Blusu Gala, tāpēc nelikās īsti godigi ņemt un tos noslīcināt. Tārbers, Karstais Pīrādziņš un Vērsis iestājās rindā uz pirti. Daži iekārtojās pirtsmājas priekšā, bet pārējie iebruka iebraucamās vietas kopējā zālē. Jorens pat lika, lai Lomijs aiznes pa kausam alus tiem trim vīriem, kas bija pieķēdēti pie ratiem.

Gan tīrie, gan netīrie vakariņās dabūja karstu cūkgaļas sacepumu un ceptus ābolus. Saimnieks visiem uzsauca ari pa kausam alus uz sava rēķina.

-    Mans brālis pirms daudziem gadiem iestājās Naktssardzē, viņš stāstīja. Viņš bija sulainis, gudrs puisis, bet kādu dienu tika pieķerts čiepjam piparus no kunga galda. Viņam patika piparu garša, un viņš nočiepa tikai šķipsniņu, taču sīrs Malkolms bija nepielūdzams. Vai pie Mūra jums ir pipari?

Jorens papurināja galvu, un saimnieks nopūtās.

-   Skāde. Līnsam tik ļoti garšoja pipari…

Ārija alu no kausa malkoja prātīgi, uzdzerdama sacepumam, kas bija vēl karsts, tikko no plīts. Tēvs reizēm ļāva viņai iedzert pa kausam, meitene atcerējās. Sansa allaž viebās un iebilda, ka vīns esot daudz labāks par alu, taču Ārijai garšoja arī alus. Tagad viņai kļuva skumji, iedomājoties par tēvu un Sansu.

Iebraucamā vieta bija pilna ar ļaudīm, kas devās uz dienvidiem, tāpēc zālē izcēlās murdoņa, kad visi uzzināja, ka Jorens ar saviem ceļabiedriem dodas pretējā virzienā.

-   Drīz vien jūs būsiet atpakaļ, saimnieks apgalvoja. Ziemeļos nav ko darīt. Puse druvu ir nodedzinātas, bet tie cilvēki, kas palikuši, slēpjas nocietinājumos. Pie mums ir tā viens bars no rīta aizbrauc, cits vakarā ir klāt.

-   Mums vienalga, Jorens neatlaidās, Tūliji vai Lanisteri. Naktssardzē karos nepiedalās.

"Valdnieks Tūlijs ir mans vectēvs," Ārija nodomāja. Viņai tas nebija vienalga, taču meitene iekoda lūpā un turpināja uzmanīgi klausīties.

-   Te vairāk ir Lanisteru nekā Tūliju, saimnieks turpināja. Te ir arī daudz kalniešu no Mēness kalniem pamēģiniet viņam pateikt, ka jums viss vienalga. Un Stārki arī ir iesaistījušies ir atnācis jaunais pavēlnieks, bijušās karaļa labās rokas dēls…

Ārija izslējās, lai kaut ko nepalaistu garām. Vai viņš runāja par Robu?

-    Dzirdēju, ka tas puika kaujā jājot vilka mugurā, ierunājās kāds vīrs ar dzelteniem matiem un alus kausu rokā.

-   Pļāpas vien, Jorens nospļāvās.

-    Man to teica cilvēks, kurš pats redzējis. Viņš zvērēja, ka vilks esot bijis tik liels kā zirgs.

Zvērēšana nenozīmē, ka viņš tev stāstīja patiesību, Hod, saimnieks iebilda. Tu katru dienu zvēri, ka atdosi man to, ko esi parādā, bet es vel neesmu redzējis ne graša. *

Zālē sēdošie ierēcās smieklos, un vīrs ar dzeltenajiem matiem tumši piesarka.

Vilkiem šis ir nelāgs gads, ierunājās bāls vīrelis zaļā, ceļojumos notraipītā apmetnī. Pie Dievu Acs vilku bari ir kļuvuši tik nekaunīgi ka nekad. Viņi kož nost visus, kas tiem gadās ceļā aitas, govis, suņus un arī no cilvēkiem nebaidās. Naksnīga pastaiga mežā tur var maksāt dzīvību.

Kārtējās pasakas, kurās nav vairāk patiesības kā visās citās.

Man to pašu stāstīja māsīca, un viņa nemēdz melot, piemetināja I ada veca tantiņa. Viņa teica, ka esot uzradies simtiem vilku liels bars, kas mēdzot saplosīt cilvēkus. Viņu barvedis esot vilkate kuce no sept itas elles.

"Vilkate." Ārija iedzēra malku alus. Vai Dievu Acs nav pie Trejžubures? Kaut viņai pie rokas būtu karte! Tieši pie Trejžubures meitene bija atstājusi Nīmeriju. Viņa gan to ļoti nevēlējās, bet Džorijs teica, ka neesot izvēles, jo vilcene, atvesta pilī, tāpat tiktu nogalināta par kodienu I ».ofrejam, lai arī viņa nebija to pelnījusi. Viņiem vajadzēja klaigāt un mest ar akmeņiem, līdz dižvilcene beidzot pārstāja sekot. "Tagad vilcene mani droši vien nepazītu," Ārija prātoja. "Bet, ja arī pazītu, tad droši vien ienīstu."

-           Esmu dzirdējis, ka tā elles kuce reiz tirgus dienā ieklīdusi ciemā, stāstīja vīrs zaļajā apmetnī, visur cilvēki, bet šī bez bailēm piegājusi

un izrāvusi bērnu mātei no rokām. Kad tas nonācis pavēlnieka Mutona ausīs, šis un viņa dēli nozvērējušies dabūt rokā to maitu. Viņi ar dzinējsuņiem sekojuši vilcenei līdz pat midzenim un tikko aizmukuši ar veselu ādu, bet suņi nokosti visi kā viens līdz pēdējam.

-  Tās ir tikai pasakas, Ārija izmeta, nespēdama paklusēt. Vilki neēd mazus bērnus.

-   Ko tu par to zini, puika? vīrs zaļajā apmetnī jautāja.

Viņa nepaguva atbildēt, kad Jorens satvēra viņu aiz rokas.

-   Puika ir apskurbis no alus.

-   Neesmu vis. Vilki neēd bērnus…

-  Ārā, zeņķi! Un nenāc atpakaļ, kamēr neiemācīsies turēt muti, kad viri runā! Jorens spēcīgi pastūma Āriju uz durvju pusi, kas veda uz staļļiem. Ej paskaties, vai staļļapuika ir padzirdījis zirgus.

Ārija sadusmota izgāja pa durvīm.

-   Viņi neēd bērnus, meitene bubināja, ar kāju aizsperdama akmeni. Tas aizripoja zem ratiem.

-   Puisēn, uzsauca draudzīga balss. Jaukais puisēn!

Viņu uzrunāja viens no dzelžos ieslēgtajiem vīriem. Ārija piesardzīgi tuvojās ratiem, roku turēdama uz Adatas spala.

Ķēdēm grabot, savažotais pacēla tukšo kausu.

-   Cilvēks grib vēl mazliet sajust alus garšu. Cilvēks ir izslāpis, cauru dienu nēsājot šīs smagās aproces. Tas bija jaunākais no visiem trim slaids, glīts un ar smaidu sejā. Vienā galvas pusē mati viņam bija rudi, otrā pilnīgi balti, taču pagalam nespodri no ieslodzījuma un ceļa putekļiem. Cilvēks grib arī nomazgāties, viņš piebilda, pamanījis, kā Ārija uz viņu skatās. Mēs varētu būt draugi.

-   Man jau ir draugi, Ārija atteica.

-    Es nevienu neredzu, iejaucās vīrs bez deguna. Viņš bija neliela auguma un drukns, ar lielām rokām. Rokas, kājas, krūtis un pat muguru klāja biezs, melns apmatojums, tāpēc Ārijai atgādināja zīmējumu no kādas grāmatas, kur bija attēlots mērkaķis no Vasaras salām. Dēļ cauruma viņa sejā nebija iespējams uz šo cilvēku skatīties ilgi.

Plikgalvainais pavēra muti un iešņācās kā milzīga, balta ķirzaka. Kad Ārija izbijusies palēca atpakaļ, viņš atvēra muti platāk un izbāza mēli, lai arī tas bija tikai apcirsts strupulis.

-   Liecieties mierā, Ārija izmeta.

-   Cilvēks neizvēlas savus cietuma biedrus, glītais jauneklis ar rudi baltajiem matiem noteica. Kaut kas viņa runā meitenei atgādināja Sīrio, lai arī bija jūtamas atšķirības. Tiem diviem nav ne kauna, ne goda, vīrs lūdz piedošanu. Tevi sauc par Āriju, vai ne?

-   Viņu sauc par Kunkuļgalvu, nerimās vīrs bez deguna. Kunkuļgalva ar nūju. Pielūko, loratieti, ka nedabū no viņa ar bomi.

-   Cilvēku apkauno tādi ceļabiedri, turpināja glītais. Šim cilvēkam ir gods saukties par Žakenu Hgaru, un viņš nācis no brīvpilsētas Loratas. Viņš gribētu atkal atgriezties mājās. Cilvēka ieslodzītie ceļabiedri ir Rordžs, viņš ar kausu pamāja uz tā cilvēka pusi, kuram nebija deguna, un Kodējs. Kodējs atkal iešņācās, atklādams dzeltenus un smaili novīlētus zobus. Cilvēkam ir vajadzīgs vārds, vai ne? Kodējs nevar runāt un Kodējs neprot rakstīt, taču viņam ir asi zobi, tāpēc cilvēki sauc viņu par Kodēja Smaidu. Vai tev patīk?

Ārija atkāpās no ratiem.

Ne. "Viņi nevar man nodarīt pāri," meitene sev teica, "viņi ir pielodēti."

Vīrietis apgrieza kausu ar dibenu uz augšu.

Cilvēkam jāraud.

( ilvēks bez deguna, Rordžs, nolamājās un meta ar savu kausu Ārijai. Važu dēļ metiens sanāca neveikls, taču vienalga smagais alvas kauss bulu trāpījis meitenei pa galvu, ja viņa nebūtu pieliekusies.

Tūlīt atnes alu, pumpainais!

Aizver žaunas! Ārija centās domāt tā, kā būtu domājis Sīrio, un 1/vilka koka zobenu.

Panāc tikai tuvāk, draudēja Rordžs. Es iebāzīšu to puļķi tev sūdi aurumā un izdrāzīšu līdz asinīm.

"bailes cērt dziļāk nekā zobens." Ārija piespieda sevi iet tuvāk ratiem, un kalis nākamais solis bija grūtāks par iepriekšējo. "Sirdīga kā āmrija, mierīga ka ūdens," šie vārdi atbalsojās viņas prātā. Sīrio nebūtu nobijies. Viņa jau blja piegājusi pie ratiem tik tuvu, ka varēja aizskart riteni, kad Kodējs pielēi a kājās un, ķēdēm žvadzot, centās viņu sagrābt, tomēr važas izrādījās par Isu, un roka palika kādu puspēdu no meitenes sejas. Viņš iešņācās.

Ārija viņam iesita spēcīgi un tieši starp viņa mazajām ačelēm.

Kodējs iebrēcās, atkrita atpakaļ un tad atkal ar visu svaru centās sai aut ķēdes. Posmi nostiepās, un meitene dzirdēja, kā nočīkst vecie ratu l'.i nlas dēļi, kuros ķēdes bija nostiprinātas. Uz Kodēja lielajām, bālajām plaukstām izspiedās vēnas, taču ķēdes izturēja, un beigu beigās vīrs sakņupa atpakaļ. No brūcēm pār vaigiem tecēja asinis.

Puikam drosmes ir vairāk nekā sajēgas, sacīja tas, kurš sevi bija nodēvējis par Žakenu H'garu.

Ārija atmuguriski kāpās prom no ratiem, bet tad kāds satvēra viņu uz pleca. Viņa apcirtās riņķī un pacēla nūju kā zobenu, bet tas izrādījās līkai Vērsis.

-   Ko tu te dari?

Puisis kā aizsargājoties pacēla rokas.

Jorens teica, ka neviens nedrīkst tuvoties šiem trim vīriem.

-   Man no viņiem nav bail, Ārija atteica.

Tādā gadījumā tu esi muļķis. Man no viņiem ir bail. Vērsis uzlika roku uz zobena spala, un Rordžs sāka smieties. Iesim prom.

Ārija piesita ar kāju pie zemes, taču ļāva, lai Vērsis viņu ved prom. kordža smieklu un Kodēja šņākšanas pavadīti, viņi nokļuva pie iebraui amās vietas durvīm.

-   Varbūt gribi pacīnīties? meitēns jautāja Vērsim. Viņai gribējās kā dam kārtīgi sadot pa mizu.

Puisis satrūcies palūkojās uz meiteni. Biezo, melno matu šķipsnas, vēl mitras pēc pirts, krita pāri tumšzilajām acīm.

-   Es taču tevi uzveikšu.

-   Neuzveiksi.

-   Tu nezini, cik es esmu stiprs.

-   Bet tu nezini, cik es esmu veikls.

-   Pats uzprasījies, Ārij. Vērsis izvilka no maksts Preda zobenu. Tas ir lēts tērauds, tomēr tas ir īsts zobens.

Ārija izvilka Adatu.

-   Šis ir no laba tērauda, tāpēc tas ir īstāks par tavējo.

Vērsis pašūpoja galvu.

-   Vai apsoli neraudāt, ja es tev trāpīšu?

-   Apsolu, ja tu pats neraudāsi. Meitene pagriezās sāniski un ieņēma ūdensdejotāja pozu, taču Vērsis nekustējās viņš raudzījās tālumā garām Ārijai. Kas noticis?

-   Zeltainie apmetņi, viņš sakoda zobus.

"Tas nevar būt," Ārija nodomāja, taču pagriezusies ieraudzīja sešus vīrus melnos bruņukreklos un zeltainos Pilsētsardzes apmetņos. Viens no viņiem bija virsnieks, jo viņam bija ar melnu emalju klātas krūšubruņas, uz kurām rotājās četri zelta apļi. Visi seši pagrieza pie iebraucamās vietas durvīm.

"Skaties ar acīm," meitenei šķita, ka dzird Sīrio čukstu. Viņas acis pamanīja zirgiem zem segliem baltas putas lopiņi bija dzīti ilgi un ātri. Mierīgi kā rāms ūdens Ārija satvēra Vērsi aiz rokas un aizveda aiz augsta, ziedoša dzīvžoga.

-   Kas noticis? puisis noprasīja. ko tu dari? Laid mani vaļā.

-   Klusē kā ēna, Ārija noteica, likdama viņam pietupties.

Daži no Jorena rekrūšiem sēdēja pie pirts, gaidīdami savu rindu uz mazgāšanos.

-    Hei, vīri! viens no pilsētsargiem uzsauca, vai jūs esat tie, kas grasās kļūt par melnajiem brāļiem?

-   Iespējams, skanēja piesardzīga atbilde.

-   Mēs labprātāk piebiedrotos jums, vecais Rīzens sacīja. Runā, ka pie Mūra esot auksts.

Virsnieks zeltainajā apmetnī nokāpa no zirga.

-   Mums ir pavēle aizturēt kādu zēnu…

No iebraucamās vietas iznāca Jorens, plūkādams izspūrušo, melno bflidu.

Kas tad grib redzēt kādu no maniem zēniem?

Vel viens no sargiem izlēca no segliem un nostājās starp zirgiem.

Kāpēc mēs slēpjamies? Vērsis čukstus pajautāja.

Viņi meklē mani, Ārija tāpat čukstus atbildēja. Puiša auss oda pēc /lēļiem. Paliec klusu.

Viņu grib redzēt karaliene, vecais tā nav tava darīšana, virsnieks (tlrauca, izvilkdams aiz jostas aizbāzto tīstokli. Te ir gaišības zīmogs un pavēle.

Vērsis aiz žoga neticīgi šūpoja galvu.

Kamdēļ karalienei tevi vajadzētu, Ārij?

Meitene ieknieba viņam plecā.

Apklusti!

Jorens pataustīja tīstokļa lenti ar zeltaina vaska zīmogu.

glīti, viņš nospļāvās. Tikai puika tagad ir Naktssardzē. Tas, ko Viņš sastrādājis pilsētā, vairs nav pat mīzalu vērts.

Karalieni neinteresē tavi uzskati, vecais, un mani arī ne, virsnieks, leu a. Zēnu es vedīšu līdzi.

Ārija apsvēra bēgšanas iespēju, taču saprata, ka ar ēzeli nekur tālu neliks, ja viņu zirgos vajā vīri ar zeltainiem apmetņiem. Meitene bēguļoja, kad viņu atrada sīrs Merīns, un arī tad, kad tika nogalināts tēvs, viņai neizdevās aizmukt. Ja viņa būtu īsta ūdensdejotāja, viņa izietu priekšā un ar Adatu visus nogalinātu, lai nekad vairs nevajadzētu bēgt.

Nevienu tu nekur nevedīsi, Jorens tiepās. Tādas lietas nosaka likums.

Virs zeltainajā apmetnī izvilka īsu zobenu.

Lūk, kur tavs likums.

Jorens palūkojās uz asmeni.

Tas nav nekāds likums, tas ir tikai zobens. Kāda sagadīšanās man ai i tāds ir.

Virsnieks pasmaidīja.

-   Vecais muļķi, man līdzi ir vēl pieci vīri.

ļorens nospļāvās.

-   Man līdzi ir trīsdesmit vīru.

Sargi iesmējās.

Vai šie te? apjautājās liela auguma lempis ar lauztu degunu. Kurš naks pirmais? viņš iesaucās, izvilkdams zobenu.

Tārbers izvilka no siena kaudzes dakšas un paziņoja:

-Es!

-   Nē, es! iesaucās tuklais akmeņkalis Griezējs, no ādas priekšauta, ko vienmēr valkāja, izceldams āmuru.

-   Es! Piecēlās Kurcs ar dīrājamo nazi rokā.

-   Es un viņš, Koss atvilka šaujamloka stiegru.

-    Mēs visi, piebilda Rīzens, paceldams smagu koka spieķi, kuru vienmēr stiepa sev līdzi.

No pirts pilnīgi kails iznāca Dobers, nesdams rokās drēbju vīkšķi, ieraudzīja, kas notiek, un nometa zemē visu, izņemot dunci.

-   Vai sākas kautiņš? viņš noprasīja.

-    Laikam gan, Karstais Pīrādziņš atbildēja un nometās rāpus, lai paceltu pamatīgu akmeni.

Ārija nespēja noticēt savām acīm viņa tik ļoti necieta Karsto Pīrādziņu! Kāpēc viņš riskēja viņas dēļ?

Sargam ar lauzto degunu vēl arvien viss likās smieklīgi.

-   Meičas, nolieciet savas nūjas un akmeņus, kamēr neesat dabūjušas pa pakaļu. Neviens no jums pat nezina, aiz kura gala turēt zobenu.

-   Es toties zinu!

Ārija negrasījās ļaut, lai viņas dēļ tāpat kā Sīrio mirst vēl kāds. Viņa nedrīkstēja to ļaut, tāpēc ar Adatu rokā izlīda cauri dzīvžogam un nostājās ūdensdejotāja pozā.

Vīrs ar lauzto degunu ieņirdzās, un virsnieks nopētīja Āriju no galvas līdz kājām.

-   Noliec zobenu, meitēn, neviens tev negrasās darīt pāri.

-   Es neesmu meitene! Ārija saniknota iebrēcās. Kas viņiem lēcies? Viņi jājuši tik tālu ceļu, lai viņu sastaptu, bet tagad tikai smīkņā. Es esmu tas, kuru jūs meklējat.

-    Mums ir vajadzīgs viņš, virsnieks ar zobenu norādīja uz Vērsi, kurš bija iznācis no paslēptuves un ar Preda lēto zobenu nostājies blakus meitenei.

Tomēr viņš pieļāva kļūdu, uz mirkli novēršot acis no Jorena. Tajā pašā mirklī melnais brālis pielika savu zobenu virsniekam pie rīkles.

-    Tu nedabūsi nevienu, ja nevēlies, lai pārbaudu vai tavs ādamābols jau nobriedis. Vēl desmit piecpadsmit vīru ir iebraucamajā vietā, ja gadījumā neesmu tevi pārliecinājis. Tavā vietā es nomestu to varžu duramo zemē, ar ieplestu pakaļu lēktu tā resnā zirģeļa mugurā un vieglos rikšos auļotu atpakaļ uz pilsētu. Viņš nospļāvās un zobena smaili ciešāk piespieda sarga kaklam. Dari, kā saku!

Virsnieks atlaida pirkstus no spala, un zobens nokrita smiltis.

To mēs paturēsim, Jorens noteica. labs tērauds pie Mūra vienmēr ir vajadzīgs. ,

Lai tā būtu pagaidām. Vīri! Sargi zeltainajos apmetņos atkāpās un uzlēca zirgos.

Labāk steidzies uz savu Mūri, ko kājas nes, vecais. Citādi nākamreiz, kad tevi ķeršu, kopā ar bastardu paņemšu līdzi arī tavu galvu.

To ir mēģinājuši vēl nadzīgāki vīri par tevi. Jorens ar zobenu plakaniski uzplāja virsnieka zirgam pa cisku, un tas aizjoņoja pa Karaļceļu. l'flrējie sargi sekoja.

Kad Pilsētsardzes karotāji bija nozuduši skatienam, Karstais Pīrādziņš uzvaroši ieaurojās, bet Jorens likās niknāks nekā jebkad.

Muļķi! Domā viņš rimsies? Nākamreiz viņš nemēģinās bāzt man degunā to nolāpīto tīstokli. Sauc visus ārā no pirts mums jādodas ceļā. brauksim visu nakti, varbūt izdosies turēties viņiem nedaudz priekšā.

Viņš pacēla zobenu, ko bija nometis sardzes komandieris. Kurš grib /obenu?

-   Es! Karstais Pīrādziņš iebļāvās.

Tikai nenodur Āriju. Viņš ar spalu pa priekšu pasniedza zēnam zobenu un piegāja pie Ārijas, taču uzrunāja Vērsi. Karalienei tu esi vajadzīgs tā, ka acīs cērt, puika.

Ārija bija apjukusi.

-   Kāpēc viņš karalienei vajadzīgs?

Vērsis šķībi paglūnēja uz meiteni.

Un kāpēc viņai būtu vajadzīgs tu? Tu esi tikai sīka rensteles žurka!

- Bet tu esi tikai nieka bastards! Varbūt viņš tikai izlikās par bastardu? Un kāds ir tavs īstais vārds?

-  Džendrijs, Vērsis atteica, pats nebūdams īsti pārliecināts, vai atbilde ir pareiza.

Nesaprotu, kāpēc jūs abi kādam būtu vajadzīgi, Jorens teica, taču viņi viens pīpis jūs nedabūs. Abi jāsiet ar tiem diviem zirgiem. Tiklīdz pie apvāršņa parādīsies kaut zeltaino apmetņu smaka, jūs šausieties uz Mūri tā, it kā jums pakaļ dzītos pūķis. Mums, pārējiem, ir nospļauties par viņu pūlēm.

- Atskaitot tevi, Ārija norādīja. Tas kareivis teica, ka paņemšot arī tavu galvu.

-  Runājot par manu galvu, Jorens attrauca, viņš to var dabūt, ja vien spēs noraut man nost no pleciem.

DŽONS

Sem? Džons klusi pasauca.

Gaisā oda pēc papira, putekļiem un daudziem gadiem. Viņa priekšā slējās augsti koka plaukti ar grāmatām ādas vākos un seniem rakstu tīstokļiem. Cauri plauktiem spiedās blāvi dzeltena gaisma, ko izstaroja neredzama lampa. Baidīdamies atstāt atklātu liesmu tik liela papira krājuma tuvumā, Džons nopūta sveci, kas viņam bija rokā, un pa šaurajām ejām zem velvju griestiem devās gaismas virzienā. Ģērbies melnās drānās, viņš atgādināja ēnu tumšiem matiem un pelēkām acīm. Viņam rokās bija melni zamšādas cimdi labajā rokā apdegumu dēļ, bet kreisajā tāpēc, ka viņam šķita muļķīgi vilkt cimdu tikai vienā rokā.

Semvels Tārlijs bija noliecies pār galdu, kas bija novietots akmens sienā iedobtā nišā, bet gaisma nāca no lampas, kas karājās viņam virs galvas. Izdzirdis Džona soļus, viņš pacēla galvu.

-   Vai tu te biji visu nakti?

-   Vai tiešām? Sems satrūkās.

-   Tu neatnāci brokastis, un tava gulta joprojām ir neskarta. Rāsts bija ieminējies, ka Sems varbūt ir dezertējis, taču Džons tam negribēja ticēt. Lai dezertētu, bija vajadziga krietna drosme, un Semam tās bija pavisam maz.

-   Vai tad jau ir rīts? Te nevar pamanīt, kā laiks paskrien.

-   Sem, tu gan esi muļķis, Džons teica. Kad būs jāguļ uz kailas zemes, tu vēl pieminēsi savu gultu, gan redzēsi.

Sems nožāvājās.

-   Mestrs Imons atsūtīja mani, lai sameklēju komandierim kartes. Nekad nebūtu domājis… Džon, kādas te grāmatas! Vai esi kādreiz ko tādu redzējis? To te ir tūkstošiem! #

Džons palūkojās apkārt.

-  Ziemmalas bibliotēkā bija pāri par simt tūkstošiem. Vai kartes atradi?

-   Jā. Sems ar roku norādīja uz galdu, kur bija grāmatu kaudzīte un vairāki tīstokļi. Pirksti viņam bija tukli kā desiņas. Vismaz duci. Viņš atritināja kādu pergamentu. Krāsa ir izbalējusi, taču var redzēt vietas, kur autors iezīmējis brīvļaužu ciemus. Un te ir vēl viena grāmata… kur tā palikusi? Es vēl pirms mirkļa to lasīju. Sems pastūma tīstokļus sāņus un atrada noputējušo sējumu satrunējušos ādas vākos. Tā, viņš godbijīgi sacīja, ir atskaite par ceļojumu no Ēnu torņa līdz pat Vientuļajam ragam Stingajā krastā, ko uzrakstījis izlūks Sarkanvīns. Datuma nav, taču viņš piemin Ziemeļu karali Dorenu Stārku, tātad tas ir bijis vēl pirms Iekarošanas. Džon, viņi cīnījušies ar milžiem! Sarkanvīns pat tirgojies ar mežabērniem tas viss ir aprakstīts. Sems ar cieņu pāršķīra lapas. Viņš arī zīmējis kartes, skaties…

-   Varbūt tu ari uzrakstīsi par mūsu reidu, Sem.

Džons gribēja iedrošināt Semu, taču viņa vārdi netrāpīja mērķī Sems nepavisam nevēlējās domāt par to, kas viņus gaidīja nākamajā dienā. Viņš bezmērķīgi pārkārtoja tīstokļus.

-   Ir arī citas kartes. Ja man būtu laiks tās sašķirot… te ir tāda nekārtība! Es to visu varētu sakārtot, bet tam ir vajadzīgs laiks… paietu pat vairāki gadi.

-   Mormontam kartes vajadzīgas mazliet ātrāk. Džons paņēma kādu tīstokli un nopūta putekļus, taču ritinot to vaļā, kartei noplīsa stūris. Skat, šī jau drūp kopā, viņš konstatēja, pūlēdamies salasīt izbalējušo tekstu.

-    Uzmanīgāk. Sems apgāja apkārt galdam un izņēma tīstokli no Džona rokām tā, it kā tas būtu ievainots dzīvnieciņš. Svarīgākās grāmatas senāk mēdza kopēt, kad tās bija vajadzīgas. Vecākās droši vien ir kopētas vismaz pussimtu reižu.

-   Šo vari nekopēt. Divdesmit trīs mucas sālītu mencu, astoņpadsmit krūkas zivju eļļas, lāde sāls…

-   Inventāra saraksts, Sems minēja. Vai arī pirkuma iegrāmatojums.

-    Kuru gan interesē, cik sālītu mencu šie ēduši pirms sešsimt gadiem? Džons brīnījās.

-    Mani. Sems uzmanīgi nolika tīstokli tur, no kurienes Džons to bija paņēmis. no tādām grāmatām var uzzināt ļoti daudz. Tās var

pateikt, cik viru tolaik bijis Naktssardzē, kā viņi dzīvojuši, ko ēduši…

-   Viņi ēda pārtiku, Džons atteica. un dzīvoja tāpat, kā dzīvojam mēs.

-   Tu neticēsi, bet šī telpa ir īsta dārgumu krātuve, Džon.

-   Tev jau labāk redzams, Džons šaubu pilnā balsī novilka. Dārgumi nozīmēja zeltu, sudrabu un dārgakmeņus, nevis putekļus, zirnekļus un pūstošu ādu.

-   Ir gan, resnais puisis piekrita. Viņš bija vecāks par Džonu, likuma priekšā pilngadīgs vīrs, taču bija grūti iedomāties, ka viņš nav vienkārši puika. Es atradu zīmējumus, kuros attēlotas sejas kokos, grāmatu par mežabērnu valodu… tie ir tādi darbi, kādu nav pat Citadelē tīstokļi no senās Valīrijas, gadalaiku griežu uzskaite, ko pierakstījuši mestri, kas miruši pirms tūkstoš gadiem…

-   Tās grāmatas vēl būs tepat, kad mēs atgriezīsimies.

-   Ja atgriezīsimies…

-    Vecais Lācis ņem līdzi divus simtus pieredzējušu vīru, un trīs ceturtdaļas no tiem ir izlūki. Korīns Pusrocis vēl simt brāļus vedīs no Ēnu torņa. Tu būsi drošībā gluži kā sava tēva pilī Hornhilā.

Semvels Tārlijs sāji pasmaidīja.

-    Ieva pili es nekad nebiju drošībā.

"Dievu spēlītes ir nežēlīgas," Džons nodomāja. Pīps un Tods ar putām uz lūpām rāvās līdzi lielajā reidā, taču viņiem vajadzēja palikt Melnajā pilī, savukārt Semvelam Tārlijam, kurš pats atklāti atzina sevi par gļēvuli un kurš bija resns, bikls un nejēdzīgs gan kā cīnītājs, gan kā jātnieks, vajadzēja doties Apsēstajā mežā. Vecais Lācis ņēma līdzi divus būrus ar kraukļiem, lai tie varētu nogādāt ziņas līdz Mūrim. Mestrs īmons bija akls un pārāk vārgs, lai jātu līdzi, tāpēc viņa vietā vajadzēja doties mestra namzinim.

-   Tu esi vajadzīgs, lai nodarbotos ar kraukļiem, Sem. Turklāt tev būs jāpalīdz noturēt Grenu grožos.

Sema daudzie zodi ietrīsējās.

-    Ar kraukļiem varētu tikt galā tu pats, Grens vai kāds cits, viņš gandrīz vai izmisīgā balsī iebilda. Es parādītu, kā tas darāms. Tu arī pazīsti burtus, tāpēc varētu pierakstīt valdnieka Mormonta vēstules tikpat labi kā es.

-    Es esmu Vecā Lāča namzinis. Man viņš jāaptekā, jāpieskata viņa zirgs, jāceļ telts… man nebūs laika ņemties ar putniem. Sem, tu taču pats nolasīji zvērestu tu tagad esi Naktssardzes brālis.

-   Naktssardzes brālim nav jābūt tik bailīgam.

Mēs visi esam nobijušies. Un būtu muļķi, ja nebaidītos. Pēdējos gados bija pazuduši pārāk daudzi izlūki, ari viņa tēvocis Bendžens Stārks. Mežos beigti bija atrasti divi viņa viri, tomēr nakts saltumā mirušie bija atdzīvojušies. Džons vēl arvien par to atcerējās, kad iesūrstējās viņa apdedzinātie pirksti. Viņš vēl arvien sapņos redzēja mirušo Otoru ar gailošām, zilām acīm un saltajām, nomelnējušajām rokām, lai arī Semam atgādināt ko tādu vajadzēja vismazāk. Tēvs man mācīja, ka baidīties nav apkaunojoši. Viss atkarīgs no tā, kā mēs stājamies bailēm pretī. Nāc, palīdzēšu tev paņemt kartes.

Sems nelaimīgs palocīja galvu. Plaukti atradās tik tuvu cits citam, ka viņi bija spiesti iet viens aiz otra. No velvju zāles varēja nokļūt vienā no tuneļiem, ko melnie brāļi sauca par tārpu ejām tās bija līkumainas pazemes ejas, kas savienoja Melnās pils mūrus un torņus. Vasarā tārpu ejas izmantoja reti, tāpēc tur mitinājās žurkas un citi mūdži, bet ziemā bija pavisam cita lieta. Kad sniegs sasniga četrdesmit un piecdesmit pēdu biezumā un no ziemeļiem aurodams pūta ledains vējš, tuneļi bija vienīgā iespēja pārvietoties pa Melno pili.

"Tas būs pavisam drīz," Džons nodomāja, kāpjot augšup. Viņš bija redzējis sūtni, kas mestram īmonam pavēstīja par vasaras beigām tas bija Citadeles lielais krauklis, balts un klusējošs kā Spoks. Viņš bija redzējis ziemu, kad vēl bija mazs zēns, taču tolaik visi bija vienisprātis, ka tā bija īsa un silta ziema. Šī būšot pavisam citāda, un puisis to juta sevī līdz pēdējam kauliņam.

Kad abi bija nokļuvuši virszemē, Sems elsa kā kalēja plēšas. Viņi iznāca ņiprā vējā, kas tūdaļ satvēra Džona apmetni un sāka to pluinīt. Spoks gulēja pie noliktavas kleķa sienas, bet, tiklīdz parādījās Džons, vilks pamodās un, izslējis balto, pinkaino asti, tipināja pie nācējiem.

Sems palūkojās uz Mūri. Tas draudīgi slējās augšup kā apledojusi, septiņsimt pēdas augsta klints. Džonam reizēm likās, ka Mūris ir gandrīz kā dzīva būtne, kam ir pašai savs garastāvoklis. Atkarībā no apgaismojuma ledus krāsa mēdza mainīt toni. Te tas bija koši zils kā aizsalusi upe, te netīri balts kā saburbis sniegs, bet, ja sauli aizsedza mākonis, tas satumsa kā nelīdzens akmens. Mūris stiepās no austrumiem uz rietumiem, cik tālu vien acs spēja saskatīt, un bija tik milzīgs, ka koka nocietinājumi un akmens torņi atgādināja rotaļu klucīšus. Tā bija pasaules mala.

"Un mēs grasāmies doties aiz pasaules malas."

Rīta debesis bija sašvīkājuši plāni, pelēki mākoņi, taču aiz tiem blāvi vīdēja sarkana svītra. Melnie brāļi to bija nosaukuši par Mormonta lāpu un, pa pusei jokojoties, mēdza sacīt, ka dievi to sūtījuši, lai vecajam vīram Apsēstajā mežā rādītu ceļu.

-   Komēta tagad ir tik spoža, ka tā redzama pat dienā, Sems aizsedza acis ar grāmatām.

-    Nieks ar visu komētu, satraucies labāk par kartēm, kas vajadzīgas Vecajam Lācim.

Spoks ļepatoja abiem pa priekšu. Pils tajā rītā bija tukša kā izslaucīta, jo vairums izlūku bija devušies uz meitumāju Rakumciemā, lai baudītu aizliegto augli un piedzertos līdz nemaņai. Arī Grens bija devies kopā ar pārējiem, jo Pīps, Halders un Tods bija apsolījuši pirmajam izlūkgājienam par godu uzsaukt viņam pirmo sievieti. Viņi gribēja, lai līdzi nāk arī Džons ar Semu, taču Sems no padauzām baidījās gandrīz tikpat ļoti kā no Apsēstā meža, savukārt Džons vienkārši atteicās.

-   Dariet, kā vēlaties, viņš sacīja Todam, bet es esmu devis zvērestu.

Ejot garām septam, viņš izdzirdēja balsis lokāmies dziesmā. "Dažiem

vīriem pirms kaujas vajag maukas, citiem dievus." Džonam bija ko lauzīt galvu diez, kuri no viņiem pēc tam jutīsies labāk. Septs viņu nesaistīja vairāk kā meitumāja viņa dievu tempļi bija mežonīgās vietās, kur sejaskoki pleta baltos zaru kaulus. "Septiņiem dieviem aiz Mūra varas nav," viņš prātoja, "bet mani dievi mani pagaidīs."

Pie arsenāla sīrs Endrū Tārts apmācīja dažus jaunos rekrūšus. Tie iepriekšējā vakarā bija ieradušies kopā ar Konviju vienu no brāļiem, kas klejoja pa septiņām valstībām, vervējot vīrus dienestam pie Mūra. Jaunā gvarde sastāvēja no veča ar sirmu bārdu un spieķi rokā, diviem gaišmatainiem zēniem, kas izskatījās pēc brāļiem, ģeķīga jaunekļa nosmulētā atlasa tērpā, skrandaiņa ar greizu kāju un smaidīga lauķa, kurš droši vien bija iztēlojies sevi par karotāju. Sīrs Endrū tieši tobrīd lauķim lika noprast, ka tas rūgti maldās. Viņš nebija tik skarbs ieroču meistars, kāds bija sīrs Elisers Torns, taču arī viņa nodarbībās neiztika bez zilumiem. Sems viebās pie katra sitiena, taču Džons Sniegs ar interesi vēroja cīņu.

-   Ko tu par viņiem domā, Sniedziņ? Arsenāla durvīs ar kailu krūtežu zem ādas priekšauta stāvēja Donals Nojs, un pirmo reizi pa ilgiem laikiem atsegtu kreisās rokas strupuli. Nojs ar resno vēderu, platajām krūtīm, plakano degunu un melniem rugājiem noaugušo zodu neatstāja patīkamu iespaidu, tomēr kalējs bija pierādījis sevi kā labu draugu.

-   Viņi ož pēc vasaras, Džons atbildēja brīdī, kad sīrs Endrū notrieca zemē savu audzēkni. Kur Konvijs viņus dabūja?

-            Valdnieka cietumā netālu no Kaijgales, kalējs atteica. Laupītājs, balbieris, ubags, divi bāreņi un drāžamais puika. Un ar tādiem mums ir Jāaizstāv jaužu pilnas karalvalstis.

Gan viņi derēs, Džons viltigi uzsmaidīja Semam. Mēs taču bijām derīgi.

Nojs pasauca Džonu tuvāk.

-   Vai jau dzirdēji jaunumus par savu brāli?

jā, vakar. Konvijs ar saviem padotajiem ziņas bija atnesuši līdzi u/ ziemeļiem, un kopējā zālē neviens ne par ko citu nerunāja. Džons gan īsti nezināja, kā uztvert jaunumus. Robs karalis? Brālis, ar kuru viņš bērnībā bija rotaļājies, cīkstējies un kopā dzēris pirmo kausu vīna?

tiesa, mātes pienā mēs netikām dalījušies. Un tagad Robs malkos vasaras vīnu no dārgakmeņiem rotāta kausa, kamēr es ar saliktām saujām strēbšu ūdeni no izkusušā sniega tērces."

-   Robs būs labs karalis, viņš tomēr uzticīgi noteica.

-  Tu saki? Kalējs ar atklātu skatienu uzlūkoja Sniegu. Jācer, ka tā. Savulaik es tāpat domāju par karali Robertu.

-   Runā, ka tu esot izkalis viņa kara vāli, Džons atminējās.

-  Jā gan. Es biju no Barateonu vīriem, kalu ieročus un bruņas Vētrasgalā, līdz zaudēju roku. Esmu tik vecs, ka vēl atceros valdnieku Stefonu, pirms jūra viņu paņēma, un visus trīs viņa dēlus, pirms tiem vēl tika doti vārdi. Lūk, ko tev teikšu: uzlicis galvā kroni, Roberts kļuva par citu cilvēku. Reizēm cilvēki ir kā zobeni, kas radīti cīņai. Ja tos pakārs uz vadža, tie sāks rūsēt.

-   Un kādi ir viņa brāļi? Džons gribēja zināt.

Kalējs mirkli apdomāja atbildi.

-   Roberts bija no īsta tērauda. Staniss ir no čuguna melns, ciets un spēcīgs, taču trausls. Ja viņu lieks, viņš lūzīs. Un Renlijs ir no vara spožs un mirdzošs, uz viņu ir patīkami skatīties, taču beigās izrādās, ka nav bijis vērts.

"Un no kāda metāla ir Robs?" Džons to nepajautāja. Nojs bija Barateonu vīrs, tāpēc droši vien uzskatīja Džofu par likumīgo karali, bet Robu par nodevēju. Starp Naktssardzes brāļiem valdīja nerakstīta vienošanās pārāk neiedziļināties šādos jautājumos. Vīri ieradās dienēt pie Mūra no visām septiņām valstībām, un vecās simpātijas bija grūti piemirst, lai cik reizes cilvēks zvērētu… Džons to labi zināja. To zināja arī Sems viņa tēvs bija zvērējis uzticību Gaisa dārziem, kuru valdnieks Tīrels atbalstīja karali Renliju. Labāk bija par tādām lietām nerunāt. Naktssardze nemēdza nostāties nevienā no pusēm.

-   Mūs gaida Mormonts, Džons sacīja.

-   Tad tikai steidzies pie Vecā Lāča. Nojs uzsita puisim uz pleca un pasmaidīja. Lai dievi rīt jums stāv klāt, Sniedziņ. Un atved mājās savu tēvoci, vai dzirdi?

-   Noteikti, Džons apsolīja.

Komandieris Mormonts bija iekārtojies Karaļa tornī, jo ugunsgrēks bija nopostījis viņa paša torni. Džons atstāja Spoku pie durvīm kopā ar sargiem.

-   Atkal kāpnes? Sems zūdījās, kāpdams augšup. Neciešu kāpnes.

-   Vari priecāties mežā kāpņu nebūs.

Tikko puiši iegāja zālē, krauklis viņus tūdaļ pamanīja un ieķērcās:

-   Sniegs!

Mormonts pārtrauca iesākto sarunu.

-   Ilgi gan jūs meklējāt tās kartes. Viņš pastūma tālāk neapēstās brokastis, lai atbrīvotu uz galda vietu. Lieciet te, es tās izpētīšu vēlāk.

Torens Smolvuds, stiegrainais izlūks, ar vāju zodu un vēl neizteiksmīgāku muti, kas slēpās aiz plānas bārdeles, apveltīja Džonu un Semu ar vēsu skatienu. Viņš bija viens no Elisera Torņa rokaspuišiem, tāpēc abus jaunekļus necieta.

-  Komandiera vieta ir Melnajā pilī, kur viņam jāvalda un jākomandē, Smolvuds sacīja Mormontam, neliekoties ne zinis par ienācējiem. Vismaz man tā šķiet.

Krauklis noplivināja melnos spārnus.

-   Man, man, man!

-   Ja tu kādreiz kļūsi par komandieri, varēsi darīt tā, kā tev ienāk prātā, Mormonts atbildēja izlūkam. Un man šķiet, ka es vēl neesmu miris un brāļi nav tevi iecēluši manā vietā.

-   Bet tagad, kad Bens Stārks ir pazudis un sīrs Džāremijs nogalināts, es esmu pirmais izlūks, Smolvuds ietiepās. Reidā jākomandē man.

Mormonts nepadevās.

-   Es sūtīju reidā Benu Stārku, bet pirms viņa sīru Veimāru. Negrasos sūtīt arī tevi un tad prātot, cik ilgi man jāgaida, lai uzskatītu arī tevi par bezvēsts pazudušu, viņš norādīja. Un Stārks arī paliks pirmais izlūks, līdz mums būs skaidrs, ka viņš ir miris. Kad tā diena pienāks, tad es iecelšu viņa pēcteci, nevis tu. Pietiks tērēt manu dārgo laiku. Mēs izjājam līdz ar gaismiņu, vai atceries?

Smolvuds pietrūkās kājās.

-   Kā komandieris pavēl!

Ejot ārā pa durvīm, izlūks šķībi paskatījās uz Džonu, it kā visā būtu vainojams viņš.

-    Pirmais izlūks! Vecais Lācis palūkojās uz Semu. Es drīzāk par pirmo izlūku iecelšu tevi. Viņam pietika nekaunības pateikt man acīs, ka esmu pārāk vecs, lai jātu kopā ar viņu. Vai arī tev es liekos vecs, puika? Mati bija atkāpušies no Mormonta pleķainā pakauša, taču tos aizvietoja pinkaina sirma bārda, kas klājās pār krūtīm. Komandieris spēcīgi pa to uzsita. Vai es izskatos nespēcīgs?

Sems atvēra muti un vāri iepīkstējās viņam bija bail no Vecā Lāča.

-   Nē, kungs, Džons pasteidzās atbildēt. jūs esat spēcīgs kā… kā…

-   Nepielien man, Sniegs, tu zini, ka es to neciešu. Dodiet šurp kartes. Mormonts aši pārlūkoja tās. Vai tas bija viss, ko jūs varējāt atrast?

-   Es… k-k-kungs… Sems stostījās, tur… tur vēl palika, b-b-bet… nekārtībā…

-   Kartes ir novecojušas, Mormonts sūkstījās, un krauklis viņam ar spalgu ķērcienu piebalsoja:

-   Vecas, vecas!

-  Ciemi var tikt uzcelti un nopostīti, taču kalni un upes paliek turpat, kur bijušas, Džons aizrādīja.

-   Taisnība. Vai tu jau izvēlējies kraukļus, Tārlij?

-   M-m-mestrs īmons grib p-p-pats tos izvēlēties vakarā pēc b-b-barošanas.

-   Man vajadzīgi labākie putni, kādi vien viņam ir. Gudri, stipri.

-   Stipri, komandiera krauklis noteica. Stipri, stipri.

-   Ja gadīsies tā, ka mēs tur tiksim noslaktēti, es gribu, lai mans pēctecis zina, kur un kā mēs gājām bojā.

No runām par slaktēšanu Semvelam Tārlijam pazuda runas dāvanas. Mormonts paliecās uz priekšu.

-   Tārlij, kad es biju zeņķis tavā vecumā, māte man teica, lai nestāvu ar muti vaļā, citādi zebiekste noturēs to par savu alu un ieskries man rīklē. Ja tev ir kas sakāms, tad saki. Ja nav, tad uzmanies no zebiekstēm. Viņš pameta viņam ar roku. Lasies, man nav laika muļķībām. Mestram noteikti vajag palīdzēt darbos.

Sems norija siekalas, pakāpās atpakaļ un metās ārā no komandiera kambariem tik ātri, ka gandrīz paklupa uz niedru paklāja.

-   Vai tas puika tiešām ir tik stulbs, kā izskatās? komandieris jautāja, kad Sems bija izgājis.

-   Stulbs, sodījās arī krauklis, bet Mormonts nemaz negaidīja Džona atbildi.

-   Viņa tēvs ir augsts ierēdnis karaļa Renlija padomē, un man ienāca prātā varbūt aizsūtīt viņu turp… bet nē, laikam tā nav laba doma. Renlijs neklausīsies tajā čīkstošajā, resnajā smurgulī. Sūtīšu sīru Arnelu viņš ir mazliet nosvērtāks, turklāt viņa māte ir no Zaļābolu Fosovejiem.

-   Ja drīkstu vaicāt, pavēlniek, ko jūs vēlaties no karaļa Renlija?

-   To pašu, ko no visiem, puis. Vīrus, zirgus, zobenus, bruņas, graudus, sieru, vīnu, vilnu, naglas… Naktssardze nav lepna, mēs pieņemam visu, ko mums dod. Mormonts bungoja ar pirkstiem par rupji ēvelētajiem galda dēļiem. Ja vēji būtu labvēlīgi, Klisers nokļūtu Karaļa ostā līdz ar mēness griežiem, tikai nezinu, vai tas puika Džofrejs viņam dos visu, kas nepieciešams. I.anisteri nekad nav bijuši Naktssardzes draugi.

-   Tornam ir roka, kas kalpo par pierādījumu. Tā bija bāla plauksta ar melniem pirkstiem, kas kustējās stikla traukā kā dzīva.

-   Žēl, ka mums nav vēl vienas rokas, ko nosūtīt Renlijam.

-   Dīvens apgalvo, ka aiz Mūra varot atrast visu.

-   Kā tad Dīvens saka. Kad viņš pēdējo reizi bija reidā, tad atgriezies stāstīja, ka redzējis piecpadsmit pēdas augstu lāci. Mormonts iespurdzās. Melš, ka manas māsas mīļākais esot lācis es drīzāk noticēšu šīm pasakām, nekā tam, ka lācis var būt piecpadsmit pēdas augsts. Lai gan pasaulē, kurā miroņi staigā… un ja arī staigā, cilvēkam vajag ticēt tikai savām acīm. Staigājošus miroņus es esmu redzējis, bet milzu lāci ne. Komandieris palūkojās uz Džonu. ja runājam par rokām, kā dzīst tavējā?

-   Nu jau ir labāk. Džons novilka zamšādas cimdu un parādīja Mormontam roku. Rētas stiepās gandrīz līdz elkonim, jaunā, sārtā miesas kārtiņa vēl bija nostiepta un vārīga, taču vismaz dzija. Vēl kņud, bet mestrs īmons saka, ka tas esot labi. Viņš iedeva man ziedi, ko ņemt līdzi reidā.

-   Vai sāpes tev netraucē rīkoties ar Garo Nagu?

-    Nav tik traki. Džons izlocīja pirkstus, savilka plaukstu dūrē un atlaida, kā mestrs viņam bija mācījis. Es katru dienu vingrinu pirkstus, kā mestrs Imons lika, lai tie būtu lokani.

-   īmons, lai arī akls, zina, ko dara. Es lūdzu dievus, lai viņš ar mums būtu vēl gadus divdesmit. Vai tu zini, ka viņš varēja kļūt par karali?

Džons bija pārsteigts.

-   Viņš stāstīja, ka viņa tēvs esot bijis karalis, bet ne jau… Man šķita, ka viņš bija jaunākais dēls.

-   Viņš arī bija jaunākais. Viņa tēvs bija Dīrons Tārgārjens, otrais sava vārda nesējs, kurš karaļvalstij pievienoja Dorni. Līgumā bija iekļauts punkts, ka viņam jāprec Domes princese, kas viņam vēlāk dāvāja četrus dēlus. īmona tēvs Mikars bija jaunākais no visiem, un īmons bija viņa trešais dēls. Ņem vērā, ka tas notika ilgi pirms manas dzimšanas, tā ka es neesmu tik vecs, kā uzskata Smolvuds.

-   Mestram īmonam vārds dots par godu Pūķukungam.

-    Taisniba. Tiek melsts, ka karaļa Dīrona īstais tēvs bijis princis Imons, nevis īgons Necienīgais. Bet, lai kā arī būtu, mūsu Īmonam nebija Pūķukunga kareivīgās dabas. Mestrs mēdz teikt, ka viņam esot lēns zobens, bet ātras domas. Nav nekāds brīnums, ka vectēvs nosūtīja viņu uz Citadeli. Šķiet, viņam tolaik bija deviņi vai desmit gadi… turklāt mantojuma rindā viņš arī bija kāds devītais vai desmitais.

Džons zināja, ka mestrs Imons bija nosvinējis vairāk nekā simts vārda dienas. Bija grūti iedomāties nespēcīgo, sagumušo, krunkaino un aklo viru tik vecu kā Ārija.

-   Kad vecākais no īmona tēvočiem un galvenais mantinieks gāja bojā kādā turnīrā, viņš pats bija līdz ausīm iegrimis grāmatās. Tēvocim palika divi dēli, taču arī viņi driz vien sekoja tēvam līdzi kapā Lielās pavasara sērgas laikā. Karalis Dīrons arī nomira, tāpēc kronis nonāca pie Dīrona otrā dēla Airīsa.

-   Pie Trakā karaļa? Džons bija apjucis. Airīss bija karalis pirms Roberta, tātad tas nebija nemaz tik sen.

-   Nē, tas bija Airīss Pirmais. Roberts stājās Airīsa Otrā vietā.

-   Cik sen tas bija?

-    Pirms kādiem astoņdesmit gadiem, Vecais Lācis atbildēja. Un arī tad es vēl nebiju piedzimis, lai gan īmons ap to laiku jau bija izkalis kādu duci savas mestra ķēdes posmu. Airīss apprecēja savu māsu, kā Tārgārjeniem bija pieņemts, un valdīja kādus desmit divpadsmit gadus. Imons nodeva zvērestu un atstāja Citadeli, lai kalpotu kāda kundziņa namā… bet tad bez jebkāda redzama iemesla viņa tēvocis nomira. Dzelzs tronis nonāca karaļa Dīrona pēdējā dēla rokās, un tas bija mestra īmona tēvs Mikars. Jaunais karalis sasauca galmā visus savus dēlus un lika arī īmonam kļūt par padomes locekli, taču īmons atteicās, jo tajā amatā pēc tiesas un taisnības bija jābūt dižmestram, un turpināja kalpot par mestru sava vecākā brāļa Dīrona pilī. Nomira arī šis karalis, par vienīgo mantinieci atstādams garā vāju skuķi. Laikam šis bija saķēris nelabu kaiti no kādas padauzas. Nākamais brālis bija īrions.

-   īrions Briesmīgais? Džons zināja šo vārdu. "Princis, kurš domāja, ka ir pūķis," bija viena no vecās auklītes šaušalīgākajām pasakām, kas ļoti patika viņa mazajam brālītim Brenam.

-   Tas pats, lai gan viņš sevi dēvēja par Irionu Liesmojošo. Kādu vakaru žūpojot viņš izdzēra krūku ar mežonigo uguni, apgalvojot draugiem, ka tā viņu pārvērtišot par pūķi. Dievi bija žēlsirdigi un pārvērta viņu par līķi. Pēc nepilna gada karalis Mīkars gāja bojā cīņā ar kādu dumpīgu valdnieku.

Džons nebija pilnīgs analfabēts karaļvalsts vēsturē, un par to bija parūpējies Ziemmalas mestrs.

-    Tajā gadā notika Lielās padomes sēde, viņš sacīja. Valdnieki neņēma vērā ne prinča Iriona mazgadīgo dēlu, ne prinča Dīrona meitu un nodeva kroni īgonam.

-    Jā un nē. Vispirms to paklusām piedāvāja Imonam un viņš tikpat paklusām atteicās. Dievi viņam esot lēmuši kalpot, nevis valdīt, tā viņš atbildēja. Viņš bija devis zvērestu un negrasījās to lauzt, lai gan augstais septons piedāvāja viņu atbrīvot no zvēresta. Neviens cilvēks, kam bija galva uz pleciem, nevēlējās redzēt tronī kādu no īriona dzimtas, savukārt Dīrona meita bija prātā jukusi, turklāt sieviete, tāpēc neatlika nekas cits kā kronēt īmona jaunāko brāli Igonu, piekto sava vārda nesēju. Visi viņu sauca par Negaidīto, jo viņš bija ceturtā dēla ceturtais dēls. īmons aptvēra: ja paliks galmā, viņu centīsies izmantot tie, kam nepatīk, kā valda viņa brālis, tāpēc nolēma doties uz Mūri. Un tā viņš te arī palika, bet viņa brālis un brāļadēls pēc kārtas valdīja un nomira, līdz Džeimijs Lanisters pielika punktu Pūķukungu dinastijai.

-    Kungu, noķērca krauklis. Putns apmeta loku pa zāli un apsēdās Mormontam uz pleca. Kungu, lidonis atkārtoja, šūpodamies šurpu turpu.

-   Viņam tas vārds patīk, Džons pasmaidīja.

-   To ir viegli izrunāt, tāpēc tas var patikt.

-   Kungu, putns vēlreiz noķērcās.

-   Krauklis laikam domā, ka kronis pieder jums, cienkungs.

-   Karaļvalstī jau ir trīs kungi, un tas, manuprāt, ir drusku par daudz. Nenolaizdams acis no Džona Sniega, Mormonts ar pirkstu pakasīja putnam zem knābja.

Džonam kļuva savādi ap dūšu.

-   Kāpēc jūs stāstījāt man to visu par mestru īmonu?

-   Vai tad vienmēr visam vajadzīgs iemesls? Mormonts sarauca pieri un sarosījās krēslā. Tavs brālis Robs ir kronēts par Ziemeļu karali. Jums ar Imonu ir kopīgs tas, ka abiem brāļi karaļi.

-   Ne jau tikai tas, Džons noteica. Vēl mūs abus saista zvērests.

Vecais Lācis skaļi iespurdzās, un krauklis, pacēlies spārnos, apmeta slaidu loku gar griestiem.

-   Ja es par katru lauztu zvērestu dabūtu vienu viru, pie Mūra nekad netrūktu aizstāvju.

-    Es vienmēr esmu bijis pārliecināts, ka Robs kļūs par Ziemmalas valdnieku.

Mormonts iesvilpās, un krauklis atkal apsēdās uz komandiera rokas.

-   Valdnieks ir viena lieta, bet karalis pavisam kas cits. Viņš izvilka no kabatas sauju graudu un pasniedza putnam. Pakalpiņi ietērps Robu zīdā, atlasā un samtā simt dažādās krāsās, bet tu dzīvosi un nomirsi ar melnām bruņām mugurā. Viņš apprecēs daiļu princesi, kas viņam dāvās dēlus, bet tev nebūs ne sievas, ne bērnu. Robs valdīs, bet tu kalposi. Ļaudis tevi sauks par kraukli, bet viņu par gaišību. Dziesminieki apjūsmos vissīkāko viņa soli, bet tavi izcilie darbi paliks nepamanīti. Pasaki man, ka nekas no tā visa tevi nesatrauc, Džon… un es tevi nosaukšu par meli. Un tā būs svēta patiesība.

Džons saspringa kā nostiepta loka stiegra.

-   Un ja arī tas mani satrauktu, tad ko gan es, būdams bastards, varētu iesākt?

-   Un ko tu iesāksi, Mormonts vaicāja, būdams bastards?

-   Satraukšos, Džons atbildēja. Un turpināšu pildīt zvērestu.

KETLĪNA

Viņas dēla kronis bija tikko izkalts, un Ketlīnai likās, ka tā svars smagi noliec Roba galvu.

Senais Ziemas karaļu kronis bija nozaudēts jau pirms trim gadsimtiem tas nokrita īgona Iekarotāja priekšā, kad Torens Stārks padevīgi paklanījās. Kur īgons to pēc tam lika, nezināja neviens. Valdnieka Hostera kalējs savu darbu bija paveicis lieliski, un jaunais Stārku kronis izskatījās tieši tā, kā bija aprakstīts: atvērts kaltas bronzas aplis, rotāts ar pirmļaužu rūnām, bet uz tā izveidoti deviņi melnas dzelzs pīķi zobenu formā. Zelta, sudraba un dārgakmeņu nebija, jo ziemas metāli bija bronza un dzelzs tumši, stipri un sala izturīgi.

Gaidot Straujupes lielajā zālē, kad tiks atvests gūsteknis, Ketlīna redzēja, ka Robs atstumj kroni pakausī, lai tas labāk piegulētu biezajam, kastaņbrūnajam matu ērkulim, taču jau drīz vien pastūma to uz priekšu, bet vēl pēc brīža par ceturtdaļu pagrieza uz sāniem, it kā šādi kronis labāk piegulētu viņa pierei. "Nav viegli valkāt kroni," Ketlīna domāja, "sevišķi, ja valkātājs ir piecpadsmit gadus vecs zēns."

Kad sargi atveda gūstekni, Robs lika atnest viņa zobenu. Olivārs Frejs pasniedza to ar rokturi pa priekšu, bet jaunais karalis izvilka ieroci no maksts un kailu nolika sev uz ceļiem visiem klātesošajiem vajadzēja to uztvert kā draudu.

-    Gaišība, nāk cilvēks, kuru likāt atvest, paziņoja sīrs Robins Rūgers, Tūliju sardzes kapteinis.

Sīrs Robins lika gūsteknim nomesties ceļos.

-    Meties ceļos karaļa priekšā, Lanister! Iesaucās arī Teons Grejdžojs, un sīrs Robins piespieda gūstekni nomesties ceļos.

"Viņš nepavisam neizskatās pēc lauvas," Ketlīna iedomājās. Sirs kleoss Frejs bija pavēlnieka Tīvina I.anistera māsas sīras Džennas dēls, taču nebija mantojis neko no izslavētā Lanisteru skaistuma ne gaišos matus, ne zaļās acis. Kleosam bija sīkas, brūnas cirtas, neizteiksmīgs zods un šaura seja kā viņa radītājam sīram Emonam Frejam, valdnieka Voldera otrajam dēlam. Viņam bija blāvas, ūdeņainas acis, kuras tas bez mitas mirkšķināja, lai gan, iespējams, viņš to darīja tikai gaismā. Cietuma celles Straujupes pagrabos bija tumšas un mitras… un šajos laikos ori krietni pārpildītas.

-   Piecelies, sīr Kleos!

Jaunā karaļa balss nebija tik ledaina, kāda tā būtu bijusi viņa tēvam, tomēr viņš ari neizklausījās pēc piecpadsmit gadus veca puišeļa. Karš jaunekli priekšlaicīgi bija padarījis par vīru. Rīta gaisma viegli atmirdzēia tērauda asmenī, ko Robs bija ielicis klēpī.

Taču ne jau no zobena baidījās sīrs Kleoss Frejs, bet gan no nezvēra. No Pelēkā Vēja, kā dzīvnieku bija nosaucis tā saimnieks. Dižvilks bija lik liels kā lielākie aļņu medību suņi, slaiks un dūmakaini tumšs un acis tam zvēroja kā izkausēts zelts. Kad dižvilks iznāca priekšā, lai apošņātu gūstekni, ikviens, kas atradās zālē, sajuta baiļu smaku. Sīrs Kleoss tika sagūstīts kaujā pie Čukstu meža, kur Pelēkais Vējš bija pārkodis rīkli krietnam pusducim vīru.

Bruņinieks pielēca kājās tik spēji, ka viens otrs no zālē esošajiem skaļi iesmējās.

-   Pateicos, kungs.

-   Gaišība, norūca valdnieks Ambers jeb Lielais Džons skaļākais no Roba ziemeļu karognešiem un arī visuzticamākais un kvēlākais, vismaz tā apgalvoja viņš pats. Viņš bija pirmais, kas nosauca Ketlīnas dēlu par Ziemeļu karali, turklāt negribēja dzirdēt ne mazākos iebildumus pret jauno karali.

-   Gaišība, sirs Kleoss steidzīgi izlaboja. Piedošanu.

"Šis vīrs nav no drosmīgajiem," Ketlīna nodomāja. Patiesību sakot, viņš drīzāk bija Frejs nekā Lanisters. Viņa brālēns Karaļkāvis bija pavisam citas raudzes cilvēks šādi vārdi nekad nenāktu pār sīra Džeimija Lanistera lieliskajiem sakostajiem zobiem.

-    Es liku tevi atvest, lai tu nogādātu manu vēstījumu savai māsīcai Sersejai Lanisterai Karaļa ostā. Tu jāsi zem miera karoga trīsdesmit manu labāko vīru pavadībā.

Sīrs Kleoss acīm redzami sajuta atvieglojumu.

-   Tādā gadījumā ar vislielāko prieku nogādāšu jūsu gaišības vēsti karalienei.

-   Bet saproti, Robs turpināja, es tev nedāvāju brīvību. Tavs vectēvs Volders ir zvērējis man Freju nama atbalstu, un daudzi tavi brālēni un tēvoči kopā ar mums jāja uz Čukstu mežu, bet tu izvēlējies cīnīties zem karoga ar lauvu, līdz ar to tu esi Lanisters, nevis Frejs. Es pieprasu tavu bruņinieka goda vārdu, ka tu pēc manas ziņas nodošanas atgriezīsies šeit ar karalienes atbildi un paliksi gūstā.

Sīrs Kleoss atbildēja nedomādams.

-   Es zvēru.

-   Ikviens vīrs šajā zālē dzirdēja tavus vārdus, brīdināja Ketlīnas brālis sīrs Edmūrs Tūlijs, kurš mirstošā tēva vietā runāja Straujupes un visu Trejžubures valdnieku vārdā. Ja neatgriezīsies, visa karaļvalsts zinās, ka tu esi lauzis zvērestu.

-   Es rīkošos, kā tiku zvērējis, sīrs Kleoss cieti atbildēja. Kāda ziņa man jānodod?

-    Es piedāvāju mieru. Robs ar zobenu rokā piecēlās, un Pelēkais Vējš pagāja tuvāk saimniekam. Zālē visi apklusa. Pasaki karalienei reģentei, ka tad, ja viņa pieņems manus nosacījumus, es šo zobenu atkal paslēpšu makstī un izbeigšu karu starp mūsu namiem.

Zāles dziļumā Ketlīna ievēroja valdnieka Rikārda Kārstārka lielo, drūmo stāvu izspraucamies starp sargiem un izejam pa durvīm. Neviens cits pat nepakustējās. Robs par nelielo starpgadījumu nelikās ne zinis.

-   Olivār, papīru, viņš pavēlēja.

Ieroču nesējs paņēma karaļa zobenu un pasniedza pergamenta rulli.

Robs to attina.

-    Pirmkārt, karaliene atbrīvo manas māsas un nodrošina viņas ar pārvietošanās līdzekļiem no Karaļa ostas līdz Baltajai ostai. Ir pilnīgi skaidrs, ka Sansas saderināšanās ar Džofreju Barateonu tiek lauzta. Kad pils namzinis man paziņos, ka māsas ir sveikas un veselas atgriezušās Ziemmalā, es atbrīvošu karalienes brālēnus, ieroču nesēju Vilemu Lanisteru, kā arī tavu brāli Tionu Freju un nodrošināšu viņiem apsargātu nokļūšanu Rūdas klintīs vai jebkurā citā vietā pēc viņu izvēles.

Ketlīna Stārka vēlējās, kaut spētu lasīt domas, kas slēpās aiz katras sejas, aiz katras sarauktās pieres un aiz katrām sakniebtajām lūpām.

-   Otrkārt, mana tēva mirstīgās atliekas jāatdod mums, lai tās varētu atdusēties līdzās viņa brāļa un māsas pīšļiem kapenēs Ziemmalas pagrabos, kā viņš bija vēlējies. Jāatdod arī to viņa sardzes vīru un saimniecības ļaužu mirstīgās atliekas, kuri gāja bojā, kalpojot viņam Karaļa ostā.

Dzīvi būdami, viņi devās uz dienvidiem, bet atgriezās tikai atdzisuši kauli. "Nedam bija taisnība," Ketlīna atcerējās. "Viņa vieta bija Ziemmalā. Viņš pats toreiz tā teica, bet vai es viņā klausījos? Nē. Ej, es teicu. Tev jākļūst par Roberta labo roku mūsu nama dēļ, mūsu bērnu dēļ… Pie visa vainīga esmu tikai es, neviens cits…"

-    Treškārt, mana tēva zobens Ledus jānogādā manās rokās šeit, Straujupē.

Ketlīna palūkojās uz brāli Edmūru Tūliju, kurš ar akmenscietu seju stāvēja, īkšķus aizbāzis aiz jostas.

-   Ceturtkārt, karaliene liks savam tēvam valdniekam Tīvinam atbrīvot manus bruņiniekus un karognešus, kurus viņš saņēma gūstā kaujā pie Trejžubures Zaļā Atzara. Tiklīdz viņš to izdarīs, es atbrīvošu gūstekņus, ko saņēmu ciet Čukstu mežā un Nometņu kaujā. Es paturēšu tikai un vienīgi Džeimiju Lanisteru, lai būtu drošs, ka viņa tēvs izpildīs nosacījumu.

Ketlīna redzēja Teona Grejdžoja sejā tikko manāmu smaidu un iedomājās, diez ko tas varētu nozīmēt. Likās, ka jaunais cilvēks vienmēr izturas tā, it kā glabātu kādu noslēpumu, kas zināms viņam vienīgajam, un Ketlīnai tas nepatika.

-   Visbeidzot, karalis Džofrejs un karaliene reģente atsakās no savām pretenzijām uz valdīšanu ziemeļu teritorijās. Kopš šā brīža Ziemeļi vairs nav daļa no viņas karaļvalsts. Tā ir brīva un neatkarīga karaliste kā senāk. Mūsu valdījumā būs visas Stārku zemes uz ziemeļiem no Kakla, pievienojot zemes, ko apskalo Trejžubure, kā arī vasaļu zemes Zeltzobes krastos rietumpusē un Mēness kalnos austrumos.

-   Ziemeļu karalis! nobļāvās Lielais Džons Ambers, paceldams gaisā dūri cūkas šķiņķa lielumā. Stārks! Stārks! Ziemeļu karalis!

Robs atkal sarullēja pergamentu.

-    Mestrs Vīmens ir uzzīmējis karti, kurā norādītas to zemju robežas, kuras pieprasām. Kopiju tu nogādāsi karalienei. Valdniekam Tīvinam jāizvāc savi ļaudis no šīm zemēm un jāpārtrauc uzbrukumi, dedzināšanas un laupīšanas. Karaliene reģente un viņas dēls nedrīkst izvirzīt nekādas prasības ne nodokļu, ne ienākumu, ne dienesta jautājumos maniem ļaudīm, un es atbrīvošu savus valdniekus un bruņiniekus no jebkādiem zvērestiem, solījumiem, parādiem un saistībām, kas doti Dzelzs tronim, kā arī Barateonu un Lanisteru namiem. Papildus iepriekš minētajam Lanisteri kā miera ķīlu nogādās man desmit augstdzimušus ķīlniekus, par kuru personību vienosimies atsevišķi. Es viņus uzskatīšu par goda viesiem un izturēšos pret viņiem atbilstoši viņu stāvoklim. Kamēr vien šis miera līgums tiks ievērots, es katru gadu atbrīvošu pa diviem ķīlniekiem, kurus sveikus un veselus nogādāšu pie viņu ģimenēm. Robs nosvieda tīstokli pie bruņinieka kājām. Te būs noteikumi. Ja viņa tiem piekritis, iestāsies miers. Ja ne, jaunais karalis uzsvilpa, un Pelēkais Vējš nikni rūkdams paspēra soli uz priekšu, viņa dabūs vēl vienu Čukstu mežu.

-   Stārks! Lielais Džons vēlreiz ieaurojās, taču šoreiz viņa saucienam piebiedrojās arī citas balsis. Stārks, Stārks, Ziemeļu karalis!

Dižvilks pacēla galvu un iegaudojās.

Sīrs Kleoss kļuva bāls kā krīts.

-   Karaliene saņems jūsu vēsti, kung… gaišība.

-   Lieliski, Robs atteica. Sīr Robin, parūpējieties, lai viņš dabū labu maltīti un tīras drēbes. Viņš dosies ceļā līdz ar rītausmu.

-   Kā pavēlēsiet, gaišība, sīrs Robins Rūgers atbildēja.

-   Tādā gadījumā mēs esam beiguši.

Bruņinieki un karogneši noslīga uz viena ceļa, kamēr Robs ar Pelēko Vēju gāja ārā no zāles. Olivārs Frejs steidzās atvērt durvis, bet Ketlīna plecu pie pleca ar savu brāli viņiem sekoja.

-   Tev viss izdevās lieliski, Ketlīna sacīja dēlam galerijā, kas no zāles veda pils dziļumos. Tomēr jāteic, ka tā izrādīšanās ar vilku vairāk piedien puikam, nevis karalim.

Robs pakasīja Pelēkajam Vējam aiz auss.

-   Māt, bet vai tu redzēji Kleosa seju? viņš smaidīdams atjautāja.

-   Es redzēju tikai to, ka valdnieks Kārstārks izgāja ārā.

-   Es arī, Robs ar abām rokām nocēla no galvas kroni un pasniedza Olivāram. Aiznes to uz manu guļamistabu.

-   Tūdaļ, gaišība.

Ieroču nesējs aizsteidzās.

-    Varu saderēt, ka starp klātesošajiem bija arī citi, kas jutās tāpat kā valdnieks Kārstārks, sacīja Ketlīnas brālis Edmūrs. Kā mēs varam runāt par mieru, ja Lanisteri kā sērga ir iepletušies mana tēva zemē, nolaupa labību un nogalina ļaudis? Vēlreiz teikšu mums ir jāuzbrūk Hārenholai.

-   Mums nav tik daudz spēka, Robs drūmi atteica.

-   Bet vai mēs kļūstam stiprāki, sēžot te? Mūsu karaspēks sarūk dienu no dienas.

-   Un kas pie tā vainīgs? Ketlīna atcirta brālim.

Tieši pēc Edmūra ieteikuma Robs bija ļāvis pieupes valdniekiem pēc kronēšanas doties mājās, lai viņi varētu aizstāvēt savas zemes. Pirmie aizgāja sīrs Marks Paipers un valdnieks Karīls Venss. Valdnieks Džonoss Brakens aizgāja tūlīt pēc viņiem, zvērot, ka atkaros līdz pamatiem nodedzināto pili un apglabās kritušos, bet tagad ari Džeisons Malistersir paziņojis, ka grasās atgriezties Jūrassardzē, kuru līdz šim kaujas ir saudzējušas.

-   Tu nevari prasīt, lai mani pavēlnieki nīkst dīkā šeit, kamēr tiek izlaupīti viņu lauki un nogalināti viņu ļaudis, sīrs Edmūrs atbildēja. Bet valdnieks Kārstārks ir ziemeļnieks. Būtu dīvaini, ja viņš mūs pamestu.

-   Es ar viņu aprunāšos, Robs apsolīja. Viņš Čukstu mežā zaudēja divus dēlus, tāpēc neviens viņu nevar vainot, ja viņš nevēlas noslēgt miera līgumu ar slepkavām… ar mana tēva slepkavām…

-   Jauna asinsizliešana neatdzīvinās ne tavu tēvu, ne valdnieka Rikārda dēlus, Ketlīna atgādināja. Piedāvājums bija jānosūta, lai gan gudrāks cilvēks piedāvātu mīkstākus noteikumus.

-   Kur nu vēl mīkstākus! Viņas dēla bārda bija izaugusi krietni sarkanāka nekā viņa mati. Robs droši vien domāja, ka tā palīdz viņam izskatīties skarbākam, karaliskākam… vecākam. Tomēr, vai viņam bija bārda vai nebija, Robs bija un palika piecpadsmit gadus vecs jauneklis, kas alka atmaksas ne mazāk kā Rikārds Kārstārks nebija viegli viņu pierunāt uz šādu nosacījumu izteikšanu, lai cik tie bija blāvi.

-   Serseja Lanistera nekad nepiekritīs apmainīt tavas māsas pret pāris brālēniem. Viņa grib dabūt savu brāli, un tu to ļoti labi zini. Ketlīna jau iepriekš to bija teikusi, taču sāka aptvert, ka karaļi neklausās ne uz pusi tik uzmanīgi kā dēli.

-   Es nevaru atbrīvot Karaļkāvi pat tad, ja gribētu. Mani valdnieki to nekad nepieļautu.

-   Tavi valdnieki tevi iecēla par karali.

-   Un tikpat viegli var mani gāzt.

-    Ja tavs kronis ir cena, kas jāmaksā, lai Ārija un Sansa atgrieztos sveikas un veselas, mums tā jāmaksā bez vārda runas. Puse no taviem valdniekiem ir gatavi Lanisteru nogalināt turpat cietuma cellē. Ja viņš mirs, būdams tavs gūsteknis, ļaudis teiks…

-   .. .ka viņš to bija pelnījis, Robs pabeidza mātes iesākto teikumu.

-   Un kas būs ar tavām māsām? Ketlīna asi noprasīja. Vai viņas arī ir pelnījušas nāvi? Es tev saku: ja kāds nodarīs ko sliktu Sersejas brālim, viņa mums arī atmaksās ar asinīm.

-    Lanisters nemirs, Robs teica. Neviens bez manas atļaujas nedrīkst viņam tuvoties. Viņam ir ēdiens, ūdens, tīri salmi daudz lielākas ērtības, nekā viņš ir pelnījis. Taču es nevaru viņu atbrīvot pat Ārijas un Sansas dēļ.

ne zinis par vēsti, ko baltais krauklis bija atnesis pirms divām nedēļām. Konklāvs ziņoja, ka pienācis rudens, taču dievi par to vēl nebija paziņojuši vējiem un mežiem, un Ketlīna par to bija kvēli pateicīga. Rudens bija bīstams laiks, jo aiz tā vīdēja ziemas rēgs. Pat visgudrākie vīri nezināja, vai nākamā raža nebūs pēdējā.

Straujupes valdnieks Hosters Tūlijs gulēja savā istabā, no kuras pa austrumpuses logu varēja redzēt Akmeņkrāces un Sarkanā Atzara sateku aiz pils mūriem. Kad Ketlīna ienāca, viņš bija aizmidzis. Tūlija mati un bārda bija balti kā dūnas, bet reiz spēcīgo augumu nāve no iekšpuses bija sagrauzusi pavisam sīku un trauslu. Blakus gultai sēdēja tēvabrālis Melnā Zivs. Viņa zābaki bija vienos putekļos un aplipuši ar izkaltušiem dubļiem.

-   Vai Robs zina, ka tu esi atgriezies, tēvoci?

Sīrs Brindens Tūlijs bija Roba acis un ausis, izlūku un jātnieku patruļu komandieris.

-   Nē. Kad uzzināju, ka karalis notur galma sēdi, taisnā ceļā no staļļiem nācu šurp. Gaišība noteikti vispirms gribēs mani uzklausīt vienatnē. Melnā Zivs bija gara auguma, slaiks vīrietis pelēkiem matiem un precīzām kustībām, bet gludi skūtā seja bija vēja aprauta un vienās grumbās.

-    Kā viņam klājas? Melnā Zivs vaicāja, un Ketlīna zināja, ka viņš nerunā par Robu.

-   Pārsvarā bez pārmaiņām. Mestrs viņu dzirda ar sapņu vīnu un magoņu pienu, lai noņemtu sāpes, tāpēc viņš gandrīz visu laiku guļ un tikpat kā neko neēd, un ar katru dienu kļūst arvien vājāks.

-   Vai viņš runā?

-    Jā… bet jēgas viņa vārdos ir aizvien mazāk un mazāk. Viņš runā par nožēlu, par nepabeigtajiem darbiem, par cilvēkiem, kas sen miruši, un laikiem, kas sen pagājuši. Reizēm viņš nezina, kāds šobrīd gadalaiks, vai pat nepazīst mani. Reiz viņš nosauca mani savas mātes vārdā.

-   Mātes viņam pietrūkst vēl joprojām, sīrs Brindens atbildēja. Tu izskaties tāpat kā viņa vaigu kauli, zods…

-   Tu viņu atceries labāk nekā es ir pagājis tik ilgs laiks…

Ketlīna apsēdās uz gultas malas un atglauda no tēva sejas smalku, sirmu matu šķipsnu.

-    Ik reizi, kad jāju uzdevumā, es iedomājos, vai viņš vēl būs dzīvs, kad atgriezīšos.

Neraugoties uz strīdiem, starp tēvu un viņa brāli, no kura Tūlijs reiz bija novērsies, pastāvēja spēcīga saikne.

-   Labi, ka jūs vismaz saligāt mieru.

Kādu bridi abi sēdēja un klusēja, bet tad Ketlīna pacēla galvu.

-   Tu teici, ka esot kas tāds, ko Robam vajadzētu zināt?

Valdnieks Hosters ievaidējās un pagriezās uz sāniem, it kā būtu dzirdējis meitas vārdus. Brindens piecēlās.

-   Iznāc ārā labāk būs, ja viņu nepamodināsim.

Ketlīna kopā ar Brindenu izgāja uz akmens balkona, kas trijstūra formā gluži kā kuģa priekšgals bija izvirzīts ārpus istabas sienām. Tēvocis pacēla skatienu augšup un sarauca pieri.

-   Tagad komētu var redzēt arī dienā. Mani vīri to sauc par Sarkano Vēstnesi… tikai diez kāda ir tā vēsts?

Ari Ketlīna palūkojās uz bāli sārto svītru, ko komēta iezīmēja koši zilajās debesīs kā skrāpējumu dieva sejā.

-    Lielais Džons teica Robam, ka vecie dievi ir atritinājuši sarkano karogu, lai atriebtu Nedu. Edmūrs domā, ka tā ir Straujupes uzvaras zīme viņš tajā saskata zivi ar garu asti Tūliju krāsās sarkanu uz zila fona. sieviete nopūtās. Kaut man būtu tāda ticība. Purpursarkanā ir Lanisteru krāsa.

-    Komēta nav purpursarkana, sīrs Brindens atzīmēja. Arī ne tik sarkana kā Tūliju krāsa vai upes dubļu sarkanums. Tur, debesīs, bērns, ir asiņu švīka.

-   Tās ir mūsu vai pretinieku asinis?

-   Vai kādreiz ir bijis karš, kad tikušas izlietas tikai vienas puses asinis? Ketlīnas tēvocis pašūpoja galvu. Upju zemienes ap Dieva Aci mirkst asinis un deg liesmās. Kaujas ir izplatījušās līdz pat Melnupei dienvidos un otrā Trejžubures krastā ziemeļos. Marks Paipers un Karīls Venss ir guvuši dažas nelielas uzvaras… Viņu dienvidu sabiedrotais Beriks Dondarions vajāja izlaupītājus, līdz uzskrēja virsū valdnieka Tīvina spēkiem un izgaisa mežos. Runā, ka sīrs Bertons Kreikhols esot lielījies, ka nogalinājis Dondarionu, bet tad pats ievedis savu vīru kolonnu pavēlnieka Berika lamatās, un tie tikuši nokauti visi līdz pēdējam.

-    Kopā ar valdnieku Beriku ir arī daži vīri no Neda sardzes Karaļa ostā, Ketlīna atminējās. Lai dievi stāv viņiem klāt.

-    Dondarions un tas sarkanais priesteris, kas allaž jāj kopā ar viņu, ir pietiekami gudri, lai paliktu dzīvi, ja vien stāstītajam vispār var ticēt, tēvocis turpināja. Bet tava tēva karogneši ir pavisam skumja tēma. Robam nevajadzēja laist viņus cīnīties. Viņi ir izklīduši katrs uz savu pusi kā paipalas un katrs pūlas aizstāvēt savas zemes, un tas ir muļķīgi,

Ketlīn, ļoti muļķīgi. Džonoss Brakens cīņā pie savas pils drupām tika ievainots, tāpat arī viņa brāļadēls Hendrijs. Tītoss Blekvuds ir izmēzis Lanisterus no savas zemes, bet šie paķēruši līdzi visas viņu govis, cūkas un graudus līdz pēdējai sēnalai, un viņam tagad vairs nav nekā ko aizsargāt, ja neskaita Kraukļukoka pili un izdegušu tuksnesi. Deriju vīri atguva sava valdnieka cietoksni, taču noturēja to mazāk par divām nedēļām, jo tad uzradās Gregors Klegans un apkāva visu garnizonu, valdnieku ieskaitot.

Ketlīna šausmās saķēra galvu.

-   Derijs bija vienīgais bērns ģimenē!

-    Jā gan, un pēdējais savā dzimtā. Par to puiku viņi būtu dabūjuši krietnu izpirkuma maksu, bet ko gan zelts nozīmē tik trakam sunim, kāds ir Gregors Klegans? Es zvēru, ka tā lopa galva būtu lieliska dāvana visiem karaļvalsts iedzīvotājiem.

Ketlīna labi zināja sīra Gregora slikto slavu, un tomēr…

-    Nestāstiet man par galvām, tēvoc. Serseja uzsprauda Neda galvu uz pīķa un izlika virs Sarkanās pils mūra kraukļiem un mušām par barību. Pat tagad viņai bija grūti noticēt, ka vīra vairs nav. Reizēm, kad viņa nakts tumsā pamodās, tad uz mirkli samiegojusies iedomājās, ka Neds ir blakus. Klegans nav nekas cits kā vien valdnieka Tīvina rokaspuisis. Ketlīna saprata, ka Rūdas klinšu pavēlniekam, Rietumu uzraugam, karalienes Sersejas, sīra Džeimija Karaļkāvja un Velnēna Tīriona tēvam, kā arī Džofreja Barateona vectēvam Tīvinam Lanisteram tikko kronētais karalis bija ārkārtīgi bīstams.

-    Iespējams, sīrs Brindens piekrita. Un Tīvins Lanisters nav arī muļķis. Viņš sēž drošībā Hārenholas mūros, baro savu karaspēku ar mūsu ražu un nodedzina to, ko nepaņem sev līdzi. Gregors nav vienīgais krancis, ko viņš palaidis vaļā no ķēdes. Apkārt siro arī sīrs Emorijs I.orhs un kāds algotnis no Kohoras, kuram labāk patīk cilvēkus sakropļot nekā nogalināt. Esmu redzējis, kādu postažu viņi aiz sevis atstāj. Nodedzināti veseli ciemi, izvarotas un sakropļotas sievietes, noslepkavoti un neapbedīti bērni, kas pamesti vilkiem un klaiņojošiem suņiem… Pat miroņiem no tā mestos nelabi.

-   Kad Edmūrs to izdzirdēs, viņš būs nikns kā nelabais.

-    Un tieši to arī gaida valdnieks Tīvins. Tieši šausmu sēšana ir viņa mērķis, Ketlīn. Lanisters cenšas mūs izprovocēt uz kauju.

-    Robs labprāt piepildītu viņa vēlēšanos, Ketlīna sabijās. Sēžot uz vietas, viņš jau tā ir nemierīgs, bet Edmūrs ar Lielo Džonu viņu vēl uzkurinās. Viņas dēls bija izcīnījis divas nozīmīgas uzvaras, sakaujot

Džeimiju Lanisteru Čukstu mežā un pēc tam ar savu karaspēku sakaujot lanisteru spēkus Nometņu kaujā pie pašas Straujupes. Spriežot pēc tā, ko stāstija viens otrs no Roba karognešiem, viņš esot gandrīz vai jauns Igons Iekarotājs.

Brindens Melnā Zivs sarauca kuplās, sirmās uzacis.

-   Gatavie muļķi. Mans pirmais kara likums, Ketlīn, ir nekad nedot ienaidniekam to, ko viņš vēlas. Valdnieks Tīvins labprāt gribētu cīnīties savā zemē, tāpēc vēlas, lai mēs dodamies uz Hārenholu.

-    Uz Hārenholu. Katrs bērns pie Trejžubures zināja pasakas par I lārenholu, plašo cietoksni, ko karalis Hārens Melnais bija uzcēlis Dieva Acs krastos pirms trīssimt gadiem, kad septiņas karaļvalstis arī bija septiņas karaļvalstis, bet krastmalas zemēs valdīja cilvēki no salām. Lepnais Hārens gribēja, lai viņam būtu visaugstākā pils ar visaugstākajiem torņiem visā Rietmalā. Būvniecība prasīja četrdesmit gadus, un ezera krastā pils pacēlās kā milzīga ēna, bet Hārena armija pa to laiku aplaupīja kaimiņus, atņemot akmeņus, kokmateriālus, zeltu un strādniekus. Tūkstošiem gūstekņu ir gājuši bojā, važās iekalti strādājot akmeņlauztuvēs vai būvējot piecus milzīgos torņus. Cilvēki tur ziemā sala un cepinājās vasarā. Dievmeži, kas tur bija auguši trīs gadu tūkstošus, tika izcirsti, lai izgatavotu sijas un spāres. Lai īstenotu savu sapni, Hārens izpostīja upmalas zemes un arī Dzelzs salas. Bet tiklīdz pils bija gatava, tajā pašā dienā, kad Hārens ievācās tajā uz dzīvi, Karaļa ostā krastā izcēlās Igons Iekarotājs.

Ketlina atcerējās, kā vecā auklīte šo pasaku Ziemmalā stāstīja viņas bērniem. "Un karalis Hārens saprata, ka biezi mūri un augsti torņi ir nieks pret pūķu spēku, jo pūķi spēj lidot," tā vienmēr beidzās pasaka. Hārens ar visiem saviem ļaudīm gāja bojā liesmās, kas ieskāva gigantisko cietoksni. Un ikvienu namu, kura īpašumā pēc tam bijusi Hārenhola, ir piemeklējušas nelaimes. Cietoksnis bija varens, taču tas bija drūms un nolādēts.

Es negribētu, ka Robs cīnās tā cietokšņa pakājē, Ketlīna atzinās. Taču mums kaut kas ir jādara, tēvoc.

-   Un jādara ātri, tēvocis piekrita. Es vēl nepastāstīju visļaunāko, mans bērns. Vīri, kurus sūtīju uz rietumiem, atnesa vēstis, ka pie Rūdas klintīm vācoties kopā jauns karaspēks.

Vēl viena Lanisteru armija. No šīs domas vien Ketlīnai kļuva nelabi.

-   Tas nekavējoties jāpastāsta Robam. Kas šo armiju komandēs?

-    Runā, ka sīrs Stefords Lanisters. Sarkanzilajam apmetnim vējā plīvojot, viņš pagriezās un palūkojās uz upju sateku.

-   Kārtējais krustbērns? Lanisteri no Rūdas klintīm bija nolāpīti plaša un auglīga dzimta.

-   Brālēns, sīrs Brindens palaboja. Un arī valdnieka Tīvina nelaiķa sievas brālis, tātad divkārt radinieks. Tas ir vecs un drusku jucis vīrs, taču viņam ir dēls sīrs Deivens, kuram prāta ir daudz vairāk.

-   Tādā gadījumā cerēsim, ka armiju kaujās vedīs tēvs, nevis dēls.

-     Mums vēl ir laiks līdz brīdim, kad vajadzēs stāties viņiem pretī. Šī armija sastāv no algotņiem, brīvjātniekiem un zaļiem puikām, kas izvilkti no zaņķiem Lanisportā. Sīram Stefordam viņi visi jāapbruņo un jāapmāca, pirms doties karā… bet mēs nedrīkstam aizmirst, ka valdnieks Tīvins nav Karaļkāvis un pa galvu, pa kaklu cīņā nemetīsies. Viņš pacietīgi nogaidīs, līdz sīrs Stefords izkausies pirmais, un tikai tad līdīs ārā no Hārenholas mūriem.

-   Ja vien… Ketlīna ieminējās.

-   Ja vien? sīrs Brindens noprasīja.

-   Ja vien viņš nebūs spiests atstāt Hārenholu citu iemeslu dēļ, viņa paskaidroja.

-   Valdnieks Renlijs.

-   Karalis Renlijs. Ja nepieciešams kādam lūgt palīdzību, tad Ketlīna šo cilvēku sauks tādā vārdā, kādu viņš pats sev piedēvējis.

-   Iespējams. Melnā Zivs pasmaidīja. Bet viņš par to kaut ko gribēs pretī.

-    Viņš gribēs to pašu, ko karaļi vienmēr grib, Ketlīna atbildēja. Cieņu.

TIRIONS

Džanoss Slints bija miesnieka dēls, un viņa smiekliem bija tāda skaņa, it kā viņš skaldītu lopa liemeni. Vēl mazliet vīna? Tīrions piedāvāja.

-   Neiebilstu, valdnieks Džanoss atbildēja, paceldams kausu. Viņa augums atgādināja mucu, un viņš sevī varēja saliet arī tikpat daudz vīna. Nepavisam neiebilstu. Lielisks sarkanvīns. No Pergolas?

-    No Dornes. Tīrions pamāja ar roku, un apkalpotājs piepildīja kausus. Ja neskaita kalpus, viņi ar valdnieku Džanosu Mazajā zālē bija vieni un sēdēja pie neliela galdiņa, uz kura dega svece, bet apkārt valdīja tumsa. īsts atradums ne visiem Dornes vīniem piemīt tāda garšas buķete.

-   Buķete, atkārtoja milzīgais vīrs ar vardes ģīmi, ieņemdams kārtīgu malku. Džanoss Slints nebija no tiem, kas dzērienus mēdz izgaršot to Tīrions pamanīja uzreiz. Jā, buķete! Tas ir īstais vārds, kuru nespēju atrast. Jums ir talants uz vārdiem, valdniek Tīrion, ja tā var izteikties. Un jūs stāstāt savdabīgus atgadījumus. Jā, savdabīgus.

-   Man prieks, ja jūs tā domājat… bet es neesmu valdnieks kā jūs. Pietiks, ja jūs mani sauksiet vienkārši par Tīrionu, valdniek Džanos.

-   Kā vēlaties. Viņš iedzēra vēl vienu malku, nopilinādams vīnu uz melnā atlasa apģērba. Tam pāri bija pusapmetnis no zeltaina auduma un to saturēja miniatūra saspraude šķēpa formā ar sarkanas emaljas rotātu galu. Viņš bija pamatīgi piedzēries.

Tīrions aizsedza muti un pieklājīgi atraugājās. Atšķirībā no valdnieka Džanosa Tīrions bija dzēris ar mēru, taču arī bija pilns kā mārks.

Tūdaļ pēc iekārtošanās Labās rokas tornī TIrions noskaidroja, kas ir labākā ķēkša pilsētā, un pieņēma viņu darbā. Tovakar viņi mielojās ar vērša astes zupu, uzkoda vasaras zaļumu salātus ar pekanriekstiem, vīnogām, sarkano fenheli un drupinātu sieru, karstu krabju pīrāgu, vircotu ķirbi un sviestā ceptām paipalām. Pie katra ēdiena piederēja cits vīns. Valdnieks Džanoss atzina, ka viņš vēl nekad nav bijis paēdis ne uz pusi tik labi.

-   Nešaubos, ka viss mainīsies, kad jūs ieņemsiet savu vietu Hārenholā, Tīrions sacīja.

-     Pilnīgi noteikti. Varbūt pat ņemšu šo pašu ķēkšu savā dienestā. Ko jūs par to teiktu?

-    Kari ir sākušies arī nenozīmīgāku sīkumu dēļ, punduris atbildēja, un abi skaļi iesmējās. Jūs esat drosmīgs vīrs, ja izvēlējāties Hārenholu par savu mītni. Tik drūma pils, un milzīga… dārga uzturēšanā. Turklāt ļaudis melš, ka tā esot arī nolādēta.

-   Vai man jābaidās no akmeņu čupas? viņš ieaurojās. Drosmīgs, jūs sakāt. Cilvēkam jābūt drosmīgam, ja viņš vēlas ko sasniegt. Jā, uz Hārenholu! Un kāpēc gan ne? Jūs jau zināt. Es jūtu, ka jūs arī esat drosmīgs cilvēks. Varbūt jūs esat mazs, taču drosmīgs.

-   Jūs esat pārāk laipns. Vēl mazliet vīna?

-   Nē. Patiešām nē, es… ak, nolādētie dievi, jā! Un kāpēc ne? Drosmīgs cilvēks var tempt, cik grib!

-    Patiesi, Tīrions pielēja valdnieka Slinta kausu līdz malai. Es uzmetu aci to cilvēku vārdiem, kurus jūs esat ieteicis savam bijušajam Pilsētsardzes komandiera amatam.

-    Labi vīri, lieliski. Der jebkurš no šiem sešiem, bet es izvēlētos Alāru Dīmu. Viņš bija mana labā roka, labs cilvēks, uzticams. Ja izvēlēsieties viņu, nenožēlosiet. Protams, ja karalis viņu apstiprinās.

-    Protams. Tīrions iedzēra nelielu malku no sava kausa. Es apsveru sīra Džeislīna Baivotera kandidatūru. Viņš trīs gadus ir bijis kapteinis pie Dubļu vārtiem un varonīgi cīnījās Belona Grejdžoja dumpja laikā. Karalis Roberts pie Paikas viņam piešķīra bruņinieka titulu, taču jūsu sarakstā viņa nav.

Valdnieks Džanoss ieņēma mutē vīnu, paskaloja un tikai tad norija.

-    Baivoters. Jā, viņš, protams, ir drosmīgs vīrs, tomēr pārāk… nelokāms. Dīvains, un kroplis arīdzan pie Paikas viņš zaudēja roku un tieši tāpēc kļuva par bruņinieku. Manuprāt, tas viņam nebija neko izdevīgs darījums roka pret titulu, Slints iesmējās. Sīrs Džeislīns pārāk daudz domā par sevi un savu godu, tāpēc labāk viņu atstāt tur, kur viņš ir, Tīrion. Alārs Dīms jums būs īstais.

-   Dimu ielās ne pārāk mīl, kā esmu dzirdējis.

-   No viņa baidās, un tas ir vēl labāk.

-   Dzirdēju vēl šo to par viņu. Skandāls bordelī?

-    Ak tas! Tā nebija viņa vaina, Tīrion, nē. Viņš negribēja nogalināt to sievieti, viņa pati bija vainīga. Viņš brīdināja, lai sievišķis stāv malā un ļauj viņam darīt savu darbu.

-    Un tomēr… mātes ar bērniem… viņam vajadzēja būt gatavam, ka sieviete metīsies aizstāvēt bērnu. Tīrions pasmaidīja. Pagaršojiet sieru tas lieliski sader ar šo vīnu. Sakiet, kāpēc to grūto uzdevumu toreiz uzticējāt tieši Dīmam?

-   Labs komandieris pazīst savus vīrus, Tīrion. Vieni der vieniem uzdevumiem, otri citiem. Ar zīdaini ne katrs tiks galā, pat ja runa ir par mauku un viņas padēkli.

-    Laikam gan, Tīrions atteica un, izdzirdis viņu pieminam mauku, tūdaļ iedomājās par Šaiju, par Tišu un visām citām sievietēm, kas gadu gadiem viņam bija prasījušas naudu un ieņēmušas sevī viņa sēklu.

-    Dīms tas ir spēcīgs cilvēks smagam darbam, Slints turpināja.

Viņš dara to, ko viņam liek, un pēc tam ne ar pušplēstu vārdu to neapspriež. Viņš nogrieza siera šķēli. Tiešām lielisks siers ass. Ja man pie rokas ir ass nazis un ass siers, tad mana laime ir pilnīga.

-    Izbaudiet, kamēr vien varat. Upmalas zemes liesmo un Renlijs ir kļuvis par karali Gaisa dārzos, tāpēc labu sieru tik drīz nedabūsiet. Starp citu, kas jūs sūtīja atņemt tai maukai viņas bastardu?

Valdnieks Džanoss piesardzīgi palūkojās uz Tīrionu, tad iesmējās un pavicināja uz Tīriona pusi sieru.

-    Jūs esat viltīgs, Tīrion. Domājāt, ka varēsiet mani apvest ap stūri? Lai Džanoss Slints pateiktu vairāk, nekā viņam vajadzētu, ir jābūt kaut kam vairāk par vīnu un sieru. Man piemīt lepnums. Nekad neuzdodu jautājumus un neizsaku komentārus.

-   Tāpat kā Dīms.

-     Tieši tāpat. Ieceliet viņu par komandieri, kad es pārvākšos uz Hārenholu, un nenožēlosiet to.

Arī Tīrions nolauza kriksīti siera. Tas patiešām bija ass un lieliski saderējās ar vīnu ļoti laba izvēle.

-    Lai kurš stātos jūsu vietā, viņam nebūs viegli pārņemt grožus. Pavēlniekam Mormontam ir tādas pašas problēmas.

Džanoss apjuka.

-   Man likās, ka Mormonta tā ir dāma. Tā, kas guļ ar lāčiem…

-   Es runāju par viņas brāli, Naktssardzes komandieri. Kad viesojos uz Mūra, viņš ieminējās, ka esot grūti atrast labus vīrus Naktssardze mūsdienās saņemot ļoti maz kārtīgu karotāju. Tirions pasmīnēja. Viņš gulētu mierīgāk, ja viņam būtu tāds vīrs kā jūs vai drošsirdīgais Alārs DIms.

-   Uz to ir maz izredžu! valdnieks Džanoss ierēcās.

-   Tā varētu padomāt, Tirions turpināja, taču dzīve reizēm izdara visai savādus pagriezienus. Iedomājieties Edardu Stārku, kungs. Nedomāju, ka viņam kaut reizi mūžā bija ienācis prātā, ka savu dzīvi viņš beigs uz Bailora septa kāpnēm.

-   Retajam tādas lietas var ienākt prātā, Džanoss pasmējās.

-   Žēl, ka manis te nebija, iesmējās arī Tirions. Stāsta, ka pat Varīss bijis pārsteigts.

Valdnieks Slints smējās tik gardi, ka viņa vēders ļumēja vien.

-   Zirneklis, viņš teica, zina visu. Bet par to viņš nezināja neko.

-    Kā tas var būt? Tīriona balsī atskanēja saltums. Viņš palīdzēja pārliecināt manu māsu, ka Stārks jāapžēlo, ja viņš piekritīs iestāties Naktssardzē.

-   Ko? Džanoss Slints, neizpratnē samirkšķināja acis.

-    Manu māsu Serseju, Tirions atkārtoja mazliet skaļāk, ja nu gadījumā šis muļķis nesaprata, par ko ir runa. Karalieni reģenti.

-   Jā, Slints norija slienu. Par to… karalis pats to pavēlēja, kungs. Karalis pats.

-   Karalim ir tikai trīspadsmit gadu, Tirions atgādināja.

-   Bet viņš vienalga ir karalis. Slints sarauca pieri, un viņa vaigi notrīsēja. Septiņu valstību karalis.

-   Jā, vismaz vienas vai divu valstību karalis, Tirions sāji pasmaidīja.

-   Vai drīkstu uzmest aci jūsu šķēpam?

-   Manam šķēpam? valdnieks Džanoss nesaprata.

-    Saspraudei, kas satur kopā jūsu apmetni, punduris parādīja ar pirkstu.

Džanoss negribīgi atāķēja greznumlietu un pasniedza to Tīrionam.

-    Mums Lanisportā ir zeltkaļi, kas strādā labāk, Velnēns vērtēja.

-   Sarkanā emalja ir vienu toni par košu, ja drīkstu aizrādīt. Sakiet, valdniek, vai jūs pats iedūrāt šķēpu tam cilvēkam mugurā vai tikai devāt pavēli?

Es devu pavēli un darītu to vēlreiz, ja vajadzētu. Stārks bija nodevējs. Kailais plankums Slinta pakausi bija nosarcis kā biete, bet viņa apmetnis no zeltainā auduma noslīdējis uz grīdas. Viņš mēģināja mani uzpirkt.

Neko nezinot par to, ka jūs jau bijāt uzpirkts.

Slints trieca pret galdu vīna kausu.

-  Vai tu esi piedzēries? Ja tu domā, ka es te sēdēšu un klausīšos, kā tu apšaubi manu godu…

-   Kādu vēl godu? Piekrītu, ka jūsu darījums bija daudz izdevīgāks nekā sīram Džeislīnam. Bruņinieka tituls un pils pret šķēpa dūrienu mugurā, turklāt pašam šis šķēps nemaz nebija jāpaceļ.

Tīrions pasvieda zelta saspraudi atpakaļ Džanosam Slintam, kurš pietrūkās kājās. Saspraude atsitās viņam pret krūtīm un nokrita uz grīdas.

-  Man nepatīk tavs tonis, Velnēn. Es esmu Hārenholas valdnieks un karaļa padomes loceklis, bet kas tu tāds esi, ka vari atļauties ar mani tā runāt?

Tīrions nolieca galvu sāņus.

-   Domāju, ka jūs labi zināt, kas es esmu. Cik jums ir dēlu?

-   Kāda tev daļa gar maniem dēliem, punduri?

-   Punduri? Lanisters aizsvilās dusmās. Tev vajadzēja samierināties ar to, ka nosauci mani par Velnēnu. Es esmu Tīrions no Lanisteru nama. Ja tev ir kaut tik daudz prāta, cik dievi piešķir jūras gliemezim, tev vajadzētu mesties manā priekšā ceļos un pateikties, ka tev ir darīšana ar mani, nevis manu tēvu. Runā cik tev ir dēlu?

Tīrions redzēja, ka Džanosa Slinta acīs pēkšņi iezogas bailes.

-   T-trīs, kungs. Un meita. Lūdzu, k-kungs…

-    Nav nepieciešamības lūgties. Punduris nolēca no krēsla. Es dodu goda vārdu, ka taviem bērniem nekas ļauns nenotiks. Jaunākie tiks nodoti audzināšanā par ieroču nesējiem. Ja viņi kalpos labi un uzticami, kādu dienu varēs kļūt par bruņiniekiem Lanisteri vienmēr atalgo tos, kuri to ir pelnījuši. Tavs vecākais dēls mantos valdnieka Slinta titulu un to drausmīgo ģerboni. Viņš iespēra pa mazo zelta šķēpu, un rota grabēdama aizlidoja pāri istabai. Viņam tiks piemeklēta zeme, un viņš pats varēs uzcelt sev pili. Tā nebūs Hārenhola, taču gana liela. Viņš pats varēs izvēlēties sev līgavu.

Džanosa Slinta piesarkusi seja nobālēja.

-   K-ko… k-ko jūs…?

Viņa zods tricēja kā nieru tauki.

-    Tu gribi zināt, ko esmu nolēmis darīt ar tevi? Tīrions atvaicāja, ļāvis šim izsmieklam vēl mirkli patrīcēt. Ar rīta paisumu no ostas iziet barkass Vasaras sapnis. īpašnieks man teica, ka piestāšot Kaijgalē, Trīs Māsās, Skagosas salā un Austrumsardzē pie jūras. Kad satiksi komandieri Mormontu, nodod no manis siltus sveicienus un pasaki, ka es neesmu aizmirsis Naktssardzes vajadzības. Vēlu tev ilgu mūžu un veiksmīgu dienestu, cienītais.

Tiklīdz Džanoss Slints saprata, ka netiks sodīts ar nāvi, viņa seja atguva dabisko krāsu.

-   To mēs vēl paskatīsimies, Velnēn, viņš izslēja zodu. Punduris! Varbūt uz tā kuģa būsi tu, kā tev šķiet? Varbūt tu būsi tas, kurš dienēs pie Mūra? Viņš nervozi iesmējās. Vari iet ellē ar visiem saviem draudiem, mēs vēl paskatīsimies! Es esmu karaļa draugs! Paklausīsimies, ko par to teiks karalis Džofrejs. Jā, un Īkstītis ar karalieni. Džanosam Slintam ir daudz labu draugu, tāpēc paskatīsimies, kurš no mums dosies ceļā. Jā gan, paskatīsimies!

Slints uz papēža apcirtās riņķī kā sargkareivis, kas viņš arī kādreiz bija, un, zābaku zolēm klaudzot, aizsoļoja pa Mazo zāli. Viņš pārvarēja pakāpienus līdz durvīm, atvēra tās… un gandrīz ieskrēja krūtīs vīram ar spēcīgu zodu, melnām krūšu bruņām un zeltainu apmetni. Pie labās rokas stumbeņa bija piestiprināta dzelzs plauksta.

-   Sveiks, Džanos, vīrs ierunājās. Zem iesirma matu ērkuļa un platās pieres mirdzēja dziļi sejā iegrimušas acis. Kopā ar viņu Mazajā zālē ienāca vēl seši sargi zeltainos apmetņos, un Džanoss Slints paspēra dažus soļus atpakaļ.

-    Valdniek Slint, Tīrions uzsauca, šķiet, tu esi pazīstams ar mūsu jauno Pilsētsardzes komandieri sīru Džeislīnu Baivoteru?

-   Jūs gaida nestuves, kungs, Džeislīns sacīja Slintam. Doki ir tālu, un ceļš ir tumšs, ielas naktī nav drošas. Vīri!

Kad sargi izveda ārā bijušo komandieri, Tīrions pasauca sīru Džeislīnu un pasniedza viņam pergamentu.

-   Ceļš ir garš, un valdniekam Slintam būs vajadzīga jauka sabiedrība. Pieraugiet, lai šie seši vīri ar viņu kopā nokļūst uz Vasaras sapņa.

Baivoters izlasīja vārdus un pasmīnēja.

-   Kā pavēlēsiet.

-    Un vēl kāda lieta, Tīrions klusi piebilda. Dīms! Pasakiet kapteinim, ka neviens neraudās, ja viņš tiks ieskalots jūrā, pirms kuģis sasniegs Austrumsardzi.

Esmu dzirdējis, ka ziemeļu ūdeņi ir ļoti vētraini, kungs. Sīrs I V/eislins paklanījās un, apmetnim plīvojot, devās prom, pa ceļam uz durvju pusi uzkāpdams Slinta zeltainā auduma apmetnim.

Tirions palika viens un turpināja dzert saldo Dornes vīnu, kas vēl bija atlicis krūkā. Kalpi bija novākuši šķīvjus no galda un aizgājuši, tomēr Lanisters bija licis atstāt vīnu. Kad visi bija nozuduši, zālē ieslīdēja Varīss, ģērbies plandošā lavandas krāsas tunikā, kas bija pieskaņota viņa smaržūdenim.

-   Lieliski nostrādāts, cienītais kungs.

-  Tikai nez kāpēc man mutē ir tik riebīga garša? Lanisters piespieda pirkstus pie deniņiem. Es liku viņiem iemest Alāru Dīmu jūrā, un man ļoti gribētos to pašu izdarīt ar tevi.

-   Bet rezultāts varētu jūs apbēdināt, Varīss atbildēja. Vētras ceļas un noplok, viļņi šļācas pāri galvai, lielās zivis apēd mazās zivteles, bet es vēl kaut kā ķepurojos. Vai drīkstu nogaršot vīnu, kas tik ļoti patika valdniekam Slintam?

Tirions saviebies norādīja uz krūku, un Varīss piepildīja kausu.

-   Ak, salds kā vasara! Viņš iedzēra vēl vienu malku. Dzirdu vīnogas dziedam man uz mēles.

-   Un es brīnījos, kas tas par troksni. Pasaki savām vīnogām, lai apklust, citādi man galva pārplīsīs. Tātad vainīga bija mana māsa un tik ļoti uzticamais valdnieks Džanoss atteicās man to pateikt. Serseja bija tā, kas nosūtīja zeltainos apmetņus uz bordeli.

Varīss satraukts sāka dīdīties krēslā, tātad viņš to bija zinājis visu šo laiku.

-   Tu man par to neko neteici, Tirions pārmeta.

-   Jūsu jaukā māsa, Varīss bija tik ļoti satriekts, ka šķita viņš tūlīt apraudāsies. To ir grūti aprakstīt, kungs. Es baidījos, jo nezināju, kā jūs to uztversiet. Vai spēsiet man piedot?

-   Nē, Tirions atcirta. Esi nolādēts kopā ar manu māsu. Viņš zināja, ka nespēs neko nodarīt māsai, vismaz pagaidām ne, pat ja to gribētu, turklāt nebija pārliecināts, ka grib kaut ko darīt. Tomēr viņam bija pretīgi tā sēdēt, tiesāt tādus nožēlojamus roklaižas kā Džanoss Slints un Alārs Dīms, kamēr viņa māsa turpināja savas mežonīgās izrīcības. Turpmāk tu man stāstīsi visu, ko zini, valdniek Varis. Visu!

Einuhs vāri pasmaidīja.

-   Tas varētu prasīt pārāk daudz laika, cienītais kungs. Es zinu pārāk daudz.

-   Bet šķiet, ka ne tik daudz, lai būtu spējis izglābt to nabaga bērnu.

-   Diemžēl. Bija vēl viens bastards vecāks zēns. Viņu es paguvu aizvākt tālāk no acim… bet atzīstos man ne prātā nevarēja ienākt, ka šis bērns var būt apdraudēts. Meitēns, kas piedzimis ielenei, kam viņa var kaitēt?

-   Viņa bija Roberta meita, Tīrions rūgti atteica. Acīmredzot Sersejai ar to pietika.

-    Jā, tas ir skumji. Es patiešām varu vainot tikai sevi, ka gāja bojā maza meitenīte un viņas māte, kas bija tik jauna un mīlēja karali.

-    Vai tiešām? Tīrions nekad nebija redzējis tās meičas seju, taču prātā viņa lika iztēloties Šaiju un Tīšu kopā. Vai mauka vispār spēj kādu mīlēt? Nē, neatbildi. Es laikam to nemaz negribu zināt. Viņš bija iemitinājis Šaiju plašā akmens un koka namā ar aku, stalli un dārzu, apgādājis ar kalpiem, kas izdabā viņas vēlmēm, sadabūjis baltu putnu no Vasaras salām, lai meitenei nebūtu garlaicīgi, sagādājis zīdu, sudrabu un dārgakmeņus viņas priekam un sargus viņas drošībai. Un tomēr viņai nebija gana viņa vairāk laika gribēja pavadīt kopā ar punduri, jo gribot pakalpot un palīdzēt, vismaz tā viņa teica. "Vislabāk tu man vari palīdzēt šeit, starp palagiem," Lanisters kādu nakti sacīja, gulēdams Šaijai blakus un atbalstījis galvu pret viņas krūti. Kājstarpe saldi svila no pārpūles. Viņa neatbildēja, taču atbilde bija lasāma viņas acīs Tīrions redzēja, ka ne jau to viņa bija gribējusi dzirdēt.

Punduris nopūtās un atkal pasniedzās pēc vīna, bet atcerējās valdnieku Džanosu un pastūma krūku tālāk.

-   Rādās, ka māsa būs teikusi taisnību par Stārka nāvi. Par šo neprātu ir jāpateicas tikai un vienīgi manam māsasdēlam.

-    Pavēli deva karalis Džofrejs. Džanoss Slints un sīrs Ilīns Peins to izpildīja ātri un bez vilcināšanās…

-   …it kā viņi būtu šo pavēli gaidījuši. Jā, mēs par to jau esam runājuši, bet bez panākumiem. Stulbums.

-    Tā kā jūsu rokās ir Pilsētsardze, kungs, jums ir lieliskas iespējas pielūkot, lai gaišība turpmāk vairs nedara tādas… stulbības. Tomēr vēl arvien ir jāatceras, ka karalienei ir pašai sava sardze.

-    Sarkanie apmetņi? Tīrions paraustīja plecus. Vīlārs ir zvērējis uzticību Rūdas klintīm. Viņš zina, ka esmu šeit tēva uzdevumā, tāpēc Sersejai būtu grūti izmantot viņa vīrus pret mani… turklāt viņu ir tikai kāds simts. Man pašam ir divtik vairāk un vēl seši tūkstoši pilsētsargu, ja Baivoters ir tāds cilvēks, kā tu man stāstīji.

Jus redzēsiet, ka sīrs Džeislīns ir drosmīgs, godājams, paklausīgs un… visnotaļ pateicīgs.

I'ikai kam? Tīrions neuzticējās Varisam, lai arī nevarēja noliegt, I a viņš bija vērtīgs palīgs. Kāpēc tu esi tik izpalīdzīgs, Varis? viņšjaui.ija, vērojot einuha maigās plaukstas, gludo, pūdera klāto seju un glumo sinaidiņu.

ļus esat karaļa labā roka. Es kalpoju karaļvalstij, karalim un jums.

Tāpat kā tu pakalpoji Džonam Arīnam un Edardam Stārkam?

Es kalpoju Arīnam un Stārkam pēc labākās sirdsapziņas. Es biju satriekts un noskumis par viņu pāragro nāvi.

Tad padomā par to, kā jūtos es. Šķiet, es būšu nākamais.

Domāju, ka nebūsiet gan, Varīss atteica, skalinādams kausā vīnu.

Vara ir savdabīga lieta, kungs. Ceru, ka esat padomājis par mīklu, ko jums uzdevu todien iebraucamajā vietā?

Pāris reižu esmu par to atcerējies, Tīrions atzina. Karalis, priesteris un bagātnieks kurš paliks dzīvs, kurš mirs? Kuru klausīs algotnis? I a ir mīkla bez atbildes vai arī ar pārāk daudzām atbildēm. Viss ir atkarīgs no algotņa.

- Un tomēr viņš nav nekas, Varīss teica. viņam nav ne kroņa, ne zelta, ne dievu atbalsta tikai smails dzelzs gabals.

-   Šis dzelzs gabals nozīmē gan dzīvību, gan nāvi.

- Tieši tā, tikai ja patiešām kareivji ir tie, no kuriem viss ir atkarīgs, tad kāpēc mēs izliekamies, ka vara pieder karalim? Kādēļ spēcīgam vīram jāklausa tāds smurgulis Džofrejs vai tāds neaptēsts žūpa, kāds bija viņa tēvs?

- Tādēļ, ka tas smurgulis vai neaptēstais žūpa spēj sasaukt citus spēcīgus vīrus ar zobeniem.

-  Bet tad vara piederēs tiem citiem spēcīgajiem vīriem, vai ne? Kur viņi ņem savus zobenus? Kam viņi paklausa? Varīss pasmaidīja. Mēdz teikt, ka zināšanas ir vara. Citi saka, ka vara nāk no dieviem, vēl citi ka to nosaka likums. Tomēr tajā dienā uz Bailora septa kāpnēm mūsu dievišķīgais augstais septons, likumam paklausīgā karaliene reģente un jūsu viszinošais kalps bija tikpat bezspēcīgi kā jebkurš kurpnieks vai mucinieks pūlī. Jūs domājat kurš īstenībā nogalināja Edardu Stārku? Džofrejs, kurš deva pavēli, sīrs Ilīns Peins, kurš atvēzēja zobenu, vai kāds cits?

Tīrions pielieca galvu.

- Vai tu grasies atbildēt uz šo mīklu vai tikai gribi, lai mana galva sāp vēl trakāk?

Varīss pasmaidīja.

-   Lūk vara ir tur, kur cilvēkiem šķiet, ka tā ir. Ne vairāk, ne mazāk.

-   Tātad vara ir ilūzija?

-    Ēna uz sienas. Varīss noņurdēja, tikai ēnas spēj arī nogalināt. Turklāt reizēm pat ļoti sīks cilvēciņš var mest ļoti lielu ēnu.

Pasmaidīja arī Tīrions.

-   Valdniek Varis, dīvainā kārtā es sāku jums pieķerties. Es varbūt jūs nogalināšu, bet pēc tam man noteikti būs žēl.

-   Es to uzskatīšu par komplimentu.

-    Kas tu esi, Varis? Tīrions patiešām gribēja zināt. Ļaudis runā, ka zirneklis.

-    Spiegus un ziņotājus mīl tikai retais, kungs. Es tāds esmu, tomēr esmu arī uzticīgs karaļvalsts kalps.

-   Un einuhs par to arī neaizmirsīsim.

-   Es to reti piemirstu.

-    Mani arī bieži sauc par puscilvēku, tomēr dievi pret mani bijuši labvēlīgāki. Esmu mazs, līkām kājām, sievietes uz mani neskatās kaislības pilnām acīm, tomēr… es esmu vīrietis. Šaija nav pirmā, kas nokļuvusi manā gultā, kādu dienu es varēšu apņemt sievu un radīt dēlu. Ja dievi būs labvēlīgi, viņš izskatā līdzināsies savam tēvocim, bet prātā tēvam. Tev tāda cerība iet secen. Punduri ir dievu joks, bet einuhus rada cilvēki. Kas tevi izkastrēja, Vārīs? Kad un kāpēc? Patiešām kas tu esi?

Einuha smaids ne uz mirkli nenotrīsēja, taču acīs vīdēja spīdums, kas nelika domāt par smiekliem.

-   Cik laipni, ka apjautājāties, kungs, bet mans stāsts ir garš un skumjš. Mums drīzāk vajadzētu parunāt par nodevību. Viņš izvilka no piedurknes pergamenta gabalu. Karaļa galeras Baltais briedis īpašnieks pēc trim dienām grasās pacelt enkuru, lai piedāvātu savu zobenu valdniekam Stanisam.

Tīrions nopūtās.

-   Un mums viņam vajadzētu dot asiņainu mācību?

-   Sīrs Džeislīns varētu nokārtot, ka tas vīrs vienkārši pazūd, taču Karaļa tiesa panāktu to, ka citi kapteiņi saglabā lojalitāti.

"Un manam karaliskajam māsasdēlam vismaz būtu ar ko nodarboties."

-   Kā vēlies. Lai viņš saņem kādu nieku karaliskās tiesas.

Varīss kaut ko atzīmēja pergamentā.

Siri Horass un Hobers Sarkanvīni ir uzpirkuši sargu un aizparīt vaI ii a plāno aizbēgt pa sētas vārtiem. Viņi ir sarunājuši, ka varēs aizbēgt >u pcntosiešu galeru Mēness skrējējs, maskējušies par airētājiem.

Varbūt parūpēties par to, lai viņi uz pāris gadiem kļūst par īstiem ii īrētajiem un palūko, cik tas ir patīkami? Tīrions pasmīkņāja. Taču ne mana māsa būs izmisumā, ja vajadzēs zaudēt tik dārgus viesus. I\isaki Džeislīnam, lai viņš ieskaidro uzpirktajam sargam, kāds gods ir dienēt Naktssardzē. Un lai izvieto savus vīrus pie Mēness skrējēja, ja nu gadījumā Sarkanvīni atrod vēl kādu sargu, kam trūkst naudas.

Kā pavēlēsiet. Varīss pievilka pergamentā vēl vienu ķeksīti. Tiinets, viens no jūsu vīriem, Sudraba ielas spēļu zālē šovakar nogalināja vina tirgotāja dēlu, jo uzskatīja, ka viņš blēdās.

-   Vai viņš patiešām blēdījās?

-   Par to nav nekādu šaubu.

Tādā gadījumā pilsētas godīgie pilsoņi Timetam ir pateicību parāda. Pieraudzīšu, lai karalis viņam pasaka paldies.

Einuhs iesmējās un izdarīja kārtējo piezīmi pergamentā.

Vēl mums ir parādījusies pēkšņa svētulības sērga. Līdz ar komētu ir uzradušies visdažādākie priesteri, sludinātāji un pareģi. Viņi ubago krogos un dzertuvēs, solot postu un iznīcību visiem, kam nav slinkums klausīties.

Tīrions paraustīja plecus.

Drīz būs trīssimtā gadskārta kopš īgona iekarojuma, tāpēc domāju, ka to var arī gaidīt. Lai viņi vītero.

-   Bet viņi sēj bailes, kungs.

-   Man likās, ka tas ir tavā ziņā.

Varīss aizsedza muti ar plaukstu.

- Jūs esat ļoti nežēlīgs, ja varat tā teikt. Vēl tikai viena lieta. Valdniece Tanda vakar rīkoja dzīres. Man ir gan ēdienkarte, gan viesu saraksts, kas jūs varētu interesēt. Kad bija saliets vīns, valdnieks Džils piecēlās, lai paceltu kausu par karali, bet sīrs Belons Svons izteica piezīmi, ka tad vajadzēšot iedzert trīs reizes. Daudzi no klātesošajiem smējušies…

Tīrions pacēla roku.

- Nu jau pietiks. Sīrs Belons vienkārši pajokoja. Mani neinteresē nodevīgas galda sarunas, valdniek Varis.

-  Jūs esat gan gudrs, gan žēlsirdīgs, kungs. Pergaments nozuda einuha piedurknē. Mums abiem ir daudz darāmā atļaušos jūs atstāt.

Kad Varīss bija aizgājis, Tīrions labu brīdi sēdēja, vēroja, kā svece deg, un prātoja, kā viņa māsa uztvers valdnieka Slinta nozušanu. Cik nu varēja spriest, laimīga viņa nebūs, tomēr viņš nespēja iedomāties, ko Serseja varētu pasākt, izņemot nikna protesta nosūtīšanu pavēlniekam Tīvinam uz Hārenholu. Tīriona rokās tagad bija Pilsētsardze, pusotra simta kalnu klanu pārstāvju un Brona algotņi, kuru skaits ar katru dienu kļuva arvien lielāks. Viņam, šķiet, bija droša aizmugure, lai gan Edardam Stārkam droši vien likās tāpat.

Sarkanajā pilī valdīja tumsa un klusums, kad Tīrions izgāja no Mazās zāles. Brons sagaidīja vīreli viņa istabās.

-   Kā ar Slintu?

-   Valdnieks Džanoss rīta agrumā aizpeld uz Mūra pusi. Varīss domā, ka esmu aizvietojis vienu no Džofreja vīriem ar savējo, taču patiesībā laikam esmu Īkstīša vīra vietā ielicis Varīsa cilvēku, bet lai nu tā būtu.

-   Vai zināt, ka Timets ir nogalinājis cilvēku?

-   Varīss man to pastāstīja.

Algotnis nebija pārsteigts.

-   Tas stulbenis iedomājās, ka vienacainu veci var vieglāk apšmaukt. Timets ar dunci piesprauda viņa roku pie galda un ar kailām rokām izrāva viņa rīkli. Viņš prot sasprindzināt pirkstus, lūk, tā…

-   Aiztaupi man sīkumus, man jau tāpat vakariņas lāgā neturas vēderā,

-   Tīrions pārtrauca sabiedroto. Kā veicas ar algotņu piesaistīšanu?

-   Diezgan labi. Šovakar dabūjām trīs vīrus.

-   Un kā tu zini, kurus ir vērts nolīgt?

-   Es viņus izpētu. Arī iztaujāju, lai zinātu, kur viņi karojuši un kā viņi prot melot. Brons pasmaidīja. Un tad es viņiem dodu iespēju mani nogalināt, lai gan sev es dodu tādu pašu iespēju.

-   Vai esi kādu jau novācis?

-   Nevienu, kas būtu mums bijis derīgs.

-   Un, ja kāds no šiem nokaus tevi?

-   Tad tas cilvēks jums pavisam noteikti būtu jānolīgst.

Tīrions bija nedaudz iereibis un pavisam noteikti ļoti noguris.

-   Paklau, Bron, ja es tev liktu nogalināt zīdaini, atraut no mātes krūts un nogalināt… vai tu to darītu? Bez jautājumiem?

-   Bez jautājumiem? Nē. Algotnis paberzēja īkšķi pret rādītājpirkstu.

-   Jautājumu būtu daudz.

"Un kāpēc man būtu bijis vajadzīgs tavs Alārs Dīms, valdniek Slint?" Tīrions nodomāja. "Man pašam ir kāds simts tādu savējo." Viņš gribēja iesmieties, taču drīzāk gribējās raudāt. Un vairāk par visu viņam gribējās pie Šaijas.

ĀRIJA

Ceļš nu bija pārvērties vairs tikai divās zālē iebrauktās sliedēs.

Labākais bija tas, ka ļaužu uz ceļa bija tik maz, ka neviens nevarēja norādīt vajātājiem, kurā virzienā viņi devušies salīdzinot ar cilvēku straumi uz Karaļceļa, te bija tikai kusla tērcīte.

Sliktākais bija tas, ka ceļš līkumoja šurpu turpu kā čūska, jaucās kopā ar citām takām, reizumis pat izzuda vispār un parādījās puslīgu tālāk, kad viņi jau bija zaudējuši pēdējās cerības. Ārijai tas krita uz nerviem. Ainava bija gana patīkama nolaideni pauguri un tīrumu terases mijās ar pļavām, mežiem un ielejām, kur gar lēniem, sekliem strautiņiem slējās vītolu audzes. Tomēr taka bija tik šaura un līkumaina, ka viņu ātrums bija noplacis līdz gausam solim.

Gaitu palēnināja rati, kuru asis čīkstēja zem lielā svara. Kādu duci reižu viņi dabūja apstāties, lai varētu atbrīvot dubļos iestigušu riteni vai sajūgt iejūgus pa diviem, lai dabūtu ratus augšā pa dubļainu nogāzi. Reiz biezā ozolu birzī viņi satikās ar vēršu pajūgu, kas veda malkas kravu, un nekādi nespēja tikt viens otram garām. Neatlika nekas cits, kā gaidīt, kamēr malkascirtēji izjūdz vēršus, apgriež ratus un dodas viņiem pa priekšu tajā pašā virzienā, no kurienes šie bija braukuši. Vērši bija vēl lēnāki nekā rekrūšu rati, tāpēc tajā dienā viņi nepavirzījās uz priekšu tikpat kā nemaz.

Ārija to vien darīja, kā lūkojās pār plecu, gaidīdama, ka kuru katru bridi viņus sagūstīs vīri zeltainos apmetņos. Naktī viņa trūkās augšā no katra trokšņa un grāba pēc Adatas spala. Tagad viņi pa naktīm pie apmetnes izlika sargus, taču Ārija tiem neuzticējās, sevišķi bāreņiem. Viņi varbūt bija jestri zeņķi Karaļa ostas ieliņās, taču te viņi nederēja nekam. Klusi kā ēna viņa prata palavities tiem garām, lai nakti nolaistu ūdeni mežā tā, ka neviens viņu nepamana. Reiz, kad sardzē stāvēja Lomijs Zaļrocis, viņa uzrāpās ozolā un, pārvietojoties no koka uz koku, nokļuva zarā tieši virs viņa galvas, un puisis nemanīja ne nieka. Meitene būtu varējusi uzlēkt viņam uz galvas, taču viņa brēcieni būtu pamodinājuši visu nometni, un Jorens atkal ķertos pie nūjas.

Lomijs un pārējie bāreņi tagad pavisam citādi izturējās pret Vērsi, jo karaliene alka pēc viņa galvas, lai arī viņš pats par to bija neizpratnē.

-    Nekad neko neesmu nodarījis karalienei, viņš nikni sacīja. Es darīju savu darbu, un viss. Plēšas, stangas… atnest un aiznest. Es grasījos kļūt par bruņu meistaru, bet tad kādu dienu meistars Mots paziņoja, ka man jāiestājas Naktssardzē. Neko vairāk nezinu. To teicis, viņš atkal ķērās pie savas bruņucepures pulēšanas. Tā bija lieliska ķivere apaļīga un izliekta, ar iešķēlumu sejsargā un diviem pamatīgiem vērša ragiem no dzelzs. Ārija mēdza skatīties, kā viņš ar eļļā samērcētu lupatiņu nopulē bruņucepuri tā, ka tēraudā var saskatīt ugunskura liesmas, tomēr Vērsis ne reizi to nebija uzlicis galvā.

-   Varu saderēt, ka viņš ir tā nodevēja bastards, kādu vakaru Lomijs klusā balsī paziņoja, lai Džendrijs to nedzirdētu. Tā vilku pavēlnieka, kuru nobendēja pie Bailora septa.

-   Nav gan, Ārija noliedza. "Manam tēvam bija tikai viens bastards, un tas ir Džons." Meitene nozuda mežā, lai gan būtu vēlējusies apseglot zirgu un jāt mājās. Viņai bija labs zirgs kastaņbrūna ķēve ar baltu zvaigzni pierē. Un Ārija bija laba jātniece viņa varēja palaist zirgu auļos un nekad vairs neredzēt nevienu no ceļabiedriem, ja vien pati to nevēlētos. Tikai tādā gadījumā nebūtu neviena, kas jāj pa priekšu izlūkos, piesedz aizmuguri un stāv sardzē, kad viņa ir aizmigusi. Ja viņu panāktu sargi zeltainajos apmetņos, viņa būtu viena pati, tāpēc drošāk bija palikt kopā ar Jorenu un pārējiem.

-   Vairs nav tālu līdz Dieva Acij, kādu rītu melnais brālis paziņoja.

-    Karaļceļš nebūs drošs, līdz šķērsosim Trejžuburi, tāpēc mēs aplieksim ezera krastu no rietumiem tur mūs, visticamāk, neviens nemeklēs.

Tuvākajā vietā, kur satikās divas ratu iebrauktās sliedes, Jorens pagrieza kolonnu uz rietumiem.

Te aramzeme piekāpās mežu priekšā, ciemi un nocietinājumi kļuva mazāki un atradās tālāk cits no cita, pakalni bija augstāki, bet ielejas

-   dziļākas. Pārtiku sameklēt kļuva arvien grūtāk. Jorens pilsētā bija piekrāvis ratus ar sālītām zivīm, kaltētu maizi, taukiem, rāceņiem, pupiņu un graudu maisiem un dzeltenā siera ritujiem, bet viss jau bija apēsts lidz pēdējam kumosam. Tā kā tagad vajadzēja dzīvot no rokas mutē, Jorens meklēja palīdzību pie Kosa un Kurca, kuri bija tiesāti par maluniedniecību. Viņi devās mežā kolonnai pa priekšu un pievakarē atgriežas ar kārtīs iesietu nomeditu briedi vai ar paipalu saišķiem pie jostas, ļaunākie puikas ceļmalā lasīja mellenes vai kāpa pāri žogiem un rāva no zariem ābolus, ja gadījās braukt garām kādam augļu dārzam. Ārija labi prata kāpelēt un arī ābolus viņa ievāca veikli, turklāt meitene bija apmiei ināta, ka var staigāt apkārt savā vaļā. Kādu dienu viņa nejauši pamanīja trusi tas bija brūns un nobarojies, ar garām ausīm un trīcošu degungalu. Truši skrien ātrāk par kaķiem, taču tie neprot rāpties kokos. Ārija apdullināja trusi ar nūju un sagrāba aiz ausīm, bet Jorens no medījuma pagatavoja sautējumu ar sēnēm un savvaļas sīpoliem. Ārija dabūja veselu truša kāju, jo tas bija viņas medījums, un meitene padalījās ar Džendriju. Pārējie dabūja pa karotei sautējuma, arī tie trīs, kas bija ieslēgti važās. Žakens Hgars pieklājīgi pateicās par cienastu, Kodējs svētlaimīgi laizīja taukus no netīrajiem pirkstiem, bet Rordžs, kuram nebija deguna, tikai pasmējās un noteica:

-    Tagad mums ir arī jauns mednieks Kunkuļģīmis Kunkuļgalva Truškāvis.

Pie kāda nocietinājuma, ko sauca par Balto Mežrozīti, kukurūzas lauka malā braucējus ielenca zemnieki un pieprasīja samaksu par to, ko rekrūši bija paņēmuši. Jorens, nopētījis viņu sirpjus, pasvieda zemniekiem pāris vara monētas.

-    Bija laiki, kad melnos brāļus par velti pabaroja no Dornes līdz Ziemmalai un pat augsti valdnieki uzskatīja par godu, ja varēja viņus izmitināt zem sava jumta, viņš drūmi norūca. Tagad katrs ņuņņa pieprasa samaksu par kumosu no tārpaina ābola. Jorens nospļāvās.

-   Šī saldā kukurūza ir pārāk laba tādiem melniem, smirdošiem maitasputniem kā jūs, viens no zemniekiem rupji izrunājās. Vācies prom no mūsu lauka un savāc līdzi savu salašņu baru vai arī mēs tevi uzsēdināsim uz mieta citām vārnām par biedinājumu.

Tovakar viņi grauzdēja kukurūzu, grozīdami vālītes ar garām stibām, un grauza sēkliņas tieši no serdes. Ārijai šķita, ka tā garšo lieliski, toties Jorens bija pārāk nikns, lai ēstu. Likās, ka viņam virs galvas samācies dusmu mākonis noskrandis un melns kā viņa apmetnis. Melnais brālis nemierīgi soļoja pa nometni un pie sevis kaut ko bubināja.

Nākamajā dienā Koss atsteidzās atpakaļ pie kolonnas, lai bridinātu Jorenu, ka priekšā ir apmetne.

-    Divdesmit vai trīsdesmit vīri bruņukreklos un pusķiverēs, viņš stāstīja. Daži ir diezgan krietni cietuši un viens pat pie miršanas, kā varēja spriest pēc balss. Tā kā viņš auroja diezgan skaļi, es varēju pielīst nometnei pavisam tuvu. Viņiem ir šķēpi un vairogi, bet tikai viens zirgs un tas pats klibs. Spriežot pēc smakas, viņi tur ir jau labu laiku.

-   Vai karogu redzēji?

-   Dzeltenmelni plankumains mežakaķis uz netīri brūna fona.

Jorens ielocīja mutē skābo lapu un sakošļāja.

-    Nevaru iedomāties, viņš bija spiests atzīt. Šie var izrādīties kā vienā, tā otrā pusē. Ja viņi ir tik pamatīgi ievainoti, tad atņems mums zirgus, lai kas viņi būtu. Un, iespējams, atņems ne tikai zirgus. Vajadzēs mest viņiem lielu līkumu. Tas prasīja daudzas jūdzes un vismaz divas dienas, taču vecais vīrs uzskatīja, ka tā nav dārga cena. Pie Mūra varēsiet pavadīt daudz laika, droši vien visu atlikušo mūžu, tāpēc man rādās, ka jums nav kur steigties.

Ārija ievēroja, ka tālāk uz ziemeļiem aizvien biežāk ļaudis apsargāja savus laukus. Bieži vien viņi vienkārši stāvēja ceļa malā un šķībi uzlūkoja ikvienu, kas brauca garām. Citur viņi jāja ap lauku robežām ar cirvi pie segliem. Kāduviet meitene ieraudzīja vīru, kurš ar loku rokās sēdēja nokaltušā kokā, un zarā bija iekārts bultu maks. Tajā mirklī, kad sargs ieraudzīja rekrūšu kolonnu, viņš uzlika bultu uz stiegras un nenolaida skatienu, kamēr pēdējie rati nebija nozuduši aiz līkuma.

-    Es gribētu redzēt, kā tam ērmam kokā patiks, kad svešie atnāks viņu paraut. Tad viņš nelabā balsī brēks pēc Naktssardzes, Jorens bez mitas burkšķēja.

Nākamajā dienā Dobers vakara debesīs pamanīja sārtu atblāzmu.

-   Vai nu ceļš atkal pagriezies sāņus, vai arī saule riet ziemeļos.

Jorens uzkāpa pakalnā, lai labāk redzētu.

-   Ugunsgrēks, viņš paziņoja un, aplaizījis īkšķi, pacēla gaisā roku. Vējš nepūš uz mūsu pusi, taču labāk būs nogaidīt.

Sacīts darīts. Kad iestājās tumsa, ugunsgrēks kļuva arvien spožāks un spožāks, līdz šķita, ka liesmo jau visa ziemeļu pamale. Ik pa brīdim varēja saost dūmu smaku, taču vējš nemainījās un liesmas līdz viņiem neatnesa. Rītausmā likās, ka ugunsgrēks ir apdzisis, taču neviens no viņiem nebija labi izgulējies.

Ap pusdienlaiku ceļotāji nonāca vietā, kur reiz bija atradies ciems. Lauki bija izdedzināti jūdzēm tālu, bet no ēkām pāri palikušas tikai apdegušas sijas. Visur mētājās sadedzinātu un apkautu dzivnieku skeleti, kurus bija apsēduši kraukju bari iztraucētie putni ķērkdami pacēlās spārnos. Nocietinājuma iekšpusē joprojām kūpēja dūmi. Koka vārtu māja l>a gabalu izskatījās droša, taču, kā izrādījās, tik droša tā nemaz nebija.

Ārija jāja ratiem pa priekšu, tāpēc drīz vien ieraudzīja pie nocietinājuma sienām ar asiem šķēpiem pienaglotus apdegušus līķus. Mirušie bija pacēluši rokas pie galvas, it kā lai pasargātu sejas no liesmām, kas tos bija aprijušas. Jorens lika visiem apstāties pa labu gabalu no postažas un pavēlēja Ārijai ar citiem puikām sargāt ratus, bet pats ar Murhu un Griezēju kājām devās iekšā nocietinājumos. Tiklīdz viņi bija iegājuši pa vārtiem, arī aiz sienām gaisā pacēlās kraukļu bars, un kraukļi būros spalgi sasaucās ar lidoņiem.

-   Varbūt arī mums jāiet iekšā, Ārija ieminējās Džendrijam, kad Jorens un pārējie jau bija prom pārāk ilgu laiku.

-   Jorens lika gaidīt, Džendrijs dobjā balsī atbildēja. Kad Ārija pagriezās, viņa ieraudzīja, ka Džendrijs ir uzlicis galvā spoži nopulēto bruņucepuri ar lieliskajiem vērša ragiem.

Kad vīri beidzot atgriezās, Jorens nesa rokās mazu meitenīti, bet Murhs ar Griezēju nestuvēs, kas bija sarūpētas no veca, saplēsta apmetņa, nesa sievieti. Meitenītei nebija vairāk par diviem gadiem, un viņa visu laiku raudāja savādā balsī, it kā viņai kaklā kaut kas būtu ieķēries. Runāt viņa vēl neprata vai arī bija aizmirsusi, kā tas jādara. Sievietes labā roka bija nocirsta līdz elkonim, bet acis likās neko neredzam, lai arī izskatījās, ka viņa nav akla. Sieviete runāja, taču tikai vienu vienīgu vārdu:

-   Lūdzu! viņa kliegdama atkārtoja vēl un vēl. Lūdzu, lūdzu!

Rordžam tas likās smieklīgi. Viņš ņirdza, gārgdams caur spraugu

sejā, kur kādreiz bija atradies deguns, un drīz vien sāka smieties arī Kodējs, taču Murhs viņus izlamāja un pavēlēja šiem aizvērties.

Jorens lika iekārtot sievieti ratu aizmugurē.

-   Un turiet mutes, viņš noteica. Sāk tumst, un mežā var būt vilki vai kas vēl ļaunāks.

-   Man bail, Karstais Pīrādziņš nomurmināja, kad ieraudzīja ratos sievieti ar vienu roku.

-   Man arī, Ārija atzinās.

Zēns ar plaukstu saspieda Ārijas plecu.

-   Es nekad nevienu neesmu nospārdījis līdz nāvei, Ārij. Es tikai pārdevu mātes ceptos pīrādziņus, tas arī viss.

Ārija jāja pa priekšu tik tālu no ratiem, cik vien varēja atļauties, lai nedzirdētu raudam mazo meitenīti un lai nebūtu jāklausās, kā sakropļotā sieviete čukst:

-   Lūdzu…

Viņa atcerējās vecās auklītes stāstītu pasaku par cilvēku, ko ļaunie milži bija ieslodzījuši tumšā pilī. Viņš bija ļoti drosmīgs un gudrs, tāpēc spēja piemānīt milžus un aizbēgt… bet, tiklīdz viņš bija ticis ārā no pils, viņu notvēra svešie un izdzēra viņa karstās, sarkanās asinis. Tagad Ārija saprata, kā tas cilvēks, iespējams, jutās.

Pievakarē sieviete ar vienu roku nomira. Džendrijs ar Griezēju kalna pakājē zem sēru vītola izraka viņai kapu. Kad uzpūta vējš, Ārijai šķita, ka viņa dzird vītola garos, nokarenos zarus čukstam: "Lūdzu, lūdzu, lūdzu." Meitenei uz skausta visi matiņi sacēlās stāvus, un viņa skriešus metās prom no kapa.

-   Šovakar ugunskuru nekursim, Jorens sacīja, tāpēc vakariņās viņi ieturējās ar dažām saknēm, ko bija uzmeklējis Koss, sauju sausu pupiņu un ūdeni no tuvējā strauta. Ūdenim bija dīvaina piegarša, un Lomijs paziņoja, ka tā esot no līķiem, kas pūstot kaut kur augšup pa straumi. Karstais Pīrādziņš būtu viņam iesitis, ja vien vecais Rīzens abus neizšķirtu.

Ārija dzēra daudz, bet tikai tāpēc, lai ar kaut ko piepildītu vēderu. Viņa necerēja, ka izdosies iemigt, tomēr tas izdevās. Kad viņa pamodās, apkārt valdīja piķa melna tumsa un pūslis bija gatavs vai pārsprāgt. Pārējie gulēja cieši cits pie cita, ietinušies segās vai apmetņos. Ārija sataustīja Adatu, piecēlās un ieklausījās. Netālu skanēja sarga soļi, vīri grozījās nemierīgā miegā, Rordžs krāca, bet Kodējs miegā izdvesa savādas, šņācošas skaņas. Citos ratos ritmiski čerkstēja dzelzs, trinoties pret akmeni, tur Jorens zelēja skābās lapas un asināja savu dunci.

Viens no zēniem, kas stāvēja sardzē, bija Karstais Pīrādziņš.

-   Kur tu iesi? viņš noprasīja, kad pamanīja Āriju virzāmies uz koku pusi.

Ārija pamāja uz mežu.

-   Tu nekur neiesi, Karstais Pīrādziņš paziņoja. Tagad, kad puisim pie jostas bija zobens, lai gan ar īsu asmeni un viņš to vicināja kā gaļas tuteni, zēns bija kļuvis drosmīgāks, Vecais lika visiem šonakt palikt kopā.

-   Bet man vajag nolaist ūdeni, Ārija paskaidroja.

-   Ej pie tā koka un nolaid, Karstais Pīrādziņš rādīja. Nekad nevar zināt, kas tur, mežā, ir, Ārij. Pirms kāda brīža dzirdēju vilkus gaudojam.

Jorenam nepatiktu, ja Ārija sāktu ar Karsto Pīrādziņu cīnīties, tāpēc viņa centās izlikties nobijusies.

-   Vilki? Patiesi?

-   Jā, es tos dzirdēju, puisis apstiprināja.

-   Tad es laikam nekur neiešu.

Meitene atgriezās pie savas segas un izlikās, ka grasās atkal iemigt, līdz izdzirdēja, ka Karstā Pīrādziņa soļi izzūd tumsā. Tad viņa pagriezās un klusi kā ēna iešmauca mežā nometnes otrā pusē. Tur ari bija sargi, taču Ārija bez grūtībām prata no viņiem izvairīties. Lai būtu droša, ka viņu neviens neredz, meitene iegāja mežā divreiz tālāk nekā parasti. Pārliecinājusies, ka tuvumā neviena nav, viņa nolaida bikses un notupās, lai darītu to, kas bija jādara.

Viņa čurāja, nolaidusi bikses pie potītēm, kad izdzirdēja krūmos čabēšanu. "Karstais Pīrādziņš," viņa šausmās atskārta. "Viņš man ir sekojis!" Bet tad meitene pamanīja krūmājā iemirdzamies acis, kurās koši atspīdēja mēnessgaisma. Viņai vēderā iemetās krampji un roka ķēra pēc Adatas. Nelikdamies ne zinis par to, ka ir apčurājusies, Ārija skaitīja acis: divas, četras, astoņas, divpadsmit… Vesels bars…

Viens no vilkiem iznāca no biezokņa. Zobus atiezis, dzīvnieks raudzījās uz Āriju, un meitene iedomājās, cik muļķīgi viņa rīkojusies un kādā ļaunā priekā tīksmināsies Karstais Pīrādziņš, kad no rīta visi atradīs viņas apgrauzto līķi. Taču vilks pagriezās un nozuda tumsā, bet līdz ar viņu arī citi acu pāri. Trīcēdama pie visām miesām, Ārija noslaucījās, uzvilka bikses un devās čerkstoņas virzienā uz nometni pie Jorena. Viņa iekāpa ratos un, vēl arvien drebēdama, apsēdās vecim blakus.

-   Vilki, viņa piesmakušā balsī nočukstēja. Mežā ir vilki.

-   Jā. Tā varētu būt, Jorens atbildēja, pat nepaskatījies uz meiteni.

-   Es nobijos.

-   Ko tu neteiksi? Viņš nospļāvās. Man likās, ka tavai dzimtai patīk vilki.

-   Nīmerija bija dižvilks, Ārija aptvēra sevi ar rokām. Tas ir citādi. Un viņas jau vairs nav. Mēs ar Džoriju metām viņai ar akmeņiem, lai iet prom, citādi karaliene to būtu nogalinājusi. Meitenei bija skumji to atcerēties. Varu saderēt ja vilcene būtu bijusi pilsētā, viņa nebūtu ļāvusi nocirst tēvam galvu.

-   Bāreņiem nav tēvu, Jorens piezīmēja. Vai arī tu to esi aizmirsis? No skābajām lapām viņa siekalas bija kļuvušas koši sarkanas, tāpēc izskatījās, ka mute asiņo. Vienīgie vilki, no kuriem mums jābaidās, ir tie, kas valkā cilvēku ādu tie, kas nodedzināja to ciemu.

-    Kā es gribētu jau būt mājās, Ārija sagumusi noteica. Viņa ļoti pūlējās būt drosmīga un nikna kā vilcene, tomēr reizēm tik un tā jutās kā maza meitene.

Melnais brālis noplēsa svaigu lapu no saišķa un iestūķēja to mutē.

-   Vajadzēja man tevi atstāt tur, kur atradu, puika. Jūs visus. Pilsētā, kā rādās, ir drošāk.

-   Man vienalga. Es gribu mājās.

-    Es vedu vīrus uz Mūri jau trīsdesmit gadus. Siekalas mirdzēja uz Jorena lūpām kā sīki asins burbulīši. Un pa visu šo laiku esmu zaudējis tikai trīs. Viens nomira no drudža, vienam pilsētas zeņķim pakaļā iekoda čūska, kad viņš ķēzījās, bet trešais, kurš gribēja mani nogalināt, kamēr biju aizmidzis, pats atplauka sarkanā smaidā par savām pūlēm. Jorens pārvilka ar dunča smaili sev pār kaklu. Tikai trīs trīsdesmit gadu laikā. Viņš izspļāva jau sažļembāto lapu. Šoreiz vajadzēja nolīgt kuģi. Tā gan pa ceļam nevar atrast nevienu vīru, bet tomēr… Gudri cilvēki pārvietojas ar kuģi, bet es… trīsdesmit gadus pa vienu un to pašu ceļu. Vecais vīrs iebāza dunci makstī. Ej gulēt, puika, vai dzirdi?

Viņa mēģināja, taču guļot zem plānās segas, visu laiku saklausīja vilku gaudas… un kādu citu klusāku skaņu. Tā gan daudz neatšķīrās no vēja pūsmas, taču izklausījās pēc cilvēka kliedziena.

DĀVOSS

Rīta dvesmu pildīja degošo dievu dūmi.

Tagad visi bija ugunī: Jaunava un Māte, Kareivis un Kalējs, Veča ar pērļu acīm un Tēvs ar apzeltīto bārdu, pat Svešinieks, kura figūra vairāk atgādināja dzīvnieku, nevis cilvēcīgu būtni. Vecais, sausais koks un neskaitāmie krāsas, lakas slāņi svila ar neremdināmām liesmām. Karstums virmoja rīta vēsumā, tāpēc tālāk esošās gargulas pie pils sienām šķita izplūdušas, it kā Dāvoss tās redzētu caur asarām. Vai arī groteskās radības trīsētu un locītos…

-   Trakums, Alārds paziņoja, lai arī viņam pietika prāta to pateikt klusā balsī. Deils piekrītoši kaut ko noburkšķēja.

-   Turiet mutes, brīdināja Dāvoss. Atcerieties, kur jūs atrodaties.

Viņa dēli bija labi cilvēki, taču jauni, un Alārds bija sevišķi karstasinīgs. "Ja es būtu turpinājis nodarboties ar kontrabandu, Alārds būtu nokļuvis Naktssardzē. Staniss viņu izglāba no šādas nākotnes, tāpēc šo to viņam tomēr esmu parādā…"

Simtiem ļaužu bija sanākuši skatīties, kā tiek sadedzināti Septiņi dievi. Smaka, kas valdīja gaisā, bija pretīga. Pat kareivji nespēja mierīgi noskatīties, kā tiek iznīcināti dievi, ko viņi bija pielūguši visu savu mūžu.

Sarkanā priesteriene trīs reizes apgāja apkārt sārtam, vienu reizi lūgdamās ašaiešu valodā, vienu reizi skaitīdama lūgšanas augšvalīriešu mēlē un vienu reizi ar lūgšanām kopējā valodā. Dāvoss saprata tikai pēdējo.

-   R'lor, piemeklē mūs mūsu tumsībā, viņa klaigāja. Gaismas Dievs, mēs dāvājam tev mūsu neīstos dievus šos Septiņus, kas ir naidnieks kā viens vesels. Ņem viņus un lej savu gaismu pār mums, jo nakts ir tumša un briesmu pilna.

Karaliene Selise piebalsoja šiem vārdiem. Staniss, stāvēdams līdzās sievai, vēroja notiekošo bez emocijām, cieši sakodis žokjus, kas slēpās zem īsi apcirptās zilimelnās bārdas. Viņš bija apģērbies greznākās drānās, it kā grasītos doties uz septu.

Pūķakmens septs bija uzcelta vietā, kur īgons Iekarotājs vakarā pirms došanās jūrā bija nometies ceļos, lai lūgtos, bet tas nebija glābis viņu no karalienes ļaudīm. Viņi bija apgāzuši altārus, sadragājuši statujas un ar kara vālēm izšķaidījuši vitrāžas. Septons Barre tik vien spēja kā lādēt vandāļus, bet sirs Habards Rambtons pat veda savus trīs dēlus uz septu, lai aizstāvētu dievus. Rabmtoni nogalināja četrus karalienes vīrus, bet tad, pārspēka mākti, viņi bija spiesti padoties. Vēlāk Gunsers Sanglāss, vismērenāk noskaņotais no valdniekiem, kurš arī nebija pārāk dievbijīgs, tomēr bija spiests paziņot Stanisam, ka nespēj ilgāk viņu atbalstīt, un tagad viņš sēdēja vienā cietuma cellē ar septonu un diviem sīra Habarda dēliem, kuri bija palikuši dzivi. Pārējie valdnieki no tā guva labu mācību.

Kontrabandistam Dāvosam dievi nekad neko nebija nozīmējuši, lai gan viņš tāpat kā daudzi citi pirms kaujas mēdza ziedot Kareivim, pirms kuģa nolaišanas ūdenī Kalējam un Mātei, kad viņa sieva kļuva grūta. Redzot dievu staUijas degam, viņš jutās nelāgi, un tas nebija tikai no dūmiem vien.

Mestrs Kresens šādu neprātu būtu apturējis. Vecais vīrs bija izaicinājis Gaismas Dievu un ticis sodīts par savu nekaunību, vismaz tā melsa ļaunas mēles, taču Dāvoss zināja patiesību. Viņš bija redzējis mestru kaut ko iemetam vīna kausā. Inde kas gan cits tas varēja būt? Viņš iedzēra nāves kausu, lai atbrīvotu Stanisu no Melisandres, taču dievs kaut kādā veidā pasaudzēja pesteļotāju. Viņš labprāt nogalinātu Sarkano priesterieni, taču kādas gan viņam bija izredzes, ja to nespēja mestrs no Citadeles? Viņš bija tikai augstu kāpis kontrabandists, Sīpolu bruņinieks Dāvoss no Blusu Gala.

Degošie dievi tinās virpuļojošu liesmu apmetņos sarkanos, oranžos un dzeltenos. Septons Barre reiz bija stāstījis Dāvosam, ka dievu statujas izgrebtas no to kuģu mastiem, kas šurp no Valīrijas bija atveduši pirmos Tārgārjenus. Gadsimtu gaitā tās bija krāsotas un pārkrāsotas, zeltītas, sudrabotas un inkrustētas ar dārgakmeņiem.

Viņu skaistums vēl vairāk iepriecinās R'loru, Melisandre klāstīja, kad lika Stanisam statujas nogāzt un izvilkt tās pa vārtiem ārā no pils.

Jaunava gulēja šķērsām pāri Kareivim, rokas iepletusi tā, it kā vēlētos to apskaut. Māte šķita sagumusi plecos, kad liesmas laizīja viņas seju.

Statujai sirdī bija ietriekts zobens, kura spals ar ādas pārklājumu ugunī bija atdzīvojies. Tēvs bija pašā apakšā, jo tas tika nogāzts pirmais. Dāvoss redzēja, kā savērpjas Svešinieka roka, bet nomelnējušie pirksti, pārvērtušies kvēlojošās oglēs, cits pēc cita no tās atdalās un krīt zemē. Netālu stāvošais valdnieks Seltigārs klepoja, aizsedzis muti ar nēzdogu, uz kura bija izšūti sarkani krabji. Mīrieši jokoja un sildījās pie ugunskura, bet jaunā valdnieka Bar Emona seja bija pārklājusies ar pelēkiem plankumiem, savukārt pavēlnieks Velarions vēroja karali, nevis degošos dievus. Dāvoss daudz būtu devis, lai spētu lasīt viņa domas, taču tāds vīrs, kāds bija Velarions, nekad neļautu viņam tās uzzināt. Paisumu valdniekā ritēja senās Valīrijas asinis, un Tārgārjenu prinči trīs reizes bija ņēmuši sievas no viņa nama, bet Dāvoss Sīvorts oda pēc zivīm un sīpoliem. Tāpat bija ar pārējiem kundziņiem viņš neuzticējās nevienam no viņiem, un arī viņi nekad neņemtu Dāvosu par savu padomnieku. Viņi nicināja arī Dāvosa dēlus. "Bet mani dēli ar jūsējiem sacentīsies turnīros un kādu dienu jūsu atvases var apprecēties ar manējām. Gan jau ar laiku mans mazais, melnais kuģis lidos tikpat augstu kā Velariona jūras zirdziņš vai Seltigāra sarkanie krabji."

Protams, ja Staniss iegūs troni. Ja neiegūs…

"Par visu, kas man pieder, varu pateikties viņam." Staniss bija iecēlis Dāvosu bruņinieku kārtā, nosēdinājis goda vietā pie sava galda, un tagad kontrabandistu laiveles vietā viļņus lauza kara galera. Deils un Alārds arī bija galeru kapteiņi, Mariks bija Niknuma airētāju uzraugs, Matoss kalpoja savam tēvam uz Melnās Betas, bet Devanu karalis bija pieņēmis par ieroču nesēju. Kādu dienu arī viņš tiks iecelts bruņinieku kārtā tāpat kā abi jaunākie puikas. Mārja valdīja nelielā pilī Naida zemesragā, kalpi viņu sauca par cienījamo kundzi, bet Dāvoss varēja medīt briežus pats savos mežos. To visu viņš bija dabūjis no Stanisa Barateona par dažām pirkstu falangām. "Un tas bija tikai taisnīgi, jo es visu mūžu biju nicinājis karaļa likumus. Viņš ar to nopelnīja manu uzticību." Dāvoss sataustīja mazu ādas maisiņu, kas karājās kaklā. Viņa pirksti nesa veiksmi, un tā šobrīd bija ļoti vajadzīga. "Tāpat kā mums visiem. Sevišķi karalim Stanisam."

Blāvas liesmas laizīja pelēkās debesis. Virpuļodami gaisā cēlās tumši dūmi. Kad vējš papūta tos uz viņu pusi, vīri samirkšķināja acis un sāka berzēt no tām asaras. Alārds klepodams un lamādamies, aizgriezās. "Nākotnes garša," nodomāja Dāvoss. "Līdz kara beigām vēl daudz kas sadegs."

Melisandre bija tērpusies purpursarkanā atlasā un asinssarkanā samtā, bet viņas acis bija tikpat sarkanas kā lielais rubīns, kas zaigoja viņai kaklā, it kā aizdedzies būtu arī tas.

-   Senās ašaiešu grāmatās ir teikts, ka pēc garas vasaras nāks diena, kad zvaigznes asiņos un salta tumsas elpa smagi apņems pasauli. Šajā drausmīgajā stundā kareivim jāizrauj no uguns kvēlojošs zobens. Un šis zobens būs Gaismas Nesējs, Varoņu sarkanais zobens, bet tas, kurš to satvers, kļūs par jauno Azoru Ahaī un tumsība viņa priekšā izklīdīs. Viņa pacēla balsi, lai tā sasniegtu ikviena karavīra ausis. Azor Ahaī, R'lor godātais! Gaismas Karotāj, Uguns Dēls! Nāc priekšā, tavs zobens tevi gaida! Nāc un satver to savā plaukstā!

Staniss Barateons izsoļoja priekšā kā karavīrs, kas dodas kaujā, un viņa ieroču nesēji metās nopakaļ, lai vajadzības gadījumā palīdzētu. Dāvoss noskatījās, kā viņa dēls Devans uzvelk karaļa labajā rokā garu, polsterētu cimdu. Zēnam mugurā bija krēmkrāsas veste ar asiņojošu sirdi uz krūtīm. Brīens Fārings, kurš apsēja gaišībai ap kaklu stīvu ādas apmetni, bija ģērbies līdzīgi. Aiz muguras Dāvoss izdzirdēja klusas zvārgulīšu skaņas.

-   Jūras dibenā dūmi izkūp burbuļos, bet liesmas izdeg zaļi zili melnas, Pleķainis kaut kur dziedāja. Es zinu, es zinu, ai, ai, ai!

Karalis sakostiem zobiem iegāja sārtā un pacēla sev priekšā apmetni, lai pasargātu sevi no liesmām. Viņš devās tieši pie Mātes statujas, ar cimdoto roku satvēra zobenu un ar vienu sparīgu rāvienu izvilka to no degošā koka. Tūlīt pēc tam, augstu gaisā pacēlis zobenu, ap kura nokaitušo asmeni vizēja nefrītzaļas liesmas, viņš metās ārā no uguns, bet kareivji steidzās notraust izdedžus, kas jau bija paguvuši pieķerties karaļa apģērbam.

-   Ugunīgais zobens! iekliedzās karaliene Selīse.

Sīrs Aksels Florents un pārējie karalienes vīri piebalsoja:

-   Ugunīgais zobens! Tas deg! Tas deg! Ugunīgais zobens!

Melisandre pacēla rokas virs galvas.

-   Raugieties! Mums bija pareģota zīme, un tagad tā ir kļuvusi redzama! Lūk, Ciaismas Nesējs! Azors Ahaī ir atgriezies! Lai svētīts Gaismas Karotājs! Lai svētīts Uguns Dēls!

Par atbildi atskanēja neskaidru saucienu vilnis, un tajā brīdī Stanisa cimds sāka gruzdēt. Karalis nolamājās, iedūra zobenu mitrajā zemē un nodzēsa uguni, uzsitot sev pa kāju.

-   Pavēlniek, aplaimo mūs ar savu gaismu! Melisandre sauca.

-   Jo nakts ir tumša un briesmu pilna, turpināja Selīse un viņas vīri. "Vai arī man tas jāatkārto?" Dāvoss prātoja. "Vai tiešām esmu Stanisam parādā tik daudz? Vai šis ugunīgais dievs viņam patiešām ir jāpieņem?" Kapteiņa apcirstie pirksti nodrebēja.

Staniss novilka cimdu un nosvieda to zemē. Dievus sārtā vairs tik likko varēja atšķirt. Paceļoties pelnu un dzirksteļu mākonim, Kalējam nolūza galva. Melisandre dziedāja ašaiešu mēlē, balsij kāpjot un krītot ka paisumam un bēgumam jūrā. Staniss atraisīja ādas apmetni un klusēdams ieklausījās. Gaismas Nesējs, iedurts zemē, vēl aizvien nokaitis gailēja, taču liesmas, kas ieskāva asmeni jau bija sākušas noplakt.

Kad dziesma bija galā, no dieviem bija palikušas pāri tikai ogles, un galā bija arī karaļa pacietība. Satvēris karalieni aiz elkoņa, viņš to ieveda Pūķakmenī, atstādams Gaismas Nesēju turpat, kur bija to iedūris. Sarkanā priesteriene vēl brīdi uzkavējās, lai paskatītos, kā Devans un Brīens Fārings pietupstas, lai ietītu apdegušo un nomelnējušo zobenu karaļa ādas apmetnī. "Nekas prātīgs no Varoņu sarkanā zobena pāri nav palicis," domāja Dāvoss.

Tajā sārta pusē, no kuras pūta vējš, daži valdnieki klusi sarunājās, taču apklusa, kad uz viņiem palūkojās Dāvoss. "Ja Staniss kristu, viņi tajā pašā mirklī mani iznīcinātu." Viņš nepiederēja arī pie karalienes vīriem godkārīgu bruņinieku un sīku kundziņu bara, kuri bija atdevuši sevi Gaismas Dievam un ar to ieguvuši siras nē, karalienes! Selīses žēlastību.

Melisandre ar ieroču nesējiem steidzās nogādāt dārgo zobenu drošībā, bet liesmas tikmēr jau sāka noplakt. Dāvoss ar dēliem iejuka ļaudīs, kuri devās uz kuģiem, kas gaidīja lejā pie krasta.

-   Devans turējās kā vīrs, viņš pa ceļam sacīja.

-   Jā, cimdu no rokām neizmeta, atbildēja Deils.

Alārds pamāja.

-   Bet kas tas par ģerboni uz Devana vestes liesmojošā sirds? Barateonu ģerbonis taču ir kronēts briedis.

-   Valdnieks var izvēlēties sev vairāk nekā vienu vien ģerboni, Dāvoss paskaidroja.

-   Melnu kuģi un sīpolu, tēvs? Deils pasmīnēja.

Alārds ar kāju aizspēra akmeni.

-    Lai svešie parauj mūsu sīpolus un to liesmojošo sirdi. Sadedzināt Septiņus dievus tas bija neprāts.

-    Pa kuru laiku tu esi kļuvis tik ticīgs? Dāvoss painteresējās. Ko gan kontrabandista dēls zina par neizdibināmiem dievu ceļiem?

-   Es esmu bruņinieka dēls, tēvs. Ja to neatceries tu, tad kāpēc tas būtu jāatceras viņiem?

-   Bruņinieka dēls, nevis bruņinieks, Dāvoss aizrādīja. Un par tādu arī nekad nekļūsi, ja bāzīsi degunu lietās, kas uz tevi neattiecas. Staniss ir mūsu likumīgais karalis, un mums neklājas apšaubīt viņa rīcību. Mēs burājam ar viņa kuģiem, tāpēc darām to, ko viņš liek. Tas arī viss.

-   Ja jau par to runājam, tēvs, Deils ieminējās, man nepatīk ūdens mucas, kas atsūtītas uz Rēga. Zaļa priede ūdens tajās sabojāsies pat visīsākajā ceļojumā.

-   Man uz Valdnieces Mārjas ir tādas pašas, Alārds piebalsoja. Visu labo koku ir pievākuši karalienes vīri.

-   Es par to parunāšu ar karali, Dāvoss apsolīja.

Labāk lai Staniss to uzzina no viņa, nevis no Alārda. Viņa dēli bija labi cīnītāji un vēl labāki jūrnieki, taču viņi neprata sarunāties ar augstiem kungiem. "Viņi ir no zemas kārtas tāpat kā es, taču viņi nevēlas to atcerēties. Skatoties uz mūsu ģerboni, viņi redz tikai slaidu, melnu kuģi, ar vējā piepūstām burām, bet par sīpoliem piemirst."

Osta bija tik ļoti ļaužu pārpildīta, ka Dāvoss neatminējās neko tādu piedzīvojis. Pie katriem steķiem jūrnieki rosījās ap pārtikas krājumiem, bet katra iebraucamā vieta bija stāvgrūdām pilna ar kareivjiem, kas spēlēja kauliņus, dzēra vai meklēja padauzas… tomēr meklējumi bija veltīgi, jo Staniss bija aizliedzis uz salas nodarboties ar maucību. Gar krastu rindojās kuģi: kara galeras un zvejas laivas, slaiki barkasi un platdibena baržas. Labākās vietas bija aizņēmuši lielie kuģi Stanisa flagmanis Niknums šūpojās starp Valdnieku Stefonu un Jūras briedi. Pavēlnieka Velariona Driftmārkas lepnums ar apsudraboto priekšgalu un trīs tā māsas, valdnieka Seltigāra izrakstītais Sarkanais nags un smagnējā Zobenzivs ar garu dzelzs snīpi. Tālāk jūrā starp pāris dučiem līsiešu galeru, kas bija mazākas un ar svītrotiem korpusiem, bija noenkurota Saladora Sāna lieliskā Valiriete.

Akmens piestātnes galā, kur kopā ar pusduci galeru ar simt vai mazāk airiem bija noenkurotas Melnā Beta, Rēgs un Valdniece Mārja, atradās laika zoba apgrauzta iebraucamā vieta. Dāvoss bija izslāpis. Viņš atstāja dēlus un pagriezās uz kroga pusi. Pie ieejas tupēja gargula cilvēkam līdz viduklim. Lietus un sāls tēlu bija tik ļoti sabojājis, ka sejas vaibstus saskatīt nebija iespējams. Tomēr gargula ar Dāvosu bija itin labos draugos. Garām iedams, viņš noglāstīja akmens galvu un nočukstēja:

-   Lai veicas.

Kopējās zāles otrā galā pie galda sēdēja Saladors Sāns un ēda vīnogas no koka bļodas. Pamanījis Dāvosu, viņš aicināja kontrabandistu tuvāk.

-   Sīr bruņiniek, nāc, piesēdi. Apēd kādu vīnogu tās ir brīnumaini saldas.

Līsietis bija slaiks, smaidīgs cilvēks, kura uzkrītošā tieksme uz greznību abās pusēs šaurajai jūrai bija plaši izslavēta. Todien viņam mugurā bija sudrabota auduma uzsvārcis ar tik garām izrobotām piedurknēm, ka to gali vilkās līdzi pa zemi. Pogu vietā bija nefrītā grebti mērkaķīši, bet plānos, baltos matus sedza zaļa, smieklīga, ar pāva spalvām izrotāta mice. Dāvoss atrada ceļu starp galdiem un apsēdās. Pirms bruņinieka titula iegūšanas viņš bieži bija pircis preces no Saladora Sāna līsietis pats bija kontrabandists, tirgotājs, baņķieris, slavens pirāts, kurš sevi dēvēja par Šaurās Jūras Princi. Kad pirāts kļūst bagāts, ikviens ir ar mieru saukt viņu par princi. Tieši Dāvoss bija mērojis ceļu uz Līsu, lai savervētu veco nelieti dienestam Stanisa labā.

-   Vai redzēji, kā tiek dedzināti dievi, cienītais? Dāvoss jautāja.

-   Sarkanajiem priesteriem Līsā ir varens templis. Viņi visu laiku dedzina šo un dedzina to, piesaucot R'loru. Man viņi ar savu uguni jau ir līdz kaklam un, cerams, drīz apniks arī karalim Stanisam. Likās, viņš it nemaz neuztraucās, ka kāds viņu varētu noklausīties. Sāns ēda vīnogas, laida sēkliņas pār lūpu un notrausa tās ar pirkstu. Vakar ostā ienāca mans Tūkstoškrāsu putns, godātais sīr. Tas nav karakuģis. Tas ir tirdzniecības kuģis, kas Karaļa ostā jau nomaksājis visus nodokļus. Vai tu skaidri zini, ka nevēlies kādu vīnogu? Runā, ka bērni pilsētā mirst badā.

Viņš pasvārstīja vīnogas Dāvosam acu priekšā un pasmaidīja.

-   Man vajag alu un jaunākās ziņas.

-   Rietmalas vīri kā vienmēr steidzas, Saladors Sāns sūdzējās. Kāds no tā labums, ja drīkstu vaicāt? Kas steidzas dzīvot, tas steidzas mirt. Viņš atraugājās. Rūdas klinšu valdnieks ir nosūtījis savu punduri uz Karaļa ostu. Varbūt viņš cer, ka tā sīkaļas neglītais ģīmis aizbaidīs uzbrucējus, ko? Vai arī mēs nomirsim no smiekliem, kad šis uzkāps uz pilsētas mūra? Punduris ir patriecis to ākstu, kas komandēja zeltainos apmetņus, un iecēlis viņa vietā bruņinieku ar dzelzs roku. Viņš noplūca no ķekara vīnogu un saspieda to starp īkšķi un rādītājpirkstu tā, ka sula notecēja gar roku.

Kalpone tikai ar pūlēm nokļuva līdz viņu galdam, jo pa ceļam tai bija jāatkaujas no vīriešiem, kas vēlējās sievieti apgrābstīt. Dāvoss pasūtīja kausu alus un pagriezās pret Sānu.

-   Cik labi ir aizsargāta pilsēta?

-   Mūri ir augsti un izturīgi, Saladors paraustīja plecus, bet kas uz tiem cīnīsies? Jā, viņi būvē "skorpionus" un ugunsmetējus, taču vīru zeltainajos apmetņos ir pārāk maz, turklāt viņi ir pārāk zaļi, bet citu nav. Vajadzīgs ašs trieciens, kā kad vanags medī zaķi, un diženā pilsēta būs mūsējā. Ja vējš pūtīs burās no pareizās puses, tavs karalis sēdēs savā Dzelzs tronī jau rīt pret vakaru. Mēs varētu saģērbt to punduri kā ākstu un bakstīt viņa mazos vaidziņus ar šķēpiem, lai šis centīgāk danco, un varbūt tavs karalis man kā dāvanu pasniegtu karalieni Serseju, kas nakti sildītu manu gultu. Pārāk ilgi esmu bijis prom no savām sievām un visu šo laiku aizvadījis viņa dienestā.

-   Tu esi pirāts, Dāvoss iebilda. Tev nav nekādu sievu, tev ir tikai piedzīvotājas, un tev tiek labi maksāts par katru darba dienu un par katru kuģi.

-   Tie ir tikai solījumi, Saladors Sāns drūmi novilka. Godātais sīr, man vajadzīgs zelts, nevis vārdi uz papīra.

Līsietis iemeta mutē vīnogu.

-   Tu dabūsi savu zeltu, kad mēs pārņemsim Karaļa ostas kasi. Visās septiņās valstībās nav neviena cita tik godājama cilvēka kā Staniss Barateons. Viņš turēs savu vārdu. "Kas tā par valsti," Dāvoss prātoja, "kur zemas kārtas kontrabandistam jāgalvo par karaļa godu."

-   Tā viņš saka visu laiku. Bet es saku: nodarām to lietu un miers. Pat šīs vīnogas nav tik nobriedušas kā tā pilsēta, mans vecais draugs.

Pienāca kalpone ar alu, un Dāvoss pasniedza viņai vara monētu.

-    Var jau būt, ka mēs varam ieņemt Karaļa ostu, kā tu saki, viņš noteica, paceļot kausu, bet cik ilgi mēs to noturēsim? Tīvins Lanisters ir Hārenholā ar milzīgu karaspēku, un valdnieks Renlijs…

-    Ak jā, jaunākais brālis, Saladors Sāns noteica. Ar viņu nav tik labi, draugs. Karalis Renlijs arī nesnauž. Pareizi te viņš ir tikai valdnieks Renlijs, ļoti atvainojos. Visapkārt tik daudz karaļu, ka mana mēle nogurst, šo vārdu vazājot. Brālis Renlijs ir izgājis no Gaisa dārziem kopā ar savu daiļo karalieni, puķainajiem valdniekiem, mirdzošajiem bruņiniekiem un varenu kājnieku armiju. Viņš virzās pa to pašu rozēm kaisīto ceļu uz to pašu diženo pilsētu, par kuru mēs runājam.

-   Viņš ir paņēmis līdzi līgavu?

Saladors Sāns paraustīja plecus.

-   Viņš man neteica, kāpēc tā darījis. Varbūt viņš nevēlas šķirties no siltās aliņas starp viņas kājām pat uz vienu nakti, bet varbūt viņš ir pārliecināts par savu uzvaru.

-   Tas tūdaļ jāpastāsta karalim.

-    Es par to jau parūpējos, cienītais, lai arī gaišība vienmēr tik ļoti šķoba ģīmi, kad mani ierauga, ka man kājas sāk trīcēt. Varbūt es viņam patiktu labāk, ja valkātu zirga astru kreklu un nekad nesmaidītu? Bet es to nedarīšu. Es esmu goda vīrs, tāpēc lai nu viņš pacieš mani zīdā un samtā, citādi es ar saviem kuģiem došos turp, kur mani mīl vairāk. Tas zobens nebija nekāds Gaismas Nesējs, cienītais.

Pēkšņā sarunas tēmas maiņa lika Dāvosam sarosīties.

-   Zobens?

-    Jā, zobens, ko karalis izvilka no uguns. Ļaudis man daudz ko pasi asta viņiem patīk mans smaids. Kā gan sadedzis zobens var palīdzēt Stanisam?

-   Degošs zobens, Dāvoss izlaboja.

-   Sadedzis, Saladors Sāns neatkāpās no saviem vārdiem. Un priecājies, ka tā. Vai zini pasaku par to, kā ticis izkalts Gaismas Nesējs? Tūlīt pastāstīšu. Sensenos laikos pasaule tinusies dziļā tumsā. Lai stātos tai pretī, varonim bijis vajadzīgs īsta varoņa cienīgs zobens, kāda nekad nevienam nav bijis. Tā nu Azors Ahaī bez atpūtas strādājis templī trīsdesmit dienas un trīsdesmit naktis, kaldams asmeni svētītajās ugunīs. Svelme, plēšas un veseris, svelme, plēšas un veseris, līdz zobens bijis izkalts. Taču, tiklīdz zobens bija iegremdēts ūdenī rūdīšanai, tas sasprādzis sīkās druskās. Tā kā Azors bija varonis, viņš nevarēja atmest visam ar roku un tā vienkārši sākt mieloties ar tik lieliskām vīnogām, kādas ir šīs. Otrajā reizē viņš kalis piecdesmit dienas un piecdesmit naktis un viņa zobens šķitis vēl labāks par iepriekšējo. Azors Ahaī notvēris lauvu, un, lai rūdītu zobenu, izdūris to cauri plēsoņas sārtajai sirdij, taču asmens atkal sašķīdis. Dižas bija varoņa bēdas un ciešanas, taču tagad viņam bija skaidrs, kas jādara. Simt dienas un simt naktis viņš kalis trešo zobenu, līdz tas svētajās ugunīs bijis nokaitēts līdz baltkvēlei, bet tad viņš pasaucis savu sievu. "Niša Niša," viņš teicis, jo tā tai sievai bijis vārdā, "atkailini savas krūtis un zini, ka es tevi mīlu vairāk par visu uz šīs pasaules." Viņa arī darījusi, kā šis teicis, tikai nezinu gan, kāpēc, un Azors Ahaī izdūris kūpošo zobenu cauri viņas pulsējošajai sirdij. Mēdz teikt, ka no sievas ciešanu un baudas kliedziena ieplaisājis Mēness, taču viņas asinis, dvēsele, spēks un drosme iemiesojušies zobenā. Lūk, kāds ir stāsts par Gaismas Nesēju jeb Varoņu sarkano zobenu. Vai tagad saproti, ko gribēju teikt? Priecājies, ka gaišība no uguns izvilka tikai parastu apdegušu zobenu, jo pārāk spilgta gaisma ir kaitīga acīm, mans draugs, bet uguns spēj apdedzināt. Saladors Sāns apēda pēdējo vīnogu un nošmaukstināja lūpas. Kā tu domā, kad karalis mums liks pacelt buras?

-   Domāju, ka drīz, Dāvoss atbildēja. Ja tāda būs viņa dieva griba.

-   Viņa dievs, nevis tavējais? Un kur tad ir Sīpolu bruņinieka sīra Dāvosa Sīvorta dievs?

Dāvoss iedzēra alu un apdomājās. "Iebraucamā vieta ir pārpildīta, un tu neesi Saladors Sāns," viņš sev atgādināja. "Esi uzmanīgs ar atbildi."

-    Mans dievs ir karalis Staniss. Viņš mani padarīja par to, kas es esmu, un aplaimoja mani ar savu uzticību.

-   Tas būs jāatceras! Saladors Sāns piecēlās kājās. Lūdzu mani atvainot vīnogas man radīja apetīti, bet uz Valīrietes mani gaida vakariņas kapāta jēra gaļa ar pipariem, kā arī ceptas, ar sēnēm, fenheli un sīpoliem pildītas kaijas. Drīz vien mēs ieturēsimies Karaļa ostā, vai ne? Sarīkosim Sarkanajā cietoksnī kārtīgas dzīres, un punduris mums uzdziedās kādu jocīgu dziesmiņu. Kad runāsi ar karali Stanisu, esi tik laipns un atgādini, ka tad, kad mēness kļūs melns, viņš man būs parādā kārtējos trīsdesmit tūkstošus zelta pūķu. Viņš varēja atdot tos dievus man tie bija pārāk skaisti, lai tiktu sadedzināti. Pentosā vai Mīrā es par tiem būtu dabūjis labu cenu, bet ja viņš man uz vienu nakti piešķirs karalieni Serseju, es Stanisam piedošu.

Līsietis uzsita Dāvosam uz pleca un grīļīgā gaitā izgāja no kroga tik lepni, it kā Serseja viņam jau piederētu.

Sīrs Dāvoss SIvorts labu brīdi sēdēja pie alus kausa un prātoja. Pirms gada viņš kopā ar Stanisu bija Karaļa ostā, kad karalis Roberts rīkoja turnīru par godu prinča Džofreja vārda dienai. Viņš atcerējās sarkano priesteri Torosu no Mīras un liesmojošo zobenu, ar kuru tas cīnījās. Toross sarīkoja krāšņu izrādi, ģērbies sarkanā tērpā un turēdams rokā zobenu, ko ieskāva bāli zaļas liesmas. Visi jau saprata, ka nekādas burvības nav, jo uguns galu galā apdzisa un Bronzas Jons Roiss ierādīja priesterim viņa vietu ar parastu vāli.

Paņemt rokā īsto ugunīgo zobenu būtu brīnumaini. Taču par tādu cenu… Domājot par Nišu Nišu, viņš iztēlojās savu Mārju labsirdīgu un tuklu sievišķi ar nokarenām krūtīm un laipnu smaidu, labāko sievieti pasaulē. Iedomājoties, ka viņam vajadzētu iedurt sievas krūtīs zobenu, Dāvoss noskurinājās. "Es neesmu radīts varoņdarbiem," viņš nosprieda. Ja tāda bija burvju zobena cena, tad viņš to nebija ar mieru maksāt.

Dāvoss izdzēra alu, pastūma tālāk kausu un izgāja no iebraucamās vietas. Pa ceļam viņš atkal noglāstīja gargulas akmens galvu un nočukstēja:

-   Lai veicas. Veiksme būs vajadzīga visiem.

Bija jau krietni tumšs, kad pie Melnās Betas ieradās Devans ar sniegbaltu jājamzirgu.

Tēvs, viņš pavēstīja, gaišiba pavēl jums ierasties Izrakstītā galda zālē. Jums nekavējoties jājāj turp.

Mija jauki redzēt Devanu, kuram lieliski piestāvēja ieroču nesēja tērps, toties karaļa pavēle Dāvosam nepatika. "Viņš liks mums pacelt buras?" jūrnieks prātoja. Saladors Sāns nebija vienīgais kapteinis, kurš uzskatīja, kn Karaļa osta ir nobriedusi uzbrukumam, taču kontrabandists bija iemāi ijies pacietību. "Mums nav cerību uz uzvaru. Tajā dienā, kad atgriezos l'ūķakmenī, es to teicu mestram Kresenam, un kopš tā laika nekas nav mainījies. Mūsu ir pārāk maz, bet pretinieku pārāk daudz. Ja iemērksim ūdenī airus, mēs mirsim." Tomēr Dāvoss uzlēca zirga mugurā.

Kad Sīvorts ieradās pie Akmens Bungām, kāds ducis augstdzimušu bruņinieku un dižu karognešu jau devās prom. Valdnieki Seltigārs un Veļai ions strupi viņam pamāja un aizgriezās, bet pārējie vispār nepievērsa uzmanību. Tikai sīrs Aksels Florents apstājās, lai pārmītu dažus vārdus.

Karalienes Selīses tēvocis bija resns tēvainis ar milzīgām plaukstām un līkām kājām. Viņam bija atļekušas ausis kā visiem Florentiem, turklāt pat lielākas nekā viņa brāļameitai. Spalvu kušķi, kas tajās bija saauguši, neliedza viņam dzirdēt visu, kas notika pilī. Sirs Aksels desmit gadus kalpoja par Pūķakmens pils namzini, kamēr Staniss sēdēja Roberta padomē Karaļa ostā, taču pēdējā laikā bija kļuvis par svarīgāko no karalienes vīriem.

-   Sīr Dāvos, kā vienmēr priecājos jūs redzēt.

-   Es jūs tāpat, kungs.

-   Es jūs pamanīju jau no rīta. Neīstie dievi sadega zilās liesmās, vai ne?

-   Jā, uguns bija jestra. Dāvoss neuzticējās šim cilvēkam par spīti viņa laipnībai, jo Florentu nams bija zvērējis uzticību Renlijam.

-   Sīra Melisandre apgalvo, ka R'lors reizēm ļaujot saviem uzticamajiem kalpiem liesmās saskatit nākotni, un man likās, ka es sārtā redzēju duci burvīgu dejotāju tās bija skaistas jaunavas dzeltenos zīda tērpos, kas virpuļo diža karaļa priekšā. Manuprāt, tā bija ista vīzija, sīr. Šķiet, es saskatīju triumfu, kas gaida gaišību pēc tam, kad būsim ieņēmuši Karaļa ostu un troni, kas viņam likumīgi pienākas.

"Stanisam šādas dejas neiet pie sirds," Dāvoss iedomājās, taču neuzdrīkstējās aizvainot karalienes tēvoci.

-   Es gan redzēju tikai uguni, viņš atbildēja. Un no dūmiem man asaroja acis. Atvainojiet, mani gaida karalis.

Sīvorts pagāja garām sīram Akselam, prātodams, diez kāpēc šis viņu uzrunājis. "Viņš ir karalienes cilvēks, bet es karaļa."

Staniss plecu pie pleca ar mestru Pilošu sēdēja pie Izrakstītā galda, un viņu priekšā bija kaudzīte papīru.

-   Sīr, karalis tūdaļ ierunājās, kad Dāvoss ienāca, nāc un apskati šo vēstuli.

Dāvoss paklausīgi piegāja tuvāk un uz labu laimi paņēma rokās vienu papīra lapu.

-   Izskatās glīti, gaišība, taču baidos, ka nepratīšu to izlasīt. Dāvoss spēja lasīt kartes un tabulas, taču burti un citas rakstu zīmes viņam nepadevās. "Toties mans Devans ir iemācījies burtus tāpat kā jaunais Stefons un pats Staniss."

-    Biju piemirsis. Karaļa sejā atspoguļojās nepatika. Pīlos, nolasi to viņam priekšā.

-    Jā, gaišība. Mestrs paņēma vienu no pergamenta loksnēm un nokāsējās. "Visi ļaudis mani pazīst kā Vētrasgala pavēlnieka Stefona Barateona un viņa sievas sīras Kasanas no Estermontu nama likumīgo dēlu. Zvērot pie sava nama goda, paziņoju, ka mans karsti mīļotais brālis un nelaiķis karalis Roberts nav atstājis mantinieku, ko būtu radījis ar savām asinīm, bet zēns Džofrejs, zēns Tommens un jaunuve Mīrsela ir izdzimumi, kas radušies no Sersejas Lanisteras un viņas brāļa Džeimija Karaļkāvja kopošanās. Sakarā ar radniecības un pēctecības tiesībām no šīs dienas es pieprasu Rietmalas septiņu valstību Dzelzs troni. Lai visi godīgie pilsoņi zvēr man uzticību. Rakstīts ar Gaismas Dieva svētību un apzīmogots ar Stanisa Barateona visupirmā sava vārda nesēja, andalu, roinaru, un pirmļaužu karaļa, septiņu valstību pavēlnieka un visas karaļvalsts aizstāvja zīmogu."

Pergaments nočaukstēja Pīlosa rokās.

-    Lai būtu sīrs Džeimijs Karaļkāvis, Staniss saviebās. Lai kāds nelietis, viņš tomēr ir bruņinieks. Tikai nezinu, vai man vajadzētu saukt Robertu par karsti mīļoto brāli. Viņš mani mīlēja ne vairāk, kā viņam tas bija nepieciešams, un ne vairāk kā es viņu.

-   Tā ir nekaitīga pieklājības frāze, gaišība, Pīloss skaidroja.

-   Māņi. Izsvītro. Staniss pagriezās pret Dāvosu. Mestrs man teica, ka mums šobrīd esot simt septiņpadsmit kraukļu, un es gribu likt lietā visus. Simt septiņpadsmit kraukļi iznēsās simt septiņpadsmit vēstules uz visām karaļvalsts malām no Pergolas līdz Mūrim. Kāds simts kraukļu izdzīvos, spītējot vētrām, vanagiem un bultām. Tādā gadījumā simt mestri nolasīs manu vēstuli saviem pavēlniekiem… bet pēc tam šīs vēstules, visticamāk, nokļūs ugunī, bet tie, kas tās būs lasījuši, klusēs, kā ūdeni mulē ieņēmuši. Visi šie dižie valdnieki mii Džofreju, Renliju vai Robu Si.irkli. Es esmu viņu likumīgais karalis, bet viņi to noliegs, ja vien spēs. 1 āpēc man esi vajadzīgs tu.

Esmu gatavs pakalpot, gaišība. Kā vienmēr.

Staniss palocija galvu.

Tu ar Melno Betu kuģosi uz ziemeļiem Kaijgali, Pirkstiem, Trīs Māsām un pat Balto ostu. Tavs dēls ar Rēgu kuģos uz dienvidiem gar Naida zemesragu, Lauzto Roku, gar Dornes krastiem līdz pat Pergolai. I k vienam no jums būs līdzi lāde ar vēstulēm, un jūs tās nogādāsiet ikviena ostā, nocietinājumā un zvejnieku ciemā. Pienaglojiet tās pie septu un iebraucamo vietu durvim, lai tās var izlasīt visi, kas to prot.

-   Tādu cilvēku nebūs daudz, Sīvorts piemetināja.

-   Sīrs Dāvoss runā prātīgi, mestrs Pīloss viņam piekrita. Būtu labāk, ja vēstules varētu nolasīt balsī.

-   Labāk, taču bīstamāk, Staniss iebilda. Šie vārdi netiks uzņemti ar prieku.

-    Dodiet man līdzi bruņiniekus, kas prot lasīt, Dāvoss ierosināja.

Viņu vārdiem būs lielāks spēks, nekā tad, ja tos paustu es.

Stanisam patika šāda pieeja.

-    Jā, es varu tev dot tādus vīrus. Man ir simt bruņinieki, kas labprātāk lasītu nekā cīnītos. Esi atklāts, kur vien iespējams, un slēpies, ja nepieciešams. Liec lietā visas savas kontrabandistu viltības melnās buras, slepenos līčus, visu. Ja beigsies vēstules, sagūsti pāris septonu, lai lie vēstules pavairo. Esmu nolēmis piesaistīt arī tavu otro dēlu viņš ar Valdnieci Mārju dosies pāri šaurajai jūrai uz Brāvosu un citām brīvpilsētām, lai vēstules nogādātu cilvēkiem, kas valda tur. Pasaulei jāzina par manām pretenzijām uz troni un Sersejas krišanu kaunā.

"Teikt jau tu vari, bet vai tev kāds ticēs?" Dāvosam ienāca prātā.

Viņš palūkojās uz mestru Pīlosu, un karalis šo skatienu pamanīja.

-    Mestr, vari ķerties pie rakstīšanas mums pavisam drīz vajadzēs ļoti daudz vēstuļu.

-   Kā pavēlēsiet. Pīloss paklanījās un izgāja no zāles.

Karalis nogaidīja, līdz mestrs bija nozudis un jautāja:

-   Ko tu negribēji teikt mestra klātbūtnē, Dāvos?

-   Gaišība, Pīlosam nav nekādas vainas, taču es nespēju uzlūkot viņa amata ķēdi bez sērām par mestru Kresenu.

-   Vai tā ir viņa vaina, ka vecais vīrs nomira? Staniss lūkojās kamīna liesmās. Es negribēju aicināt Kresenu uz tām dzīrēm. Jā, viņš mani sadusmoja, jo bija devis sliktu padomu, taču es negribēju viņa nāvi. Es cerēju, ka viņš vēl pāris gadu varēs aizvadit mierā un ērtībās. Viņš to bija pelnījis, taču… karalis sakoda zobus, …nomira. Un Pīloss man kalpo godam.

-   Par Pīlosu nav runas. Runa ir par vēstuli… Ko jūsu valdnieki par to saka?

Staniss nošņaukājās.

-   Seltigārs paziņoja, ka tā esot apbrīnojama. Ja es viņam parādītu sava naktspoda saturu, viņš arī to atzītu par apbrīnojamu. Pārējie, izņemot Velarionu, klanīja galvas kā zosu bars. Velarions sacīja, ka jautājumu atrisinās tērauds, nevis vārdi uz pergamenta, it kā man pašam tas nebūtu ienācis prātā. Kaut svešie parautu tos valdniekus. Gribu uzklausīt tavu viedokli.

-   Jūsu izteikumi ir atklāti un spēcīgi.

-   Un patiesi.

-   Un patiesi. Tomēr jums nav pierādījumu par Sersejas un Džeimija sakaru. Jums to nav vairāk, kā bija pirms gada.

-   Vētrasgalā ir pierādījums: Roberta bastards, kuru viņš radīja manā kāzu naktī un tajā pašā gultā, kas bija saklāta man un manai līgavai. Dēlēna bija no Florentiem un vēl jaunava, kad viņš to paņēma, tāpēc Roberts atzina šo bērnu. Viņu sauc Edriks Vētra. Stāsta, ka viņš esot kā izspļauts Roberts. Ja cilvēki palūkosies uz viņu, bet pēc tam uz Džofreju un Tommenu, tad nespēs vien beigt brīnīties.

-   Bet kā ļaudis viņu ieraudzīs, ja viņš ir Vētrasgalā?

Staniss bungoja ar pirkstiem pa Izrakstīto galdu.

-   Tā ir problēma viena no daudzām. Karalis pacēla skatienu. Bet pasaki kādu vārdu par vēstuli. Saki vien es tevi neiecēlu bruņinieku kārtā, lai no tavas mutes uzklausītu tukšas laipnības. Tādām lietām man ir valdnieki. Saki, kas tev sakāms, Dāvos.

Sīvorts nolieca galvu.

-   Vēstules beigās ir kāda frāze… kā tā skanēja? "Rakstīts ar Gaismas Dieva svētību"?

-   Jā, karalis atkal sakoda zobus.

-   Jūsu pavalstniekiem šie vārdi nepatiks.

-   Tāpat kā tev? Staniss asi noprasīja.

-   Ja jūs šīs frāzes vietā varētu sacīt: "Rakstīts ar dievu un cilvēku svētību", vai "ar veco un jauno dievu svētību"…

-   Kontrabandists ir kļuvis par ticīgo?

-   Tieši to pašu es varētu jautāt jums, pavēlniek.

lūk kā? Izskatās, ka mans jaunais dievs tev patik ne vairāk kā mans ļaunais mestrs?

Es nepazīstu šo jauno Gaismas Dievu, Dāvoss bija spiests atzīt, taču es pazinu dievus, kuru tēli šorīt tika sadedzināti. Kalējs saudzēja manus kuģus, bet Māte deva man septiņus spēcīgus dēlus.

Septiņus spēcīgus dēlus tev dāvāja tava sieva. Vai viņu tu pielūdz? Mes šorīt sadedzinājām malkas pagales.

Var jau būt, Dāvoss atteica, bet, kad es vēl biju puika Blusu Galā un ubagoju sīknaudu, reizēm mani pabaroja septoni.

Tagad tevi baroju es.

Jūs esat devis man goda vietu pie sava galda, un es jums atmaksāju ar uzticību. Jūsu pavalstnieki jūs nemīlēs, ja atņemsiet viņiem dievus, ko viņi ir pielūguši mūžīgi mūžam, un dosiet viņiem vietā vienu pašu, kura vārds viņu ausīm skanēs svešādi.

Staniss spēji pietrūkās kājās.

- R'lors. Vai tad to tik grūti izrunāt? Tu saki, ka viņi mani nemīlēs? Kad viņi mani ir milējuši? Kā es varu zaudēt to, kā man nekad nav bijis? Karalis piegāja pie loga zāles dienvidu pusē un palūkojās mēnessgaismas pielietajā jūrā. Es pārstāju ticēt dieviem tajā dienā, kad līcī tika sadragāts Vēja lepnums. Es nozvērējos, ka nekad nepielūgšu dievus, kas ir tik jauni, ka var noslīcināt manu tēvu un māti. Karaļa ostā augstais septons bez mitas pļāpāja, ka taisnprātība un labsirdība nāk no Septiņiem dieviem, taču viss, ko no tā esmu redzējis, ir nācis tikai no cilvēkiem.

-   Ja jau jūs neticat dieviem…

-          Tad kāpēc es krāmējos ar šo vienu? Staniss pārtrauca kapteini. Es pats par to brīnos. Es par dieviem zinu maz, un tie man ir pie vienas

vietas, taču Sarkanajai priesterienei ir spēks.

"Jā, bet kas tas par spēku?"

-   Kresenam bija gudrība.

-  Es ticēju viņa gudrībai un tavām viltībām, bet ko es no tām ieguvu, kontrabandist? Vētras valdnieki tevi pasūtīja uz elli. Es gāju pie viņiem kā lūdzējs, bet viņi par mani pasmējās, tāpēc nekādas lūgšanās vairs nebūs. Dzelzs tronis pēc tiesas un taisnības pieder man, tikai kā lai es to iegūstu? Karaļvalstī ir četri karaļi, un katram no pārējiem trim ir vairāk vīru un zelta nekā man. Man ir kuģi… un man ir viņa Sarkanā priesteriene. Vai zināji, ka puse no maniem bruņiniekiem baidās skaļi nosaukt viņu vārdā? Pat tādā gadījumā, ja viņa nespēj neko citu, burvi, kas spēj sēt tādas šausmas pieaugušos cilvēkos, nevar neņemt vērā.

Nobijies cilvēks ir sakauts cilvēks. Iespējams, ka viņa prot ko vairāk, un es gribu to noskaidrot. Zēna gados es atradu ievainotu vistu vanagu, un man izdevās to izārstēt. Es to nosaucu par Lepno Spārnu. Vanags sēdēja man uz pleca, lidinājās man pakaļ no istabas uz istabu un ēda man no rokas, taču debesīs pacelties nevēlējās. Ik pa brīdim es ņēmu vanagu līdzi medībās, taču tas nekad nepacēlās augstāk par koku galotnēm. Roberts to sauca par Vājo Spārnu. Viņa paša vanags, kas bija iesaukts par Zibens Spērienu, vienmēr sadabūja medījumu. Kādu dienu tēvocis sīrs Hārberts man ieteica pamēģināt medības ar citu putnu. Viņš teica, ka es ar Lepno Spārnu tikai muļķi tēlojot, un viņam bija taisnība. Staniss Barateons aizgriezās no loga un rēgiem, kas klīda pa Dienvidu jūru. Septiņi dievi man neļāva nomedīt pat zvirbuli, tāpēc ir laiks likt lietā citu vanagu, Dāvos. Sarkano vanagu.

TEONS

Paikā nebija drošas enkurvietas, taču Teons Grejdžojs gribēja palūkoties uz tēva pili no jūras, lai redzētu to tā, kā pirms desmit gadiem, kad Roberta Barateona kara galera aizveda viņu audzināšanā pie Edarda Stārka. Tajā dienā viņš stāvēja pie borta, klausījās airu šļakstoņā un airētāju uzrauga bungu rīboņā un noskatījās, kā l'aika izgaist tālumā. Tagad viņš gribēja redzēt, kā tā viņa priekšā paceļas no jūras.

Klausīdama viņa vēlmēm, Mīreama, burām plīkšķot, lauza ceļu apkārt ragam, bet kapteinis tikmēr zākāja vēju, kuģa komandu un augstu kundziņu muļķīgās vēlmes. Teons uzmeta galvā apmetņa kapuci, lai pasargātos no šļakatām, un gaidīja, kad kļūs redzamas viņa mājas.

Piekraste bija kā nosēta asām šķautnēm un skarbām klintīm, bet pils likās esam viena no tām, jo torņi, mūri un tilti bija būvēti no tā paša pelekmelnā akmens. To pašu sāļo viļņu samitrināta, pils bija apaugusi ar to pašu tumšzaļo ķērpi un to bija apķēzījuši tie paši jūras putni. Zemesrags, uz kura Grejdžoji savulaik bija uzbūvējuši cietoksni, reiz kā zobens bija dūries okeāna zarnās, taču bangas dienu un nakti to bija pātagojušas, līdz zeme pašķīdusi jau pirms tūkstošiem gadu. Pāri bija palikušas tikai Iris kailas saliņas un ducis klinšu stabu, kas pacēlās virs ūdens kā nezināma jūras dieva tempļa pīlāri, starp kuriem putodami plīsa nikni viļņi, l'aika slējās pāri šīm saliņām un pīlāriem drūma, tumša un atbaidoša it kā būtu ar tiem saaugusi. Mūris, kas to norobežoja no sauszemes, ieskāva milzīgu akmens tiltu, kurš savienoja klinšu virsotnes ar lielāko no saliņām, uz kuras pacēlās Lielā pils. Tālāk katra uz savas saliņas atradās

Ķēķa pils un Asiņainā pils. Ar torņiem un palīgēkām pilis savienoja segtas pārejas, pa vidu atradās klinšu pīlāri. Kur to nebija, tur ēkas savienoja virvēs iekārti koka tilti.

Jūras tornis atradās uz vistālākās saliņas, kas bija palikusi pāri no salauztā zemesraga zobena. Tā bija pils vecākā daļa, apaļa un augsta. Statenisko pīlāru, uz kura balstījās tornis, nebeidzamā viļņu dauzīšanās jau bija gandrīz pārgrauzusi vidū pušu. Torņa apakša bija balta no gadsimtiem ilgajām sāls vannām, tālāk uz augšu zaļa, jo to kā bieza sega apņēma ķērpis, bet izrobotā augšdaļa melna no sardzes vīru dedzināto ugunskuru kvēpiem.

Jūras tornī bija uzvilkts tēva karogs. Mīreama vēl bija pārāk tālu, lai Teons varētu saskatīt, kas redzams uz audekla, taču viņš to zināja tāpat: tur uz melna fona savus taustekļus bija izlocījis Grejdžoju nama ģerbonī attēlotais zelta kalmārs. Dzelzs mastā nostiprinātais karogs plīvoja, plandīja un raustījās tā, kā labpatikās vējam, un šeit beidzot to neaizēnoja Stārku dižvilks. Teons neatminējās redzējis neko aizkustinošāku: debesīs aiz pils cauri plānajai sapluinīto mākoņu kārtai vīdēja komētas sarkanā aste. Visu ceļu no Straujupes līdz Jūrassardzei Malisteri bija strīdējušies par komētas nozīmi. "Tā ir mana komēta," Teons sacija pats sev un iebāza roku ar kažokādu apšūtā apmetņa kabatā, lai aptaustītu ūdensnecaurlaidīgā drānā ietīto sainīti. Tajā atradās Roba Stārka dotā vēstule, kuras vērtība bija kroņa cenā.

-    Vai pils izskatās tāda pati, kā jūs to atceraties, kungs? kapteiņa meita jautāja, pieglaudušies viņam pie rokas.

-   Tā šķiet mazāka, Teons atzina, lai gan, iespējams, pie visa vainojams attālums. Mīreama bija resnvēderains dienvidnieku tirdzniecības kuģis no Senpilsētas, kas veda vīnu un audeklu, lai mainītu to pret dzelzs rūdu. Arī kapteinis bija resnvēderains dienvidnieku tirgotājs, un akmens radzēm piebārstītā jūra bez mitas lika viņa tuklajām lūpām trīcēt, tāpēc viņš turējās pēc iespējas tālāk no stūres rata. Dzelzs salās dzimis kapteinis ar savu kuģi būtu izvedis viņus starp klintim un zem lielā tilta, kas stiepās pāri spraugai starp vārtu māju un Lielo pili, taču šim resnim no Senpilsētas nebija ne prasmes, ne komandas, ne drosmes, lai ko tādu mēģinātu, tāpēc viņi meta līkumu drošā attālumā un Teonam vajadzēja samierināties, ka ierauga Paiku vismaz pa gabalu. Jau tāpat Mīreama tikai ar grūtībām spēja izvairīties no klintīm.

-   Tur droši vien ir drausmīgi vējains, kapteiņa meita izteica minējumu.

Teons iesmējās.

Vējains, auksts un mitrs. Taisnību sakot nožēlojami skarba viet.i . taču tēvs man reiz teica, ka skarbās vietās uzaug skarbi vīri, bet skarbi vīri valda pār pasauli. *

Pie Teona pienāca kapteinis, kura seja bija tikpat zaļa kā jūra.

Vai varam doties iekšā ostā, kungs?

Varam, Teons pasmīnēja.

Apsolītā samaksa zeltā bija Senpilsētas tirgotāju pārvērtusi lišķī bez kauna un goda. Brauciens būtu bijis pavisam citāds, ja pie Jūrassardzes viņu būtu gaidījis kuģis no Dzelzs salām, kā puisis bija cerējis. Salu kapteiņi bija lepni un garā stipri, tie nelocījās augstdzimušu kundziņu l>i iekšā. Salas bija pārāk mazas, lai tajās tēlotu godbijību, un kuģis vēl mazāks. Ja ikviens kapteinis bija karalis uz sava kuģa, tad nebija nekāds brīnums, ka salas tika dēvētas par tūkstoš karaļu zemi. Ja cilvēks bija lodzējis kā viņa karalis ķēzās, sēdēdams uz borta, vai vētrā no nelabas dušas kļūst zaļš, bija grūti liekt ceļus viņu priekšā un iztēloties, ka karaļi u dievi. "Cilvēkus rada Noslīkušais Dievs," reiz, pirms tūkstošiem gadu, bija teicis karalis Urons Sarkanrocis, "bet kroņus rada paši cilvēki."

Ar karakuģi ceļā aizietu arī uz pusi mazāk laika. Mīreama patiesībā bija gausa tupele, un Teons nebūtu gribējis uz tās atrasties vētras laikā. Tomēr puisis nepavisam nebija neapmierināts viņš bija dzīvs, nebija noslīcis, turklāt šim braucienam piemita savs jaukums. Puisis aplika kapteiņa meitai roku ap pleciem un sacīja kapteinim:

-   Paziņo man, kad iebrauksim Valdniekostā. Mēs būsim manā kajītē.

Teons ar meiču devās uz kuģa pakaļgalu, bet viņas tēvs, drūmi klusējot, noskatījās pakaļ.

Patiesībā tā bija kapteiņa kajīte, taču šajā braucienā uz Jūrassardzi tā tika nodota Teona lietošanā. Kapteiņa meita viņa lietošanā gan nebija nodota, tomēr šī pati pēc savas gribas tik un tā bija nokļuvusi Grejdžoja gultā. Pa kausam vīna, kāds čuksts, un tur nu viņa bija. Pēc Teona ieskatiem, meiča bija mazliet par apaļīgu, turklāt viņas miesa bija tik raiba kā auzu putra, taču krūtis lieliski iederējās puiša saujās un viņa bija jaunava. Tas bija visai dīvaini viņas vecumā, taču Teonam dažādības pēc tas šķita interesanti. Neizskatījās, ka kapteinim situācija patiktu, taču bija interesanti noskatīties, kā resnais tirgotājs pūlējās norīt savu neapmierinātību, izrādot laipnību augstdzimušajam kungam. Apsolītais zelts neizgāja dienvidniekam no prāta.

Kad Teons notrausa no pleciem slapjo apmetni, meiča ierunājās:

-   Jūs droši vien esat laimīgs, redzot mājas, kungs. Cik gadus esat bijis prom?

-    Kādus desmit, bet tam nav nekādas nozīmes, puisis atbildēja.

-     Man bija desmit gadi, kad tiku nodots Edarda Stārka audzināšanā Ziemmalā. Aizbilstamais pēc nosaukuma, bet pēc būtības gūsteknis. Puse mūža pavadīta gūstā, bet nu tam bija pielikts punkts. Viņa dzīve tagad piederēja pašam, un neviena Stārka tuvumā nebija. Viņš pievilka kapteiņa meitu tuvāk un noskūpstīja viņu uz auss. Izģērbies!

Viņa bikli nolaida acis un pēkšņi sakautrējās, taču darīja, kā vēlēts. Kad smagais, ar jūras ūdeni piesūcies tērps nokrita zemē, meitene viegli paklanījās un satraukti pasmaidīja. Meičas smaids bija mazliet dumjš, taču Teons zināja, ka no sievietes gudrību nevar prasīt.

-   Nāc tuvāk, viņš teica, un kapteiņa meita paklausīja.

-   Es nekad neesmu bijusi Dzelzs salās.

-   Uzskati, ka tev ir paveicies. Teons noglāstīja viņas matus tie bija mīksti un tumši, lai arī vējš tos bija pamatīgi sapinkājis. Salas ir skarbas un akmeņainas, tur nav nekādu ērtību un cerību, ka kaut kas varētu uzlaboties, arī nav. Nāve tur nav retums, bet dzīve plika un drūma. Vīri vakaros dzer alu un strīdas, kam grūtāka dzīve zvejniekiem, kas cīnās ar jūru, vai zemniekiem, kas pūlas kaut ko izaudzēt liesajā zemē. Patiesību sakot, vissmagāk tur klājas kalnračiem, jo viņi tumsā loka savas muguras. Un ko viņi iegūst? Dzelzs, svins un alva ir mūsu bagātība. Nav nekāds brīnums, ka senie salinieki nodarbojās ar laupīšanu.

Likās, ka vientiesīgā meitene nemaz neklausās puisī.

-    Es varētu izkāpt krastā kopā ar jums, viņa noteica. Ja jums tā labpatiktos.

-    Tu varēsi izkāpt krastā, Teons piekrita, satverdams viņas krūti,

-   bet baidos, ka ne kopā ar mani.

-   Es strādātu jūsu pilī, kungs. Es varētu tīrīt zivis, cept maizi un kult sviestu. Tēvs saka, ka mans krabju sautējums ar pipariem esot labākais, ko viņš jebkad ir ēdis. Jūs varētu mani iekārtot virtuvē, un es jums varētu gatavot to sautējumu.

-   Un sildīt manu gultu naktīs? Teons sataustīja viņas korsetes saites un ar veikliem, prasmīgiem pirkstiem ņēmās tās atraisīt. Senos laikos es tevi būtu varējis pārvest mājās kā trofeju un paturēt par sievu, neatkarīgi no tā, vai tu to gribētu vai ne. Vecie salinieki tā mēdza rīkoties. īstam vīram bija tā saucamā akmens sieva, kas pati dzimusi uz salām, bet vēl viņam bija arī jūras sievas sievietes, kas nolaupītas uzbrukumos.

Meitene iepleta acis, bet nejau tāpēc, ka Teons atkailināja viņas krūtis.

-   Es varētu būt jūsu jūras sieva, kungs.

Baidos, ka tie laiki ir pagājuši. Teons pārlaida pirkstu stingrajai krūtij, tuvinādams to sulīgajam, brūnajam krūšgalam. Mēs vairs neI raucamies līdz ar vēju, lai uzbruktu ar uguni un zobenu un paņemtu to, ko sirds kāro. Tagad mēs urķējamies zemē, metam jūrā tīklus kā visi kārtīgi cilvēki un uzskatām, ka mums ir paveicies, ja ziemā ir sālīta meni a un auzu putra.

Teons satvēra viņas krūtsgalu ar zobiem, iekodās tajā, un meiča novaidējās.

Jūs varētu ieiet manī, ja jums tas labpatiktos, meitene iečukstēja puisim ausī.

Teons atrāvās no viņas krūts, un tajā vietā, kur viņš bija piesūcies, meičas miesa bija kļuvusi tumši sārta.

Man labpatiktos tev iemācīt ko jaunu. Atraisi man bikses un apmierini mani ar muti.

Ar muti?

Puisis pārlaida ar īkšķi viņas pilnīgajām lūpām.

lavas lūpas ir tam kā radītas. Ja tu būtu mana jūras sieva, tu darītu i.i, kā es pavēlu.

Sākumā kapteiņa meita kautrējās, tomēr, lai arī būdama neapķērīga, viņa mācījās ātri, un Teonam tas patika. Viņas mute bija tikpat mikla un patīkama kā kājstarpe, turklāt šādi viņam nevajadzēja klausīties meičas bezjēdzīgajā vāvuļošanā. "Vecos laikos es viņu noteikti būtu padarījis par savu jūras sievu," jauneklis pie sevis prātoja, izlaizdams pirkstus cauri viņas izspūrušajiem matiem. "Vecos laikos kad mēs vēl dzīvojām pēc vecajiem tikumiem ar cirvi kapļa vietā un ņēmām visu, ko gribējām, vai las būtu bagātības, sievietes vai slava. Tolaik salinieki nestrādāja raktuves to darīja atvestie gūstekņi, kas nodarbojās arī ar zemkopību, kopa kazas un aitas. Salinieku īstais amats bija karošana. Noslīkušais Dievs viņus bija radījis laupīšanām, izvarošanām un postīšanai, bet viņu vārdi lika ierakstīti ugunī, asinīs un dziesmās."

īgons Pūķis bija iznīcinājis veco kārtību, nosvilinot Melno Hārenu, atdodot Hārena valstību nespēcīgajiem upmalas iedzīvotājiem un padarot Dzelzs salas par nenozīmīgu lielās karaļvalsts provinci. Tomēr vecie varoņdarbi joprojām tika atstāstīti pie ugunskuriem un dūmojošiem pavardiem visās salās un pat aiz Paikas augstajām mūra sienām. Viens no Teona tēva vārdiem bija valdnieks Pļāvējs, bet Grejdžoju devīze skanēja: "Mēs nesējam."

Valdnieks Belons lielo dumpi aizsāka ne jau kroņa dēļ, bet gan tāpēc, ka vēlējās atjaunot veco kārtību. Roberts Barateons ar sava drauga

Edarda Stārka palīdzību šīm cerībām pielika asiņainu punktu, bet tagad viņi abi bija miruši. Viņu vietā valdija puišeļi, un karaļvalsts, ko bija saliedējis Igons Iekarotājs, bija sadragāta druskās. "Ir īstais laiks," Teons domāja, kamēr kapteiņa meitiņa slidināja savas lūpas šurpu turpu pa viņa daiktu visā garumā. "Ir īstais laiks, gads un diena, un es esmu īstais vīrs." Viņš šķībi pasmīnēja, iedomājoties, ko viņa tēvs teiktu, ja Teons jaunākais dēls, kurš pusi mūža pavadījis gūstā, ir paveicis to, kas neizdevās valdniekam Belonam.

īstais brīdis pienāca strauji kā vētra, un viņš piepildīja meičas muti ar sēklu. Meitene izbijās un centās atrauties, taču Teons viņu cieši turēja aiz matiem. Pēc mirkļa viņa piecēlās un pieglaudās Teonam.

-   Vai es izdarīju kungam pa prātam?

-   Ciešami, viņš atbildēja.

-   Garšoja sāļi, viņa nočukstēja.

-   Kā jūra?

Meitene pamāja.

-   Es allaž esmu mīlējusi jūru, kungs.

-   Es arī, Grejdžojs atteica, slinki virpinādams viņas krūtsgalu pirkstos.

Un tā bija patiesība. Jūra Dzelzs salu iedzīvotājiem nozīmēja brīvību.

Viņš par to bija piemirsis līdz brīdim, kad Mīreama Jūrassardzē pacēla buras. Atmiņā atausa sen dzirdētās skaņas: koka un virvju čīkstēšana, kapteiņa pavēles, buru plakšķēšana, kad tajās iepūta vējš, un tās visas bija tikpat pazīstamas un mierinošas kā paša sirdspuksti. "To es atcerēšos," Teons nozvērējās. "Turpmāk vienmēr palikšu jūras tuvumā."

-   Ņemiet mani līdzi, kungs, kapteiņa meita lūdzās. Es neiešu uz pili. Es varu palikt kādā ciemā par jūsu jūras sievu.

Viņa noglāstīja puiša vaigu.

Teons Grejdžojs atvairīja viņas roku un piecēlās no lāvas.

-   Mana vieta ir Paikā, bet tava uz šā kuģa.

-   Es te vairs nevaru palikt.

-   Kāpēc ne? Teons aizšņorēja bikses.

-   Tēva dēļ, meiča atbildēja. Kad jūs būsiet prom, viņš mani lamās un sitīs, kungs.

Teons paņēma apmetni no vadža un uzsvieda plecos.

-   Tādi tie tēvi ir, viņš piekrita, aizsprauzdams apmetni ar sudraba adatu. Bet pasaki viņam, ka šim vajadzētu priecāties. Ņemot vērā, ka es tevi izdrāzu tik daudzas reizes, tu droši vien būsi grūta. Nejau katram tiek tas gods audzināt karaļa bastardu.

Meiča atkal vientiesīgi palūkojās uz Teonu, un viņš izgāja no kajītes.

Mircama tobrīd apbrauca mežiem klātu zemesragu. Priedēm apaugušu klinšu piekājē kāds ducis zvejnieku vilka no jūras tīklus. Labu gabalu tālāk kursu mainīja kāda liela barka. Teons izgāja kuģa priekšgalā, lai labāk redzētu ceļu. Vispirms viņš ieraudzīja pili Botliju cietoksni. Kad Teons vēl bija mazs, tas bija celts no koka un māla kleķa, taču Roberts Barateons to bija nolīdzinājis līdz ar zemi. Vēlāk valdnieks Savens to uzcēla no akmens, un tagad kalna galā pacēlās šī plakanā, četrstūrainā celtne. Zemajos torņos vīdēja gaišzaļi karogi, uz kuriem bija izšūti sudrabaini zivju bari.

Apšaubāmajā Zivju pils aizsardzībā atradās Valdniekostas ciems, kura piestātnes bija stāvgrūdām pilnas ar kuģiem. Kad Teons pēdējo reizi bija redzējis Valdniekostu, tā bija tik vien kā gruzdošs tuksnesis, kurā kā mirušu milžu kauli vīdēja sadedzinātu karakuģu un sadragātu galeru karkasi, bet no mājām pāri bija palikušas tikai pussagruvušās sienas un atdzisuši pelni. Pēc desmit gadiem tikpat kā nekas vairs neliecināja par bijušo karu. Ļaudis no veco iebraucamo vietu mūrakmeņiem bija uzbūvējuši jaunas, bet jumtus izlikuši ar svaigām velēnām. Pie pašas ostas bija uzbūvēta jauna iebraucamā vieta, divreiz lielāka par iepriekšējo, un tagad pirmais stāvs bija no akmens, bet divi augšējie no koka. Taču septs tā arī nebija atjaunots, un no tā pāri bija palikuši tikai septiņstūraini pamati. Acīmredzot Roberta Barateona negantais niknums saliniekos bija izgaisinājis interesi par jaunajiem dieviem.

Teonu vairāk interesēja kuģi, nevis dievi. Starp neskaitāmajiem zvejas laivu mastiem viņš pamanīja Tīras tirdzniecības galeru, kas bija noenkurota blakus neizskatīgai Ibenas barkai ar melni nodarvotu korpusu, lūr bija arī daudz karakuģu noenkuroti jūrā vai uz sāna krastā gulēja vismaz kādi piecdesmit sešdesmit. Uz dažu kuģu burām bija citu salu simboli Vinča asiņainais Mēness, valdnieka Labrāļa melnais kara rags un Hārlova sudraba scepteris. Teons lūkojās pēc sava tēvoča Eirona Klusētājas, taču no slaidā un draudīgā, sarkanos toņos izkrāsotā kuģa nebija ne miņas, tomēr viņa tēva Varenais kalmārs ar pelēku dzelzs tarānu kalmāra izskatā bija noenkurots ostā.

Vai valdnieks Belons bija gaidījis Teonu un saaicinājis Grejdžoju karognešus? Viņa roka zem apmetņa vēlreiz aptaustīja sainīti kabatā. Par šo vēstuli neviens nezināja, izņemot Robu Stārku, viņi nebija muļķi, lai uzticētu noslēpumus putnu pastam. Un arī valdnieks Belons nebija muļķis. Viņš varēja noprast, kāpēc dēls pēc tik ilga laika pārrodas mājās, un atbilstoši rīkoties.

Šāda doma viņam nepavisam nepatika. Tēva karš jau sen bija izkarots un zaudēts. Ši bija Teona stunda viņa plāns, viņa slava un ar laiku arī viņa kronis. Bet tie karakuģi ostā…

Ja tā padomāja, kuģi tur varēja atrasties vienkārši piesardzības nolūkā tā sacīt, aizsardzības solis, ja karš ieplešas arī otrā jūras pusē. Piesardzība bija vecu vīru dabā. Viņa tēvs jau bija vecs, un tāpat arī tēvocis Viktarions, kurš komandēja Dzelzs floti. Otrs tēvocis, Eirons, protams, bija pavisam citāds cilvēks, taču Klusētāju ostā neredzēja. "Tas viss ir uz labu," Teons sev teica. "Tagad es varēšu dot triecienu daudz straujāk."

Mīreama peldēja piestātnes virzienā, un Teons nemierīgi staigāja pa klāju, vērodams krastu. Viņš necerēja, ka valdnieks Belons pats būs iznācis viņu sagaidīt, taču gan jau kādu būs atsūtījis namzini Sīlasu Sūrmuti, valdnieku Botliju vai pat Dagmeru Cauro Žokli. Būtu jauki atkal ieraudzīt Dagmera atbaidošo ģīmi. Nevarēja būt, ka neviens neko nezināja par viņa ierašanos. Robs no Straujupes bija izsūtījis kraukļus, un, kad Jūrassardzē viņus negaidīja karakuģis, Džeisons Malisters uz Paiku nosūtīja pats savus putnus, pieņemot, ka Roba putni ir nomaldījušies.

Tomēr Teons neredzēja neviena pazīstama cilvēka, neviena godasardzes pārstāvja, kas pavadītu viņu no Valdniekostas uz Paiku. Krastā bija tikai salinieki, un tie darīja to, kas viņiem bija jādara. Ostas strādnieki no tīriešu tirdzniecības kuģa vēla laukā vīna mucas, zvejnieki skaļā balsī piedāvāja savu tāsdienas lomu, bērni skraidelēja un rotaļājās. Noslīkušā Dieva priesteris talārā pa akmeņaino krastu veda divus zirgus, bet viņam virs galvas pa iebraucamās vietas logu izliecās mauķele un sakliedzās ar jūrniekiem no Ibenas.

Kuģi sagaidīja vienīgi saujiņa Valdniekostas tirgotāju, kuri izsauca dažādus jautājumus jau tad, kad Mīreama vēl tika pietauvota pie steķiem.

-    Mēs esam no Senpilsētas, kapteinis atbildēja. Vedam ābolus, apelsīnus un vīnu no Pergolas un spalvas no Vasaras salām. Man ir pipari, miecētas ādas, rullis mīriešu mežģīņu, spoguļi dāmām un pāris Senpilsētas arfu, kas skan nedzirdēti saldi. Ar čīkstoņu un lielu būkšķi no kuģa tika nolaists traps. Un esmu pārvedis mājās pils mantinieku.

Valdniekostas ļaudis neizpratnē lūkojās uz Teonu, un puisis saprata, ka šie cilvēki nezina, kas viņš ir. Tas Teonu saniknoja.

-    Liec, lai tavi vīri atnes manas mantas. Viņš iespieda kapteinim saujā zelta pūķi un, atbildi negaidīdams, aizsoļoja pa trapu. Saimniek! viņš uzsauca. Man vajag zirgu!

-   Kā pavēlēsiet, kungs, iebraucamās vietas saimnieks atbildēja, taču nepapūlējās pat galvu palocīt. Teons jau bija paguvis aizmirst, cik drosmlgi mēdz būt salinieki. Man tieši viens ir brivs. Uz kurieni jāsiet, kungs?

Uz Paiku. Tas muļķis vēl arvien viņu nepazina. Vajadzēja uzvilkt smalko vesti ar kalmāru uz krūtīm.

Tādā gadījumā jums jādodas ceļā drīz, lai sasniegtu Paiku pirms tumsas, saimnieks paskaidroja. Mans dēlēns jās jums līdzi un parādīs ceļu.

Pēc tava dēlēna nebūs nekādas vajadzības, nobļāvās dobja balss.

Un pēc tava zirga arī ne. Es pats aizvedīšu brāļadēlu uz tēva mājām.

Runātājs bija tas pats priesteris, kuru Teons bija redzējis krastā ar diviem zirgiem. Kad vīrs nāca tuvāk, ļaudis lieca ceļus un Teons izdzirda iebraucamās vietas saimnieku nomurminām:

-   Valgmatis.

Priesteris bija gara auguma, tievs, caururbjošām, melnām acīm, liku degunu un ģērbies talārā ar zaļiem, pelēkiem un melniem raibumiem Noslīkušā Dieva krāsās. Ādas siksnā padusē karājās maiss ar juras ūdeni, bet līdz viduklim garajos matos un nekoptajā bārdā bija ievītas ūdenszāles.

Teona atmiņa atdzīvojās. Vienā no savām retajām un īsajām vēstulēm valdnieks Belons bija pieminējis savu jaunāko brāli, kurš nonācis vētrā un pievērsies dievam, kad sveiks un vesels izkļuvis krastā.

-   Tēvoci Iron? viņš šaubu pilnā balsī ieminējās.

-  Brāļadēl Teon! priesteris atsaucās. Tavs tēvs lika man tevi aizvest mājās. Nāc.

-  Tūdaļ, tēvoci. Puisis pagriezās uz Mīreamas pusi. Kur ir manas mantas? viņš atgādināja kapteinim.

Kāds no jūrniekiem nonesa krastā puiša loku un bultu maku, bet saini ar viņa labajām drānām iznesa kapteiņa meita.

-   Kungs, viņas acis bija saraudātas sārtas.

Puisis izņēma saini no meitenes rokām, un viņa jau grasījās Teonu apskaut tēva, priestera un puses visu salas iedzīvotāju priekšā, taču Teons veikli izvairījās no apskāviena.

-   Es tev pateicos.

-   Lūdzu, kungs, viņa nerimās. Es jūs tik ļoti mīlu.

-  Man jāiet. Teons steidzās pakaļ tēvocim, kurš jau bija labu gabalu aiz piestātnes, taču jauneklis viņu panāca ar duci nasku soļu. Nebiju domājis šeit satikt tevi, tēvoc. Domāju, ka pēc desmit gadu prombūtnes būtu varējuši atnākt tēvs ar māti vai vismaz atsūtīt Dagmeru ar godasardzi.

-   Tu nebūsi tas, kurš apspriedīs Paikas valdnieka Pļāvēja pavēles. Priesteris izturējās vēsi pavisam citādi, nekā viņš bija palicis Teona atmiņā. Irons Grejdžojs bija visdraudzīgākais no visiem tēvočiem miermīlīgs un jautrs, viņam patika dziesmas, alus un sievietes. Bet Dagmers Caurais Žoklis ir tava tēva uzdevumā devies uz Vecvīku, lai saceltu kājās Akmeņnamus un Dramus.

-   Kāpēc? Kamdēļ ostā ir karakuģi?

-    Kāpēc vispār karaspēkā ir karakuģi? tēvocis zirgus bija piesējis pie iebraucamās vietas slitas. Kad abi nokļuva pie rumakiem, priesteris pagriezās pret Teonu. Saki man taisnību, radiniek: vai tu tagad pielūdz vilku dievus?

Teons vispār reti lūdza dievus, taču viņš to negrasījās atklāt priesterim, pat ja tas bija viņa tēvabrālis.

-   Neds Stārks pielūdza kokus. Nē, Stārku dievi man neko nenozīmē.

-   Labi. Meties ceļos!

Zeme bija akmeņaina un vienos dubļos.

-   Tēvoci…

-   Meties ceļos! Vai varbūt tu tagad esi kļuvis pārāk lepns zaļo zemju kundziņš?

Teons nometās ceļos. Viņš bija ieradies ar zināmu mērķi un, lai to sasniegtu, varēja ievajadzēties īrona palīdzības. Mazliet dubļu un zirga sūdu uz bikšu ceļgaliem noteikti bija laba cena par kroni.

-   Noliec galvu! Pacēlis maisu, tēvocis izvilka aizbāzni un notēmēja tievo jūras ūdens strūkliņu uz Teona galvu. Tas samērcēja matus un pāri pierei tecēja acīs. Ūdens ritēja pāri vaigiem un aizlija aiz apkakles vēsā straumīte tagad sūcās pa visu muguru. Sāļais ūdens svilināja acis, un puisim pat sāka tecēt asaras. Viņš uz lūpām sagaršoja okeānu.

-   Ļauj tavam kalpam Teonam atdzimt no jūras, kā atdzimi tu pats, Irons Grejdžojs deklamēja. Svēti viņu ar sāli, svēti viņu ar akmeni, svēti viņu ar tēraudu. Brāļadēl, vai tu vēl atceries, kas jāsaka?

-   Kas ir miris, tas vairs nekad nemirs, Teons atminējās.

-   Kas ir miris, tas vairs nekad nemirs, tēvocis piebalsoja, bet celsies no jauna cietāks un stiprāks. Celies kājās.

Teons, mirkšķinādams sūrstošās acis, piecēlās, bet tēvocis, ne vārda neteicis, aizkorķēja ūdens maisu, atraisīja zirgu un uzlēca seglos. Teons sekoja viņa piemēram, un abi kopā devās ceļā. Viņi atstāja aiz muguras iebraucamo vietu un ostu, bet ceļš akmeņainajos pakalnos veda garām valdnieka Botlija pilij. Priesteris vairs nebilda ne vārda.

Es pusi mūža esmu bijis prom no mājām, Teons beigu beigās ceni.is uzsākt sarunu. Vai salas ir mainījušās?

Vīri zvejo jūrā, urķējas zemē un mirst. Sievietes dzemdē bērnus asinis un mokās un mirst. Pēc dienas nāk nakts. Vēji, paisumi un bēgumi tie paši. Salas ir tādas, kādas tās mūsu dievs ir radījis.

"Ak dievi, viņš ir kļuvis par rūgumpodu," Teons nodomāja.

Vai Paikā ir mana māte un māsa?

Nav gan. Tava māte mitinās Hārlovā kopā ar savu māsu. Tur ir maig.iks klimats un tur viņu mazāk moka klepus. Tava māsa ar Melno vēju devās uz Dižvīku, lai aizvestu ziņas no tava tēva, bet drīz atgriezīsies vari būt drošs.

Teonam nevajadzēja liekus vārdus par to, ka Melnais vējš ir Ašas kai akuģis. Viņš savu māsu nebija redzējis desmit gadus, bet tik daudz viņš māsu pazina. Savādi, ka Aša savu kuģi nosauca šādi tajā pašā laikā, kad Uobs Stārks savu vilku par Pelēko Vēju.

Stārki ir pelēki, un Grejdžoji ir melni, viņš pasmaidīja. Bet tā vien rādās, ka mēs visi esam vējaini.

Priesterim uz to atbildes nebija.

-  Un kā tu pats dzīvo, tēvoc? Teons gribēja zināt. Kad mani aizveda no Paikas, tu vēl nebiji priesteris. Atceros, kā tu, ar alus ragu rokā stāvēdams uz galda, dziedāji vecas dzērājdziesmas.

- Es biju jauns muļķis, īrons Grejdžojs atteica, taču jūra no manis izmazgāja visas muļķības. Tas cilvēks, kāds es biju, ir noslīcis. Viņa plaušas pielija ar jūras ūdeni, bet zivis noēda plēvi no acīm. Kad atdzimu, tad spēju redzēt skaidri.

"Viņš ir ne tikai drūms, bet ari jucis." Teonam patika atcerēties īronu grejdžoju tādu, kāds viņš bija senāk.

- Tēvoc, kāpēc mans tēvs ir sasaucis kopā visus karapulkus un karakuģus?

-   Nešaubos ne mirkli, ka viņš pats Paikā tev to pateiks.

-   Es gribu zināt viņa plānus tūlīt.

-  No manis tu neko neuzzināsi. Mums nav ļauts par to runāt ne ar vienu dzīvu dvēseli.

- Pat ar mani? Teonā brieda dusmas. Viņš bija vedis vīrus karā, medījis kopā ar karali, uzvarējis turnīros, cīnījies kopā ar Brindenu Melno Zivi un Lielo Džonu Amberu, kāvies Čukstu mežā, izdrāzis vairāk meiču, nekā spēja atcerēties, bet paša tēvocis pret viņu izturējās tā, it kā viņš būtu desmit gadus vecs puišelis. Ja mans tēvs grasās karot, man par to jāzina. Es neesmu jebkura "dzīva dvēsele". Es esmu Paikas un Dzelzs salu mantinieks.

-   To mēs vēl paskatīsimies, tēvocis atteica.

Šie vārdi Teonam bija kā pliķis sejā.

-    Paskatīsimies… Mani brāļi ir miruši, esmu vienīgais dzīvais sava tēva dēls.

-   Bet tava māsa vēl ir dzīva.

"Aša," viņš apjucis nodomāja. Māsa bija trīs gadus vecāka par Teonu, bet tomēr…

-   Sieviete var mantot troni tikai tad, ja nav neviena dzīva tiešā vīriešu kārtas mantinieka, puisis skaļā balsī iebilda. Es nepieļaušu, ka man tiek atņemtas manas tiesības es tevi brīdinu.

Tēvocis nokrekšķējās.

-    Tu brīdini Noslīkušā Dieva kalpu, zeņķi? Tu esi aizmirsis vairāk, nekā jebkad esi zinājis. Tu esi muļķis, ja iedomājies, ka tavs tēvs jebkad nodos šīs salas Stārka rokās. Un tagad klusē. Ceļš tāpat ir garš, tāpēc iztiksim bez tavas bezjēdzīgās tarkšķēšanas.

Teons pievaldīja mēli, lai gan tas nebija viegli. "Tad, lūk, kā te izskatās," viņš nodomāja. Desmit Ziemmalā pavadītie gadi viņu bija pārvērtuši par Stārku. Valdnieks Edards audzināja viņu kā paša dēlu, lai arī Teons nekad īsti nejutās kā viens no viņiem. Visa pils, sākot ar sīru Ketlīnu un beidzot ar virtuves trauku mazgātāju, zināja, ka viņš ir gūsteknis un atrodas šeit, lai nodrošinātu Belona Grejdžoja paklausību. Un tieši tā Ziemmalā pret viņu visi arī izturējās. Pat bastardam Džonam Sniegam tika izrādīts vairāk goda nekā viņam.

Valdnieks Edards ik pa brīdim centās tēlot tēvu, taču Teonam viņš allaž bija tikai cilvēks, kas Paikā atnesis asinis un uguni un aizrāvis viņu prom no mājām. Zēna gados viņš baidījās no Stārka bargās sejas un drausmīgā zobena, bet viņa sieva bija vēl svešāka un aizdomīgāka.

Tajā laikā, ko viņš pavadīja Ziemmalā, Stārku bērni bija pārāk mazi, vienīgi Robs un viņa pusbrālis Džons Sniegs bija ievērības vērti puikas. Bastards bija drūms zēns, kas sāpīgi uztvēra nevērīgu attieksmi, šķībi raudzījās uz Teona augsto kārtu un Roba izturēšanos pret Grejdžoju. Robam Teons pat bija mazliet pieķēries kā jaunākajam brālim… bet par to viņš nevēlējās domāt. Izskatījās, ka Paikā vēl arvien visi karoja, un tas puisi nepārsteidza. Dzelzs salas dzīvoja pagātnē, bet tagadne bija pārāk skarba un grūtāk izprotama. Turklāt viņa tēvs un tēvoči bija veci, un tādi kā viņi bija visi vecie valdnieki savu veco, putekļiem apaugušo ienaidu viņi ņēma līdzi kapā, neaizmirstot un nepiedodot neko.

Tieši tāpat bija arī ar Malisteriem, kas viņu pavadīja no Straujupes līdz (tirassardzei. Patreks Malisters bija sakarīgs puisis, kuram tāpat kā Teonam patika sievišķi, vīns un medības ar vanagiem. Taču, kad vecais valdnieks Džeisons Malisters pamanīja, ka viņa mantinieks pārāk labi jūtas Tēmu sabiedrībā, tūdaļ pasauca Patreku sāņus, lai atgādinātu, ka Jūrassardze ii radīta, lai pasargātu piekrasti no Dzelzs salu izlaupītājiem, un Grejdžoji no Paikas bija galvenie ienaidnieki. Jūrassardzes Dimdu tornis tā bija nosaukts dēļ lielā bronzas zvana, kas tika skandināts, lai sasauktu pilsētniekus un zemniekus pilī, jo pie apvāršņa rietumos parādījušies karakuģi.

Bezjēdzīgi tēvam mēģināt iestāstīt, ka pēdējo trīssimt gadu laikā zvans zvanījis tikai vienu reizi, otrā dienā Patreks pie kausa zaļā ābolu vīna atstāstīja tēva bažas.

-  Tas bija tad, kad mans brālis uzbruka Jūrassardzei, Teons atbildēja. Valdnieks Džeisons bija nogalējis Rodrīku Grejdžoju pie pils mūriem un atsviedis saliniekus atpakaļ jūrā. Ja tavs tēvs domā, ka es par to uz viņu lin u ļaunu prātu, tad tikai tāpēc, ka viņš vienkārši nepazina Rodrīku.

Pa ceļam pie kādas jaunas meldera sievas, ko pazina Patreks, abi krietni izsmējās par šo gadījumu. "Ja tagad līdzās būtu Patreks." Malisters būtu daudz patīkamāks ceļabiedrs par šo drūmo svētuli, kādā bija pārvērties tēvocis īrons.

Ceļš arvien vijās augšup un augšup kailajos un akmeņainajos pakalnos. Drīz vien jūru vairs nevarēja redzēt, lai arī mitrajā gaisā bija jūtams asais sāls aromāts. Zirgi vienmērīgā gaitā soļoja garām ganu būdām un pamestām raktuvēm. Jaunais, svētītais īrons Grejdžojs nebija nekāds runigais. Viņi jāja drūmā klusumā, līdz Teons beidzot neizturēja.

-   Robs Stārks tagad ir Ziemmalas valdnieks, viņš ieminējās.

īrons tikai jāja tālāk.

-   Visi vilki ir vienādi.

-   Robs ir lauzis zvērestu Dzelzs tronim un pasludinājis sevi par Ziemeļu karali. Tur notiek karš.

-    Mestru kraukļi pāri ūdenim prot lidot tāpat kā pāri klintīm. Šīs ziņas jau ir vecas un atdzisušas.

-   Bet tās nozīmē jaunus laikus, tēvoc.

-   Ar katru jaunu dienu ir jauni laiki.

-    Straujupē domā citādi. Tur uzskata, ka komēta ir jauna laikmeta vēstnesis un dievu sūtnis.

-   Jā, tā ir zīme, priesteris piekrita. Bet no mūsu dieva, nevis viņējā. Tas ir degošs zars, kādus mūsu ļaudis senatnē izmantoja gaismai. Tā ir

Noslīkušā Dieva liesma, ko tas iznesis no dzelmes, lai ziņotu par jaunu paisumu. Ir laiks uzvilkt buras un doties pasaulē ar uguni un zobenu, kā viņš reiz to darija.

Teons pasmīnēja.

-   Varu tikai piekrist.

-   Cilvēks piekrīt dievam tāpat kā lietus lāse vētrai.

"Šī lietuslāse kādu dienu būs karalis, vecīt." Teonam tēvoča neapmierinātība jau bija apnikusi. Viņš iecirta piešus zirgam sānos un smaidīdams aiztraucās uz priekšu.

Saule jau rietēja, kad viņi nokļuva pie Paikas mūriem tie bija no tumša akmens būvēti pusmēness formā un stiepās no klints līdz klintij. Centrā bija vārtu māja, bet katrā malā pa trīsstūrainam tornim. Teons redzēja robus, ko mūros bija atstājuši Roberta Barateona katapultu lādiņi. Dienvidu pusē uz gruvešiem bija uzcelts jauns tornis no par pustoni gaišākiem akmeņiem, turklāt tas nebija apaudzis ar ķērpjiem. Tajā vietā Roberts bija izsitis robu un, iedams pāri drupām un līķiem, ar kara vāli rokās un Nedu Stārku pie sāniem ielauzies pilī. Teons kauju bija redzējis no Jūras torņa, un viņam vēl joprojām sapņos reizēm rādījās lāpas un skanēja dobjais troksnis, ar kādu sabruka mūris.

Vārti atvērās, sarūsējošais režģis tika pacelts, bet sargi ar neizpratnes pilnām acīm noskatījās, kā beidzot mājās pārrodas Teons Grejdžojs.

Aiz cietokšņa mūriem debesis ar jūru savienoja pussimts akru zemes. Tur atradās staļļi, kūtis un citas palīgēkas. Aitas un cūkas dienas vadīja aizgaldos, bet pils suņi varēja skraidīt savā vaļā. Dienvidpusē bija klintis un platais akmens tilts uz Lielo pili. Izlēcis no segliem, Teons dzirdēja, kā pret radzēm plīst viļņi. Pienāca staļļapuisis, lai aizvestu viņa zirgu.

Pāris izdēdējušu bērneļu un daži vergi noskatījās viņā trulu skatienu, bet no tēva vai kāda cita, ko viņš atminētos no bērnības, nebija ne miņas. "Nemīlīga un rūgta atgriešanās," Teons nodomāja.

Priesteris no zirga nenokāpa.

-   Vai tad tu nepaliksi pilī pa nakti un nepavakariņosi kopā ar visiem, tēvoc?

-   Man lika tevi atvest, un nu tu esi atvests. Tagad varu atgriezties pie saviem svētajiem pienākumiem. īrons Grejdžojs pagrieza zirgu un lēni aizjāja zem dubļainajām paceļamo vārtu smailēm.

Puisim piesardzīgi tuvojās veca, salīkusi ragana bezveidīgos, pelēkos paltrakos.

-   Kungs, man lika parādīt jums jūsu istabas.

-   Kas lika?

Jūsu tēvs, kungs.

Teons novilka cimdus. *

Tātad tu zini, kas es esmu. Kāpēc mans tēvs pats mani nesagaida?

Viņš jūs gaidīs Jūras tornī, kad būsiet atpūties pēc ceļa. "Un man šķita, ka Neds Stārks ir vēss cilvēks." Un kas tu tāda esi?

Helja, jūsu tēva pils namzine.

Te par namzini bija Sīlass, kuru mēdza saukt par Sūrmuti. Teons pat šobrīd vēl atcerējās, kā vecais oda pēc vīna.

Piecus gadus jau kā nomiris, kungs.

Un kur ir mestrs Kalens?

Viņš atdusas jūrā. Viņa kraukļus tagad kopj Vendamīrs.

"Tā vien liekas, ka es te esmu īsts svešinieks," Teonam ienāca prātā. Nekas nebija mainījies, un tomēr mainījies bija viss.

Ierādi man istabas, sievišķi, jaunais Grejdžojs pavēlēja.

Vecene stīvi paklanījās un veda viņu uz tilta pusi. Vismaz to viņš ati erējās senie akmeņi no jūras ūdens šļakatām bija slideni un apauguši ar ķērpjiem, jūra zem kājām putoja kā milzīgs, satrakots zvērs, sāļais vējš plosīja drānas.

Ik reizi, kad Teonam bija ienākusi prātā atgriešanās mājās, viņš vienmēr bija iztēlojies mājīgo guļamistabu Jūras tornī, kur bija gulējis bērnībā. Tā vietā vecene veda viņu uz Asiņaino pili. Telpas te bija lielākas un labāk mēbelētas, taču, šķiet, vēsākas un mitrākas. Teonam tika piešķirtas vairākas saltas istabas ar tik augstiem griestiem, ka krēslā tie izzuda skatienam. Varbūt tās puisim patiktu labāk, ja viņš nezinātu, ka no šim pašām istabām bija cēlies Asiņainās pils nosaukums. Pirms tūkstoš gadiem te savās gultās tika noslepkavoti Upes karaļa dēli, bet viņu līķi sacirsti sīkos gabaliņos, lai tos varētu nosūtīt tēvam uz sauszemi.

Tomēr paši Grejdžoji pilī nekad nebija nogalināti, ja neskaita vienu reizi, kad strīds izcēlās starp brāļiem, turklāt viņa paša brāļi jau bija miruši. Bet ne jau bailēs no spokiem Teons nepatikā raudzījās apkārt. Gobelēni pie sienām bija nopelējuši zaļi, saplakušais matracis oda pēc mitruma, bet niedru paklājs bija vecs un sačākstējis. Bija pagājis daudz gadu, kopš šīs istabas pēdējo reizi tika atvērtas, tāpēc mitrums tajās bija iezīdies līdz kaulam.

-   Man vajag karstu vannu un uguni kamīnā, Teons sacīja vecenei.

Parūpējies, lai pārējās istabās tiktu ienestas ogļu pannas, citādi te ir

pārāk drēgns. Un dieva dēļ atsūti kādu, lai nomaina tos paklājus.

-   Jā, kungs, kā pavēlēsiet.

Vecene nozuda.

Pēc laba brīža tika atnests ūdens vannai. Tas izrādijās knapi remdens un driz vien atdzisa pavisam, turklāt tas bija jūras ūdens, taču ar to pietika, lai no sejas un rokām noskalotu garā ceļa putekļus. Kamēr divi vergi aizkūra ogļu pannas, Teons novilka ceļā nosmulētās drānas un pārģērbās, lai dotos pie tēva. Viņš izvēlējās zābakus no smalkas, melnas ādas, sudrabaini pelēkas aitu vilnas bikses un melnu samta uzsvārci ar zeltā izšūtu Grejdžoju kalmāru uz krūtīm. Ap kaklu viņš aplika tievu zelta ķēdīti, bet ap vidukli baltu ādas jostu. Pie viena sāna puisis piekāra dunci, pie otra garo zobenu makstī ar melnām un zeltītām svītrām. Tad viņš izvilka dunci, ar īkšķi pārbaudīja tā asumu, sameklēja galodu un dažas reizes ar to pārvilka pār asmeni. Teons lepojās ar to, ka prata savus ieročus uzturēt asus.

-    Kad es atgriezīšos, lai istabas būtu siltas un te būtu tīri paklāji, viņš piekodināja vergiem, uzvilkdams melnus zīda cimdus ar zelta izšuvumiem.

Teons atgriezās Lielajā pilī pa slēgtu mūra pārvadu, un viņa soļu atbalss jaucās kopā ar nemitīgo jūras dunoņu zem kājām. Lai nokļūtu Jūras tornī, kas slējās uz līka klinšu pīlāra, vajadzēja šķērsot trīs tiltus, un katrs nākamais bija šaurāks par iepriekšējo. Pēdējais bija iekaramais virvju tilts, kas miklajā, sāļajā vējā locījās kā dzīva būtne.

Teons vēl nebija ticis līdz pusei, kad sirds jau bija gatava viņam kāpt pa muti laukā. Dziļi lejā viļņi, triekdamies pret klintīm, svieda augstas šļakatas. Zēna gados viņš bija mēdzis skraidīt pa šo tiltu pat nakts melnumā. "Puikas netic, ka viņiem var atgadīties kaut kas slikts," šaubas čukstēja viņam ausī. "Bet pieaugušie ir gudrāki."

Pelēkās koka durvis bija apkaltas ar dzelzi, un Teons konstatēja, ka tās ir aizbultētas no iekšpuses. Viņš uzsita pa tām ar dūri un nolamājās, kad uz skaidas ieplēsa cimda audumu. Koks bija mitrs un saplaisājis, dzelzs eņģes sarūsējušas.

Pēc brīža durvis atvēra sargs melnās tērauda krūšubruņās un bruņucepurē.

-   Vai jūs esat dēls?

-   Pazūdi no manām acīm, citādi uzzināsi, kas es esmu.

Sargs pakāpās sāņus, un Teons pa vītņu kāpnēm devās augšup uz zāli. Tēvs sēdēja pie ogļu pannas, līdz pat zodam ietinies segā no roņādas. Izdzirdis soļu troksni, Dzelzs salu valdnieks pacēla skatienu, lai u/lOkotu pēdējo dzīvu palikušo dēlu. Viņš bija daudz mazāks, nekā Tetms viņu atcerējās, un ļoti kalsns. Belons Grejdžojs vienmēr bija tievs, liu'ii tagad viņš izskatījās tā, it kā dievi būtu iemetuši viņu katlā un no\ ar ijuši nost no kauliem visu miesu no tēva bija palikuši tikai kauli un iid.t. Viņš bija kaulains un stiegrains, bet seja likās izcirsta no krama. Arī iii is bija melnas un asas kā zēvele, taču gadi un sāļie vēji viņa matus bija padarījuši kā jūras viļņus ziemā pelēkus ar baltām putu cepurītēm, un lic brīvi krita pār šauro muguru.

Pagājuši deviņi gadi, vai ne? valdnieks Belons beigu beigās ierunljfts.

Desmit, Teons atbildēja, vilkdams nost cimdus.

Toreiz viņi aizveda puiku, tēvs turpināja. Kas tu esi tagad?

Vīrs, Teons atbildēja, no tavām asinīm un tavs mantinieks.

To mēs vēl redzēsim, Belons noņurdēja.

Redzēsim gan, Teons apsolīja.

Tu saki desmit gadu. Tu pie Stārka biji tikpat ilgi kā pie manis, un tagad tu atgriezies kā viņa vēstnesis.

Ne viņa vēstnesis, Teons iebilda. Valdnieks Edards ir miris Lanisteru karaliene viņam nocirta galvu.

Viņi abi ir pagalam gan Stārks, gan Roberts, kas ar akmens lodēm ..ulragāja manus mūrus. Es nozvērējos dzīvot tik ilgi, lai redzētu, kā viņi abi pazūd kapā, un es savu zvērestu esmu turējis. Belons novaikstījās.

Tomēr no aukstuma un mitruma man sāp locītavas tāpat kā tad, kad viņi vēl bija dzīvi. Un kāds, saki, man labums no viņu nāves?

-   Ir labums. Teons piegāja tuvāk. Man ir vēstule…

Vai tevi tā saģērba Neds Stārks? tēvs pārtrauca dēlu, nopētīdams viņa apģērbu. Viņam patika tevi saģērbt samtā un zīdā kā savu mīļo meitiņu?

Teons juta, kā asinis iesitas viņam sejā.

- Neesmu nekāda meitiņa. Ja tev nepatīk manas drēbes, varu pārģērbties.

-         Vari gan. Nokratījis zvērādas segu, valdnieks Belons pietrausās kājas. Viņš nepavisam nebija tik gara auguma, kā puisim bija palicis atmiņā.

Un tas grabulis tev ap kaklu vai tas ir pirkts par zeltu vai par dzelzi?

Teons pieskārās ķēdītei. Viņš pavisam bija piemirsis… Pēc vecās kārtības tikai sievietes varēja greznoties ar rotām, kas bija pirktas par naudu. Kareivis drīkstēja valkāt tikai tādas rotaslietas, ko bija noņēmis no paša rokām kauta miroņa, un to tad sauca "nopirkt par dzelzs naudu".

-   Tu sarksti kā skuķis, Teon. Ks tev uzdevu jautājumu: vai tu maksāji zelta vai dzelzs naudā.

-   Zelta naudā, Teons atzina.

Tēvs ar pirkstiem sagrābstīja ķēdīti un parāva tik spēji, ka būtu norāvis Teona galvu, ja ķēdīte nebūtu padevusies pirmā.

-   Mana meita par savu mīļāko ir izvēlējusies cirvi, valdnieks Belons teica, un es nepieļaušu, ka mans dēls krāšņojas kā mauķele. Viņš iesvieda zelta ķēdīti ogļu pannā, kur tā nozuda starp nokaitētajām oglēm.

-   No tā jau es baidījos zaļā zeme tevi būs padarījusi mīkstu un tu būsi kļuvis par Stārku.

-    Tu kļūdies. Neds Stārks bija mans cietumsargs, taču manās asinīs joprojām ir sāls un dzelzs.

Belons aizgriezās, lai sasildītu rokas pie ogļu pannas.

-   Un tomēr Stārku vilcēns sūta tevi pie manis ar savu nieka vēstulīti kā labi apmācītu kraukli.

-   Vēstulē nav nekādu nieku, Teons atbildēja. Un piedāvājumu, kas tur izteikts, ierosināju es.

-   Tātad tas vilku karalis klausa taviem padomiem, ko? Valdnieks Belons šķita uzjautrināts.

-   Jā, klausa. Esmu kopā ar viņu medījis, mācījies, dalījies gaļas gabalā un alus kausā, karojis viņa pusē. Esmu iekarojis viņa uzticību. Viņš mani uzskata par vecāko brāli, viņš…

-   Nē, tēvs pakratīja Teona acu priekšā līku pirkstu, Paikā un manā klātbūtnē tu nesauksi par brāli cilvēku, kura tēvs nogalināja tavus īstos brāļus. Vai esi jau aizmirsis Rodrīku un Meronu, kuri bija tava miesa un asinis?

-    Es neko neaizmirstu. Neds Stārks nebija nogalinājis viņa brāļus. Patiesībā Rodrīku Jūrassardzē nokāva valdnieks Džeisons Malisters, bet Merons gāja bojā zem vecā Dienvidu torņa drupām… lai gan Stārks ar viņiem būtu ticis galā tikpat ātri, ja kaujas ritums viņus būtu savedis kopā. Es ļoti labi atceros savus brāļus, Teons apgalvoja. Galvenokārt viņš atcerējās Rodrīka ņirgas dzērumā un Merona nežēlīgos jokus un nebeidzamos melus. Es atceros arī laikus, kad mans tēvs bija karalis. Puisis izņēma Roba vēstuli un pasniedza tēvam. Še, izlasi… gaišība.

Valdnieks Belons salauza zīmogu un atritināja pergamentu. Viņa melnās acis šaudījās šurpu turpu pa rindiņām.

-    Tātad tas zeņķis man grasās atkal atdot kroni? viņš ierunājās.

-   Un man tāpēc jāsakauj viņa ienaidnieki?

Belona plānās lūpas savilkās smaidā.

Šobrīd Robs ir pie Zelta Zoba, Teons paskaidroja. Kad tas krilis, viņš vienas dienas laikā būs kalnos. Valdnieka Tīvina karaspēks ir llarenholā un nošķirts no rietumiem. Karaļkāvis ir gūstā Straujupē. Kictumos Robam pretī var stāties vienīgi sīrs Stefords Lanisters ar zaļu i ckrūšu bariņu. Stefords centīsies iespraukties starp Roba armiju un Lainsportu, bet tas nozīmē, ka pilsēta būs neaizsargāta, ja mēs uzbruksim no jūras puses. Ja dievi būs mūsu pusē, kritīs arī Rūdas klintis, pirms I .misteri pagūs to aptvert.

Rūdas klintis vēl nekad nav kritušas, Belons norūca.

Līdz šim, Teons pasmaidīja. "Cik tas būtu jauki."

Tēvs gan nesmaidīja.

Tātad tevi pēc tik ilga laika pie manis sūta Robs Stārks, lai tu varētu izklāstīt viņa plānus?

Tas ir mans plāns, nevis Roba, Teons lepni atzīmēja. "Mans, un arī uzvara būs manējā tāpat kā ar laiku kronis." Es pats vadīšu uzbrukumu, ja tev tā būs mierīgāka sirds. Par atalgojumu es lūdzu vienīgi Rūdas klintis kā manu mājvietu, kad būsim to atņēmuši Lanisteriem.

No Rūdas klintīm viņš varētu pakļaut Lanisportu un zelta vērtās rietumu zemes, bet tas nozīmētu tādu bagātību un varu, kādu Grejdžoju nams vēl nav pieredzējis.

-  Par ierosinājumu un dažām raksta rindiņām tu prasi ievērojamu atlīdzību. Tēvs vēlreiz pārlasīja vēstuli. Tas kucēns te neko nesaka par atlīdzību. Tu tikai runā viņa vārdā, un man tas ir jāklausās, jādod savi zobeni un kuģi, bet man par to viņš piešķirs kroni. Belons ar savām krama acīm palūkojās uz dēlu. Viņš man dos kroni! Grejdžojs atkārtoja jau skaļāk.

-   Tie nav īstie vārdi. Patiesībā…

- īstie vārdi te ir pateikti tas zeņķis man dos kroni. Taču to, kas tiek piešķirts, var atkal atņemt. Valdnieks Belons iesvieda vēstuli ogļu pannā turpat, kur bija iesviedis ķēdīti. Pergaments sačervelējās, nomelnēja un aizdegās.

Teons kļuva nikns.

-   Vai tu esi traks?

Tēvs ar plaukstas virspusi iecirta svilinošu pliķi dēlam pa vaigu.

-  Pievaldi mēli! Tu neesi Ziemmalā, un es neesmu Robs, lai tu ar mani tā runātu. Es esmu Grejdžojs, Paikas valdnieks Pļāvējs, Sāls un Klinšu karalis, Jūras vēja dēls, un neviens man nepiešķirs kroni! Es par to maksāju ar dzelzs naudu. Es paņemšu savu kroni, tāpat kā to pirms pieciem tūkstošiem gadu izdarīja Urons Sarkanrocis.

Teons atkāpās, tēva pēkšņo dusmu apmulsināts.

-   Tādā gadījumā paņem, ja vari. Viņš nospļāvās. Vaigs vēl joprojām sūrstēja. Sauc sevi par Dzelzs salu karali, un neviens to pat nepamanīs… kamēr karš nebeigsies. Un tad uzvarētājs paskatīsies apkārt un ieraudzīs veco stulbeni, kurš tup uz savām klintīm ar dzelzs kroni galvā.

Valdnieks Belons iesmējās.

-   Tu vismaz neesi gļēvulis. Un es tomēr neesmu stulbenis. Tu domā, ka es sapulcināju kuģus, lai tie te noenkuroti šūpotos viļņos? Es grasos atkarot valstību ar uguni un zobenu… Bet ne jau no rietumiem un ne jau pēc tā smurguļa karaļa Roba pavēles. Rūdas klintis ir pārāk spēcīgas, un valdnieks Tīvins ir pārāk viltīgs. Kāpēc mums ieņemt Lanisportu, ja nevaram to noturēt? Nē, man prātā ir cita plūmīte… Protams, ne tik sulīga, tomēr nobriedusi un neaizsargāta.

"Kur?" Teons jau gribēja vaicāt, bet tad viņš pats to saprata.

DINERĪSA

Dotraki asteszvaigzni sauca par shierak qiya, Asiņojošo Zvaigzni. Veci ļaudis kurnēja, ka tā esot ļauna zīme, taču Dinerīsa Tārgārjena komētu pirmo reizi ieraudzīja naktī, kad sadedzināja halu Drogo un kad atmodās viņas pūķi. "Tā ziņo par manu atnākšanu," viņa sev teica, gaidu pilnu sirdi skatoties naksnīgajās debesīs. "Dievi to ir sūtījuši, lai rādītu man ceļu."

Tiklīdz viņa paspēja to aptvert, viņas kalpone Dorea sāka šausmināties:

-   Tajā pusē ir sarkanās zemes, halēse. Jātnieki saka, ka tās esot drūmas un šaušalīgas.

-   Asteszvaigzne rāda virzienu, kurā mums jāiet, Denija uzstāja… Lai gan, taisnību sakot, tas bija vienīgais ceļš, kas viņai bija atlicis.

Viņa neuzdrikstējās pagriezties uz ziemeļiem, uz zāļaino okeānu, kas tika saukts par Dotraku jūru pirmais ceļā satiktais halasārs aprītu viņas noskrandušo bariņu, apkautu karotājus un savaņģotu verdzībā pārējos. Jēru cilvēku zemes uz dienvidiem no upes viņiem arī bija slēgtas. Viņu bija pārāk maz, lai aizstāvētos pat pret tik miermīlīgiem ļaudīm, bet lazarīniem bija maz iemeslu dotrakus mīlēt. Viņa būtu varējusi doties lejup gar upi uz Mīrīnas, Jankaī un Astaporas ostām, taču Raharo brīdināja, ka turp dodas arī Pono halasārs ar tūkstošiem gūstekņu, ko grasījās pārdot kādā no vergu tirgiem, kas kā jēlas vātis bija saviesušās Vergu līča krastos.

-    Kāpēc man vajadzētu baidīties no Pono? Dinerīsa iebilda. Viņš bija Drogo ko miesassargs un allaž pret mani labi izturējās.

-    Ko Pono pret jums izturējās labi, sirs Džorahs Mormonts atbildēja, bet hals Pono jūs nogalinās. Viņš pirmais pameta Drogo, un kopā ar viņu aizgāja desmit tūkstoši karotāju. Jums ir tikai simts.

"Nē," Denija nodomāja, "man ir četri. Pārējie ir sievietes, veci slimnieki un zeņķi, kuru mati vēl nekad nav tikuši sapīti bizēs."

-   Bet man ir pūķi, viņa aizrādīja.

-   Tīrie cāļi, sīrs Džorahs teica. Viens araha vēziens, un viņiem būs beigas, lai gan Pono, visticamāk, šos paturēs sev. Pūķa olas bija vērtīgākas par rubīniem, bet dzīvs pūķis nav novērtējams, jo visā pasaulē tādu ir tikai trīs. Katrs, kurš pūķus ieraudzīs, tūdaļ tos iekāros, karalien.

-   Pūķi ir mani, viņa dzedri atbildēja. Tie bija dzimuši no viņas ticības un nepieciešamības, atdodot par to dzīvību viņas vīra, nedzimušā dēla un meigas Mirri Mazdūras. Denija, ejot ugunī, bija dāvājusi tiem dzīvi, un tie no viņas piebriedušajām krūtīm bija zīduši pienu. Kamēr vien dzīvošu, neviens man tos neatņems.

-   Ilgi nedzīvosiet, ja sastapsiet halu Pono, halu Džogo vai jebkuru no pārējiem. Jums jāiet tur, kur viņi neies.

Denija bija iecēlusi Mormontu par savu pirmo sargu… un, tā kā Džoraha drūmais padoms sakrita ar zīmēm, viņas ceļš bija skaidrs. Halēse sasauca ļaudis kopā un apsegloja savu sudrabaino ķēvi. Viņas mati Drogo sārtā bija nosviluši, tāpēc kalpones viņu ietērpa Drogo nomedītā hrakara Dotraku jūras baltās lauvas ādā. Hrakara atbaidošais purns kalpoja par kapuci viņas kailajai galvai, bet pati āda par apmetni, kas nosedza plecus un muguru. Krēmkrāsas pūķis, ielaidis nagus lauvas krēpēs, apvija asti Dinerīsai ap roku, bet sīrs Džorahs ieņēma ierasto vietu blakus halēsei.

-   Mēs dosimies turp, kur rāda asteszvaigzne, Denija paziņoja halasāram, un, tiklīdz viņa to bija pateikusi, neviens pat ar pušplēstu vārdu neņēmās to apstrīdēt. Savulaik tā bija Drogo tauta, bet tagad viņas. Nesadegusī, kā viņu sauca ļaudis, Pūķu Māte. Viņas vārds tagad bija likums.

Viņi jāja naktīs, bet pa dienu teltīs slēpās no saules. Drīz vien Denija saprata, ka Dorea bija teikusi patiesību tā bija nelaipna zeme. Viņi aiz sevis atstāja kritušus un mirstošus zirgus, jo Pono, Džogo un pārējie bija pievākuši labākos dzīvniekus no Drogo ganāmpulkiem, atstājot Denijai vecos, izkāmējušos, slimos un klibos, lauztiem kauliem un nīgru raksturu. Tieši tāpat bija ar cilvēkiem. "Viņi nav spēcīgi," Denija prātoja, "Tāpēc man jābūt spēcīgai viņu vietā. Es nedrīkstu izrādīt ne bailes, ne vājumu, ne šaubas. Lai cik nobijusies būtu mana sirds, viņiem, skatoties manā sejā, jāredz tikai Drogo karaliene." Dinerīsa jutās krietni vecāka ļ'.ir saviem četrpadsmit gadiem. Ja arī kādreiz viņa bija bērns, tad tas laiks jau sen bija pagātnē. ,

l'ēc trim ceļā pavadītām dienām nomira pirmais no viņas ļaudīm bezzobains vecis ar debeszilām acīm pārgurumā izkrita no segliem un vairs nepiecēlās. Pēc stundas viņš jau bija miris. Līķu mušas riņķoja ap mironi, nosūtot viņa neveiksmi dzīvajiem.

Viņa laiks bija pagājis, kalpone Irri pavēstīja. Neviens nedzīvo ilgāk par saviem zobiem.

Pārējie piekrita. Denija lika nokaut vārgāko no zirgiem, lai nelaiķis nakts valstībā varētu doties, sēžot seglos.

Vēl pēc divām dienām nomira zīdaiņa vecuma meitenīte. Mātes vaimanas nerimās augu dienu, taču nekas nebija līdzams. Nabaga bērns bija pārāk mazs, lai pārvietotos zirga mugurā, bet tagad viņa bija nokļuvusi nakts valstības bezgalīgajās melnās zāles pļavās, savukārt šajā pasaulē viņai vajadzēja piedzimt vēlreiz.

Sarkanajā tuksnesī pārtikas bija maz un ūdens vēl mazāk. Tā bija sausa, vientulīga zeme ar zemiem pakalniem un kailām, vēja izpūstām ielejām. Upes, kuru gultnes viņi šķērsoja, bija izkaltušas kā miroņa kauli. Zirgi pārtika no raupjās, brūnās velnazāles, kas ceros auga klinšakmeņu un nokaltušu koku pakājē. Denija kolonnai pa priekšu izsūtīja izlūkus, taču viņi neuzgāja ne akas, ne avotus tikai seklus dīķus ar stāvošu un rūgtu ūdeni, kas žuva karstajā saulē. Jo tālāk tuksnesī viņi jāja, jo dīķi kļuva mazāki un attālums starp tiem lielāks. Ja šajā apvidū, kur vīdēja tikai akmeņi, smiltis un sarkans māls, arī bija dievi, tad viņi bija kurli pret lūgšanām pēc lietus.

Vispirms beidzās vīns, pēc tam raudzētais ķēves piens, kas zirgu pavēlniekiem patika labāk par alu. Drīz apsīka arī plāceņu un kaltētās gaļas krājumi. Mednieki nespēja atrast medījumu, un viņi vēderus pildīja ar sprāgušo zirgu gaļu. Nāve nāca un nāca. Tā ņēma vārgus bērnus, krunkainas večas, slimos, dumjos un nepiesardzīgos nesaudzīgā zeme prasīja visus pēc kārtas. Dorea novājēja, viņas acis iekrita, bet mīkstie, zeltainie mati kļuva trausli kā salmi. Denija cieta badu un slāpes tāpat kā visi pārējie. Piens viņas krūtīs apsīka, krūšu gali saplaisāja un asiņoja, miesās viņa saruka ar katru dienu arvien vairāk, līdz bija kļuvusi vāja un sausa kā stiba, tomēr visvairāk viņa baiļojās par pūķiem. Viņas tēvs bija nogalināts vēl pirms viņas dzimšanas un lieliskais brālis Rīgers arīdzan. Viņas māte bija mirusi vētras laikā, dzemdējot Dinerīsu.

Labvēlīgo sīru Vilcinu Derīju, kurš arī viņu savā ziņā mīlēja, smaga kaite bija paņēmusi, kad Dinerīsa vēl bija pavisam maza. Viņas brāli Viserīsu, halu Drogo, kas bija viņas saule un zvaigznes, un pat nedzimušo dēlu viņus visus bija paņēmuši dievi. "Neviens nedabūs manus pūķus," Dinerīsa nozvērējās. "Nedabūs."

Pūķi nebija lielāki par kārniem kaķiem, kādus reiz bija redzējusi klīstam ap maģistra Ilirio namu Pentosā… līdz iepleta spārnus. Atvēziena platums bija trīs reizes lielāks par pūķu garumu, katrs spārns atgādināja maigu trauslu kaulu vēdekli, kas pārvilkts ar caurspīdīgu ādu brīnumainās krāsās. Ja labi ieskatījās, varēja pamanīt, ka lielāko daļu no viņu ķermeņa aizņēma kakls, aste un spārni. "Tie ir tik mazi," Denija domāja, barojot pūķulēnus ar roku vai pareizāk cenšoties barot, jo pūķi tāpat neko neēda. Asiņainos zirga gaļas kumosus ieraugot vien, tie šņāca, sprauslāja un pūta dūmus pa nāsīm, taču neēda… līdz Denija atcerējās, ko bērnībā bija stāstījis Viserīss. "Tikai pūķi un cilvēki ēd ceptu gaļu," viņš tika teicis.

Kad kalpones sagrauzdēja gaļu gandrīz melnā oglē, pūķi neganti metās tai virsū, šaudīdami galvas kā čūskas. Tagad, kad gaļa tika apdedzināta, pūķi dienā aprija vairāk nekā paši svēra, un beidzot sāka pieņemties augumā un spēkā. Denija priecājās par to gludajām zvīņām un ķermeņa karstumu aukstās naktīs šķita, ka no pūķiem paceļas tvaiks.

Katru vakaru, kad halasārs devās ceļā, Dinerīsa vienu no pūķiem sēdināja sev uz pleca, bet abus pārējos Irri un Džiki veda pītā koka krātiņā, kas kārtīs bija nostiprināts starp abu kalpoņu zirgiem. Viņas jāja tūlīt aiz Denijas, jo halēse nevēlējās ne uz mirkli izlaist pūķus no acīm, turklāt tikai Denijas tuvumā pūķi uzvedās klusu.

-    īgona pūķi bija nosaukti senās Valīrijas dievu vārdos, kādu rītu pēc gara nakts ceļa viņa stāstīja saviem miesassargiem. Visēnijas pūķi bija Vagārs, Rinīss un Merakss, bet īgonam bija Balērions Melnā Šausma. Ļaudis runāja, ka Vagāra elpa bijusi tik karsta, ka varējusi izkausēt bruņinieka bruņas un izcepināt tajās ietērpto vīru. Merakss varējis aprīt veselu zirgu, bet Balērions… viņa liesmas bijušas tikpat melnas kā zvīņas, bet spārni tik plati, ka veselas pilsētas palikušas ēnā, kad tas lidojis pāri.

Dotraki nemierīgi uzlūkoja pūķulēnus. Lielākais no visiem trijiem bija melns, bet zvīņas, spārnus un ragus klāja šauras, koši sarkanas svītriņas.

-   Halēse, ieminējās Aggo, rau, kur atdzimis Balērions.

-   Lai būtu tā, kā tu saki, asinis no manām asinīm, Denija nopietni atbildēja. Bet pūķu jaunajai dzīvei es došu jaunus vārdus es tos nosaukšu par godu tiem tuviniekiem, kurus paņēmuši dievi. Zaļais būs

Klgcls par godu manam drosmīgajam brālim, kurš gāja bojā zaļajos Irejžubures krastos. Balti zeltaino es saukšu par Viserionu. Viserīss bija nežēlīgs, vājš un bailīgs, tomēr viņš bija mans brālis. Šis pūķis paveiks to, ko nespēja brālis.

-   Un melnais nezvērs? jautāja sīrs Džorahs Mormonts.

-   Melnais, viņa paziņoja, būs Drogons.

Pūķi pieņēmās svarā, bet halasārs vīta un izdzisa. Zeme ap viņiem kļuva arvien tukšāka pat velnazāle kļuva par retumu, tāpēc zirgi krita uz līdzenas vietas un vienam otram no cilvēkiem jau vajadzēja turpināt ceļu kājām. Dorea saķēra drudzi, un ar katru pārvarēto līgu viņai kļuva tikai sliktāk un sliktāk. Viņai uz lūpām un rokām uzmetās asiņainas čulgas, mati krita ārā vīkšķiem, un pret vakaru meitene vairs nebija spējīga nosēdēt zirga mugurā. Džogo ierosināja viņu vienkārši pamest vai piesiet pie segliem, tomēr Denija atcerējās nakti Dotraku jūrā, kad līsiete viņai bija iemācījusi noslēpumus, kas lika Drogo mīlēt Dinerīsu vēl vairāk. Viņa iedeva meitenei padzerties ūdeni no sava maisa, pielika tai pie pieres samitrinātu drāniņu un turēja viņas roku, līdz Dorea drebuļos nomira. Tikai tad Denija ļāva halasāram turpināt ceļu.

Citu ceļotāju nebija. Dotraki jau sāka kurnēt, ka asteszvaigzne viņus novedīs ellē. Kādu rītu, kad halasārs starp melniem, vēja izrobotiem akmeņiem slēja nometni, Denija piegāja pie sīra Džoraha.

-   Vai mēs esam apmaldījušies? viņa jautāja. Vai šim tuksnesim ir gals un mala?

-   Jā, tam ir gals un mala, Džorahs noguruma pilnā balsī atbildēja. Esmu redzējis tirgotāju zīmētās kartes, karalien. Tiesa, te ceļo tikai retā karavāna, taču austrumos ir diženas valstības un brīnumu pilnas pilsētas Ji Ti, Karta, Ašaī…

-   Vai mēs tik ilgi nodzīvosim, lai tās ieraudzītu?

-   Negribu melot. Ceļš ir smagāks, nekā es biju uzdrīkstējies domāt. Bruņinieka seja bija pelēka un izmocīta. Ievainojums, ko viņš bija guvis, cīnoties ar hala Drogo miesassargiem, tā arī nebija pilnībā sadzijis. Denija redzēja, kā Mormonts saviebjas, kāpjot seglos, un likās, ka viņš zirgā sēž nedroši. Iespējams, mēs iesim bojā, ja turpināsim ceļu… taču pavisam droši zinu, ka iesim bojā, ja griezīsimies atpakaļ.

Denija viegli noskūpstīja bruņinieku uz vaiga viņas sirdī ielija siltums, redzot skarbo vīru pasmaidām. "Arī smaids viņam droši vien padodas ar grūtībām," halēse nodomāja. "Lai viņš ir bruņinieks, bet manī rit pūķu asinis."

Nākamais dīķis, ko viņi atrada, bija plaucējoši karsts un oda pēc sēra, taču viņu maisi bija gandrīz tukši. Dotraki atdzesēja ūdeni krūkās un podos un dzēra to remdenu. Garša nebija labāka par smaku, tomēr ūdens palika ūdens, un visi bija izslāpuši. Denija izmisumā vēroja apvārsni. Ceļotāji bija zaudējuši trešo daļu savu biedru, bet priekšā joprojām pletās tuksnesis neviesmīlīgs, sarkans un bezgalīgs. "Asteszvaigzne ņirgājas par manām cerībām," Denija prātoja, pacēlusi skatienu pret debesīm. "Vai esmu izstaigājusi pusi pasaules un pieredzējusi pūķus piedzimstam tikai tāpēc, lai nomirtu šajā karstajā tuksnesī?" Viņa negribēja tam ticēt.

Nākamās dienas ausma pienāca brīdī, kad viņi šķērsoja sarkanu, saplaisājušu ieleju. Denija jau grasījās dot pavēli nometnes iekārtošanai, kad pilnos auļos atgriezās izlūki.

-    Pilsēta, halēse! viņi sauca. Tā ir bāla kā mēness un skaista kā meitene stundas jājiena attālumā, ne vairāk!

-   Parādiet, Denija lika.

Pilsētas mūri un torņi tālumā aiz karstuma izstarotās dūmakas Denijai likās tik brīnišķīgi, ka šķita tā ir tikai mirāža.

-   Vai jūs zināt, kas tā par pilsētu? viņa noprasīja. Sīr Džorah?

Trimdinieks nespēkā pašūpoja galvu.

-   Nē, karalien. Nekad neesmu bijis tik tālu austrumos.

Mūri tālumā solīja atpūtu un drošību, iespēju sadziedēt kaites un atgūt spēkus, tāpēc Denija uz karstām pēdām gribēja doties turp. Viņa pagriezās pret saviem miesassargiem.

-   Asinis no manām asinīm, steidzieties turp un uzziniet, kas tā par pilsētu, kā arī to, uz kādu sagaidīšanu varam cerēt.

-   Jā, halēse, Aggo atbildēja.

Drīz vien jātnieki bija atpakaļ. Raharo izlēca no segliem viņam pie medaljonu jostas karājās liels, līks arahs, ko Denija viņam bija piešķīrusi, ieceļot par savu asinsjātnieku.

-   Tā ir mirusi pilsēta, halēse. Mēs to uzgājām bez vārda un bez dieviem. Vārti ir salauzti, un ielās mājo tikai vējš un mušas.

Džiki noskurinājās.

-    Kad dievi ir aizgājuši, naktī dzīro ļaunie gari. Tādās vietās labāk neiet. Tas ir zināms.

-   Tas ir zināms, Irri piekrita.

-   Man nekas nav zināms.

Denija, iecirtuši papēžus zirgam sānos, aiztraucās visiem pa priekšu, un drīz vien iejāja pa pussagruvušo seno vārtu arku klusajās ielās. Viņai pa pēdām sekoja sirs Džorahs un miesassargi, bet tālāk ar krietnu vilcināšanos pārējie dotraki.

Neviens nezināja, cik ilgi šī pilsēta bija tukša, taču baltie mūri, kas no tālienes izskatījās tik skaisti, izrādījās saplaisājuši un apdrupuši. Pilsētā bija šauru un līkumotu ieliņu labirints. Ēkas bija saspiedušās cieši kopā, bet to fasādes bija vienmuļas, balsinātas, bez logiem. Viss bija balts, it kā ļaudis, kas te bija dzīvojuši, citas krāsas nebūtu pazinuši. Viņi jāja garām saulē izbalējušām drupām, kur mājas bija iegruvušas, bet citur vidēja uguns atstātas rētas. Vietā, kur satikās sešas ieliņas, Denija pajāja garām tukšam postamentam likās, ka dotraki šeit jau ir bijuši. Pazudusī statuja tagad droši vien krāšņojās starp citiem nozagtajiem dieviem Visā Dotrakā. Viņa, iespējams, simtiem reižu bija jājusi tai garām, un pat nebija iedomājusies, no kurienes tā atceļojusi. Viserions viņai uz plei a iešņācās.

Viņi ierīkoja nometni izpostītas pils priekšā, vēja izpūstā laukumā, kur velnazāle auga spraugās starp bruģakmeņiem. Denija lika vīriem pārmeklēt drupas. Viens otrs gan to darīja nelabprāt, tomēr klausīja paveici. Kāds vecs, rētains vīrs atgriezās pavisam drīz, priecīgi lēkādams un smaidīdams, bet viņa saujas bija pilnas ar vīģēm. Tās bija mazas un apvītušas, taču cilvēki tās alkatīgi kampa, grūstīdami cits citu, bāzdami augļus mutē un svētlaimīgi košļādami.

Pārējie izlūki atgriezās ar stāstiem par citiem augļu kokiem apslēptos dārzos aiz noslēgtiem vārtiem. Aggo parādīja Denijai pagalmu, kas bija aizaudzis ar vīnogulājiem, kuru zari bija pilni ar mazām, zaļām vīnogām, savukārt Džogo bija atradis aku ar tīru un vēsu ūdeni. Taču viņi bija atraduši arī neapbedītu miroņu apdrupušos un izbalējušos kaulus un galvaskausus.

-   Spoki, Irri šausminājās. Baisa vieta. Mēs te nepalikt, halēse, te ir viņu vieta.

-   Es no spokiem nebaidos. Pūķiem spēka ir daudz vairāk nekā spokiem. Turklāt svarīgākas par visu bija vīģes. Ejiet abas ar Džiki sameklēt tīras smiltis, lai varu novannoties, un nekrītiet man uz nerviem ar saviem niekiem.

Telts vēsumā Denija ogļu pannā apgrauzdēja zirga gaļu un apdomāja savu lēmumu. Tur bija pietiekami daudz pārtikas un ūdens, lai viņi varētu izdzīvot, un tik daudz zāles, lai zirgi atgūtu spēkus. Cik jauki būtu katru dienu pamosties tajā pašā vietā, pastaigāties ēnainos dārzos, mieloties ar vīģēm un dzert vēsu ūdeni tik, cik vien kārojas.

Kad Irri un Džiki atgriezās ar baltajām smiltīs podos, Denija izģērbās un ļāva sevi noberzt tīru.

-   Jums atkal augt mati, halēse, Džiki sacīja, beržot Denijai muguru.

Denija pārlaida plaukstu pakausim un sataustīja sadīgušās pūkas.

Dotraku vīrieši matus nēsāja garās, saeļļotās bizēs, ko nogrieza tikai tad, ja bija piedzīvojuši zaudējumu kaujā. "Varbūt man vajadzētu darīt tāpat," viņa iedomājās, "lai atgādinātu visiem, ka Drogo spēks tagad dzīvo manī. Hals Drogo bija nomiris ar nenogrieztiem matiem, un tādu greznību izdevās piedzīvot tikai retajam.

Telts otrā pusē Rīgels iepleta zaļos spārnus un puspēdu nolidoja, pirms piezemējās. Nolaidies zemē, pūķis šurpu turpu vicināja asti, pacēla galvu un iebrēcās. "Ja man būtu spārni, es arī gribētu lidot," Denija domāja. Senie Tārgārjeni karā bija devušies pūķu mugurās, tāpēc Dinerīsa sāka prātot, kāda varētu būt sajūta riņķot debesīs, sēžot uz pūķa. Droši vien lidošana atgādināja stāvēšanu kalna galā, tikai vēl patīkamāka. "Ja es lidotu pietiekami augstu, zem manām kājām būtu visa pasaule. Es varētu redzēt visas septiņas valstības, kā arī pacelties gaisā līdz pat komētai.

Viņas fantāzijas pārtrauca Irri, paziņojot, ka atļauju ienākt gaidot sīrs Džorahs Mormonts.

-   Laid viņu iekšā, Denija pavēlēja.

Ar smiltīm noberztā miesa kņudēja. Viņa ietinās lauvas ādā hrakars bija daudz lielāks par meiteni, tāpēc tā āda apslēpa visu, ko vajadzēja apslēpt.

-   Atnesu jums persiku, sīrs Džorahs nometās uz viena ceļgala.

Tas bija tik mazs, ka Denija to gandrīz varēja paslēpt saujā, un arī

pārgatavojies, taču, nokodusi pirmo kumosu, viņa gandrīz apraudājās, cik mīkstums bija salds. Viņa ēda lēni, izbaudot katru kumosu, bet Džorahs tikmēr stāstīja par koku, no kura bija to noplūcis, tas bija kādā dārzā pie pilsētas rietumu mūra.

-    Augļi, ūdens un ēna, Denija persiku sulā mirkstošiem vaigiem sacīja. Dievi bija žēlsirdīgi, atvezdami mūs šurp.

-   Mums te jāatpūšas, līdz kļūstam stiprāki, bruņinieks lūdza. Sarkanās zemes nav mīlīgas pret vārguļiem.

-   Manas kalpones apgalvo, ka te esot spoki.

-   Spoki ir visur, sīrs Džorahs klusi atteica. Mēs tos vedam sev līdzi, lai kurp mēs ietu.

"Jā," viņa nodomāja. "Viserīss, hals Drogo, mans dēls Raigo viņi vienmēr ir kopā ar mani.

-   Kā sauc tavu spoku, Džorah? Visus manējos tu zini.

Mormonta seja sastinga.

-   Viņas vārds ir Līnese. ,

-   Tava sieva?

-   Mana otrā sieva.

"Viņam ir sāpīgi par to runāt," Denija noprata, taču gribēja izdibināt patiesību.

-   Vai tas ir viss, ko tu par viņu vari pateikt? Lauvas āda noslīdēja no viena pleca, un Denija saraustīja to atpakaļ vietā. Vai viņa bija skaista?

-   Ļoti skaista. Džorahs atrāva skatienu no Dinerīsas pleca. Pirmo reizi, kad viņu ieraudzīju, man likās, ka viņa ir dieviete, kas nokāpusi uz zemes, un ka viņā ir iemiesojusies Svētā jaunava. Viņa bija daudz augstakas kārtas par mani Senpilsētas valdnieka Leitona Haitauera meita. Baltais Vērsis, kas komandēja tava tēva Karaļsardzi, bija viņas tēvocis. I laitaueri ir sena dzimta ļoti bagāta un ļoti lepna.

-   Un uzticama, Denija piebilda. Atceros Viserīsu sakām, ka Hailaueri bija vieni no retajiem, kas palika kopā ar manu tēvu.

-   Tā tas bija, viņš atzina.

-   Vai jūsu tēvi vienojās par precībām?

-   Nē, Mormonts atbildēja. Mūsu precības… tas ir garš un garlaicīgs stāsts, gaišība. Necentīšos jūs ar to apgrūtināt.

-   Man nekur nav jāsteidzas, Denija attrauca. Lūdzu, izstāsti.

-   Kā karaliene pavēl. Džorahs sarauca pieri. Manas mājas… jums tas viss jāsaprot, lai saprastu pārējo. Taču sala ir skaista, taču tāla zeme. Iedomājieties vecus, līkus ozolus un augstas priedes, ziedošas mežrozītes, pelēkus, ar sūnām apaugušus akmeņus, mazus un ledainus strautiņus, kas čalodami skrien pa stāvajām nogāzēm. Mormontu pils ir būvēta no milzīgiem baļķiem un apjozta ar zemes valni. Izņemot dažus zemkopjus, mana tauta dzīvo piekrastēs un nodarbojas ar jūras zveju. Mūsu sala atrodas tālu ziemeļos, un mūsu ziemas ir daudz skarbākas, nekā jūs vispār spējat iztēloties, halēse. Tomēr sala man patika, un man nekad netrūka sieviešu dabūju gan zvejnieku sievas, gan zemnieku meitas kā pirms, tā pēc kāzām. Es apprecējos jauns ar meiteni, kuru izvēlējās mans tēvs no Dziļmežu Gloveriem. Mēs bijām precējušies apmēram desmit gadus vai uz to pusi, bet tam nav nozīmes. Viņa nebija nekāda skaistule, taču ar labu raksturu. Šķiet, savā ziņā viņu mīlēju, lai gan mūsu attiecības vairāk bija pienākuma nekā kaisles pilnas. Trīs reizes viņa neiznēsāja bērnu, mēģinot dāvāt mantinieku, un pēc pēdējās reizes vairs neatguvās. Drīz vien viņa nomira.

Denija satvēra vīrieša roku un to paspieda.

-   Man patiešām tevis žēl.

Džorahs palocīja galvu.

-    Bet tad mans tēvs iestājās melnajos brāļos un es pēc savām mantojuma tiesībām kļuvu par pilntiesīgu saimnieku. Man netrūka precību piedāvājumu, taču es tā arī nepaguvu izšķirties par kādu no tiem, jo valdnieks Belons Grejdžojs sacēlās pret Uzurpatoru, bet Neds Stārks sasauca savus karognešus, lai palīdzētu savam draugam Robertam. Pēdējā kauja bija pie Paikas. Kad Roberta katapultas satrieca karaļa Belona mūrus, kāds priesteris no Mīras pa caurumu drupās Paikā nokļuva pirmais, bet es tūlīt aiz viņa. Par to es ieguvu bruņinieka titulu. Lai nosvinētu savu uzvaru, Roberts netālu no Lanisportas sarīkoja turnīru. Tieši tur es ieraudzīju Līnesi, par sevi uz pusi jaunāku meiteni. Viņa kopā ar tēvu bija ieradusies no Senpilsētas, lai noskatītos savu brāļu cīņās. Es nespēju novērst no viņas skatienu. Acumirklīga neprāta brīdī es lūdzu viņai kādu talismanu, ko nēsāt turnīra kaujās, un nemaz necerēju, ka viņa izpildīs manu lūgumu, tomēr viņa to izdarīja. Es protu cīkstēties kā jebkurš karotājs, halēse, taču es nekad neesmu bijis izcilnieks bruņinieku turnīros. Tomēr, apsējis ap roku Līneses lakatiņu, es kļuvu par citu cilvēku. Es uzvarēju cīņu pēc cīņas. Valdnieks Džeisons Malisters krita pirmais, pēc tam Bronzas Jons Roiss. Sīrs Rīmens Frejs, viņa brālis sīrs Hostīns, valdnieks Vents Niknais Vepris un pat sīrs Boross Blaunts no Karaļsardzes es izsitu no segliem visus. Pēdējā cīņā ar Džeimiju Lanisteru es salauzu deviņus šķēpus, un karalis Roberts piešķīra uzvarētāja laurus man. Es ar tiem kronēju Līnesi, savu mīlas un skaistuma karalieni, un tajā pašā vakarā lūdzu viņas tēvam meitenes roku. Es biju vienlīdz apreibis kā no uzvaras prieka, tā no vīna. Pēc visiem priekšrakstiem mani ar kaunu un negodu vajadzēja atraidīt, taču viņas tēvs Leitons pieņēma manu piedāvājumu. Mēs nosvinējām kāzas turpat Lanisportā, un divas nedēļas es biju laimīgākais cilvēks visā pasaulē.

-   Tikai divas nedēļas? Denija pārjautāja. "Pat man bija lemts vairāk laimes kopā ar Drogo manu sauli un manām zvaigznēm."

-   Divas nedēļas bija vajadzīgas, lai no Lanisportas aizkuģotu atpakaļ uz Taču salu. Mans nams Līnesei sagādāja pamatīgu vilšanos. Tas bija pārāk vēss, pārāk mitrs un pārāk tālu no civilizācijas mana pils nebija nekas cits kā koka šķūnis. Pie mums nenotika masku balles, nebija leļļu teātra, nesprēgāja uguņošana. Krietnu laiku pie mums vispār neiegriezās neviens dziesminieks, turklāt uz salas nebija neviena zeltkaļa. Mans pavārs neprata gatavot neko citu kā vien sautējumus un cepešus, bet I inesei driz vien apnika zivis un brieža gaļa. Es dzīvoju viņas smaida dēļ, tāpēc aizsūtīju cilvēkus uz Senpilsētu meklēt jaunu pavāru nn atvedu no Lanisportas arfas spēlmani. Es sameklēju viņai visu, ko viņa velējās zeltkaļus, juvelierus, šuvējus, tomēr viņai vienalga nebija gana. I aču salā ir daudz taču un koku, bet visa pārējā aplam maz. Es uzbūvēju glaunu kuģi, un mēs braucām uz svētkiem un gadatirgiem gan I anisportā, gan Senpilsētā un reiz pat uz Brāvosu, kur dabūju krietni aizņemties no vietējiem augļotājiem. Es viņas sirdi un roku ieguvu kā turnīra uzvarētājs, tāpēc citos turnīros iesaistījos viņas dēļ, taču mirkļa burvība bija zudusi. Man tā arī vairs neizdevās sevi apliecināt, un katrs zaudējums nozīmēja arī zirga vai bruņu zaudējumu, ko vajadzēja izpirkt vai nomainīt. Tas nebija man pa spēkam. Beigu beigās es uzstāju, ka jāatgriežas mājās, taču tur viss izrādījās vēl ļaunāk nekā iepriekš. Man vairs nebija naudas, ko maksāt pavāram un arfas spēlmanim, bet I inese aizsvilās no domas vien, ka vajadzētu ieķīlāt viņas dārglietas. Pēc tam… es sadarīju kauna darbus, par ko nemaz nespēju runāt. Naudas dēļ, lai Līnese varētu paturēt rotas, pavāru un muzikantu. Beigu beigās es pazaudēju visu. Kad padzirdēju, ka Edards Stārks dodas uz I aču salu, es tiktāl pazaudēju godu, ka tā vietā, lai paliktu un skatītos acīs tiesai, devos trimdā. Es sev centos iestāstīt, ka nekas cits nav svarīgs kā vien mūsu mīlestība. Mēs aizbēgām uz Līsu, kur pārdevu kuģi, lai varētu mūs uzturēt.

Mormonta balss kļuva skumja, un Denija īsti negribēja, lai viņš stāsta tālāk pret savu gribu, taču viņai bija jāzina, ar ko viss beidzās.

-   Vai viņa tur nomira? Dinerīsa gribēja zināt.

-   Tikai manās acīs, Džorahs atbildēja. Pusgada laikā visa nauda bija pagalam un man nekas cits neatlika kā kļūt par algotni. Kamēr es brāvosiešu pusē karoju pie Roinas, Līnese pārcēlās dzīvot pie kāda tirgoņu prinča, vārdā Tregars Ormollens. Kā dzird runājam, tad viņa šobrīd esot prinča galvenā konkubīne, no kuras baidoties pat viņa sieva.

Denija šausmās noskurinājās.

-   Vai tu viņu ienīsti?

-    Gandrīz tikpat ļoti, cik mīlu viņu, Džorahs atbildēja. Lūdzu mani atvainot, karalien, esmu ļoti noguris.

Dinerīsa ļāva trimdiniekam iet, taču, tiklīdz viņš bija pacēlis telts priekškaru, viņa nenoturējās nepajautājusi:

-   Kā izskatījās tava Līneses kundze?

Sīrs Džorahs drūmi pasmaidīja.

-    Pēc izskata viņa mazliet līdzinājās jums, Dinerīsa. Viņš dziļi paklanījās. Vēlu saldi izgulēties, karalien.

Denija nodrebinājās un ciešāk ietinās lauvas ādā. "Viņa bija līdzīga man." Tas izskaidroja to, ko viņa līdz šim nebija sapratusi. "Viņš mani grib," Denija aptvēra. "Viņš mīl mani tā, kā mīlēja viņu ne tā, kā bruņinieks mīl karalieni, bet tā, kā vīrietis mīl sievieti." Denija iztēlojās sevi Džoraha rokās, skūpstot viņu, apmierinot viņu un ļaujot viņam ieiet sevī, bet nekas prātīgs nesanāca. Aizverot acis, Mormonta seja tūdaļ pārvērtās par Drogo seju.

Hals Drogo bija viņas saule un viņas zvaigznes, viņas pirmais un droši vien arī pēdējais vīrietis. Meiga Mirri Mazdūra bija zvērējusi, ka viņa nekad mūžā nedzemdēs bērnu, un kuram vīrietim gan bija vajadzīga ālava sieva? Un kurš vīrs gan gribētu sacensties ar Drogo, kurš bija nomiris ar neapgrieztiem matiem un tagad jāja nakts valstībā, kur viņa halasārs bija zvaigznes?

Viņa bija dzirdējusi ilgas sīra Džoraha balsī, kad viņš runāja par Taču salu. "Viņš nekad mani neiegūs, bet kādu dienu es varu viņam atdot mājas un zaudēto godu. Tik daudz es viņa labā noteikti varu darīt."

Naktī neviens spoks viņas mieru netraucēja. Viņa sapnī redzēja Drogo un pirmo kopīgo izjādi kāzu naktī. Sapnī viņi jāja nevis ar zirgiem, bet ar pūķiem.

No rīta halēse sasauca savus miesassargus.

-   Asinis no manām asinīm, viņa uzrunāja trīs no viņiem, jums ir uzdevums. Katrs no jums lai izvēlas pa trim zirgiem no stiprākajiem un veselīgākajiem, kas mums vēl palikuši. Ņemiet līdzi tik daudz ūdens un pārtikas, cik zirgi spēj panest, un jājiet tālāk. Aggo jās uz dienvidrietumiem, Raharo tieši uz dienvidiem, bet tu, Džogo, jāsi pretī shierak qiya uz dienvidaustrumiem.

-   Kas mums jāmeklē, halēse? Džogo gribēja zināt.

-   Tas, kas tur ir, Denija atbildēja. Meklējiet pilsētas gan apdzīvotas, gan izmirušas. Meklējiet karavānas un cilvēkus. Meklējiet upes, ezerus un dižo, sāļo jūru. Noskaidrojiet, cik tālu plešas tuksnesis un kas ir aiz tā. Aizejot no šejienes, es vairs nevēlos doties pasaulē uz labu laimi. Es gribu skaidri zināt, uz kurieni dodos un kāds ir īsākais ceļš uz turieni.

Bizēs iepītajiem zvārgulīšiem šķindot, vīri devās ceļā, bet Denija ar pārējiem nedaudzajiem ļaudīm, kas bija izturējuši ceļu, iekārtojās pilsētā, kuru nosauca par Vīsu Toloro jeb Kaulu pilsētu. Gāja diena pēc dienas un nakts pēc nakts. Sievietes ievāca ražu no mirušo pilsētas iedzīvotāju dārziem. Viri kopa zirgus, laboja seglus, kāpšļus un pakavus. Bērni klejoja pa likajām ieliņām, meklējot bronzas monētas, violeta stikla lauskas un akmens krūkas ar rokturiem čūsku veidolā. Kādai sievietei iedzēla sarkanais skorpions, taču viņa bija vienīgā, kas gāja bojā, uzturoties pilsētā. Zirgi sāka pieņemties miesās. Denija pati aprūpēja sīra Džoraha brūci, un tā sāka dzīt.

Raharo atgriezās pirmais. Viņš ziņoja, ka sarkanais tuksnesis plešas un plešas, līdz izbeidzas pie saindēta ūdens. Pa ceļam ir tikai smiltis, vēja apdrupināti akmeņi un asi ērkšķu krūmi. Viņš apzvērēja, ka redzējis pūķu skeletus tik lielus, ka ar zirgu varējis iejāt pa melnajiem, atplestajiem žokļiem. Izņemot šos novērojumus, viņš neko ievērības cienīgu nebija redzējis.

Denija nodeva viņa rīcībā duci stiprāko vīru, lai tie uzplēš laukumu līdz augsnei. Tā kā velnazāle tur auga cauri bruģakmeņiem, tad tur varēja zaļot arī citi augi, ja akmeņi tiktu aizvākti. Aku viņiem bija pietiekami, ūdens netrūka. Atlika sameklēt sēklas, un laukums drīz vien varēja atplaukt ziedos.

Tad pārnāca Aggo. Viņš dievojās, ka dienvidrietumi esot kaili un izdeguši. Viņš bija atradis divu citu pilsētu drupas. Tās bija mazākas par Visu Toloro, bet visādi citādi ne ar ko neatšķīrās. Uz vienas pilsētas mūriem sarūsējušu šķēpu smailēs bijuši uzdurti galvaskausi, un tajā pilsētā iegriezties viņš neesot iedrošinājies, taču labi izpētījis apkārtni. Aggo parādīja Denijai atrasto dzelzs aproci ar neapstrādātu ugunīgo opālu ikšķa lielumā. Pilsētā esot bijuši arī tīstokļi, taču tik izkaltuši, ka Aggo atstājis tos turpat, kur atradis.

Denija pateicās viņam un lika ķerties pie vārtu labošanas. Ja naidnieki varēja šķērsot tuksnesi senajās dienās, lai iznīcinātu pilsētas, tad to viņi varēja arī tagad.

Mums jābūt gataviem šādai reizei, Dinerīsa paziņoja.

Džogo bija prom jau tik ilgi, ka Denija baidījās, vai viņš nav zudis uz mūžiem, tomēr beigu beigās, kad neviens vairs necerēja asinsjātnieku ieraudzīt, viņš pārradās no dienvidaustrumu puses. Viens no sargiem, ko Aggo bija izlicis uz mūra, pamanīja Džogo pirmais un skaļi iesaucās, tāpēc Denija izskrēja uz mūra, lai pati redzētu viņa atgriešanos. Un tiešām viņš jāja. Džogo bija pārnācis, bet ne viens pats. Kopā ar viņu trīs svešinieki dīvainās drānās jāja savādu radījumu mugurās, kas līdzās parastam zirgam izskatījās pēc punduriem.

Viņi apstājās pie pilsētas vārtiem un palūkojās uz Deniju.

-   Asinis no manām asinīm, Džogo uzsauca, es biju dižajā pilsētā Kārtā un atgriezos ar trīs cilvēkiem, kas vēlējās jūs ieraudzīt paši savām acīm.

Denija nopētīja svešiniekus.

-   Te es stāvu skatieties, ja jums tīk… bet vispirms nosauciet savus vārdus.

Bāls vīrs ar zilām lūpām atsaucās dotraku valodā, kas skanēja it kā no rīkles:

-   Es esmu Pīets Prī, dižais burvis.

Plikgalvains vīrs ar degunā iekārtiem dārgakmeņiem atbildēja brīvpilsētu valīriešu valodā:

-   Es esmu Ksaro Ksons Daksoss no Trīspadsmit, tirgoņu princis no Kartas.

Sieviete lakota koka maskā ierunājās skaidrā septiņu valstību kopējā valodā:

-   Es esmu Kvaite no Ēnu zemes. Mēs meklējam pūķus.

-   Vari vairs nemeklēt, viņai atbildēja Dinerīsa Tārgārjena. Esi tos atradusi.

DŽONS

Sema atrastajās vecajās kartēs ciems bija nodēvēts par Baltkoci. Džons gan to nebūtu saucis par ciemu četras pussagruvušās un neapmestas akmens būdas ar vienu istabu, bet starp tām pa vidu tukšs aitu aploks un aka. Mājeles bija apjumtas ar velēnām, bet logi aizklāti ar noskrandušām ādām. Pāri visam liecās milzīga sejaskoka bālie zari ar tumšsarkanām lapām.

Tas bija lielākais koks, kādu Džons Sniegs jebkad redzējis, stumbra caurmērs apmēram astoņas pēdas, bet zari stiepās tik tālu, ka lapotne pārsedza visu ciemu. Tomēr ne jau koka lielums pārsteidza puisi, bet gan seja un īpaši mute. Tā bija nevis parasta sprauga kā allaž, bet izrobots dobums, kurā varēja ietilpt vai vesela aita.

Taču dobumā nebija aitu kauli, un pelnos redzamais galvaskauss nebija piederējis aitai.

-   Sens koks, Mormonts, sēdēdams zirgā, sarauca pieri.

-   Sens, krauklis viņam uz pleca piekrita. Sens, sens, sens.

-   Un varens. Džons juta koka spēku.

Torens Smolvuds, ģērbies melnās bruņās un bruņukreklā, pie koka nokāpa no zirga.

-   Palūkojieties uz šo seju. Kāds tur brīnums, ka cilvēki, pirmo reizi ieradušies Rietmalā, no tās izbijās. Es mīļuprāt paņemtu cirvi un nogāztu to nolāpīto koku.

-  Mans tēvs ticēja, ka neviens cilvēks sejaskoka priekšā nespēj melot, Džons sacīja. Vecie dievi zināja, kad cilvēks melo.

-   Mans tēvs uzskatīja tāpat, Vecais Lācis piebilda. Padodiet man apskatīt to galvaskausu.

Džons izlēca no segliem. Melnā ādas makstī viņam uz muguras karājās Garais Nags, pusotras rokas zobens, ko bastardam par dzīvības glābšanu bija uzdāvinājis Vecais Lācis. "Bastardam bastarda zobens," melnie brāļi jokoja. Spals īpaši viņam bija izgatavots no jauna ar vilka galvu no gaiša akmens, taču asmens bija tas pats vecais no Valīrijas tērauda sens, viegls un nāvējoši ass.

Viņš noliecās un iebāza cimdoto roku dobumā tas bija sarkans no izžuvušās sulas un nomelnējis ugunī. Zem galvaskausa pelnos un kaulu drumslās bija paslēpies vēl viens, mazāks, ar nolauztu žokli.

Džons pasniedza galvaskausu Mormontam, un Vecais Lācis, pacēlis to abās rokās, lūkojās tukšajos acu dobuļos.

-   Mežoņi mēdz sadedzināt savus miroņus, to mēs jau sen zinām. Kaut es būtu viņiem pajautājis, kāpēc, kamēr šie vēl šur tur bija sastopami.

Džons Sniegs atcerējās miroņus, kas bija atdzīvojušies pie Mūra, zili spīdošām acīm bālajās sejās. Viņš pilnīgi noteikti zināja, kāpēc mežoņi tā rīkojās.

-    Ja kauli spētu runāt, Vecais Lācis noņurdēja. Šis vīriņš mums daudz ko varētu pastāstīt: kā viņš nomiris, kas viņu sadedzinājis un kāpēc. Arī to, kur palikuši visi pārējie mežoņi. viņš nopūtās. Esmu dzirdējis, ka mežabērni spējot sarunāties ar miroņiem. Es gan to nevaru. Mormonts iesvieda galvaskausu atpakaļ koka dobumā, no kurienes ar klusu pakšķi gaisā pacēlās pelnu mākonis. Pārmeklējiet visas mājas. Milzi, uzkāp šajā kokā un paskaties apkārt. Vajadzēs palaist arī suņus varbūt šoreiz pēdas būs svaigākas. Pēc komandiera balss gan neizklausījās, ka viņš lolotu īpaši daudz cerību.

Divi vīri izložņāja katru mājeli, lai būtu drošība, ka nekas nav palaists garām nepamanīts. Džonam pārī tika drūmais Edisons Tolets ieroču nesējs ar pelēkiem matiem un tik tievs kā šķēps. Visi viņu sauca par Skumjo Edu.

-    Jau tad, kad miroņi sāk staigāt, ir pamatīgas ziepes, viņš sacīja Džonam, ejot šķērsām cauri ciemam. Un tagad Vecais Lācis vēl grib, lai šie sāk runāt? Nekas labs no tā nesanāks, piemini manus vārdus. Un kurš ir teicis, ka kauli nevar sameloties? Kāpēc lai nāve cilvēku padarītu patiesāku vai pat gudrāku? Drīzāk gan miroņi ir īdētāji, kas par visu čīkst, zeme par aukstu, manam kapakmenim vajadzētu būt lielākam, kāpēc tam tur ir vairāk tārpu nekā man…

Džonam vajadzēja pieliekties, lai ieietu pa zemajām durvīm. Mājelē bija klona grīda, mēbeļu nebija, tāpat nebija arī nekādu pazīmju, ka tur dzīvojuši cilvēki, ja neņēma vērā nedaudz pelnu zem dūmu atveres jumtā.

Ir nu gan atbaidoša vieta kur dzīvot, viņš konstatēja.

Esmu dzimis itin līdzīgā mājā, Skumjais Eds paziņoja. Un tur es pavadīju savas dzīves labākos gadus. Sliktie sākās vēlāk. Vienā telpas stūrī bija samīcīta salmu čupa, ko Eds uzlūkoja ar ilgām acīs. Es atdotu visu Rūdas klinšu zeltu, lai tikai atkal varētu izgulēties gultā.

-   Vai to tu sauc par gultu?

-  Ja tā ir mīkstāka par zemi un virs galvas vēl arī jumts, es to saucu par gultu. Skumjais Eds paošņāja gaisu. Ož pēc mēsliem.

Smaka bija pavisam vāja.

-  Tie ir veci mēsli, Džons atbildēja. Likās, ka būda jau labu laiku ir pamesta. Nometies uz ceļgala, viņš iztaustīja salmu klēpi, lai pārliecinātos, ka tur nekas nav noslēpts, un nopētīja sienas. Tas neprasīja daudz laika. Te nekā nav.

Tieši to viņš arī bija gaidījis Baltkoce bija jau ceturtais ciems, kas gadījās viņiem pa ceļam, un visi izskatījās vienādi. Ļaudis bija pazuduši ar visu iedzīvi un mājdzīvniekiem, ja tādi viņiem bijuši. Nevienā no ciemiem neredzēja uzbrukuma pazīmes tie vienkārši bija… tukši.

-   Kā tu domā, kas ar viņiem visiem noticis? Džons pajautāja.

-  Kaut kas vēl ļaunāks, nekā mēs spējam iedomāties, Skumjais Eds ieminējās. Es gan varētu iztēloties, bet labāk nemēģināšu. Pietiek jau ar to, ka mēs zinām: mūs gaida baisa nāve. Kāpēc vēl par to iepriekš domāt?

Kad abi iznāca no mājas, divi suņi pie durvīm ostīja pēdas. Citi suņi skraidīja pa ciemu. Čets skaļi lādējās likās, ka dusmas viņa balsi nepamet nekad. Gaismas plankumiņi, kas cauri sejaskoka lapotnei krita piķierim uz sejas, lika viņam izskatīties vēl niknākam kā parasti. Ieraudzījis Džonu, viņš piemiedza acis nekāda draudzība abu starpā nevaldīja.

Arī citu māju pārmeklēšana skaidrību nebija ieviesusi.

-   Prom! ieķērcās Mormonta krauklis, nomezdamies uz viena no sejaskoka zariem. Prom, prom, prom!

-   Bet mežoņi Baltkocē dzīvoja vēl pirms gada.

Džeremija Rīkera mirdzoši melnajā bruņukreklā un izrakstītajās krūšu bruņās Torens Smolvuds vairāk atgādināja komandieri nekā Mormonts. Viņa biezais apmetnis bija bagātīgi apšūts ar sabuļādām un izrotāts ar sudrabā kaltiem Rīkeru sakrustotajiem āmuriem. Tas kādreiz bija sīra Džeremija apmetnis, taču viņš kļuva par dzīvo mironi, savukārt Naktssardzē nekas nebija lieks.

-   Pirms gada karalis bija Roberts un karaļvalsti valdija miers, pavēstīja Džārmens Bakvels, druknais vīrs, kurš komandēja izlūkus. Gada laikā daudz kas var mainīties.

-    Viens gan nav mainījies, sīrs Maladors Loke noteica. Jo mazāk mežoņu, jo mazāk raižu. Lai kas ar šiem būtu noticis, es par to nesērošu tāpat vairums no viņiem ir laupītāji un slepkavas.

Džons izdzirda kokā iečabamies lapas. Zari pašķīrās, un viņš ieraudzīja mazu vīreli, kurš pārvietojās no zara uz zaru tik veikli kā vāvere. Bedvīks augumā nebija garāks par piecām pēdām, taču viņa vecumu nodeva sirmums matos. Vīri viņu sauca par Milzi. Sēdēdams koka zaru žāklē visiem virs galvas, viņš ierunājās:

-    Ziemeļos ir ūdens iespējams, ezers. Rietumos ir daži ne pārāk augsti krama pakalni. Nekā cita ievērības cienīga nav, kungi.

-   Šovakar mēs varētu ierīkot nometni šeit, Smolvuds ierosināja.

Vecais Lācis palūkojās augšup, gribēdams cauri bālajiem zariem un

sarkanajām lapām saskatīt debesis.

-   Nē, viņš iebilda. Milzi, cik ilgi vēl būs dienasgaisma?

-   Stundas trīs, kungs.

-   Mēs dosimies tālāk uz ziemeļiem, Mormonts nolēma. Ja izdosies nokļūt līdz ezeram, iekārtosim apmetni krastā. Varbūt laimēsies noķert kādu zivi. Džon, atnes man papīru jau pagājis krietns laiks, kā rakstīju mestram Imonam.

Džons seglu somā sameklēja pergamentu, spalvu un tinti un pasniedza visu komandierim. "Esam Baltkocē," Mormonts rakstīja. "Ceturtais ciems. Viss tukšs. Mežoņi pazuduši."

-   Uzmeklē Tārliju un pieskati, lai šis nosūta vēstuli.

Vecais Lācis iesvilpās, un krauklis, nolaidies no sejaskoka, apsēdās zirgam uz galvas.

-   Graudus! krauklis, klanīdams galvu, pieprasīja.

Zirgs iezviedzās.

Džons uzlēca zirga mugurā, pagrieza to un aizjāja. Milzīgā sejaskoka ēnā auga citi, mazāki koki, pie kuriem stāvēja Naktssardzes vīri. Viņi aprūpēja zirgus, košļāja sālītas vēršgaļas strēmeles, nolaida ūdeni, kasījās un pļāpāja. Kad atskanēja pavēle atkal doties ceļā, sarunas apsīka un vīri sēdās seglos. Vispirms aizjāja Džārmena Bakvela izlūki, bet viņiem pa pēdām kolonnas priekšpulks Torena Smolvuda vadībā. Aiz viņiem Vecais Lācis ar galveno vienību, sīrs Maladors Loke ar kravas ratiem un zirgiem, bet procesiju noslēdza Otīns Vīzers ar pārējiem brāļiem. Pavisam tur bija divsimt vīru un pusotru reizi vairāk zirgu.

Dienās viņi pārvietojās pa zvēru takām un strautu gultnēm tie bija Izlūku ceji, kas veda arvien dziļāk neskartajā lapu un sakņu valstībā. Naktis viņi ierīkoja nometnes zem zvaigžņotajām debesīm un vēroja kometu. Melnie brāļi bija izgājuši no Melnās pils labā noskaņojumā, jokoja un stāstīja dažādus atgadījumus, taču dziļais meža klusums arī vīrus darīja drūmākus. Joki kļuva retāki un strīdi īsāki. Neviens gan negribēja atzīties, ka ir nobijies, jo viņi tomēr bija Naktssardzes brāļi, taču Džons juta biedros nemieru. Četri ciemi kā izslaucīti, no mežoņiem ne minas, un pat zvēri šķita izgaisuši. Apsēstais mežs nekad vēl neesot licies tik apsēsts, atzina pieredzējušie izlūki.

Pa ceļam Džons novilka cimdu, lai ļautu apdegušajiem pirkstiem paelpot svaigu gaisu. "Izskatās visai baisi." Puisis atcerējās, kā viņš mēdza Inižināt Ārijas matus. Nabaga mazā māšele. Kā diez viņai klājas? Džonu pārņēma skumjas, iedomājoties, ka reize, kad viņš varēs Ārijai pabužināt matus, var nekad vairs nepienākt. Viņš pūlējās iekustināt pirkstus, savelkot tos dūrē un atlaižot. Džons zināja, ka beigas būs klāt, ja rokai, ar kuru viņš turēja zobenu, ļaus palikt stīvai un neveiklai. Aiz Mūra katram virām bija vajadzīgs zobens.

Semvels Tārlijs kopā ar citiem namziņiem dzirdīja zirgus. Sema uzraudzībā bija trīs dzīvnieki viens viņa paša un divi nastu nesēji, kuriem katram mugurā bija nostiprināts liels stiepļu būris ar kraukļiem.

Kad Džons tuvojās, putni sāka vēzēt spārnus un klaigāt. Viens otrs ķērciens bija aizdomīgi līdzīgs vārdu skaņām.

-   Vai tu māci viņiem runāt? Sniegs jautāja Semam.

-   Dažus vārdus. Trīs putni jau prot pateikt vārdu "sniegs".

-   Pietiek jau ar vienu putnu, kas prot izķērkt manu vārdu, Džons iebilda. Un melnie brāļi nelabprāt piemin sniegu.

Ziemeļos sniegs bieži vien nozīmēja nāvi.

-   Vai Baltkocē kaut ko atradāt?

-   Kaulus, pelnus un tukšas mājas. Džons pastiepa Semam pergamenta rullīti. Vecais Lācis lika to nosūtīt mestram īmonam.

Sems izņēma no būra kraukli, noglāstīja tā spalvas un piestiprināja putnam vēstuli.

-   Lido mājās, drosminiek. Mājās! Krauklis atbildēja kaut ko nesaprotamu, un Sems pasvieda putnu gaisā. Skaļi vēzēdams spārnus, tas cauri koku lapotnēm metās pretī debesīm. Kā es gribētu, lai krauklis paņem līdzi arī mani.

-   Vēl arvien?

-   Jā, bet… Sems atbildēja, es jau vairs neesmu tik nobijies kā sākumā. Pirmajā naktī ik reizi, kad kāds cēlās pačurāt, man šķita, ka mežoņi zogas man klāt, lai pārgrieztu rīkli. Es baidījos aizvērt acis, jo šķita, ka tās vairs nekad neatvēršu. Un tad… jau bija klāt rīts. Viņš vāri pasmaidīja. Varbūt esmu gļēvulis, taču stulbs es neesmu. No jāšanas seglos un gulēšanas uz kailas zemes man sūrst visas maliņas un sāp mugura, taču es tikpat kā vairs nebaidos. Skaties! Viņš izstiepa roku, lai Džons redzētu, ka tā netrīc. Es zīmēju kartes.

"Pasaule ir savāda," Džons nodomāja. "No Melnās pils izjāja divsimt drosmīgi karotāji, un vienīgais, kurš ar katru dienu baidās arvien mazāk ir tikai Sems tas, kurš pats sevi sauc par gļēvuli."

-   Gan mēs tevi vēl izmācīsim par izlūku, Sniegs pajokoja. Beigu beigās vēl izrādīsies priekšpulkā kā Grens. Varbūt man par to aprunāties ar Veco Lāci?

-     Pat neiedomājies! Sems uzmeta galvā milzīgā, melnā apmetņa kapuci un ierausās seglos. Tas bija lēns un neveikls darba zirgs, taču spēja panest viņa svaru labāk nekā izlūku mazie rikšotāji. Biju cerējis, ka mēs paliksim nakšņot šajā ciemā, viņš sapņaini novilka. Cik jauki būtu pēc ilgiem laikiem pārlaist nakti ar jumtu virs galvas.

-   Tur tāpat visiem jumtu nepietika, Džons atkal uzlēca zirga mugurā, uzsmaidīja Semam un aizjāja. Kolonna jau bija devusies ceļā, tāpēc puisis jāja apkārt ciemam, lai izvairītos no drūzmas. Baltkoci viņš jau bija gana atskatījies.

Spoks izlēca no krūmiem tik pēkšņi, ka zirgs satrūkās un saslējās pakaļkājās. Baltais vilks medīja krietnā attālumā no izlūkiem, taču viņam neveicās labāk kā Smolvuda vīriem, kas bija nosūtīti atrast medījumu. Dīvens kādu vakaru pie ugunskura viņam stāstīja, ka meži esot tikpat tukši kā ciemi.

-   Mūsu ir daudz, Džons atbildēja. Zvēri varbūt sabīstas no trokšņa.

-    Kaut kas viņus patiešām ir nobaidījis, Dīvens atbildēja. Par to šaubu nav.

Kad zirgs bija nomierinājies, Spoks sāka lēkšot saimniekam blakus. Džons panāca Mormontu, kurš lauzās cauri vilkābeļu biežņai.

-   Vai putns ir nosūtīts? Vecais Lācis noprasīja.

-   Jā, kungs. Sems viņiem māca runāt.

Vecais Lācis iespurdzās.

-   To viņš vēl nožēlos. Tās sasodītās radības taisa milzīgu troksni, bet nekad nepasaka neko tādu, ko būtu vērts dzirdēt.

Kādu bridi viņi jāja klusēdami, lidz Džons ierunājās:

-   Ja ari mans tēvocis šos ciemus uzgāja jau tukšus…

-   …tad noteikti gribēja noskaidrot, kāpēc, Mormonts pabeidza teikumu puiša vietā. Un kādam vai kaut kam nepatika, ka tas var nākt gaismā. Nekas, kad mums piebiedrosies Korlns, mūsu jau būs trīs simti. Mēs viņus atradīsim Džon, es tev apsolu.

"Vai arī viņi atradīs mūs," Džons nodomāja.

ĀRIJA

Upe rīta saulē atgādināja zilizaļu, mirdzošu lenti. Seklajos krastos bija biezi saaugušas niedres, un Ārija pamanīja pa straumi aizslīdam ūdensčūsku ūdens virsmā aiz tās palika ņirboši apļi. Debesīs slinki riņķoja vanags.

Tā šķita tik mierīga vieta… līdz Koss ievēroja mironi.

-   Re, tur zālēs, viņš rādīja, un tad to ieraudzīja arī Ārija.

Tas bija bezveidīgi uzpūties kareivja līķis. Viņa appelējušais apmetnis bija aizķēries aiz satrunējuša baļķa, un sudrabainu zivteļu bars mielojās ar miroņa seju.

-   Es jau jūs brīdināju, ka te ir līķi, Lomijs paziņoja. To varēja pateikt pēc ūdens garšas.

Jorens, ieraudzījis mironi, nospļāvās.

-   Dober, paskaties, vai šim nav kas vērtīgs, ko mēs varētu izmantot bruņas, nazis, sīknauda, viss viens. Viņš pagrieza savu ērzeli un iejāja upē, taču zirgs iestiga dūņās, turklāt aiz niedrēm ūdens kļuva dziļāks. Jorens izjāja no upes nikns, bet zirgs līdz ceļiem bija nošķiedies ar brūnām gļotām. Šeit mēs upi nešķērsosim. Kos, jāj man līdzi augšup pa upi, pameklēsim braslu. Vot, Geren jūs jājiet lejup pa straumi, bet visi pārējie gaidiet tepat. Izlieciet sargu.

Dobers miroņa jostā atrada ādas maku ar četrām vara monētām un nelielu gaišu matu sprogu, kas bija pārsieta ar sarkanu lentīti. Lomijs un Tārbers izģērbās kaili un ielēca ūdenī, bet Lomijs apmētāja Karsto Pīrādziņu ar dūņām, saukdams:

-   Dubļu pīrāgs! Dubļu pīrāgs!

Kamēr Jorens bija prom, Rordžs ratos lādējās, draudēja un pieprasīja viņu atbrīvot no ķēdēm, taču neviens viņam nepievērsa uzmanību. Kurcs ar kailām rokām noķēra zivi. Ārija redzēja, kā viņš to izdarīja, puisis iebrida seklākā vietā un sastinga, līdz viņam klāt piepeldēja zivs, bet tad satvēra to tik aši kā čūska. Tas likās vieglāk nekā noķert kaķi, jo /ivini nebija asu nagu.

Pārējie atgriezās tikai pusdienlaikā. Vots stāstīja, ka pusjūdzi uz leju pa straumi esot bijis koka tilts, taču kāds to nodedzinājis. Jorens no saišI a noplēsa skābo lapu.

-   Mēs varētu pārpeldēt pāri ar zirgiem un, iespējams, arī ar ēzeļiem, taču ratus mums pāri upei dabūt neizdosies. Ziemeļos un rietumos ir ugunsgrēki, tāpēc šajā pusē mums palikt nevajadzētu. Paņēmis garu st ibu, melnais brālis uzzīmēja dubļos apli un novilka līniju. Tā ir Dieva Acs un upe, kas tek uz dienvidiem. Mēs esam šeit, viņš ar nūju rādīja līdzās svītrai, kas apzīmēja upi. Apkārt ezeram mēs nevaram iet, kā biju nodomājis. Ejot uz austrumiem, mēs atkal nonāksim uz Karaļceļa. Pacēlis stibu augstāk, viņš norādīja uz vietu, kur līnija saskārās ar apli.

Atceros, ka te jābūt pilsētiņai. Nocietinājumi ir no akmens, un tur valda kāds vietējais kundziņš. Pils vietā tur gan ir tikai tornis, taču viņam droši vien ir sardze un varbūt arī pāris bruņinieku. Mēs iesim gar upi uz ziemeļiem, un mums tur jānokļūst līdz tumsai. Viņiem noteikti būs laivas, tāpēc es ceru pārdot visu, kas mums ir, lai vienu no tām noīrētu. Jorens pārvilka ar stibu šķērsām pāri ezeram. Ja dievi būs labvēlīgi un pūtīs ceļavējš, mēs pāri Dieva Acij nokļūsim Hārenholā. Viņš iebakstīja kūju kādā punktā apļa augšpusē. Tur valda sīra Venta, un viņa vienmēr ir bijusi labvēlīga pret Naktssardzi.

Karstais Pīrādziņš iepleta acis.

-   Hārenholā ir spoki!

Jorens nospļāvās.

-   Ellē tavus spokus. Viņš nosvieda stibu zemē. Kāpiet zirgos!

Ārija atcerējās pasakas, ko vecā auklīte mēdza stāstīt par Hārenho-

lu. Ļaunais karalis Hārens ieslēdzies pils mūros, tāpēc Igons uzrīdījis viņam savus pūķus un pārvērtis pili sārtā. Auklīte stāstīja, ka ugunīgie rēgi joprojām esot apsēduši nomelnējušos torņus. Reizēm cilvēki vakaros ejot pie miera savās gultās, bet no rīta tos atrodot beigtus un sadegušus. Ārija tam īsti neticēja, turklāt tas bija noticis ārkārtīgi sen. Karstais Pīrādziņš bija vientiesis Hārenholā mita bruņinieki, nevis spoki. Ārija varētu sīrai Ventai atklāt, kas viņa ir patiesībā, un bruņinieki viņu pavadītu uz mājām. Bruņinieki vienmēr visus aizstāvēja, sevišķi sievietes. Varbūt sīra Venta pat parūpēsies par allaž raudošo meitenīti.

Ceļš gar upi nebija nekāds Karaļceļš, tomēr tas arī nebija ne uz pusi tik draņķīgs kā iepriekš, tāpēc rati ripoja tīri gludi. Stundu pirms saulrieta viņi ieraudzīja pirmo māju tā bija neliela būda ar salmu jumtu kviešu lauka vidū. Jorens aizjāja uz priekšu un ūjināja pēc saimnieka, taču atbildes nebija.

-    Iespējams, miris. Vai arī slēpjas. Dober, Rej, nāciet līdzi! Visi trīs vīri iegāja būdā. Nav ne trauku, ne sīknaudas, Jorens bubināja, kad viņi bija atgriezušies. Lopu arī nav. Rādās, ka būs aizbēguši. Varbūt pat satikām viņus uz Karaļceļa.

Katrā ziņā māja un labības lauki nebija nodedzināti un līķi apkārt nemētājās. Tārbers aiz būdas atrada sakņu dārzu, kur sarāva sīpolus un redīsus, kā arī pielasīja maisu ar kāpostiem. Nedaudz tālāk viņi pamanīja mežsarga būdu, pie kuras bija rūpīgi sakrauti apstrādei sagatavoti baļķi, un pussagruvušu koka māju, kas uz desmit pēdu gariem pāļiem bija uzcelta virs upes, taču nekur nebija nevienas dzīvas dvēseles. Saulē brieda kviešu, kukurūzas un miežu lauki, taču nekur neredzēja kokos sēžam sargus vai pļāvējus ar sirpjiem. Beidzot skatienam parādījās ciems. Ap nocietinājumu mūriem vīdēja baltu māju puduris, liels septs ar koka šķindeļu jumtu, rietumpusē uz neliela pakalna valdnieka tornis… un nekur neviena cilvēka.

Jorens, sēdēdams zirgā, šķobīja seju, kas slēpās aiz plušķainās bārdas.

-    Man tas nepatīk, viņš noteica, bet neko nevar darīt. Uzmanīgi jāiet apskatīties varbūt tomēr tur kāds ir paslēpies. Varbūt ir palikusi kāda laiva vai ieroči, kas mums var noderēt.

Melnais brālis atstāja desmit vīrus, lai apsargā ratus un mazo meitēnu, bet pārējos sadalīja četrās grupās pa pieciem vīriem un devās pārmeklēt ciemu.

-    Turiet acis vaļā, viņš visiem piekodināja un aizjāja uz torni, lai lūkotu pēc valdnieka vai viņa sardzes.

Ārija izrādījās vienā grupā ar Džendriju, Karsto Pīrādziņu un Lomiju. Druknais resnvēderis Vots savulaik bija airējis uz galeras, tāpēc viņš bija gandrīz vai jūrnieks, līdz ar to šis bariņš tika norīkots laivas meklējumos. Jājot starp baltajām mājām, Ārijai uz rokām sametās zosāda izmirušais ciems viņu biedēja gandrīz tikpat ļoti kā nodedzinātais cietoksnis, kur viņi bija uzgājuši raudošo meitenīti un sievieti ar vienu roku. Kāpēc cilvēki aizbēguši, pametot mājas un visu iedzīvi? Kas viņus tik ļoti varēja pārbiedēt?

Rietumos saule jau bija ļoti zemu, un mājas meta garas ēnas. Pēkšņi atskanēja būkšķis, un Ārija ķēra pēc Adatas, taču tur tikai slēģis šūpojās vējā. Ciema noslēgtā telpa pēc upes krasta plašumiem viesa nemieru.

Ieraudzījusi starp mājām un kokiem atspīdam ezeru, Ārija iespieda zirgam sānos papēžus, aiztraucās garām Votam un Džendrijam un izjāja leknā pļavā, kas pletās gar oļiem klāto ezera krastu. Rietošajā saulē tā mierīgā virsma mirdzēja kā kalta vara plāksne. Tas bija lielākais ezers, kādu Ārija jelkad bija redzējusi, no otra krasta nebija ne miņas. Kreisajā pusē uz pamatīgiem koka pāļiem stāvēja sašķiebusies iebraucamā vieta. Pa labi ezerā iesniedzās gara piestātne, bet tālāk uz austrumiem kā i iema koka pirksti stiepās doki. Vienīgā laiva bija uz akmeņiem vēkšpēdus apgāzta airulaiva ar izpuvušu dibenu.

-   Te nekā nav, vīlusies noteica Ārija. Ko tagad darīt?

-    Te ir iebraucamā vieta, Lomijs sacīja, kad pārējie piejāja tuvāk.

Varbūt tur ir palicis kas ēdams? Vai alus?

-   Iesim palūkosim, Karstais Pīrādziņš ierosināja.

-   Nemaz nedomājiet, Vots iecirtās. Jorens lika atrast laivu.

-   Visas laivas ir aizkuģojušas.

Ārija nojauta, ka tieši tā arī ir. Viņi varēja pārmeklēt visu ciemu un vienīgo laivu izdotos atrast zem iebraucamās vietas. Meitene nomāktā omā nokāpa no zirga un noliecās pie ezera. Ūdens maigi šļakstījās viņai ap kājām. Parādījās pa kādam jāņtārpiņam, kas iemirdzējās šur un tur. Zaļais ūdens bija silts kā asaras, taču tas nebija sāļš. Tas smaržoja pēc vasaras, dūņām un zaļojošiem dārziem. Ārija iemērca ūdenī seju, lai noskalotu dienas putekļus un sviedrus. Kad viņa atkal iztaisnojās, ūdens lāses noritēja pār skaustu un aiztecēja aiz apkakles. Tas bija patīkami. Viņa vēlējās, kaut varētu atļauties nomest drānas un aizpeldēt siltajā ūdenī kā sārts ūdrs. Viņa būtu gatava tā peldēt līdz pašai Ziemmalai.

Vots uzsauca, lai meitene iet palīgā meklēt, un viņa paklausīja. Kamēr Ārija ieskatījās airu mājās un šķūņos, viņas zirgs ganījās krastmalas pļavā. Viņi atrada dažas buras, nedaudz naglu, spaiņus ar sacietējušu darvu un kaķeni ar nesen dzimušiem kaķēniem, bet no laivām ne vēsts.

Kad parādījās Jorens ar pārējiem vīriem, ciemā jau bija tikpat tumšs kā mežā.

-   Tornis ir tukšs, Jorens stāstīja. Valdnieks ir devies karot vai arī aizvedis savus ļaudis drošībā, to es nepateikšu. Pilsētā nav neviena zirga vai cūkas, taču vakariņas būs. Es redzēju tur staigājam zosi un dažas vistas, bet Dieva Acī ir labas zivis.

-   Laivas nav nevienas, Ārija ziņoja.

-   Mēs varētu salabot to airulaivu, ierosināja Koss.

-   Tajā vietas pietiks četriem cilvēkiem, Jorens atbildēja.

-   T ur ir naglas, Lomijs iestarpināja, un koki ir visapkārt. Mēs varētu uzbūvēt laivas.

-   Ko tu, krāsotāj, zini no laivu būves? Jorens nospļāvās.

Lomijs apjuka.

-   Bet kā ar plostiem? Džendrijs ierosināja. Katrs var uzbūvēt plostu un sameklēt kārtis, lai atstumtos.

Jorenss kļuva domīgs.

-    Ezers ir pārāk dziļš, lai stumtos ar kārtīm, bet, ja mēs turētos pie krasta… ratus varētu atstāt tepat. Iespējams, ka tā nav slikta ideja. Es padomāšu.

-   Varbūt nakšņosim iebraucamajā vietā? Lomijs apjautājās.

-   Mēs nakšņosim cietoksnī un nosprostosim vārtus, vecais vīrs atteica. Man aiz akmens sienām ir saldāks miegs.

Ārija nespēja novaldīt mēli.

-   Te mēs nevaram palikt, viņa izmeta. Tie ļaudis, kas te dzīvoja, taču ir aizbēguši ar visu valdnieku.

-   Ārijs ir nobijies, Lomijs skaļi iesmējās.

-   Neesmu vis, meitene atcirta, bet viņi gan tādi bija.

-    Prātīgs puika, Jorens uzslavēja. Ir tikai viena atšķirība cilvēkiem, kas te dzīvoja, bija jākaro, gribi vai negribi. Mums nav jākaro. Naktssardze nenostājas nevienā pusē, tāpēc ienaidnieku mums nav.

"Un draugu arī ne," viņa nodomāja, taču šoreiz paklusēja. Viņa nevēlējās Lomija un visu pārējo priekšā izskatīties pēc gļēvuļa.

Nocietinājuma vārti bija sastiprināti ar lielām naglām. Iekšpusē viņi uzgāja dzelzs stieņus nelielu kociņu resnumā. Ja tos izbāza cauri skavām, izveidojās pamatīgi krusteniski aizbīdņi. Jorens paziņoja, ka nekāds Sarkanais cietoksnis tas vis nav, taču labāks par vairumu citu cietokšņu, un vienas nakts pārlaišanai būšot gana labs. Sienas bija raupjas un neapmestas, desmit pēdas augstas, ar koka klāju augšpusē. Ziemeļpusē bija slepenās durvis, un Gerens vecā koka šķūnī zem salmiem atklāja lūku, kas veda šaurā, līkumotā tunelī. Viņš pa to aizrāpās līdz pašam galam un nonāca pie ezera. Jorens lika uz lūkas novietot ratus, lai neviens nespētu iekļūt cietoksnī pa tuneli. Sadalījis vīrus trīs sardzes maiņās, melnais brālis nosūtīja Tārberu, Kurcu un Džeku Griezēju uz pamesto torni, lai no augšas novērotu apkārtni. Kurcam bija medību rags, kurā vajadzēja pūst, ja tuvotos briesmas.

Vi iii ieveda ratus un dzīvniekus iekšā un aizbultēja vārtus. Ļodzīgais •kuilis bija tik liels, lai tajā varētu sadzīt visus ciema lopus. Ēka, kurā patvērumu varēja meklēt visi iedzīvotāji, bija vēl lielāka gara, «ema, būvēta no akmeņiem un ar salmu jumtu. Koss izgāja pa slepenajām durvīm, noķēra zosi un abas vistas, un tad Jorens atļāva iekurt ugunskuru. ( aetoksnī bija plašs ķēķis, taču visi podi un katli bija aiznesti. Džendrijs, 1 )obers un Ārija saņēma uzdevumu pagatavot maltīti. Dobers lika Ārijai noplūkt putnus, bet Džendrijs tikmēr skaldīja malku.

-   Kāpēc es nevaru skaldīt malku, meitene sašuta, taču neviens viņā neklausījās.

Ārija sadrūma un ņēmās plūkt vistu. Jorens sēdēja otrā sola galā un ar galodu asināja dunci.

Kad mielasts bija gatavs, Ārija apēda vistas kāju un mazliet sīpolu. Neviens nebija pārāk runātīgs, pat Lomijs ne. Džendrijs pēc vakariņām ņēmās spodrināt ķiveri ar tādu sejas izteiksmi, it kā viņa tur nemaz nebulu. Mazā meitenīte šņukstēja un brēca, bet, kad Karstais Pīrādziņš piedāvāja kumosiņu zoss gaļas, viņa to nolocīja un prasīja vēl.

Ārijai bija jāstāv sardzē otrajā maiņā, tāpēc viņa apgūlās. Miegs nenāca, un meitene aizņēmās no Jorena galodu, lai uzasinātu Adatu. Sīrio l orels mēdza teikt, ka neass zobens ir kā klibs zirgs. Pienāca Karstais Pīrādziņš, apsēdās viņai blakus uz salmu maisa un brīdi vēroja, kā meitene darbojas.

-   Kur tu ņēmi tik labu zobenu? viņš gribēja zināt. Ārija uz viņu palūkojās ar tādu skatienu, ka puisis kā aizstāvēdamies pacēla rokas. Es taču nesaku, ka tu to esi nozadzis. Tikai pajautāju, kur tu to ņēmi, tas arī viss.

-   To man uzdāvināja brālis, Ārija noņurdēja.

-   Nezināju, ka tev ir brālis.

Ārija mitējās asināt un pakasījās. Salmos bija blusas, taču dažas vairāk vai mazāk nebija liela nelaime.

-   Man ir daudz brāļu.

-   Tiešām? Vecāki vai jaunāki?

"Par to man nevajadzētu runāt. Jorens bija licis turēt muti."

-   Vecāki, viņa sameloja. Viņiem arī ir zobeni, un viņi man iemācīja nogalināt tos, kas neliek mieru.

-   Es jau neko, es tikai gribēju parunāties.

Karstais Pīrādziņš aizgāja, un Ārija saritinājās uz salmiem. Viņa dzirdēja, kā ēkas otrā galā raud mazā meitenīte. "Kaut viņa beidzot apklustu. Kāpēc viņai visu laiku jāpinkšķ?"

Ārija droši vien bija iemigusi, lai ari neatcerējās, ka būtu aizvērusi acis. Viņa sapņoja, ka gaudo vilki. Skaņa bija tik drausmīga, ka meitene acumirklī pamodās. Viņa pietrūkās sēdus salmu cisās, un sirds vai lēca pa muti laukā.

-    Pīrādziņ, mosties! Viņa pietrausās kājās. Vot, Džendrij, vai tad jūs nedzirdējāt?

Meitene uzvilka zābaku.

Vīri un puikas visapkārt sarosījās un sāka slieties kājās.

-   Kas noticis? Karstais Pīrādziņš noprasīja.

-   Ko vajadzēja dzirdēt? Džendrijs gribēja zināt.

-   Ārijam bija slikts sapnis, kāds cits noteica.

-   Nē, es dzirdēju, meitene nelikās mierā. Tur gaudoja vilks.

-   Ārijam vilki ir galvā, Lomijs pasmīkņāja.

-   Lai taču tie kauc. Gerens novilka. Viņi ir tur, bet mēs esam te.

Vots piekrita.

-   Neesmu piedzīvojis, ka vilki varētu ieņemt cietoksni.

-   Bet es neko nedzirdēju, Karstais Pīrādziņš spītējās.

-   Tas bija vilks, Ārija iesaucās, vilkdama zābaku arī otrā kājā. Kaut kas ir atgadījies, kāds nāk, celieties!

Neviens nepaguva Āriju apsaukt, kad nakti pāršķēla troksnis. Tikai šoreiz tas vis nebija vilka kauciens tur Kurcs pūta taurē, lai brīdinātu par briesmām. Vienā mirklī visi jau vilka mugurā drēbes un ķēra pēc ieročiem, kādi nu kuram bija. Kad raga skaņas atskanēja vēlreiz, Ārija metās pie vārtiem. Skrienot garām šķūnim, viņa dzirdēja, kā Kodējs neganti rausta ķēdes, bet Žakens H gars no ratiem sauc:

-   Zēn! Mīļo zēn! Vai sācies karš? Atbrīvo mūs, vīri var cīnīties. Zēn!

Ārija nelikās par saucieniem ne zinis un joza tālāk, bet tad jau izdzirda aiz mūriem zirgus un kliedzienus.

Meitene uzrāpās uz dēļu klāja. Mūru dzeguļi bija pārāk augsti, savukārt Ārija pārāk maza, tāpēc viņai vajadzēja pacelties uz pirkstgaliem, lai redzētu, kas notiek ārpusē. Uz mirkli viņai likās, ka ciems ir pilns ar jāņtārpiņiem, bet tad meitene noprata, ka tur starp mājām skraida vīri ar lāpām. Drīz vien uzliesmoja kāds jumts nakts melnumā oranžas liesmas sāka laizīt salmu kūļu vēderus. Pēc tam aizdegās vēl viens, tad vēl, un drīz vien liesmas zvēroja it visur.

Džendrijs ar bruņucepuri galvā nostājās Ārijai blakus.

-   Cik viņu tur ir?

Ārija pūlējās saskaitīt, bet jātnieki auļoja pārāk ātri un lāpas viņu rokās šaudījās šurpu turpu.

Kāds simts, viņa sacija. Divi simti? Es nezinu. Cauri liesmu rēkoņai bija dzirdami kliedzieni. Drīz vien viņi būs pie mums.

-   Skaties, Džendrijs rādīja.

Jātnieku kolonna starp ēkām virzījās uz nocietinājuma pusi. Liesmas atmirdzēja bruņucepurēs un bruņās ar oranžiem un dzelteniem lāsumiem. Vienam no jātniekiem gara šķēpa galā bija piesiets karogs. Ārijai līkas, ka tas ir sarkans, taču naktī bija grūti to noteikt precīzi, ja visapkārt vārījās liesmas tad viss šķita sarkans, melns vai oranžs.

Uguns lēkāja no vienas mājas uz citu. Ārija redzēja, kā uzliesmo koks, un liesmas pārņem visus tā zarus, līdz koks plīvoja gluži kā oranžā apmetnī ietērpts. Tagad visi jau bija pamodušies un rāpās uz koka klāja mūra augšpusē vai centās savaldīt izbiedētos dzīvniekus. Jorens izkliedza pavēles. Kaut kas atsitās pret kāju. Izrādījās, ka viņai cenšas pieķerl ies mazā, raudošā meitenīte.

-   Liec mani mierā! Ārija atrāva kāju. Ko tu te dari? Muļķe, ej kaut kur paslēpies.

Ārija pastūma meitēnu malā.

Jātnieki sapulcējās pie vārtiem.

-   Jūs tur, cietoksnī! uzsauca bruņinieks augstā un smailā bruņucepurē. Karaļa vārdā atveriet!

-   Un kura karaļa vārdā mums to vajadzētu darīt? atkliedza vecais Rīzens, pirms vēl Vots viņu apklusināja.

Jorens uzrāpās cietokšņa malā pie vārtiem, piesējis pie koka kārts savu izbalējušo, melno apmetni.

-   Nomierinieties, viņš sauca. Te neviena vietējā nav.

-    Un kas esi tu, vecais? Viens no valdnieka Berika gļēvuļiem? atsaucās bruņinieks smailajā bruņucepurē. Ja tur ir arī tas vecais ērms Toross, tad pajautā, kā viņam patīk šie ugunskuri.

-   Tādu ļaužu te nav, Jorens atsaucās. Te ir tikai Naktssardzes brāļi. Mēs jūsu karos nepiedalāmies. Viņš pacēla kārti augstāk, lai visi redzētu viņa apmetņa krāsu. Paskaties, tas ir melnais Naktssardzes apmetnis.

-   Vai arī melnais Dondarionu nama apmetnis? atkliedza vīrs, kura rokās bija ienaidnieku karogs. Valdnieka Berika ģerbonis bija violets zibens uz melna fona.

Pēkšņi meitene atcerējās to rītu, kad viņa bija iemetusi ar apelsīnu Sansai pa seju un apšļākusi ar sulu māsas dumjo ziloņkaula krāsas zīda kleitu. Turnīrā piedalījās kāds dienvidu kundziņš, un māsas pamuļķā draudzene Džeine bija līdz ausīm viņā iemīlējusies. Lūk, viņam uz vairoga bija zibens, un viņas tēvs sūtija šo bruņinieku sodīt Suņa brāli. Tagad šķita, ka tas noticis pirms tūkstoš gadiem un noticis ar pavisam citu cilvēku pavisam citā dzīvē… Protams, ar Āriju Stārku, nevis bāreni Āriju. Kā gan tāds Ārijs varētu pazīt augstdzimušus valdniekus?

-   Vai tu esi akls? Jorens pavicināja kārti šurpu turpu, lai apmetnis sāktu plīvot. Kur tu redzi to nolāpīto zibeni?

-    Naktī visi karogi izskatās melni, bruņinieks ar smailo ķiveri atzīmēja. Atver vārtus, vai arī mēs jūs visus uzskatīsim par noziedzniekiem, kas ir uz vienu roku ar karaļa ienaidniekiem.

Jorens nospļāvās.

-   Kurš jums ir galvenais?

-   Es! Kad viņš pakāpās malā, liesmas no degošajām mājām atspīdēja zirga bruņās. Tas bija pilnīgs vīrs ar mantikoru uz vairoga un smalkiem rakstiem uz tērauda krūšu bruņām. Zem pavērtā sejsega vīdēja bāla seja, kas atgādināja cūkuģīmi. Esmu sīrs Emorijs Lorhs, Rūdas klinšu valdnieka Tīvina Lanistera karognesis, karaļa labā roka. īstā karaļa Džofreja. Viņš runāja smalkā un spalgā balsī. Viņa vārdā es pavēlu jums atvērt vārtus.

Visapkārt dega ciems. Naksnīgais gaiss bija dūmu pilns, un dzirksteles, kas cēlās debesīs bija spilgtākas par zvaigznēm. Jorens sadrūma.

-   Neredzu nekādu nepieciešamību. Dari ar ciemu, ko vien vēlies, tā nav mūsu darīšana, bet liec mūs mierā. Mēs tev neesam ienaidnieki.

"Atveriet acis!" Ārija gribēja iesaukties vīriem lejā pie vārtiem.

-   Vai tad viņi neredz, ka mēs neesam ne pavēlnieki, ne bruņinieki? tā vietā meitene nočukstēja.

-   Nez vai viņus tas interesē, Džendrijs čukstus atbildēja.

Meitene ieskatījās sīra Emorija sejā tā, kā to bija mācījis Sīrio, un

redzēja, skolotājam bija taisnība.

-   Ja jūs neesat nodevēji, atveriet vārtus, Emorijs auroja. Mēs tikai pārliecināsimies, vai jūs runājat patiesību, un dosimies prom.

Jorens košļāja skābo lapu.

-    Es jau teicu, ka te, izņemot mūs, neviena cita nav. Dodu tev goda vārdu.

Bruņinieks ar smailo ķiveri iesmējās.

-   Vārnas došot mums goda vārdu!

-   Vai neesi apmaldījies, vecais? mēdījās viens no šķēpnešiem. Mūris ir tālu ziemeļos.

-   Pēdējo reizi karaļa Džofreja vārdā pavēlu tev pierādīt savu uzticību un atvērt vārtus, sīrs Emorijs teica.

Jorens labu brīdi, košļādams lapu, apdomājās un izspļāva to.

-   Es to nedarīšu.

Lai tā būtu. Nepakļaujoties karaļa pavēlei, jūs pasludināt sevi par dumpiniekiem neatkarīgi no tā, vai jums ir melni apmetņi vai nav.

-   Te ir jauni zēni, Jorens uzsauca.

-   Jauni zēni un veci vīri mirst vienādi, sīrs Emorijs pacēla roku, un uz. cietokšņa pusi aizlidoja šķēps.

Tēmēts tika Jorenam, taču tas trāpīja Votam, kurš stāvēja tieši aiz melnā brāļa. Šķēpa uzgalis caurdūra rīkli un iznāca ārā kakla otrā pusē mitrs un tumšs. Vots, pūlēdamies satvert šķēpu aiz kāta, kā maiss novēlas no klāja.

-   Uzbrūciet cietoksnim un nogalējiet viņus visus, sīrs Emorijs garlaikotā balsī noteica.

Tūdaļ uz mūru pusi aizlidoja vēl vairāki šķēpi. Ārija aiz tunikas parāva sānis Karsto Pīrādziņu. Ārpusē šķindēja bruņas, klaudzēja šķēpi un vairogi, dipēja pakavi. Mezdama dzirksteles, pāri galvām aizlidoja lāpa un nokrita pagalma smiltīs.

-    Ieročus! Jorens nobļāvās. Visiem izklīst un aizsargāt cietoksni jebkurā vietā, kur tie uzbrūk! Kos, Ureg, sargājiet slepenās durvis. Lomij, izvelc šķēpu no Vota un stājies viņa vietā.

Karstais Pīrādziņš, pūlēdamies izvilkt zobenu no maksts, nosvieda to zemē. Ārija pasniedza puisim viņa ieroci.

-   Es neprotu cīnīties ar zobenu, tas atzinās un ar baltu aci palūkojās uz meiteni.

-   Tas ir vienkārši, viņa atteica, taču meli iestrēga kaklā, kad uz cietokšņa malas parādījās kāda roka.

Meitene degošā ciema gaismā to redzēja tik skaidri, it kā laiks būtu apstājies. Pirksti bija strupi, tulznaini un sprogainām, melnām spalvām apauguši, bet zem īkšķa naga rēgojās netīrumu kārta. "Bailes cērt spēcīgāk par zobenu," viņa atcerējās, kad tūdaļ pēc rokas parādījās arī bruņucepure.

Viņa atvēzējās, un Adatas rūdītais tērauds iegrauzās pirkstos kaut kur starp kauliņiem.

-   Ziemmala! viņa iesaucās. Izšļācās asinis, pirksti nobira kur kurais, un seja ar bruņucepuri nozuda tikpat ātri kā parādījusies.

-   Aizmugurē! Karstais Pīrādziņš iekliedzās, un Ārija apcirtās riņķī.

Otrais vīrs bija bārdains, bez ķiveres, ar zobos iekostu dunci, lai abas

rokas būtu brīvas kāpšanai mūrī. Tiklīdz viņš cēla kāju uz koka klāja,

Ārija dūra viņam sejā acu augstumā. Adata nemaz nepaguva pieskarties kareivim, taču viņš, izvairīdamies no zobena, atliecās atpakaļ un nokrita zemē. "Ceru, ka viņš novēlās uz ģimja un nogrieza sev mēli."

-   Skaties uz viņiem, nevis uz mani! meitene uzsauca Karstajam Pīrādziņam, un, kad nākamais uzbrucējs parādījās virs mūra, puisis pats iecirta tam ar īso zobenu un nogāza zemē.

Sīram Emorijam nebija trepju, taču cietokšņa sienas bija raupji mūrētas un neapmestas, tāpēc pa tām viegli varēja uzrāpties. Likās, ka uzbrucēju ir bez skaita. Tiklīdz Ārija kādu sadūra, sacirta vai nogrūda lejā, kāds cits jau līda pāri mūrim. Bruņinieks ar smailo bruņucepuri bija uzrāpies līdz mūra dzeguļiem, taču Jorens uzmeta viņam virsū savu karogu un, kamēr uzbrucējs pūlējās atsvabināties no lupatas, ietrieca dunci tam spraugā starp bruņām. Ikreiz, kad Ārija pacēla skatienu, pāri mūrim lidoja arvien vairāk lāpu, un acīs palika ņirba no to spožajām liesmām. Meitene ievēroja zelta lauvu uz sarkana karoga un iedomājās par Džofreju: cik labi būtu, ja viņš atrastos šeit tad Ārija varētu ietriekt Adatu viņa ņirdzīgajā vieplī. Kad četri vīri ar cirvjiem mēģināja uzlauzt vārtus, Koss tos nošāva ar bultām vienu pēc otra. Dobers nogāza kādu vīru no kājām. Lomijs, ar akmeni sadragājis tam galvu, pirms tas paguva piecelties, sāka gavilēt, taču tad ieraudzīja, ka Doberam vēderā iedurts duncis, un bija skaidrs, ka arī biedrs vairs nepiecelsies. Ārija pārlēca pāri kāda puiša līķim ar nocirstu roku tas nebija vecāks par Džonu. Viņai likās, ka tas nebija viņas darbs, tomēr meitene nebija par to īsti pārliecināta. Viņa dzirdēja Ķīlu lūdzamies žēlastību kāda bruņinieka priekšā, kuram uz vairoga bija lapsene, taču bruņinieks sadragāja Kīlam seju ar dzelkšņainu vāli. Viss oda pēc asinīm, dūmiem, dzelzs un urīna, taču drīz vien visas šīs smakas bija saplūdušas vienā. Meitene nepamanīja, kā kaulains vīrelis bija pamanījies pārlīst pāri mūrim, taču, tiklīdz viņa to ieraudzīja, tā kopā ar Džendriju un Karsto Pīrādziņu metās tam virsū. Džendrijs ar zobena cirtienu notrieca viņam no galvas bruņucepuri, zem kuras atklājās kaila, pārbijusies, bezzobaina seja ar pelēki raibu bārdu, un Ārija, lai arī viņai sametās žēl šā karotāja, to nogalināja ar saucienu:

-   Ziemmala! Ziemmala!

Savukārt Karstais Pīrādziņš šķēla ar zobenu pa kaulaino kaklu, saukdams:

-   Pērciet karstus pīrādziņus!

Kad kaulainais bija beigts, Džendrijs pievāca viņa zobenu un nolēca lejā pagalmā, lai turpinātu cīnīties. Ārija palūkojās viņam garām un redzēja cietoksnī šaudāmies tēraudpelēkas ēnas, bet bruņās un asmeņos .il mirdzēja liesmas viņa saprata, ka ienaidnieks kādā vietā ir sadragājis mūri vai ielauzies pa slepenajām durvīm. Meitēns nolēca līdzās Dženilrijam, piezemējoties tā, kā bija mācījis Sīrio. Nakts tumsā šķindēja metāls un stenēja ievainotie vai mirstošie. Ārija uz mirkli apjuka, jo nesaprata, uz kuru pusi skriet visapkārt valdīja nāve.

Tad pēkšņi viņu sagrāba Jorens un iekliedzās tieši sejā:

-   Puika! viņš bļāva, kā vienmēr mēdza to darīt. Bēdz prom, viss ii cauri mēs esam zaudējuši! Savāc visus zēnus, kuri vēl dzīvi, un bēdz tūlīt pat!

-   Kā? Ārija pārprasīja.

-   Pa lūku šķūnī! viņš nokliedzās.

To pateicis, viņš ar zobenu rokā jau bija nozudis cīņā. Ārija satvēra Džendriju aiz rokas.

-   Jorens lika bēgt prom, viņa uzsauca. Pa lūku šķūnī.

Pa bruņucepures atverēm Vērša acīs atmirdzēja liesmas, un puisis palocīja galvu. Viņi pasauca lejā Karsto Pīrādziņu un uzmeklēja Lomiju Zaļroci, kurš asiņodams gulēja zemē, jo viņam stilbā bija iedurts šķēps. Pa visiem viņi atrada arī Gerenu, kurš bija ievainots tik smagi, ka nespēja pakustēties. Pa ceļam uz šķūni Ārija ieraudzīja mazo, raudošo meitenīti, kas sēdēja visam haosam pa vidu dūmu un nāves ielenkumā. Pārējie metās tālāk, bet viņa satvēra meitenīti aiz rokas un pierāva kājās, taču mazā nebija piedabūjama iet pati, pat pēc apveltīšanas ar pliķi. Tā nu Ārija vilka viņu pa zemi aiz rokas, otrā rokā turēdama Adatu. Priekšā nakts vīdēja draudīgi sarkana. "Tur deg šķūnis," viņa nodomāja. No vietas, kur salmos bija nokritusi lāpa, liesmas laizīja sienas, un iekšā brēca ieslodzītie dzīvnieki. Karstais Pīrādziņš pabāza galvu no šķūņa.

-   Ārij, nāc! Lomijs jau ir prom! Atstāj viņu, ja tā nenāk!

Ārija vilka meitenīti sev līdzi vēl stūrgalvīgāk. Karstais Pīrādziņš atkal nozuda šķūnī, un atstāja viņas ārā… bet tad iznāca Džendrijs. Uguns viņa spoži nospodrinātajā bruņucepurē atspīdēja tik spilgti, ka ragi likās nokaitēti. Viņš pieskrēja pie Ārijas un uzmeta raudošo meitenīti plecā.

-   Skrien!

Ieskriet šķūnī bija tas pats, kas ieskriet krāsns mutē. Gaisā mutuļoja dūmi, bet dibensiena no apakšas līdz augšai vienās liesmās. Zirgi un ēzeļi spārdījās, slējās pakaļkājās un zviedza. Tad viņa ieraudzīja ratus un tiem pieķēdētos trīs vīrus. Kodējs raustījās ķēdēs, un asinis tecēja lejup pa rokām, kur tās bija savainojušas važas. Rordžs spārdījās un izkliedza lamuvārdus.

-   Zēn, uzsauca Žakens Hģars. Mīļo zēn!

Atvērtā lūka bija tikai dažu pēdu attālumā, taču uguns izplatījās ātri, aprijot veco koku un sausos salmus ātrāk, nekā meitene spēja iedomāties. Viņa atcerējās Suņa šaušalīgi apdegušo seju.

-    Tunelis ir šaurs, Džendrijs iesaucās. Kā mēs viņu izdabūsim cauri?

-   Velc, Ārija ierosināja. Vai stum.

-   Labie zēni, mīļie zēni! sauca Žakens Hgars.

-   Noņemiet tās izjātās važas! Rordžs auroja.

Džendrijs nelikās par noziedzniekiem ne zinis.

-   Lien pa priekšu, tad stumsim viņu, bet beigās līdīšu es. Pasteidzies, tur ir labs gabals ejams.

-   Kur tu atstāji cirvi, kad skaldīji malku? Ārija atminējās.

-    Ārā pie sienas. Viņš uzmeta skatienu savažotajiem vīriem. Es labāk izglābtu ēzeļus, tikai nav laika.

-   Paņem meitenīti, Ārija kliedza. Ved viņu ārā!

Viņa izskrēja no šķūņa. Uguns šaustīja muguru ar liesmojošiem spārniem. Ārā šķita debešķīgi vēss, taču visapkārt vaidēja mirstoši vīri. Koss padodoties nometa zemē zobenu, taču tūliņ tika nogalināts. Jorens nekur nebija redzams, bet cirvis bija turpat, kur Džendrijs to bija atstājis, malkas klucī pie ēkas sienas. Viņai izdevās cirvi izraut, bet tajā pašā mirklī bruņucimdā tērpta roka sagrāba viņu aiz pleca. Ārija apsviedās un no visa spēka iecirta cirvi uzbrucējam starp kājām. Viņa seju meitene neredzēja, tikai sāka līt tumšas asinis. Visgrūtākais bija ieiet atpakaļ šķūnī. Dūmi vēlās pa atvērtajām durvīm kā melna čūska, iekšā brēca nabaga lopiņi ēzeļi un zirgi un vīri. Ārija iekoda lūpā un, zemu pieliekusies, lai nebūtu jāelpo tik biezi dūmi, iešāvās pa durvīm.

Kādu ēzeli bija ielenkušas liesmas, un dzīvnieks trakoja šausmās un sāpēs. Meitene saoda .svilstošas spalvas. Aizsvilies bija arī jumts, un no tā lejā krita degoši koka gabali, salmi un siens. Ārija ar plaukstu aizsedza muti un degunu. Dūmu aizsega dēļ ratus redzēt nevarēja, taču bija dzirdami Kodēja kliedzieni. Viņa rāpus līda uz skaņas pusi.

Pēkšņi viņai blakus parādījās ritenis. Rati palēcās un izkustējās par puspēdu, jo Kodējs atkal sāka mētāties ķēdēs. Žakens viņu redzēja, taču bija pārāk grūti paelpot, kur nu vēl parunāt. Viņa iemeta cirvi ratos. Rordžs to paķēra un pacēla augstu virs galvas pār seju, kurā nebija deguna, plūda sviedru straumes. Ārija klepodama metās bēgt. Viņa aiz muguras dzirdēja, kā tērauds plosa vecos koka ratus. Vēl pēc mirkļa atskanēja tik skaļš krakšķis kā pērkona grāviens, un ratu dibens sašķīda skaidās.

Ārija ar galvu pa priekšu ienira tunelī un krita kādas piecas pēdas. Mute bija pilna ar zemi, taču to viņa nemaz nemanīja. Garšai nebija nekādās vainas tā garšoja pēc zemes, ūdens, sliekām un dzīvības. Pazemē bija vēss un tumšs. Augšā bija tik vien kā asinis, aurojošas liesmas, smacējoši dūmi un mirstošo zirgu zviedzieni. Viņa pagrieza zobensiksnu tā, lai Adata netraucētu līst uz priekšu. Ārija bija pārvarējusi tikai kādas divpadsmit pēdas, kad aizmugurē atskanēja dārdoņa, kas atgādināja milzīga nezvēra rēkšanu, un viņu panāca karstu dūmu un melnu putekļu mākonis, kas oda kā ellē. Ārija aizturēja elpu, iespieda seju zemē un saka raudāt. Par ko viņa pati nemaz nezināja.

TIRIONS

Karaliene nebija noskaņota gaidit Varīsu. Nodevība pati par sevi ir ļaunums, viņa nikni paziņoja, bet šī jau nu ir pilnīgi atklāta neģēlība, un man nav vajadzīgi tā glumā einuha padomi, kā rīkoties ar neliešiem.

Tīrions paņēma no māsas vēstules un salīdzināja. Tās sakrita vārds vārdā, tikai rakstījušas divas dažādas personas.

-   Pirmo vēstuli mestrs Frenkens saņēma Stolkvortas pilī, dižmestrs Pīsels paskaidroja. Otro mēs dabūjām no valdnieka Džila.

Īkstītis plucināja savu bārdeli.

-   Ja Staniss ir pacenties nosūtīt vēstuli arī viņam, tad ir pilnīgi skaidrs, ka to ir redzējis ikviens valdnieks visās septiņās valstībās.

-   Es gribu, lai tās vēstules tiktu sadedzinātas, visas līdz pēdējai, Serseja pavēlēja. Lai neviens vārds no tā, kas tajās teikts, nenonāk ne mana dēla, ne mana tēva ausīs.

-    Domāju, ka tēvs šobrīd par vēstulēm zina vairāk nekā tikai kādu vārdu, kas tajās rakstīts, Tīrions sausi atbildēja. Nav nekādu šaubu, ka Staniss ir vēstuli aizsūtījis gan uz Rūdas klintīm, gan Hārenholu. Bet, ja runājam par sadedzināšanu, kāda no tā jēga? Dziesmiņa ir nodziedāta, vīns izliets, mauķele stāvoklī. Taisnību sakot, nekā briesmīga tajās vēstulēs nemaz nav.

Serseja pievērsa brālim savu zvērojošo zaļo acu skatienu.

-   Vai tu esi pavisam prātu zaudējis? Vai izlasīji, kas tur rakstīts? Viņš manu dēlu sauc par "zēnu Džofreju", turklāt uzdrošinās mani apvainot asinsgrēkā, laulības pārkāpšanā un nodevībā!

"Tikai tāpēc, ka tā ari ir." Bija pārsteidzoši redzēt, cik Serseja ir nikna par šiem apvainojumiem, lai ari labi zināja, ka tas viss ir tīra patiesība. "ja mēs zaudēsim karu, viņai vajadzētu iestāties balagānā viņai ir talants." Tīrions nogaidīja, līdz māsa pabeidz izteikties.

-   Stanisam taču ir vajadzīgs iemesls, lai attaisnotu dumpja uzsākšanu. Ko tad tu gribēji, lai viņš vēstulēs raksta? "Džofrejs ir mana brāļa dēls un pilntiesīgs mantinieks, bet es tomēr gribu viņam atņemt troni?"

-   Es necietīšu, ka mani sauc par mauku!

"Bet viņš taču neapgalvo, ka Džeimijs tev par to samaksājis." Tīrions izlikās, ka vēlreiz pārlasa vēstuli tur bija kāda interesanta frāze…

-   "Rakstīts ar Gaismas Dieva svētību", viņš nolasīja. Savāda vārdu izvēle.

Pīsels nogrimšļojās.

-   Šie vārdi bieži ir sastopami vēstulēs no brīvpilsētām. Tie nenozīmē neko vairāk kā pie mums, teiksim, "rakstīts dieva priekšā". Tas ir sarkano priesteru dievs, un pieļauju, ka pie viņiem dokumenti tā tiek rakstīti.

-   Pirms dažiem gadiem Varīss jau ziņoja, ka valdniece Selīse ir sapinusies ar sarkanajiem priesteriem, īkstītis atgādināja.

Tīrions uzsita ar pirkstu pa vēstuli.

-   Un tagad izskatās, ka viņas vīrs ir rīkojies tāpat. Mēs to varam izmantot pret viņu pašu. Lai augstais septons izskaidro, kā Staniss ir nostājies pret dieviem un pret karali…

-   Jā, jā, karaliene nepacietīgi attrauca, bet vispirms mums ir jāaptur šo melu izplatīšana karaļvalstī. Padomei ir jāpieņem lēmums: ikviens, kurš runās par asinsgrēku vai sauks Džofu par bastardu, zaudēs mēli.

-   Ļoti prātīgi, noteica dižmestrs Pīsels, un amata ķēde, viņam palokot galvu, nošķindēja.

-   Muļķība vien, Tīrions nopūtās. Ar mēles izraušanu nevar pierādīt, ka cilvēks ir melis. Tas tikai nozīmē, ka jūs baidāties no tā, ko šis cilvēks var pateikt.

-   Un ko tad mums vajadzētu darīt? māsa noprasīja.

-   Neko daudz. Lai ļaudis melš. Drīz vien viņiem apniks, un tā kļūs par pasaku. Jebkurš cilvēks, kuram piemīt veselais saprāts, redzēs, ka tas ir tikai paņēmiens, lai attaisnotu cīņu par troni. Vai tad Staniss min arī kādus pierādījumus? Un kur viņš tos ņemtu? Tīrions apveltīja māsu ar mīļu smaidu.

-   Tā gan ir, viņa sacīja, tomēr…

-   Gaišība, jūsu brālim taisnība, Petīrs Bailišs salika kopā pirkstus. Ja centīsimies apslāpēt tenkas, mēs tam visam tikai piešķirsim ticamību.

Labāk izturēsimies pret to kā pret nožēlojamiem meliem, kādi tie patiesībā arī ir. Un tikmēr pret uguni cīnīsimies ar uguni.

Serseja vērtējoši uzlūkoja Īkstīti.

-   Par kādu uguni tu runā?

-    Iespējams, par līdzīgu pasaciņu, tikai tādu, kam vieglāk noticēt. Valdnieks Staniss lielāko daļu laulības dzīves ir pavadījis šķirti no sievas. Es, protams, viņu nevainoju es rīkotos tāpat, ja būtu precējies ar sīru Selīsi. Tomēr, ja mēs palaistu baumas, ka Stanisa meita nav dzimusi no viņa un pats Staniss ir ragnesis… Vienkāršie ļaudis allaž tiecas ticēt ļaunākajam, ko dzird par saviem valdniekiem, sevišķi tik bargiem, drūmiem un sasodīti lepniem kā Staniss Barateons.

-   Viņš nekad nav bijis tautā diži mīlēts, tā ir taisnība. Serseja mirkli apdomājās. Tātad mēs viņam atdarīsim ar to pašu? Jā, tas man patīk. Kuru mēs izvēlēsimies par Selīses mīļāko? Šķiet, viņai ir divi brāļi, un viens no tēvočiem visu šo laiku pavada kopā ar viņu Pūķakmenī.

-   Pils namzinis ir Aksels Florents. Tīrions bija spiests negribīgi atzīt, ka Īkstīša plāns bija daudzsološs. Staniss nekad nebija mīlējis sievu, turklāt pēc dabas bija aizdomu pilns un ass kā ezis, ja runa bija par viņa godu. Ja izdotos sēt nesaskaņas starp viņu un viņa sekotājiem, tas nāktu tikai par labu. Esmu dzirdējis, ka meitai esot Florentu ausis.

Īkstītis slinki atmeta ar roku.

-    Kāds tirdzniecības pārstāvis no Līsas reiz ieminējās, ka valdnieks Staniss droši vien ļoti mīlot savu meitu, ja uz Pūķakmens mūriem izstādījis simtiem viņas statuju. "Kungs," biju spiests atbildēt, "tās ir gargulas." Viņš ieķiķinājās. Sīrs Aksels varētu būt Širīnas tēvs, taču, kā rāda mana pieredze: jo neticamāks un satriecošāks ir stāsts, jo vairāk iespēju, ka tas tiks pārstāstīts tālāk. Stanisam ir izcili kroplīgs nerrs vientiesis ar tetovējumiem uz sejas.

Dižmestrs Pīsels iepleta muti un palūkojās uz Īkstīti.

-    Jūs taču negribēsiet kādam iestāstīt, ka valdniece Selīse ir likusies gultā ar savu ākstu?

-   Tikai ākstam var ienākt prātā likties gultā ar Selīsi Florentu, Īkstītis atteica. Vislabākie no meliem satur sīkus patiesības krikumus, kas liek klausītājam apdomāt dzirdēto. Kā jau mēdz gadities, āksts ir ārkārtīgi pieķēries meitenei un seko viņai ik solī. Viņi pat ir mazliet līdzīgi pēc izskata Širīnai ir tāda pati raiba, pa pusei paralizēta seja.

Pīsels apjuka.

-   Bet tas taču ir no pelēkās sērgas, kas bērnībā nabadzīti gandrīz noveda kapā.

Mans stāsts man patīk labāk, īkstītis atsaucās. Un vienkāršajiem ļaudīm arī tas patiks labāk. Daudzi no viņiem tic pasakām ja sieviete grūtniecības laikā ēdīs truša gaļu, tad viņai piedzims bērns ar garām ausīm.

Serseja apveltīja Īkstīti ar tādu smaidu, kāds parasti tika Džeimijam.

Valdniek Petīr, jūs esat negants ļaundaris.

-   Pateicos, gaišība.

-  Un pilnīgi neglābjams melis, Tīrions piebilda jau bez tāda siltuma balsī. "Tas ir daudz bīstamāk, nekā bija licies," viņš iedomājās.

Īkstītis ar savām pelēkzaļajām acīm mierīgi palūkojās pundura da/adajās acīs.

-   Katram no mums ir savas dotības, kungs.

Karaliene bija pārāk aizņemta ar atriebības plānu kalšanu, lai pievērstu uzmanību šai vārdu pārmaiņai.

-  Staniss, kam ragus uzlicis paša āksts, tiks apņirgts visās dzertuvēs šaipus šaurās jūras.

-   Šīs ziņas nedrīkst nākt no mums, citādi visi redzēs, ka mēs tikai cenšamies sevi mazgāt baltu. "Lai gan tā, protams, arī ir."

Un atkal Īkstītim pēc atbildes nebija jāmeklē kabatā.

-  Ielenēm patīk melst niekus, un nejaušā kārtā man pašam pieder divi trīs bordeļi. Arī Varīss, bez šaubām, spēs iesēt šo sēklu krogos un dzertuvēs.

-   Varīss, Serseja sarauca pieri. kur ir Varīss?

-   Es pats par to brīnos, gaišība.

-  Zirneklis auž savus tīklus dienu un nakti, dižmestrs Pīsels draudīgā balsī noteica. Es viņam neuzticos, cienītie kungi.

-   Viņš par jums gan izsakās labvēlīgi, Tīrions norāpās no krēsla. Viņš labi zināja, ar ko nodarbojas einuhs, taču pārējiem padomes locekļiem tas nepavisam nebija jāzina. Lūdzu mani atvainot, cienījamie kungi, mani gaida citas valstiskas darīšanas.

-   Karaļa darīšanas?

-   Nekas tāds, par ko tev būtu jāraizējas.

-   Par to spriedīšu es pati.

-   Vai gribi sabojāt sev pārsteigumu? Tīrions atteica. Es gatavoju dāvanu Džofrejam nelielu ķēdīti.

-  Kam viņam vajadzīga tava ķēdīte? Viņam jau tāpat ir tik daudz zelta un sudraba ķēžu, ka visas nemaz nespēj uzlikt. Ja tu domā, ka varēsi nopirkt Džofreja mīlestību ar dāvanām…

-   Esmu pārliecināts, ka karalis mani mīl tikpat ļoti, cik es viņu, un man šķiet, ka šī ķēde kādu dienu viņam būs dārgāka par visām citām.

Mazais vīriņš paklanījās un aizsoļoja uz durvju pusi.

Pie padomes zāles durvīm punduri gaidīja Brons, lai pavadītu uz Labās rokas torni.

-    Kalēji tavā pieņemšanas zālē gaida, kad tev labpatiksies tos pieņemt, viņš pavēstīja, kad abi gāja pāri pagalmam.

-   Labpatiksies viņus pieņemt… man patīk, kā tas skan, Bron. Izklausās, it kā tu būtu īsts galminieks. Drīz tu vēl sāksi locīties reveransā.

-   Ej dirst, punduri.

-   Iešu, tikai nevis dirst, bet pie Šaijas. Tīrions dzirdēja, kā no kāpņu augšas viņu jautri sveicina sīra Tanda. Izlikdamies, ka viņu neredz, vīrelis pielika soli. Liec, lai sagatavo nestuves tiklīdz būšu te visu izdarījis, došos prom no pils.

Durvis sargāja divi no Mēnessbrāļiem. Tīrions pieklājīgi ar viņiem apsveicinājās un saviebās, iedomājoties vien par gaidāmo kāpienu pietika uzkāpt līdz guļamistabai, lai kājas sāktu sāpēt.

Guļamistabā viņa divpadsmit gadus vecais ieroču nesējs klāja gultu. Podriks Peins bija tik kautrīgs, ka visu darīja paslepšus. Tīrionam bija aizdomas, ka tēvs uztiepis šo puiku viņam par apsmieklu.

-   Jūsu tērps, cienījamais kungs, zēns, pētīdams savu zābaku purngalus, nomurmināja, kad Tīrions ienāca pa durvīm. Pat tad, kad Podriks saņēmās un atvēra muti, lai kaut ko teiktu, viņš nespēja saņemt drosmi, lai palūkotos uz Tīrionu. Pieņemšanas tērps. Un jūsu ķēde. Labās rokas ķēde.

-   Ļoti labi. Palīdzi man apģērbties.

Veste bija no melna samta ar zelta aizdares āķiem lauvu veidolā. Ķēde sastāvēja no viengabala zelta rokām, kuru plaukstas bija satvērušas nākamās rokas dilbu. Podriks pasniedza Tīrionam purpursarkanu zīda apmetni ar zeltainu apmali, kas bija pašūts tieši viņa augumam. Parasta auguma vīram tas būtu bijis tikai pusapmetnis.

Karaļa labās rokas personiskā pieņemšanas zāle nebija tik liela kā karalim un arī ne tik liela kā Troņa zāle, taču Tīrionam patika Mīras paklāji, sienu dekori un mājīgums. Tiklīdz viņš iegāja pa durvīm, namzinis pielēca kājās un iesaucās:

-   Tīrions Lanisters, karaļa labā roka.

Arī tas viņam patika. Visi kalēji, bruņu un ieroču meistari, ko Brons bija atvedis, nometās ceļos.

Punduris iekārtojās augstajā krēslā zem apaļa, zeltaina loga un lika visiem piecelties.

-    Labie ļaudis, es zinu, ka jums ir daudz darba, tāpēc gari nerunāšu.

I'odrik, esi tik laipns. Zēns pasniedza viņam audekla maisu. luions atrāva saiti un, metāla daļām šķindot, izbēra maisa saturu uz paklājiem. Šos man izgatavoja pils smēdē, bet man ir vajadzīgs vēl tūkstotis tādu pašu.

Viens no kalējiem noliecās, lai apskatītu trīs milzīgos, kopā sastiprinātos tērauda ķēdes posmus.

-   Nopietna ķēde.

-    Nopietna, bet pārāk īsa, punduris atbildēja. Gluži kā es. Man vajadzētu krietni garāku ķēdi. Kā tevi sauc?

-   Esmu Dzelzsvēders, cienījamais kungs. Kalējs bija drukns un plecīgs, ģērbies vienkāršās vilnas un ādas drēbēs, bet rokas resnas kā vērša kakls.

-   Es gribu, lai visas smēdes Karaļa ostā izgatavotu šādus ķēdes posmus un savienotu tos kopā, bet visus citus darbus mestu pie malas. Es gribu, lai pie šā darba ķertos ikviens, kurš prot metāla kalšanas mākslu, vai tas būtu meistars, palīgs vai māceklis. Jājot pa Tērauda ielu, es gribu dzirdēt āmurus dunam, vai tā būtu diena vai nakts. Un man ir vajadzīgs spēcīgs vīrs, kurš uzrauga, lai viss tiek izdarīts, kā pieklājas. Vai tu esi īstais vīrs, Dzelzsvēder?

-   Varbūt arī esmu, cienījamais kungs. Bet kā tad paliek ar bruņām un zobeniem, ko gaida karaliene?

Ierunājās arī kāds cits kalējs.

-   Gaišība pavēlēja mums lielā skaitā kalt bruņukreklus, bruņas, zobenus, dunčus un cirvjus, lai apbruņotu jaunos vīrus no zeltainajiem apmetņiem, cienījamais kungs.

-   Tas darbs var pagaidīt, Tīrions atbildēja. Vispirms izkaliet ķēdi.

-    Izlūdzos piedošanu, cienījamais kungs, bet gaišība teica, ka tiem, kas nespēs izkalt vajadzīgo skaitu, tiks sadragātas rokas, satrauktais kalējs piebilda. Ar viņu pašu veseriem, tā viņa teica. "Jaukā Serseja dara visu, lai vienkāršie ļaudis mūs mīlētu." Neviens jums nesadragās rokas. Es dodu savu goda vārdu.

-   Dzelzs cena ir krietni pieaugusi, Dzelzsvēders paziņoja. Šai ķēdei vajadzēs daudz dzelzs un arī ogles ēzei.

-   Valdnieks Bailišs pielūkos, lai jums ir tik naudas, cik nepieciešams, Tīrions apsolīja. Viņš cerēja, ka tik daudz jau nu uz Īkstīti varēja paļauties. Došu pavēli Pilsētsardzei, lai palīdz jums sagādāt dzelzi. Ja nepieciešams, izkausējiet visus pakavus, kas atrodami pilsētā.

Priekšā iznāca vecāks vīrs dārgā damasta tunikā ar sudraba aizdari un apmetni, ko rotāja lapsādas apmale. Arī viņš noliecās, lai izpētītu ķēdes posmus, ko Tīrions bija nometis uz grīdas.

-    Kungs, viņš drūmi pavēstija, šis ir raupjš darbs, tā nav nekāda māksla. Tādu darbu var darīt parasti kalēji, kas taisa pakavus un kastroļus. Es esmu bruņu meistars, ja kungs to saprot. Tas nav darbs ne man, ne maniem biedriem. Mēs izgatavojam zobenus, asus kā dziesma, un bruņas, ko var valkāt dievi. Bet ne jau šādu ķēdi.

Tīrions pielieca galvu uz vienu pusi un nopētīja runātāju ar savām dažādajām acīm.

-   Kā tevi sauc, bruņu meistar?

-    Saloreons, ja kungam tā labpatīk. Ja karaļa labā roka atļautu, es labprātāk viņam izkaltu bruņas, kas atbilstu viņa namam un augstajam amatam. Abi pārējie kalēji, kas bija iznākuši priekšā, pasmīnēja, taču Saloreons turpināja. Domāju, ka jums vajadzētu krūšubruņas un zvīņu tērpu. Zvīņas, tik spožas kā saule, bet krūšubruņas sulīgā Lanisteru purpurkrāsā. Bruņucepurei es ierosinātu dēmona galvas veidolu, rotātu ar gariem zelta ragiem. Jājot kaujā, pretinieki bailēs novērstos.

"Dēmona galvu," Tīrions nodomāja. "Ko gan viņi par mani iedomājas?"

-    Meistar Saloreon, esmu iecerējis savas kaujas uzvarēt, sēžot šajā krēslā. Man ir vajadzīga ķēde, nevis dēmona ragi. Atļaušos izklāstīt visu saprotamāk. Tu kalsi ķēdi vai arī tiksi tajā sakalts. Izvēlies pats.

Punduris piecēlās un, atpakaļ neskatoties, izgāja no zāles.

Pie vārtiem viņu gaidīja Brons ar nestuvēm un sargi no Melnajām Ausīm.

-   Tu jau zini, kurp mēs dodamies, Tīrions sacīja Bronam, pieķērās pie pasniegtās rokas un ierausās nestuvēs. Viņš bija darījis visu, lai pabarotu badā mirstošo pilsētu, licis vairākiem simtiem namdaru katapultu vietā būvēt zvejnieku laivas, atļāvis medīt Karaļmežā ikvienam, kas nebaidījās šķērsot upi, un pat izsūtījis zeltainos apmetņus meklēt pārtiku rietumos un dienvidos, bet vienalga, lai kur viņš jātu, pilsētnieki lūkojās uz viņu tā, it kā vainotu visās nelaimēs. Nestuvju aizkari viņu norobežoja no šiem skatieniem un ļāva netraucēti apdomāties.

Sēžot nestuvēs un palēnām virzoties pa līkumoto Ēnu šķērsielu uz īgona kalna pusi, Tīrions pārdomāja rīta notikumus. Viņa māsas dusmas nebija ļāvušas saskatīt Stanisa Barateona vēstules īsto jēgu. Bez pierādījumiem apvainojumi nenozīmēja neko. Svarīgākais tas, ka viņš sevi bija pasludinājis par karali. "Un ko tagad darīs Renlijs?" Divatā viņi vienā Dzelzs tronī nenosēdēs.

Viņš lēnītēm pavēra aizkarus, lai palūkotos, kas notiek ielās. Abās pusēs nestuvēm jāja Melno Ausu pārstāvji ar baisajām kaklarotām, bet

Itions jāja pa priekšu, lai atbrīvotu ceļu. Tirions noskatījās, kā garāmgājēji viņu pēta, un pats ar sevi spēlēja spēli, cenšoties atšķirt ziņotājus no pārējiem ļaudīm". Visticamāk, tie aizdomīgākie ir nevainigi," viņš prātoja. "Man vajadzētu uzmanīties no tiem, kas izskatās nevainojami."

Viņa galamērķis atradās aiz Rinīsa pakalna, un ielas bija ļaužu pilnas. I'agāja gandrīz stunda līdz brīdim, kad nestuves apstājās. Tīrions bija iesnaudies, taču tūdaļ pamodās, tiklīdz nestuves vairs nekustējās, izberzēja no acīm miegu un atspiedās uz Brona pasniegtās rokas, lai izkāptu.

Tā bija divstāvu ēka, kurai pirmais stāvs mūrēts no akmeņiem, bet otrais no koka. Vienā ēkas stūrī slējās neliels tornītis. Daudzi logi bija veidoti kā vitrāžas. Pie durvīm karājās izrakstīts lākturis no apzeltīta metāla un sarkana stikla.

-   Tas ir bordelis, Brons konstatēja. Kas tev te darāms?

-   Ko cilvēki bordeļos parasti dara?

Algotnis iesmējās.

-   Vai tad ar Šaiju vairs nepietiek?

-   Viņa bija gana glīta ceļabiedre, bet es vairs neceļoju un nenakšņoju apmetnēs. Maziem cilvēciņiem ir varena apetīte, un esmu dzirdējis, ka te esot karaliskas meitenes.

-   Vai tad puika tam ir gana paaudzies?

-   Es nerunāju par Džofreju, bet par Robertu. Šī viņam bija ļoti iecienīta vieta. "Lai gan Džofrejs varētu būt gana paaudzies, patiesi. Interesants novērojums." Ja gadījumā jūs ar melnaušiem gribat izklaidēties, dariet to, tikai atcerieties, ka Čataijas skuķi ir dārgi. Lētākas meitu mājas atradīsiet tepat, šajā ielā. Atstājiet vienu vīru pie durvīm, kurš zinās, kā jūs visus sameklēt, ja sadomāšu atgriezties.

Brons pamāja.

-   Kā teiksi.

Melno Ausu klana pārstāvji plati smaidīja.

Bordelī viņu sagaidīja pagara auguma sieviete plandošā zīda tērpā. Viņai bija tumša miesa un sandalkoka krāsas acis.

-    Es esmu Čataija, viņa stādījās priekšā un zemu paklanījās. Un jūs esat…

-    Nosaukt vārdus tas ir nelāgs niķis. Vārdi ir bīstami. Bordelī smaržoja kāds eksotisks aromāts un grīdu veidoja mozaīka, kas atainoja mīlā savijušos divu sieviešu augumus. Jums te ir visnotaļ jauka iestāde.

-   Esmu ilgi strādājusi vaiga sviedros, lai to panāktu. Priecājos, ka karaļa labajai rokai te patīk.

Viņas balss skanēja kā izkusis dzintars, kurā iemaisīts tālo Vasaras salu akcents.

-   Amata nosaukumi var būt tikpat bīstami, cik vārdi, Tīrions brīdināja. Parādiet man dažas savas meitenes.

-   Ar lielāko prieku. Jūs redzēsiet, ka viņas ir tikpat saldas, cik skaistas, turklāt pieredzējušas visos mīlas mākslas veidos.

Čataija graciozi pamāja ar roku, aicinot Tīrionu sev līdzi, un punduris dabūja krietni nopūlēties, lai tiktu līdzi sievietei, kuras kājas bija divreiz garākas nekā viņējās.

Paši palikdami neredzami, viņi gar izrakstītu mīriešu aizslietni ar kokā grebtiem ziediem, rakstiem un dusošām skaistulēm ielūkojās kopējā zālē, kur spilveniem izliktā nišā sēdēja piedzēries vīrs no Tīrošas ar violetu bārdu un dancināja klēpī piemīlīgu padauzu. Viņš bija atraisījis meičas apģērba saites un tagad cēla vīna kausu, lai izlietu viņai pār krūtīm vīnu un tad varētu to nolaizīt. Vēl divas meičas pie loga ar vitrāžām spēlēja kauliņus. Viena bija vasarraibumaina un ar zilu ziedu vainadziņu medus krāsas matos, bet otrai miesa bija gluda un melna kā pulēts ahāts, lielas, tumšas acis un mazas, smailas krūtis. Viņas bija ģērbušās plīvojošos zīda tērpos, kas ar pērļu jostām savilkti ap vidukli. Cauri krāsainajām vitrāžām krītošā saules gaisma zem plānā auduma atklāja meiteņu slaidos, jaunos augumus, un Tīrions sajuta kājstarpē kņudoņu.

-   Atļaušos ieteikt tumšo meiteni, Čataija sacīja.

-   Viņa ir ļoti jauna.

-   Viņai ir sešpadsmit, kungs.

"Labs vecums Džofreja vajadzībām," viņš nodomāja, atcerējies, ko bija sacījis Brons. Viņam pašam pirmā meitene bija vēl jaunāka. Tīrions atminējās, cik meiča bija kautra, kad viņš tai pirmo reizi novilka brunčus pāri galvai. Gari, melni mati un zilas acis, kurās varēja nogrimt, un Tīrions bija nogrimis. Tas bija tik sen… "Kāds sasodīts stulbenis tu esi, punduri."

-   Vai tā meiča ir no tavas dzimtenes?

-   Viņā rit vasaras asinis, taču mana meita ir dzimusi šeit, Karaļa ostā. Tīriona pārsteigums acīmredzot bija pārāk manāms, jo Čataija turpināja: Mani ļaudis uzskata, ka uzturēšanās spilvenu namā nav apkaunojums. Vasaras salās augstu tiek vērtēti tie, kuri prot sniegt baudu. Daudzi augstdzimuši puiši un meitenes pēc brieduma sasniegšanas dažus gadus šādi kalpo, lai godinātu dievus.

-   Kāds dieviem ar to sakars?

-    Dievi ir radījuši gan mūsu augumus, gan dvēseles, vai ne? Viņi ir devuši mums balsis, lai mēs varētu viņus slavēt lūgšanās. Viņi ir devuši mums rokas, lai mēs varētu būvēt viņiem tempļus. Un viņi dod mums iekāri, lai mēs kopojoties viņus pielūgtu.

Jāatceras par to pateikt augstajam septonam, Tīrions noteica. Ja es varētu pielūgt dievus ar savu daiktu, es būtu daudz reliģiozāks. Viņš atmeta ar roku. Labprāt pieņemšu tavu ierosinājumu.

-   Es pasaukšu meitu. Nāciet.

Meitene sagaidija viņu pie kāpnēm. Meiča bija garāka par Šaiju, lai gan ne tik gara kā viņas māte. Viņai vajadzēja nomesties ceļos, lai Tīi lons varētu viņu noskūpstīt.

-   Mani sauc Alaiaija, viņa sacīja balsī, kurā mātes akcentu varēja tikai nojaust. Nāciet, kungs.

Paņēmusi Tīrionu aiz rokas, viņa veda punduri augšup pa kāpnēm, bet tad uz priekšu pa garu koridoru. Aiz kādām no aizvērtajām durvīm skanēja baudas elsas un kliedzieni, aiz citām smiekli un čuksti. Tiriona daikts jau bija gatavs izlauzties pa bikšu vīli. "Tas gan būtu apkaunojoši," viņš domāja, sekodams Alaiaijai augšup pa citām kāpnēm uz torņa istabu. Tur bija tikai vienas durvis. Meitene ieveda Tīrionu iekšā un aizvēra tās. Istabā bija liela gulta ar baldahīnu, augsts skapis ar erotiskiem kokgriezumiem un šaurs logs ar vitrāžām sarkanā un dzeltenā dimantu krāsā.

-   Tu esi ļoti skaista, Alaiaija, Tīrions teica. Ikviena tava auguma colla no galvas līdz kājām ir brīnišķīga. Tomēr šobrīd mani vairāk interesē tava mēle.

-   Kungs tūdaļ pārliecināsies, ka mana mēle ir labi skolota. Es jau sen iemācījos, kad to lietot un kad ne.

-   Tas man patīk, Tīrions pasmaidīja. Un ko mēs tagad darīsim? Varbūt tev ir kāds ierosinājums?

-   Jā, viņa atbildēja. ja kungs atvērs skapi, viņš tur atradīs to, ko meklē.

Tīrions noskūpstīja meičai roku un ierāpās tukšajā skapī, bet Alaiaija tūdaļ aizvēra durvis. Punduris aptaustīja skapja dibensienu, pamanīja, ka tā padodas, un atstūma to sāņus. Aiz sienas bija piķa melna tumsa, taču drīz vien Tīrions sataustīja trepju metāla šķērsi. Ar kāju viņš uzmeklēja vēl vienu šķērsi un sāka kāpt lejup. Krietni zem ielas līmeņa trepju eja pārauga slīpā tunelī, kur viņu ar sveci rokā jau gaidīja Varīss.

Einuhs nepavisam neizskatījās kā parasti. Viņam bija rētaina seja ar tumšiem bārdas rugājiem, smaila tērauda bruņucepure un metāla bruņukrekls pāri miecādas apģērbam. Pie jostas karājās duncis un īss zobens.

-   Vai Čataija apmierināja jūsu vēlmes, kungs?

-    Pat pārāk labi, Tīrions atzina. Vai esi pārliecināts, ka uz to sievišķi var paļauties?

-   Šajā nedrošajā un nodevīgajā pasaulē es ne par ko neesmu pārliecināts, kungs. Tomēr Čataijai nav nekāda iemesla mīlēt karalieni un viņa zina, ka tieši jums jāpateicas par atpestīšanu no Alāra Dīma. Vai varam iet?

Viņi devās uz priekšu pa tuneli.

"Pat viņa gaita ir mainījusies," Tīrions konstatēja. Lavandas smaržas vietā no Varīsa dvesmoja skābā vīna un ķiploku aromāts.

-   Man patīk tavas jaunās drēbes, punduris pa ceļam ieminējās.

-    Mans darbs neļauj man iziet ielās bruņinieku ielenkumā. Tāpēc, izejot no pils, es pieņemu lietderīgāku izskatu un tādējādi varu palikt dzīvs, lai kalpotu jums ilgāk.

-    Ādas apģērbs tev piestāv. Tev šādā izskatā vajadzētu ierasties uz nākamo padomes sēdi.

-   Jūsu māsai tas nepatiktu, kungs.

-   Mana māsa pietaisītu bikses, Tīrions tumsā pasmīnēja. Neesmu pamanījis, ka viņas spiegi mani izsekotu.

-    Priecājos to dzirdēt, kungs. Viens otrs no jūsu māsas spiegiem ir arī manējais, lai gan viņa pati par to, protams, neko nezina. Negribētos domāt, ka viņi ir kļuvuši tik izklaidīgi, lai kāds viņus ievērotu.

-   Man arī negribētos domāt, ka man veltīgi ir jāložņā pa skapjiem un jācieš neapmierinātas iekāres dēļ.

-   Tas noteikti nebūs veltīgi, Varīss Tīrionu mierināja. Viņi zina, ka jūs esat te. Nedomāju, ka neuzradīsies kāds, kuram pietiks dūšas ierasties pie Čataijas, tēlojot klientu, taču piesardzība ir pirmajā vietā.

-   Kāpēc bordelim ir slepena ieeja?

-   Tunelis tika izrakts citam karaļa labās rokas amata pārstāvim, kuram gods neļāva ierasties šādā namā atklāti. Čataija ir cieši sargājusi noslēpumu par šādas ieejas esamību.

-   Un tomēr tu par to zini.

-   Tumšos tuneļos lido daudz mazu putneļu. Uzmanīgi pakāpieni ir stāvi.

Viņi izlīda no tuneļa pa lūku kādā stallī, kad bija nogājuši vismaz trīs kvartālus zem Rinīsa pakalna. Kad Tīrions aizcirta lūku, iezviedzās zirgs. Varīss nopūta sveci un noslēpa uz sijas, bet Tīrions palūkojās apkārt. Stallī atradās mūlis un trīs zirgi. Punduris piegāja pie dābolaina zirga un ieskatījās tam zobos.

Vecs, viņš noteica. Un man šķiet, viņam ir aizdusa. Taisnība, tas nav nekāds karazirgs, Varīss atbildēja, taču tas paI'alpos godam un nepievērsīs uzmanību. Savukārt zirgupuišus interesē l ikai lopiņi. Einuhs paņēma no vadža apmetni tas bija no rupja audekla, saulē izbalojis un izdilis, taču ļoti apjomīgs. Ja atļausiet… Varīss uzliI a apmetni Tīrionam plecos, un tas ietina viņu no galvas līdz kājām, bet Kapuce, ja to pavilka uz priekšu, aizēnoja seju. Ļaudis redz tikai to, ko cer ieraudzīt. Varīss sakārtoja apmetņa krokas. Punduri nav tik bieži sastopami kā bērni, tāpēc viņi redzēs bērnu. Zēns vecā apmetnī sava tēva zirgā dodas tur, kur tēvs viņu sūtījis, lai gan vislabāk būtu jāt turp pa nakti.

-   Tā es arī domāju darīt… bet Šaija mani gaida šodien. Tīrions bija iekārtojis meiču iežogotā savrupnamā Karaļa ostas ziemeļaustrumu malā netālu no jūras, taču neuzdrošinājās viņu apciemot, jo baidījās no izsekošanas.

-   Kuru zirgu jūs ņemsiet?

Tīrions paraustīja plecus.

-   Šis pats būs labs.

-   Es jums to apseglošu.

Varīss paņēma no vadža iemauktus un seglus.

Tīrions sakārtoja smago apmetni un nemierīgi mīņājās.

-  Tu palaidi garām jautru padomes sēdi. Rādās, ka Staniss ir pats sevi kronējis.

-   Es zinu.

-   Viņš vaino manu brāli un māsu asinsgrēkā. Interesanti, kā viņš nācis pie tāda slēdziena?

-   Droši vien izlasījis grāmatā un palūkojies uz bastarda matiem, tāpat kā to pirms tam pamanīja Neds Stārks un Džons Arīns. Vai varbūt kāds viņam šo to pačukstējis ausī.

Einuhs neķiķināja kā parasti, bet smējās dziļā krūšu balsī.

-   Kāds piemēram, tu?

-   Vai tieku turēts aizdomās? Nē, tas nebiju es.

-   Bet vai tu atzītos, ja tas būtu bijis tu?

-   Nē. Bet kāpēc man izpaust noslēpumu, kuru esmu glabājis tik ilgi? Viena lieta ir slēpt patiesību no karaļa, bet pavisam cita no sienāža niedrēs vai maza putniņa skurstenī. Turklāt bastardi bija redzami visu acīm.

-   Roberta bastardi? Kādi tad tie bija?

-    Cik man zināms, viņš bija tēvs astoņiem, Varīss stāstīja, rīkodamies ap segliem. Viņu mātes bija rudmates un zeltmates, brunetes un gaišmates, bet bērni visām melni kā kraukļa spārns. Un visus vajāja posts. Tāpēc, kad Džofrejs, Mirsela un Tommens izšļuka tavai māsai no stakles, nepavisam nebija grūti saskatīt patiesību.

Tīrions nogrozīja galvu. Ja viņa savam vīram būtu dāvājusi tikai vienu bērnu, nekādas aizdomas nerastos, bet tad viņa nebūtu Serseja.

-   Ja tas čukstētājs nebiji tu, kas tad?

-   Gan jau kāds nodevējs, Variss savilka sedulku.

-   īkstītis?

-   Es nevienu nesaucu vārdā.

Tīrions ļāva, lai einuhs palīdz viņam uzkāpt zirgā.

-   Valdniek Varis, viņš sacīja no segliem, reizēm man šķiet, ka tu esi mans labākais draugs Karaļa ostā, bet reizēm liekas, ka esi ļaunākais ienaidnieks.

-   Cik savādi. Es par jums domāju tieši tāpat.

BRENS

Brena acis bija vaļā jau krietni pirms bālie rītausmas pirksti pavēra loga slēģus. Ziemmalā uz ražas svētkiem bija ieradušies viesi. Tajā rītā pagalmā bija paredzēts šķēpu turnīrs ar manekeniem, un reiz šāds pasākums Brenā būtu radījis sajūsmu, bet tie laiki bija pagājuši.

Tagad bija citādi. Volderi lauzīs šķēpus kopā ar ieroču nesējiem no valdnieka Manderlija svītas, bet Brens piedalīties nevarēs. Viņam tēva darbistabā vajadzēs tēlot princi.

-   Klausies, un tu iemācīsies, ko nozīmē būt par valdnieku, mestrs I .uvins bija teicis.

Brens nekad nebija vēlējies kļūt par princi. Viņš sapņoja kļūt par bruņinieku spožās bruņās, ar plīvojošu karogu, šķēpu, zobenu un karazirgā. Kāpēc vajadzēja šķiest laiku un caurām dienām klausīties, kā veci vīri spriedelē par lietām, ko viņš pat lāgā nesaprata? "Tāpēc, ka tu esi kroplis," kāda balss viņam atgādināja. Valdnieka mīkstajā krēslā varēja sēdēt arī kroplis Volderi stāstīja, ka viņu vectēvs esot tik vārgs, ka visur jānes uz nestuvēm. Turklāt tas esot viņa pienākums.

-    Tu esi sava brāļa mantinieks un Ziemmalas Stārks, sīrs Rodrīks sacīja un atgādināja, kā Robs savulaik sēdējis blakus tēvam, kad karogneši nākuši runāt.

Valdnieks Vīmans Manderlijs bija ieradies no Baltās ostas pirms divām dienām, ceļojot gan ar baržu, gan nestuvēs, jo viņš bija pārāk resns, lai spētu nosēdēt zirgā. Viņam līdzi kā gara aste vilkās svīta: bruņinieki, ieroču nesēji, sīkāki valdnieki, valdnieces, ziņneši, muzikanti un pat

žonglieris. Visi bija ar karogiem un tērpušies simtiem dažādu krāsu apmetņos. Brens sasveicinājās ar viesiem, sēdēdams tēva augstajā krēslā ar paroceņos iegrebtiem dižvilkiem, un vēlāk sirs Rodrīks teica, ka viņš esot turējies godam. Ja tas būtu vienigais pienākums, tad viņam nebūtu iebildumu, bet apsveicināšanās bija tikai sākums.

-   Svētki ir lielisks iegansts, sirs Rodrīks paskaidroja, taču neviens neies mērot simtiem līgu zoss cepeša un vīna malka dēļ. Tādā ceļā dosies tikai tas, kuram ir kas svarīgs sakāms.

Brens pacēla skatienu pret raupjajiem griestiem. Viņš zināja, ka Robs ieteiktu netēlot mazulīti. Viņš gandrīz vai spēja sadzirdēt brāļa un arī tēva balsi. "Ziema nāk, un tu esi gandrīz pieaudzis vīrs, Bren. Tev ir pienākums."

Kad Hodors, smaidīdams un bez meldijas kaut ko dungodams, iebrāzās pa durvīm, zēns jau bija padevies liktenim. Hodors palīdzēja zēnam nomazgāties un sasukāties.

-    Šodien vilksim balto vilnas uzsvārci ar sudraba piespraudi. Sīrs Rodrīks grib, lai es izskatītos kā pavēlnieks.

Cik nu spēdams, Brens centās saģērbties pats, taču, lai uzvilktu bikses un aizsaitētu zābakus, viņam bija vajadzīga palīdzība. Ātrāk gāja, kad to darīja Hodors. Ja viņam reiz kas bija iemācīts, viņš to darīja itin veikli, un, neraugoties uz milzīgo spēku, viņam bija vieglas rokas.

-   Tu arī noteikti būtu varējis kļūt par bruņinieku, Brens sacīja. Ja dievi tev nebūtu atņēmuši prātu, tu būtu izcils bruņinieks.

-   Hodors? Hodors palūkojās uz zēnu vientiesīgām, brūnām acīm, kurās nebija ne kripatas saprašanas, par ko ir runa.

-   Jā, Brens atteica, Hodors.

Zēns norādīja uz sienu, kur blakus durvīm karājās pamatīgs klūgu un ādas grozs ar caurumiem Brena kājām. Hodors uzlika lences plecos, ap vidukli cieši savilka jostu un noliecās pie gultas. Brens, turoties pie dzelzs margām, kas bija iestiprinātas sienā, iešūpojās un iecēla nekustīgās kājas grozā.

-   Hodors, Hodors noteica vēlreiz un piecēlās.

Staļļapuisis bija gandrīz septiņas pēdas garš, un, sēžot viņa mugurā, Brena galva sniedzās gandrīz līdz griestiem. Izejot pa durvīm, Hodors zemu pieliecās. Reiz Hodors sajuta svaigas maizes smaržu un steidzās uz ķēķi, bet Brens dabūja tik spēcīgu triecienu, ka mestram Lūvinam nācās šūt viņa pakausi. Mikens arsenālā bija sadabūjis viņam vecu, sarūsējušu bruņucepuri bez sejsega, taču Brens reti lika to galvā Volderi vienmēr smējās, kad to ieraudzīja.

Kāpjot lejā pa vītņu kāpnēm, Brens ar rokām turējās pie Hodora plei iem. Ārā kā salda mūzika jau skanēja zobenu un vairogu skaņas un zirgu zviedzieni. "Es tikai paskatīšos," Brens nodomāja. "īsu brīdi, unviss."

Baltās ostas valdnieki ar bruņiniekiem un ieroču meistariem grasījās nākt ārā vēlāk, bet tikmēr pagalms piederēja viņu ieroču nesējiem, kuru vecums svārstījās no desmit līdz četrdesmit gadiem. Brens tik ļoti vēlējas būt starp tiem, ka viņam sasāpējās vēders.

Pagalmā bija uzslieti divi manekeni, un katrs sastāvēja no stabila balsta, uz kura grozījās šķērssija ar vairogu vienā, bet polsterētu bliezni otrā galā. Vairogi bija izkrāsoti zeltaini sarkani, lai gan Lanisteru lauvas bija šķības, greizas un jau pēc pirmajiem zēnu triecieniem krietni vien apskādētas.

Tie, kuri vēl nebija redzējuši Brenu grozā, ar ziņkāri nolūkojās zēnā, taču Brens jau bija iemācījies nepievērst skatieniem uzmanību. No Hodora muguras viņš vismaz labi varēja visu redzēt. Viņš pamanīja, ka Volderi jau sēž zirgu mugurā. Viņi no Dvīņiem bija paņēmuši līdzi mirdzošas sudraba bruņas ar zilas emaljas rotājumiem. Lielā Voldera bruņucepure bija izveidota pils formā, savukārt Mazajam Volderam ķiveres pakausi greznoja zila un pelēka zīda pušķis. Atšķīrās arī viņu vairogi un apmetņi. Mazajam Volderam ģerbonī bija Freju pils divi torņi ar raibu mežacūku no vecmāmiņas nama un arāju no mātes nama Kreikholu un Deriju namu simboli. Lielā Voldera ģerbonī bija Blekvudu nama koks ar trim kraukļiem un Paigu nama savijušās čūskas. "Acīmredzot ārkārtīgi izsalkuši pēc pagodinājuma," Brens prātoja, skatoties, kā zēni tver šķēpus. "Toties Stārkiem pietiek tikai ar dižvilku."

Viņu pelēki dābolainie kara rumaki bija ātri, spēcīgi un labi apmācīti. Volderi plecu pie pleca traucās pretī manekeniem, nevainojami trāpīja pa vairogiem un bija jau gabalā, kad polsterētie bliežņi apcirtās riņķī. Mazais Volders trāpīja pa vairogu spēcīgāk, taču Brenam likās, ka Lielais Volders drošāk sēž seglos. Par iespēju sacensties ar Volderiem zēns būtu bijis ar mieru atdot abas nekam nederīgās kājas.

Mazais Volders nosvieda sadragāto šķēpu, ieraudzīja Brenu un piejāja klāt.

-   Tev nu gan ir reti neglīts zirgs, viņš teica par Hodoru.

-   Hodors nav nekāds zirgs, Brens atbildēja.

-   Hodors, teica Hodors.

Lielais Volders apturēja zirgu līdzās brālēnam.

-   Tik gudrs kā zirgs viņš noteikti nav.

Daži puikas no Baltās ostas piebikstīja cits citam un smējās.

-   Hodors. Žilbinoši smaidīdams, Hodors lūkojās te uz vienu, te uz otru no Volderiem, pat nenojauzdams, ka viņš tiek apsmiets. Hodors, Hodors?

Mazā Voldera zirgs iezviedzās.

-    Re, viņi pat sarunājas. Varbūt "Hodors" zirgu valodā nozīmē "Es tevi mīlu"?

-   Aizverieties, Freji! Brens juta, ka piesarkst.

Mazais Volders piejāja tuvāk un pagrūda Hodoru.

-   Un ko tu darīsi, ja es neaizvēršos?

-   Viņš tev uzrīdīs vilku, brālēn, Lielais Volders brīdināja.

-   Lai tik rīda. Man vienmēr ir gribējies vilkādas apmetni.

-   Vasariņš noraus tavu resno galvu, Brens atbildēja.

Mazais Volders ar bruņucimdā tērpto dūri uzsita sev pa krūtīm.

-   Vai tavam vilkam ir tērauda zobi, ka viņš spēj izkost cauri bruņām?

-   Pietiek! Mestra Lūvina balss pāri metāla šķindai atskanēja gluži kā pērkona grāviens. Brens nezināja, cik daudz mestrs bija dzirdējis, taču bija skaidrs, ka dzirdētais viņu saniknojis. Šie draudi ir bezjēdzīgi, un es necietīšu, ka tādi te tiek izteikti. Vai tā tu uzvedies arī Dvīņos, Volder Frej?

-   Ja vēlos, tad uzvedos.

Mazais Volders no saviem seglu augstumiem apveltīja Lūvinu ar drūmu skatienu, it kā gribēdams teikt: "Tu esi tikai mestrs, kā tu uzdrīksties iebilst Frejam no Pārceltuves?"

-    Bet valdnieces Stārkas aizbilstamie Ziemmalā tā neuzvedīsies. Kā tas sākās? Mestrs pēc kārtas uzlūkoja zēnus. Viens no jums man to tūlīt pateiks, vai arī, es zvēru…

-   Mēs pasmējāmies par Hodoru, Lielais Volders atzinās. Man ļoti žēl, ja ar to aizvainoju princi Brenu. Mēs tikai gribējām pajokot.

Viņam vismaz pietika godaprāta nokaunēties, bet Mazais Volders sapīka.

-   Es arī, viņš teica, gribēju tikai pajokot.

Brens redzēja, ka mestra kailais pleķis galvvidū piesarkst, un Lūvins tagad bija niknāks nekā jebkad.

-   Labs valdnieks žēlo un aizsargā vājos un bezpalīdzīgos, viņš sacīja Frejiem. Es nepieļaušu, ka jūs neģēlīgi apsmejat Hodoru, vai dzirdat? Viņš ir labsirdīgs puisis, izdarīgs un paklausīgs, ko es nevaru teikt ne par vienu no jums. Mestrs ar pirkstu norādīja uz Mazo Volderu. Un tu turies tālāk no dievmeža un vilkiem, citādi redzēsi velnu. Piedurknēm plīvojot, viņš apcirtās uz papēža, paspēra dažus soļus un atskatījās. Bren, nāc. Valdnieks Vīmans gaida.

-   Hodor, ej līdzi mestram, Brens deva komandu.

-   Hodors, noteica Hodors un ar gariem soliem panāca mestru, kurš nikniem solīšiem kāpa pa Lielās pils pakāpieniem.

Lūvins pieturēja durvis, bet Brens apķērās Hodoram ap kaklu un pieliecās, ieejot pilī.

-   Volderi… viņš iesāka.

-   Neko par to vairs negribu dzirdēt. Tas ir izrunāts. Mestrs izskatījās noguris un aizkaitināts. Tu rīkojies pareizi, aizstāvot Hodoru, taču tev tur vispār nevajadzēja atrasties. Sīrs Rodrīks un valdnieks Vīmans, tevi gaidot, jau ir paguvuši pabrokastot. Vai man ir jāiet tevi meklēt kā tādu puišeli?

-   Nē, Brens nokaunējās. Piedod. Es tikai gribēju…

-   Es zinu, ko tu gribēji, mestrs Lūvins jau pielaidīgāk noteica. Lai paliek. Vai tev ir kādi jautājumi pirms sarunām?

-   Vai mēs runāsim par karu?

-   Tu nerunāsi ne par ko, Lūvina balsī atgriezās skarba nots. Tu vēl esi astoņus gadus vecs bērns.

-   Gandrīz deviņus!

-   Astoņus, mestrs cieti noskaldīja. Nerunā neko, izņemot pieklājības frāzes, ja vien sīrs Rodrīks vai valdnieks Vīmans tev neuzdod kādu jautājumu.

Brens palocīja galvu.

-   Es atcerēšos.

-   Sīram Rodrīkam es neko neteikšu par to, kas notika starp tevi un l'reju puikām.

-   Paldies.

Viņi nosēdināja Brenu tēva ozolkoka krēslā ar pelēku samta polsterējumu pie gara dēļu galda uz steķiem. Sīrs Rodrīks sēdēja no viņa pa labi, bet mestrs Lūvins pa kreisi, abi bruņojušies ar spalvām, tintnīcām un tīra pergamenta žūksni, lai pierakstītu visu, kas tiks runāts. Brens pārlaida ar plaukstu raupjajai galda virsmai un atvainojās valdniekam Vīmanam par kavēšanos.

-   Prinči nekad nenokavējas, Baltās ostas valdnieks draudzīgi atbildēja. Tie, kas ir ieradušies pirms viņa, vienkārši ir atnākuši agrāk. Vīmanam Manderlijam bija skaļi, dimdoši smiekli. Nebija nekāds brīnums, ka viņš nevarēja nosēdēt seglos, jo izskatījās, ka ir smagāks par kuru katru zirgu. Vīmans bija tikpat runātīgs, cik resns, tāpēc tūdaļ lūdza Ziemmalu apstiprināt jaunos muitniekus, kurus bija iecēlis Baltajā ostā. Vecie ieturēja nodokļus par labu Karaļa ostai, nevis atdeva sudrabu jaunajam Ziemeļu karalim. Karalim Robam vajadzīga arī sava nauda, viņš paziņoja, un Baltā osta ir īstā vieta, kur to kalt.

Manderlijs piedāvājās uzņemties atbildību par naudas kalšanu, ja karalim tā labpatiktos, un tūdaļ sāka stāstīt, kā pastiprinājis ostas aizsardzību, pieminot visu uzlabojumu izmaksas.

Neskaitot naudas kalšanu, valdnieks Manderlijs arī ierosināja uzbūvēt Robam kara floti.

-   Mums nav jūras spēku jau simtiem gadu, kopš Brendons Dedzinātājs piešāva lāpu sava tēva kuģiem. Piešķiriet man zeltu, un gada laikā jums būs pietiekami daudz galeru, lai ieņemtu gan Pūķakmeni, gan Karaļa ostu.

Runājot par karakuģiem, Brendons saausījās. Viņa viedokli gan neviens nejautāja, taču zēnam valdnieka Vīmana ideja likās brīnišķīga. Gara acīm viņš jau skatīja galeras un prātoja, vai kroplis var komandēt karakuģi. Tomēr sīrs Rodrīks tikai apsolīja nosūtīt ierosinājumu Robam apdomāšanai, bet mestrs Lūvins visu pierakstīja uz pergamenta.

Pienāca un pagāja dienvidus. Mestrs Lūvins aizsūtīja Bakurētaino Timu lejā uz ķēķi, un viņi ieturējās turpat darbistabā ar sieru, gailēniem un brūno auzu maizi. Trekniem pirkstiem pluinot putna gaļu, valdnieks Vīmans pieklājīgi ierunājās par savu māsīcu sīru Hornvudu.

-   Jūs jau zināt, ka viņa ir dzimusi Manderlija. Kad sēras būs galā, varbūt viņa būtu ar mieru atkal kļūt par Manderliju? Viņš iekodās spārniņā un plati pasmaidīja. Tā ir gadījies, ka es arī jau astoņus gadus esmu atraitnis. Būtu tā kā laiks ņemt citu sievu, kā jūs domājat, kungi? Cilvēkam ir vientulīgi. Pasviedis kaulus sāņus, viņš ķērās pie stilbiņa. Bet, ja valdniece gribēs jaunāku puisi, mans dēls Vendels arī ir neprecējies. Viņš dienvidos sargā sīru Ketlīnu, taču nav šaubu, ka viņš, atgriezies mājās, gribēs ņemt sievu. Drosmīgs puika, jautrs. īstais vīrs, kas varētu dāmai atkal iemācīt smieties. Viņš noslaucīja taukaino zodu tunikas piedurknē.

Brens pa logu dzirdēja pagalmā šķindam ieročus. Svešas precības viņam bija vienaldzīgas. "Kā es tagad gribētu būt pagalmā!"

Pavēlnieks nogaidīja, līdz galds tiek novākts, un ierunājās par vēstuli, ko bija saņēmis no valdnieka Tīvina Lanistera, kurš pie Zaļā Atzara sagūstījis viņa vecāko dēlu sīru Vīlisu.

-   Viņš piedāvā atdot man dēlu bez izpirkuma maksas, ja es atsaukšu savus ļaudis no gaišības karaspēka un zvērēšu tālāk nekarot.

-   Tu viņam, protams, atteiksi, sīrs Rodrīks minēja.

-    Par to varat neuztraukties, resnais virs atbildēja. karalim Robam nav uzticamāka kalpa par Vimanu Manderliju. Tomēr negribētos, lai mans dēls smok Hārenholā ilgāk, nekā tas nepieciešams. Tā ir riebīga vieta. Mēdz pat teikt nolādēta. Es jau gan neesmu no tiem cilvēkiem, kas tic tādām pasakām, bet tā nu tas ir. Re, kā gadījās tam Džanosam Slintam. Karaliene viņu iecēla par Hārenholas valdnieku, bet viņas brālis šo gāza. Stāsta, ka esot nosūtīts uz Mūri. Es lūdzu tuvākajā laikā apmainīt daudzmaz līdzvērtīgus gūstekņus. Zinu, ka Vīliss negribēs tur sēdēt līdz kara beigām. Mans dēls ir drosmīgs vīrs un nikns kā asinssuns.

Kad tikšanās tuvojās beigām, Brena pleci no sēdēšanas krēslā jau bija notirpuši stīvi. Vēlāk, kad zēns ieturēja vakariņas, ziņneša rags pavēstīja par vēl vienas viešņas ierašanos. Sīrai Donellai Hornvudai nebija līdzi ne bruņinieku, ne vasaļu viņa ieradās viena pati kopā ar sešiem nogurušiem kareivjiem, kuru oranžos tērpus rotāja aļņa galva.

-   Mēs jūtam līdzi jūsu ciešanām, cienījamā kundze, Brens teica, kad viņa ienāca apsveicināties. Valdnieks Hornvuds tika nogalināts kaujā pie Zaļā Atzara, bet abu vienīgais dēls gāja bojā Čukstu Mežā. Ziemmala to neaizmirsīs.

-   Priecājos to dzirdēt. Sieviete bija bāla un sakritusies, un ikkatrā vaibstā paudās bēdas. Esmu ļoti nogurusi, kungs. Es būtu ļoti pateicīga, ja tagad varētu doties atpūsties.

-   Protams, Rodrīks atteica. Rīt būs gana laika sarunām.

Nākamajā dienā gandrīz viss rīta cēliens pagāja, runājot par labību,

saknēm un gaļas sālīšanu. Tā kā Senpilsētas mestri bija paziņojuši, ka sākas rudens, tad prātīgi cilvēki daļu no ražas atlika nebaltai dienai… taču svarīgākās runas bija par to, cik lielu daļu atlikt. Valdniece Hornvuda taupīja piekto daļu visas ražas, bet pēc mestra Lūvina ierosinājuma viņa nozvērējās šo rezervi palielināt līdz ceturtdaļai.

-    Boltona Bastards Dredfortā pulcina vīrus, viņa brīdināja ziemmaliešus. Ceru, ka viņš grasās tos vest uz dienvidiem, lai pievienotos tēvam pie Dvīņiem. Bet, kad es aizsūtīju viņam vēsti, kurā apjautājos par viņa nodomiem, tas atbildēja, ka nevienu Boltonu kaut kādi sievišķi nepratināšot. It kā viņš būtu dzimis laulībā un viņam būtu tiesības nēsāt šo vārdu.

-   Cik nu man zināms, valdnieks Boltons puiku nekad nav atzinis, sīrs Rodrīks teica. Atzīstos, ka it nemaz viņu nepazīstu.

-   Maz ir tādu, kas viņu pazīst, Hornvuda atsaucās. Vēl pirms pāris gadiem viņš dzīvoja kopā ar māti, bet tad jaunais Domeriks zaudēja dzīvību un Boltons palika bez mantinieka. Tad arī viņš atveda savu Bastardu uz Dredfortu. Zeņķis ir viltīgs, un viņam ir kalps, kurš esot gandrīz tikpat nežēlīgs kā saimnieks. Kalpu saucot par Smirdi, jo viņš nekad nemazgājoties. Bastards kopā ar šo Smirdi dodoties medībās un ne jau briežus viņi medījot. Esmu dzirdējusi tādas lietas, ka grūti noticēt, pat ja runa ir par Boltoniem. Un tagad, kad mans vīrs un mīļais dēliņš ir devušies pie dieviem, Bastards met kāru aci uz manām zemēm.

Brens mīļuprāt būtu piešķīris viņai simt vīrus, lai aizsargātu, taču sīrs Rodrīks tikai noteica:

-   Viņš var mest, ko vēlas, bet tiklīdz sāks atļauties par daudz, es jums apsolu, viņu gaida baisa atmaksa. Jūs esat drošībā, kundze… tomēr ar laiku, kad jūsu sēras būs izsīkušas, varbūt uzskatīsiet par prātīgu apprecēties vēlreiz.

-   Man jau vairs nav tie gadi, kad varēju iznēsāt bērnus, un viss skaistums sen jau izplēnējis, Hornvuda mulsi pasmaidīja, lai gan vīrieši mani šobrīd lenc tā, kā nelenca, kad biju meitās.

-    Varbūt kāds no šiem preciniekiem ir tīri piemērots? I.ūvins pajautāja.

-   Es apprecēšos vēlreiz, ja gaišība pavēlēs, valdniece Hornvuda atbildēja. Bet Morss Vārnu Rijējs ir rupjš žūpa, turklāt vecāks par manu tēvu. Bet, ja runājam par godājamo brālēnu Manderliju, mana gulta nav tik liela, lai tajā pietiktu vietas viņam, un es esmu pārāk maza un trausla, lai gulētu tam apakšā.

Brens zināja, ka vīrieši mēdz gulēt uz sievietēm, ja viņi nakšņoja vienā gultā. Zēns iztēlojās, ka gulēt zem valdnieka Manderlija būtu tas pats, kas gulēt zem kauta zirga. Sīrs Rodrīks līdzcietīgi pamāja atraitnei.

-    Būs jau arī citi precinieki, kundze. Būs jāpacenšas atrast jūsu gaumei piemērotāku kandidātu.

-   Iespējams, nemaz tik tālu nav jāmeklē, sīr.

Kad Hornvuda bija aizgājusi, mestrs Lūvins pasmīnēja.

-   Sīr Rodrīk, šķiet, ka esat iepaticies valdniecei.

Rodrīks nokāsējās un samulsa.

-   Viņa bija ļoti noskumusi, Brens piezīmēja.

Rodrīks piekrītoši palocīja galvu.

-   Skumja, jauka un tīri glīta savos gados, neskatoties uz viņas pieticību. Taču viņa ir spējīga izjaukt mieru tava brāļa valstībā.

-   Viņa? Brens bija satriekts.

-   Tā kā viņai nav tiešo pēcnācēju, neapšaubāmi būs ļoti daudz pretendentu uz Hornvudu zemi. Tolhārtiem, Flintiem un Kārstārkiem ir saites •ii Hornvudu namu pa mātes līniju, bet Gloveri Dziļmeža pilī audzina valdnieka Harīsa bastardu. Dredfortai nekādu prasību, šķiet, nav, taču zemes atrodas kaimiņos un Rūzs Boltons šādu izdevību garām nelaidīs.

Sīrs Rodrīks plūkāja vaigubārdu.

-   Tādos gadījumos viņas seniora pienākums būtu sameklēt viņai atbilstošu precinieku.

Un kāpēc tu pats nevari viņu apprecēt? Brens gribēja zināt. Tu taču teici, ka viņa ir tīri glīta, un Betai pie viena būtu arī māte.

Vecais bruņinieks uzlika plaukstu Brenam uz rokas.

-   Paldies par labajiem vārdiem, princi, bet es esmu tikai bruņinieks, turklāt vecs. Es varu nosargāt viņas zemes dažus gadus, bet, tiklīdz nomiršu, valdniece Hornvuda būs tajā pašā vietā, no kuras sākusi. Arī Bel.ii tas var izrādīties bīstami.

-   Lai tad Hornvuda bastards kļūst par mantinieku, Brens iedomājās par savu pusbrāli Džonu.

-   Gloveriem tas patiktu un valdnieka Hornvuda dzimtai droši vien arī, bet nez vai valdniece Hornvuda mūs pēc tam cienītu. Zēnam nav viņas asiņu.

-   Un tomēr, iestarpināja mestrs Lūvins, šis variants ir jāapdomā. Sira Donella pati teica, ka vairs nav auglīga. Kurš tad būs mantinieks, ja ne bastards?

-  Vai drīkstu iet? Brens dzirdēja, kā ieroču nesēji pagalmā šķindina ieročus.

-   Kā tev labpatiksies, princi, sacīja sīrs Rodrīks. Tu turējies godam.

Brens no lepnuma piesarka. Izrādījās, ka valdnieka darbs nav nemaz

tik garlaicīgs, un valdniece Hornvuda runāja daudz īsāk nekā valdnieks Manderlijs, tāpēc zēnam vēl bija dažas stundas laika, ko dienas gaismā pavadīt kopā ar Vasariņu. Brens labprāt katru dienu pavadīja laiku ar vilku, ja sīrs Rodrīks un mestrs to atļāva.

Tiklīdz Hodors iegāja dievmežā, Vasariņš izlīda no ozola paēnas, it kā būtu zinājis, ka viņi nāk. Brens pamanīja, ka no biežņas viņus vēro tumšs siluets.

-   Pinkaini! zēns uzsauca. Pinkaini, pie manis!

Taču Rikona vilks nozuda tikpat ātri, kā bija parādījies.

Hodors zināja, kur ir Brena mīļākā vieta, tāpēc aiznesa viņu dīķmalā, lai noliktu zem plašās sejaskoka lapotnes, kur valdnieks Edards mēdza pielūgt dievus. Dīķa virsma ņirbēja, tāpēc likās, ka sejaskoka atspulgs virmo un dejo. Brenu tas izbrīnīja, jo vēja nebija.

Tad no dīķa izšāvās Oša ar tik skaļu šļakstu, ka pat Vasariņš ierūcies palēca atpakaļ. Hodors lēkādams metās prom.

-   Hodors! Hodors! viņš pārbijies vaimanāja, bet Brens mierinot viņam uzsita pa plecu.

-   Kā tu vari te peldēt? viņš jautāja Ošai. vai tad nav auksts?

-    Es jau kopš zīdaiņa vecuma sūkāju lāstekas, zēn. Man patīk aukstums. Oša aizpeldēja līdz akmeņiem un piecēlās, bet ūdens lāses ritēja pa viņas augumu. Viņa bija kaila, un miesu klāja zosāda. Vasariņš piegāja pie sievietes un apostīja viņu. Es gribēju ienirt līdz dibenam.

-   Nemaz nezināju, ka dīķim ir dibens.

-   Var gadīties, ka nav, viņa pasmīnēja. Ko tu tā skaties, zēn? Nekad neesi redzējis sievieti?

-   Esmu redzējis. Brens simtiem reižu bija peldējies kopā ar māsām un redzējis dīķos arī kalpones, bet Oša bija citādāka viņa nebija mīksta un apaļīga, bet gan stūraina un robusta. Viņai bija stiegrainas kājas, un krūtis nokarājās kā tukšas kules. tev ir daudz rētu.

-    Ikviena no tām ir iegūta smagā cīņā. Sieviete pacēla no zemes savu brūno virsvalku, nokratīja no tā nobirušās lapas un uzvilka pāri galvai.

-   Cīnījies ar milžiem? Oša apgalvoja, ka aiz Mūra joprojām dzīvojot milži. "Varbūt reiz kādu milzi ieraudzīšu pats savām acīm…"

-   Cīnījos ar cilvēkiem. Viņa apjoza ap vidukli virvi. Parasti ar Melnajām Vārnām. Vienu pat nogalināju. Viņa papurināja matus. Kopš tā laika, kad Oša bija ieradusies Ziemmalā, viņas mati bija atauguši pāri ausīm un tagad tā vairs neizskatījās tik baisi kā tad, kad mēģināja Vilkumežā viņu aplaupīt un nogalēt. Šodien ķēķī dzirdēju melšam par tevi un tiem Frejiem.

-   Ko tad tu dzirdēji?

Viņa skābi pasmaidīja.

-   Ka tikai muļķis var ķircināt milzi un pasaule iet uz galu, ja kroplītim milzis jāaizstāv.

-   Hodors nesaprata, ka šie par viņu smejas, Brens iebilda. Un viņš nekad nekaujas. Zēns atcerējās, kā reiz, kad viņš vēl bija mazs, kopā ar māti un septu Mordeinu gāja uz tirgus placi. Hodors bija līdzi, lai palīdzētu nest iepirkumus, taču viņš pamanījās noklīst. Hodors atradās kādā šķērsieliņā, kur puikas bija ietrenkuši viņu kaktā un bakstīja ar nūjām. Vientiesis tikai atkārtoja "Hodors!", kliedza un centās izvairīties, taču ne reizes nepacēla roku pret saviem mocītājiem. Septons Čeils saka, ka Hodoram ir laba sirds.

-   Kā tad, Oša atteica. Un rokas tik stipras, ka varētu noraut cilvēkam galvu, ja viņam tas ienāktu prātā. Lai nu kā, bet gan viņam, gan tev labāk turēties no Voldera pa gabalu. Tas lielais, ko visi sauc par mazo, ir dabūjis piemērotu vārdu liels no ārpuses, siks no iekšpuses un ļauns līdz kaulu smadzenēm.

-   Viņš nekad nedaris man pāri, jo baidās no Vasariņa, lai ko viņš arī teiktu.

-   Tādā gadījumā viņš varbūt nav tik stulbs, kā izskatās. Oša allaž piesargājās no dižvilkiem. Tajā dienā, kad viņa tika sagūstīta, Vasariņš un Pelēkais Vējš trīs mežoņus saplosīja asiņainos gabalos. Bet varbūt arī ir stulbs, un tas jau ož pēc nepatikšanām. Sieviete sasēja matus.

Vai tev vēl rādās tie sapņi par vilkiem?

-   Nē. Viņam nepatika runāt par saviem sapņiem.

-    Princim jāprot labāk melot, Oša iesmējās. bet tavi sapņi ir tava darīšana. Mana darīšana ir virtuvē, tāpēc labāk iešu atpakaļ, pirms Geidžs sāk nebalsī brēkt un vicināt lielo koka pavārnīcu. Ar jūsu atļauju, princi.

"Viņai nevajadzēja vaicāt par vilku sapņiem," Brens prātoja, kad Hodors viņu nesa pa kāpnēm uz guļamistabu. Zēns cīnījās ar miegu tik ilgi, cik vien spēja, bet beigu beigās tas viņu kā vienmēr pievārēja. Tajā naktī viņš sapnī redzēja sejaskoku. Tas lūkojās viņā savām dziļajām, sarkanajam acīm un uzrunāja ar šķībo koka muti, bet no bālajiem zariem nolaidās trejacaina vārna, kas sita ar spārniem, knāba viņam sejā un sauca zēna vārdu tik asā balsī, kā zobena cirtieni.

Brenu pamodināja raga skaņas. Nopriecājies par pamošanos, viņš pagriezās uz sāniem. Bija ieradušies citi viesi, un, pēc skaņām spriežot, diezgan iereibuši. Turēdamies pie margām, zēns piecēlās no gultas un apsēdās pie loga. Karogā bija milzis ar sarautām važām, un tas nozīmēja, ka ieradušies Amberi, kas dzīvoja ziemeļu zemēs aiz Galējās upes.

Nākamajā dienā uz tikšanos ieradās divi no Lielā Džona tēvočiem tie bija bramanīgi vīri dzīves norietā ar tik baltām bārdām kā lāčādu apmetņi, kas tiem bija ap pleciem. Morsu reiz vārna bija noturējusi par beigtu un izknābusi šim aci, un kopš tā laika vienas acs vietā viņam bija pūķstikla gabals. Vecā auklīte reiz stāstīja, ka šis sagrābis vārnu saujā un nokodis tai galvu, tāpēc iesaukts par Vārnu Rijēju. Auklīte gan nekad netika stāstījusi, kāpēc viņa kārnais brālis bija iesaukts par Padauzu Lāstu. Tiklīdz visi bija apsēdušies, Morss tūdaļ prasīja atļauju precēt valdnieci Hornvudu.

-   Visi zina, ka Lielais Džons ir Jaunā Vilka labā roka. Kurš gan labāk aizstāvēs atraitnes zemes par Amberiem un kurš no Amberiem ir labāks par mani?

-   Sīra Donella vēl joprojām sēro, mestrs Lūvins paskaidroja.

-   Zem apmetņa man ir zāles pret sērām, Morss iesmējās.

SIrs Rodrīks pieklājīgi pateicās un apsolīja nodot ziņu valdniecei un karalim.

Hosters gribēja kuģus.

-   No ziemeļiem plūst šurp mežoņi daudz lielākā skaitā nekā jebkad agrāk. Mazās laiviņās viņi šķērso Roņu līci un ceļas ārā mūsu krastā. Austrumsardzes Vārnu ir par maz, lai tos apturētu, un tie nozūd uz sauszemes tik jestri kā zebiekstes. Man ir vajadzīgi karakuģi un spēcīgi vīri, kas tos vadītu. Lielais Džons ir paņēmis līdzi pārāk daudz cilvēku. Puse ražas ir aizgājusi postā, jo trūkst ļaužu, kas cilātu sirpjus.

Sīrs Rodrīks plūkāja vaigubārdu.

-   Jūsu mežos ir augstas priedes un seni ozoli. Valdniekam Manderlijam ir kuģu būvētavas un daudz jūrnieku. Kopā jūs varētu izveidot floti, kas spētu aizsargāt abus krastus.

-     Manderlijs? Morss Ambers nosprauslojās. Tas vecais speķa maiss? Paša ļaudis viņu sauc par Zušu valdnieku. Šis taču knapi spēj paiet, ja viņam vēderā iedurtu zobenu, no tā izlīstu desmit tūkstoši zušu.

-    Jā, viņš ir resns, sīrs Rodrīks piekrita, bet muļķis viņš nav. Jūs sadarbosieties, citādi karalis uzzinās jūsu atteikuma iemeslu.

Un trakulīgie Amberi Brenam par lielu izbrīnu piekrita darīt tā, kā viņiem vēlēts, lai arī neiztika bez purpināšanas.

Kamēr ritēja sarunas, no Dziļmeža pils ieradās Gloveru vīri un krietns pulks Tolhārtu no Torhena cietokšņa. Golbārts un Robets Gloveri bija atstājuši Dziļmežu Robeta sievas uzraudzībā, bet viņas vietā Ziemmalā bija ieradies pils namzinis.

-    Mana kundze lūdz viņu atvainot par neierašanos. Bērni vēl ir pārāk mazi tik tālam ceļam, un viņa nevarēja tos atstāt mājās vienus. Drīz vien Brens aptvēra, ka Dziļmežā patiesībā valda namzinis, nevis valdniece Glovera. Viņš arī pavēstīja, ka nebaltai dienai atliekot tikai desmito daļu ražas, jo kāds pūšļotājs viņam teicis, ka pirms ziemas vēl būšot auglīga atvasara. Mestram Lūvinam bija šis tas spēcīgs sakāms par pūšļotājiem. Rodrīks piekodināja turpmāk atlikt piekto daļu un iztaujāja namzini par valdnieka Hornvuda bastardu Lorensu Sniegu. Ziemeļos visiem bastardiem tika dots uzvārds Sniegs, un šim divpadsmit gadus vecajam puisim netrūkstot ne prāta, ne drosmes.

-    Tavs ierosinājums par bastardu var izrādīties noderīgs, Bren, mestrs Lūvins pēc sarunām sacīja. Domāju, ka kādu dienu tu būsi labs Ziemmalas valdnieks…

-   Nē, nebūšu. Brens zināja, ka viņš nekad nekļūs ne par valdnieku, ne par bruņinieku. Tu pats man teici, ka Robs apprecēs kādu no Freju meitām, un Volderi saka to pašu. Par Ziemmalas valdniekiem pēc viņa kļūs viņa dēli, nevis es.

-   Iespējams, Bren, sīrs Rodrīks turpināja, bet, piemēram, es biju precējies trīs reizes, un sievas man dāvāja tikai meitas. Tagad man ir palikusi vienīgi Beta. Manam brālim Mārtiņam bija četri dēli, un tikai Džorijs nodzīvoja tik ilgi, lai kļūtu par vīru. Kad tika nogalināts arī viņš, Martina dzimta izzuda. Mēs nekad nevaram būt droši par nākotni.

Nākamajā dienā bija Leobalda Tolhārta kārta. Viņš runāja par laika apstākļiem, vienkāršo ļaužu dumjību un to, cik ļoti viņa brāļadēls raujas karā.

-   Benfreds ir sapulcinājis pats savu šķēpnešu pulku. Tīrie zeņķi, no kuriem neviens nav vecāks par deviņpadsmit gadiem, bet visi domā, ka ir spēcīgi kā jauni vilki. Kad teicu, ka viņi ir tikai sīki zaķēni, šie mani izsmēja. Tagad viņi sevi sauc par Mežonīgajiem Zaķiem un auļo pa valsti ar zaķu ādām šķēpu galos un dzied bruņinieku dziesmas.

Brens domāja, ka tas ir lieliski. Viņš atcerējās Benfredu Tolhārtu liela auguma, strupu un skaļu puiku, kas kopā ar tēvu sīru Helmanu bieži viesojās Ziemmalā un draudzējās ar Robu un Teonu Grejdžoju. Taču varēja redzēt, ka sīram Rodrīkam nepavisam nepatika tas, ko viņš dzirdēja.

-   Ja karalim būtu vajadzīgi vīri, viņš liktu tos sapulcināt, Rodrīks teica. Saki savam brāļadēlam, ka viņam jāpaliek pilī, jo tā licis viņa tēvs.

-   Noteikti, sīr, Leobalds atbildēja un tikai tad ierunājās par valdnieci Hornvudu.

Nabadzīte bez vīra nespējot aizstāvēt savas zemes un arī mantinieka viņai neesot. Viņa paša sieva arī esot bijusi Hornvuda, varbūt viņi vēl atceroties nelaiķa valdnieka Halīsa māsu.

-   Tukša pils ir skumja pils. Es jau biju domājis sūtīt jaunāko dēlu pie viņas, lai valdniece Donella audzina kā savu. Bērenam ir gandrīz desmit gadu, jauks puisis, viņas pašas radinieks. Esmu pārliecināts, ka Bērens to iepriecinātu, un viņš pat varētu pieņemt Hornvudu vārdu…

-   Ja viņu nosauktu par mantinieku? mestrs Lūvins iestarpināja.

-   …lai nama dzimta varētu turpināties, Leobalds nobeidza.

Brens zināja, kas sakāms.

-   Pateicos par ierosinājumu, kungs, viņš steidza pateikt, pirms sīrs Rodrīks bija izdomājis, ko atbildēt.

-   Mēs par to paziņosim manam brālim Robam. Jā, un par valdnieci Hornvudu arīdzan.

Leobalds bija pārsteigts, kad Brens ierunājās.

-    Pateicos, princi, viņš atbildēja, bet Brens redzēja viņa gaišzilajās acis žēlumu un varbūt arī prieku, ka viņa paša dēls nebija kroplis, lajā mirklī Brens viņu ienīda.

Mestram Lūvinam viņš patika krietni labāk.

-   Bērens Tolhārts var izrādīties vislabākais variants, viņš visiem sacīja, kad Leobalds bija aizgājis. Viņā rit puse Hornvudu asiņu. Ja viņš pieņems tēvoča uzvārdu…

-    …viņš vienalga būs tikai puika, sīrs Rodrīks iebilda, kuram būs grūti noturēt zemes pret Morsu Amberu vai Rūža Boltona Bastardu. Mums tas rūpīgi jāizvērtē. Robam no mums jāsaņem vislabākais padoms, pirms viņš pieņem lēmumu.

-   Jāskatās, kas var izrādīties noderīgāk, mestrs Lūvins sacīja. Upes zemes ir daļa no viņa valstības, tāpēc varbūt ir lietderīgi stiprināt šo savienību, apprecinot valdnieci Hornvudu ar kādu no Trejžubures valdniekiem Blekvudu vai, piemēram, Freju…

-   Hornvuda var dabūt kādu no mūsu Frejiem, Brens piebilda. Viņa var dabūt pat abus, ja viņai tā tīk.

-   Princis ir ļoti laipns, sīrs Rodrīks pajokoja.

"Bet Volderi tādi nav." Brens saviebies pētīja galdu un klusēja.

Turpmākajās dienās no citiem valdnieku namiem ieradās kraukļi ar atvainošanās vēstulēm. Dredfortas Bastards ierasties nevarēja, Mormonti un Kārstārki bija devušies uz dienvidiem kopā ar Robu, valdnieks Loke bija pārāk vecs, lai uzdrošinātos doties tādā ceļojumā, valdniece Flinta bija grūta, Atraitņu sardzē plosījās sērga. Beigu beigās bija apklaušināti visi galvenie Stārku nama vasaļi, atskaitot Houlendu Rīdu, kurš no savas purvaines nespēra ārā kāju jau daudzus gadus, un Servīnus, kuru pils atradās pusi dienas jājiena attālumā no Ziemmalas. Valdnieks Servīns bija Lanisteru gūstā, bet viņa dēls, četrpadsmit gadus vecs puisis, vienā jaukā rītā ieradās Ziemmalā ar diviem dučiem šķēpnešu. Brens pagalmā jādelēja ar Dejotāju, kad viesi iejāja pa vārtiem. Brens vieglā riksītī jāja viņus sagaidīt. Klejs Servīns vienmēr bija draudzējies ar Brenu un viņa brāļiem.

-     Labrīt, Bren, Klejs jautri uzsauca. Vai varbūt man tagad tevi jāsauc par princi Brenu?

-   Ja nu tu tik ļoti vēlies.

Klejs iesmējās.

-   Kāpēc gan ne? Tagad jau visi ir karaļi vai prinči. Vai Staniss atsūtīja vēstuli arī uz Ziemmalu?

-   Staniss? Nezinu gan.

-   Viņš arī tagad ir karalis, Klejs paziņoja. Viņš apgalvo, ka karaliene Serseja ir gulējusi ar savu brāli, tāpēc Džofrejs ir bastards.

-   Džofrejs Grēkādzimušais, viens no Servīna bruņiniekiem iesmējās. Nav nekāds brīnums, ka viņš ir tik neuzticams, ja viņa tēvs ir Kara j kāvis.

-   Kā tad, ierunājās kāds cits. Dievi neatbalsta asinsgrēku. Skat, kā viņi gāza Tārgārjenus.

Brenam uz mirkli aizsitās elpa, un likās, ka milža ķetna žņaudz viņa krūtis. Viņam šķita, ka tūlīt nokritīs, tāpēc izmisīgi ķērās pie Dejotājas pavadas.

Šausmas acīmredzot atspoguļojās arī viņa sejā.

-   Bren? Klejs Servīns noprasīja. Tev kļuva slikti? Tas taču ir tikai kārtējais karalītis.

-   Robs sakaus arī viņu.

Zēns pagrieza Dejotāju uz staļļu pusi, nelikdamies ne zinis par Servīnu apjukuma pilnajiem skatieniem, kas viņu pavadīja. Asinis dunēja ausīs, un Brens būtu izkritis no segliem, ja nebūtu tiem piesprādzēts.

Tajā vakarā Brens lūdzās tēva dieviem, lai sūta viņam bezmiega nakti, taču dievi, ja arī lūgšanas dzirdēja, tad par tām tikai pasmējās un sūtīja viņam ļaunāko no vilku sapņiem.

-   Lido vai mirsti! ķērca trejacainā vārna, knābājot viņu.

Viņš raudāja un lūdzās, taču vārna nepazina žēlastību. Tā izknāba zēnam vispirms kreiso aci, tad arī labo, un, kad viņš bija iegrimis akluma tumsā, putns ieknāba viņam pierē, iecērtot šausminoši aso knābi tieši galvaskausā. Viņš kliedza tik ļoti, ka likās pārplīsīs plaušas. Sāpes kā ar cirvi plēsa galvu pušu, taču, kad vārna izvilka no viņa galvas ar smadzenēm un kaula drumslām nošķiesto knābi, Brens atkal spēja redzēt. Tas, ko viņš ieraudzīja, lika viņam bailēs noelsties vien. Pirkstiem slīdot un nagiem lūstot pret akmeņiem, viņš rāpās jūdzēm augstā tornī, bet nekustīgās un pamirušās kājas vilka viņu lejup.

-   Palīgā! viņš kliedza.

Debesīs parādījās zeltains virs un uzvilka viņu augšup.

-   Ko visu mēs spējam mīlestības vārdā, zeltainais vīrs klusi nomurmināja un nosvieda Brenu bezdibenī.

TIRIONS

Miegs man jau vairs nav tāds, kāds bija jaunībā, dižmestrs PIsels gluži vai atvainojās par tik agru tikšanos. Es labāk ceļos augšā, kad vēl ir tumšs, nekā grozos gultā no vieniem sāniem uz otriem, domājot par nepadarītām lietām.

Mestra smagie acu plakstiņi gan lika domāt, ka viņš vēl ir pa pusei aizmidzis.

Plašajās telpās zem putnu novietnes kalpone pasniedza vārītas olas, sautētas plūmes un auzu putru, bet Pīsels tikmēr pielūdza dievus.

-   Šajos grūtajos laikos, kad daudzi ir badā, es cenšos ieturēt pieticīgu maltīti.

-   Apsveicami, Tīrions piekrita, aizsizdams lielu, brūnu olu, kas nevilšus viņam atgādināja dižmestra pakausi ar kailo pleķi. Es gan domāju citādi. Ja ēdiens ir, tad es to ēdu, lai nevajadzētu nožēlot nākamajā dienā, kad ēdiena vairs nebūs. Viņš pasmaidīja. Sakiet, vai jūsu kraukļi arī ir cīruļi?

Pīsels noglaudīja sirmo bārdu, kas nokarājās viņam pār krūtīm.

-   Pilnīgi noteikti. Vai likt, lai pēc brokastīm atnes spalvu un tinti?

-   Nav nekādas nepieciešamības. Tīrions nolika uz galda līdzās putras bļodai vēstules divus identiskus tīstokļus, kas no abiem galiem bija aizzīmogoti ar vasku. Sūtiet meiču prom, lai mēs varam parunāt.

-   Atstāj mūs divatā, bērns, Pīsels pavēlēja, un kalpone izsteidzās no istabas. Šīs vēstules…

-    Ir paredzētas Dornes princim Dorenam Martelam. Tīrions nolobīja saplaisājušo olas čaumalu un nokodās. Prasījās pēc sāls. Viena vēstule divos eksemplāros, tā jānosūta ar jūsu visātrākajiem putniem lieta ir ārkārtīgi svarīga.

-   Ks tās nosūtīšu tūdaļ pēc brokastīm.

-    Nosūtiet tās tūlīt: plūmes pagaidīs, bet karaļvalsts ne. Pa Rožu ceļu ar savu karaspēku nāk valdnieks Renlijs, un neviens nevar zināt, kad valdnieks Staniss pacels buras Pūķakmenī.

Pīsels samirkšķināja acis.

-   Ja kungs domā, ka…

-   Domā gan.

-   Tādā gadījumā esmu jūsu rīcībā.

-   Es te esmu, lai kalpotu.

Amata rotai klusi šķindot, mestrs smagnēji pietrausās kājās. Rota bija smaga kāds ducis ķēžu savītas kopā un izgreznotas ar dārgakmeņiem, turklāt Tīrionam šķita, ka zelta, sudraba un platīna posmu bija vairāk nekā vienkāršo metālu posmu.

Pīsels kustējās tik lēni, ka Tīrions paguva apēst olu un nogaršot plūmes, kas, pēc viņa domām, bija pārvārītas un ūdeņainas, pirms spārnu švīkstoņa lika pundurim piecelties. Tīrions noskatījās, kā aizlido krauklis, kas rīta debesīs izskatījās sevišķi tumšs, un mundrā soli devās pie plauktu labirinta telpas tālajā galā.

Mestra zāļu apkopojums bija iespaidīgs dučiem aizzīmogotu podiņu, simtiem aizkorķētu pudelīšu, tikpat daudz pudeļu no pienstikla, neskaitāmi trauki ar kaltētiem augiem, un uz katra Pīsela skaidrajā rokrakstā bija minēts nosaukums. "Kāds pedantisms," Tīrions nodomāja, un patiesi tiklīdz cilvēks ieraudzīja secību, tā bija skaidrs, ka visām zālēm te ir sava vieta. Un tik interesantas lietas! Tīrions ievēroja saldos sapņus un vakara miglu, magoņu pienu un "Līsas asaras", pelēcītes pulveri, vilku nāvi un dēmona danci, baziliska indi, akluma sitamo, atraitnes asinis…

Paceļoties uz pirkstgaliem un pastiepjoties, viņam izdevās nocelt no augšējā plaukt kādu noputējušu pudelīti. Izlasījis uzrakstu uz etiķetes, punduris pasmīnēja un paslēpa to piedurknē.

Kad mestrs Pīsels taustījās lejup pa kāpnēm, Tīrions jau sēdēja pie galda un lobīja vēl vienu olu.

-    Ir darīts, kungs. Vecais vīrs apsēdās pie galda. Tādas lietas kā šīs… patiesi jānokārto laikus… ārkārtīgi svarīgas, jūs sakāt?

-   Jā gan. Auzu putra Tīrionam likās pārāk bieza, turklāt tai klāt vajadzēja sviestu un medu. Vispār pēdējā laikā sviests un medus reti tika redzēts Karaļa ostā, lai arī valdnieks Džils pili apgādāja itin labi. Tajā laikā puse no visas pārtikas nāca no viņa vai valdnieces Tandas zemēm. Rosbija un Stolkvorta atradās mazliet uz ziemeļiem no pilsētas, tāpēc vēl bija kara neskartas.

-   Pats Dornes princis! Vai drīkstu jautāt, kāpēc?

-   Labāk nejautājiet.

-   Kā teiksiet. Pīsela ziņkārība bija tik nobriedusi, ka Tīrions gandrīz spēja to sagaršot. Bet varbūt… karaļa padome…

Tīrions ar koka karoti uzsita pa bļodas malu.

-   Padome pastāv tikai tāpēc, lai dotu padomus karalim, mestr.

-   Tieši tā, Pīsels atbildēja, un karalis…

-   …ir trīspadsmit gadus vecs zēns. Es runāju viņa vārdā.

-   Jā gan, patiesi karaļa labā roka. Tomēr… jūsu daiļā māsa, karaliene reģente…

-    …lielu daļu valsts smaguma nes uz saviem skaistajiem, baltajiem pleciem. Nevēlos viņu lieki apgrūtināt. Vai jūs to vēlaties? Tīrions nolieca galvu sāņus un jautājoši uzlūkoja dižmestru.

Pīsels nolaida acis un atkal ķērās pie ēdiena. Tīriona dažādu krāsu acis lika cilvēkam izvairīties no saskarsmes. Ja mestrs zinātu, kur slēpjas āķis, viņš to varētu izmantot savā labā. Ak, vecais vīrs bilda, mielojoties ar plūmēm, Gan jau jums, bez šaubām, ir visas tiesības tā rīkoties, kungs. Tas ir ļoti apdomīgi no jūsu puses dalīties šajā… nastā.

-   Tā ir tikai tāds nieks no manas būtības, Tīrions atkal ķērās pie negaršīgās putras. Apdomība… Grozi, kā gribi, bet Serseja ir mana māsa.

-   Un pavisam noteikti arī sieviete, dižmestrs Pīsels piebilda. Visnotaļ neparasta sieviete, kurai kas arī nav mazsvarīgi ļoti rūp valsts labklājība, neraugoties uz viņas dzimumu…

"Jā gan, īsts mīlas balodītis. Edardam Stārkam te būtu ko teikt."

-     Priecājos, ka esam vienisprātis. Pateicos par viesmīlību, aicinot mani pie galda, tomēr mani gaida gara diena. Tīrions nokāpa no krēsla. Esiet tik laipns un paziņojiet man, kad pienāks atbilde no Dornes.

-   Kā teiksiet, cienītais kungs.

-   Un tikai man!

-   Ak… bet, protams!

Pīsela raibā roka braucīja bārdu tā, kā slīcēja rokas mēdz ķerties pie pasviestas virves. Tas lika Tīriona sirdj gavilēt. "Pirmais," viņš nodomāja.

Nokāpis pagalmā, Tīrions juta, ka līkās kājeles nav apmierinātas ar augsto kāpienu. Saule jau bija augstu, un cietoksnis sasilušajā gaisā virmoja. Uz mūriem pastaigājās sargi, bet bruņinieki un viņu ieroču meistari vingrinājās ar neīstiem ieročiem. Turpat netālu uz akas malas sēdēja Brons. Garām pagāja pāris glītu kalpoņu, nesdamas grozus ar niedrēm, bet algotnis uz viņām pat nepalūkojās.

Bron, tu mani iedzisi izmisumā, Tīrions ar roku norādīja uz meičām. Tev deguna galā ir tāds skats, bet tu blenz uz ākstiem, kas taisa troksni.

Šajā pilsētā ir simtiem maukumāju, kur par saliektu vērdiņu varu nopirkt katru šķirbu, kas man ienāk prātā, Brons atbildēja. Bet kādu dienu mana dzīvība var būt atkarīga no tā, cik uzmanīgi esmu vērojis tavus ākstus. Viņš piecēlās. Kas ir tas zeņķis zilirūtotajā apmetnī ar trim acīm uz vairoga?

-   Kāds nenozīmīgs bruņinieks. Šķiet, viņš sevi sauc par Taladu. Kāpēc jautā?

Brons atmeta no pieres matu šķipsnu.

-   Viņš ir vislabākais no visiem. Paskaties tikai viņš ievēro ritmu un uzbrūk ar vieniem un tiem pašiem sitieniem ik reizi. Algotnis pasmīnēja. Tas arī viņam atnesīs nāvi, ja šim būs jāstājas pretī man.

-  Viņš ir zvērējis uzticību Džofrejam, tā ka nez vai viņam vajadzēs stāties tev pretī. Viņi devās prom pa pagalmu, un Brons sava soļa garumu piemēroja Tīriona solim. Nu jau algotnis izskatījās gandrīz vai cienījami. Viņam bija tīri un sasukāti mati, viņš bija gludi skūts, un tērpies Pilsētsardzes melnajās krūšu bruņās, bet no pleciem nokarājās Lanisteru purpursarkanais apmetnis ar zeltītu roku rakstu. Tīrions to viņam bija uzdāvinājis, kad iecēla par savu privātās sardzes kapteini. Cik šodien ir lūdzēju?

-  Nedaudz vairāk par trīsdesmit, Brons atbildēja. Pārsvarā ļaudis ar sūdzībām vai tādi, kas kaut ko vēlas, kā jau vienmēr. Starp viņiem tava mīlule.

Tīrions novaidējās.

-   Valdniece Tanda?

-   Viņas pāžs. Tanda tevi ielūdz šovakar kopā pavakariņot. Tur būšot brieža gurna cepetis, pildītas zosis zīdkoka ogu mērcē un…

-   …viņas meita, Tīrions skābi pabeidza. Kopš tā mirkļa, kad punduris bija pārvācies uz Sarkano cietoksni, valdniece Tanda vajāja viņu ar savu nebeidzamo arsenālu nēģu pīrāgu, mežacūkas cepeti un kalnumētru krēmu. Viņai nez kāpēc bija ienācis prātā, ka punduris varētu būt lielisks precinieks viņas meitai Lolīsai liela auguma mīkstai un prātiņā atpalikušai jaunuvei, kura, kā ļaudis mēdza tenkot, trīsdesmit trīs gadu vecumā vēl bija jaunava. Nosūti viņai zirnīti ar atvainošanos.

-   Pildītā zoss tev vairs negaršo? Brons neganti pasmīnēja.

-   Varbūt tev vajadzētu mieloties ar zosi un apprecēt jaunavu? Vai vēl labāk aizsūti turp Šagu.

-    Šaga labprātāk apēstu jaunavu un apprecētu zosi, Brons izteica savus novērojumus. Tomēr meiča būs par viņu smagāka.

-    Kā ir, tā ir, Tirions noteica, kad viņi iegāja nojumes paēnā starp abiem torņiem. Kas vēl grib mani redzēt?

Algotnis kļuva nopietns.

-   Kāds augļotājs no Brāvosas, kuram līdzi ir dīvaini papīri un kurš, šķiet, grib pieprasīt no karaļa maksājumus par kādu aizdevumu.

-    It kā Džofs prastu skaitīt tālāk par divdesmit. Nosūti to vīru pie Īkstīša, un viņš atradīs iespēju, kā no augļotāja atkratīties. Tālāk?

-   Kāds kundziņš no Trejžubures. Viņš apgalvo, ka tavs tēvs ir nodedzinājis viņa pili, izvarojis sievu un nokāvis visus zemniekus.

-    Tāds tas karš ir. Tīrions juta, ka tas ir Gregora Klegana, sīra Emorija Lorha vai kāda cita tēva asinssuņa darbs. Ko viņš grib no Džofreja?

-   Jaunus zemniekus, Brons atbildēja. Viņš visu šo gaisa gabalu ir nācis šurp, lai vīterotu par to, cik viņš ir uzticams vasalis un kāda samaksa viņam nepieciešama.

-   Rīt ar viņu aprunāšos. Lai viņš būtu patiesi uzticams vai arī pagalam izmisis, valdnieks no upes zemēm ar sūdzībām viņam varēja izrādīties noderīgs. Pielūko, lai viņam tiek ierādīta laba istaba un iedots silts ēdiens. Nosūti viņam arī labus zābakus kā dāvanu no karaļa Džofreja. "Dāsns žests nekad nevienam nav kaitējis."

Brons strupi palocīja galvu.

-    Vēl tur ir vesels bars maiznieku, miesnieku un dārzeņu tirgotāju, kuri pieprasa, lai tiktu uzklausīti.

-   Es taču viņiem jau iepriekšējā reizē pateicu, ka neko nevaru dot.

Karaļa ostā ieplūda tikai sīka pārtikas straumīte, un lielākā daļa no

tās tika atlicināta pils un garnizona vajadzībām. Zaļumu, dārzeņu, miltu un augļu cenas bija kāpušas apdullinoši augstu, un Tīrionam nepavisam negribējās domāt par to, kādu radību miesa nonāks Blusu Gala krogu katlos. Viņš cerēja, ka zivis tur tomēr bija gan upe, gan jūra… vismaz līdz brīdim, kad Staniss izies no ostas.

-   Viņi vēlas aizsardzību. Pagājušajā naktī kāds maiznieks izcepts paša maizes krāsnī, jo pūlis uzskatījis, ka viņš pārāk daudz prasa par maizi.

-   Vai tiešām viņš tā darīja?

-   Tagad jau viņam vairs nepajautāsi.

-   Ļaudis taču šo nav apēduši, ko?

-   Neesmu neko tādu dzirdējis.

Drīz dzirdēsi, Tirions drūmi atteica. Ks došu viņiem aizsardzību zeltainos apmetņus…

-  Viņi apgalvo, ka arī pūlī bijuši zeltainie apmetņi, Brons paskaidroja. Viņi grib runāt ar pašu karali.

-  Stulbeņi. Tīrions viņus sūtītu mājās ar nožēlas apliecinājumiem, bet brāļadēls ar pātagām un šķēpiem. Punduris jau grasījās pieļaut šādu tikšanos… taču neuzdrīkstējās. Agrāk vai vēlāk pa pilsētas vārtiem iesoļos ienaidnieks, un vismazāk viņam bija vajadzīgi dedzīgi nodevēji starp pilsētas iedzīvotājiem. Pasaki viņiem, ka karalis Džofrejs jūt viņiem līdzi un darīs visu, kas viņa spēkos, lai palīdzētu.

-   Viņi grib maizi. Nevis solījumus.

-  Ja es viņiem šodien iedošu maizi, rīt pie vārtiem būs divtik prasītāju. Kas vēl mani grib satikt?

-  Kāds melnais brālis no Mūra. Namzinis saka, ka viņš atvedis podā iemarinētu pussapuvušu roku.

Tīrions gurdeni pasmīnēja.

-  Savādi, ka neviens to roku nav apēdis. Laikam būs ar viņu jāsatiekas. Vai viņa vārds gadījumā nav Jorens?

-   Nē, tas ir kāds bruņinieks. Torns.

-  Sīrs Elisers Torns? No visiem melnajiem brāļiem, ko Tīrions Lanisters bija saticis pie Mūra, sīrs Elisers viņam bija paticis vismazāk. Tas bija drūms, ļaunprātīgs vīrs ar pārāk augstu pašvērtības apziņu. Man jāpadomā. Neesmu drošs, ka gribu uz karstām pēdām tikties ar sīru Eliseru. Sameklē viņam kādu ūķi, kur niedres nav mainītas vismaz gadu, un lai tā roka papūst vēl kādu brīdi.

Brons iespurdzās un devās savās gaitās, bet Tīrions centīgi rāpās augšup pa izvītajām kāpnēm. Viņš šķērsoja ārējo pagalmu, kad pacēlās vārtu režģis. Pie galvenajiem vārtiem stāvēja viņa māsa ar krietnu karavīru pulku.

Sēdēdama sava baltā jājamzirga mugurā, Serseja zaļās drānās kā dieviete slējās pār Tīrionu.

-   Brālīt, viņa uzsauca, un tas nepavisam neizklausījās draudzīgi.

Acīmredzot karalienei nepatika veids, kā viņš bija nokārtojis darīšanas ar Džanosu Slintu.

-  Gaišība, Tīrions pieklājīgi palocījās. Tu šodien brīnišķīgi izskaties. Viņai galvā bija zelta kronis, bet mugurā sermuļādas apmetnis. Karalienes svītā ietilpa sīrs Boross Blaunts no Karaļsardzes ar baltām zvīņu bruņām mugurā un drūmu ģīmi kā vienmēr, sīrs Belons Svons, kura loks nokarājās sudrabotā seglu makstī, valdnieks Džils Rosbijs,

kuru klepus mocīja trakāk nekā parasti, piromants Halīns no Alķīmiķu ģildes un karalienes jaunais favorīts viņas brālēns sīrs Lensels Lanisters

-    Sersejas nelaiķa vīra ieroču nesējs, kas ar atraitnes gādību strauji bija ielēcis bruņinieka kārtā. Viņus pavadīja Vīlārs ar divdesmit sargiem.

-   Uz kurieni esi saposusies, māšel? Tīrions gribēja zināt.

-     Gribu apjāt pilsētas mūrus un apskatīt jaunos "skorpionus" un ugunsmetējus. Ne jau visi ir tik vienaldzīgi pret pilsētas aizsardzību kā tu. Serseja caururba brāli ar zaļo acu skatienu, kas bija skaists pat nicinājumā. Man ir ziņas, ka Renlijs Barateons esot izgājis pa Gaisa dārzu vārtiem. Viņš ar visu savu karaspēku virzoties šurp pa Rožu ceļu.

-   Varīss man teica to pašu.

-   Viņš te var ierasties jau pilnajā mēnesī!

-    Tik slinkā solī ejot, viņam tas neizdosies, Tīrions mierināja māsu.

-   Katru nakti viņš uzdzīvo citā pilī un rīko apspriedes katrās krustcelēs, kur nokļūst.

-    Un katru dienu viņa karogiem piepulcējas arvien vairāk vīru. Tagad viņa karaspēkā esot simt tūkstoši kareivju.

-   Tā nu gan nebūs taisnība.

-    Viņam ir viss Vētrasgala un Gaisa dārzu spēks, mazais muļķi, Serseja atcirta. Visi Tīreļu karogneši, izņemot Sarkanvīnus, un par to tev jāpateicas man. Kamēr pie manis gūstā būs viņa pumpainie dvīņi, valdnieks Paksters tupēs savā Pergolā un priecāsies, ka sveikā ticis cauri.

-   Žēl, ka tu izlaidi no saviem daiļajiem pirkstiņiem Ziedu bruņinieku. Bet Renlijam vienalga vispirms jātiek skaidrībā ar citām rūpēm mūsu tēvu Hārenholā, Robu Stārku Straujupē… Es viņa vietā rīkotos līdzīgi soļotu uz priekšu, visai karaļvalstij izrādītu savu spēku, skatītos un gaidītu. Es pavisam noteikti ļautu saviem konkurentiem izkauties savā starpā. Ja Stārks mūs sakaus, dienvidi kritīs Renlija rokās kā ābols no zara, un viņš nebūs zaudējis nevienu vīru. Ja gadīsies otrādi, viņš var uzklupt mums, kad būsim novājināti.

Serseja par to nepavisam nebija priecīga.

-   Es gribu, lai tu pierunā tēvu ievest armiju Karaļa ostā.

"Un tikai tāpēc, lai tu justos drošībā?"

-   Kad man pēdējo reizi izdevies tēvu uz kaut ko pierunāt?

Karaliene palaida jautājumu gar ausīm.

-   Un kad tu grasies atbrīvot Džeimiju? Viņš ir vērts simt tādu vīreļu kā tu!

Tīrions šķībi pasmaidīja.

Tikai nesaki to valdniecei Stārkai es tevi lūdzu. Mums nav simt tadu kā es, pret ko viņu apmainīt.

Tēvs droši vien ir zaudējis prātu, ja sūtīja tevi šurp. Tu nekam neesi derīgs.

Karaliene savilka pavadu un pagrieza zirgu uz pretējo pusi. Sermuļadas apmetnim plīvojot vējā, karaliene mundrā solī izjāja pa vārtiem. Svīta viņai sekoja.

Taisnību sakot, Renlijs Barateons nebiedēja Tīrionu ne uz pusi tik ļoti kā Renlija brālis Staniss. Renliju mīlēja vienkāršie ļaudis, taču viņš nekad vēl nebija vedis vīrus karā. Ar Stanisu bija citādi: viņš bija ciets, vēss un nelokāms. Ja zinātu, kas notika uz Pūķakmens… bet neviens zvejnieks, kuram bija samaksāts par spiegošanu, nekad vēl nebija atgriezies ar informāciju, savukārt ziņotāji, kurus einuhs, kā pats apgalvoja, bija iesūtījis Stanisa pilī, pēkšņi mēdza kļūt ārkārtīgi nerunīgi. Tabu gabalu no krasta bija redzētas līsiešu svītrotās kara galeras, un Varīss bija saņēmis ziņas no Mīras, ka nomas kuģu kapteiņi stājoties Pūķakmens dienestā. Ja tajā laikā, kad Renlijs gāzīs ārā vārtus, Staniss uzbruks no jūras, Džofreja galva drīz vien būs uzmaukta uz pīķa. "Ļaunākais būs tas, ka mana galva atradīsies turpat blakus." Nomācoša doma. Vajadzēja izdomāt plānu, kā dabūt Šaiju ārā no pilsētas, ja notiktu ļaunākais.

Pie istabas durvīm stāvēja Podriks Peins un pētīja grīdu.

-  Viņš ir iekšā, ieroču nesējs paziņoja, lūkodamies uz Tīriona jostas sprādzi. jūsu darbistabā. Cienītais kungs. Piedodiet.

Tīrions nopūtās.

-   Paskaties uz mani, Podrik. Man krīt uz nerviem, kad tu sarunājies ar manu bikšu klapi, sevišķi, ja man tādas nav. Kas ir manā darbistabā?

-  Pavēlnieks Īkstītis. Podriks uz īsu mirkli ieskatījās pundurim sejā un tūdaļ atkal nolaida acis. Es gribēju teikt valdnieks Petīrs. Valdnieks Bailišs. Valsts kases turētājs.

-   Izklausās, ka tur būtu savācies vesels pūlis.

Zēns sarāvās, it kā būtu saņēmis pliķi, un Tīrions nez kāpēc jutās vainīgs.

Valdnieks Petīrs, ģērbies plūmju krāsas plīša virsvalkā un dzeltenā atlasa apmetnī, garlaikoti un eleganti sēdēja Tīriona krēslā pie loga, uzlicis cimdā tērpto roku uz ceļgala.

-   Karalis ar arbaletu šauj zaķus, viņš teica. Un zaķi uzvar. Nāciet paskatieties.

Tīrions dabūja pacelties pirkstgalos, lai palūkotos pa logu. Viens zaķis pagalmā bija beigts, bet otrs, garās ausis raustīdams, ar bultu sānos grasījās izlaist garu. Izšautās bultas mētājās zemē kā vētras izsvaidīti salmi.

-   Laid! Džofrejs iebļāvās.

Mežkungs palaida zaķi, un dzīvnieks lēkādams metās prom. Džofrejs nospieda arbaleta sprūdu, un bulta aizlidoja secen par divām pēdām. Zaķis notupās pakaļkājās un, purniņu kustinādams, skatījās uz karali. Džofrejs lādēdamies atvilka stiegru, taču zaķis bija gabalā, pirms jauneklis paguva sagatavot arbaletu šaušanai.

-   Vēl vienu!

Mežkungs iebāza roku sprostā. Zaķis sāka mētāties pa akmeņaino pagalmu, bet Džofreja sasteigtais šāviens gandrīz trāpīja sīram Prestonam kājstarpē. īkstītis aizgriezās no loga.

-  Puika, vai tev garšo zaķa sautējums? viņš jautāja Podrikam Peinam.

Podriks lūkojās uz ciemiņa zābakiem tie bija ļoti glīti, no sarkanas

ādas ar melniem rakstiem.

-   Lai ēstu, cienītais kungs?

-   Iepērc podus, Īkstītis ierosināja. Drīz pilī no zaķiem nebūs glābiņa, un mēs trīs reizes dienā ēdīsim zaķa gaļu.

-   Labāk zaķi nekā uz iesma ceptu žurku, Tīrions atsaucās. Podrik, atstāj mūs divatā. Protams, ja vien valdnieks Petīrs nevēlas kaut ko iedzert.

-   Paldies, nē. Īkstītis izlikās, ka pasmaida. Ir tāds teiciens: ja dzersi ar punduri, nākamajā rītā jau būsi ceļā uz Mūri, bet melnā krāsa neglīti izceļ manu neveselīgi bālo seju.

"Nebaidies, cienītais," Tīrions nodomāja. "Ne jau Mūris priekš tevis man ir padomā." Viņš apsēdās augstā, ar spilveniem piekrautā krēslā un sacīja:

-   Jūs šodien izskatāties sevišķi eleganti, kungs.

-   Jūs mani apvainojat. Es katru dienu cenšos izskatīties elegants.

-   Vai tas virsvalks ir jauns?

-   Ir gan. Jūs esat ļoti vērīgs.

-   Plūmju tonis un dzeltenais. Vai tās ir jūsu nama krāsas?

-    Nē, bet cilvēkam apnīk katru dienu ģērbties vienas un tās pašas krāsas drēbēs. Vismaz man tā šķiet.

-   Duncis arī ir glīts.

-   Vai tiešām? Īkstīša acis nebēdnīgi iemirdzējās. Viņš izvilka dunci un aplūkoja to tā, it kā redzētu pirmo reizi. Valīrijas tērauds, pūķakaula spals. Vienkāršs nazītis. Tas ir jūsu, ja vēlaties.

Mans? Tirions vērīgi uzlūkoja Ikstiti. Nē, paldies. "Viņš zina, nekaunīgais maita. Viņš arī zina, ka es zinu, un domā, ka es viņam neko nevaru padarīt."

ļa kāds arī mīlēja tērpties zeltā, tad tas bija Petīrs Bailišs, nevis Džeimijs Lanisters. Džeimija bruņas bija no apzeltīta tērauda, bet īkstītim… l īrions par īkstīti bija uzzinājis šo to, kas viņu darīja vēl nemierīgāku.

Pirms desmit gadiem Džons Arīns bija piešķīris viņam nelielu amatu muitā, un valdnieks Petīrs drīz vien sāka ievākt trīs reizes vairāk nodevu nekā citi karaļa nodokļu iekasētāji. Karalis Roberts bija plaši pazīstams izšķērdētājs. Tāds cilvēks kā Petīrs Bailišs, kurš prata paberzēt divus zelta pūķus vienu pret otru un uzburt trešo, karaļa labajai rokai bija nenovērtējams.

īkstīša karjera bija strauja kā bulta. Triju gadu laikā pēc ienākšanas galmā viņš jau bija kļuvis par kases pārzini un mazās padomes locekli, un šodien kroņa ienākumi bija desmit reizes lielāki, nekā tie bija viņa neveiksmīgā priekšteča laikā… taču arī kroņa parādi bija pamatīgi pieauguši. Petīrs Bailišs bija meistarīgs burvju mākslinieks.

Jā, un viņš bija gudrs. Viņš neieslēdza iekasēto zeltu valsts kasē, nē nepavisam. Karaļa parādus viņš maksāja ar solījumiem un laida karaļa naudu apritē. Viņš pirka ratus, veikalus, kuģus, namus. Viņš pirka graudus, kad to bija daudz, un pārdeva maizi, kad tās bija maz. Viņš pirka vilnu ziemeļos, linus dienvidos un mežģīnes Līsā, kādu laiku uzglabāja, tad nokrāsoja un pārdeva. Zelta pūķi auga un vairojās Īkstītis tos laida tautā un saņēma atpakaļ ar augļiem.

Tajā pašā laikā viņš arī iebīdīja amatos savus cilvēkus. Visi četri atslēgu glabātāji bija viņa vīri. Karaļa grāmatvedis un karaļa svērējs bija viņa ieteikti ļaudis. Visu trīs naudas kaltuvju priekšnieki, ostu priekšnieki, nodokļu ievācēji, muitas ierēdņi, vilnas iepircēji, nodevu iekasētāji, mantziņi, vīna sagādnieki deviņi no katriem desmit bija īkstīša cilvēki. Pārsvarā visi bija vidusslāņa pārstāvji: tirgotāju dēli, sīki valdnieki, reizēm pat svešzemnieki, taču, spriežot pēc spējām, viņi bija daudz varošāki par saviem augstdzimušajiem priekšgājējiem.

Nevienam nekad neienāca prātā apšaubīt kandidatūras, un kāpēc lai tas tiktu darīts? Īkstītis nevienu neapdraudēja. Tas bija gudrs, smaidīgs ģēnijs, kurš ar visiem draudzējās un vienmēr prata atrast zeltu karaļa vai viņa labās rokas vajadzībām, turklāt, būdams visai zemas kārtas mazliet augstāks par klejojošu bruņinieku, viņš nevienā neviesa bailes. Viņam nebija karognešu ko sasaukt, nebija ne armijas, ne vasaļu, ne spēcīga cietokšņa, par zemēm nemaz nerunājot, kā arī nebija mērķa izdevīgi apprecēties.

"Bet vai es drīkstu viņu paņemt pie dziesmas," Tīrions prātoja, "pat, ja viņš ir nodevējs?" Tīrions nebija pārliecināts, vismaz pagaidām ne, kamēr plosījās karš. Ar laiku viņš varētu īkstīša ļaudis svarīgos amatos aizvietot ar savējiem, bet…

Pagalmā atskanēja bļāviens.

-   Augstība ir nošāvis zaķi, valdnieks Bailišs minēja.

-   Tas, bez šaubām, būs bijis klibs zaķis, Tīrions piebilda. Cienītais, jūs esat uzaudzis Straujupē. Esmu dzirdējis, ka jūs esot tuvās attiecībās ar Tūlijiem.

-   Tā varētu teikt. Sevišķi ar meitenēm.

-   Cik tuvās?

-   Es viņām laupīju nevainību. Vai ar to pietiks?

Meli un Tīrions bija pārliecināts, ka tie ir meli, tika pasniegti ar tādu nevērību, ka tiem varēja arī noticēt. Vai varbūt meloja Ketlīna Stārka par nevainības zaudēšanu un par nazi? Jo ilgāk Tīrions dzīvoja, jo vairāk viņš pārliecinājās, ka nekas no tā, kas šķiet niecīgs un vienkāršs, nav patiesība.

-   Valdnieka Hostera meitas mani nemīl, viņš atzinās. Šaubos, ka viņas uzklausīs priekšlikumus, ko es varētu izteikt. Toties no jūsu lūpām tie paši vārdi viņu ausīm var šķist daudz saldāki.

-   Tas ir atkarīgs no vārdiem. Ja gribat apmainīt Sansu pret savu brāli, netērējiet manu laiku. Džofrejs nekad nešķirsies no savas spēļmantiņas, bet valdniece Ketlīna nav tik liela muļķe, lai mainītu Karaļkāvi pret skuķi.

-   Es biju domājis arī pret Āriju. Mani vīri viņu meklē.

-   Meklēt nenozīmē atrast.

-   Es to paturēšu prātā, kungs. Lai nu kā, bet biju domājis, ka jūs varētu aprunāties ar valdnieci Līsu. Man viņai ir kāds varen patīkams piedāvājums.

-   Līsa ir vieglāk ietekmējama nekā Ketlīna, tas tiesa… bet arī daudz bailīgāka, un, kā noprotu, neieredz jūs ne acu galā.

-   Viņa domā, ka tam ir iemesls. Kad viesojos Ligzdā, viņa apgalvoja, ka esmu nogalinājis viņas vīru, un iebildumus pat nemēģināja uzklausīt. Punduris paliecās uz priekšu. Ja es viņai izdotu Džona Arīna īsto slepkavu, viņa varētu kļūt pielaidīgāka pret mani.

To dzirdot, Īkstītis saslējās.

-   īsto slepkavu? Atzīstos, jūs mani ieintriģējāt. Un kuru jūs ieteiktu?

Tagad bija Tīriona kārta pasmaidīt.

-   Tādas dāvanas es pasniedzu tikai saviem draugiem. Līsai Arīnai to vajadzētu saprast.

-   Jūs pretī gribat viņas draudzību vai zobenus?

-   Abus.

īkstītis braucīja smailo bārdeli. *

-   Līsai ir pašai savas ķibeles. Klanu pārstāvji no Mēness kalniem uzbrūk tik bieži kā nekad agrāk… un ir labāk apbruņoti.

-   Tiešām drūmi, novilka Tīrions, kurš pats kalniešus bija apbruņojis. Arī šajā jautājumā es varētu viņai palīdzēt. Viens mans vārds…

-   Un ko šis vārds viņai maksātu?

-   Es gribu, lai Līsa un viņas dēls atzīst Džofreju par karali, zvēr uzticību un…

-   Iesaistās karā pret Stārkiem un Tūlijiem? Īkstītis nogrozīja galvu.

Jūsu šķīvī ir prusaks, Lanister. Līsa nekad nesūtīs savus bruņiniekus

pret Straujupi.

-   Es to arī neprasīšu, bet mums netrūkst citu ienaidnieku. Es varu izmantot viņas spēku pret valdnieku Renliju vai Stanisu, ja viņš spers kāju arā no Pūķakmens. Pretī es došu taisnu tiesu Džona Arīna slepkavam un mieru Ielejā. Es pat varētu iecelt to viņas atbaidošo atvasi par Austrumu uzraugu tajā pašā amatā, kādā bija viņa tēvs. "Es gribu redzēt, kā viņš lido!" Šie zēna čuksti vēl arvien skanēja viņa ausīs. Un, lai noslēgtu darījumu, es viņai došu savu māsasmeitu.

Tīrions nopriecājās, redzot Petīra Bailiša pelēkzaļajās acīs neviltotu pārsteigumu.

-   Mīrselu?

-   Kad viņa būs pienācīgā vecumā, viņa varēs apprecēties ar valdnieku Robertu. Līdz tam laikam viņa būs Līsas aizbilstamā Ligzdā.

-    Un ko par šo plānu domā gaišība karaliene? Tīrions paraustīja plecus, un Īkstītis skaļi iesmējās. Tā jau domāju. Jūs esat bīstams cilvēks, Lanister. Jā, es varu Līsai nodziedāt šo dziesmiņu. Un atkal viņa sejā parādījās nebēdnīgs smaids. Ja vien gribēšu.

Tīrions palocīja galvu un nogaidīja, jo zināja, ka īkstītis nekad ilgi neklusē.

-   Tātad, valdnieks Petlrs pēc mirkļa turpināja, un kas par to atlēks man?

-   Hārenhola.

Bija interesanti vērot Īkstīša seju. Valdnieka Petīra tēvs bija vissīkākais no visiem sīkajiem valdnieciņiem, vectēvs klejojošs bruņinieks bez zemes. Piedzimstot viņš dabūja ne vairāk kā dažus akrus akmeņainas zemes vēja izpūstā Pirkstu krastā. Hārenhola bija viens no iekārotākajiem augļiem visās septiņās valstibās, tās zemes bija plašas, bagātas un auglīgas, bet diženā pils tikpat atbaidoša kā jebkura cita… turklāt tik milzīga, salīdzinot ar Straujupi, kur Petīrs Bailišs bija uzaudzis un no kurienes izdzīts, kad bija sācis mest acis uz valdnieka Fostera meitu.

īkstītis sakārtoja apmetņa krokas, un Tīrions saskatīja alkatību viņa viltīgajās kaķa acīs. "Man viņš ir uz āķa," punduris saprata.

-   Hārenhola ir nolādēta, valdnieks Petīrs pēc brīža noteica, pūlēdamies izlikties neieinteresēts.

-   Tad nolīdziniet to līdz ar zemi un uzceliet tādu, kāda pašam patīk. Naudas jums netrūks esmu iecerējis jūs iecelt par Trejžubures pavēlnieku. Upju valdnieki ir pierādījuši, ka uz viņiem nevar paļauties. Lieciet viņiem zvērēt jums uzticību, ja viņi vēlas saglabāt savas zemes.

-   Arī Tūlijiem?

-   Ja vien kāds Tūlijs vēl būs pie dzīvības, kad mēs beigsim karot.

Īkstītis atgādināja puišeli, kurš tikko zagšus nokodis kumosu no medus

šūnām viņš centās uzmanīties no bitēm, bet medus bija tik kārdinošs.

-    Hārenhola ar visām tās zemēm un ienākumiem, viņš domīgi atkārtoja. Ar vienu rokas mājienu jūs mani padarīsiet par vienu no varenākajiem valdniekiem visā karaļvalstī. Negribu izlikties nepateicīgs, kungs. Bet kāpēc?

-   Jūs labi pakalpojāt manai māsai, kad runa bija par troņa mantošanu.

-    Tāpat kā Džanoss Slints. Viņam arī pavisam nesen tika piešķirta tā pati Hārenholas pils, bet tiklīdz viņš vairs nebija vajadzīgs, tā tika aizvākts no acīm.

Tīrions iesmējās.

-   Pieķērāt mani, cienītais. Ko lai es saku? Jūs man esat vajadzīgs, lai nodotu ziņu valdniecei Līsai. Džanoss Slints man vispār nebija vajadzīgs. Viņš paraustīja plecus. Drīzāk jūs sēdēsiet Hārenholā, nekā Renlijs sēdēs Dzelzs tronī. Kas var būt vienkāršāks?

-    Patiesi. Bet vai jūs saprotat, ka man, iespējams, atkal vajadzēs pārgulēt ar Līsu Arīnu, lai pierunātu viņu uz šīm laulībām?

-   Nešaubos, ka jūs šim pienākumam esat gana piemērots.

-    Reiz teicu Nedam Stārkam: kad kails nokļūsti blakus neglītam sievišķim, atliek tikai aizvērt acis un ķerties pie lietas. Īkstītis salika kopā pirkstus un ieskatījās Tīrionam acīs. Dodiet man divas nedēļas laika, lai nokārtotu darīšanas un sarunātu kuģi uz Kaijgali.

-   Tas derēs.

Tīriona viesis piecēlās.

Bija patīkams rīts, Lanister. Un noderīgs… mums abiem, es ceru.

Viņš paklanījās un, apmetnim plīvojot, izgāja pa durvīm.

"Otrais," Tīrions nodomāja. »

Viņš devās uz savu guļamistabu, lai sagaidītu Varīsu, kuram drīz vien vajadzēja ierasties. Pievakarē, viņš lēsa. Varbūt, kad uzlēks mēness, lai gan Tīrions cerēja, ka tik ilgi nevajadzēs gaidīt, jo gribēja naktī apciemot Šaiju. Viņš bija patīkami pārsteigts, kad Golts no Akmens Vārnām pēc nepilnas stundas paziņoja, ka atnācis vīrs ar pūderēto seju.

-    Jūs gan esat nežēlīgs cilvēks tā mocīt dižmestru, einuhs rājās.

Tas nabaga cilvēks neprot glabāt noslēpumus.

-   Vai tiešām vārna vārnai acī knābj? Vai arī jūs nemaz nevēlaties uzzināt, ko īsti es piedāvāju Dorenam Martelam?

-    Bet ja nu mazie putniņi man par to jau ir pačivinājuši? Varīss ķiķināja.

-   Vai tiešām? Tīrionam tas bija jāzina. Stāstiet tālāk.

-    Dornieši līdz šim ir izvairījušies no karošanas. Dorens Martels ir sasaucis savus karognešus, bet tas arī viss. Par viņa naidu pret I.anisteru namu ir zināms visiem, tāpēc tiek uzskatīts, ka viņš varētu pieslieties valdniekam Renlijam. Jūs vēlaties viņu no tā atrunāt.

-   Tas jau tāpat ir skaidrs.

-   Vienīgā mīkla ir, ko jūs varat viņam piedāvāt pretī. Princis ir sentimentāls cilvēks, un viņš vēl arvien sēro pēc savas māsas Elijas un viņas mazulīša.

-   Mans tēvs reiz teica, ka valdnieks nevar ļaut jūtām stāties godkāres ceļā… un tagad, kad Džanoss Slints ir iestājies melnajos brāļos, mums gluži nejauši ir atbrīvojusies vieta mazajā padomē.

-   Vieta mazajā padomē nav nekāds sīkums, Varīss piekrita, bet vai ar to būs gana, lai lepns cilvēks aizmirstu par māsas slepkavību?

-   Kāpēc jāaizmirst? Tīrions pasmaidīja. Es apsolīju izdot viņa māsas slepkavas dzīvus vai mirušus pēc viņa vēlēšanās. Pēc kara, protams.

Varīss vērīgi nopētīja punduri.

-   Mani mazie putniņi čivina, ka princese Ēlija esot saukusi… kādu konkrētu vārdu… kad tie viņai uzbrukuši.

-   Vai tad tas vairs ir noslēpums, ja zināms visiem?

Rūdas klintīs visi zināja, ka Ēliju un viņas bērnu nogalināja Gregors Klegans. Zinātāji stāstīja, ka slepkavas princesi izvarojuši ar bērna asinīm un smadzenēm uz rokām.

-   Šis noslēpums ir jūsu tēva zvērināts rokaspuisis.

-    Mans tēvs nevilcinoties pateiktu, ka iegūt piecdesmit tūkstošus dorniešu par vienu traku suni ir labs darījums.

Varīss paberzēja pūderēto vaigu.

-   Un ko tad, ja princis Dorens pieprasīs tā valdnieka asinis, kurš deva pavēli, un tā bruņinieka asinis, kurš to izpildīja?

-   Dumpi vadīja Roberts Barateons. Beigās visas pavēles deva viņš.

-   Roberts tolaik neatradās Karaļa ostā.

-   Dorens Martels arī ne.

-   Tātad asinis lepnumam, krēsls godkārei. Zelts un zemes nāk līdzi bez teikšanas. Jauks piedāvājums… tomēr saldumi mēdz būt saindēti. Es tā prinča vietā pieprasītu ko vairāk, pirms stieptu roku pēc medus kāres. Kādu labas gribas apliecinājumu vai nodrošinājumu pret nodevību. Varīss glumi pasmaidīja. Interesanti, ko viņam piedāvājāt jūs?

Tīrions nopūtās.

-   Tu taču to jau zini, vai ne?

-  Ja jau jūs to nostādāt šādi, tad zinu gan. Tommenu. Nez vai jūs varat Mīrselu vienlaikus piedāvāt gan Dorenam Martelam, gan I.īsai Arīnai.

-   Ar tevi nevar minēt mīklas tu šmaucies.

-   Princis Tommens ir labs zēns.

-   Ja es viņu atraušu no Sersejas un Džofreja, kamēr viņš vēl ir mazs, no viņa var iznākt arī labs cilvēks.

-   Un labs karalis?

-   Karalis ir Džofrejs.

-    Un Tommens ir viņa mantinieks, ja kas atgadās ar gaišību. Tommens pēc dabas ir jauks un diezgan… paklausīgs.

-   Tu gan esi aizdomu pilns, Varis.

-   Uzskatīšu to par uzslavu, kungs. I.ai vai kā, domāju, ka princis Dorens nepaliks vienaldzīgs pret godu, kuru jūs viņam izrādāt. Es teiktu, ka ļoti veikli nostrādāts… tam visam ir tikai viens sīks trūkums.

Punduris sāka smieties.

-   Un tā trūkuma vārds ir Serseja.

-    Kas gan ir valsts intereses salīdzinājumā ar mātes mīlestību pret savas dzemdes augļiem? Sava nama slavas un karaļvalsts drošības dēļ karaliene varbūt būtu ar mieru šķirties no Tommena vai Mīrselas. Bet no abiem uzreiz? Noteikti ne.

-   Tas, ko Serseja vēl nezina, man nevar kaitēt.

-   Bet, ja gaišība uzzinās par jūsu plāniem, pirms tie nobrieduši?

-   Tad es zināšu, ka cilvēks, kas viņai to pastāstījis, ir mans ienaidnieks.

Kad Varīss sāka ķiķināt, Tīrions nodomāja: "Trešais."

SANSA

Ja gribi tikt mājās, atnāc vakarā uz dievmežu."

Pat simto reizi pārlasot zīmīti, vārdi bija tādi paši kā tad,  kad Sansa zem spilvena atrada salocīto pergamentu. Viņai nebija nojausmas, kā tas tur nokļuvis un kas to rakstījis. Zimite nebija parakstīta un nebija aizzīmogota, bet rokraksts nepazīstams. Viņa piespieda pergamentu pie krūtīm un čukstus atkārtoja vārdus: "Ja gribi tikt mājās, atnāc vakarā uz dievmežu."

Ko tas varēja nozīmēt? Varbūt vajadzēja to aiznest karalienei, lai pierādītu, ka viņa ir laba meitene? Viņa satraukta paberzēja vēderu. Milzīgais, violetais zilums, ko sīrs Merīns tur bija atstājis, nu jau kļuvis pretīgi dzeltens, tomēr joprojām sāpēja. Bruņinieks viņai bija iesitis ar bruņucimdā tērptu roku. Bet tā bija viņas pašas vaina. Viņai vajadzēja iemācīties labāk slēpt savas jūtas, lai nesaniknotu Džofreju. Padzirdējusi, ka Velnēns nosūtījis valdnieku Slintu uz Mūri, viņa aizmirsusies izmeta: "Ceru, ka tur viņu paraus svešie." Karalim tas nepatika.

"Ja gribi tikt mājās, atnāc vakarā uz dievmežu."

Sansa bija lūgusies ļoti sirsnīgi. Vai šī beidzot bija atbilde uz viņas lūgšanām un īsts bruņinieks bija ieradies viņu glābt? Varbūt tas bija kāds no Sarkanvīnu dvīņiem vai sīrs Belons Svons… vai pat Beriks Dondarions ar zeltainajiem matiem un zvaigznēm uz melnā apmetņa jaunais valdnieks, kurā bija iemīlējusies viņas draudzene Džeine Pūla.

"Ja gribi tikt mājās, atnāc vakarā uz dievmežu."

Bet ja nu tas bija kārtējais ļaunais Džofreja stiķis tāpat kā todien, kad viņš aizveda meiteni uz cietokšņa sienu, lai parādītu viņas tēva galvu? Vai varbūt tas bija paņēmiens, lai pierādītu, ka Sansa nav uzticama?

Ja viņa aizietu uz dievmežu, tad atrastu tur tikai siru Ilinu Peinu klusi sēžam zem sejaskoka ar Ledu rokās un bālām acim raugoties, vai viņa ieradīsies. "Ja gribi tikt mājās, atnāc vakarā uz dievmežu."

Kad vērās durvis, viņa steidzīgi pabāza zīmīti zem palaga un pati apsēdās virsū. Nācēja bija viņas kalpone bikla meiča ar plāniem, brūniem matiem.

-   Ko tev vajag? Sansa noprasīja.

-   Vai kundze šovakar ies vannā?

-   Drīzāk iekur uguni… man ir vēsi.

Meitene trīsēja, lai gan diena bija karsta.

-   Kā vēlaties.

Sansa ar aizdomām uzlūkoja kalponi. Vai viņa zīmīti ir redzējusi? Vai tā bija viņa, kas palika to zem spilvena? Diezgan apšaubāmi, jo istabene bija visai aprobežota nez vai kāds viņai uzticētu slepenas zīmītes nogādāšanu adresātam, tomēr Sansa viņu pārāk labi nepazina. Karaliene mainīja kalpotājus ik pēc pāris nedēļām, lai būtu droša, ka Sansa ne ar vienu no viņiem neiedraudzēsies.

Kad kamīnā jau gailēja uguns, Sansa strupi pateicās istabenei un sūtīja viņu prom. Meitene kā vienmēr paklausīja uz vārda, taču Sansai šķita, ka viņas acīs ir viltīgs mirdzums. Viņa noteikti tūlīt aizsteidzās par visu paziņot karalienei vai Varīsam. Sansa bija pārliecināta, ka viņu izspiego it visi kalpotāji.

Palikusi viena, viņa iemeta zīmīti ugunī un noskatījās, kā tā sačervelējas un kļūst melna. "Ja gribi tikt mājās, atnāc vakarā uz dievmežu." Meitene piegāja pie loga. Pagalmā viņa redzēja pa paceļamo tiltu soļojam maza auguma bruņinieku mēness krāsas bruņās un biezā, baltā apmetnī. Spriežot pēc auguma, tas varēja būt vienīgi sīrs Prestons Grīnfīlds. Karaliene ļāva Sansai brīvi pārvietoties pa pili, taču bruņinieks noteikti gribētu zināt, kurp meitene dodas, ja viņa grasītos iziet no Maigora spārna. Ko gan Sansa varētu viņam pateikt? Pēkšņi viņa nopriecājās, ka ir sadedzinājusi zīmīti. Meitene atraisīja apģērba saites un ierāpās gultā, tomēr necentās aizmigt. Vai bruņinieks joprojām bija turpat? Cik ilgi viņš vēl gaidīs? Tas bija tik nežēlīgi atsūtīt zīmīti, bet neko konkrētu nepateikt. Domas viņas galvā lidoja riņķiem vien.

Kaut viņai būtu kāds, kas varētu pateikt priekšā, kā rīkoties. Viņai pietrūka septas Mordeinas un vēl vairāk labākās draudzenes Džeines Pūlas. Par kalpošanu Stārku namam septa bija zaudējusi galvu kopā ar citiem. Sansa nezināja, kas noticis ar Džeini, viņa vienkārši pazuda no savām istabām, un neviens par viņu pēc tam nav ieminējies ne vārda. Sansa centās nedomāt par viņām pārāk bieži, lai gan reizumis atmiņas nāca nesauktas un tad jau bija grūti noturēties bez asarām. Ik pa brīdim

Sausa ilgojās pat pēc savas māsas. Tagad Ārija jau bija Ziemmalā, dejoja, Izšuva, rotaļājās ar Brenu un Rikonu vai pat jāja uz ziemas pilsētu, ja viņai tā labpatika. Sansa arī drīkstēja jāt ar zirgu, taču tikai pils teritorijā, bet jāt cauru dienu pa apli bija garlaicīgi.

Izdzirdusi kliedzienus, viņa pamodās. Sākumā tie bija tāli un daudzbalsīgi, bet pamazām kļuva skaļāki. Kliedzienus pavadīja zirgu radītais troksnis, soļu dipoņa un pavēles. Sansa piezagās pie loga un ieraudzīja uz mūriem skraidām vīrus ar šķēpiem un lāpām. "Ej atpakaļ gultā," Sansa sev teica. "Tur nav nekā, kas tevi varētu interesēt, gan jau tikai nemieri pilsētā." Pēdējā laikā pie akām par to vien runāja. Ļaudis, bēgot no kara, saradās pilsētā, un daudziem nebija nekādu iespēju izdzīvot, atskaitot laupīšanu un slepkavošanu. "Ej gultā."

Taču tad viņa pamanīja, ka baltais bruņinieks ir nozudis, bet paceļamais tilts nolaists un neapsargāts.

Sansa pagriezās un bez domāšanas metās pie skapja. "Ak, ko es daru?" viņa ģērbjoties uzdeva jautājumu pati sev. "Tas ir neprāts!" Uz mūriem vīdēja neskaitāmas lāpas. Vai Staniss ar Renliju beidzot būtu ieradušies, lai nogalinātu Džofreju un pieprasītu sava brāļa troni? ja tā, tad sargiem vajadzētu pacelt tiltu, lai norobežotu Maigora spārnu no pārējās pils. Sansa apmeta ap pleciem vienkāršu pelēku apmetni un paņēma nazi, ar kuru parasti grieza gaļu. "Ja tās ir lamatas, tad es labāk mirstu, nekā ļauju sevi vēl ilgāk mocīt," viņa noteica pie sevis un paslēpa nazi zem apmetņa.

Kad Sansa izgāja ārā, garām aizskrēja zobenbrāļu kolonna. Viņa nogaidīja, līdz tie nozūd gabalā, un šāvās pāri pagalmam uz neapsargātā tilta pusi. Vīri joza ap vidu zobensiksnas un segloja zirgus. Sīrs Prestons kopā ar trim Karaļsardzes vīriem, kuru baltie apmetņi mēnesnīcā bija labi redzami, pie staļļiem palīdzēja Džofrejam uzvilkt bruņas. Meitenei aizrāvās elpa, kad viņa ieraudzīja karali. Labi, ka karalis neredzēja viņu. Džofrejs skaļā balsī pieprasīja zobenu un arbaletu.

Sansa devās dziļāk pilī, un troksnis aiz muguras palika klusāks, tomēr viņa neuzdrošinājās atskatīties, baidīdamās, ka Džofrejs varētu viņu vērot vai vēl ļaunāk sekot. Priekšā locījās kāpņu serpentīns, uz kura krita gaismas strēles no šaurajiem logiem. Kāpņu augšā Sansa bija pavisam aizelsusies. Viņa vēl skriešus pārvarēja ēnainu kolonādi un piespiedās pie sienas, lai atvilktu elpu. Meitenei sirds gandrīz izlēca no krūtīm, kad pie kājas piespiedās kaut kas pūkains, bet tas bija tikai noplucis klaidoņa kaķis ar noplēstu ausi. Dzīvnieks viņai uzšņāca un aizjoza tālāk.

Kad Sansa nokļuva dievmežā, no trokšņa bija dzirdama vairs tikai tāla tērauda šķinda un atsevišķi saucieni. Meitene ciešāk ietinās apmetnī. Gaiss smaržoja pēc zemes un koku lapām. "Kundzītei te būtu paticis," viņa iedomājās. Dievmežā jautās kaut kas mežonīgs pat šeit, pils un pilsētas vidū, varēja sajust dievu tūkstoš neredzamo acu skatienus.

Sansai labāk patika mātes nekā tēva dievi. Viņai patika statujas, attēli vitrāžās, vīraka smarža, septoni talāros un ar kristāliem rokās, burvīgās varavīkšņu krāsu spēles pār altāriem, kas bija inkrustēti ar perlamutru un lazurītu. Tomēr meitene nevarēja noliegt, ka ari dievmežam bija zināma vara, sevišķi naktīs. "Palīdzi man," viņa lūdzās. "Atsūti kādu draugu, kādu īstu bruņinieku, kas mani izglābtu…"

Viņa virzījās uz priekšu no koka uz koku, piespiežoties stumbriem un ar pirkstiem sajūtot to raupjo mizu. Gar vaigiem glaudās lapas. Vai viņa bija nokavējusi? Viņš taču nebūs aizgājis tik ātri? Vai varbūt viņš te nemaz nav bijis. Vai viņai vajadzētu riskēt un pasaukt? Te viss likās tik kluss un mierīgs…

-   Baidījos, ka neatnāksi, bērns…

Sansa apcirtās riņķī. No ēnas neveikliem soļiem iznāca drukns vīrs ar spēcīgu kaklu. Viņš bija ietinies tumšpelēkā apmetnī ar kapuci pāri acīm, taču, kad mēnesnīca apspīdēja tā seju, meitene acumirklī pazina pūtītēm klāto vaigu ar skaidri redzamu asinsvadu tīklojumu.

-   Sīr Dontos, viņa noelsās. Vai tas esat jūs?

-    Jā, dārgā kundze. Viņš piegāja tuvāk, un Sansa viņa elpā saoda sīvu vīna dvaku. Es. Viņš pastiepa roku.

Sansa palēca atpakaļ.

-   Netuvojieties man! Viņa pabāza roku zem apmetņa un sataustīja nazi. Ko… ko jūs no manis gribat?

-   Palīdzēt, Dontoss sacīja, kā jūs palīdzējāt man.

-   Jūs esat piedzēries?

-   Izdzēru tikai vienu kausu vīna drosmei. Ja mani te pieķers, tad nosloksnēs ādu no muguras.

"Ko tādā gadījumā viņi izdarītu ar mani?" Sansa atkal iedomājās par Kundzīti. Vilcene spēja saost viltību, bet nu viņa bija mirusi. Ārijas dēļ viņu nokāva pašas tēvs. Sansa izvilka nazi un abās rokās izstiepa to sev priekšā.

-   Grasāties mani nodurt? Dontoss jautāja.

-   Grasos, Sansa atbildēja. Kas tevi sūtīja šurp?

-   Neviens, dārgā kundze. Zvēru pie sava bruņinieka goda.

-   Bruņinieka? Džofrejs viņu bija no bruņiniekiem iecēlis āksta kārtā, un tagad viņš bija vēl zemāks par Mēnestiņu. Es lūdzu dievus, lai sūta bruņinieku, kas nāks mani izglābt, viņa turpināja. Es lūdzos un lūdzos, bet kāpēc viņi man atsūta vecu piedzērušos ākstu?

-    Laikam esmu to pelnījis… Es zinu, ka tas ir dīvaini, bet… visus tos gadus, kamēr es biju bruņinieks, es biju vienkārši muļķis, toties tagad, kad esmu āksts… man liekas, ka nepieciešams saņemties, lai būtu par bruņinieku, dārgā dāma. Un viss tikai jūsu dēļ… jūsu skaistuma un drosmes dēļ. Jūs mani izglābāt ne tikai no Džofreja, bet ari no manis paša. Dontosa balss kļuva klusāka. Dziesminieki rīmē, ka reiz esot dzīvojis āksts, kurš bijis visdiženākais no visiem bruņiniekiem.

-   Floriāns, Sansa nočukstēja, un viņai pār muguru pārskrēja šermuļi.

-   Dārgā dāma, es varu būt jūsu Floriāns, Dontoss pazemīgi sacīja, nomezdamies ceļos meitenes priekšā.

Sansa lēni nolaida nazi. Viņas galva likās tik viegla, it kā tā peldētu. "Uzticēties šim dzērājam ir neprāts, bet, ja es tagad atteikšos, vai tāda iespēja man vēlreiz būs?"

-   Kā… jūs to iedomājaties? Dabūt mani prom no šejienes?

Sīrs Dontoss pacēla skatienu.

-   Visgrūtākais būs dabūt jūs prom no pils. Bet, tiklīdz būsiet ārā, tā tūdaļ kāpsiet uz kuģa, kas jūs aizvedīs mājās. Man tikai jāsameklē nauda un jāvienojas, tas arī viss.

-   Vai mēs varam bēgt tūlīt pat? Sansa ar cerībām balsī ievaicājās.

-   Jau šonakt? Nē, dārgā kundze, baidos, ka ne. Man vispirms jāatrod tīrošs veids, kā jūs izvest no pils, kad īstā stunda būs situsi. Tas nebūs ne ātri, ne viegli, jo arī es tieku izsekots. Viņš satraukti aplaizīja lūpas.

Vai jūs varētu paslēpt to nazi?

Sansa pabāza nazi zem apmetņa.

-   Piecelieties, sīr.

-   Pateicos, dārgā kundze. Sīrs Dontoss neveikli pietrausās kājās un nopurināja zemi no bikšu ceļgaliem. Jūsu tēvs bija viscienījamākais vīrs, kādu karaļvalsts jebkad ir redzējusi, bet es paliku malā un ļāvu viņu nokaut. Es neko neteicu un neko nedarīju… tomēr, kad Džofrejs grasījās mani nomaitāt, jūs par mani aizlikāt labu vārdu. Kundze, es nekad neesmu bijis varonis ne Rīems Sarkanvīns, ne Baristens Drosmīgais. Es neesmu uzvarējis turnīros un neesmu izcēlies karos… bet es reiz biju bruņinieks, un jūs man palīdzējāt atcerēties, ko tas nozīmē. Mana dzīve ir nožēlojama, bet tagad tā pieder jums. Sīrs Dontoss uzlika roku uz līkā sejaskoka stumbra, un Sansa ievēroja, ka viņš trīc. Es zvēru, un jūsu tēva dievi tam ir liecinieki, ka aizvedīšu jūs mājās.

"Viņš zvērēja." Tas bija nopietns zvērests dievu priekšā.

-   Tādā gadījumā… nododu sevi jūsu rokās, sīr. Bet kā es zināšu, ka ir pienācis laiks? Vai jūs man atkal atsūtīsiet vēstuli?

Sīrs Dontoss piesardzīgi palūkojās apkārt.

-   Tas ir pārāk bīstami. Jums jānāk šurp, uz dievmežu, cik vien bieži varat. Šī ir visdrošākā vieta, turklāt vienīgā drošā vieta. Nekur citur drošības nav ne jūsu, ne manās istabās, ne uz kāpnēm, ne pagalmā, pat ja šķiet, ka esam vieni. Sarkanajā pilī pat akmeņiem ir ausis, un tikai te mēs varam brīvi sarunāties.

-   Tikai šeit, Sansa atkārtoja. Es to atcerēšos.

-    Un, ja es citu cilvēku klātbūtnē brīžiem likšos cietsirdīgs, izsmējīgs vai vienaldzīgs, piedodiet man, bērns. Man sava loma ir jāspēlē, un jums jārīkojas tāpat. Viens kļūdains solis, un mūsu galvas būs uz sienas blakus jūsu tēva galvai.

Meitene palocīja galvu.

-   Es saprotu.

-    Jums jābūt drosmīgai un spēcīgai… un pacietīgai tas ir pats galvenais.

-   Es būšu pacietīga, viņa apsolīja. Bet… lūdzu… pacentieties rīkoties pēc iespējas ātrāk. Es baidos…

-    Es arī baidos, sīrs Dontoss vāri pasmaidīja. Jums tagad jāiet, pirms kāds ir pamanījis, ka esat pazudusi.

-   Vai jūs nenāksiet kopā ar mani?

-   Būs labāk, ja mūs neviens neredzēs kopā.

Pamājusi ar galvu, Sansa paspēra soli… bet tad pagriezās un aizvērtām acīm noskūpstīja Dontosu uz vaiga.

-   Mans Floriāns, viņa nočukstēja. Dievi ir uzklausījuši manas lūgšanas.

Viņa skrēja pa taku gar upi, garām mazajai virtuvei un cūku aplokam, un viņas soļu troksni apslāpēja cūku rukšķēšana aizgaldos. "Mājās," viņa prātoja, "mājās, viņš mani nogādās mājās, un es būšu drošībā, mans Floriāns." Dziesmas par Džonkilu un Floriānu viņai bija vismīļākās. Floriāns arī bija neglīts, lai gan nebija tik vecs.

Viņa traucās lejup pa kāpnēm, kad pa kādām neredzamām durvīm iznāca cilvēks. Sansa uztriecās viņam virsū un zaudēja līdzsvaru, taču, pirms viņa paguva nokrist, dzelzs pirksti satvēra meiteni un ierunājās dobja balss:

-   Līdz kāpņu apakšai ir tālu jākrīt. Vai gribēji mūs abus nobendēt? Viņa smiekli čerkstēja, kā velkot ar zāģi pa akmeni. Skaidra lieta, ka gribēji.

Suns.

-    Nē, kungs, nekādā gadījumā. Lūdzu piedošanu. Sansa novērsa skatienu, bet bija jau par vēlu viņš redzēja meitenes seju. Lūdzu, laidiet, man sāp. Viņa centās izrauties.

-   Un ko Džofa mazputniņš melnā naktī dara uz šīm kāpnēm? Kad meitene neatbildēja, Suns viņu sapurināja. Kur tu biji?

-   D-d-dievmežā, kungs, Sansa neuzdrīkstējās melot. Es lūdzos… lūdzos par tēvu un… par karali, lūdzos, lai viņam nenotiek nekas ļauns.

Tu domā, ka esmu tādā mērā piedzēries, ka tam noticēšu? Viņš .itlaida meitenes roku un stāvēja, viegli grīļodamies, bet pār drausmīgi apdedzināto seju svītrām krita te gaisma, te ēna. Tu izskaties gandrīz kā sieviete… seja, pupi, garāka arī esi paaugusies, gandrīz… ak, bet tu taču esi vēl dumjš, sīks putnelis, kas dzied dziesmiņas, kas tam iemācītas… Uzdziedi man dziesmiņu, ko? Dziedi vien. Uzdziedi kaut ko par bruņiniekiem un skaistām jaunavām. Tev taču patīk bruņinieki?

Sausa bija pārbijusies. līsti bruņinieki, valdniek.

-   īsti bruņinieki, viņš mēdījās. Un es neesmu nekāds valdnieks, tāpat kā neesmu nekāds bruņinieks. Vai tas man jāiedzen tev paurī ar sišanu? Kleganam paslīdēja kāja, un viņš gandrīz novēlās zemē. Ak īlievi, viņš lādējās, būšu iedzēris par daudz vīna. Vai tev garšo vīns? Ists vīns? Blašķe sarkanā skābulīša, tik sarkana kā asinis, ir viss, kas vīi am vajadzīgs. Vai sievietei.

Viņš iesmējās un nogrozīja galvu.

-   Piedzēries kā suns, nolāpīts. Nāc, ejam. Aizvedīšu tevi atpakaļ uz būrīti, mazo putniņ. Pataupīšu tevi karalim.

Suns pagrūda meiteni, taču neticami maigi, un sekoja viņai pa pēdām. Ejot pa kāpnēm, viņš visu ceļu klusēja, it kā būtu aizmirsis par Sansas klātbūtni.

Kad abi nokļuva pie Maigora spārna, Sansa satrūkās, jo izrādījās, ka tillu tagad sargā sirs Boross Blaunts. Viņš izdzirda nācēju soļus un pagrieza augstajā, baltajā bruņucepurē ietērpto galvu. Sīrs Boross bija visļaunākais no visas Karaļsardzes neglīts, negantu raksturu un vienmēr drūms.

-   Nebaidies no viņa, meitēn, Suns uzlika smago roku viņai uz pleca.

Ja krupim uzmālēs strīpas, tas par tīģeri nekļūs.

Sīrs Boross pacēla sejsegu.

-   Sīr, kur…

-   Dirsā tavus sīrus, Boros. Tu esi bruņinieks, nevis es. Es esmu tikai karaļa krancis atceries?

-   Karalis pirms kāda brīža meklēja savu kranci.

-    Krancis tempa. Šovakar ir tava kārta viņu sargāt. Tava un pārējo manu brāļu kārta.

Boross pagriezās pret Sansu.

-   Kāpēc jūs šajā vēlajā stundā neesat savā istabā, kundze?

-   Es gāju uz dievmežu lūgties par karaļa drošību. Šoreiz meli skanēja gandrīz vai patiesi.

-    Tu domā, ka tādā troksnī cilvēks var aizmigt? Klegans iejaucās. Kas tā bija par jezgu?

-   Pie vārtiem bija savākušies kaut kādi nelgas, sirs Boross paskaidroja. Kāds ir palaidis baumas par Tireka kāzām, un tie skrandaiņi bija iedomājušies, ka arī dabūs cienastu. Gaišība sarīkoja reidu un iztrenkāja viņus.

-   Brašs puika, Klegans pavīpsnāja.

"Paskatīsimies, cik viņš būs brašs, kad vajadzēs stāties pretī manam brālim," Sansa nodomāja. Suns pavadīja viņu pāri tiltam. Kāpjot augšup pa torņa kāpnēm, meitene ierunājās:

-    Kāpēc jūs ļaujat cilvēkiem sevi saukt par suni, bet par bruņinieku ne?

-   Tāpēc, ka suņi man patīk labāk nekā bruņinieki. Mans tēvatēvs bija piķieris Rūdas klintīs. Kādā no rudens gadiem valdnieks Tītoss trāpījās starp lauvu un tās medījumu. Lauvam bija pie pakaļas, ka tas ir redzams Lanisteru ģerbonī. Tas maita saplosīja zirgu un būtu to pašu izdarījis ari ar manu kungu, bet tad piesteidzās vectēvs ar suņiem. Trīs suņi gāja bojā, bet mans vectēvs zaudēja kāju, tāpēc Lanisters atmaksāja viņam ar zemi un torņa pili, bet viņa dēlu pieņēma par ieroču nesēju. Trīs suņi uz dzeltena fona ir tie trīs, kas gāja bojā rudenīgi nodzeltējušajā zālē. Suns ir gatavs saimnieka dēļ iet bojā, bet nekad nemelo. Turklāt viņš vienmēr skatīsies saimniekam tieši acīs. Viņš satvēra plaukstā un pacēla meitenes zodu, ar pirkstiem sāpīgi savilkdams ādu. Suņi nav nekādi nieka putniņi, vai ne? Tu man tā arī neuzdziedāji.

-   Es… zinu dziesmu par Floriānu un Džonkilu.

-   Par Floriānu un Džonkilu? Stulbenis ar savu padauzu. Tikai ne to! Bet kādu dienu tu dabūsi dziedāt, vai tu to gribēsi vai ne.

-   Es labprāt jums padziedāšu.

Sandors Klegans iespurdzās.

-   Tāda smukulīte, bet tik slikti melo! Vai zināji, ka suns spēj saost melus? Palūkojies apkārt un paosti gaisu te visi ir meļi… tikai viņi prot melot daudz labāk nekā tu.

ĀRIJA

Uzkāpusi visaugstākajā zarā, Ārija starp kokiem ieraudzīja slejamies skursteņus. Salmu jumti drūzmējās ap ezeru un mazo strautiņu, kas tajā ietecēja, un ezerā iestiepās koka piestātne, kurai blakus vidēja gara, zema ēka ar akmens jumtu.

Viņa rāpās augstāk, lidz zars sāka liekties zem viņas svara. Piestātnē nebija nevienas laivas, taču no skursteņiem vijās tievas dūmu strūkliņas un pie staļļa varēja redzēt ratu pakaļu.

Tur kāds bija. Ārija iekoda lūpā. Visas citas vietas, ko viņi bija redzējuši, izrādījās tukšas un pamestas. Ciemi, pilis, septi, šķūņi vienalga. Visu, kas dega, Lanisteri bija nodedzinājuši. Visu, kas dzīvs, nogalinājuši. Kur vien iespējams, viņi bija pielaiduši uguni arī mežiem, lai gan lapas vēl bija zaļas un mitras pēc nesenajiem lietiem, tāpēc ugunsgrēki nebija izplatījušies.

Viņi būtu nodedzinājuši arī ezeru, ja vien tas būtu viņu spēkos, Džendrijs ieminējās, un Ārija saprata, ka puisim taisnība. Tajā naktī, kad viņiem bija izdevies izbēgt, degošā ciema liesmas bija atmirdzējušas ūdenī tik spilgti, ka likās deg arī ezers.

Nākamajā naktī viņi saņēma drosmi un iezagās drupās, taču tur nekas pāri nebija palicis, izņemot nomelnējušus akmeņus, izdegušus māju karkasus un līķus. Dažviet no pelniem vēl cēlās bāli dūmi. Karstais Pīrādziņš lūdzās pārējos, lai viņi neiet atpakaļ, bet Lomijs visus sauca par muļķiem un apgalvoja, ka sīrs Emorijs viņus noķers un nogalinās. Taču l.orhs ar saviem vīriem bija nozudis jau krietnu laiku, pirms bēgļi atkal nokļuva cietoksnī. Vārti bija uzlauzti, mūri daļēji nopostīti, bet iekšā no

vienas vietas mētājās neapbediti miroņi. Džendrijam pietika ar paskati

šanos.

-   Visi kā viens nokauti, viņš konstatēja. Un suņi ari te ir bijuši skat!

-   Vai vilki?

-   Suņi, vilki kāda starpība. Te viss ir skaidrs.

Taču Ārija nebija ar mieru iet prom, kamēr nebija atrasts Jorens. "Viņi taču nevarēja Jorenu nogalināt," meitene pati sev sacīja. Viņš bija pārāk spēcīgs un izturīgs, turklāt vēl Naktssardzes brālis. Tā viņa arī pateica Džendrijam, kad abi meklēja starp līķiem.

Miroņa galva bija pāršķelta ar cirvi, bet tik gara un pinkaina bārda varēja piederēt vienīgi Jorenam. Arī salāpītās un nemazgātās drēbes, kas bija tik izbalējušas, ka drīzāk šķita pelēkas, nevis melnas. Sīrs Emorijs Lorhs nebija papūlējies aprakt arī savus kritušos, un četri Lanisteru rokaspuiši gulēja blakus Jorenam. Ārija iedomājās, diez cik vīru vajadzēja, lai nogalinātu melno brāli.

"Viņš gribēja nogādāt mani mājās," Ārija domāja, rokot vecajam vīram kapu. Kritušo bija pārāk daudz, bet viņa uzstāja, ka vismaz Jorens ir pelnījis pienācīgu apbedīšanu. "Viņš solīja mani sveiku un veselu nogādāt Ziemmalā." No vienas puses, Ārijai nāca raudiens, bet no otras gribējās iespert viņa līķim.

Džendrijs atcerējās par valdnieka torni un tiem trim karotājiem, kurus Jorens uz turieni bija nosūtījis. Uzbrucēji bija klupuši virsū arī tornim, taču tam bija tikai viena ieeja un tā pati otrā stāva augstumā, un tas nozīmēja, ka iekļūt tur varēja tikai pa trepēm. Ja tās bija ievilktas iekšā, sīra Emorija vīri nevarēja viņiem tikt klāt. Lanisteru pakalpiņi bija sakrāvuši ap torni koku zarus un tos aizdedzinājuši, taču akmens nedega un Lorham nebija pacietības mērdēt viņus badā. Uz Džendrija saucienu Griezējs atvēra durvis, un, tā kā Kurcs paziņoja, ka labāk iešot tālāk uz ziemeļiem nekā griezīšoties atpakaļ, Ārija vēl joprojām varēja cerēt, ka nokļūs Ziemmalā.

Šis ciems nebija nekāda Ziemmala, taču salmu jumti solīja siltumu, pajumti un varbūt pat ēdienu, ja pietiks dūšas turp doties. "Ja vien tur nav apmetušies Lorha ļaudis viņiem bija zirgi, tāpēc viņi varēja pārvietoties daudz ātrāk par mums."

Viņa ilgi skatījās no koka zariem cerībā kaut ko ieraudzīt cilvēku, zirgu vai karogu, kas varētu palīdzēt saprast. Dažas reizes viņa pamanīja kustību, taču ēkas bija tik tālu, ka nevarēja lāgā saskatīt. Reiz viņa ļoti skaidri dzirdēja iezviedzamies zirgu. Visapkārt lidinājās putni, pārsvarā vārnas. No tālienes tās nebija lielākas par mušām. Austrumpusē saulē mirdzēja zilā Dieva Acs, kas, šķiet, aizņēma pusi pasaules. Vairākās dienas ejot pa dubļaino krastu (Džendrijs gribēja izvairīties no ceļiem, un pat Karstais Pīrādziņš ar Lomiju uzskatīja, ka tas ir pareizi), Ārijai likās, ka ezers viņu aicina. Viņa gribēja ielēkt tā mierīgajos ūdeņos, atkal sanīsties tīra, peldēt, šļakstīties un gozēties saulē. Taču viņa neuzdrīkstējās l itu klātbūtnē novilkt drēbes, kaut lai tās izmazgātu. Pievakarē viņa parasti sēdēja uz kāda akmens un šūpoja kājas vēsajā ūdenī beigu beigās viņa bija spiesta izmest saplīsušos un sapuvušos zābakus. Sākumā iet ar basām kājām bija grūti, taču drīz vien tulznas pārsprāga un sadzija, bet pēdu apakšpuses bija pārvērtušās ādas garozā. Bija jauki sajust dubļus starp kāju pirkstiem, un meitenei patika arī mīkstā zeme zem kājām.

No augšas ziemeļaustrumu pusē varēja saskatīt mazu, kokiem apaugušu saliņu. Trīsdesmit jardus no krasta pa ūdens virsmu slīdēja trīs melni gulbji tie bija tik mierīgi… neviens viņiem nebija pateicis, ka ir sācies karš, ka tiek nodedzināti ciemi un nogalināti cilvēki. Meitene ar tādām ilgām lūkojās uz gulbjiem, ka pašai sagribējās kļūt par gulbi. No otras puses, viņa labprātāk būtu kādu no tiem apēdusi. Brokastīs viņa bija ēdusi dažas sagrūstas ozolzīles un sauju vaboļu. Vabolēm nebija nekādas vainas, ja pie tām pierada. Tārpus ēst bija nepatīkamāk, taču arī tie bija labāki par trulajām sāpēm vēderā, ja vairākas dienas vajadzēja dzīvot bez ēdiena. Sameklēt vaboles nebija grūti vajadzēja tikai apgāzt kādu akmeni. Ārija reiz bija apēdusi vaboli, lai piedabūtu Sansu spiegt, tāpēc tagad viņa nebaidījās ar tām mieloties. Zebiekste arī nebaidījās, bet Karstais Pīrādziņš, mēģinot norīt vaboli, apvēmās, tāpēc Lomijs ar Džendriju nemaz nemēģināja. Iepriekšējā dienā Džendrijs bija noķēris vardi un apēdis to uz pusēm ar Lomiju, bet dažas dienas iepriekš Pīrādziņš bija atradis kazenes un nošķinis krūmu tukšu, taču pārsvarā viņi pārtika no ozolzīlēm un ūdens. Kurcs ierādīja, kā tās ar akmeņiem var saberzt, bet garša vienalga bija atbaidoša.

Kaut malumednieks nebūtu nomiris viņš par mežu zināja vairāk nekā visi pārējie kopā. Taču, ievelkot trepes tornī, viņš bija dabūjis bultu plecā. Tārbers bija aizspiedis brūci ar sūnām un dubļiem, un pāris dienas Kurcs dievojās, ka viņam nekas nekaišot, lai arī miesa uz kakla sāka kļūt tumša un neglītas sarkanas švīkas parādījās augšup līdz pat zodam un lejup pār krūtīm. Tad kādu rītu viņam vairs nebija spēka piecelties un nākamajā rītā viņš jau bija miris.

Viņi apglabāja Kurcu zem akmeņu kaudzes. Griezējs pieprasīja viņa zobenu un medību ragu, bet Tārbers pievāca loku, zābakus un nazi. Visu savākuši, viņi aizgāja. Sākumā jaunieši domāja, ka viņi dodas medībās, drīz atgriezīsies un visus pabaros. Viņi gaidīja, gaidīja, līdz Džendrijs lika visiem celties un iet. Iespējams, Tārbers ar Griezēju bija izlēmuši, ka viņiem veiksies labāk, ja nopakaļ nevilksies bāreņu varza. Var jau būt, ka viņiem arī veicās labāk, taču Ārija viņus vienalga ienīda.

Karstais Pīrādziņš zem koka ierējās kā suns. Kurcs viņam bija iemācījis, kā likt lietā dzīvnieku balsis, lai sazinātos cits ar citu. Viņš bija teicis, ka tas esot vecs malumednieku stiķis, taču bija nomiris, neiemācot šīs skaņas izmantot pareizi. Putnu kliedzieni Karstā Pīrādziņa izpildījumā bija drausmīgi. Suņa rejas bija labākas, bet tikai mazliet.

Ārija, izstiepusi rokas, lai noturētu līdzsvaru, nolēca uz zara, kas atradās zemāk. Odensdejotāji nekad nekrīt. Ar kāju pirkstiem turoties pie zara, viņa viegliem soļiem nogāja dažas pēdas, nolēca zemāk uz lielāka zara un, ar rokām pašķirot lapas, nokļuva līdz stumbram. Koka miza asi griezās gan plaukstās, gan pēdās. Viņa kāpa lejā ātri, un pēdējās sešas pēdas nolēca, uz zemes apmetot kūleni.

Džendrijs pasniedza roku un palīdzēja piecelties.

-   Tu tur biji ļoti ilgi. Ko tu redzēji?

-      Zvejnieku ciemu tāds mazs miestiņš krasta ziemeļu pusē. Divdesmit seši salmu jumti un viens akmens jumts es saskaitīju. Redzēju ratus. Tur kāds ir.

Izdzirdusi Ārijas balsi, Zebiekste izlīda no krūmiem. Meitenīti tā bija nosaucis Lomijs, jo viņa izskatoties pēc zebiekstes. Tā nebija taisnība, taču viņi nevarēja saukt mazo vienkārši par raudošo meitēnu arī pēc tam, kad viņa bija pārstājusi raudāt. Viņas seja bija vienos dubļos, un Ārija nosprieda, ka viņa atkal ir ēdusi zemi.

-   Vai tu redzēji cilvēkus? Džendrijs gribēja zināt.

-   Pārsvarā gan jumtus, Ārija atzinās. Taču no dažiem skursteņiem kūpēja dūmi, un es dzirdēju zirgu zviedzam. Zebiekste apvija rokas ap viņas kāju un cieši pieķērās. Tā viņa pēdējā laikā mēdza darīt.

-   Ja tur ir cilvēki, tur ir arī pārtika, Karstais Pīrādziņš piemetināja, tikai pārāk skaļi. Džendrijs allaž centās viņu apklusināt, bet bez panākumiem. Varbūt viņi pacienā arī mūs.

-   Varbūt viņi arī nogalina mūs, Džendrijs palaboja.

-   Ja padosimies, nenogalinās, Karstais Pīrādziņš izteica cerību.

-   Nu jau tu sāc runāt kā Lomijs.

Lomijs Zaļrocis sēdēja starp divām resnām ozola saknēm. Kaujas laikā cietoksnī šķēps viņam bija trāpījis kājā, taču nākamajā dienā, apliekot roku Džendrijam ap pleciem, viņš spēja paklibot pats, bet tagad nespēja pat to. Viņi no koku zariem bija izgatavojuši nestuves, taču Loni ija nešana bija lēns un smags darbs, turklāt viņš īdēja ik reizes, kad tās sašūpojās.

-   Mums jāpadodas, viņš sacīja. Tā vajadzēja darīt arī Jorenam vajadzēja atvērt vārtus, kad viņam lika.

Ārijai jau metās nelabi no tā, cik bieži Lomijs kunkstēja, ka Jorenam vajadzējis padoties. Pa ceļam viņš nerunāja ne par ko citu, ja nu vienīgi par savu kāju un tukšo vēderu.

Karstais Pīrādziņš bija vienisprātis.

-   Viņi lika Jorenam atvērt vārtus karaļa vārdā. Ja cilvēkam kaut ko liek darīt karaļa vārdā, tad tas jāpilda. Pie visa vainīgs tas smirdīgais vecis. Ja viņš būtu padevies, tie būtu likuši mūs mierā.

Džendrijs sarauca pieri.

-   Bruņinieki un kundziņi mēdz saņemt cits citu gūstā un maksāt izpirkumu, bet viņiem ir nospļauties, vai tādi kā mēs padodas vai ne. Viņš pagriezās pret Āriju. Ko tu vēl redzēji?

-  Tas ir zvejnieku ciems, nerimās Karstais Pīrādziņš. Varu saderēt, ka viņi mums pārdos zivis.

Ezerā zivis lēkāja lēkādamas, taču jauniešiem nebija nekā, ar ko tās noķert. Ārija bija mēģinājusi ķert ar rokām, kā tas bija izdevies Kosām, taču zivis bija veiklākas par baložiem un ūdens virsma mānīja acis.

-   Es par zivīm neko daudz nezinu. Ārija pabužināja Zebiekstes blāvos matus un iedomājās, vai tos nevajadzētu apgriezt. Bet pie ezera ir vārnas. Domāju, ka tur ir kāds mironis.

-   Krastā izskalotas zivis, Karstais Pīrādziņš kļuva nemierīgs. Ja vārnas tās var ēst, tad mēs arī varam.

-   Vajadzētu noķert dažas vārnas, tās mēs noteikti varam ēst, Lomijs piebilda. Mēs varētu iekurt ugunskuru un izcept tās kā vistas.

Džendrijs dusmās izskatījās pagalam mežonīgs. Viņa bārda bija izaugusi bieza un melna kā ērkšķu krūms.

-   Es teicu nebūs nekādu ugunskuru.

-   Lomijs grib ēst, Karstais Pīrādziņš činkstēja. Un es arī.

-   Mēs visi gribam ēst, Ārija atcirta.

-   Tev negribas, Lomijs nospļāvās. Tu ēd tārpus.

Ārijai būtu gribējies iespert viņam tieši pa brūci.

-   Es piedāvāju sarakt tārpus ari tev, ja vēlies.

Lomijs pretīgumā saviebās.

-   Ja man nebūtu beigta kāja, es nomedītu kādu mežacūku.

-    Kādu mežacūku, meitene mēdījās. Lai nomedītu mežacūku, ir vajadzīgi šķēpi, zirgi un suņi. Arī cilvēki, kas iztrenc cūku no migas.

Viņas tēvs kopā ar Robu un Džonu bija medījis mežacūkas Vilkumežā. Reiz viņi bija paņēmuši līdzi Brenu, bet Āriju neņēma nekad, lai arī viņa bija vecāka. Septa Mordeina apgalvoja, ka medības dāmām nepiedienot, bet māte apsolīja viņai medību vanagu, kad meita kļūšot vecāka. Tagad viņa bija vecāka, bet, ja viņai būtu vanags, viņa to apēstu.

-   Ko tu saproti no mežacūku medībām? Karstais Pīrādziņš noprasīja.

-   Vairāk nekā tu.

Džendrijam nebija omas klausīties strīdos.

-   Apklustiet! Man jāpadomā, ko darīt.

Vērsis domājot vienmēr izskatījās saviebies kā milzīgās sāpēs.

-   Mums jāpadodas, Lomijs kārtējo reizi paziņoja.

-    Es teicu, lai turi muti par padošanos. Mēs pat nezinām, kas tajā ciemā apmeties. Varbūt mēs ēdienu varam vienkārši nozagt.

-   Lomijs varētu zagt, ja viņam nebūtu savainota kāja, Karstais Pīrādziņš ieminējās. Pilsētā viņš bija zaglis.

-   Viņš bija slikts zaglis, Ārija atsaucās. Citādi viņu neviens nebūtu noķēris.

Džendrijs, samiedzis acis, palūkojās saulē.

-   Vakars būs vislabākais laiks. Kad satumsīs, es došos izlūkos.

-   Nē, iešu es, Ārija iebilda. Tu esi pārāk skaļš.

Džendrijs atkal sadrūma.

-   Iesim abi.

-   Lai iet Ārijs, Lomijs ierosināja. Viņš ir izmanīgāks par tevi.

-   Es teicu, ka iesim abi.

-    Bet ja nu jūs neatgriezīsieties? Pīrādziņš viens nevar mani panest jūs taču zināt, ka nevar…

-    Un mežā ir vilki, Karstais Pīrādziņš piebilda. Pagājušajā naktī, kad stāvēju sardzē, dzirdēju, un izklausījās, ka tie ir itin tuvu.

Arī Ārija bija dzirdējusi vilkus. Viņa gulēja, ierāpusies gobas zaros, taču gaudošana bija meiteni pamodinājusi. Viņa nomodā sēdēja veselu stundu un klausījās, kā vilki gaudo, bet pār muguru viņai skrēja šermuļi.

-   Un jūs pat neļaujat iekurt uguni, lai tos zvērus atbaidītu, Karstais Pīrādziņš sūrojās. Nav labi pamest mūs vilkiem par barību.

-    Neviens jūs nepamet, Džendrijs neapmierināts noteica. Ja atnāks vilki, Lomijam ir šķēps un tu būsi kopā ar viņu. Mēs tikai aiziesim izlūkos, tas ari viss. Mēs atgriezisimies.

-   Lai kas tur būtu, jums viņiem jāpadodas, Lomijs dīca. Kājai ir vajadzīgas zāles, tā drausmīgi sāp.

-   Ja mēs redzēsim kādas kāju zāles, noteikti tās atnesīsim, Džendrijs apsolīja. Ārij, ejam es gribu nokļūt pie ciema vēl pirms saules rieta. Pīrādziņ, pieskati Zebieksti es negribu, ka viņa atklīst mums līdzi.

-   Pavisam nesen viņa man iespēra.

-   Ja tu viņu nenoturēsi šeit, es pats tev iesperšu.

Džendrijs, negaidīdams atbildi, uzlika galvā bruņucepuri un devās prom.

Ārija dabūja mesties skriešus, lai spētu turēties līdzi. Džendrijs bija piecus gadus vecāks un pēdu garāks par viņu, un arī kājas viņam bija krietni garākas. Kādu brīdi Vērsis nerunāja ne vārda, tikai trokšņaini lauzās cauri kokiem ar niknu sejas izteiksmi. Beigu beigās viņš apstājās.

-   Man šķiet, ka Lomijs nomirs.

Meitene nebija pārsteigta. Kurcs no ievainojuma bija nomiris, un viņš bija daudz spēcīgāks par Lomiju. Ik reizes, kad pienāca Ārijas kārta viņu nest, meitene juta, cik karsta ir viņa miesa, bet brūce kājā pretīgi smirdēja.

-   Varbūt mēs varam uzmeklēt kādu mestru?

-    Mestri ir tikai pilīs. Ja arī mēs kādu atrastu, tad viņš nesmērētu rokas ar tādiem kā Lomijs.

Džendrijs pieliecās, lai izvairītos no kāda zema zara.

-   Nav taisnība. Viņa bija pārliecināta, ka mestrs Lūvins palīdzētu ikvienam, kas pie viņa atnāktu.

-   Viņš nomirs, un jo ātrāk, jo labāk mums visiem. Mums vajadzētu viņu atstāt, kā viņš pats saka. Ja būtu ievainots es vai tu, viņš mūs atstātu bez domāšanas. Abi kāpa lejup pa stāvu nogāzi un gravas otrā pusē rāpās augšup, turēdamies pie koku saknēm. Man jau apnicis viņu stiept un ir līdz kaklam viņa muldēšana par padošanos. Ja viņš spētu piecelties, es viņam izšķaidītu zobus. Lomijs mums ir pilnīgi lieks, tāpat kā tas raudošais skuķis.

-    Liec mierā Zebieksti, viņa vienkārši ir pārbijusies un izsalkusi. Ārija palūkojās atpakaļ, taču meitenīte šoreiz viņiem nesekoja. Karstais Pīrādziņš acīmredzot viņu tur aiz rokas, kā Džendrijs lika.

-   Viņa mums tikai traucē, Džendrijs stūrgalvīgi atkārtoja. Gan viņa, gan Pīrādziņš, gan Lomijs viņi ir pārāk lēni, un viņu dēļ mūs kāds vēl nogalinās. Tu esi vienīgais cilvēks, no kura te ir kāda jēga, lai arī tu esi skuķis.

Ārija apstājās kā iemieta.

-   Es neesmu skuķis!

-   Esi gan. Domā es esmu tikpat stulbs kā tie tur?

-   Nē, tu esi vēl stulbāks. Naktssardzē nepieņem meitenes, visi to zina.

-   Taisnība. Nezinu, kāpēc Jorens tevi savāca līdzi, bet gan jau tam bija kāds sasodīti labs iemesls. Tu esi meitene.

-   Neesmu!

-   Tādā gadījumā izvelc daiktu un nolaid ūdeni. Ko gaidi?

-   Man tagad nevajag nolaist ūdeni. Ja vajadzētu, tad es to izdarītu.

-    Mele. Tu nevari parādīt daiktu tāpēc, ka tev tāda nav. Kad mēs bijām trīsdesmit, es to neievēroju, bet tagad pamanīju, ka tu vienmēr viena pati ej mežā nolaist ūdeni un vienmēr novērsies, kad to dara Pīrādziņš vai es. Ja tu neesi skuķis, tad tu esi kaut kāds einuhs.

-   Tu pats esi einuhs!

-   Tu taču zini, ka neesmu, Džendrijs pasmaidīja. Gribi, lai parādu tev savu daiktu? Man nekas nav slēpjams.

-   Ir gan, Ārija izmeta, izmisīgi pūlēdamās novirzīt sarunas tematu prom no daiktiem un ūdens nolaišanas. Zeltainie apmetņi nāca meklēt tevi, un tu mums nesaki, kāpēc.

-   Ja es zinātu. Domāju, ka Jorens to zināja, bet viņš man tā arī nepateica. Un kāpēc tu domāji, ka viņi meklē tevi?

Ārija iekoda lūpā. Viņa atcerējās, ko Jorens bija teicis tajā dienā, kad apcirpa viņai matus: "Puse vīru no šā pulka tevi bez domāšanas nodotu karalienei par apžēlošanu un pāris sudraba gabaliem. Otra puse rīkotos tāpat, tikai vispirms tevi izvarotu." Tikai Džendrijs atšķirās no pārējiem, jo arī viņu meklēja karaliene.

-   Es tev pateikšu, ja tu man arī pateiksi, meitene nedroši ieminējās.

-    Ja vien es zinātu, Ārij… tas ir tavs īstais vārds vai arī tev ir kāds skuķu vārds?

Ārija pētīja līku koka sakni pie kājām un saprata, ka izlikties vairs nav jēgas. Džendrijs visu bija sapratis, turklāt viņai starp kājām nebija nekā, ar ko viņu pārliecināt. Viņai atlika izvilkt Adatu un Džendriju uz līdzenas vietas nogalināt vai arī uzticēties. Viņa nebija pārliecināta, ka izdosies viņu nogalināt, jo viņam arī bija zobens un viņš bija daudz spēcīgāks. Atlika vien teikt patiesību.

-   Lomijs ar Pīrādziņu to nedrīkst uzzināt, viņa sacīja.

-   Neuzzinās, viņš apzvērēja. No manis noteikti ne.

-    Mani sauc Ārija. Viņa ieskatījās Vērsim acīs. Esmu Ārija no Stārku nama.

-   No… Viņam vajadzēja bridi, lai apdomātu dzirdēto. Karaļa labā roka bija Stārks. Tas, kuru sodija ar nāvi par nodevību.

-   Viņš nebija nodevējs. Viņš bija mans tēvs. »

Džendrijs iepleta acis.

-   Tad tāpēc tu domāji…

Ārija palocīja galvu.

-   Jorens veda mani mājās uz Ziemmalu.

-Ja jau… tu esi augstdzimusi, tad… būsi dāma…

Ārija nopētīja savas skrandainās drānas un basās, tulznainās kājas. Zem nagiem bija netīrumi, elkoņi nobrāzti, rokas saskrāpētas. "Varu saderēt, ka septa Mordeina mani nepazītu. Sansa varbūt pazītu, bet izliktos, ka nepazīst."

-   Mana māte ir dāma un māsa arī, bet es tāda nekad neesmu bijusi.

-   Biji gan. Tu biji valdnieka meita un dzīvoji pilī, vai ne? Un tu… augstie dievi, es nekad… Džendrijs pēkšņi samulsa un izskatījās gandrīz vai sabijies. Tās runas par daiktiem… man nevajadzēja tā teikt. Un es čurāju tavā priekšā, un tā… lūdzu piedošanu, kundze.

-   Izbeidz! Ārija nošņāca. Vai viņš ālējās?

-   Es zinu, kā jāuzvedas, kundze, Džendrijs kā vienmēr bija stūrgalvīgs. Kad augstdzimušas dāmas ar tēviem ienāca mūsu darbnīcā, meistars lika man nomesties uz ceļa, runāt tikai tad, kad viņas mani uzrunā, un saukt viņas par kundzēm.

-   Ja sāksi mani saukt par kundzi, tad pat Pīrādziņam viss būs skaidrs. Un turpini čurāt kā līdz šim.

-   Kā kundze pavēl.

Ārija ar abām rokām iesita viņam pa krūtīm, un puisis, paklupis pār akmeni, ar būkšķi nosēdās zemē.

-   Kas tad tu par valdnieka meitu! viņš smējās.

-   Re, kāda, meitene iespēra viņam pa sānu, bet Džendrijs tikai sāka smieties vēl skaļāk. Smejies, cik gribi, bet es iešu skatīties, kas notiek tajā ciemā.

Saule jau bija nolaidusies aiz koku galotnēm, un krēsla varēja viņus pārsteigt nelaikā. Tagad pasteigties vajadzēja Džendrijam.

-   Vai jūti, kā ož? viņa ievaicājās.

Viņš paostīja gaisu.

-   Pēc sapuvušām zivīm?

-   Tu labi zini, ka tās nav zivis.

-   Mums jāuzmanās. Es iešu no rietumiem un palūkošu vai tur ir ceļš. Jābūt, ja jau tur ir rati. Bet tu ej gar krastu. Ja tev vajadzīga palīdzība, ierejies kā suns.

Tas ir muļķīgi. Ja man būs vajadzīga palīdzība, es saukšu palīgā.

Ārija ar basajām kājām bez skaņas aizšāvās pa zāli. Palūkojusies pār plecu, viņa redzēja, ka Džendrijs noskatās viņai pakaļ ar sāpju grimasi sejā, kas nozīmēja, ka viņš iestidzis pārdomās. Viņš droši vien domāja, ka nevajadzēja ļaut kundzei iet zagt pārtiku. Ārija zināja, ka no Džendrija gan tagad var gaidīt muļķības.

Jo tuvāk ciemam, jo smaka kļuva spēcīgāka. Tā nepavisam nebija puvušu zivju smaka. Tā bija daudz asāka un pretīgāka. Meitene sarauca degunu.

Kad koki kļuva retāki, Ārija klusi kā ēna slīdēja no krūma uz krūmu. Ik pēc pāris jardiem viņa apstājās, lai ieklausītos. Trešoreiz apstājusies, viņa izdzirda zirgus zviedzam un arī kādu cilvēka balsi. Smaka kļuva vēl spēcīgāka. Tā bija līķu smaka viņa to bija jau piedzīvojusi kopā ar Jorenu un pārējiem rekrūšiem.

Dienvidos no ciema auga bieza kazenāju audze. Kad Ārija pie tās nokļuva, saulrieta garās ēnas jau sāka plēnēt un mežā parādījās jāņtārpiņi. Turpat aiz žoga jau bija redzami salmu jumti. Viņa piesardzīgi rāpoja gar sētu, līdz uzgāja caurumu un uz vēdera ielīda ciemā, bet tad ieraudzīja, no kā ceļas smaka.

Turpat līdzās Dieva Acs mierīgajiem ūdeņiem no zaļa koka bija uzslietas karātavas, kurās aiz kājām ķēdēs bija iekārti priekšmeti, kas reiz bija cilvēki, bet vārnas, pārlidojot no līķa uz līķi, knābāja viņu miesu. Uz katru vārnu bija simt mušu. Kad vējš uzpūta no ezera, tuvākais līķis vieglītēm sašūpojās ķēdēs. Vārnas bija noknābājušas gandrīz visu seju un mironi bija apgrauzis arī kāds daudz lielāks zvērs. Rīkle un krūtis bija saplosītas, bet no pārplēstā vēdera nokarājās zaļganas iekšas un sapluinītas gaļas strēmeles. Līķim viena roka bija norauta no pleca, un tīri apgrauztie kauli mētājās dažas pēdas tālāk.

Ārija nopētīja arī pārējos miroņus, pūlēdamās sev iestāstīt, ka ir cieta kā akmens. Līķi bija tā sakropļoti, ka vajadzēja labu brīdi, lai saprastu, ka tie ir pakārti kaili. Tie vispār neatgādināja ne kailus cilvēkus, ne cilvēkus vispār. Vārnas bija izknābušas tiem acis un pa daļai noknābājušas miesu no sejām.

No sestā miroņa pāri bija palikusi tikai kāja, kas, iekārta ķēdē, šūpojās vējā.

"Bailes cērt dziļāk par zobenu." Miroņi viņai nevarēja nodarīt neko ļaunu, taču vajadzēja uzmanīties no tiem, kas viņus bija nogalinājuši. Gabalu aiz karātavām netālu no garās ēkas ar akmens jumtu, atspiedušies uz šķēpiem, stāvēja divi vīri bruņukreklos. Ēkas priekšā zemē bija irdurtas divas garas kārtis, un tajās šūpojās karogi. Viens likās sarkans, bet otrs bija bālāks balts vai dzeltens, taču abi karogi brīvi nokarājās, un krēslā bija grūti pateikt, vai viens no tiem ir Lanisteru purpursarkanais. "Nav vajadzības saskatīt lauvu, man pietiek ar miroņiem. Kas gan i its to varēja izdarīt, ja ne Lanisteri?"

tad atskanēja kliedziens.

Abi šķēpneši pagriezās, un tad parādījās trešais vīrs, kas sev pa priekšu stūma gūstekni. Bija pārāk tumšs, lai izšķirtu sejas, taču gūsteknim galvā bija spīdīga tērauda bruņucepure. Kad Ārija ieraudzīja ragus, viņai bija skaidrs, ka tas ir Džendrijs. "Muļķis, muļķis, muļķis, MUĻĶIS!" viņa nodomāja. Ja viņš būtu te, tad viņa puisim iespertu vēlreiz.

Sargi skaļi sarunājās, taču viņa bija pārāk tālu, lai saprastu, ko viņi saka, turklāt arī vārnas ķērca un plivināja spārnus krietni tuvāk ausīm. Viens no šķēpnešiem norāva Džendrijam no galvas bruņucepuri un kaut ko jautāja, taču atbilde viņam acīmredzot nepatika, jo viņš iesita puisim ar šķēpa kātu pa seju un notrieca viņu no kājām. Tas, kurš bija atvedis gūstekni, iespēra gulošajam Džendrijam, bet trešais tikmēr pielaikoja bruņucepuri. Beigu beigās viņi piecēla puisi kājās un veda uz ēkas pusi. Kad sargi atvēra smagās koka durvis, pa tām izšāvās mazs puika, taču viens no sargiem satvēra viņu aiz rokas un ievilka iekšā. No ēkas atskanēja raudas, bet pēc tam arī tik skaļš un sāpju pilns kliedziens, ka Ārija iekoda sev lūpā.

Sargi ieveda Džendriju ēkā kopā ar zēnu un no ārpuses aizbultēja durvis. Tūlīt no ezera puses uzpūta spēcīgāka vēja brāzma, un karogi sāka plīvot. Uz viena no tiem bija zeltaina lauva, no kā Ārija arī bija baidījusies. Otrā karogā bija redzami trīs melni, skrejoši silueti uz sviesta dzeltena fona. Suņi, viņa nodomāja. Ārija šos suņus jau kaut kur bija redzējusi, bet kur?

Bet tam nebija nozīmes. Svarīgākais šobrīd bija Džendrijs. Lai arī viņš bija stūrgalvīgs un dumjš, viņai vajadzēja puisi atbrīvot. Viņai ienāca prātā, vai kareivji zina, ka Džendriju meklē karaliene?

Viens no sargiem noņēma savu bruņucepuri un uzlika galvā Džendrija darināto. Meiteni pārņēma dusmas, taču viņa zināja, ka nekādi nevar kareivi aizkavēt. Viņai likās, ka noliktavas ēkā bez logiem atkal atskan kliedzieni, taču skaņas slāpēja mūris, tāpēc viņa nevarēja būt par to pārliecināta.

Ārija ilgi palika savā slēptuvē. Viņa redzēja, kā nomainās sardze, un ne tikai to. Kareivji nāca un gāja. Vīri veda pie strauta dzirdināt zirgus.

No meža pārnāca mednieki ar kārtis iesietu briedi. Meitene redzēja, kā viņi nodīrā un izķidā briedi un strauta otrā pusē iekur ugunskuru. Ceptas gaļas smarža sajaucās ar līķu smaku, un Ārijas tukšais vēders sarāvās tā, ka viņa gandrīz apvēmās. Briedis sāka cepties, no mājām parādījās arī citi vīri un katram mugurā bija bruņukrekls vai ādas apģērbs. Kad cepetis bija gatavs, labākie gabali tika aiznesti uz vienu no ēkām.

Meitene cerēja, ka tumsas aizsegā varēs piezagties un atbrīvot Džendriju, taču sargi no ugunskura aizdedzināja lāpas. Ieroču nesējs atnesa gaļu un maizi tiem diviem, kas apsargāja noliktavu, bet pēc brīža atnāca vēl divi vīri ar vīna maisu, ko laida no rokas rokā. Kad maiss bija tukšs, tie divi, kas bija atnākuši vēlāk, aizgāja, bet sargi palika stāvam, atspiedušies pret šķēpiem.

Kad Ārija beigu beigās izlīda no kazenāja un iegāja tumšajā mežā, viņas rokas un kājas bija notirpušas stīvas. Bija melna nakts, un tikai tad, kad vējš papūta mākoņus, parādījās plāna mēness maliņa. "Klusi kā ēna," viņa sev atgādināja, ejot starp kokiem. Tumsā viņa neuzdrošinājās skriet, lai neaizķertos aiz kādas saknes un nepakluptu. Pa kreisi Dieva Acs ūdeņi rāmi skalojās pret krastu. Pa labi koku zaros elsoja vējš un čabināja lapas. Tālumā meitene izdzirda vilkus gaudojam.

Lomijs un Karstais Pīrādziņš gandrīz apķēzījās, kad Ārija viņiem aiz muguras iznāca no meža.

-   Klusu, viņa brīdināja, apskāvusi Zebieksti, kad tā pieskrēja sasveicināties.

Karstais Pīrādziņš raudzījās Ārijā, plati iepletis acis.

-    Mēs domājām, ka jūs mūs te pamētāt. Viņam rokā bija īsais zobens, ko Jorens bija atņēmis jātniekam ar zeltaino apmetni. Es nobijos, jo domāju, ka tur nāk vilks.

-   Kur ir Vērsis? Lomijs noprasīja.

-   Šie viņu sagūstīja, Ārija nočukstēja. Mums viņš jādabū ārā. Tu, Pīrādziņ, nāksi palīgā. Mēs pielavīsimies, nogalināsim sargus un atvērsim durvis.

Karstais Pīrādziņš un Lomijs palūkojās viens otrā.

-   Cik daudz viņu tur ir?

-   Nesaskaitīju, Ārija atzinās. Vismaz divdesmit, bet pie durvīm tikai divi.

Pīrādziņš bija tuvu asarām.

-   Mēs nevaram pievārēt divdesmit vīrus.

-  Tev vajadzēs pievārēt tikai vienu. Es tikšu galā ar otru, mēs atvērsim durvis, izlaidīsim Džendriju un bēgsim.

-   Mums jāpadodas, Lomijs paziņoja. Vienkārši jāiet un jāpadodas.

Ārija spītīgi papurināja galvu.

-   Tad atstāsim viņu tur, Ārij, Lomijs lūdzās. Viņi par mums neko nezina. )a mēs labi paslēpsimies, viņi aizies. Tu taču pats saproti. Tā nav mūsu vaina, ka viņi notvēra Džendriju.

-   Tu esi muļķis, Lomij. Ārija nikni paziņoja. Ja mēs nedabūsim Džendriju ārā, tu nomirsi. Kas tevi nesīs?

-   Tu ar Pīrādziņu.

-   Visu laiku mēs divatā? Tas mums nebūs pa spēkam. Džendrijs ir spēcīgs. Un vispār man vienalga, ko tu domā es eju izglābt Džendriju. Meitene palūkojās uz Karsto Pīrādziņu. Vai tu nāc?

Pīrādziņš paskatījās uz Lomiju, uz Āriju, tad atkal uz Lomiju.

-   Nāku, viņš negribīgi novilka.

-   Lomij, pielūko, ka Zebiekste neskrien mums pakaļ.

Zaļrocis satvēra mazo meiteni aiz rokas un pievilka sev klāt.

-   Bet ja nu atnāk vilki?

-   Tad padodies, Ārija ieteica.

Ceļš līdz ciemam šķita vairākas stundas garš. Karstais Pīrādziņš gāja, klupdams krizdams un maldīdamies, tāpēc Ārija dabūja viņu gaidīt un reizēm pat iet meklēt. Beigu beigās viņa paņēma puisi aiz rokas un rādīja viņam ceļu starp kokiem.

-   Turi muti un nāc man pakaļ. Kad debesīs jau varēja redzēt ciema uguns atspīdumu, viņa brīdināja: Aiz žoga karājas miroņi, bet nebaidies. Atceries, ka bailes cērt dziļāk par zobenu. Mums jāiet ārkārtīgi klusi un lēni.

Karstais Pīrādziņš piekrītoši pamāja.

Viņa pirmā ielīda kazenājā un nogaidīja, līdz krūmāja otrā pusē zemē nometas arī puisis. Karstais Pīrādziņš izlīda no brikšņiem bāls un aizelsies, bet seja un rokas bija saskrāpētas vienās asinīs. Viņš jau gribēja kaut ko teikt, taču Ārija pielika pie lūpām pirkstu un abi četrrāpus līda gar karātavām, kurās šūpojās līķi. Karstais Pīrādziņš ne uz mirkli nepacēla acis un neizdvesa ne skaņu. Taču, kad vārna apsēdās viņam uz muguras, puisis noelsās.

-   Kas tur ir? tumsā pēkšņi atskanēja dārdoša balss.

Karstais Pīrādziņš pielēca kājās.

-    Es padodos! Viņš aizmeta zobenu, un dučiem vārnu pie līķiem ķērkdamas pacēlās spārnos. Ārija satvēra viņu aiz kājas un pūlējās atvilkt atpakaļ, taču viņam izdevās izrauties. Rokas vicinot, viņš skrēja uz priekšu: Es padodos! Es padodos!

Viņa pielēca kājās un izvilka Adatu, bet tikmēr viņu jau bija ielenkuši kareivji. Ārija cirta tuvākajam, taču viņš atsita zobenu ar bruņucimdā tērptu roku, savukārt kāds cits notrieca meiteni pie zemes, bet trešais izrāva no rokas zobenu. Kad Ārija pūlējās iekost viņam rokā, zobi atdūrās pret tērauda cimdu.

-    Oho, nikns slkaļa, vīrs iesmējās un tik spēcīgi iesita Ārijai, ka gandrīz norāva viņai galvu.

Kamēr Ārija gulēja zemē, vīri savā starpā sarunājās, taču meitene nespēja uztvert ne vārda. Viņai ausīs zvanīja. Meitene gribēja aizrāpot prom, taču zeme šķita aizpeldam. "Viņi pievāca Adatu!" Kauns viņu plosīja stiprāk par sāpēm, lai gan sāpēja ļoti. Zobenu viņai bija uzdāvinājis Džons, bet Sīrio bija iemācījis ar to rīkoties.

Visbeidzot kāds satvēra Āriju aiz krūtežas un nostatīja uz ceļgaliem. Karstais Pīrādziņš arī tupēja uz ceļiem kāda cilvēka priekšā tas bija lielākais vīrs, kādu Ārija jebkad bija redzējusi, īsts briesmonis no vecās auklītes pasakām. Viņa nebija pamanījusi šā vīra tuvošanos. Uz viņa dzeltenā virsvalka bija redzami trīs melni suņi, bet seja likās izkalta no akmens. Pēkšņi Ārija atminējās, kur bija redzējusi šos suņus. Tajā vakarā pirms turnīra Karaļa ostā visi bruņinieki pie savām teltīm bija izkāruši vairogus. "Tas pieder Suņa brālim," Sansa stāstīja, kad abas gāja garām dzeltenam vairogam ar trim melniem suņiem. "Viņš ir vēl lielāks par Hodoru, tu pati redzēsi. Viņu mēdz saukt par Kalnu Zirga Mugurā."

Ārija nolaida galvu, tikko spēdama saprast, kas īsti notiek. Karstais Pīrādziņš vēl dažas reizes padevās.

-   Tu aizvedīsi mūs pie pārējiem, Kalns noteica un devās prom.

Pēc mirkļa viņi jau gāja garām karātavām, un Pīrādziņš gūstītājiem

stāstīja, ka cepšot viņiem pīrāgus un kūkas, ja viņi tam nedarīšot pāri. Abus pavadīja četri vīri: viens ar lāpu, viens ar garo zobenu, divi ar šķēpiem.

Lomijs bija turpat kur iepriekš, zem ozola.

-   Es padodos! viņš sauca, tiklīdz bija ieraudzījis nācējus. Viņš aizmeta šķēpu un pacēla rokas, kas vēl arvien bija notraipītas ar zaļu krāsu. Es padodos, lūdzu!

Vīrs ar lāpu palūkojās starp tuvējiem kokiem.

-   Vai tu esi viens? Maizniekzellis teica, ka te vēl esot meitene.

-   Viņa aizbēga, kad izdzirda jūs nākam, Lomijs paskaidroja. Jūs taisījāt pamatīgu troksni.

"Bēdz, Zebiekste, bēdz," Ārija nodomāja. "Bēdz tik tālu, cik vien vari, un nenāc atpakaļ."

Pasakiet mums, kur slēpjas tas padauzas dēls Dondarions, un jūs dabūsiet siltu maltīti.

-   Kas? Lomijs nesaprata.

-  Es jau teicu, ka no šiem ķēmiem nav vairāk jēgas kā no tām ciema pakaļām. Nolāpīta laika šķiešana. Viens no šķēpnešiem piegāja pie Lomija. Kaut kas atgadījies tavai kājai, puis?

-   Esmu ievainots.

-   Vai vari paiet? Viņš izklausījās norūpējies.

-   Nē, Lomijs atbildēja. Jums vajadzēs mani nest.

-   Tu tā domā?

Kareivis nevērīgi pacēla šķēpu un izdūra to cauri zēna mīkstajam kaklam.

Lomijs pat nepaguva vēlreiz padoties. Viņa augums noraustījās, un tas bija viss. Kad kareivis izvilka šķēpu, no upura kakla kā tumša strūklaka izšļācās asinis.

-   Mums vajadzēšot viņu nest, šķēpnesis nomurmināja un iesmējās.

TIRIONS

TIrionam Lanisteram bija ieteikts apģērbties silti, un viņš šos vārdus bija ņēmis nopietni. Viņš uzvilka biezas, vatētas bikses un vilnas kamzoli, bet visam pāri ēnu kaķa ādas apmetni, ko bija dabūjis Mēness kalnos. Apmetnis bija nedabiski garš, jo bija šūts par viņu divreiz garākam cilvēkam. Ja punduris sēdēja zirga mugurā, vienīgais veids, kā savākt tā malas, bija aptīt apmetni vairākas reizes ap vidukli, un tad viņš atgādināja svītrotu kažokādas bumbiņu.

Un lai viņš bija priecīgs, ka paklausījis. Vēsums garajā, drēgnajā velvju zālē koda līdz kaulam. Timets, tikko apostījis salto gaisu, tūdaļ bēga atpakaļ uz pagrabu. Viņi bija kaut kur zem Visēnijas pakalna aiz Alķīmiķu ģildes nama. Mitrās akmens sienas bija vienos pelējuma pleķos, un vienīgais gaismas avots slēgtais lukturis, ko uzmanīgi nesa Halīns Piromants.

Patiešām piesardzīgi, ņemot vērā traukus, kas atradās zālē. Tīrions paņēma vienu rokās, lai apskatītu. Tas bija apaļš un rūsgans, gluži kā liels māla greipfrūts. Tas bija mazliet par lielu viņa saujai, taču parasta cilvēka plaukstā iegūla ideāli. Māla kārta bija ļoti plāna, un viņš jau bijā brīdināts, lai nesaspiež to pārāk stipri, citādi trauks varēja saplīst viņam rokās. Māls likās raupjš, kā granti apviļāts. Halīns teica, ka tā tas esot veidots ar nodomu.

Parasts māla trauks var izslīdēt no plaukstas.

Tīrions pielieca podu, lai ieskatītos tajā, un mežonīgā uguns lēni tecēja uz kakliņa pusi. Šķidrumam vajadzēja būt duļķaini zaļam, taču sliktajā apgaismojumā nebija iespējams to saskatīt.

-   Biezs, viņš konstatēja.

-   Tas ir no aukstuma, cienījamais kungs, paskaidroja Halīns, bāls cilvēks ar mīkstām, miklām rokām un padevīgu izturēšanos. Viņš bija ģērbies talārā ar melnām un sarkanām svītrām, kas bija apšūts ar sabuļādu, taču ada šķita noplukuši un kožu saēsta. Siltumā šī viela plūst kā lampu eļļa.

"Viela" bija pašu dedzinātāju radīts termins, kas apzīmēja mežonīgo uguni. Tāpat arī viņi cits citu sauca par "viedību", un tas Tīrionu kaitināja gandrīz tikpat ļoti kā viņu mājieni uz plašajām, slepenajām zināšanām, kas šiem it kā piemita. Savulaik tā bija ļoti varena ģilde, taču pēdējos gadsimtos Senpilsētas mestri gandrīz visur bija pārņēmuši viņu lunkcijas. Tagad bija palikuši tikai daži no vecā ordeņa, un tie paši vairs pat neizlikās, ka spēj pārvērst vienu metālu citā… Toties viņi prata izgatavot mežonīgo uguni.

-   Esmu dzirdējis, ka ar ūdeni to nevarot nodzēst…

-   Tā ir. Tiklīdz viela aizdegas, tā deg tik ilgi, kamēr izdeg pilnībā. Vēl vairāk tā iesūcas drēbēs, kokā, ādā un pat tēraudā, tāpēc aizdegas arī šie materiāli.

Tīrions atcerējās sarkano priesteri Torosu no Mīras un viņa liesmojošo zobenu. Pat plāna vielas kārtiņa varēja degt veselu stundu. Torosam pēc kaujas allaž vajadzēja jaunu zobenu, taču Robertam priesteris patika, tāpēc ar prieku viņu apgādāja.

-   Kāpēc tas neiesūcas arī mālā?

-   Iesūcas, Halīns atbildēja. Zem šīs ir vēl viena zāle, kur mēs glabājam vecākus podus, pat no karaļa Airīsa laikiem. Tā bija viņa iegriba

izgatavot šos traukus augļu formā. Tie patiešām ir bīstami augļi, cienījamais labās rokas kungs, un hmm nobriedušāki nekā jebkad, ja saprotat, par ko es runāju. Mēs esam aizzīmogojuši podus ar vasku un applūdinājuši zāli, bet vienalga… Pēc pastāvošās kārtības mums vajadzēja tos iznīcināt, taču Karaļa ostas izlaupīšanas laikā daudzi no mūsu mestriem tika nogalināti, bet atlikušajiem trūka zināšanu, lai to izdarītu. Turklāt ļoti daudzi no Airīsa vajadzībām izgatavotajiem podiem ir pazuduši. Tikai pērn noliktavā zem Bailora Svētītā septa tika atrasti divsimt podi. Nevienam nav ne jausmas, kā tie tur nokļuvuši, taču lieki teikt, ka augstais septons bija šausmās. Es pats uzraudzīju, lai podi tiktu droši izvesti no septa: es izvēlējos divus visspējīgākos zinātnes kalpus, piebēru ratus ar smiltīm. Mēs strādājām tikai naktīs, un…

-   …pastrādājāt lieliski. Es par to nešaubos. Tīrions nolika podu, ko turēja rokās, blakus pārējiem "brāļiem". Tie bija salikti uz gara galda pa četriem rindā, bet galdi tālumā izzuda pazemes tumsā. Tiem blakus bija vēl citi galdi, kas tāpat aizstiepās tālumā. Vai šie… nelaiķa Airlsa augļi vēl ir lietojami?

-    Ak jā protams… bet uzmanīgi, cienījamais kungs, ļoti uzmanīgi. Ar laiku viela kļūst arvien, hmm, sacīsim svārstīgāka. Jebkāda veida liesma, pat vismazākā dzirkstelīte, var likt tai aizsvilties. Pārāk lielā karstumā podi var uzliesmot paši no sevis. Tos nedrīkst atstāt saulē pat uz īsu brīdi. Tiklīdz viela poda iekšpusē aizdegas, tā strauji izplešas, un trauks sašķīst gabalos. Ja blakus ir ari citi tādi paši podi, tad uzliesmo arī tie, un tad…

-   Cik podu jums šobrīd ir?

-   Šorīt viedība Mansiters ziņoja, ka to ir septiņi tūkstoši astoņi simti četrdesmit. Tas, protams, ieskaitot četrus tūkstošus podu no karaļa Airīsa laikiem.

-   Mūsu nobriedušie auglīši, ko?

Halīns palocīja galvu.

-   Viedība Maljārds domā, ka mēs spēsim sagādāt visus desmit tūkstošus, kā esam solījuši karalienei. Un es viņam piekrītu. Piromants izskatījās ārkārtīgi apmierināts ar savu paziņojumu.

"Pieņemot, ka ienaidnieki dos mums pietiekami daudz laika." Dedzinātāji mežonīgās uguns sastāvu sargāja ļoti rūpīgi, taču Tīrions zināja, ka tās izgatavošana ir ilgs, bīstams un laikietilpīgs process. Viņš bija domājis, ka solītie desmit tūkstoši podu ir tukša plātīšanās, gluži kā ar karognesi, kurš apsola valdniekam desmit tūkstošus zobenu, bet kaujas dienā ierodas ar simtu vai diviem. Ja viņi patiešām varētu izgatavot desmit tūkstošus…

Tīrions nezināja, vai viņam jābūt priecīgam vai jāšausminās. Droši vien gan šā, gan tā.

-   Ceru, ka jūsu ģildes brāļi neieslīgst paviršā steigā, viedība? Mums nevajag desmit tūkstošus bojātu mežonīgās uguns podu, un pat vienu ne. Negadījumi nepavisam nebūtu vēlami.

-    Nekādu negadījumu nebūs, cienījamais labās rokas kungs. Apmācīti zinātnes kalpi vielu gatavo kailās akmens cellēs, un katru podu mācekļi atnes šurp tajā pašā mirklī, kad tas gatavs. Virs katras celles ir telpa, kas piepildīta ar smiltīm, bet grīdas ir pasargātas ar visspēcīgākajiem buramvārdiem. Ja darba cellē izcelsies ugunsgrēks, griesti iegāzīsies un smiltis vienā mirklī noslāpēs liesmas.

-   Nemaz nerunājot par nepiesardzīgo zinātnes kalpu.

Tīrions noprata, ka par burvju vārdiem Halīns sauc kādu veiklu triku. Punduris būtu gribējis pārbaudīt šīs celles ar neīstajiem griestiem un paskatīties, kā tās darbojas, taču nebija īstais brīdis. Varbūt kādreiz, kad karš būs vinnēts.

-   Mani brāļi nekad nav nolaidīgi, Halīns apgalvoja. Ja drīkstu runāt atklāti.

-   Protams.

-    Viela plūst manās vēnās un dzīvo ikviena dedzinātāja sirdī. Mēs cienām tās spēku. Bet vienkāršie kareivji, hmm, teiksim, no karalienes ugunsmetēju apkalpes kaujas karstumā… ikviena vissīkākā kļūda var radīt katastrofu. To vajag atgādināt vēl un vēl. Mans tēvs to teica karalim Airīsam tikpat bieži, kā viņa tēvs vecajam karalim Džihirīsam.

-    Un viņi droši vien to ņēma vērā, Tīrions atteica. Ja viņi būtu nodedzinājuši šo pilsētu, gan jau kāds man to būtu pateicis. Tātad jūsu padoms ir uzmanīties?

-   Vajag ārkārtīgi uzmanīties, Halīns piemetināja. Vajag ļoti, ļoti uzmanīties.

-   Vai māla podu jums pietiek?

-   Pietiek, cienījamais kungs, paldies, ka apjautājāties.

-  Tad jau jūs neiebildīsiet, ja es mazliet paņemšu? Teiksim, dažus tūkstošus.

-   Dažus tūkstošus?

-   Cik nu jūsu ģilde var atļauties man dot, lai nebūtu jāpārtrauc ražošana. Saprotiet es runāju par tukšiem podiem. Aizsūtiet tos sardzes kapteiņiem pie katriem pilsētas vārtiem.

-   Aizsūtīšu, cienījamais kungs, bet kāpēc?

Tīrions uzsmaidīja Piromantam.

-   Jūs man likāt silti saģērbties, es saģērbos. Jūs man likāt būt uzmanīgam, un es… Viņš paraustīja plecus. Esmu gana te redzējis. Varbūt būsiet tik laipns un pavadīsiet mani līdz nestuvēm?

-   Ar lielāko, hmm, prieku, cienījamais kungs. Halīns pacēla lukturi un veda viņu uz kāpņu pusi. Jauki, ka mūs apciemojāt. Tas patiešām ir liels gods. Ilgs laiks pagājis, kopš karaļa labā roka mūs pagodina ar savu klātbūtni te nav bijis neviens kopš valdnieka Rosarta, turklāt viņš bija no mūsu ordeņa. Tas bija vēl karaļa Airīsa laikos. Karali Airīsu ļoti interesēja mūsu darbs.

"Karalis Airīss jūs izmantoja, lai izcepinātu savu ienaidnieku miesas." Tīriona brālis Džeimijs bija stāstījis par Trako karali un viņa iemīļotajiem dedzinātājiem.

-   Džofrejam arī tas, bez šaubām, interesētu. "Un tieši tāpēc es viņu turēšu no jums pa gabalu."

-   Mēs ļoti ceram, ka karalis apciemos Ģildes namu pats savā karaliskajā personā. Es par to jau runāju ar jūsu karalisko māsu. Lielie svētki…

Jo augstāk viņi kāpa, jo siltāks kļuva.

-   Gaišība ir aizliedzis jebkādus svētkus, kamēr karā nav gūta uzvara. "Pēc mana ieteikuma." Karalis uzskata, ka nav piedienīgi rīkot dzīres ar smalkiem ēdieniem, ja tautai nav maizes.

-    Visnotaļ, hmm, apsveicams žests, cienījamais kungs. Varbūt tādā gadījumā daži mūsu brāļi varētu apmeklēt karali Sarkanajā pilī. Neliels mūsu spēju paraugdemonstrējums kādu vakaru varētu atraut gaišību no daudzajām rūpēm. Mežonīgā uguns ir viens no bīstamākajiem mūsu senā ordeņa noslēpumiem, taču ir arī citas brīnumainas lietas, ko mēs varētu parādīt.

-   Es to pateikšu māsai.

Tīrionam nebija iebildumu pret dažiem burvju trikiem, taču pietika jau ar Džofa kāri noskatīties, kā vīri cīnās līdz nāvei, tāpēc viņš negrasījās dot zeņķim iespēju redzēt, kā cilvēki sadeg dzīvi.

Kad viņi beidzot bija uzkāpuši pa kāpnēm, Tīrions nokratīja no pleciem kažokādas apmetni un pārmeta to pār roku. Alķīmiķu ģilde bija iespaidīgs no melna akmens būvēts labirints, bet Halīns punduri veda pa līkumotām ejām tieši uz Dzelzs lāpu galeriju, garu un skanīgu zāli, kur ap divdesmit pēdas augstām metāla kolonnām zaigoja zaļganas ugunis. Spokainās liesmas atspīdēja pulētajās melna marmora sienās un grīdā, piepildot zāli ar smaragdzaļu mirgu. Uz Tīrionu tas atstātu lielāku iespaidu, ja viņš nezinātu, ka milzīgās tērauda lāpas tika aizdegtas šīs pašas dienas rītā viņam par godu un tiks apdzēstas, tiklīdz viņam aiz muguras būs aizvērušās durvis. Mežonīgā uguns bija pārāk dārga, lai to tērētu niekiem.

Virszemē viņi iznāca platu kāpņu augšpusē iepretī Māsu ielai netālu no Visēnijas pakalna piekājes. Tīrions atvadījās no Halīna un kāpa lejā, kur viņu gaidīja Timets Timeta dēls ar sargiem no Apdedzināto klana. Ņemot vērā tās dienas darbus, šī likās vienīgā pareizā sargu izvēle. Jāteic arī, ka viņu rētas iedvesa šausmas pilsētas padibenēs, un tieši tas bija vajadzīgs tik nemierīgā laikā. Pirms trim dienām pie Sarkanās pils vārtiem bija savācies pūlis, pieprasot ēdienu. Džofrejs bija apbēris ļaudis ar bultām un četrus nogalinājis, bet pēc tam paziņoja, ka atļaujot viņiem apēst savus mirušos. "Ar to mēs ieguvām vēl vairāk draugu."

Tīrions izbrīnījās, ieraugot blakus nestuvēm arī Bronu.

-   Ko tu te dari?

Atnesu tev ziņas, Brons atbildēja. Dzelzs Dūre nekavējoties tevi aicina pie Dievu vārtiem. Viņš neteica, kāpēc. Tu tiec izsaukts arī uz Maigora spārnu. »

-   Izsaukts? Tīrions pazina tikai vienu cilvēku, kas varētu lietot šo vārdu. Un ko Serseja no manis grib?

Brons paraustīja plecus.

-   Karaliene lika tev tūdaļ atgriezties pilī un ierasties viņas istabās. Šo vesti man atnesa tavs smurguļa brālēns četras pūkas uz augšlūpas, un viņš iedomājas, ka ir liels vīrs.

-  Četras pūkas un bruņinieka tituls. Neaizmirsti, ka viņš tagad ir sīrs I ensels. Tīrions zināja, ka sīrs Džeislīns viņu neaicinātu, ja tam nebūtu nopietna iemesla. Es labāk vispirms paklausīšos, kas sakāms Baivoteram. Pasaki manai māsai, ka uzmeklēšu viņu, kad atgriezīšos.

-   Viņai tas nepatiks, Brons brīdināja.

-    Lieliski. Jo ilgāk Serseja gaidīs, jo niknāka viņa kļūs, un dusmās viņa rīkojas muļķīgi. Es labāk ar viņu sarunājos, kad viņa ir saniknota un dumja, nekā mierīga un viltīga.

Punduris iesvieda salocīto apmetni nestuvēs, un Timets palīdzēja tajas iekāpt viņam pašam.

Miera laikā tirgus placis pie Dievu vārtiem bija pilns ar tirgotājiem, kas pārdeva dārzeņus, bet tagad tas bija gandrīz kā izmiris. Sīrs Džeislīns sagaidīja viņu pie vārtiem ar sveicienā paceltu dzelzs roku.

-    Kungs, no Straujupes zem miera karoga ir ieradies jūsu brālēns Kleoss Frejs ar vēstuli no Roba Stārka.

-   Miera nosacījumi?

-   Tā viņš saka.

-   Mans jaukais brālēns! Aizved mani pie viņa.

Zeltainie apmetņi bija ieslēguši sīru Kleosu vārtu mājas sardzes telpā bez logiem. Kad abi ienāca, viņš piecēlās.

-   Tīrion, priecājos tevi redzēt!

-   Ne pārāk bieži gadās to dzirdēt, brālēn.

-   Vai Serseja arī ir atnākusi?

-   Viņa ir aizņemta ar citām lietām. Vai šī ir Stārka vēstule? Tīrions paķēra to no galda. Sīr Džeislīn, tu vari iet.

Baivoters paklanījās un izgāja pa durvīm.

-    Man lika nodot šo piedāvājumu karalienei reģentei, sīrs Kleoss sacīja, kad durvis bija aizvērtas.

-   Es nodošu, Tīrions uzmeta skatienu kartei, ko Robs Stārks bija atsūtījis kopā ar vēstuli. Apsēdies un atpūties. Tu izskaties noguris un novārdzis.

Patiesību sakot, viņš izskatījās daudz sliktāk.

-   Jā. Kleoss apsēdās uz sola. Upes zemēs klājas smagi, Tīrion. Sevišķi pie Dieva Acs un Karaļceļa. Upes zemju valdnieki nodedzina savus laukus, lai mērdētu mūs badā, bet tava tēva laupītāji nodedzina ikvienu ciemu, kas trāpās tiem ceļā, un nokauj visus iedzīvotājus.

Tāds nu reiz bija karš vienkāršie ļaudis tika nogalināti, bet augstdzimušie sagūstīti, lai saņemtu izpirkuma maksu. "Jāatceras pateikties dieviem, ka esmu piedzimis par Lanisteru."

Sīrs Kleoss izlaida pirkstus cauri brūnajiem matiem.

-    Pat ar visu miera karogu mums divas reizes uzbruka vilki bruņās, kas alkst nogalināt ikvienu, kurš vājāks par viņiem pašiem. Tikai dievi zina, kurā pusē viņi sāka karot, bet tagad ir paši par sevi. Mēs zaudējām trīs vīrus un divreiz vairāk ir ievainoti.

-   Un kādi jaunumi par mūsu ienaidnieku? Tīrions pievērsās Stārka noteikumiem. "Puika nemaz neprasa tik daudz tikai pusi karaļvalsts, gūstekņu un ķīlnieku atbrīvošanu, tēva zobenu… ak jā, māsas arī."

-   Sēž Straujupē, sīrs Kleoss atteica. Domāju, ka viņš baidās satikties ar tavu tēvu kaujas laukā. Viņa spēki izsīkst ar katru dienu, jo upes zemju valdnieki dodas prom, lai aizstāvētu paši savas zemes.

"Vai tāds būtu bijis tēva nolūks?" Tīrions saritināja Stārka karti.

-   Šie noteikumi neies cauri.

-   Varbūt jūs vismaz apmainīsiet Stārku meitenes pret Tionu un Vilemu? sīrs Kleoss žēlabaini apvaicājās.

Tīrions atcerējās, ka Tions bija viņa jaunākais brālis.

-    Nē, viņš samiernieciski atbildēja. taču mēs paši ierosināsim gūstekņu apmaiņu. Man tikai jāapspriežas ar Serseju un padomi. Mēs sagatavosim priekšlikumu, un tu varēsi doties atpakaļ uz Straujupi ar mūsu noteikumiem.

Bija skaidri redzams, ka šāda perspektīva Kleosu neielīksmo.

-    Kungs, es nedomāju, ka Robs Stārks tik lēti padosies. Mieru alkst valdniece Ketlīna, nevis puika.

-   Valdniece Ketlīna alkst atdabūt savas meitas. Tīrions ar karti un vēstuli rokās arī apsēdās uz sola. Sīrs Džeislīns parūpēsies, lai tev būtu ēdiens un siltums. Tev vajag kārtīgi izgulēties, brālēn. Es tevi pasaukšu, kad zināšu ko vairāk.

Sīrs Džeislīns no cietokšņa sienas noskatījās, kā lejā vingrinās vairāki simti rekrūšu. Tā kā Karaļa ostā ieplūda tik daudz bēgļu, tad netrūka vīru, kas vēlējās iestāties Pilsētsardzē par vēdera tiesu un salmu cisām barakās, tomēr T īrionam nebija ilūziju par to, kā šie noskrandušie pilsētas aizstāvji prastu cinities, ja viņiem būtu jādodas īstā kaujā.

-   Tu pareizi darīji, atsaukdams mani, Tīrions teica. Atstāju sīru Kleosu tavā ziņā. Nodrošini viņam vissiltāko uzņemšanu.

-   Un ko darīt ar pavadoņiem? komandieris gribēja zināt.

-   Pabarojiet viņus, apģērbiet tīrās drānās un sameklējiet kādu mestru, kas apkopj viņu brūces, bet lai viņi pilsētā nesper kāju. Vai skaidrs?

Ziņas par dzīves apstākļiem Karaļa ostā nekādā gadījumā nedrīkstēja sasniegt Roba Stārka ausis Straujupē.

-   Pilnīgi skaidrs, kungs.

-   Jā, un vēl kāda lieta. Alķīmiķi uz katriem pilsētas vārtiem atsūtīs krietnus māla podu krājumus. Iemāci ar tiem apieties vīriem, kas nodarbosies ar ugunsmetējiem. Piepildi podus ar zaļu krāsu un liec viņiem vingrināties, kā jāpielādē un jāizšauj. Ikviens, kurš izšļakstīs krāsu, jānomaina. Kad viņi pratīs rīkoties ar krāsas podiem, piepildi tos ar lampu eļļu, lai viņi mācās rīkoties ar degošiem podiem. Kad viņi to pratīs, nesadedzinot paši sevi, tad arī būs gatavi rīkoties ar mežonīgo uguni.

Sīrs Džeislīns ar dzelzs roku pakasīja vaigu.

-   Prātīgi izdomāts. Tikai es gan neuzticos tiem alķīmiķu mīzaliem.

-   Es arī ne, bet man ir jāizmanto tas, ko man dod.

Iekāpis nestuvēs, Tīrions Lanisters aizvilka aizkarus un sakārtoja zem elkoņa spilvenu. Serseja nebūs priecīga, uzzinot, ka viņš pārtvēris Stārka vēstuli, taču tēvs viņu bija atsūtījis valdīt, nevis izpatikt Sersejai.

Izskatījās, ka Robs Stārks viņam ir devis zelta iespēju. Lai jau tas zeņķis gaida Straujupē un sapņo par viegli noslēgtu miera līgumu. Tīrions viņam nosūtīs pats savus noteikumus, sniedzot Ziemeļu karalim tieši tik daudz no tā, ko viņš prasīja, lai saglabātu viņā cerību. Lai jau sīrs Kleoss staipa savus kaulus šurpu turpu, iznēsājot piedāvājumus un atbildes. Tikmēr viņu brālēns sīrs Stefords sagatavos un apbruņos jauno karaspēku, ko sapulcējis Rūdas klintīs. Tiklīdz viņš būs gatavs, viņi abi ar valdnieku Tīvinu samals Tūlijus un Stārkus kā starp dzirnakmeņiem.

Ja vien Roberta brāļi būs tik pretimnākoši. Lai cik lēni, tomēr Renlijs ar savu milzīgo dienvidnieku karaspēku turpināja virzīties uz ziemeļaustrumiem, un Tīrions ik vakaru likās gulēt, baiļodamies, ka nakts vidū viņu pamodinās un ziņos, ka valdnieks Staniss ar savu floti kuģo augšup pa Melnupi. "It kā jau man ir pietiekami daudz mežonīgās uguns, tomēr…"

Viņa pārdomas iztraucēja troksnis uz ielas, un Tīrions, pavēris aizkaros spraudziņu, palūkojās ārā. Viņi šķērsoja Kurpnieku laukumu, kur iespaidīgs pūlis bija sanācis zem ādas nojumes, lai klausītos kāda pravieša sludināšanā. Nekrāsotas vilnas talārs, apsiets ar kaņepāju auklu, liecināja, ka sludinātājs ir no ubagotāju brāļiem.

-   Izlaidība! vīrietis spalgi sauca. Lūk, brīdinājums! Lūk, Tēva sods! Viņš rādija uz izplūdušo, sarkano brūci debesīs. Pils īgona Augstajā pakalnā atradās tieši aiz viņa, bet virs pils torņiem draudīgi vīdēja komēta. "Gudri izvēlēta vieta sprediķošanai," Tīrions prātā atzīmēja. Mēs esam piepūtušies, lielīgi, neķītri. Brālis karaļa gultā pieguļ māsu, un viņu grēka auglis pilī lēkā pēc sīka, kroplīga dēmona stabules. Augstdzimušas dāmas kopojas ar nerriem un dzemdē briesmoņus! Pat augstais septons ir aizmirsis par dieviem! Viņš peldas smaržīgos ūdeņos un, mielojoties ar cīruļiem un nēģiem, audzē taukus, kamēr tauta cieš badu! Lepnums valda pār lūgšanām, pilīs valda tārpi, un zelts ir svarīgāks par visu citu… bet nu gan pietiek! Puvuma pilnā vasara ir beigusies, un izvirtušais karalis ir miris! Kad kuilis viņu uzšķērda, pret debesīm pacēlās ellišķīga smaka un no viņa vēdera, šņākdamas un dzeldamas, izlīda tūkstoš čūskas! Viņš pakratīja kaulaino pirkstu pret komētu. Tur nāk vēstnesis! Dievi sauc: šķīstījiet sevi vai arī tiksiet šķīstīti! Mazgājiet sevi taisnprātības vīnā, vai arī mazgāsieties ugunī! Ugunī!

-    Ugunī! skatītāji atsaucās, taču izsmiekla vilnis tūdaļ nomāca šīs balsis.

Tas Tīrionu nomierināja. Viņš lika turpināt ceļu, un nestuves šūpojās kā vētrainā jūrā, kamēr Apdedzinātie atbrīvoja ceļu. "Patiesi sīks, kroplīgs dēmons." Bet par septonu tam nelietim taisnība. Kā todien par viņu izteicās Mēnestiņš? "Dievbijīgs vīrs, kurš pielūdz Septiņus tik dedzīgi, ka paēd par katru ik reizi, kad apsēžas pie galda." Tīrions pasmaidīja par šo āksta joku.

Sasniedzis Sarkano pili bez citiem starpgadījumiem, Tīrions gluži vai nopriecājās. Kāpjot augšā pa kāpnēm uz savām istabām, viņš jutās daudz cerīgāk nekā no rīta. "Man ir vajadzīgs tikai un vienīgi laiks, lai visu saliktu kopā. Kad ķēde būs gatava…" Viņš atvēra savas darbistabas durvis.

Serseja aizgriezās no loga, un brunči ap slaidajiem gurniem noplīvoja vien.

-   Kā tu uzdrīksties nepaklausīt manam aicinājumam?

-   Kas tevi ielaida manā tornī?

-   Tavā tornī? Tā ir mana dēla karaliskā pils.

-    To es jau esmu dzirdējis. Tīrions nepavisam nebija iepriecināts par māsas ierašanos. Krauns vēl dabūs trūkties todien sardzē stāvēja Mēnessbrāļi. Es tikko grasījos doties pie tevis.

-   Vai tiešām?

Tirions aizvēra durvis.

-   Tu apšaubi manus vārdus? *

-   Man tam ir labs iemesls, kā vienmēr.

-   Skumji to dzirdēt. Punduris piegāja pie trauku skapja, lai ielietu kausu vīna. Viņš zināja, ka no sarunām ar Serseju allaž izkalst mute. Ja es gribētu tevi aizvainot, tad zinātu, kā.

-   Tu esi sīks, pretīgs tārps. Mīrsela ir mana vienīgā meita. Vai tiešām tu iedomājies, ka es ļaušu viņu pārdot kā tādu auzu maisu?

"Mīrsela," viņš nodomāja. "Tātad oliņa ir pārsprāgusi paskatīsimies, kādā krāsā ir putniņš."

-   Kāpēc kā auzu maisu? Mīrsela ir princese, un tam viņa arī dzimusi. Vai varbūt tu biji ieplānojusi viņu apprecināt ar Tommenu?

Karaliene atvēzēja roku un izsita Tīrionam no rokas vīna kausu, izlaistot dzērienu pa grīdu.

-    Man vajadzētu tev izraut mēli par tādām runām, neraugoties uz to, ka esi mans brālis. Mīrsela netiks atdota dornietim tāpat, kā es tiku atdota Robertam Barateonam.

Tīrions nopurināja vīnu no pirkstiem un nopūtās.

-   Kāpēc gan ne? Dornē viņa būs lielākā drošībā nekā šeit.

-   Tu esi pilnīgs muļķis vai vienkārši perverss tēviņš? Tu labi zini, ka Marteliem nav nekāda iemesla mūs mīlēt.

-   Marteliem toties ir iemesls mūs ienīst. Un tomēr es domāju, ka viņi piekritīs. Prinča Dorena naids pret Lanisteru namu ir tikai vienu paaudzi sens, bet dornieši pret Vētrasgalu un Gaisa dārziem ir karojuši tūkstoš gadus, savukārt Renlijs Dornes uzticību uzskata par pašsaprotamu. Mīrselai ir deviņi gadi, Trīstenam Martelam vienpadsmit. Es ierosināju viņus apprecināt, kad Mīrselai paliks četrpadsmit. Līdz tam brīdim viņa kā goda viesis uzturēsies Saulesšķēpā un būs prinča Dorena aizsardzībā.

-   Ķīlniece, Serseja saviebās.

-   Goda viesis, Tīrions nepiekāpās. Un man ir aizdomas, ka Martels pret Mīrselu izturēsies krietni laipnāk nekā Džofrejs pret Sansu Stārku. Man ir padomā sūtīt viņai līdzi sīru Arīsu Oukhārtu. Ja viņai būs līdzi Karaļsardzes bruņinieks, neviens nemēģinās aizmirst, kas viņa ir.

-   No sīra Arīsa būs maz jēgas, ja Dorens Martels izdomās, ka ar manas meitas nāvi var gūt gandarījumu par viņa māsas noslepkavošanu.

-   Martels ir pārāk cienījams, lai nogalinātu deviņus gadus vecu meiteni, sevišķi tik jauku un nevainīgu, kāda ir Mīrsela. Kamēr princese būs pie viņiem, viņi varēs būt droši, ka mēs no savas puses rīkosimies goti prātīgi, turklāt piedāvājums ir pārāk dāsns, lai no tā atteiktos. Mīrsela ir tikai maza daļiņa. Esmu viņam piedāvājis arī izdot viņa māsas slepkavu, vietu padomē, dažas pilis Māršā…

-    Tas ir pārāk daudz. Serseja, nemierīga kā lauva, brunčiem plīvojot, pagāja dažus soļus tālāk. Tu bez manas atļaujas vai piekrišanas esi piedāvājis pārāk daudz.

-    Mēs runājam par Dornes princi. Ja es piedāvātu mazāk, viņš iespļautu man sejā.

-   Pārāk daudz! Serseja nerimās, atkal pagriezusies pret brāli.

-   Un ko tad tu būtu viņam piedāvājusi? Caurumu sev starp kājām? Tīrions kļuva nikns.

Viņš nepaguva izvairīties no plika, un pundura galva nodrebēja vien.

-    Mīļo, jauko māsiņ, viņš noteica. Es tev apsolu, ka šī ir pēdējā reize, kad tu man iesit.

Māsa iesmējās.

-   Nedraudi man, sīkaļa. Tu domā, ka tēva vēstule tevi sargā? Parasts papīra gabals. Edardam Stārkam arī bija vēstule, un ko tā viņam palīdzēja?

"Edardam Stārkam nebija ne Pilsētsardzes," Tīrions nodomāja, "ne kalnu klanu armijas, ne algotņu, ko Brons ir nolīdzis. Man ir." Vismaz viņš tā cerēja. Lai gan viņam atlika vien uzticēties Varīsam, sīram Džeislīnam Baivoteram un Bronam. Var jau būt, ka valdnieks Stārks arī maldījās.

Tomēr Tīrions neteica ne vārda. Gudrs vīrs nelej mežonīgo uguni kamīnā. Tā vietā viņš no jauna ielēja sev kausu vīna.

-    Kā tu domā, cik lielā drošībā te būs Mīrsela, ja Karaļa osta kritis? Renlijs un Staniss viņas galvu uzmauks uz šķēpa blakus tavējai.

Serseja apraudājās.

Tīrions Lanisters nebūtu tik pārsteigts, ja pats Igons Iekarotājs uz pūķa iejātu istabā, žonglēdams ar citronkūkām. Viņš nebija redzējis māsu raudam kopš bērnības, ko viņi kopā pavadīja Rūdas klintīs. Punduris neveikliem soļiem tuvojās māsai. Ja māsa raud, tad viņa jāmierina… bet tā tomēr bija Serseja! Tīrions piesardzīgi stiepa roku viņai pie pleca.

-    Nepieskaries man! karaliene izvairījās. Tam nevajadzēja Tīrionu aizskart, tomēr aizskāra, un stiprāk par jebkuru pliķi. Serseja piesarkusi, nikna un bēdu nomākta smagi elsoja. Neskaties uz mani… neskaties tā…

Tīrions pieklājīgi uzgrieza viņai muguru.

-   Negribēju tevi nobiedēt. Apsolu, ka Mīrselai nekas ļauns nenotiks.

Melis, Serseja viņam aiz muguras noteica. Es neesmu mazs bērns, lai mani mierinātu ar tukšiem solījumiem. Tu arī solījies atbrīvot DŽeimiju. Kur viņš ir? »

-   Domāju, ka Straujupē. Un droši apsargāts paliks tur, līdz es izdomāšu veidu, kā viņu atbrīvot.

Serseja nošņaukājās.

-   Man vajadzēja piedzimt par vīrieti, tad neviens nojums man nebūtu vajadzīgs un neko no tā visa es nebūtu pieļāvusi. Kā Džeimijs varēja pieļaut, ka viņu sagūsta tas zeņķis? Un tēvs? Es, muļķe, viņam uzticējos, bet kur viņš ir tagad, kad viņš ir vajadzīgs? Ko viņš dara?

-   Karo.

-  Sēžot Hārenholas mūros? karaliene nicīgi izmeta. Savdabīgs karošanas paņēmiens, kas aizdomīgi izskatās pēc slēpšanās.

-   Paskaties vērīgāk.

-   Kā citādi lai to nosauc? Tēvs sēž vienā pilī, Robs Stārks otrā, un neviens neko nedara.

-   Ja jāsēž, tad sēž, Tīrions atbildēja. Abi gaida, kad otrs sāks rīkoties pirmais. Lauva ir mierīgs, nosvērts, kustina asti, bet briedis ir sastindzis no bailēm, un zarnas viņam pārvērtušās galertā. Viņš zina, ka ir vienalga, uz kuru pusi bēgt, jo lauva viņu tik un tā nokodīs.

-   Un tu esi pārliecināts, ka tēvs ir lauva?

Tīrions pasmīnēja.

-   Lauva taču ir mūsu ģerbonī.

Serseja izlikās, ka nav pamanījusi zobgalību.

-   Ja tēvs būtu saņemts gūstā, Džeimijs nesēdētu, rokas klēpi salicis, to es tev saku.

"Džeimijs pie Straujupes mūriem kautos tik ilgi, kamēr no viņa karaspēka pāri paliktu tikai asiņainas ķeskas, un tad visas cerības parautu svešie. Viņš nekad nav izcēlies ar pacietību tāpat kā tu, mīļo māsiņ."

-   Hārenhola ir spēcīgs cietoksnis un atrodas izdevīgā vietā.

-   Atšķirībā no Karaļa ostas, kā mēs abi to lieliski zinām. Kamēr tēvs ar Stārku zeņķi spēlē lauvās un briežos, pa Rožu ceļu šurp nāk Renlijs. Kuru katru dienu viņš var būt pie mūsu vārtiem!

-    Pilsēta nekritīs vienā dienā. No Hārenholas līdz šejienei ir viens pūtiens pa Karaļceļu. Renlijs nepagūs samontēt ierīces aplenkumam, kad tēvs viņam uzdos pa pakaļu. Viņa karaspēks būs āmurs, bet pilsētas mūri lakta. Jauka aina, vai ne?

Sersejas zaļo acu skatiens caururba punduri. Viņa bija izbijusies, taču alka pēc iedrošināšanas.

-   Bet ja nu nāks Robs Stārks?

-   Hārenhola nav tālu no Trejžubures brasliem, līdz ar to Rūzs Boltons nespēs pārvest upei pāri ziemeļu kājniekus, lai pievienotos Jaunā Vilka jātniekiem. Stārks netiek uz Karaļceļa, ja vispirms neieņem Hārenholu, bet viņš nav tik spēcīgs pat tādā gadījumā, ja viņam nāk palīgā Boltons. TIrions uzvaroši pasmaidīja. Tikmēr tēvs nosūc taukus no upes zemēm, bet tēvocis Stefords gatavo jaunus spēkus Rūdas klintis.

Serseja uzlūkoja brāli ar aizdomu pilnu skatienu.

-   Kā tu to visu zini? Vai tēvs tev izstāstīja savus nodomus, pirms sūtīja tevi šurp?

-   Nē. Es ieskatījos kartē.

Karaliene nicībā novērsās.

-   Un to visu izprātoji savā velnišķīgajā galviņā, Velnēn?

TIrions noklakšķināja mēli.

-    Mīļo māsiņ, atļauj tev pajautāt: vai Stārki sūtītu miera piedāvājumus, ja mēs nebūtu uzvaru nesošās pozīcijās? Viņš izvilka vēstuli, ko bija atnesis sīrs Kleoss Frejs. Jaunais Vilks ir atsūtījis miera nosacījumus. Tie, protams, ir nepieņemami, bet tas ir tikai sākums. Vai vēlies apskatīt?

-   Jā. Serseja ātri vien atkal pārvērtās karalienē. Kā tas var būt, ka vēstule ir nonākusi pie tevis? Tā bija jānodod man.

-   Labā roka tam ir domāta, lai pasniegtu dokumentus.

Tīrions iedeva māsai vēstuli. Vaigs, uz kura bija palicis Sersejas plaukstas nospiedums, joprojām sūrstēja. "Lai viņa man atsit kaut pusi ģīmja, tā būtu nieka cena par piekrišanu Dornes laulībām." Punduris juta, ka piekrišanu viņš dabūs drīz vien.

Turklāt tagad viņš zināja, kas apgādā māsu ar informāciju… bet to jau arī vajadzēja noskaidrot.

BRENS

Dejotājai bija uzklāts sniegbaltas vilnas zirgadeķis ar izšūtu Stārku nama pelēko dižvilku, bet Brens saģērbies pelēkās biksēs un baltā kamzolī, kam piedurknes un apkakle bija apšūtas ar pelēku vāverādu. Pie krūtīm krāšņojās piespraude vilka galvas formā no sudraba un pulēta ahāta. Viņš labprātāk būtu ņēmis līdzi Vasariņu, nevis sudraba piespraudi, taču sīrs Rodrīks bija nelokāms.

Zemie akmens pakāpieni aizkavēja Dejotāju tikai uz mirkli. Kad Brens vadīja ķēvi uz priekšu, tā pārvarēja tos bez grūtībām. Aiz platām, ar dzelzi apkaltām ozolkoka durvīm Ziemmalas Lielajā zālē astoņās garās rindās uz steķiem bija salikti galdi pa četrām rindām katrā pusē no centrālās ejas. Uz soliem plecu pie pleca bija sasēdušies ļaudis.

Stārks! viņi sauca, celdamies kājās, kad Brens jāja garām. Ziemmala! Ziemmala!

Zēns bija pietiekami liels, lai saprastu, ka ne jau tieši viņam ļaudis uzgavilēja, bet gan ražai, Robam un viņa uzvarām, tēvam, vectēvam un visiem pārējiem Stārkiem, kuru vēsture sniedzās astoņus tūkstošus gadu senā pagātnē. Bet viņš vienalga jutās lepns. Vismaz tik ilgi, kamēr izjāja cauri Lielajai zālei. Brens pat paguva aizmirst, ka ir salauzīts līdz pēdējam kauliņam. Kad zēns sasniedza paaugstinājumu zāles galā un visu acis bija pievērstas viņam, Oša ar Hodoru atsprādzēja siksnas, izcēla viņu no Dejotājas segliem un aiznesa uz tēva augsto krēslu.

Sīrs Rodrīks sēdēja Brenam kreisajā pusē un viņam blakus meita Beta. Rikons sēdēja pa labi, un zēna iesarkano matu ērkulis bija izaudzis tik garš, ka skāra sermuļādas mantijas apkakli viņš neļāva sev apgriezt matus, kamēr nebūs atgriezusies māte. Kalponei, kas bija mēģinājusi Ri konu safrizēt, puika bija pat iekodis.

-   Es ari gribu pajāt ar zirgu, viņš paziņoja, kad Hodors veda Dejo tāju prom. Es protu jāt labāk nekā tu.

-   Neproti vis, tāpēc turi muti, Brens atcirta brālim.

Sīrs Rodrīks pieprasīja zālē klusumu, jo Brenam vajadzēja teikt uzrunu. Viņš sveicināja visus sava brāļa, Ziemeļu karaļa viesus un lūdza pateikties vecajiem un jaunajiem dieviem par Roba uzvarām un dāsno ražu.

-   Lai tādas ir vēl vismaz simts! viņš nobeidza, paceldams tēva sudraba kausu.

-   Vismaz simts!

Alvas kausi, māla krūzes un ar dzelzs stipām apviti dzeramie ragi tika saskandināti. Brena vīns bija saldināts ar medu un uzlabots ar kanēli un krustnagliņām, taču tas vienalga bija stiprāks, nekā zēns bija pieradis. Norijis malku, viņš juta, kā vīna karstie, vijīgie pirksti ložņā pa krūtīm. Kad viņš nolika kausu uz galda, galva jau griezās ne pa jokam.

-   Tas tev lieliski izdevās, Bren, sīrs Rodrīks viņu uzslavēja. Valdnieks Edards ar tevi būtu lepojies. Mestrs Lūvins galda galā piekrītoši pamāja, kad kalpi sāka iznēsāt ēdienus.

Tādas dzīres Brens nekad vēl nebija pieredzējis ēdiens sekoja ēdienam, un to bija tik daudz, ka viņš no katra nespēja nobaudīt vairāk par vienu diviem kumosiem. Puravos ceptas sumbru ciskas, brieža gaļas sacepums ar burkāniem, speķi un sēnēm, medū un krustnagliņās sautēta aitas karbonāde, pīles cepetis, mežacūka piparos, zoss, uz iesmiem cepti baloži un gailēni, liellopu gaļas zupa ar miežu putraimiem un auksta augļu zupa. Valdnieks Vīmans no Baltās ostas bija atvedis divdesmit mucas ar zivīm, kas sālītas kopā ar jūraszālēm, sīgas un gliemjus, krabjus un mīdijas, austeres, siļķes, mencas, lašus, omārus un nēģus. Tur bija rupjmaize, medusmaize un auzu cepumi, rāceņi, zirņi un bietes, pupiņas, ķirbji un lieli, sarkani sīpoli. Tur bija cepti āboli, ogu kūkas un stiprajā vīnā sautēti bumbieri. Uz katra galda bija pa milzīgam dzeltenā siera ritulim gan ar sāli, gan bez, un no rokas rokā tika pasniegti kausi ar karstvīnu un atdzesētu rudens alu.

Valdnieka Vīmana muzikanti spēlēja lieliski, taču arfas, vijoles un raga skaņas drīz vien nomāca sarunas, smiekli, trauku šķindoņa un suņu ķiukstēšana, ko šie izdvesa, cīkstoties ap ēdienu atliekām. Dziesminieks ziņģēja labas dziesmas: Dzelzs šķēpus, Kuģu dedzināšanu, kā arī Lāci un daiļavu, tikai vienīgais, kurš klausījās mūzikā, bija Hodors viņš stāvēja blakus un lēkāja no vienas kājas uz otru.

Troksnis pārauga vienmērīgā dunoņa un galvu reibinošā skaņu mikslī. Sīrs Rodrīks pāri Betas sprogainajai galvai sarunājās ar mestru l.ūvinu, bet Rikons laimīgi čaloja ar Volderiem. Brens nevēlējās Ptejus redzēt pie augstā galda, taču mestrs atgādināja, ka drīz viņi kļūs par radiem. Robam vajadzēja apprecēt kādu no Volderu tantēm, un Ārijai kādu no tēvočiem.

Ārija nekad to nedarīs, Brens atteica, taču mestrs nebija pierunājams, tāpēc Volderi tika apsēdināti blakus Rikonam.

Kalpotāji katru ēdienu vispirms pienesa Brenam, lai tas varētu paņemt savu valdnieka daļu, ja vēlētos. Kad pienāca kārta pīlēm, zēns vairs nespēja apēst ne kumosa, tāpēc, ieraugot katru nākamo gardumu, viņš piekrītoši palocīja galvu un lika kalpotājiem iet tālāk. Ja ēdiens smaržoja īpaši labi, viņš to lika aiznest kādam no valdniekiem, kas sēdēja uz paaugstinājuma, mestrs Lūvins viņam bija teicis, ka šādi vajagot izrādīt draudzību un cieņu. Lasi viņš nosūtīja skumjajai valdniecei Hornvudai, mežacūku dižmanīgajiem Amberiem, zosi ar ogām Klejam Servīnam, bet milzīgu omāru staļlmeistaram Džosetam, kurš nebija nedz valdnieks, nedz viesis, taču viņš bija uzraudzījis Dejotājas apmācīšanu un panācis, ka Brens var jāt zirga mugurā. Saldumus viņš nosūtīja Hodoram un vecajai auklītei bez jebkāda iemesla tikai tāpēc, ka abus mīlēja. Sīrs Rodrīks atgādināja, ka viņam kaut kas jāaizsūta audžubrāļiem, tāpēc viņš lika aiznest Mazajam Volderam vārītas bietes, bet Lielajam Volderam rāceņus sviestā.

Pie zemākajiem galdiem sēdēja Ziemmalas vīri, vienkāršie ļaudis no ziemas pilsētas, draugi no tuvējiem cietokšņiem un viesu svītas. Dažu labu no klātesošajiem Brens redzēja pirmo reizi, lai gan viņam visi šķita vienlīdz sveši. Zēns vēroja viņus kā no tālienes, it kā vēl arvien sēdētu guļamistabā pie loga un raudzītos pagalmā.

Oša staigāja starp galdiem un lēja kausos alu. Viens no Leobalda Tolhārta vīriem pabāza roku viņai zem brunčiem, un Oša visiem par lielu uzjautrinājumu sadragāja alus krūku viņam pret galvu. Mikens roku bija iebāzis kādai sievietei krūšu izgriezumā, un viņa, šķiet, nepavisam neiebilda. Brens vēroja, kā Fārlens lika savai rudajai kucei prasīt kaulus, un pasmaidīja, skatoties, kā vecā auklīte krunkainiem pirkstiem knibināja karstu pīrāgu. Valdnieks Vīmans uz paaugstinājuma klupa virsū šķīvim ar kūpošiem nēģiem, it kā tas būtu ienaidnieka karaspēks. Viņš bija tik resns, ka sīrs Rodrīks bija licis viņa vajadzībām uzmeistarot īpašu krēslu, turklāt smējās tik skaļi un bieži, ka Brens labprāt būtu viņu nogalinājis.

Viņam blakus sēdēja nabaga Hornvuda un apātiski knakstījās ap ēdienu ar seju kā akmens maska. Augstā galda otrā galā Hotens un Morss spēle ja dzeršanas spēli, sitot ragus kopā ar tādu spēku kā bruņinieku turnīra.

"Te ir pārāk karsts un pārāk skaļi, un visi to vien dara kā piedzeras." Pelēkbaltais vilnas kamzolis kņudināja miesu, un pēkšņi Brens vēlējās atrasties jebkur citur, tikai ne zālē. "Dievmežā tagad ir patīkami vēsi, no karstajiem dīķiem paceļas tvaiks, sejaskoka sarkanās lapas čab. Smaržas tur ir izteiktākas, drīz uzlēks mēness, un mans brālis to apdziedās."

-   Bren, sīrs Rodrīks ierunājās, tu neko neēd.

Nomoda sapnis bija tik spilgts, ka Brens uz mirkli neaptvēra, kur atrodas.

-  Es pēc brīža uzkodīšu vēl, viņš atteica. Tagad man vēders jau ir pilns.

Vecā bruņinieka baltās ūsas bija sārtas no vīna.

-    Tu labi turējies, Bren. Gan te, gan sarunās. Domāju, ka tu dienās kļūsi par ļoti labu valdnieku.

"Es gribu kļūt par bruņinieku." Brens no tēva kausa iedzēra malku saldinātā vīna, priecādamies, ka ir vismaz kaut kas, ar ko nodarbināt rokas. Zobus atņirgusī dižvilka galva uz kausa izskatījās kā dzīva. Sudraba purns pieglaudās plaukstai, un zēns atcerējās pēdējo reizi, kad bija redzējis tēvu dzeram no šā kausa.

Tas bija tajā vakarā, kad tika rīkotas dzīres par godu karalim Robertam un viņa svītai, kas bija ieradušies Ziemmalā. Toreiz vēl bija vasara. Uz paaugstinājuma sēdēja viņa vecāki kopā ar Robertu, karalieni un viņas brāļiem. Arī tēvocis Bendžens bija te, ģērbies viscaur melnā. Brens ar brāļiem un māsām sēdēja kopā ar karaļa bērniem Džofreju, Tommenu un princesi Mīrselu, kas visu vakaru mīlas pilnām acīm bija lūkojusies uz Robu. Kad neviens neskatījās, Ārija galda otrā pusē mēdījās, Sansa aizgrābta klausījās karaļa muzikantu dziesmas par bruņiniekiem, bet Rikons bez mitas taujāja, kāpēc ar viņiem kopā nesēž Džons. "Tāpēc, ka viņš ir bastards," Brens beigu beigās viņam pačukstēja.

Tagad viņi visi bija izklīduši kur kurais. I.ikās, kāds cietsirdīgs dievs pastiepis savu lielo roku un visus aizslaucījis: meitenes gūstā, Džonu pie Mūra, Robu un māti karā, karali Robertu un tēvu kapā, un tēvoci Bendženu droši vien arī…

Pat lejā pie zemākajiem galdiem sēdēja jauni vīri. Džorijs bija miris, Resnais Toms, Porters, Alīns, Desmonds arī, staļļmeistars Halens, viņa dēls Hārvins… miruši bija visi, kas devās līdzi tēvam uz dienvidiem, pat septa Mordeina un Veijons Pūls. Pārējie kopā ar Robu bija aizjājuši karā un, pēc Brena saprašanas, ari drīz būs miruši. Viņam tiri labi patika Salmugalva, Bakurētainais Tims, Ķēmrausis un citi jaunie vīri, taču pietrūka veco draugu. *

Viņš nopētīja visas priecīgās un skumjās sejas pie galdiem un prāto)a, kuras no viņiem vairs neredzēs nākamajā gadā un vēl pēc gada. Viņš būtu varējis apraudāties, taču nedrīkstēja viņš bija Ziemmalas Stārks, sava tēva dēls, brāļa mantinieks un gandrīz pieaudzis vīrs.

Zāles galā atvērās durvis, un vēsā gaisa plūsma uz mirkli lika lāpām iemirdzēties spožāk. Alusvēders ieveda divus jaunus viesus.

-    Valdniece Mīra no Rīdu nama, tuklais sargs pūlējās pārkliegt troksni zālē, un viņas brālis Džodžens no Pelēkūdeņu sardzes.

Ļaudis novērsās no kausiem un bļodām, lai nopētītu atnācējus. Brens dzirdēja, kā Mazais Volders saka Lielajam Volderam:

-   Varžēdāji.

Sīrs Rodrīks piecēlās kājās.

-   Esiet sveicināti, draugi. Aicinu jūs nobaudīt mūsu ražas augļus.

Kalpotāji steidzās pagarināt galdu uz paaugstinājuma, stiepjot šurp

steķus un krēslus.

-   Kas viņi tādi ir? Rikons noprasīja.

-   Purvadūķi, Mazais Volders nicīgi atbildēja. Viņi visi ir zagļi un gļēvuļi, un viņiem ir zaļi zobi, jo viņi ēd vardes.

Mestrs Lūvins pieliecās tuvāk Brenam un iečukstēja viņam ausī:

-   Uzņem šos viesus sevišķi silti. Nebiju cerējis viņus te ieraudzīt, bet vienalga… vai tu zini, kas viņi ir?

Brens palocīja galvu.

-   Purvaines ļaudis no Kakla.

-    Houlends Rīds bija tuvs tava tēva draugs, Rodrīks paskaidroja.

Un šie divi, kā noprotams, ir viņa bērni.

Kad viesi nāca cauri zālei, Brens redzēja, ka viena patiesi ir meitene, lai gan pēc drēbēm to pateikt nevarēja. Viņa bija ģērbusies ādas biksēs, kas no biežās lietošanas bija izsēdētas gluži mīkstas, un bezrocī ar bronzas bruņu zvīņām. Lai arī meitene bija gandrīz tikpat veca kā Robs, viņa bija slaida kā zēns. Garie, brūnie mati apvīti ap galvu, bet par krūtīm varēja tikai nojaust. Pie viena sāna viņai karājās tīkls, pie otra garš bronzas nazis, padusē viņa nesa vecu, rūsas izraibinātu bruņucepuri, bet uz muguras bija nostiprināts žebērklis un apaļš ādas vairogs.

Viņas brālis bija vairākus gadus jaunāks un neapbruņots. Viņš bija ģērbies zaļās drānās, un pat ādas zābaki bija zaļi. Kad abi pienāca tuvāk, Brens redzēja, ka zēnam acis ir sūnu krāsā, bet zobi gan likās tikpat balti kā ik vienam cilvēkam. Viesi paaugstinājuma priekšā nometās uz viena ceļa.

-   Cienījamie Stārku valdnieki, meitene ierunājās, Ir pagājuši simti un tūkstoši gadu, kopš mana tauta tika zvērējusi uzticību Ziemeļu kara lim. Mans tēvs mūs atsūtīja, lai mēs šos vārdus teiktu atkal visas mūsu tautas vārdā.

"Viņa skatās uz mani," Brens saprata, un viņam vajadzēja arī sacīt atbildes runu.

-    Mans brālis Robs cīnās dienvidos, viņš teica, bet visu, kas tev sakāms, tu vari teikt man.

-   Pelēkūdeņi apzvēr uzticību Ziemmalai, brālis ar māsu vienā mutē iesāka. Gan mūsu pavardus, gan ražu, ko ievācam, mēs nododam jūsu rīcībā, valdniek. Mūsu zobeni, šķēpi un bultas gaida jūsu pavēles. Apžēlojieties par mūsu vājiniekiem, palīdziet mūsu bezpalīdzīgajiem un sniedziet taisnu tiesu visiem, un mēs jūs nekad nepievilsim.

-   Es zvēru pie zemes un ūdens, sacīja zēns zaļajās drēbēs.

-   Es zvēru pie bronzas un dzelzs, viņa māsa piebilda.

-   Mēs zvēram pie ledus un uguns, abi kopā pabeidza zvērestu.

Brens prātā meklēja vārdus. Vai viņam vajadzēja atbildēt ar līdzīgiem

vārdiem? Šādu zvērestu viņam neviens nebija mācījis.

-    Lai jūsu ziemas ir īsas un vasaras auglīgas, zēns sacīja. Šī frāze parasti noderēja visās situācijās. Piecelieties. Es esmu Brendons Stārks.

Mīra piecēlās un palīdzēja piecelties brālim. Zēns kādu brīdi vēroja Brenu.

-   Mēs jums atvedām dāvanas zivis, vardes un putnus, viņš teica.

-    Pateicos. Brenam ienāca prātā vai viņam pieklājības pēc tagad vajadzēs ēst vardes? Aicinu jūs nobaudīt Ziemmalas gaļu un medu.

Zēns centās atminēties visu, ko zināja par purvaines ļaudīm, kas dzīvoja Kakla purvos un nekad neatstāja savu mitro zemi. Tā bija nabadzīga tauta, kas dziļi purvā uz peldošām salām mitinājās niedru būdās ar salmu jumtiem. Mēdza teikt, ka tie esot gļēvulīgi ļaudis, kas cīnās ar saindētiem ieročiem un labāk slēpjas no ienaidnieka, nekā stājas tam pretī atklātā kaujā, tomēr Houlends Rīds bija viens no tēva ciešākajiem līdzgaitniekiem karā par karaļa Roberta kroni vēl pirms Brena dzimšanas.

Džodžens ziņkārīgi pārlaida skatienu zālei.

-   Kur ir dižvilki?

-   Dievmežā, Rikons atbildēja. Pinkainis slikti uzvedās.

-   Mans brālis gribētu tos apskatīt, meitene sacīja.

Viņam labāk vajadzētu uzmanīties, ka tie neierauga viņu pašu, Mazais Volders skaļi ieteicās. Citādi tie viņam izkodīs kādu robu.

-   Neko neizkodīs, ja es būšu blakus. Brens bija priecīgs, ka' kāds veļas redzēt vilkus. Vasariņš tāpat nekodīs, bet Pinkainis klāt nenāks.

Purvaines ļaudis viņu ieinteresēja. Brens neatminējās, ka būtu jebkad kādu no tiem redzējis. Viņa tēvs gadu gadiem sūtīja vēstules uz Pelēktīdeņu sardzi, bet neviens no purva iedzīvotājiem nekad nebija apmeklējis Ziemmalu. Zēns labprāt būtu aprunājies ar viņiem, taču Lielajā zālē valdīja tāds troksnis, ka tikko varēja dzirdēt, ko saka kāds, kas sēdēja tieši blakus.

Brenam tieši blakus sēdēja sīrs Rodrīks.

-   Vai viņi patiešām ēd vardes? Brens jautāja vecajam bruņiniekam.

-    Kā tad, Rodrīks atbildēja. Vardes, zivis, ķirzaklauvas un visu veidu putnus.

"Varbūt viņiem nav aitu un citu lopu," zēns nodomāja un lika, lai kalpotāji viņiem atnes aitas gaļas karbonādi, sumbra šķēles un bļodas ar vērša gaļas un putraimu sautējumu. Izskatījās, ka tas viss viesiem it labi iet pie sirds. Meitene pieķēra Brenu skatāmies uz viņu un uzsmaidīja, bet princis tūdaļ nosarka un novērsās.

Pēc laba laika, kad saldumiem virsū bija uzdzerts galoniem vasaras vīna, trauki tika novākti un galdi sastumti pie sienām, lai atbrīvotu vietu dančiem. Mūzika kļuva straujāka, arfu spēlmaņiem pievienojās bundzinieki, un Hoters Ambers sadabūja milzīgu, izliektu kara pūšamo ragu ar sudraba apkalumiem. Kad dziesminieks, izpildot Nakti, kas beidzas, nonāca vietā, kur Naktssardze jāj Rītausmas kaujā cīnīties ar svešajiem, viņš palaida tik skaļu pūtienu, ka visi suņi sāka riet.

Divi no Gloveru vīriem ar dūdām un arfu uzsāka jautru meldiju, un Morss Ambers pielēca kājās pirmais. Viņš satvēra garām ejošo kalponi aiz rokas, un tā izmeta no rokām alus krūku, kas sašķīda uz grīdas. Lēkādams pa akmens grīdu, kuru klāja niedru paklāji, cepeša kauli un maizes druskas, viņš grieza meiču virpuļu virpuļiem un meta gaisā. Meitene, brunčiem plīvojot, sajūsmā spiedza un sarka vien.

Drīz vien dancī laidās arī citi. Hodors sāka lēkāt pats savā nodabā, bet valdnieks Vīmans uzlūdza uz deju mazo Betu Kaselu. Neraugoties uz milzīgo augumu, viņš dejoja itin veikli. Kad Vīmans nogura, ar meitēnu sāka dejot Klejs Servīns. Sīrs Rodrīks devās pie valdnieces Hornvudas, taču viņa atvainojās un aizgāja. Brens pieklājības pēc kādu brīdi vēroja dejas un tad pasauca Hodoru. Zēns bija sakarsis, noguris un piesarcis no vīna, turklāt, vērojot dejas, viņam kļuva skumji.

-   Es gribu iet prom.

-   Hodors, Hodors atsaucās un pietupās ceļos, bet mestrs Lūvins un Salmugalva iecēla Brenu grozā.

Ziemmalas ļaudis to bija redzējuši simtiem reižu, taču viesiem tas likās savdabigi, un viens otrs noskatījās Brena aiziešanā ar ziņkāri. Princis juta viņu skatienus.

Lai nevajadzētu iet cauri visai zālei, viņi izgāja pa valdnieka durvīm, un Brens durvju ailā pielieca galvu. Krēslainajā galerijā pie Lielās zāles viņi ieraudzīja staļļmeistaru Džosetu, kurš šoreiz nodarbojās ar cita veida jāšanu viņš spieda pie sienas kādu iepriekš neredzētu sievieti, kurai brunči bija sacelti ap vidukli. Sieviete ķiķināja, bet tad Hodors apstājās, lai paskatītos, un viņa iespiedzās.

-   Liec viņus mierā, Hodor, Brens sacīja. Aiznes mani uz guļamistabu.

Hodors uznesa viņu pa vītņu kāpnēm tornī un notupās pie dzelzs margām, ko Mikens bija iekalis sienā. Brens, pie tām turoties, ieslīdēja gultā, un Hodors novilka viņam zābakus un bikses.

-   Tu vari iet atpakaļ uz dzīrēm, bet netraucē Džosetu un to sievieti, Brens pavēlēja.

-   Hodors, Hodors atbildēja, pamājot ar galvu.

Brens nopūta sveci, un viņu kā mīksta, labi zināma sega apņēma tumsa. Pa aizslēģoto logu istabā ieplūda klusas mūzikas skaņas.

Pēkšņi viņš atcerējās, ko reiz bija stāstījis tēvs, kad viņš vēl bija pavisam mazs. Viņš bija jautājis valdniekam Edardam, vai patiesi Karaļsardzes vīri ir labākie bruņinieki visās septiņās valstībās.

"Vairs ne," tēvs atbildēja, "bet reiz tie bija īsts brīnums, mirdzošs paraugs visai pasaulei."

"Un kurš bija vislabākais no visiem?"

"Vislabākais bruņinieks, kādu esmu redzējis, bija sīrs Artūrs Deins, kurš cīnījās ar zobenu, ko sauca par Rītausmu un kas bija izkalts no krītošas zvaigznes sirds. Viņu mēdza saukt par Rītausmas bruņinieku, un viņš būtu mani nogalinājis, ja vien Houlends Rīds…

Tēvs tad kļuva skumīgs un apklusa, bet tagad Brens vēlējās, kaut būtu viņam pajautājis, ko tas viss nozīmē.

Viņš aizmiga, domājot par bruņiniekiem mirdzošās bruņās, kuri cīnās ar zobeniem, kas staro kā zvaigznes, tomēr sapņoja atkal par dievmežu. Smaržas no ķēķa un Lielās zāles bija tik spēcīgas, it kā viņš nemaz nebūtu pametis dzīres. Viņš klejoja starp kokiem, un brālis viņam sekoj.i j>n pēdām. Nakts bija dzīvības pilna, jo cilvēku bars kauca un trokšņoja. Šīs skaņas viņā sēja nemieru. Viņš gribēja skriet, gribēja medīt, gribēja… *

Dzelzs šķindoņa lika viņam saspicēt ausis. To izdzirdēja arī brālis, un abi cauri biežņai skrēja skaņas virzienā. Veca, balta koka pakājē pārlēcis pāri stāvošam ūdenim, viņš saoda svešiniekus cilvēka smaka jaucās kopā ar ādas, zemes un dzelzs smaržu.

Svešinieki bija ienākuši mežā jau dažus jardus, kad viņš tos panāca: mātīte un jauns tēviņš, kuri nenobijās pat tad, kad viņš parādīja tiem ilkņus. Brālis tiem dobji uzrūca, bet viņi vienalga nebēga.

-   Te viņi ir, mātīte sacīja. "Mīra," kaut kas viņa prātā nočukstēja, kāda saprāta daļiņa, ko sūtīja vilka sapnī ieslīdzis zēns. Vai tu biji iedomājies, ka viņi būs tik lieli?

-   Viņi būs vēl lielāki, kad izaugs, jaunais tēviņš noteica, bez baiļu vērodams vilkus platām, zaļām acīm. Melnajā vilkā mīt bailes un niknums, bet pelēkais ir spēcīgs… daudz spēcīgāks, nekā viņš pats nojauš. .. vai tu jūti, māsiņ?

-   Nē, māsa atteica, uzlikdama roku uz garā brūnā naža, kas viņai karājās pie sāniem. Esi uzmanīgs, Džodžen.

-   Viņi mani neaiztiks. Šī nav mana nāves diena.

Tēviņš droši tuvojās vilkiem un izstiepa roku pie viņa purna, un šis pieskāriens bija liegs kā vasaras vējš. Bet no šā pieskāriena mežs izzuda, zeme zem kājām pārvērtās dūmos un smiedamās aizvirpuļoja, bet viņš, tukšumā griezdamies, krita, krita, krita…

KETLĪNA

Nakšņojot starp zaļajiem pakalniem, Ketlina sapņoja, ka Brens ir sveiks un vesels, ka Ārija un Sansa ir sadevušās rokās, bet Rikons vēl ir pavisam maziņš un zīž viņas krūti. Robs bez kroņa rotaļājas ar koka zobenu. Kad visi jau bija aizmiguši, gultā smaidīdams viņu gaidīja Neds.

Tas bija jauks sapnis, taču ātri beidzās. Rītausma viņu nežēlīgi uzšķērda ar gaismas dunci. Viņa pamodās sarūgtināta, vientuļa un nogurusi nogurusi no jāšanas, nogurusi no sāpēm un nogurusi no pienākumiem. "Es gribu raudāt," Ketlina domāja. "Es gribu, lai kāds mani mierina. Esmu nogurusi būt stipra. Vienreiz gribētu būt dumja un nobijusies tikai uz brīdi, un viss… uz vienu dienu… kaut stundu…"

Ārā pie telts jau rosījās vīri. Ketlina dzirdēja zirgus zviedzam, Šads sūrojās par stīvu muguru, sīrs Vendels pieprasīja loku. Sieviete vēlējās, kaut viņi visi pazustu no acīm. Tie bija labi un uzticami vīri, taču viņi visi Ketlīnai bija apnikuši. Viņa ilgojās pēc saviem bērniem. Vēl gulēdama, viņa nosolījās, ka kādu diena atļausies nebūt tik spēcīga.

Bet šodien vēl ne. Šodien viņa nevarēja to atļauties.

Ģērbjoties pirksti šķita vēl neveiklāki kā parasti. Viņa gan bija laimīga, ka vispār varēja pirkstus pakustināt. Duncis bija no Valīrijas tērauda, un Valirijas tērauds griež dziļi un asi. Ketlīnai pietika palūkoties uz rētām, lai visu atcerētos.

Ārā Šads katlā maisīja auzu putru, bet sīrs Vendels Manderlijs pārvilka lokam stiegru.

Kundze, viņš ierunājās, kad Ketlina iznāca no telts, zālē ir daudz putnu. Varbūt jūs brokastīs gribētu ceptu paipalu?

-    Pietiks ar auzu putru un maizi… un domāju, ka ne tikai man. Mums vēl daudz ligu jājāj, sir Vendel.

-   Kā teiksiet, kundze. *

Bruņinieka apaļā seja sadrūma, un viņa biezo valzirga ūsu gali skumti nolaidās. Viņš bija viens no resnākajiem vīriem, kādus Ketlīna bija redzējusi, taču, lai cik ļoti viņš gribētu pieēsties, gods tam bija svarīgāks.

-   Es atradu nātres un uzvārīju tēju, Šads paziņoja. Vai cienījamā kundze gribētu kādu krūzi?

-   Jā, labprāt.

Viņa šūpoja tējas krūzi rētainajās rokās un pūta tējā, lai to padzesētu. Šads bija viens no Ziemmalas vīriem. Robs bija atlasījis divdesmit vislabākos vīrus, lai Ketlīna droši nokļūtu pie Renlija. Viņai līdzi dēls sūtīja ari piecus valdniekus, kuru vārdiem un augstajam stāvoklim vajadzēja piešķirt svaru viņas uzdevumam. Pa ceļam uz dienvidiem viņi ar līkumu gāja apkārt pilsētām un cietokšņiem, tomēr ne reizi vien satika bruņās tērptu vīru grupas un redzēja austrumpusē pie apvāršņa kūpam dūmus. Viņi bija pārāk vāji, lai kāds viņus uzskatītu par draudu, un pārāk daudz, lai būtu viegls medījums. Kad viņi bija tikuši otrā pusē Melnupei, ļaunākais jau bija aiz muguras pēdējās četras dienas viņi nebija redzējuši nekādas kara pazīmes.

Ketlīna vēl Straujupē bija Robam teikusi, ka negrib ielaisties šajā avantūrā.

-   Pēdējo reizi redzēju Renliju, kad viņš bija puika, ne vecāks par Brenu. Es viņu nepazīstu, sūti kādu citu. Mana vieta ir te, pie tēva, un laika viņam atlicis maz.

Dēls nelaimīgi palūkojās mātē.

-    Neviena cita nav, un pats es nevaru iet. Tavs tēvs ir pārāk slims. Melnā Zivs ir manas acis un ausis, viņu es nedrīkstu laist. Tavs brālis būs vajadzīgs Straujupē, kad mēs uzbruksim…

-   Uzbruksiet? Par uzbrukumu viņai neviens neko nebija teicis.

-   Es nevaru sēdēt Straujupē un gaidīt iestājamies mieru, citādi izskatās, it kā es baidītos atkal doties kaujas laukā. Kad nav jācīnās, vīri sāk domāt par mājām un ražu to man iemācīja tēvs. Pat mani ziemeļnieki jau kļūst nemierīgi.

"Mani ziemeļnieki," Ketlīna nodomāja. "Viņš jau sāk runāt kā karalis."

-   No nemiera neviens nekad vēl nav gājis bojā. Bezrūpība ir cita lieta. Mēs esam iesējuši sēklu, tāpēc ļauj, lai tā nobriest.

Robs spītīgi papurināja galvu.

-    Mēs esam tikai palaiduši vējā dažas sēkliņas. Ja tava māsa grasītos nākt mums palīgā, mēs par to jau zinātu. Cik kraukļus jau esam aizsūtijuši uz Ligzdu? Četrus? Es ari gribu mieru, bet kāpēc lai Lanisteri man kaut ko dotu, ja es te dīkā sēžu un mana armija kūst kā sniegs vasarā?

-   Tāpēc, lai neizskatītos pēc gļēvuļa, tu dancosi pēc valdnieka Tlvina stabules? Ketlina atcirta. Viņš grib lai tu uzbrūc Hārenholai. Pajautā savam tēvocim Brindenam…

-    Es neko neteicu par Hārenholu, Robs atteica. Tad tu iesi pie Renlija vai man sūtīt Lielo Džonu?

Atmiņas lika Ketlinai tikko manāmi pasmaidīt. Paredzams gājiens, taču gana labs piecpadsmit gadus vecam jaunietim. Robs zināja, kā pret Lielo Džonu Amberu izturēsies Renlijs Barateons, turklāt viņš zināja, ka to saprot arī māte. Atlika tikai piekrist, cerot, ka tēvs vēl būs dzīvs, kad viņa atgriezīsies. Viņa zināja, ka valdnieks Hosters ietu pats, ja būtu vesels. Un tomēr šķiršanās bija smaga, smaga… Tēvs Ketlīnu pat nepazina, kad viņa iegāja atvadīties.

-    Minīsa, viņš uzrunāja Ketlīnu, kur ir bērni? Mana mazā Keta, jaukā Līsa…

Ketlīna noskūpstīja viņu uz pieres un sacīja, ka bērni esot sveiki un veseli.

-    Sagaidi mani, viņa teica, kad tēvs aizvēra acis. Es tevi tik bieži esmu gaidījusi, tagad sagaidi mani.

"Liktenis mani sūta arvien tālāk uz dienvidiem," Ketlīna prātoja, malkojot tēju. "Lai gan man vajadzētu doties uz ziemeļiem, uz mājām." Pēdējā vakarā Straujupē viņa bija uzrakstījusi vēstuli Brenam un Rikonam. "Es jūs neaizmirsīšu, mīļie, jums tam jātic. Taču jūsu brālim šobrīd esmu vairāk vajadzīga."

-   Mums vēl šodien vajadzētu sasniegt Manderas augšteci, kundze, sīrs Vendels paziņoja, kad Šads dalīja biezputru. Ja runas ir patiesas, tad valdnieks Renlijs nevar būt pārāk tālu.

"Un ko lai es viņam saku, kad to satikšu? Ka mans dēls viņu neuzskata par īstu karali?" Ketlīna it nemaz nepriecājās, iedomājoties gaidāmo tikšanos. Viņiem bija vajadzīgi draugi, nevis jauni ienaidnieki, taču Robs nekad nelieks ceļus tāda cilvēka priekšā, kuram, pēc viņa domām, nav tiesību uz troni.

Ketlīnas bļoda jau bija tukša, lai arī viņa pat neatminējās, kā tā bija garšojusi.

-   Mums laiks doties ceļā, viņa nolika bļodu malā.

jo ātrāk viņa izrunāsies ar Renliju, jo ātrāk varēs atgriezties mājās, ketlina pirmā bija seglos un aizjāja visiem pa priekšu. Haliss Mollens laja viņai blakus, nesdams Stārku nama karogu ar pelēku dižvHku uz sniegbalta fona.

Viņi bija pusi dienas jājiena attālumā no Renlija nometnes, kad tika jau sagaidīti. Robins Flints bija aizjājis uz priekšu izlūkot apkārtni un aulēkšiem atjoņoja atpakaļ, lai paziņotu, ka uz netālo dzirnavu jumta kāds skatoties tālskatī. Kad Ketlīnas jātnieki nokļuva pie dzirnavām, tur neviena vairs nebija. Grupa virzījās tālāk, taču nenojāja ne jūdzi, kad to ielenca Renlija izlūki divdesmit vīri bruņās un zirgos, bet viņus vadīja bruņinieks ar sirmu bārdu un ziliem sīļiem uz apmetņa.

Ieraudzījis karogu, viņš viens pats piejāja pie Ketlīnas.

-    Kundze, viņš uzsauca, Es esmu sīrs Kolens no Zaļdīķiem. Jūs atrodaties bīstamā zemē.

-   Mums ir svarīgas darīšanas, viņa atbildēja. Es kā sava dēla Roba Starka, Ziemeļu karaļa sūtnis nāku, lai apspriestu sadarbību ar Renliju Barateonu, Dienvidu karali.

-   Karalis Renlijs ir kronēts un iesvaidīts visu septiņu valstību valdnieks, kundze, sīrs Kolens pieklājīgi atbildēja. Gaišība ar savu karaspēku uzturas netālu no Rūgtā Tilta, kur Rožu ceļš šķērso Manderu. Man būs liels gods jūs pavadīt pie viņa.

Bruņinieks pacēla cimdoto roku, un viņa vīri ieņēma vietas abās Ketlīnas kolonnas pusēs. "Pavadīt vai saņemt gūstā?" viņa iedomājās. Neatlika nekas cits kā uzticēties sīra Kolena un valdnieka Renlija godavārdam.

Viņi vēl bija stundas jājiena attālumā no upes, kad ieraudzīja nometnes ugunskuru dūmus. Pēc tam pāri laukiem un tīrumiem atskanēja troksnis, kas atgādināja jūras bangošanu tālumā un, piejājot tuvāk, arvien pieņēmās spēkā. Kad viņi ieraudzīja saulē mirdzam Manderas duļķaino straumi, jau bija iespējams izšķirt vīru balsis, tērauda šķindas un zirgu zviegšanu, taču neviena no šīm skaņām neļāva nojaust ainu, kas viņus gaidīja.

Tūkstošiem ugunskuru piekvēpināja ieleju ar pelēku dūmaku. Zirgu novietnes stiepās vairāku līgu garumā. Droši vien bija nogāzts vesels mežs, lai izgatavotu garos mastus, kuros plīvoja karogi. Gar Rožu ceļu bija novietotas ierīces aplenkuma nodrošināšanai: katapultas, ballistas un tarāni uz riteņiem, kas bija augstāki par jātnieku ar visu zirgu. Šķēpu tērauda uzgaļi saulē rūsgani sārtojās un likās jau nošķiesti ar asinīm, bet bruņinieku un augsto pavēlnieku teltis slējās zālē kā sēnes. Ketlina redzēja virus ar šķēpiem, ar zobeniem, bruņucepurēm galvā, bruņukrekliem mugurā. Viņa redzēja karaspēka padauzas izrādām savus daiļumus un loka šāvējus darinām bultas. Vezumnieki darbojās ap ratiem, cūkgani aprūpēja cūku barus, pāži iznēsāja vēstules, ieroču nesēji asināja zobenus, bruņinieki iejāja zirgus, negantākos rumakus zirgupuiši veda pavadā.

-    Šausminoši liels karaspēks, sīrs Vendels Manderlijs noteica, kad viņi šķērsoja seno akmens tiltu, no kura bija cēlies Rūgtā Tilta nosaukums.

-   Ir gan, Ketlina piekrita.

Šķita, ka uz Renlija aicinājumu atsaukušies gandrīz visi dienvidu bruņinieki. Gaisa dārzu zelta roze vīdēja visur: izšūta labajā krūšu pusē uz kareivju un kalpotāju kamzoļiem, plīvoja uz zaļajiem zīda karogiem, kas bija piestiprināti šķēpu un pīķu kātiem, un uzkrāsota uz vairogiem, kas bija izlikti pie Tīreļu nama dēlu, brāļu, brālēnu un tēvoču teltīm. Tāpat Ketlīna redzēja arī Florentu nama lapsu un ziedus, Fosoveju sarkanos un zaļos ābolus, valdnieka Tārlija soļojošo mednieku, Oukhārta ozollapas, Kreinu dzērves un Malendoru dzeltenmelnos tauriņus.

Otrā pusē Manderai savus standartus bija pacēluši vētras valdnieki, paša Renlija karogneši, kas zvērējuši uzticību Barateonu namam un Vētrasgalam. Ketlīna pazina Brīsa Kārona lakstīgalas, Penrouza spalvu un valdnieka Estermonta zaļo jūras bruņurupuci uz zaļa fona. Tomēr uz katru ģerboni, ko viņa pazina, izrādījās ducis svešu, ko valkāja sīki valdnieciņi, kas bija zvērējuši karognešiem, klejojoši bruņinieki un brīvjātnieki, kas biezā slānī bija saskrējuši, lai Renliju Barateonu padarītu par karali pēc būtības, ne tikai pēc nosaukuma.

Paša Renlija karogs plīvoja augstāk par visiem pārējiem. Visaugstākajā no ozolkoka būvētajā aplenkuma tornī, kas bija noklāts ar jēlmītām ādām, plīvoja lielākais kara karogs, kādu Ketlīna jebkad bija redzējusi uz zeltā mirdzoša audekla, kas bija tik liels, ka ar to varēja noklāt pils zāles grīdu, lepni dižojās Barateonu kronētais briedis.

-    Kundze, vai dzirdat to troksni? jautāja Haliss Mollens, piejājis tuvāk. Kas tas ir?

Viņa ieklausījās. Kliedzieni, zirgu zviegšana, ieroču šķinda…

-   Tās ir ovācijas, viņa sacīja.

Viņi jāja augšup lēzenā pakalnā, kura virsotnē bija uzslietas daudzkrāsainas teltis. Aiz teltīm ļaužu bija vairāk un troksnis skaļāks, un tad Ketlīna ieraudzīja, kas īsti tur notiek.

Lejā pie nelielas pils mūra un koka nocietinājumiem risinājās kauja.

Lauks bija nolīdzināts, un tajā bija uzslieti žogi, galerijas un barjeras. Skatītāju bija simtiem, ja ne tūkstošiem. Spriežot pēc nomīdītās zemes, kas bija kā nosēta ar bruņu detaļām un salauztiem šķēpiem, tā turpinajas visu dienu, varbūt pat ilgāk, un beigas vēl bija aiz kalniem. Zirgu mugurās bija palikuši ne vairāk kā divdesmit bruņinieki, kas zvetēja cits citu, cik jaudas, bet skatītāji un kritušie dalībnieki viņus uzmundrināja.

Turnīrs, Haliss Mollens kā parasti paziņoja to, kas tāpat jau bija redzams.

Brīnišķīgi, sīrs Vendels Manderlijs komentēja, kad bruņinieks varavīksnes krāsu apmetnī no neērtās rokas puses ar garu kara cirvi sadragāja sava vajātāja vairogu tā, ka uzbrucējs palika karājamies kāpšļos.

Burzma priekšā bija tik liela, ka tālāk varēja tikt tikai ar grūtībām.

-   Valdniece Stārka, ierosināja sīrs Kolens, ja jūsu vīri būtu tik laipni un pagaidītu šeit, es jūs aizvestu pie karaļa.

-   Kā teiksiet.

Ketlīna deva pavēli, taču dabūja krietni vien pacelt balsi, lai pavadoņi lurnīra troksnī viņu sadzirdētu. Sīrs Kolens lēni vadīja zirgu cauri pūlim, un Ketlīna jāja viņam pa pēdām. Skatītāji uzgavilēja, kad kādu vīru ar rudu bārdu, bez bruņucepures un ar grifu uz vairoga notrieca zemē iespaidīga auguma bruņinieks zilās bruņās. Viņam viss bija zilganbalts, pat kara vāle, ar kuru tas deva iznīcinošo triecienu, bet zirgs izrotāts ar I artu nama simboliem sauli un mēnesi.

-   Lai dievi ir nolādēti Rudais Ronets ir gar zemi, kāds vīrs nolamājās.

-  Lorass to zilo… iesāka teikt viņa draugs, bet pūļa aurošana teikuma beigas noslāpēja.

Krita vēl viens bruņinieks viņam uzkrita virsū zirgs, un abi sāpēs iebrēcās. Ieroču nesēji metās viņus atsvabināt vienu no otra.

"Tas ir neprāts," Ketlīna nodomāja. "No visām malām uzglūn īsti ienaidnieki un puse karaļvalsts ir liesmās, bet Renlijs te spēlē karinu kā puika, kas dabūjis pirmo koka zobenu."

Valdnieku un dāmu galerijā bija vēl vairāk nekā cīnītāju, un Ketlīna viņus cieši uzlūkoja. Viņas tēvs bieži bija slēdzis darījumus ar dienvidu valdniekiem, un ne viens vien no tiem bija viesojies Straujupē. Viņa pazina valdnieku Matisu Rovanu, kurš bija kļuvis pilnīgāks un ziedošāks kā jebkad agrāk, un viņa nama ģerbonī redzamais zelta koks bija labi redzams uz baltā kamzoļa. Zemāk sēdēja valdniece Oukhārta smalka un trausla dāma, bet pa kreisi no viņas turniru vēroja valdnieks Randīls Tārlijs no Hornhilas, lielo zobenu Siržu Lauzēju atslējis pret krēsla atzveltni. Pārējos Ketllna pazina tikai pēc ģerboņiem vai nepazina vispār.

Visiem pa vidu ar jauno karalieni pie sāniem sēdēja rēgs ar zelta kroni.

"Nav nekāds brīnums, ka valdnieki ar tādu degsmi tiecas pie viņa," Ketlīna iedomājās. "Viņš ir no jauna atdzimis Roberts." Renlijs bija tikpat glīts kā jaunībā Roberts gariem locekļiem, platiem pleciem, ogļu melniem matiem, iznesīgs un stalts, tādām pašām tumšzilām acīm un tikpat valdzinošu smaidu. Arī smalkais kronis viņa galvai labi piestāvēja tā bija viegla zelta stīpa, rotāta ar izcili kaltām rozēm, bet pieres daļā slējās brieža galva no tumšzaļa nefrīta ar zelta acīm un zelta ragiem.

Kronētais briedis rotāja arī karaļa zaļo samta tuniku Barateonu ģerbonis Gaisa dārzu krāsās ar zelta pavedieniem bija izšūts uz krūtežas. Arī meitene, kas kopā ar viņu sēdēja augstajā sēdeklī, bija no Gaisa dārziem. Jaunā karaliene Mārgērija bija valdnieka Meisa Tīreļa meita, un Ketlīna zināja, ka viņu laulība ir ķite, kas satur kopā spēcīgo dienvidnieku savienību. Renlijs bija divdesmit vienu gadu vecs, un meitene nebija vecāka par viņu ļoti skaista, ar maigām stirnas acīm un brūniem, viļņainiem matiem, kas laiskās cirtās krita pāri pleciem. Viņas smaids bija kautrīgs un patīkams.

Cīņu laukumā bruņinieks varavīkšņotajā apmetnī izsita no segliem vēl vienu vīru, un karalis atzinīgi ieaurojās.

Lorass! Ketlīna dzirdēja viņu saucam. Lorass! Gaisa dārzi!

Arī karaliene sajūsmā plaukšķināja rokas.

Ketlīna pagriezās, lai redzētu cīņas beigas. Seglos bija palikuši tikai četri vīri, un neradās ne mazāko šaubu, kam piederēja karaļa un viņa svītas simpātijas. Ketlīna nekad nebija tikusies ar sīru Lorasu Tīreļu, taču pat līdz tālajiem ziemeļiem bija nonākuši stāsti par jaunā Ziedu bruņinieka veiklību. Sīrs Lorass jāja ar staltu, baltu ērzeli sudraba bruņās un cīnījās ar kara cirvi garā rokturī. Viņa bruņucepuri rotāja zelta rožu pušķis.

Divi cīnītāji apvienoja spēkus un katrs no savas puses uzbruka bruņiniekam zilajās bruņās. Kad viņi bija pietiekami tuvu, zilais bruņinieks cieši parāva pavadu un trieca vienam no uzbrucējiem sejā savu sadragāto vairogu, bet viņa melnais rumaks ar apkalto kāju iespēra otram. Vienā acumirklī viens no pretiniekiem bija izsists no segliem, bet otrs sagrīļojās. Zilais bruņinieks nosvieda salauzto vairogu, lai atbrīvotu kreiso roku, un tajā brīdī viņam uzklupa Ziedu bruņinieks. Šķita, ka bruņu smagums it nemaz neietekmēja ātrumu, ar kādu sīrs Lorass, apmetnim plīvojot, kustējās.

Baltais zirgs un melnais zirgs dancoja kā mīlētāji ražas svētku dejā, un jātnieki skūpstu vietā apmainījās ar tērauda triecieniem. Iemirdzējās i irvis, gaisā nosvilpa vāle. Lai arī abi ieroči jau bija neasi, šķindoņa bija pamatīga. Zilajam bruņiniekam, kurš bija palicis bez vairoga, neklājās viegli. Sīrs Lorass dalīja sitienus gan pa galvu, gan pleciem, un pūlis viņu skaļi atbalstīja:

-   Gaisa dārzi!

Pretinieks atbildēja ar vāles triecieniem, taču sīrs Lorass allaž paguva aizsargāties ar krietni vien papluinīto zaļo vairogu, uz kura rotājās trīs zelta rozes. Kad cirvis trāpīja zilajam bruņiniekam pa roku, izsitot vāli, pūlis ieaurojās kā ievainots zvērs. Ziedu bruņinieks pacēla cirvi pēdējam triecienam.

Zilais bruņinieks metās uz priekšu. Zirgi triecās viens pret otru, cirvis pret zilajām krūšubruņām… taču zilais bruņinieks neticamā veidā pamanījās satvert cirvja kātu. Viņš izrāva to sīram Lorasam no rokām, abi cīnītāji pēkšņi saķērās un mirkli vēlāk jau kopā krita no segliem. Zirgi aizjoņoja katrs uz savu pusi, un bruņinieki ar drausmīgu blīkšķi triecās pret zemi. Lorass Tīrels izrādījās apakšā un dabūja uz savas ādas izjust visu smago triecienu. Zilais bruņinieks izvilka garu dunci un atvēra Tīreļa sejsegu. Pūlis ieaurojās tā, ka Ketlīna nedzirdēja, ko teica sīrs Lorass, taču redzēja vienu vārdu pārslīdam pār pavērtajām, asiņainajām lūpām: "Padodos."

Zilais bruņinieks nedroši piecēlās kājās un pacēla dunci Renlija Barateona virzienā sveicienam. Laukumā izskrēja ieroču nesēji, lai palīdzētu sakautajam bruņiniekam piecelties kājās. Kad tika noņemta bruņucepure, Ketlīna satrūkās, redzot, cik viņš bija jauns labi ja pāris gadus vecāks par Robu. Puisis droši vien bija tikpat glīts kā viņa māsa, taču pārsistā lūpa, glāžainās acis un asiņainie mati neļāva to skaidri pateikt.

-   Nāc šurp, karalis Renlijs uzsauca uzvarētājam.

Zilais bruņinieks klibodams gāja uz galerijas pusi. Tuvāk apskatoties, mirdzoši zilās bruņas nemaz nebija tik lieliskas tās no vienas vietas bija klātas iedobēm, ko atstājis gan cirvis, gan vāle, garas švīkas bija iecirtuši zobeni, cietusi bija arī krūšu bruņu emalja un bruņucepure. Apmetnis sapluinīts vienās skrandās. Spriežot pēc gaitas, arī cilvēks, kas atradās bruņās, bija cietis ne mazāk.

-   Tārti! viņu uzmundrināja dažas balsis.

-   Skaistulīt, skaistulīti skandēja citi, un tas likās savādi.

Vairums skatītāju gan klusēja. Zilais bruņinieks nometās karaļa

priekšā uz viena ceļa.

-   Gaišība, viņš sveicināja, taču balsi slāpēja apdauzītā bruņucepure.

-   Tev tiešām ir tik daudz veiklības, kā tēvs par tevi teica, pāri laukumam aizskanēja Renlija balss. Esmu pāris reižu redzējis, kā sīrs Lorass tiek izsists no segliem… bet šādi nekad.

-   Tā jau nemaz nebija kārtīga izsišana no segliem, žēlojās kāds piedzēries loka šāvējs ar Tīreļu rozi uz kamzoļa. Netīrs paņēmiens izraut cilvēku no segliem ar rokām.

Pūlis pamazām sāka izklīst.

-   Sīr Kolen, Ketlīna vaicāja savam pavadonim, kas ir šis vīrs un kāpēc viņš ļaudīm nepatīk?

Sīrs Kolens sarauca pieri.

-   Tāpēc, ka tas nav vīrs, kundze. Tā ir Brīna no Tārtiem, valdnieka Selvīna Vakarzvaigznes meita.

-   Meita? Ketlīna bija satriekta.

-   Viņu mēdz saukt par Skaistulīti Brīnu… lai gan acīs neviens to nesaka, jo par vārdiem var nākties atbildēt.

Ketlīna dzirdēja, kā karalis Renlijs pasludina valdnieci Brīnu no Tārtiem par lielās Rūgtā T ilta kaujas uzvarētāju, kas palikusi seglos pēdējā no simt sešdesmit bruņiniekiem.

-   Tā kā tu esi uzvarētāja, tu vari lūgt no manis visu, ko vēlies, un tu to saņemsi, ja vien manos spēkos būs izpildīt tavu vēlēšanos.

-   Gaišība, Brina atbildēja, es lūdzu godu kļūt par vienu no jūsu Varavīksnes sargiem. Vēlos kļūt par vienu no jūsu septiņiem bruņiniekiem, kas ar savu dzīvību aizsargā jūs visur, kur vien dodaties gan jāšus, gan kājām.

-   Lai notiek, Renlijs atbildēja. Piecelies un noņem bruņucepuri.

Viņa darīja, kā pavēlēts. Kad bruņucepure bija noņemta, Ketlīna saprata sīra Kolena vārdus.

Par Skaistulīti viņa tika saukta… zobojoties. Netīru salmu krāsas matu ērkulis atgādināja vārnas ligzdu, un seja… Brīnai bija lielas un ļoti zilas jaunas meitenes acis uzticības pilnas un nevainīgas, bet pārējais… Viņas vaibsti bija plati un raupji, zobi milzīgajā mutē izvirzīti uz priekšu un šķībi, lūpas tik biezas, ka šķita uztūkušas. Uz vaigiem un pieres bija tūkstošiem vasarraibumu, un deguns, šķiet, bija lauzts ne reizi vien. Ketlīnas sirdī iezagās žēlums vai zemes virsū bija nelaimīgāka būtne par neglītu sievieti?

Tomēr, kad Renlijs pārgrieza viņas sadriskātā apmetņa saites un uzlika meitenei plecos svītraino apmetni visās varavīksnes krāsās, viņa nepavisam neizskatījās nelaimīga. Seja atplauka smaidā, un viņa spēcīgā, lepnā balsī paziņoja:

Mana dzīvība tagad pieder jums, gaišība. Kopš šīs dienas esmu jūsu vairogs es zvēru pie vecajiem un jaunajiem dieviem. Bija skumji vērot, ka Brīna, būdama krietnu plaukstas tiesu garāka, uz karali noskatās no augšas, lai gan Renlijs bija tāda paša auguma kā viņa nelaiķa brālis.

-   Gaišība! sīrs Kolens no Zaļdīķiem nolēca no zirga un tuvojās gali rijai. Ar jūsu atļauju, viņš nometās uz viena ceļa. Man ir tas gods stādīt jums priekšā valdnieci Ketlīnu Stārku, kuru kā vēstnesi sūtījis viņas dēls Robs, Ziemmalas valdnieks.

-   Ziemmalas valdnieks un Ziemeļu karalis, sīr, Ketlīna izlaboja.

Viņa arī nokāpa no zirga un nostājās blakus sīram Kolenam.

Karalis Renlijs bija pārsteigts.

-   Valdniece Ketlīna? Patiess prieks jūs redzēt. Viņš pagriezās pret jauno karalieni. Mārgērij, tā ir valdniece Ketlīna Stārka no Ziemmalas.

-   Priecājamies jūs šeit redzēt, meitene pieklājīgi sacīja. No sirds jutu jums līdzi.

-   Jūs esat ļoti laipna, Ketlīna atbildēja.

-   Kundze, es zvēru, ka Lanisteri atbildēs par jūsu vīra slepkavību, karalis paziņoja. Kad es ieņemšu Karaļa ostu, nosūtīšu jums Sersejas galvu.

"Vai tas atdzīvinās Nedu?" viņa nodomāja.

-   Pietiks, ja es zināšu, ka ir uzvarējusi taisnība, valdniek.

-   Gaišība, Brīna Zilā asi izlaboja. Un jums ir jāmetas ceļos, kad runājat ar karali.

-   Atšķirība starp valdnieku un gaišību ir ļoti maza, cienītā, Ketlīna atteica. Valdniekam Renlijam galvā ir kronis tāpat kā manam dēlam. Ja vēlies, varam te stāvēt līdz ceļiem dubļos un strīdēties par to, kādi tituli un pagodinājumi katram piedienas, bet man rādās, ka mums ar karali ir svarīgākas lietas ko apspriest.

Viens otrs no Renlija valdniekiem sašuta, taču pats karalis tikai iesmējās.

-   Labi teikts, kundze. Laipnībām vēl būs daudz laika, kad karš beigsies. Sakiet, kad jūsu dēls grasās uzbrukt Hārenholai?

Kamēr nebija skaidrs, vai Renlijs ir draugs vai ienaidnieks, Ketlīna negrasījās atklāt Roba kārtis.

-   Es nesēžu sava dēla kara padomē, valdniek.

-   Ja vien viņš atstāj kādu I,anisteru ari man, es pret uzbrukumu neiebilstu. Ko viņš ir izdarījis ar Karaļkāvi?

-   Džeimijs Lanisters ir gūsteknis Straujupē.

-   Viņš vēl dzīvs? valdnieks Matiss Rovans bija pārsteigts.

Izbrīnījies bija arī Renlijs.

-   Izskatās, ka dižvilks ir miermīlīgāks par lauvu.

-   Miermīlīgāks par Lanisteriem, valdniece Oukhārta sūri pasmaidīja. Tikpat labi varētu teikt sausāks par jūru.

-    Es teiktu, ka tā ir vājuma izpausme. Valdnieku Randīlu Tārliju varēja pazīt pēc īsās, sirmās bārdas un atklātās valodas. Neuzskatiet to par necieņu, valdniece Stārka, bet valdniekam Robam vajadzēja pašam ierasties, lai pagodinātu karali, nevis slēpties aiz mātes brunčiem.

-   Karalis Robs karo, cienītais, Ketlīna vēsi atbildēja, nevis izklaidējas turnīros.

Renlijs pasmīnēja.

-   Esi piesardzīgs, valdniek Randīl. Izskatās, ka te kādam ir vēl asāka mēle. Viņš pasauca namzini Vētrasgala livrejā. Izmitini valdnieces pavadoņus ar visām ērtībām. Pati valdniece Ketlīna apmetīsies manā paviljonā. Man tas nav vajadzīgs, jo manā rīcībā valdnieks Kasvels ir nodevis pili. Kundze, kad būsiet atpūtusies, būšu pagodināts, ja kopā ar mani nobaudīsiet gaļu un medu valdnieka Kasvela dzīrēs. Tās ir atvadu dzīres rādās, ka Kasvels grib pēc iespējas ātrāk tikt vaļā no manas ēdelīgās ordas.

-   Nav tiesa, gaišība, protestēja jauns, kalsns cilvēks, kurš droši vien bija Kasvels. Kas pieder man, tas ir arī jūsu.

-   Mans brālis Roberts turēja visus pie vārda, ja kāds viņam tā teica, Renlijs sacīja. vai tev ir meitas?

-   Jā, gaišība. Divas.

-   Tad pateicies dieviem, ka es neesmu Roberts, jo mana sapņu sieviete ir mana karaliene. Renlijs pasniedza roku, lai palīdzētu Mārgērijai piecelties. Parunāsim vēlāk, valdniece Ketlīna, kad būsiet atpūtusies.

Renlijs veda karalieni uz pili, bet viņa namzinis tikmēr pavadīja Ketlīnu uz karaļa zaļo zīda paviljonu.

-   Ja jums kas vajadzīgs, kundze, tad tikai pajautājiet.

Ketlīna nemaz nespēja iedomāties, kas viņai vēl būtu vajadzīgs, jo viss jau bija sagādāts. Paviljons bija lielāks par kuru katru iebraucamās vietas kopējo zāli un mēbelēts ar gaumi: tur bija dūnu matracis un kažokādas segas, koka un vara vanna, kurā vietas pietiktu diviem cilvēkiem, ogļu pannas, lai naktīs nebūtu vēsi, saliekami ādas krēsli, rakstāmgalds ar •.palvām un tintnīcu, bļodas ar persikiem, plūmēm un bumbieriem, vīna blašķe ar diviem pieskaņotiem sudraba kausiem, ciedru koka lādes ar Kenlija drēbēm, grāmatas, kartes, galda spēles, arfa, loks ar bultu maku, paris medību vanagu ar sarkanām astēm un īsts lielisku ieroču arsenāls.

Renlijs sev neko neliedz," Ketlīna nodomāja, palūkojusies apkārt. "Nav nekāds brīnums, ka viņa karaspēks virzās uz priekšu tik lēni."

Pie ieejas sardzē stāvēja Renlija bruņas: tās bija klātas ar zaļu emaliu un apdarinātas ar zeltu, bet pie bruņucepures piestiprināti zelta ragu žuburi. Tērauds bija tā nopulēts, ka krūšubruņās Ketlīna saskatīja savu atspulgu, kas šķita lūkojamies ārā no zaļa dīķa. "īsts slīkoņa ģīmis," ketlīnai ienāca prātā. "Vai esmu noslīkusi sērās?" Viņa spēji novērsās, dusmīga pati uz sevi par savu vājumu. Viņai nebija laika sevi žēlot. Vajadzēja izmazgāt no matiem ceļa putekļus un pārģērbties karaļa dzīrēm piemērotākās drānās.

Sīrs Vendels Manderlijs, Lūkass Blekvuds, sīrs Pervīns Frejs un citi viņas augstdzimušie pavadoņi gāja Ketlīnai līdzi uz pili. Valdnieka Kasvela pils lielo zāli par lielu varēja nosaukt tikai vārda pēc, tomēr, lai i ik tā būtu pārpildīta, Ketlīnas vīriem atradās vieta starp Renlija paša bruņiniekiem. Ketlīnai tika ierādīta vieta uz paaugstinājuma starp valdnieku Matisu Rovanu ar sarkano seju un labsirdīgo sīru Džonu Fosoveju no Zaļābolu Fosovejiem. Sīrs Džons bārstīja asprātības, bet valdnieks Matiss pieklājīgi apvaicājās par viņas tēva, brāļa un bērnu veselību.

Brīna no Tārtiem bija nosēdināta augstā galda tālākajā galā. Viņa nebija ģērbusies kā dāma, bet izvēlējusies bruņinieka apģērbu samta kamzoli ar sārtām un zilām rūtīm, bikses, zābakus un smalku zobensiksnu, bet no pleciem nokarājās varavīksnes apmetnis. Tomēr smalkais apģērbs nespēja noslēpt viņas neglītumu: milzīgās, vasarraibumainās plaukstas un plato, plakano seju, no kuras līda ārā šķībie zobi. Bez bruņām viņas augums bija visai lempīgs platas gūžas, resni locekļi un sakumpuši, muskuļoti pleci, bet krūšu vispār nebija. No katras viņas kustības bija skaidrs, ka Brīna to visu apzinās un par to pārdzīvo. Viņa ierunājās tikai tad, ja kāds viņai kaut ko jautāja, un reti atrāva skatienu no ēdiena.

Ēdiena bija daudz karš nebija mazinājis izslavēto Gaisa dārzu bagātību. Kamēr dziesminieki dziedāja un akrobāti rādīja trikus, viņi sāka mielastu ar vīnā vārītiem bumbieriem un turpināja ar mazām sālī apvārtītām un kraukšķīgi saceptām zivtiņām, kam sekoja ar sīpoliem un sēnēm pildīti kapauni. Uz galda bija lielas rupjmaizes rikas, rāceņu šķēles, saldā kukurūza un zirņi, milzigi šķiņķi, ceptas zosis, kā arī bļodas ar alū un miežu putraimos sautētu brieža gaļu. Saldajā ēdienā valdnieka Kasvela kalpotāji nesa paplātes ar kārumiem no pils virtuves: krēma gulbīšus, vienradžus no grauzdēta cukura, citronkūkas rožu izskatā, medus cepumus un kazeņu kūkas, ābolu kraukšķīšus un dzeltena siera rituļus.

Bagātīgais cienasts šķebināja Ketlīnu, taču nebija prātīgi izrādīt vājumu, ja tik daudz kas bija atkarīgs no viņas spēka. Viņa mielojās atturīgi, vērodama cilvēku, kuram bija jākļūst par karali. Pa kreisi no Renlija sēdēja jaunā karaliene, bet pa labi viņas brālis. Sīrs Lorass izskatījās tik svaigs, it kā nepavisam nebūtu cietis kaujas laukā, ja vien neskaitīja balto linu apsēju ap galvu.

Viņš patiešām bija tik glīts, kā Ketlīna bija iztēlojusies. Acis, kurās vairs nebija redzams glāžainais blāvums, tagad bija dzīvas un asa prāta pilnas, bet brūnie mati krita tik līganos viļņos, ka viņu varētu apskaust ikviena meiča. Sadriskāto kaujas apmetni viņš bija novilcis un aplicis svītraino Renlija Varavīksnes sardzes apmetni, kas sasprausts ar Gaisa dārzu zelta rozi.

Ik pa brīdim karalis Renlijs pacienāja Mārgēriju ar kādu īpaši gardu kumosiņu, uzdurtu uz dunča, vai arī pieliecās savai sirdsdāmai tuvāk un maigi noskūpstīja uz vaiga, taču pārsvarā viņš dzina jokus un pļāpāja ar sīru Lorasu. Bija redzams, ka karalim patīk gan pasniegtie ēdieni, gan dzērieni, lai arī viņš nešķita ne izēdājs, ne dzērājs. Renlijs smējās bieži un no sirds, turklāt vienlīdz laipni sarunājās gan ar augstajiem valdniekiem, gan kalponēm.

Viens otrs no viesiem nebija tik pieticīgs pēc Ketlīnas domām, viņi dzēra pārāk daudz un plātījās pārāk skaļi. Valdnieka Viluma dēli Džošua un Eliass kaismīgi strīdējās par to, kurš no viņiem pirmais tiks pāri Karaļa ostas mūriem. Valdnieks Vārners klēpī dancināja kādu no kalponēm, pabāzis degunu viņai zem zoda un vienu roku ieslidinājis krūšu izgriezumā. Gijārds Zaļais iztēlojās sevi par dziesminieku un, strinkšķinādams arfu, sarīmēja pantiņu par lauvām, kas tiks sasietas kopā aiz astēm, un dažviet viņam tas izdevās pat ar atskaņām. Sīrs Marks Malendors bija atvedis līdzi melnbaltu mērkaķi un baroja viņu no sava šķīvja, bet sīrs Tantons no Sarkanābolu Fosovejiem tikmēr uzrāpās uz galda un apzvērēja, ka divcīņā nogalinās Sandoru Kleganu. Dažs labs šo zvērestu varbūt būtu uztvēris nopietni, ja vien sīrs Tantons zvēresta paušanas laikā nestāvētu ar vienu kāju mērces traukā.

Vislielākā jautriba sākās, kad lēkādams atskrēja resns āksts zelta krāsa nokrāsotās skārda bruņās ar lauvas galvu, kas bija pašūta no lupatām, tin saka starp galdiem trenkāt punduri, dauzot tam pa galvu ar govs pūsli. Beigu beigās Renlijs noprasīja, kāpēc viņš dauza savu brāli.

Gaišība, es taču esmu Brāļkāvis, āksts atbildēja.

-   Jāsaka ir "Karaļkāvis", stulbeni, Renlijs aizrādīja, un visi viesi ieaurojās smieklos.

Valdnieks Rovans, kas sēdēja blakus Ketlīnai, jautrībā neiesaistījās.

-   Viņi visi ir tik jauni, viņš noteica.

Un tā bija taisnība. Nez vai Ziedu bruņinieks bija aizdzīvojis līdz savai otrajai vārda dienai, kad Roberts pie Trejžubures nogalināja princi Uigeru. Tikai retais no klātesošajiem bija ievērojami vecāks. Viņi visi vēl bija bērni, kad tikai izlaupīta Karaļa osta, un tikai puikas, kad Belons grejdžojs Dzelzs salās uzsāka dumpi. "Neviens no viņiem vēl nav oslijis asinis," Ketlīna nodomāja, vērojot, kā valdnieks Brīss mudina sīru Kobāru žonglēt ar dunčiem. "Viņiem tā ir tikai spēle, liels turnīrs, kurā var iemantot slavu, godu un laupījumu. Viņi ir puikas, un kā jau visiem puikām arī viņiem šķiet, ka ir nemirstīgi."

-   Karā viņi ātri novecos, Ketlīna atbildēja, kā novecojām mēs. Viņa vēl bija meitene, kad Roberts, Neds un Džons Arīns pacēla savus karogus, lai dotos pretī Airīsam Tārgārjenam, un bija kļuvusi par sievieli, kad kaujas bija galā. Man viņu žēl.

-    Kāpēc? valdnieks Rovans apjautājās. Paskatieties uz viņiem viņi ir jauni, spēcīgi, dzīvespriecīgi un jautri. Un iekāre, jā iekāres viņiem ir vairāk, nekā vajadzīgs. Šajā naktī tiks ieņemti daudzi bastardi, kad es jums saku. Kāpēc tāds žēlums?

-  Tāpēc, ka tas nevilksies mūžīgi, Ketlina skumji atteica. Tāpēc, ka viņi ir vasaras bruņinieki, bet nāk ziema.

-    Valdniece Ketlīna, jūs kļūdāties, Brīna skatījās viņā ar zilajām acīm, tikpat zilām, kā viņas bruņas. Mums ziema nekad nepienāks. Ja mēs iesim bojā kaujā, par mums noteikti sacerēs dziesmas, un dziesmās vienmēr ir vasara. Dziesmās visi bruņinieki ir drosmīgi, visas jaunavas ir skaistas un vienmēr spīd saule.

"Ziema pienāks mums visiem," Ketlīna prātoja. "Man tā pienāca, kad tika nogalināts Neds. Tā pienāks arī tev, bērns, un ātrāk, nekā tu domā." Tomēr viņai pietrūka drosmes to visu pateikt skaļi.

Ketlīnu izglāba karalis.

-   Valdniece Ketlīna, uzsauca Renlijs. Tā vien prasās paelpot svaigu gaisu. Vai nāksiet pastaigāties kopā ar mani?

Ketlīna bez kavēšanās piecēlās.

-   Būšu pagodināta.

Piecēlās ari Brina.

-   Gaišība, dodiet man mirkli laika, lai varu uzvilkt bruņas. Jums nevajadzētu doties ārā bez pavadoņa.

Karalis Renlijs pasmaidīja.

-    Ja es nevaru justies droši valdnieka Kasvela pilī, kur man apkārt ir paša karaspēks, tad viens zobens neko nemainīs… pat, ja tas ir tavs zobens, Brīna. Sēdies vien un paēd. Ja tu būsi man vajadzīga, es likšu tevi pasaukt.

Likās, ka šie vārdi ievaino meiteni spēcīgāk nekā jebkurš ieroča trieciens pēcpusdienas kaujā.

-   Kā pavēlēsiet, gaišība.

Brīna apsēdās un nolaida acis. Renlijs satvēra Ketlīnu aiz rokas un izveda no zāles. Sargkareivis, viņus ieraugot, izslējās tik spēji, ka gandrīz izmeta no rokām šķēpu, bet Renlijs tikai uzsita vīram pa plecu un pasmējās.

-   Iesim te, kundze. Karalis atvēra zemās durvis uz torņa kāpnēm. Sākot kāpt augšup, viņš apjautājās: Vai sīrs Baristens Selmijs gadījumā nav kopā ar jūsu dēlu Straujupē?

-    Nē, Ketlīna apjuka. Vai tad viņš vairs nav pie Džofreja? Viņš taču bija Karaļsardzes komandieris.

Renlijs pašūpoja galvu.

-   Lanisteri paziņoja, ka viņš esot pārāk vecs, un atdeva viņa apmetni Sunim. Dzirdēju, ka viņš atstājis Karaļa ostu, nozvērējies iestāties īstā karaļa dienestā. Brīna šodien dabūja apmetni, ko es taupīju Selmijam, cerībā, ka viņš varbūt piedāvās man savu zobenu. Tā kā viņš Gaisa dārzos neieradās, tad nodomāju, ka viņš būs devies uz Straujupi.

-   Neesam viņu redzējuši.

-   Jā, viņš ir vecs, bet vienalga labs vīrs. Ceru, ka viņam nav atgadījies nekas ļauns. Lanisteri ir stulbeņi. Viņi uzkāpa vēl dažus pakāpienus. Tajā naktī, kad nomira Roberts, es piedāvāju jūsu vīram simt zobenus un lūdzu sagūstīt Džofreju. Ja viņš būtu mani klausījis, tad tagad būtu reģents un man nebūtu nekādas nepieciešamības pieprasīt troni.

-   Neds atteicās. Ketlīnai to nemaz nevajadzēja teikt.

-   Viņš bija zvērējis pasargāt Roberta bērnus, Renlijs sacīja. Man nebija tik daudz spēka, lai rīkotos vienatnē, tāpēc, kad valdnieks Edards manu ierosinājumu noraidīja, man nekas cits neatlika kā vien bēgt. Ja es

būtu palicis, karaliene būtu parūpējusies, lai es nenodzīvotu daudz ilgāk pnr brāli.

"Ja tu būtu palicis un atbalstījis Nedu, viņš vēl arvien būtu dzīvs," l ci lina rūgti nodomāja.

Man patika jūsu vīrs, kundze. Es zinu, ka viņš bija uzticams Roberl.i draugs… taču viņš nevienu neklausīja un neprata piekāpties. Nāciet, gi ibu jums ko parādīt. Viņi bija nokļuvuši kāpņu augšā. Renlijs atgrūda koka durvis, un abi izgāja uz jumta. Valdnieka Kasvela pils nebija tik augsta, lai torni tā varētu nosaukt vārda pilnā nozīmē, taču ainava bija līdzena, un Ketlīna varēja redzēt līgām tālu uz visām pusēm. Lai kur viņa skatītos, visur bija ugunskuri. Tie klāja zemi kā kritušas zvaigznes, un gluži kā zvaigznēm ugunskuru jūrai nebija ne gala, ne malas. Saskaitiet, ja varat, kundze, Renlijs klusi noteica. Kad austrumos lēks s.uile, jūs vēl arvien skaitīsiet. Interesanti, cik ugunskuru ir ap Straujupi?

Ketlīna dzirdēja no zāles skanam klusu mūziku. Viņa neuzdrošinājās s.ikt skaitīt ugunskurus.

Esmu dzirdējis, ka jūsu dēls šķērsojis Kaklu ar divdesmit tūkstošiem zobenu, Renlijs turpināja. Tagad, kad ar viņu kopā ir Trejžuburcs valdnieki, viņam, iespējams, ir četrdesmit tūkstoši.

"Nē," viņa domāja, "tik daudz mums nav. Mēs vīrus zaudējām kaujā, un daudzi ir devušies novākt ražu."

-   Man te ir divreiz vairāk, Renlijs paziņoja, un tā ir tikai daļa. gaisa dārzos Meisam Tīrelam ir vēl desmit tūkstoši, man ir spēcīgs gari ūzons, kas sargā Vētrasgalu, un drīz vien ar visiem saviem spēkiem man pievienosies dornieši. Nevar aizmirst arī manu brāli Stanisu, kura rīcībā ir l'ūķakmens un šaurās jūras valdnieki.

-   Šķiet, tieši jūs esat aizmirsis par Stanisu, Ketlīna noteica skarbāk, nekā bija gribējusi.

-   Jūs domājat viņa prasību pēc troņa? Renlijs iesmējās. Runāsim atklāti, kundze. Staniss būtu draņķīgs karalis, bet viņš par tādu nekad nekļūs. Cilvēki respektē Stanisu un pat baidās no viņa, taču pārāk maz ir to, kas viņu mīl.

-   Un tomēr viņš ir jūsu vecākais brālis. Ja kādam no jums arī ir tiesības uz Dzelzs troni, tad tas droši vien ir Staniss.

Renlijs paraustīja plecus.

-    Un kādas tiesības uz troni bija manam brālim Robertam? Viņš negaidīja Ketlīnas atbildi. Jā, bija runas par asins saitēm starp Barateoniem un Tārgārjeniem, par savstarpējām kāzām pirms simtiem gadu, par otrajiem dēliem un vecākajām meitām, bet tas nevienu neintere sē, izņemot mestrus. Roberts izcinija troni ar savu kara vāli. Viņš ar roku norādija uz ugunskuriem, kas dega no viena apvāršņa līdz otram. Mana prasība ir tikpat pamatota kā Robertam. Ja jūsu dēls atbalstīs mani tāpat kā viņa tēvs atbalstīja Robertu, viņš redzēs, ka es neesmu nepateicīgs. Es ar prieku apstiprināšu viņu par visu viņa zemju pavēlnieku un piešķiršu viņam visus titulus un pagodinājumus. Viņš varēs valdīt Ziemmalā, ja to vēlēsies. Viņš pat varēs sevi saukt par Ziemeļu karali, ja viņam tā labpatiksies, ja vien būs ar mieru mesties uz ceļa un atzīt mani par senjoru. Karalis ir tikai vārds… bet man ir vajadzīga uzticība un padevība.

-   Un ja viņš atteiksies, cienītais kungs?

-   Es grasos kļūt par karali, kundze, un nejau sadrumstalotā karaļvalstī. Skaidrāk es vairs nespēju izteikties. Pirms trīssimt gadiem Stārki atzina par karali īgonu Pūķi, un tas bija prātīgi darīts. Arī jūsu dēlam vajadzētu būt prātīgam. Ja viņš man pievienosies, varam uzskatīt, ka karš ir beidzies. Mēs… Renlijs pēkšņi aprāvās un novērsās. Kas tur notiek?

Ķēžu žvadzēšana liecināja, ka tiek pacelti nolaižamie vārti. Pagalmā ar nodzītu zirgu iebrāzās jātnieks spārnotā bruņucepurē.

-   Sauciet karali! viņš iekliedzās.

Renlijs piegāja pie torņa sienas.

-   Esmu te, sīr.

-   Gaišība, bruņinieks piejāja tuvāk. Es jāju tik ātri, cik vien bija manos spēkos no paša Vētrasgala. Mēs esam aplenkti, gaišība. Sīrs Kortnejs aizstāvas, bet…

-   Bet… tas nav iespējams. Ja valdnieks Tīvins būtu izgājis no Hārenholas, es to zinātu.

-   Tie nav Lanisteri, pavēlniek. Pie jūsu vārtiem ir valdnieks Staniss. Karalis Staniss, kā viņš sevi dēvē.

DŽONS

Lietus gāzes pātagoja seju, tomēr Džons dzina zirgu pāri uzplūdušajai straumei. Viņam blakus komandieris Mormonts, cieši savilcis apmetņa kapuci, pēdējiem vārdiem lamāja laika apstākļus. Krauklis, kas saboztām spalvām sēdēja viņam uz pleca, bija tikpat izmircis un neapmierināts kā Vecais Lācis. Kritušās lapas vēja brāzmās virpuļoja apkārt kā beigtu putnu bars. "Apsēstais mežs," Džons drūmi nodomāja, "vairāk līdzinās applūdušajam mežam."

Viņš cerēja, ka Semam kolonnas beigās klājas labi. Viņš jau arī labā laikā nebija nekāds izcilais jātnieks, taču pēc sešu dienu ilgām lietavām zeme bija kļuvusi nodevīga glumajos dubļos slēpās asi akmeņi. Kad uzpūta vējš, ūdens sitās tieši acīs. Tā vēl dienvidos nokusīs Mūris, un laistošo ledu siltais lietus aizskalos upēs. Pīps un Krupis tagad droši vien sēdēja kopējā zālē pie uguns un pirms vakariņām dzēra karstvīnu. Džons viņus apskauda. Slapjās vilnas drānas koda miesā, kakls un pleci sāpēja no bruņu un zobena smaguma, turklāt viņam jau metās nelabi no sālītās mencas, kaltētās vēršgaļas un cietā siera.

Kaut kur priekšā medību rags sūtīja trīsuļojošu vēsti, ko daļēji nomāca nemitīgā lietus čabēšana.

-   Tas ir Bakvela rags, Vecais Lācis pazina. Dievi ir žēlsirdīgi Krāsters ir turpat, kur bijis.

Mormonta krauklis sasita spārnus.

-   Graudus! viņš noķērcās un atkal saboza spalvas.

Džons bieži bija dzirdējis melnos brāļus stāstām atgadījumus par Krāsteru un viņa pili, bet tagad viņam būs iespēja to ieraudzīt pašam savām acīm. Septiņi ciemi pa ceļam bija tukši kā izslaucīti, un viņi bai ļojās, ka tāda pati būs arī Krāstera pils, taču šķita, ka šoreiz viņiem būs paveicies. "Vecais Lācis beidzot saņems atbildes uz jautājumiem," Džons nodomāja. "Un mēs vismaz uz brīdi paglābsimies no lietus."

Torens Smolvuds apzvērēja, ka Krāsters par spīti nelāgajai slavai, esot Naktssardzes draugs.

-    Nenoliegšu, tas vīrs ir pa pusei traks, viņš teica Vecajam Lācim,

-   bet tāds būtu ikviens, ja mūžu vajadzētu pavadīt šajā nolādētajā mežā. Lai nu kā, bet viņš nekad nevienam izlūkam nav liedzis pasildīties pie uguns un Menšu Raideru arī viņš necieš. Viņš mums būs labs padomdevējs.

"Pilnai laimei man pietiks, ja viņš mūs pabaros ar siltu ēdienu un ļaus izžāvēt drēbes."

Dīvens apgalvoja, ka Krāsters esot slepkava, melis un izvarotājs, kā arī deva mājienu, ka viņš biedrojoties ar vergu tirgotājiem un dēmoniem.

-   Vēl ļaunāk, vecais mežinieks piebilda, klabinot savus koka zobus.

-   Viņš ož pēc aukstuma.

-     Džon, valdnieks Mormonts pavēlēja, nojāj gar kolonnu un pavēsti jaunumus. Un atgādini virsniekiem, ka es nevēlos, lai viņu dēļ Krāstera sievām sāktos nepatikšanas. Vīriem jāpielūko, kur viņi bāž rokas, un jāsarunājas ar tām sievietēm pēc iespējas mazāk.

-   Jā, kungs.

Džons pagrieza zirgu pretējā virzienā. Bija patīkami sajust, ka lietus lāses kaut uz īsu brīdi vairs netriecas sejā. Visi, kam viņš jāja garām, izskatījās noraudājušies, un kolonna mežā bija izstiepusies krietnas pusjūdzes garumā.

Līdzās vezumniekiem ar milzīgu mīkstu, cepuri galvā, sakumpis seglos, jāja Semvels Tārlijs viņš jāja ar vienu no kravas zirgiem un veda līdzi vēl dažus. Lietus bungoja pa putnu būriem, un kraukļi iekšā ķērca un klaigāja.

-   Kraukļu būros lapsu ielaidi? Džons uzsauca.

Ūdens straumēm lija no Sema cepures platajām malām.

-   Sveiks, Džon! Nē, viņiem vienkārši nepatīk lietus, tāpat kā mums.

-   Kā tev te klājas, Sem?

-   Slapji, resnais puisis piespieda sevi pasmaidīt. Bet es vēl arvien esmu dzīvs.

-    Tas labi. Netālu ir Krāstera pils ja dievi būs labvēlīgi, viņš ļaus mums izgulēties pie uguns.

Skumjais eds saka, ka Krāsters esot drausmīgs mežonis. Viņš precot pats savas meitas un pakļaujoties tikai tiem likumiem, kurus pats izdomājot Dīvens esot teicis Grenam, ka Krāstera dzīslās ritot melnas asinis. Viņa nirtie esot no mežoņiem, bet pārgulējusi ar izlūku, tāpēc viņš esot bas…

Sems pēkšņi apķērās, ko bija gribējis pateikt.

Bastards, Džons smiedamies pabeidza. Vari droši teikt šo vārdu esmu to dzirdējis jau agrāk. Viņš iespieda mazajam un spēcīgajam i Ikšotājam sānos piešus. Man vēl jāatrod sīrs Otīns. Esi piesardzīgs ar ls i astera bābiešiem. It kā Semvels Tārlijs būtu īstais, kurš jāpabrīdina. Parunāsim vēlāk, kad būsim iekārtojuši apmetni.

Džons nodeva jaunumus sīram Otīnam Vīzeram, kurš jāja kolonnas beigās. Sīrs Otīns bija maza auguma krunkains vīrelis apmēram vienā vei urnā ar Mormontu un pat Melnajā pilī vienmēr izskatījās noguris, bet tagad lietū viņš bija pavisam sanīcis.

Patīkamas ziņas, viņš noteica. Šajā slapjumā esmu izmircis līdz l auliem un pakaļa pret segliem arī ir noberzta jēla.

Atpakaļceļā Džons nošķīrās no kolonnas un jāja pa taisnāko ceļu i auri mežam. Cilvēku un zirgu radītās skaņas aprija zaļais biezoknis, tas kļuva klusākas, un drīz vien viņš dzirdēja tikai spēcīgo lietu sitamies pret kokiem, lapām un akmeņiem. Bija pats dienas vidus, bet mežā tik lumšs kā vēlā pievakarē. Džons jāja starp akmeņiem un peļķēm, garām inilzigiem ozoliem, pelēkzaļām sekvojām un melniem dzelzskokiem. Vietām zari bija savijušies tā, ka veidoja dabisku nojumi, zem kuras varēja atpūsties no lietus lāsēm, kas bungoja pa galvu. Jādams garām zibens saspertai lazdai, kas bija apaugusi ar baltām mežrozītēm, viņš izdzirda krūmos kaut ko nočabam.

-   Spok! viņš uzsauca. Spok, pie manis!

Taču starp kokiem parādījās Dīvens uz pelēka, pinkaina zirģeļa, bet viņam blakus jāja Grens. Vecais Lācis sūtīja izlūkus arī uz sāniem no kolonnas, kuriem vajadzēja brīdināt par ienaidnieka tuvošanos. Arī šajā gadījumā viņš nepaļāvās uz likteni, bet sūtīja vīrus izlūkos pa pāriem.

-    Ā, tas esi tu, valdniek Sniedziņ, Dīvens pasmaidīja savu koka smaidu. Viņa zobi bija izdreijāti no koka un mutē turējās diezgan čābīgi. Mēs ar puiku jau nodomājām, ka mums būs darīšana ar kādu no svešajiem. Pazaudēji vilku?

-   Viņš medī.

Spokam nepatika skriet blakus kolonnai, taču nekur tālu viņš nemēdza aizklīst. Parasti, kad viņi iekārtoja apmetni nakts atpūtai, vilks uzmeklēja Džonu pie komandiera telts.

-   Es teiktu, ka šis tādā slapjumā devies zvejot, Divens atteica.

-   Mana māte vienmēr mēdza teikt, ka lietus nākot par labu ražai, Grens cerigi iestarpināja.

-   Kā tad, pelējums tādā lietū aug labi, Divens sacija. Bet vislabākais ir tas, ka šādā lietū cilvēkam nav jārūpējas par mazgāšanos.

-   Bakvels ir atradis Krāsteru, Džons paziņoja izlūkiem.

-    Vai tad šis viņu bija pazaudējis? Divens iesmējās. Jūs, jaunie buki, pielūkojiet, ka neaizraujaties ar Krāstera sievām, vai dzirdi?

Džons pasminēja.

-   Gribi, lai visas paliek tev vienam, DIven?

Divens atkal noklabināja zobus.

-   Gribētu jau gan. Krāsteram ir desmit pirksti un tikai viens daikts, tāpēc prot skaitīt tikai līdz vienpadsmit. Ja pāris sievu pietrūks, viņš pat nepamanīs.

-   Cik tad šim to sievu ir? Grens gribēja zināt.

-   Vairāk nekā tev jelkad būs, brāl. Bet kas tad viņam viņš pats tās pavairo. Re, kur tavs zvērs, Sniedziņ.

Spoks, asti izslējis un spalvas pret lietu sabozis, tipināja blakus Džona zirgam. Vilks pārvietojās tik klusi, ka Džons pat nebija pamanījis, kurā brīdī dzīvnieks parādījies. Grena zirgs, saodis Spoku, satrūkās pat tagad, kad bija pagājis vairāk nekā gads, zirgi vēl nebija pieraduši pie dižvilka.

-    Pie manis, Spok! Džons pasauca vilku un aizauļoja uz Krāstera pili.

Viņam ne prātā nebija nācis, ka otrā pusē Mūrim iespējams atrast akmens pili, lai gan nocietinājumus ar koka vārtiem un torni bija iztēlojies. Tomēr viņi ieraudzīja tikai mēslu čupu, cūkkūti, tukšu aitu aploku un māla kleķa būdu bez logiem, ko bija grūti nosaukt par pili. Tā bija gara un zema, sastiprināta ar baļķiem un apjumta ar velēnām. Celtne atradās neliela paugura galā, kas pat nebija pakalna vārda cienīgs, taču to apjoza zemes valnis.

Vietās, kur lietus valnī bija izgrauzis robus, pa nogāzi lejā tecēja brūnas tērcītes, kas ieplūda žiglā strautā, kura straujos, uz ziemeļiem skrejošos ūdeņus lietus bija pārvērtis dubļainā masā.

Dienvidrietumu pusē bija atvērti vārti, kuriem līdzās uz gariem mietiem nostiprinātas dzīvnieku galvas: vienā pusē bija lāča, otrā auna galvaskauss. Piejājis tuvāk, Džons ievēroja, ka pie lāča galvaskausa vēl rēgojās gaļas paliekas. Pagalmā Džārmena Bakvela izlūki un Torena smolvuda viri jau kārtoja rindās zirgus un cēla teltis. Kūtī ap trim sivēnmātēm mudžēja vesels bars sivēnu. Lietū pilnīgi kaila, kāda maza mellene dārzā rāva burkānus, bet divas sievietes pūlējās sasiet cūku, lai iii nokautu. Lops izbailēs kvieca spalgi un skaļi gandrīz vai baiļu pilnā i ilveka balsī. Četa suņi par atbildi rēja un rūca, neraugoties uz piķiera lamam, un pāris Krāstera suņu rēja pretī. Ieraudzījuši Spoku, daži suņi norāvās un metās bēgt, bet pārējie trakoja vēl skaļāk. Dižvilks suņiem uzmanību nepievērsa un Džons arī ne.

"Kādi trīsdesmit no mums būs siltumā un sausumā," Džons nodomaja, rūpīgāk apskatījis pili. "Varbūt pat piecdesmit." Ēka bija pārāk maza, lai tajā varētu pārnakšņot divi simti vīru, tāpēc vairumam vajadzīgs palikt ārā. Bet kur viņiem likties? Puse pagalma spēcīgajā lietū bija klala ar peļķēm līdz potītēm, pārējā daļa pārvērtusies dubļu dūkstī, un las nozīmēja, ka gaidāma kārtējā drūmā nakts.

Komandieris uzticēja savu zirgu Skumjajam Edam, kurš tīrīja lopiņam no pakaviem dubļus, kad no sava zirga nolēca Džons.

-   Valdnieks Mormonts ir iekšā, Eds paziņoja. Viņš lika, lai tu ej pie viņa. Vilku labāk atstāj ārā viņš izskatās tik izbadējies, ka varētu nolocīt kādu no Krāstera bērniem. Taisnību sakot, es arī esmu tā izsali is, ka varētu aprīt kādu no Krāstera bērniem, ja tas būtu pagatavots kārta virumā. Ej vien, es paņemšu tavu zirgu. Ja iekšā ir silti un sausi, tad

labāk man nemaz to nestāsti, jo es tur neesmu aicināts. Viņš izkasija no pakava apakšas sauju dubļu. Vai tev arī tie dubļi izskatās pēc sūdiem? Ta vien rādās, ka viss šis pakalns ir no vieniem Krāstera sūdiem.

Džons pasmīnēja.

-  Esmu dzirdējis, ka viņš te dzīvojot jau krietni sen.

Ar to tu mani neuzmundrināsi. Ej pie Vecā Lāča.

-   Spok, paliec! Džons pavēlēja.

Krāstera pils durvju vietā bija pielāgotas divas briežu ādas. Pavēris las, Džons iespraucās istabā un zemo griestu dēļ pielieca galvu. Divi duči galveno izlūku jau bija priekšā viņi stāvēja ap ugunskura bedri klona gridas pašā vidū, un vīriem ap kājām palēnām veidojās peļķes. Telpā smirdēja pēc sodrējiem, kūtsmēsliem un slapja suņa. Pie griestiem krātas dūmi, taču mitrums neatkāpās, bet pa dūmu caurumu griestos lija iekšā lietus. Visa pils sastāvēja no vienas vienīgas istabas, kuras augšdaļā bija izvietotas gultas, pie kurām varēja nokļūt pa ļodzīgām trepītēm.

Džons atcerējās to dienu, kad viņi bija atstājuši Mūri: satraukti kā jaunas meičas, taču visi alka savām acīm skatīt noslēpumus un brīnumus, kas slēpās aiz jaunā apvāršņa. "Lūk, šis ir viens no brīnumiem," puisis sev teica, pārlaizdams skatienu netīrajai smirdošajai telpai. Kodīgajos dūmos sāka asarot acis. Žēl, ka Pīpam un Krupim iet secen šādas ainas.

Pie uguns sēdēja Krāsters, un viņš bija vienīgais cilvēks visā pilī, kuram bija pašam savs krēsls. Pat komandierim Mormontam ar visu kraukli uz pleca vajadzēja sēdēt uz kopējā sola. Viņam aiz muguras stāvēja Džārmens Bakvels, no kura pleķainajām bruņām un no slapjuma spīdošā ādas kamzoļa pilēja ūdens, bet viņam blakus bija nostājies Torens Smolvuds nelaiķa sīra Džāremija smagajās krūšu bruņās un apmetnī ar sabuļādas apdari.

Krāstera aitādas kamzolis un kažokādas apmetnis pārāk neatšķīrās no viesu apģērba, taču ap vienu no resnajām rokām bija smags riņķis no metāla, kas atgādināja zeltu. Saimnieks izskatījās spēcīgs vīrs, lai gan jau gados, bet pelēkie, garie mati bija sākuši nosirmot. Plakanais deguns un nošļukušie lūpu kaktiņi piešķīra sejai nežēlīgus vaibstus, turklāt viņam trūka vienas auss. "Tad lūk, kādi ir mežoņi," Džons atcerējās vecās auklītes stāstus par mežonīgiem ļaudīm, kas no cilvēku galvaskausiem dzer asinis. Krāsters dzēra ūdeņainu, iedzeltenu alu viņš droši vien pasakas nebija dzirdējis.

-    Bendženu Stārku neesmu redzējis trīs gadus, viņš stāstīja Mormontam. Taisnību sakot, es pēc viņa itin nemaz neilgojos.

Starp soliem ložņāja pusducis melnu kucēnu un viens vai divi jocīgi sivēni, bet sievietes skrandainos briežādas apģērbos pasniedza ragus ar alu, urķēja uguni un grieza katlā burkānus un sīpolus.

-   Viņam vajadzēja jāt garām pirms gada, Torens Smolvuds ierunājās. Viens no suņiem sāka ošņāties ap viņa kāju, bet izlūks tam iespēra un suns iekaucies atsprāga malā.

-   Bens meklēja sīru Veimāru Roisu, kurš pazuda kopā ar Džeredu un jauno Viļu.

-    Jā, tos tris es atceros. Tas kundziņš nebija vecāks par šiem kucēniem. Viņš savā sabuļādas apmetnī un melnajās bruņās bija pārāk lepns, lai nakšņotu zem mana jumta, bet manas sievas vienalga blenza uz viņu platām teļa acīm. Viņš palūkojās uz vienu no tuvāk stāvošajām sievietēm. Džereds teica, ka viņi meklējot laupītājus, bet es teicu, ka ar tik zaļu komandieri labāk viņus neatrast. Džereds izklausījās tīri prātīgs vīrs, ņemot vērā, ka viņš bija no vārnām. Ausu viņam bija vēl mazāk nekā man šis arī tās bija nosaldējis, Krāsters smējās. Esmu dzirdcjis, ka tagad viņam vairs neesot ari galvas. Vai Džereds ari to būtu nosaldējis?

Džons atcerējās sarkanās asinis baltajā sniegā un to, kā Teons Grejdžojs aizspēra miroņa galvu. Tas virs bija dezertieris. Toreiz, jājot atpakaj u/ /iemmalu, Džons ar Robu bija sacentušies ātrumā un sniegā atraduši sešus dižvilka kucēnus. Tagad tas šķita kā pirms tūkstoš gadiem.

Kurp devās sīrs Veimārs, kad aizgāja no šejienes?

Krāsters paraustīja plecus.

Gadās, ka man ir kas svarīgāks darāms par Vārnu iztaujāšanu. Viņš izdzēra alu un nolika kausu. Sen neesmu baudījis labu dienvidu vīnu. Labprāt iedzertu kādu lāsi, un ari jaunu cirvi vajadzētu. Vecais jau vairs netur asumu, bet man jāaizstāv dāmas. Viņš pārlaida skatienu naskajām sievām.

Jūsu te ir maz, un jūs esat nošķirti no civilizācijas, Mormonts ieminējās. Ja vēlies, likšu dažiem vīriem pavadīt jūs līdz Mūrim.

Krauklim ierosinājums patika.

Mūrim! viņš ieķērcās, ieplezdams spārnus.

Krāsters riebīgi pasmīnēja, atiezdams apdrupušus, brūnus zobus.

Un ko mēs tur darīsim? Iznēsāsim vakariņas? Te mēs esam brīvi ļaudis. Krāsters nekalpo nevienam.

-  Šis nav labākais laiks, lai dzīvotu meža nošķirtībā. Jau ceļas auksti vēji.

Lai ceļas. Man ir dziļas saknes. Krāsters satvēra vienu no garām

cjoSajām sievietēm. Pasaki viņam, sieva. Pastāsti vārnu valdniekam, i ik mēs te esam apmierināti ar dzīvi.

Sieviete aplaizīja plānās lūpas.

Te ir mūsu mājas. Krāsters mūs aizstāv. Labāk mirt, nekā vergot.

-   Vergot, krauklis atkārtoja.

Mormonts pieliecās uz priekšu.

- Visi ciemi, kuriem jājām garām, ir pamesti. Jūs esat vienīgie dzīvie lilvēki, kurus sastopam pēc aiziešanas no Mūra. Ļaudis ir pazuduši… miruši, aizbēguši vai nolaupīti, neņemos spriest. Dzīvnieki arī ir pazuduši. Pāri nav palicis nekas. Pirms kāda laika mēs dažas līgas no Mūra atradām divu Bena Stārka izlūku līķus. Tie bija bāli un auksti, ar melnām rokām, melnām kājām un brūcēm, no kurām netecēja asinis. Kad mēs viņus pārvedām Melnajā pilī, nakti tie atdzīvojās un sāka slepkavot. Viens nogalināja sīru Džāremiju Rīkeru, bet otrs uzklupa man. Tas liek domāt, ka viņi tomēr atcerējās kaut ko no tā, ko bija zinājuši, dzīvi esot, taču nekā cilvēcīga viņos vairs nebija palicis.

Vienai no sievietēm mute pavērās kā sārta, mikla ala, bet Krāsters tikai iespurdzās.

-   Te mums tādu negantību nav… un es būtu ļoti pateicīgs, ja tu zem mana jumta nestāstītu tik ļaunas pasakas. Esmu dievbijīgs cilvēks, un dievi mani sargā. Ja miroņi celtos no kapa, es zinātu, kā tos aizsūtīt atpakaļ, ja vien man būtu jauns, ass cirvis. Viņš uzsita sievai pliķi pa cisku un uzsauca: Atnes alu, tikai nečammājies!

-   Miroņi varbūt jūs te netraucē, bet kā ar dzīvajiem, kungs? Džārmens Bakvels noprasīja. Kā ar jūsu karali?

-   Karali! krauklis iebrēcās. Karali! Karali! Karali!

-   Ar to Menšu Raideru? Krāsters nospļāvās ugunī. Aizmūra karalis… ko brīviem ļaudīm var vajadzēt no karaļa? Raugoties uz Mormontu, viņš piemiedza acis. Es daudz varētu pastāstīt par to Menšu Raideru un viņa izdarībām, ja vien gribētu. Tukšie ciemi tas ir viņa darbs. Arī šī pils būtu pamesta, ja es klanītos katram, kas nāk priekšā. Viņš atsūtīja jātnieku, kas lika man pamest mājas un līst viņa priekšā uz vēdera. Es to vīreli aizsūtīju atpakaļ, tikai viņa mēli paturēju. Re, kur ir, piesista pie sienas, viņš rādīja ar roku. Es droši vien varētu arī pastāstīt, kur meklēt to Menšu Raideru, ja gribētu. Krāsters atkal atieza brūnos zobus. Bet laika mums gana. Gan jau jūs gribēsiet pie manis pārnakšņot un uzkost kaut ko no cūkgaļas.

-   Par jumtu virs galvas mēs būtu visnotaļ priecīgi, Mormonts atbildēja. Mēs esam tālu ceļu jājuši un izmirkuši līdz kaulam.

-   Tādā gadījumā esiet mani viesi uz vienu nakti, bet ne ilgāk man melnās vārnas nemaz tik ļoti nepatīk. Gultas ir man un manējiem, bet visa grīda ir jūsu rīcībā. Gaļas un vīna man ir tikai kādiem divdesmit cilvēkiem, ne vairāk. Pārējās Vārnas var knābāt savus graudus.

-    Mums līdzi ir pašiem savi krājumi, kungs, Vecais Lācis atteica. Mēs labprāt dalīsimies gan ēdienā, gan vīnā.

Krāsters ar delnas virspusi noslaucīja muti.

-   Es nogaršošu tavu vīnu, Vārnu valdniek, to nu es garām nelaidīšu. Vēl tikai viena lieta katrs, kurš pieskarsies manām sievām, šķirsies no rokas.

-      Tavs nams, tavi likumi, Torens Smolvuds atteica, un valdnieks Mormonts stīvi pamāja, lai gan pārāk apmierināts viņš neizskatījās.

-    Tādā gadījumā esam vienojušies, Krāsters norūca. Vai jums ir vīrs, kas prot zīmēt kartes?

-   Sems Tārlijs prot, Džons ieminējās. Semam patīk kartes.

Mormonts pasauca Džonu tuvāk.

Kad viņš būs paēdis, sauc viņu šurp. Lai paķer līdzi spalvu un pergamentu. Un sameklē ari Toletu, lai šis atnes manu cirvi tas būs ciemI ukulis mūsu saimniekam.

Kas tas tāds? Krāsters noprasīja, kad Džons jau grasījās uz iešanu.

I/skatās pēc Stārka.

Mans namzinis un ieroču nesējs Džons Sniegs.

Bastards, ko? Krāsters nopētīja Džonu no galvas līdz kājām. Ja mis guļ ar sievišķi, tad viņa jāņem par sievu, kā to daru es. Viņš pameta Itr roku Džona virzienā. Ej un dari, kas tev darāms, bastard. Un pielū!• ilai tas cirvis ir labi uztrīts neass tērauds man nav vajadzīgs.

Džons Sniegs negribīgi paklanījās un izgāja no istabas. Sīrs Otīns Vīzu s tieši tajā brīdi nāca iekšā, un abi gandrīz saskrējās starp briežādām. I ikas, ka ārā lietus sāk mitēties. Viss pagalms jau bija kā nosēts ar teltīm, bet citas bija uzslietas zem kokiem.

Skumjais Eds baroja zirgus.

Mežonim dāvināt cirvi? Kāpēc gan ne? Viņš sameklēja Mormonla ieroci tas bija kaujas cirvis ar īsu rokturi un zelta inkrustācijām uz melna tērauda asmens. Varu apzvērēt, ka šis to cirvi atdos atpakaļ, Iet riektu Vecā Lāča pakausī kā likts. Kāpēc gan šim neatdot visus mūsu i ii vjlīs un zobenus? Ciest nevaru, kā tie ratos šķind. Bez tiem mēs ātrāk liktu uz priekšu un ātrāk nonāktu pie elles vārtiem. Diez, ellē līst lietus? Varbūt Krāsters cirvja vietā labāk gribētu jauku cepuri?

Džons pasmīnēja.

-  Viņš grib cirvi. Un vīnu arīdzan.

- Skat, Vecais Lācis ir gudrs. Ja mēs mežoni kārtīgi piedzirdīsim, viņš varbūt netrāpīs galvā, bet tikai nocirtīs ausi. Man ir divas ausis, bet tikai viena galva.

Smolvuds apgalvo, ka Krāsters esot Naktssardzes draugs.

Kāda atšķirība starp mežoni, kurš ir Naktssardzes draugs, un mežoni, kurš nav? vaicāja drūmais ieroču nesējs. Ienaidnieki pamet nuīsu līķus vārnām un vilkiem par barību, bet draugi paslepšus apglabā zemē. Interesanti, cik ilgi uz mieta ir tā lāča galva? Diez, ko Krāsters tur bija uzbāzis, kad mēs vēl nebijām atnākuši?

Eds ar šaubu pilnu skatienu novērtēja cirvi. Pār garo seju straumēm tecēja lietus.

-   Vai iekšā ir sauss?

-   Sausāks nekā te.

-   Ja es vēlāk ielavīšos iekšā un nelidīšu klāt ugunij, varbūt mani līdz ritam neviens nepamanis. Tos, kas gulēs zem jumta, viņš nokaus pirmos, bet mēs vismaz nomirsim sausumā.

Džons sāka smieties.

-   Krāsters ir viens, bet mūsu divi simti. Šaubos, ka vispār kādu nogalinās.

-   Tu mani nomierināji, Eds izklausījās pagalam sašļucis. Turklāt labs cirvis tā ir pavisam cita lieta. Es negribētu, ka mani nosit ar vāli. Es reiz redzēju vīru, kurš bija nosists ar vāli, āda tikko saskrambāta, bet galva piepūtusies kā ķirbis, tikai tumši sarkana. Bija glīts puisis, bet nomira nejauki. Labi, ka mēs tam mežonim nedāvinām vāles.

Eds aizgāja, galvu grozīdams un piķa melnajiem matiem šķiezdams lietus ūdeni uz visām pusēm.

Džons vispirms pabaroja zirgus un tikai tad pats sāka domāt par vakariņām. Viņš jau sāka prātot, kur varētu būt atrodams Sems, kad izdzirda baiļu kliedzienu.

-   Vilks!

Zābakiem grimstot dubļos, puisis metās uz pils pusi, no kurienes skanēja sauciens. Viena no Krāstera sievām bija cieši piespiedusies pie ēkas sienas.

-    Ej prom! viņa bļāva. Ej prom! Dižvilkam zobos bija trusis un vēl viens nokosts asinīs mētājās zemē viņam pie kājām. Dabūjiet to prom, kungs! sieviete lūdzās, ieraudzījusi Džonu.

-   Viņš tevi neaiztiks. Džons tūdaļ saprata, kas bija noticis: izjukušais koka būris mētājās slapjajā zālē. Vilks droši vien ir izsalcis sen jau neesam redzējuši medījumu. Džons iesvilpās. Spoks steidzīgi nolocīja trusi, rūpīgi sagrauzdams mazos kauliņus, un lēkšoja pie saimnieka.

Sieviete uzlūkoja abus ar satraukuma pilnu skatienu. Viņa bija jaunāka, nekā Džonam sākumā bija šķitis. Tā bija piecpadsmit vai sešpadsmit gadus veca meitene, kalsnajai sejai bija pielipušas slapju matu šķipsnas, bet basās kājas līdz potītēm grima dubļos. Pēc auguma aprisēm zem ādas paltraka varēja spriest, ka viņa jau kādu bridi ir uz grūtām kājām.

-   Vai esi Krāstera meita? Džons pavaicāja.

-    Nu jau sieva, viņa atbildēja un uzlika roku uz vēdera. Meitene kāpās atpakaļ tālāk prom no vilka un skumji notupās pie salauztā trušu būra. Man vajadzēja viņus pabarot. Aitu mums vairs nav.

-    Naktssardze par tiem atlīdzinās. Džonam savas naudas nebija, citādi viņš būtu samaksājis uzreiz, lai gan viņam nebija ne jausmas, kāds

labums no pāris vara vai pat sudraba monētām bija šajā Mūra pusē. No rīta es aprunāšos ar valdnieku Mormontu.

Viņa noslaucīja rokas brunčos.

Valdniek…

Es neesmu valdnieks.

taču apkārt jau sāka pulcēties vīri, kas bija izdzirdējuši sievietes kliedzienu un to, kā sašķīst trušu būris.

Netici viņam, meitēn, uzsauca Lārks no Māsu salām, izlūks ar ļaunu dabu. Tas ir pats valdnieks Sniedziņš.

Ziemmalas bastards un karaļu brālis, ķēmojās Čets, kurš bija atstājis suņus nepieskatītus, lai palūkotu, kas tā par jezgu.

Tas vilks skatās uz tevi kā izbadējies, Lārks teica. Tam droši vien patiktu iekosties tavā mīkstajā puncītī.

džonam tas nelikās smieklīgi.

Nebiedē meiteni.

Drīzāk brīdinu. Četa smīns bija tikpat riebīgs kā strutainās pumI >as, kas klāja visu seju.

Mēs ar tevi nerunājam, meitene apķērās.

Pagaidi, Džons mēģināja viņu aizkavēt, taču tā jau bēga prom.

lārks ķēra pēc otra truša, taču Spoks bija žiglāks. Viņam atlika tikai atņirgt zobus, kad Lārks paslīdēja dubļos un nogāzās uz kaulainās pēcpusēs. Vīri sāka smieties. Dižvilks satvēra trusi zobos un atnesa to saimniekam.

-   Nebija nekādas vajadzības biedēt meiteni, Džons sacīja.

Mums nav jāklausās tavas pamācības, bastard! Čets bija neapmiei māts par zaudēto silto vietiņu mestra īmona paspārnē un ne bez pamala ja Džons nebūtu gājis aizlikt kādu vārdu par Semu Tārliju, Čets joprojām aprūpētu aklo vīru, nevis negantu medību suņu baru. Lai arī tu esi komandiera mīlulītis, tu tomēr neesi pats komandieris… un, ja tev nebūtu blakus tā nezvēra, tu ar mums nerunātu tik nolāpīti drosmīgi.

-   Es neiešu kauties ar brāli šajā Mūra pusē, Džons vēsi atbildēja.

Lārks piesvempās uz viena ceļgala.

- Viņš baidās no tevis, Čet. Māsās mums ir apzīmējums tādiem kā viņš.

-   Es pats zinu visus apzīmējumus, tāpēc labāk pietaupi elpu.

Džons ar Spoku devās prom. Kad viņi bija nokļuvuši pie vārtiem, lielus vairs tikai rasināja. Drīz vien iestāsies krēsla un sāksies kārtējā slapjā, lumšā un drūmā nakts. Mēness, zvaigznes un Mormonta lāpa slēpsies aiz. mākoņiem, un meži kļūs piķa melni. Pat ūdens nolaišana aiz koka būs īsts piedzīvojums, lai arī ne gluži tāds, kādus reiz bija iedomājies Džons Sniegs.

Daži izlūki zem kokiem bija atraduši pietiekami daudz sausas malkas, lai zem nokarenas klints malas sakurtu ugunskuru. Citi bija uzslējuši teltis vai, pārklājot apmetņus pāri zemiem koku zariem, izveidojuši vienkāršas nojumes. Milzis bija iekārtojies nokaltuša ozola dobumā.

-   Kā tev patīk mana pils, valdniek Sniedziņ?

-   Izskatās tīri mājīga. Vai zini, kur ir Sems?

-    Ej tikai uz priekšu. Kad ieraudzīsi sīra Otīna telti, tad jau būsi pagājis garām. Milzis pasmīnēja. Ja vien Sems arī nav atradis kādu koka dobumu. Tam gan būtu jābūt pamatīgam kokam.

Beigu beigās viņu atrada Spoks. Ieraudzījis Semu barojam kraukļus zem klints pārkares, kas kaut nedaudz pasargāja no lietus, dižvilks šāvās uz priekšu kā arbaleta bulta. Tārlija zābaki katrā solī šļakstēja vien.

-   Kājas ir pilnīgi izmirkušas, puisis žēlojās. Kāpjot zemē no zirga, es trāpīju bedrē un iegrimu līdz ceļiem.

-   Novelc zābakus un izžāvē zeķes. Es tūdaļ sameklēšu sausu malku. Ja zeme zem klints nav slapja, mēs varēsim iekurt uguni. Džons parādīja Semam trusi, Un pie viena uzdzīvosim.

-   Vai tad tu neiesi pie Mormonta uz pili?

-   Es ne, bet tu gan iesi. Vecais Lācis grib, lai tu ej zīmēt kartes. Krāsters teica, ka zinot, kur ir Menss Raiders.

-    Ak tā. Sems nepavisam nealka sastapties ar Krāsteru, pat ja šī sastapšanās nozīmēja sildīšanos pie ugunskura.

-   Viņš gan teica, lai tu pirms tam paēd un izžāvē zābakus.

Džons gāja meklēt malku. Viņš izcilāja koku kritalas, lai tiktu pie sausākiem zariem, un raka nost izmirkušo priežu skuju kārtu, bet arī tad dzirkstele diez ko negribēja pieķerties pie iekuriem. Viņš pakāra uz klints radzes apmetni, lai pasargātu mazo dūmojošo ugunskuru no lietus un pie viena izveidotu nelielu, mājīgu telti.

Sniegs nometās ceļos, lai nodīrātu trusi, bet Sems tikmēr novilka zābakus.

-   Man jau sāk likties, ka pirkststarpās sākušas augt sūnas, viņš drūmi paziņoja, kustinot kāju pirkstus. Trusis droši vien garšos labi. Mani pat nesatrauc tās asinis. Tārlijs novērsās. Ja nu vienīgi mazliet…

Džons uzdūra nodīrāto trusi uz iesma, nolika pie ugunskura pāris akmeņu un atbalstīja uz tiem iesmu. Trusis bija sīksts, taču smaržoja tik lieliski ka karaļu dzīrēs. Citi izlūki ar skaudību noskatījās uz viņu pusi. pat Spoks pacēla kārās acis, kurās atspīdēja sarkanās liesmas.

Tu savu jau apriji, Džons atgādināja.

Vai Krāsters tiešām ir tāds mežonis, kā izlūki teica? Trusis nebija īsti izcepies, taču garšoja brīnišķīgi. Kāda ir tā viņa pils?

Sūdu čupa ar jumtu un ugunskura bedri. Džons atstāstīja Semam visu, ko bija redzējis un dzirdējis Krāstera pilī.

Kad stāsts bija galā, klāt bija arī tumsa, un Sems laizīja pirkstus.

Tas bija labs mielasts, bet tagad es gribētu vēl jēra cisku es viens pats apēstu veselu cisku ar piparmētru, medus un krustnagliņu mērci. Vai te ir aitas?

Aitu aploks ir, bet aitu nav.

Ar ko tad viņš baro savus vīrus?

Vīrus arī te neredzēju. Te ir tikai Krāsters ar savām sievām un daži mazi meitēni. Interesanti, kā viņš spēj nosargāt savu būdu, jo nekāda i ictokšņa te nav, ir tikai dubļu valnis. Ej uz pili un uzzīmē to karti. Vai ceļu atradīsi?

Atradīšu, ja neiežaušos dubļos.

Sems ar pūlēm uzvilka zābakus, sameklēja spalvu un pergamentu un Izgāja tumsā. Lietus švikstēdams brāzās pār viņa apmetni un cepuri ar platajām malām.

Spoks, atbalstījis galvu uz ķepām, pie ugunskura aizmiga. Džons izstiepās viņam blakus un nopriecājās, ka beidzot ir siltumā. Viņam bija auksti, un arī viņš bija izmircis, taču nu jau vairs nebija tik traki kā pirms kāda brīža. "Varbūt šovakar Vecais Lācis beidzot uzzinās ko tādu, kas mūs aizvedīs pie tēvoča Bendžena."

Viņš pamodās un redzēja pats savu elpu kūpam aukstajā rīta gaisā. Ar katru kustību sāpēja locītavas. Spoks bija nozudis, uguns izdegusi. I >žons pastiepa roku, lai pašķirtu sāņus izkārto apmetni, bet tas izrādījās sasalis ragā. Viņš izlīda ārā no nojumes un redzēja, ka mežs ir pārvērties ledus kristālā.

Bāli sārta rīta gaisma atmirdzēja koku zaros, lapās un akmeņos. Katrs zāles stiebrs bija kā izgrebts no smaragda, bet katra ūdens lāse pārvērtusies dimantā. Ziedi un sēnes bija apvilkušas stikla apmetņus. Pat dubļu lamas klāja brūna spozme. Cauri mirdzošajam zaļumam vīdēja brāļu melnās teltis, ko klāja smalka ledus glazūra.

Tātad aiz Mūra tomēr pastāvēja burvība. Džons iedomājās par māsām varbūt tāpēc, ka naktī bija tās redzējis sapnī. Sansa teiktu, ka tas ir brīnums, un viņai acīs saskrietu asaras, bet Ārija smiedamās un čalodama mestos ārā, lai visam pieskartos.

-   Valdniek Sniedziņ? viņš izdzirdēja klusu un nedrošu balsi. Puisis pagriezās.

Uz klints, zem kuras pārkares viņš bija nakšņojis, stāvēja vakardienas truškope, ietinusies melnā apmetnī, kas bija tik liels, ka meitene tajā gandrīz pazuda. Džons tūdaļ pazina Sema apmetni. Kāpēc viņa ir ietinusies Sema apmetnī?

-   Resnais teica, ka jūs būsiet te, cienītais kungs, viņa sacīja.

-    Ja tu nāci meklēt trusi, tad mēs to apēdām. Puisis jutās savādi vainīgs nodarītajā.

-    Vecais Vārnu valdnieks ar runājošo putnu Krāsteram uzdāvināja arbaletu tūkstoš trušu vērtībā. Viņa salika rokas ap vēderu. Vai taisnība, cienītais kungs, ka jūs esat karaļa brālis?

-    Pusbrālis, Džons atzinās. Esmu Neda Stārka bastards. mans brālis Robs ir Ziemeļu karalis. Kāpēc tu esi atnākusi?

-   Tas resnais, Sems, teica, lai atnāku pie jums. Viņš man iedeva apmetni, lai nevienam nerastos nekādas aizdomas.

-   Vai Krāsters nebūs uz tevi dusmīgs?

-   Mans tēvs vakarā iedzēra par daudz Vārnu valdnieka vīna un tagad gulēs visu dienu. Viņas satrauktā elpa aukstajā gaisā kūpēja maziem, straujiem mākonīšiem. Runā, ka karalis esot taisnīgs un aizstāvot vājos. Viņa sāka kāpt lejā no klints, taču kāja uz ledus paslīdēja, tomēr Džons paguva meiteni notvert un nostatīt uz kājām. Jaunā sieviete notupās uz ledainās zemes. cienītais kungs, es jūs lūdzu…

-   Nelūdz man neko. Ej atpakaļ uz mājām, tu nedrīksti te atrasties. Un mēs nedrīkstam sarunāties ar Krāstera sievām.

-   Jums nav ar mani jārunā, cienītais kungs. Tikai ņemiet mani līdzi, kad iesiet prom. Neko citu es nelūdzu.

"Neko citu viņa nelūdzot," Džons nodomāja. "It kā tas būtu tīrais nieks."

-   Es… es būšu jūsu sieva, ja vēlaties. Manam tēvam jau ir deviņpadsmit sievu. Viņam nekas nenotiks, ja vienas trūks.

-   Melnie brāļi ir zvērējuši nekad neapņemt sievas. Vai tu to nezināji? Turklāt mēs esam viesi tava tēva namā.

-   Jūs ne, viņa teica. Es jūs vēroju. Jūs neēdāt pie viņa galda un negulējāt pie viņa uguns. Viņš jums neizrādīja viesmīlību, tāpēc jūs neko neesat parādā. Man jāiet prom bērna dēļ.

es pat nezinu, kā tevi sauc.

Viņš mani sauc par Lefkoju kā puķi.

Skaisti. Viņš atcerējās, kā Sansa reiz bija mācījusi, ka viņam tā j.r..ika ik reizi, kad dāma nosaucot savu vārdu. Viņš nevarēja meitenei palīdzēt, taču pieklājīga izturēšanās viņu varēja uzmundrināt. Vai tu baidies no Krāstera, Lefkoja?

Par sevi es nebaidos, es baidos par bērnu. Ja tā būs meitene, tad man nav ko baidīties. Viņš to dažus gadus audzinās, bet pēc tam apprecēs. Bel Nella saka, ka man būšot zēns. Viņai ir bijuši seši, tāpēc viņa zina. Krasters zēnus atdod dieviem. Viņš to dara, kad atnāk baltais aukstums. pēdeja laikā tas notiek arvien biežāk. Aukstuma dēļ viņš sāka tiem ziedol aitas, lai arī pašam garšo aitas gaļa. Bet tagad aitu vairs nav. Pēc tam viņš dos suņus, līdz… Meitene nolaida skatienu un noglāstīja vēderu.

Kādiem vēl dieviem? Džons atcerējās, ka Krāstera pilī neredzēja ne zēnus, ne vīrus.

Aukstuma dieviem, viņa atbildēja. Tiem, kas atnāk pa nakti, baltajām ēnām.

džons atmiņās pēkšņi atgriezās komandiera tornī. Nocirsta roka rāpas augšup pa viņa kāju. Kad puisis to ar zobena smaili notrieca zemē, pirksti vēl turpināja sarauties un atlaisties. Zilajām acīm gailot pietūkušajā sejā, mironis piecēlās kājās. Saplosītas miesas strēmeles nokarājās no milzīgās brūces vēderā, taču asinis netecēja.

Kādā krāsā ir dievu acis? viņš apvaicājās.

Tik spožas un aukstas kā zilas zvaigznes.

"Meitene viņus ir redzējusi," Sniegs nodomāja. "Krāsters meloja."

Vai ņemsiet mani līdzi? Kaut vai tikai līdz Mūrim…

Mēs tagad nejājam uz Mūri. Mēs jājam uz ziemeļiem meklēt Menšu Kaideru un svešos baltās ēnas un viņu miroņus. Mēs meklējam viņus, I .efkoja. Tavs bērns pie mums nebūs drošībā.

Bailes atspoguļojās jaunās sievietes sejā.

Bet jūs taču jāsiet atpakaļ. Kad beigsiet karot, jūs taču nāksiet atpakaļ pa šo pašu ceļu.

-         Iespējams. "Ja kāds no mums vēl būs palicis dzīvs." To noteiks Vecais Lācis tas, kuru tu sauc par Vārnu valdnieku. Es esmu tikai viņa ieroču nesējs, tāpēc neizvēlos, pa kuru ceļu iet.

-         Skaidrs. Visas viņas cerības sagruva. Atvainojiet, ka iztraucēju, cienītais kungs. Es tikai… mēdz teikt, ka karaļi aizstāv cilvēkus, un es domāju…

Lefkoja izmisusi aizskrēja, un Sema apmetnis plivoja viņai aiz muguras kā lieli, melni spārni.

Džons noskatījās viņu aizejam, un jautrais, mundrais rīta noskaņojums bija kā ar roku noņemts. "Nolāpitais skuķis," Džons sabozies prātoja. "Nolāpītais Sems kāpēc šim vajadzēja viņu sūtīt pie manis … Diez ko es varēju viņas labā darit? Mēs esam atnākuši, lai kautos ar mežoņiem, nevis viņu glābtu."

Žāvādamies un staipīdamies, no naktsmītnēm ārā līda ari citi viri. Rita burvība jau bija izgaisusi, un ledainais mirdzums austošās saules staros pamazām pārvērtās par parastu rasu. Kāds jau bija iekūris uguni: Džons sajuta starp kokiem plūstam dūmus un ceptas cūkgaļas smaržu. Viņš paņēma apmetni un izdauzīja pret klinti, notrausdams plāno ledus kārtiņu, kas uz tā bija izveidojusies pa nakti, tad paņēma Garo Nagu un izbāza roku cauri zobensiksnas cilpai. Dažus jardus tālāk viņš nolaida ūdeni sasalušā krūmā urīns vēsajā gaisā kūpēja un izkausēja ledu visur, kur vien trāpīja. Aizsaitējis melnās vilnas bikses, viņš devās uz to pusi, no kuras nāca smarža.

Pie ugunskura kopā ar citiem brāļiem sēdēja arī Grens un Dīvens. Heiks pasniedza Džonam maizes gabalu ar sačurkstinātu cūkas krūtiņas šķēli un sālītas zivs gabalus, kas bija uzsildīta cūkgaļas taukos.

Puisis kāru muti notiesāja ēdienu, klausīdamies, kā Dīvens lielās, ka naktī paņēmis priekšā trīs Krāstera sievas.

-   Nepaņēmi vis, Grens sapīka. Es to būtu redzējis.

Dīvens ar plaukstas virspusi ievilka Grenam pa ausi.

-   Ko tu vispār redzi? Tu esi tikpat akls kā mestrs īmons. Tu pat lāci nekad nespēj ieraudzīt.

-   Kādu lāci? Vai te bija lācis?

-   Vienmēr kaut kur ir lācis, Skumjais Eds paziņoja ierastajā balsī, kā vēstot par pasaules galu. Viens saplosīja manu brāli, kad es vēl biju puika. Pēc tam tas nēsāja mana brāļa zobus ap kaklu, savērtus uz ādas strēmeles. Tie bija labi zobi, daudz labāki par manējiem. Man vienmēr ar zobiem ir bijušas vienas vienīgas nelaimes.

-   Vai Sems naktī gulēja pilī? Džons viņam jautāja.

-   Es to nesauktu par gulēšanu. Zeme cieta, niedres smirdēja, bet brāļi skaļi krāca. Ja runājam par lāčiem, tad neviens lācis nerūc tik skaļi kā krāc Brūnais Bernārs. Man gan bija silti naktī virsū uzrāpās daži suņi. Apmetnis jau bija gandrīz izžuvis, kad viens no tiem krančiem tajā iemīza. Vai varbūt tas bija Brūnais Bernārs? Vai pamanījāt, ka lietus mitējās laja paša mirkli, kad es biju ticis pie jumta virs galvas? Tagad, kad esmu ara, atkal sāks 1it. Mani apmīzt patik gan dieviem, gan suņiem.

Labāk iešu sameklēt valdnieku Mormontu, Džons noteica.

Lai ari lietus bija mitējies, pagalms joprojām bija viena vienīga dubļu •.līkšņa. Melnie brāļi locīja teltis, baroja zirgus un zelēja sālītas vēršgaļas '[sķēles. Džārmena Bakvela izlūki savilka seglu siksnas un devās ceļā.

Džon! no zirga muguras viņam uzsauca Bakvels. Uztrin savu bastarda zobenu labi asu. Drīz vien tas būs jāliek lietā.

krāstera pilī valdīja krēsla. Vakarā aizdegtās lāpas vēl nebija līdz galam izdegušas, tāpēc īsti nevarēja pateikt, ka jau uzlēkusi saule. Pirmais viņu pamanīja Mormonta krauklis. Trīs nesteidzīgi spārnu vēzieni, un putns jau sēdēja uz Garā Naga spala.

Graudus! Krauklis satvēra knābī Džona matu šķipsnu.

Neliecies ne zinis par to diedelnieku, Džon. Tas tikko nolocīja pusi mana speķa. Vecais Lācis sēdēja pie Krāstera galda un kopā ar citiem virsniekiem brokastīs ēda apceptu maizi, cūkas krūtiņu un aitu zarnu (lesu. Krāstera jaunais cirvis bija nolikts uz galda, un zelta inkrustācijas lapu gaismā bāli vizēja. īpašnieks bez atmaņas gulēja savā guļvietā, lai gan sievas jau bija piecēlušās un aptekāja viesus. Kāds šodien laiks?

Auksts, bet lietus vairs nelīst.

Ļoti labi. Apseglo manu zirgu pēc stundas dosimies ceļā. Vai esi paēdis? Krāstera ēdiens ir vienkāršs, bet sātīgs.

"Es neēdīšu Krāstera ēdienu," Džons pēkšņi izlēma.

Es pabrokastoju kopā ar vīriem, kungs.

Puisis aizdzina kraukli, kurš apsēdās Mormontam uz pleca un tūdaļ apķēzījās.

Manā vietā tu varēji aplaimot Sniegu, Vecais Lācis norūca. Krauklis ieķērcās.

Sems kopā ar Lefkoju stāvēja pie salauztā trušu būra. Sieviete palīdzēja Tārlijam aplikt apmetni, bet, ieraudzījusi Džonu, aizlavījās prom. Sems pārmetoši palūkojās uz draugu.

-   Es domāju, ka tu viņai palīdzēsi.

- Diez kā es viņai varētu palīdzēt? Džons asi atbildēja. Ņemt līdzi, ģērbušos tavā apmetnī? Mums bija pavēlēts…

- Es zinu, Sems vainīgi nolaida acis, bet viņa bija nobijusies. Es zinu, ko nozīmē baidīties. Es viņai teicu… Puisis norija siekalas.

-   Ko tu viņai teici? Ka mēs varam viņu paņemt līdzi?

Sema tuklā seja tumši piesarka.

-   Atpakaļceļā. Viņš neskatījās Džonam acīs. Viņai būs bērns.

-   Sem, vai tu pavisam esi izkūkojis prātu? Mēs varbūt nemaz nenāksim pa šo ceļu. Un, ja arī nāksim, tu domā, ka Vecais Lācis mums ļaus ņemt līdzi vienu no Krāstera sievām?

-   Es domāju… varbūt līdz tam laikam es izdomātu, kā to izdarīt.

-   Man nav laika tādām blēņām. Man jāaprūpē un jāapseglo zirgi. Džons gāja prom vienlīdz apjucis un sirdīgs. Semam bija plaša sirds,

bet, lai cik izglītots, reizēm viņš likās tikpat dumjš kā Grens. Tas, ko Sems bija iecerējis, šķita neiedomājami, turklāt negodīgi. "Bet kāpēc man tagad ir kauns?"

Kad Naktssardze garām galvaskausiem garā straumē plūda ārā pa Krāstera pils vārtiem, Džons kā parasti ieņēma vietu blakus Mormontam. Viņi pa līkumotu taku devās uz ziemeļrietumiem. Kūstošais ledus kā lietus pilēja viņiem uz pleciem un skandēja pats savu kluso mūziku. Uz ziemeļiem no pagalma plūstošais strauts bija pārplūdis un ar straumi nesa līdzi koku lapas un zarus, taču izlūki bija atraduši braslu un kolonna sāka celties strautam pāri. Ūdens sniedzās zirgiem līdz pat vēderam. Spoks peldus tika otrā krastā, un no viņa sniegbaltā kažoka pilēja brūnas lāses. Kad vilks nopurinājās, šķiežot dubļus un ūdeni uz visām pusēm, Mormonts neko neteica, taču krauklis ieķērcās.

-    Kungs, Džons klusi ierunājās, kad viņi atkal bija iejājuši mežā.

-   Krāsteram nav ne aitu, ne dēlu.

Mormonts neatbildēja.

-    Ziemmalā viena no kalpotājām zināja stāstīt, Džons turpināja,

-   ka starp mežoņiem esot tādi, kas guļot ar svešajiem, lai dzemdētu puscilvēkus.

-   Tīrās pasakas. Vai Krāsters tev neizskatījās pēc cilvēka? "Kā to ņem."

-   Savus dēlus viņš atdod mežam. Klusums.

-   Jā, beigu beigās komandieris atbildēja. Jā.

-   Jā, krauklis sāka nemierīgi mīņāties. Jā. Jā. Jā.

-   Jūs to zinājāt?

-   Smolvuds man to pateica jau labi sen. To zina visi izlūki, tikai retais par to grib runāt.

-   Vai mans tēvocis to zināja?

-   To zina visi izlūki, Mormonts atkārtoja. Un tu domā, ka man tam jādara gals? Jānogalina viņš, ja nepieciešams? Vecais Lācis nopūtās ja viņš tikai gribētu tikt vaļā no liekām mutēm, es labprāt sūtitu Jorenu vai Konviju pēc zēniem. Mēs tos varētu uzaudzināt, un Naktssard/e no tā tikai iegūtu. Bet viņi kalpo nežēligākiem dieviem nekā tu vai es. Šie zēni ir Krāstera ziedojums. Viņa lūgšanas, ja tev tā labāk patīk.

"jādomā, ka viņa sievas pielūdz citus dievus," Džons nodomāja.

Un kas tev to pastāstīja? Vecais Lācis noprasīja. Kāda no Krāstera sievām?

Jā, kungs, Džons atzinās. Es gan neteikšu, kura no viņām, bet viņa bija pārbijusies un meklēja palīdzību.

Visa pasaule ir pilna cilvēku, kam vajadzīga palīdzība, Džon. Dažiem pietiek drosmes palīdzēt sev pašiem. Krāsters vēl šobrīd bez samaņas krāc savā migā un smird pēc vīna. Uz galda guļ gluži jauns, ass cirvis Ja es būtu sievu vietā, es to nosauktu par "Dievu atbildi" un pieliktu visam punktu.

"Jā." Džons iedomājās par Lefkoju un viņas māsām. Viņu bija deviņpadsmit, un Krāsters viens, bet…

Bet tā Naktssardzei būtu melna diena, kad Krāsters ietu bojā. Tavs tēvocis pats varētu pastāstīt, ka Krāstera pils bieži vien nozīmē robežu slarp izlūku dzīvību un nāvi.

-   Mans tēvs… Džons saminstinājās.

-  Turpini vien, Džon. Ko tu gribēji teikt?

Mans tēvs reiz teica, ka ir cilvēki, kuri nav dzīvības vērti, Džons pabeidza. Nežēlīgs un netaisnīgs karognesis apkauno ne tikai sevi, bet arī savu pavēlnieku.

- Krāsters ir brīvs cilvēks. Viņš mums neko nav zvērējis, turklāt viņš nepakļaujas mūsu likumiem. Tev ir cēla sirds, Džon, bet tev vajag arī mācīties. Mēs nevaram ieviest kārtību visā pasaulē, un tas nav mūsu mērķis. Naktssardzei ir jākaro citos karos.

"Jā, citos karos. Tas man jāatceras."

-  Džārmens Bakvels teica, ka drīz vien man vajadzēšot laist darbā zobenu.

-  Tā viņš teica? Mormontam tas nepatika. Krāsters pastāstīja tik daudz, ka visu nakti nevarēju aizmigt. Menss Raiders pulcinot ļaudis Saltilkņos tāpēc arī ciemi esot tukši. To pašu Denīss Malisters bija uzzinājis no aizā sagūstītajiem mežoņiem, bet Krāsters zināja arī nosaukt vietu, un tā ir milzīga starpība.

-   Viņš būvē pilsētu vai veido armiju?

-  Labs jautājums. Cik to brīvļaužu tur ir? Cik vīru karotāja vecumā? To neviens skaidri nevar zināt. Saltilkņi ir skarbs, neviesmīlīgs akmeņu un ledus tuksnesis, tur nav iespējams pabarot daudz cilvēku, tāpēc es redzu tikai vienu mērķi šādai pulcināšanai. Menss Raiders grasās doties uz dienvidiem un uzbrukt septiņām valstībām.

-    Mežoņi jau arī senāk ir iebrukuši karaļvalstī. Džons Ziemmalā bija dzirdējis stāstus gan no vecās auklītes, gan no mestra Lūvina. Mana vectēva vectēva laikos viņus uz dienvidiem veda Raimūns Sarkanbārdis, bet vēl pirms viņa bija karalis Bails Dziesminieks.

-   Jā, un vēl pirms tam bija Ragainais valdnieks un karaļi brāļi Gendels un Gorns, bet senajos laikos Džoramūns, kurš pūta Ziemas ragā, lai pamodinātu milžus. Viņi visi tika sakauti pie Mūra vai tālāk pie Ziemmalas… bet šobrīd no tā laika Naktssardzes ir palikusi pāri tikai ēna, un kas, izņemot mūs, vēl var stāties pretī mežoņiem? Ziemmalas valdnieks ir miris, un viņa mantinieks ar savu karaspēku soļo uz dienvidiem, lai cīnītos ar Lanisteriem. Mežoņiem otras tādas izdevības vairs var nebūt. Es pazinu Menšu Raideru, Džon. Jā, viņš ir lauzis zvērestu… bet viņam ir acis, un neviens viņu neatļautos nosaukt par gļēvuli.

-   Un ko tad mēs darīsim? Džons gribēja zināt.

-   Mums viņš jāatrod, Mormonts atbildēja. Jāsakauj un jāaptur.

"Trīssimt vīru," Džons nodomāja, "pret neskaitāmiem mežoņiem."

Viņš savilka un atlaida pirkstus.

TEONS

Tas nenoliedzami bija skaists. "Bet pats pirmais vienmēr liekas visskaistākais," Teons Grejdžojs nodomāja.

Re, kā te viens smaida, viņam aiz muguras ierunājās sievietes balss. Jaunajam kungam tas patīk, vai ne?

Teons pagriezās un nopētīja runātāju. Puisim patika, tas, ko viņš redzcja. Uzreiz varēja pateikt, ka sieviete ir no Dzelzs salām smuidra, garām kājām, īsi apgrieztiem, melniem matiem, vēja appūstu ādu, spē. īgām rokām un ar dunci pie jostas. Deguns bija pārāk liels un smails tik šaurai sejai, taču to kompensēja sievietes smaids. Teons lēsa, ka sieviete ir pāris gadus vecāka par viņu pašu, taču ne vecāka par divdesmit pieciem gadiem. Viņas gaita bija tāda, it kā zem kājām būtu kuģa klājs.

-   Jā, uz to ir patīkami skatīties, Teons atteica, lai gan ne uz pusi tik patīkami kā uz tevi.

-   Oho, meiča pasmaidīja. Laikam nāksies uzmanīties kundziņam mēle šķiet kā ar medu iesmērēta.

-   Pagaršo, tad redzēsi.

-    Ko tu neteiksi. Viņa drosmīgi uzlūkoja Grejdžoju. Dzelzs salās nebija daudz sieviešu, kas kopā ar vīriem gāja jūrā ar karakuģiem, un mēdza teikt, ka sāls un viļņi liekot tām mainīties, dodot vīra iekāri. Vai esi pārāk ilgi bijis jūrā, kundziņ? Vai arī tur, no kurienes tu nāc, nav sieviešu?

-   Sieviešu tur ir pietiekami, bet nevienas nav tādas kā tu.

-   Un kā gan tu zini, kāda es esmu?

-   Manas acis redz tavu seju. Manas ausis dzird tavus smieklus. Un mans daikts ir saslējies kā masts.

Sieviete piegāja Teonam klāt un aptaustīja viņa bikšu priekšu.

-   Melis tu neesi, viņa noteica, cauri bikšu audumam saujā cieši saspiezdama puiša locekli. Un cik ļoti tas tevi moka?

-   Drausmīgi.

-    Nabaga kundziņš. Viņa atlaida locekli, ko bija turējusi rokā un soli atkāpās. Kā jau mēdz gadīties, esmu precējusies un nesen ieņēmusi bērnu.

-    Dievi ir žēlsirdīgi, Teons sacīja. Tādā gadījumā es tevi neapdāvināšu ar bastardu.

-   Bet mans vīrs vienalga tev neteiks "paldies".

-   Nē, bet varbūt pateiksies tu.

-   Un kāpēc lai es to darītu? Man arī senāk ir bijuši valdnieki, un viņi ir tādi paši vīrieši kā visi pārējie.

-    Bet vai tev kādreiz ir bijis princis? Teons apjautājās. Kad būsi veca un krunkaina un krūtis nokarāsies pāri vēderam, varēsi stāstīt bērnubērniem, ka reiz mīlēji karali.

-   Tagad mēs jau runājam par mīlestību? Man likās, ka runa ir tikai par to, kas mums starp kājām.

-   Tātad tev ir vajadzīga mīlestība? Teonam pavisam noteikti patika šis sievišķis, lai kas viņa būtu tās asā mēle lieliski atsvaidzināja pēc Paikas drūmā mitruma. Varbūt man vajadzētu nosaukt kuģi tavā vārdā, spēlēt tev arfu un izmitināt manas pils torņa istabā, kur tu apģērba vietā varētu valkāt vienus vienīgus dārgakmeņus kā princese dziesmā?

-    Kuģi tāpat vari nosaukt manā vārdā, visu citu viņa nelikās dzirdam. Jo es to uzbūvēju.

-   To uzbūvēja Sigrins, mana tēva kuģu būvētājs.

-   Es esmu Esgreda, Ambroda meita un Sigrina sieva.

Tā viņam bija pirmā dzirdēšana, ka Ambrodam ir meita un Sigrinam sieva… taču viņš bija ticies ar jauno kuģu būvētāju tikai vienu reizi un veco knapi spēja atminēties.

-   Tu viņam nepiestāvi.

-   Ak tā? Sigrins teica, ka tev nepiestāv šis jaukais kuģis.

Teons jau sāka skaisties.

-   Vai tu zini, kas es esmu?

-   Princis Teons no Grejdžoju nama, kas gan cits. Saki taisnību, kungs, kā tev patīk tava jaunā dāma? Sigrins to noteikti gribēs dzirdēt.

Kuģis bija tik jauns, ka vēl arvien smaržoja pēc darvas un sveķiem. Tēvocis Irons nākamajā dienā grasījās to iesvētīt, taču Teons bija jājis šurp no Paikas, lai paskatītos uz to vēl pirms nolaišanas ūdenī. Kuģis nebija lik liels kā valdnieka Belona Varenais kalmārsvai tēvoča Viktariona D;rfzs uzvara, taču izskatījās gana ātrs un labs pat savā koka šūpulī krastā simt pēdas garš melns korpuss, viens augsts masts, piecdesmit gari airi, uz klāja vietas pietiks simt vīriem… un priekšgalā milzīgs dzelzs tarāns bultas uzgaļa izskatā.

Sigrins ir labi pastrādājis, viņš atzinīgi noteica. vai tas ir tikpat ātrs, kā izskatās?

Vēl ātrāks, ja saimnieks pratīs ar to apieties.

būs pagājuši vairāki gadi, kopš neesmu vadījis kuģus. "Un, taisnību sakot, vispār neesmu tos vadījis." Bet es esmu Grejdžojs no Dzelzs salām un jūra man ir asinīs.

-  Un tavas asinis būs jūrā, ja kuģosi tāpat kā runā, Esgreda aizrādīja.

Es nekad nenodarīšu pāri tik skaistai jaunavai.

Skaistai jaunavai? Sieviete iesmējās. Tā ir īsta jūras kuce.

Āre, tu tikko devi tai vārdu. Jūras kuce.

Tas Esgredu uzjautrināja, un Teons redzēja viņas tumšajās acīs atmirdzam dzirkstelītes.

-   Tu solījies viņu nosaukt manā vārdā, viņa pārmeta.

- Solījos gan. Teons satvēra viņu aiz rokas. Palīdzi man, cienītā. Zaļajās zemēs uzskata, ka grūta sieviete nes veiksmi vīrietim, kas ar viņu guļ.

- Diez ko gan zaļajās zemēs ļaudis jēdz no kuģiem? Vai no sievietēm? Turklāt man rādās, ka pats to nupat būsi izdomājis.

-   Vai tu mani vēl mīlēsi, ja es atzīšos?

-   Vēl? Vai tad esmu tevi kādreiz mīlējusi?

- Nē, protams, Teons bija spiests atzīt, taču es cenšos šo trūkumu novērst, mana dārgā Esgreda. Pūš auksts vējš. Kāpsim uz mana kuģa, tur es tevi sasildīšu. Rīt mans tēvocis īrons to apšļakstīs ar jūras ūdeni un bubinās lūgšanas Noslīkušajam Dievam, bet es labāk to apšļakstīšu ar sulu no manām un tavām miesām.

-   Noslīkušajam Dievam tas var nepatikt.

- Pakaļā to Noslīkušo Dievu! Ja viņš mūs traucēs, es viņu noslīcināšu vēlreiz. Pēc pāris nedēļām mēs dodamies karā vai tu gribi sūtīt mani karā pēc bezmiega naktīm, ko esmu pavadījis ilgās pēc tevis?

-   Ar lielāko prieku.

- Nežēlīgs sievišķis. Mans kuģis ir dabūjis īsto vārdu. Ja man būs citas domas un es to iestūrēšu klintīs, vainīga būsi tu.

- Vai tu grasies stūrēt ar šo te? Esgreda vēlreiz noglauda puiša bikšu priekšu un ar pirkstu apvilka tēraudcietā locekļa aprises.

-    Brauc man līdzi uz Paiku, viņš pēkšņi ieminējās un nodomāja: "Ko par to teiks valdnieks Belons? Bet kāpēc man par to vajadzētu uztraukties? Es esmu pieaudzis vīrietis, un, ja es gribu ievilkt gultā sievišķi, tad tā ir tikai un vienīgi mana darīšana."

-   Un ko es Paikā darīšu? sieviete noprasīja, taču roku neatlaida.

-    Mans tēvs šovakar rīko kapteiņiem dzīres. Viņš gan dzīres rīkoja katru vakaru, gaidot ierodamies pārējos, taču Teons neuzskatīja par vajadzīgu to piebilst.

-   Un tu mani iecelsi par nakts kapteini, mans princi un pavēlniek? Viņa smaidīja visneķītrāko smaidu, kādu Teons jelkad bija redzējis sievietes sejā.

-   Kāpēc gan ne? Ja es zinātu, ka tu manu kuģi droši iestūrē ostā.

-   Es zinu gan, kurš aira gals jāmērc jūrā, un nav neviena, kas prastu veiklāk rīkoties ar striķiem un mezgliem. Viņa ar vienu roku atraisīja Teona bikses, tad pasmīnēja un soli atkāpās. Cik žēl, ka esmu precējusies un tikko ieņēmusi bērnu.

Uzbudinātais Teons pats aizsaitēja bikses.

-    Man jādodas atpakaļ uz pili. Ja nenāksi man līdzi, es aiz bēdām nomaldīšos un visas salas kļūs par lielisku vīru nabagākas.

-   Tas nu gan nebūtu labi… tikai man nav zirga, kungs.

-   Tu vari jāt ar mana ieroču nesēja zirgu.

-   Un likt nabaga ieroču nesējam iet uz Paiku kājām?

-   Tādā gadījumā jāsim abi ar manējo.

-   Tas gan tev patiktu, viņa atkal pasmīnēja. Es sēdēšu tev priekšā vai aizmugurē?

-   Kur vien vēlēsies.

-   Man vislabāk patīk būt virsū.

"Kur šī padauza ir bijusi visu manu mūžu?"

-   Mana tēva pils ir tumša un drēgna. Tai pietrūkst Esgredas, lai tur atspīdētu uguns.

-   Kundziņam mēle kā ar medu apsmērēta.

-   Vai mēs ar to nesākām?

Sieviete pacēla rokas.

-   Ar to ari beigsim. Esgreda ir tava, mīļais princi. Ved mani uz savu pili, un paskatīsimies, kā tavi lepnie torņi paceļas no ūdens.

-   Zirgu es atstāju pie iebraucamās vietas. Viņi gāja prom pa krastu kopā, un, kad Teons satvēra sievieti aiz rokas, viņa neizvairījās. Puisim patika viņas gaita: drosmīga, vaļīga, līgana, un tas lika domāt, ka viņa tāda pati būs zem segas.

Valdniekosta bija tik pilna ļaudīm kā nekad visās malās bija redzami jūrnieki no karakuģiem, kas sarindojušies akmeņainajā krastā, un no tiem, kas bija noenkuroti aiz viļņlauža. Dzelzs salu iedzīvotāji neftiēdza bieži un tāpat vien locīt ceļus, taču Teons ievēroja, ka gan airētāji, gan pilsētnieki sveicina viņus ar pieklājīgu paklanīšanos. "Beidzot viņi ir sapratuši, kas es esmu," Teons nodomāja. "Bija jau arī pēdējais laiks."

Valdnieks Labrālis no Dižvīkas bija ieradies ar saviem galvenajiem spēkiem gandrīz četrdesmit kuģiem. Viņa vīri bija visur, un tos bija viegli pazīt pēc svītrainajiem kazas vilnas galvas apsējiem. Iebraucamajā vietā mēļoja, ka bezbārdainie vīri ar galvas apsējiem esot izdrāzuši Klibā Otera maukas tā, ka šīs vairs nespējot kājas salikt kopā. Teonam nebija pretenziju, ka puiši izklaidējas viņš cerēja, ka nekad mūžā nekur vairs neredzēs tik pumpainas padauzas. Jauniegūtā draudzene puisim patika daudz labāk. Tas, ka viņa ir precējusies ar tēva kuģu būvētāju un vēl grūta, tikai piešķīra visam dzirkstelīti.

-   Vai mans princis un pavēlnieks jau ir sācis meklēt komandu? Esgreda apjautājās, kad viņi tuvojās staļļiem. Hei, Zilzobi, viņa uzsauca garām ejošam jūrniekam, gara auguma vīram lāčādas vestē un bruņucepurē ar kraukļa spārniem. Kā jūtas tava līgava?

-   Grūta. It kā būšot dvīņi.

-   Tik ātri? Esgreda atkal neķītri pasmīnēja. Tu gan strauji mērc airi ūdenī.

-   Kā tad! Un ieceļu, un izceļu, un ieceļu un izceļu, noaurojās jūrnieks.

-   Pamatīgs vīrs, Teons konstatēja. Viņu sauc par Zilzobi? Varbūt man aicināt viņu uz Jūras kuces?

-   Aicini, ja gribi viņu apvainot. Zilzobim ir pašam savs kuģis.

-   Pārāk ilgi esmu bijis prom, lai te kādu pazītu, Teons bija spiests atzīt. Viņš bija mēģinājis atrast vienu otru, ar kuriem bērnībā kopā uzaudzis, taču tie bija vai nu aizceļojuši, miruši vai kļuvuši par pilnīgiem svešiniekiem. Tēvocis Viktarions man aizdeva savu stūrmani.

-    Rīmolfu Vējažūpu? Labs vīrs, ja vien ir skaidrā. Sieviete pazina daudzus vīrus. Kādai trijotnei, kas gāja garām, viņa uzsauca: Ūler, Kari, kur jūsu brālis Skīts?

-   Noslīkušajam Dievam laikam bija vajadzīgs spēcīgs airētājs, atbildēja drukns jūrnieks ar sirmumu bārdā.

-   Eldīss dzēra pārāk daudz vīna, un viņam pārsprāga vēders, piebilda sārtvaidzis jauneklis.

-   Kas ir miris, tas vairs nekad nemirs, Esgreda noteica.

-   Kas ir miris, tas vairs nekad nemirs, Teons nomurmināja šos vārdus kopā ar pārējiem. Izskatās, ka tevi te visi labi pazīst, viņš sacīja sievietei, kad viri bija pagājuši garām.

-    Kuģu būvētāja sieva patīk visiem. Un kas viņiem atliek? Kurš gan grib, lai viņa kuģis noiet pa burbuli? Ja tev ir vajadzīgi airētāji, tad sliktākus par šiem trim vienmēr var atrast.

-   Spēcīgu roku Valdniekostā pietiek. Teons to bija krietni apdomājis. Viņam bija vajadzīgi cīnītāji, kas būtu uzticīgi viņam, nevis tēvam vai tēvočiem. Jaunu un centīgu princi viņš bija nolēmis tēlot lidz brīdim, kad valdnieks Belons būs atklājis visus plānus. Ja izrādīsies, ka viņam nepatīk šie plāni vai ari viņa loma tajos, tad…

-    Ar spēku vien nepietiek. Kuģa airiem jākustas vienā ritmā, ja vajadzīgs ātrums. Gudrs cilvēks sameklētu vīrus, kas ari iepriekš jau ir airējuši kopā.

-    Labs padoms. Varbūt palidzēsi man tādus vīrus sameklēt? "Lai viņa domā, ka man vajadzīga viņas gudrība. Sievietēm tas patīk."

-   Varu palīdzēt, ja būsi pret mani laipns.

-   Kā gan citādi?

Tuvojoties Mīreamai, kas, izkrauta tukša, šūpojās piestātnē, Teons pielika soli. Kapteinis bija gribējis aizkuģot jau pirms divām nedēļām, taču valdnieks Teons neļāva viņš nevienam tirgotājam neļāva iziet no ostas, jo negribēja, lai ziņas par viņa karaspēku sasniedz sauszemi, kamēr pats nebūs sagatavojies uzbrukumam.

-    Cienitais kungs, no tirdzniecības kuģa priekšgala atskanēja žēlabaina balstiņa. Kapteiņa meita stāvēja pie borta un, pārliekusies pāri treliņiem, noskatījās uz viņu. Tēvs meičai bija aizliedzis nokāpt krastā, tāpēc viņa ilgu pilnu skatienu allaž pavadija Teonu, kad tas ieradās Valdniekostā. Cienītais kungs, vienu mirkli! viņa sauca nopakaļ. Ja cienītajam kungam labpatiktu…

-   Un kā? Esgreda noprasīja, kad Teons steidzīgi veda viņu garām piestātnei. Vai cienītajam kungam labpatika?

Grejdžojs neredzēja iemeslu liegties.

-   Kādu laiku. Bet tagad viņa grib kļūt par manu jūras sievu.

-    Ko tu neteiksi! Bet mazliet sāls viņai nenāktu par ļaunu. Viņa ir pārāk mīksta un mīlīga. Vai varbūt es kļūdos?

-   Nekļūdies. "Mīksta un mīlīga precīzi teikts. Kā viņa to zina?"

Viņš bija licis Veksam gaidīt iebraucamajā vietā. Kopējā zāle bija tik

pārpildīta, ka Teons ar grūtībām spēja iespraukties pa durvīm. Ne pie

viena galda neredzēja nevienas brivas vietas, un ari viņa ieroču nesējs nekur nebija redzams.

Veks! Teons centās pārkliegt balsu murdoņu.

"Ja šis ir augšā kopā ar kādu no tām pumpainajām maukām, es viņam adu noģērēšu," Grejdžojs nodomāja, bet tad ieraudzīja viņu sēžam pie kamīna un spēlējam kauliņus. Turklāt ieroču nesējs laimēja, spriežot pei monētu kaudzītes viņa priekšā.

Jāiet, Teons paziņoja.

Kad zeņķis nepievērsa kungam nekādu vērību, Teons satvēra viņu .aiz auss un vilkšus aizvilka prom no spēles galda. Vekss pagrāba no galda sauju vara monētu un gāja līdzi, ne vārda neteikdams. Tas Teonam launeklī patika vislabāk. Daudziem ieroču nesējiem bija garas mēles, bet \ ekss kopš dzimšanas bija mēms… taču tas viņam netraucēja būt pietieI ami gudram divpadsmit gadu vecumā. Viņš bija ārlaulības dēls vienam im valdnieka Botlija pusbrāļiem, un prasība pieņemt viņu par ieroču nesēju ietilpa cenā, ko Teons samaksāja par savu zirgu.

Vekss, ieraudzījis Esgredu, iepleta acis. "It kā viņš nekad sievieti nebūtu redzējis," Grejdžojs nodomāja.

Ksgreda jās ar mani kopā uz Paiku. Apseglo zirgus un netūļājies.

Zēns bija atjājis ar sīku kaulainu kumeļu no valdnieka Belona staļļiem, taču Teona zirgs bija pavisam cita kaluma.

Kur tu dabūji tādu elles nezvēru? Esgreda apjautājās, ieraudzījusi lopiņu, bet no sievietes smiekliem puisis saprata, ka rumaks ir atstājis uz viņu iespaidu.

Valdnieks Botlijs pērn to nopirka Lanisportā, bet izrādījās, ka tas viņam par strauju, tāpēc bija laimīgs, ka varēja to pārdot.

Dzelzs salas bija pārāk klinšainas, lai tur audzētu labus zirgus. Vaii ums salinieku labākajā gadījumā bija pieticīgi jātnieki un uz kuģa klāja viņi jutās daudz labāk nekā zirga mugurā. Pat valdnieki jāja ar sīkiem kleperiem vai pinkainiem ponijiem, bet vēršu pajūgi bija daudz biežāk sastopami nekā zirgu vilkti rati. Savukārt vienkāršie ļaudis bija pārāk nabadzīgi, lai iegādātos jebkādus lopiņus, tāpēc pa lieso, akmeņaino zemi arklus vilka paši.

Taču Teons bija pavadījis desmit gadus Ziemmalā, tāpēc negrasījās doties karā bez laba zirga. Teonam paveicās, ka valdnieks Botlijs par zirgu nebija labās domās. Tas bija ērzelis ar tik melnu dabu kā viņa pavēdere, lielāks par auļotāju un gandrīz tikpat liels kā vairums karazirgu. Tā kā Teons nebija augumā padevies tik ļoti kā vairums bruņinieku, zirgs viņam derēja lieliski. Lopiņam acis dega uguns. Pirmo reizi ieraudzījis savu jauno īpašnieku, tas atieza lūpas un centās iekost viņam sejā.

-   Vai zirgam ir arī vārds? Esgreda pavaicāja, kad Teons bija iekārtojies seglos.

-   Smaidīgais. Viņš pastiepa roku un uzcēla sievieti seglos sev priekšā, lai pa ceļam varētu turēt viņai rokas ap vidukli. Kāds cilvēks man reiz teica, ka es smaidot tādās reizēs, kad to nevajagot darīt.

-   Tu tiešām tā dari?

-   Tikai to cilvēku acīs, kuri paši nesmaida. Viņš iedomājās par tēvu un tēvoci īronu.

-   Vai tu tagad smaidi, mans princi un pavēlniek?

-   Platu muti.

Teons piespiedās sievietei ciešāk, lai satvertu pavadu. Esgreda bija gandrīz viņa augumā, tai vajadzēja izmazgāt matus un uz glītā kakla bija blāva, sārta rēta, taču Teonam patika, kā viņa smaržo pēc sāls, sviedriem un sievietes.

Atpakaļceļš uz Paiku solījās būt daudz interesantāks nekā ceļš šurp. Kad viņi bija tikuši ārā no Valdniekostas, Teons uzlika roku Esgredai uz krūtīm. Sieviete satvēra viņa plaukstu un pabīdīja atpakaļ.

-    Es tavā vietā ar abām rokā turētu pavadu, citādi tas nezvērs mūs abus nosviedīs zemē un nospārdīs līdz nāvei.

-   Šos niķus es no viņa galvas jau esmu izdzinis.

Puisis iesmējās un kādu brīdi uzvedās pieklājīgi, pļāpāja par laika apstākļiem (kopš viņa ierašanās tas bija drūms, nomācies un lietains) un stāstīja par ienaidniekiem, kurus bija nogalinājis Čukstu mežā. Stāstot, cik tuvu viņš bijis Karaļkāvim, Teons atkal uzlika rokas viņai uz krūtīm. Tās bija mazas, taču patīkami stingras.

-   Vai nu tā vajadzētu darīt, mans princi un pavēlniek.

-   Skaidrs, ka vajag. Teons saspieda viņas krūtis plaukstās.

-   Tavs ieroču nesējs skatās.

-   Lai jau skatās. Viņš nevienam neko neteiks, es zvēru.

Esgreda nolobīja viņa pirkstus no krūtīm un šoreiz saspieda plaukstās. Viņai bija spēcīgas rokas.

-   Man patīk sievietes ar ciešu tvērienu.

Esgreda iespurdzās.

-   Spriežot pēc tā skuķa uz kuģa, to vis nepateiksi.

-   Nevajag par mani spriest pēc viņas. Viņa uz kuģa bija vienīgā sieviete.

Pastāsti man par savu tēvu. Vai viņš mani laipni uzņems savā pili?

Kāpēc lai viņš to daritu? Viņš pat nebija priecīgs par manu ierašanos, lai gan mani rit viņa asinis un es esmu Paikas un Dzelzs salu mantinieks.

Vai tiešām? viņa piesardzīgi apvaicājās. Tev taču it kā ir tēvoči, brāļi, māsa…

Brāļi sen jau miruši, bet māsa… runā, ka Ašas mīļākais apģērbs esot bruņukrekls pāri ceļgaliem un miecādas apakšveļa. Tomēr vira apģērbs nepadara viņu par viru. Kad karš būs beidzies, es viņu izdevīgi apprecināšu, lai nostiprinātu savienību starp zemēm, ja vien varēšu atrast kādu, kas būs ar mieru viņu ņemt. Ja mani atmiņa neviļ, tad viņai ir knābis kā maitu lijai, pumpains ģīmis un pupi kā puikam.

Māsu tu vari apprecināt, Esgreda prātoja, bet ko tu darīsi ar tēvočiem?

Mani tēvoči…

Pēc visiem likumiem Teonam uz mantojumu bija priekšroka attie. tba pret tēvočiem, taču sieviete vienalga bija aizskārusi sāpīgu jautājumu. Dzelzs salās nereti gadījās, ka spēcīgs un godkārīgs tēvocis atņēma vājam mantiniekam likumīgās tiesības, parasti nogalinot pretendentu.

Bet es neesmu vājš," Teons pats sev sacīja.

Nesaskatu nekādus draudus no tēvoču puses, Teons paziņoja, li ons ir apsēsts ar savu jūras ūdeni un svētulību. Viņš dzīvo tikai savam dievam…

-   Savam? Un tas nav tavs dievs?

Tas ir arī mans. Kas ir miris, tas vairs nekad nemirs. Grejdžojs šķībi pasmaidīja. ja es būšu pietiekami dievbijīgs, Valgmatis mani liks mierā. Bet tēvocis Viktarions…

Dzelzs flotes kapteinis un bīstams karavīrs. Esmu krogos dzirdējusi dziesmas par viņu.

Mana tēva dumpja laikā viņš kopā ar tēvoci Eironu Lanisportā nodedzināja visu Lanisteru floti, Teons atminējās. Plānu gan bija ieteicis I ii ons. Viktarions ir kā tāds liels, pelēks vērsis spēcīgs, nenogurdināms un ar pienākuma apziņu, bet skriešanās sacīkstēs viņš nevinnēs. Nav šaubu, ka man viņš kalpos tikpat uzticami, kā bija kalpojis manam tēvam. Viņam nav ne prāta, ne godkāres, lai izplānotu nodevību.

-         Toties Eironam Vārnas Acij viltības netrūkst. Esmu dzirdējusi vīrus par viņu stāstām baisas lietas.

Teons seglos sarosījās.

-   Tēvocis Eirons salās nav bijis gandrīz divus gadus. Varbūt viņš jau ir miris. Taisnību sakot, tā būtu vēl labāk. Valdnieka Belona vecākais brālis ne uz mirkli nebija atteicies no senās kārtibas. Ļaudis runāja, ka viņa Klusums ar melnajām burām un sarkano korpusu bija līdz riebumam pazīstams visās ostās no Ibenas līdz Ašaī.

-    Var jau būt, ka viņš ir miris, Esgreda piekrita. Bet, ja viņš ir dzīvs, tad pārāk ilgu laiku pavadījis jūrā un te viņš būs gandrīz vai svešinieks. Dzelzs salu iedzīvotāji nekad neļaus svešiniekam iesēsties Jūrakmens krēslā.

-   Laikam gan, Teons atbildēja, un tikai pēc tam viņam ienāca prātā, ka dažs labs arī viņu varētu nosaukt par svešinieku. Šī atklāsme lika viņam saviebt seju. "Desmit gadi ir ilgs laiks, bet tagad es esmu mājās un tēvs ir tālu no miršanas, tā ka man būs daudz laika sevi pierādīt."

Puisis apsvēra iespēju atkal pataustīt Esgredas krūtis, taču viņa droši vien Teona rokas pabīdīs malā, turklāt sarunas par tēvočiem bija nedaudz mazinājušas iekāri. Gan jau pilī vēl būs laiks rotaļām.

-    Kad būsim Paikā, es aprunāšos ar Helju, lai tev dzīrēs ierāda cienījamu vietu pie galda, viņš ieminējās. Man būs jāsēž pie augstā galda, tēvam pie labās rokas, bet, kad viņš aizies, es nokāpšu zālē. Pēdējā laikā viņš reti sēž pie galda ilgi, jo vairs nespēj ilgi dzert.

-   Skumji, ja dižens cilvēks sāk novecot.

-   Valdnieks Belons ir tikai dižena cilvēka tēvs.

-   Kāda pieticība!

-   Tikai muļķis tēlo sevi vienkāršāku, nekā patiesībā ir. Tāpat pietiek ļaužu, kas to gatavi darīt viņa vietā. Teons viegli noskūpstīja viņu uz skausta.

-   Un ko es vilkšu mugurā uz dzīrēm? Viņa pastiepa roku un atgrūda puiša galvu.

-   Likšu, lai Helja sameklē tev drānas. Tev varētu derēt kāda no manas mātes kleitām. Viņa ir Hārlovā, un nav paredzams, ka varētu atgriezties.

-    Esmu dzirdējusi, ka aukstie vēji viņu galīgi nomocījuši. Kāpēc tu neaizbrauc viņu apraudzīt? Hārlova ir tikai vienas dienas brauciena attālumā. Valdniecei Grejdžojai noteikti gribas satikt dēlu.

-   Es jau labprāt aizbrauktu, ja varētu izrauties. Tagad, kad esmu atgriezies, mans tēvs daudzās lietās paļaujas uz mani. Kad būs iestājies miers, varbūt arī aizbraukšu.

-   Viņai mieru var dot tava atbraukšana.

-   Tagad tu runā kā īsta sieviete, Teons sapīka.

Es arī esmu sieviete… turklāt grūta.

Savā ziņā tas puisi uzbudināja.

Tā tu tikai saki, bet tavs augums par to neliecina. Kā tu vari būt par lo pārliecināta? Pirms es tev noticu, man jāredz, kā briest tavas krūtis un lajus raisās mātes piens.

Un ko par to teiks mans vīrs, tava tēva zvērināts kalps?

Mēs viņam liksim uzbūvēt tik daudz kuģu, ka viņš nemaz nepamani'. tavu prombūtni.

Sieviete iesmējās.

Mani nolaupījis nežēlīgs kundziņš. Ja es apsolīšu, ka kādu dienu tu redzēsi mani zīdām bērnu, vai tu man pastāstīsi vairāk par savu karu, lenn no Grejdžoju nama? Mums priekšā vēl ir jūdzēm garš ceļš un kalni Tu varētu pastāstīt par to vilku karali, kam tu kalpoji, un zelta lauvam, ar kurām grasies cīnīties.

gribēdams izpatikt Esgredai, Teons piekrita. Stāstot skaistajai sievietei pur Ziemmalu un karu, garais ceļš pagāja nemanot. Šis un tas no viņa •.tastiem pārsteidza pat viņu pašu. "Ar Esgredu ir viegli sarunāties, lai dievi viņai žēlsirdīgi," puisis iedomājās. "Man ir tāda sajūta, it kā es viņu pazītu visu mūžu. Ja šī meiča gultā ir kaut uz pusi tik laba, cik prātīga, vajadzēs viņu paturēt… Teons iedomājās par viņas vīru, kuģu būvētāju Sigrinu spēcīgu tēvaini ar resnām rokām, īsu prātu un linu krāsas matiem, kas jau bija sākuši atkāpties no pumpainās pieres, un nogrozīja galvu. "Nē, viņam šī sieviete pavisam noteikti nepiestāv."

I'aikas dižie mūri viņu priekšā izauga pavisam negaidīti. Vārti bija atvērti. Teons iespieda Smaidigajam sānos papēžus, un zirgs aizšāvās uz priekšu mundrā riksī. Viņš palīdzēja Esgredai nokāpt no zirga, un pils suni to novērtēja ar negantu riešanu. Vairāki kranči, astes luncinot, pieskrēja tuvāk. Suņi nepievērsa Teonam nekādu uzmanību un tik jautri metās virsū sievietei, ka gandrīz nogāza viņu no kājām.

Prom! Teons uzbļāva, un pūlējās iespert lielai, brūnai kucei, bet l .sgreda tikai smiedamās atgaiņājās no dzīvniekiem.

Drīz vien atskrēja arī staļļapuisis.

-   Paņem zirgu, Teons pavēlēja, un aizvāc tos sasodītos suņus…

Kalpotājs par pavēli nelikās ne zinis. Atplaucis smaidā līdz ausīm,

viņš ierunājās:

-   Valdniece Aša, jūs esat atgriezusies!

- Jā, pagājušajā naktī, sieviete atbildēja. Es ar valdnieku Labrāli atkuģoju no Dižvīkas un nakti pavadīju iebraucamajā vietā. Mans mazais

brālītis bija tik laipns un palīdzēja man atkļūt šurp no Valdniekostas. Viņa noskūpstīja uz purna vienu no suņiem un uzsmaidīja Teonam.

Puisis stāvēja un, muti pavēris, blenza uz sievieti. "Aša. Tā nevar būt Aša." Pēkšņi viņš aptvēra, ka domās eksistē divas Ašas. Viena bija mazā meitenīte, kuru viņš tā arī nebija iepazinis, bet otra, kuru viņš bija iztēlojies prātā, līdzinājās mātei. Un neviena no viņām nebija tāda, kā šī… šī… šī…

-   Pumpas no sejas pazuda, kad izauga krūtis, viņa paskaidroja, spēlēdamās ar suni. Toties maitu lijas knābis nekur nav pazudis.

-   Kāpēc tu man to nepateici? Teons atguva balsi.

Aša palaida vaļā suni un iztaisnojās.

-    Vispirms gribēju redzēt, kāds tu esi. Un redzēju arī. Sieviete pa jokam paklanījās. Bet tagad, brālīt, atvaino man jāpārģērbjas dzīrēm. Diez vai man vēl der tas bruņukrekls, ko man savulaik patika valkāt virs miecādas apakšveļas? Aša pasmīnēja un aizsoļoja pāri tiltam mazliet ļodzīgajā gaitā, kas tik ļoti patika Teonam.

Kad Teons novērsa no māsas skatienu, viņš pamanīja, ka Vekss smīn, tāpēc ievilka puikam pa ausi.

-   Tas tev par izpriecām. Otrs pliķis jau bija stiprāks. Un tas par to, ka mani nebrīdināji. Nākamreiz izaudzē mēli.

Viņa istabas viesu pilī nekad vēl nebija šķitušas tik vēsas, lai gan vergi tajās bija atstājuši degošas ogļu pannas. Teons nospārdīja no kājām zābakus, nometa apmetni uz grīdas un ielēja sev kausu vīna, atcerēdamies neveiklo meitēnu ar apaļajiem ceļgaliem un pūtītēm uz sejas. "Viņa atsaitēja man bikses," puisis pārdomāja situāciju, "un teica… ak dievi… un es teicu…" Teons noelsās. Viņš pats sevi bija padarījis par muļķi.

"Nē," Teons pēc mirkļa pārdomāja, "viņa mani padarīja par muļķi. Tā riebīgā maita priecājās vien. Un kā viņa grāba pēc mana daikta…"

Teons ar kausu rokās apsēdās pie loga un skatījās, kā pār Paiku riet saule. "Te man nav vietas," viņš nodomāja, "un pie visa vainīga Aša. Kaut svešie viņu parautu!" Zaļais jūras ūdens vispirms kļuva pelēks, tad melns. Drīz vien viņš izdzirda klusinātu mūziku, un saprata, ka ir laiks pārģērbties dzīrēm.

Teons uzvilka vienkāršus zābakus un vēl vienkāršākas drānas pelēkos un melnos toņos, kas atbilda viņa noskaņojumam. Viņš iztika bez rotaslietām, jo nebija nekā, ko būtu pircis par dzelzi. "Vajadzēja paņemt kaut ko no tā mežoņa, ko nomušīju, kad tas grasījās nogalināt Brenu Stārku, tikai šim nekā vērtīga nebija. Tas ir mans lāsts, ka vienmēr gadās nogalināt nabagus."

Kad Teons iegāja garajā, piedūmotajā zālē, tur priekšā jau bija tēva v aldiūeki un kapteiņi kopā gandriz četrsimt cilvēku. Dagmers Caurais žoklis vēl nebija atgriezies no Vecvikas ar Akmeņnamiem un Dramiem, bet visi pārējie bija uz vietas: Hārlovi no Hārlovas, Blektidi no Blektidas, spari, Merlini un Labrāļi no Dižvikas, Saltklifi un Sanderliji no Sālsklintim, ka arī Botliji un Vinči no Paikas otras malas. Vergi lēja alu, skanēja muziķa vijoles, dūdas un bungas. Trīs spēcīgi vīri dejoja "pirkstu deju", mētājot viens otram kara cirvjus īsos kātos. Galvenais bija notvert cirvi aizkāta vai izvairīties no tā, lai neizjauktu soļa ritmu. Par "pirkstu deju" to sauca tāpēc, ka dancis parasti beidzās, kad kāds no dejotājiem zaudēja vienu, divus vai visus piecus pirkstus.

Ne dejotāji, ne dzīrotāji nepievērsa uzmanību Teonam Grejdžojam, kut š devās uz savu vietu pie augstā galda. Valdnieks Belons sēdēja Jūrdkmens krēslā, kas milzīga kalmāra formā bija izkalts no gludena melna akmens kluča. Leģenda vēstīja, ka to bija atraduši pirmļaudis, pirmo lel/i ieradušies Vecvīkas krastā. Pa kreisi no augstā krēsla sēdēja Teona IcviK i. Goda vietā pa labi bija nosēdināta Aša.

Tu kavējies, Teon.

Lūdzu piedošanu. Teons ieņēma brīvo vietu blakus Ašai un, pieliet ies māsai tuvāk, iešņāca viņai ausī: Tu sēdi manā vietā.

Viņa paskatījās Teonā nevainīgām acīm.

Brālīt, laikam kļūdījies būsi tu tava vieta ir Ziemmalā. Viņas smaids bija ass kā nazis. Un kur ir tavas skaistās drānas? Dzirdēju, ka lev patīkot zīds un samts.

Viņa pati bija ģērbusies vienkāršā, mīkstā zaļas vilnas kleitā, kas lieliski izcēla auguma līnijas.

-    Tavs bruņukrekls droši vien būs sarūsējis, māsiņ, viņš atcirta.

Kāda neraža… man tik ļoti gribējās tevi redzēt dzelzs bruņās.

Aša iesmējās.

Varbūt vēl redzēsi, brālīt… ja tava Jūras kuce spēs tikt līdzi manam Melnajam vējam. Pienāca viens no vergiem ar vīna blašķi. Teon, tu šovakar dzer alu vai vīnu? Viņa pieliecās tuvāk. Vai varbūt tu joprojam alksti pēc mātes piena?

Teons piesarka.

- Vīnu, viņš sacīja vergam. Aša pagriezās un, uzsizdama pa galdu, pieprasīja alu.

Teons pāršķēla maizes klaipu, vienu no pusēm izdoba un pieprasīji, lai pavārs tikko radītajā bļodā ieliek zivju sautējumu. Biezā, krēmīgā smarža puisi mazliet šķebināja, taču viņš piespieda sevi apēst dažus kumosus, toties iedzēra tik daudz vīna, ka pietiktu divām maltitēm. "Ja es vemšu, tad viņai virsū."

-   Vai tēvs zina, ka esi precējusies ar viņa kuģu būvētāju? Teons vaicāja māsai.

-   Ne vairāk kā pats Sigrins. Viņa paraustija plecus. Esgreda bija pirmais viņa uzbūvētais kuģis, un viņš to nosauca mātes vārdā. Grūti pateikt, kuru no abām viņš mīl vairāk.

-   Ikviens tavs vārds bija salti meli.

-    Neba nu katrs. Atceries, ko teicu, ka man patīk būt virsū? Aša pasmīnēja.

To dzirdot, Teons saīga vēl vairāk.

-   Un par precētu sievieti, par bērna ieņemšanu…

-   A, tā bija patiesība. Aša pietrūkās kājās. Rolf, nāc šurp! Pacēlusi roku, viņa uzsauca vienam no dejotājiem. Rolfs viņu ieraudzīja un pagriezās, bet griezienā izmeta cirvi, kas aizlidoja pa gaisu, asmenim mirdzot lāpu gaismā. Teons tikko paguva ievilkt elpu, kad Aša jau bija notvērusi cirvi rokā un iecirtuši galdā, pāršķeļot uz pusēm maizes gabalu ar zivs sautējumu un nošķiežot brāli ar ēdiena šļakatām. Tas ir mans vīrs. Māsa iebāza roku kleitas krūšu izgriezumā un izvilka dunci. Un, lūk, mans mazais zīdainītis.

Teons Grejdžojs nespēja iedomāties, kā pats tajā brīdī izskatījās, taču pēkšņi saprata, ka lielā zāle dimd no smiekliem un visi smejas par viņu. Smaidīja pat viņa tēvs, lai dievi ir nolādēti, bet tēvocis Viktarions ņirdza skaļāk par visiem. Labākā atbilde, ko viņš spēja izdomāt, bija smalkjūtīgs smaids. Paskatīsimies, kas smiesies pēdējais, maita.

Aša izvilka cirvi no galda un pameta atpakaļ dejotājiem, svilpienu un uzmundrinājumu pavadīta.

-   Tu rīkotos prātīgi, ja ņemtu vērā to, ko tev teicu par komandas izvēli. Kāds vergs atnesa paplāti ar ēdieniem, un Teona māsa izvēlējās sālītu zivi, ko ēda tāpat, kā bija paņēmusi, uzdurtu uz dunča. Ja tu kaut vai kādu nieku zinātu par Sigrinu, man nebūtu izdevies tevi piemuļķot. Pēc desmit pie vilkiem pavadītiem gadiem tu ierodies te un iedomājies sevi par princi, lai gan neko nezini un nevienu nepazīsti. Kāpēc gan vīriem vajadzētu iet par tevi nāvē?

-   Es esmu viņu likumīgais princis, Teons stīvi atcirta.

-    Zaļajā zemē varbūt tā arī notiek, bet šeit mēs paši sev izdodam likumus. Vai varbūt esi to aizmirsis?

Teons drūmi pašķielēja uz sašķaidito maizes kanci tūlīt viss sautējums būs viņam klēpi. Viņš pasauca vergu, lai tas savāc skādi. "Pusi iimzi ilgojos nokļūt mājās un ko es te iegūstu? Izsmieklu un necreņu?" Ne jau tādu viņš atcerējās Paiku. Vai tomēr tieši tādu viņš to atcerējās? Vilis bija pārāk mazs, kad tika aizvests gūstā.

dzīres bija pabālas zivju viras, rupjmaize, bezgaršīga kazas gaļa… Vislabāk Teonam gāja pie dūšas sīpolu sacepums. Alus un vīns turpināja plusi arī pēc tam, kad ēdienu bļodas no galda jau bija novāktas.

Valdnieks Belons Grejdžojs piecēlās no Jūrakmens krēsla.

Kad beigsiet dzert, gaidīšu jūs savā kabinetā, viņš paziņoja visiem, kas sēdēja pie augstā galda. Mums jāapspriež plāni.

Neviena cita vārda neteicis, viņš devās prom divu sargu pavadībā. lU'lona brāļi drīz vien sekoja viņam pa pēdām. Arī Teons piecēlās, lai ietu tēvam līdzi.

Mans mazais brālītis steidzas prom no galda? Aša pacēla ragu un pieprasīja alu.

Tēvs gaida.

Viņš jau gaida sazin cik gadus. Viņam nekas nenotiks, ja pagaidīs vel mazliet… bet, ja tu baidies viņa dusmu, katrā ziņā vari traukties tam pakaļ. Gan jau spēsi panākt tēvočus, Aša pasmaidīja. Vienam galvā sakāpis jūras ūdens, bet otrs ir pelēks vērsis, kas droši vien pa ceļam pamanīsies apmaldīties.

Es nevienam neskrienu pakaļ, Teons paziņoja un apsēdās.

-   Nevienam… bet kā ar sievietēm?

-   Ne jau es tevi saķēru aiz daikta.

-  Man tāda nemaz nav, ja neesi pamanījis. Toties tu pamanījies apgrābstīt citas mana ķermeņa daļas.

Teons juta, ka sārtums atkal saskrien vaigos.

-   Esmu vīrs ar vīra vēlmi. Tikai diez kas tu esi par nedabisku būtni?

-  Tik vien kā kautrīga jaunava. Aša pastiepa roku un zem galda satvēra viņa locekli kā spīlēs. Teons gandrīz palēcās krēslā. Vai tad tu nevēlies, lai es to droši aizvadu ostā, brālīt?

-  Precības tevi neglābs, Teons secināja. Kad tikšu pie valdīšanas, es, visticamāk, tevi nosūtīšu pie Klusējošajām māsām.

Viņš piecēlās un nedrošā gaitā devās meklēt tēvu.

Kad viņš nokļuva pie ļodzīgā tilta, kas veda uz Jūras torni, lietus jau gāza spaiņiem. Vēderā bangoja tādi paši viļņi kā lejā, turklāt vīns kājas bija padarījis nedrošas. Teons sakoda zobus un soļoja pa tiltu, cieši pieķēries pie virvēm, iztēlojoties, ka rokas žņaudz Ašas kaklu.

Tēva darbistaba bija tikpat mitra un caurvēja izpūsta kā vienmēr. Ieti nies roņādas apmetni, tēvs sēdēja pie ogļu pannas, un no abām pusēm viņam blakus brāļi. Kad ienāca Teons, Viktarions kaut ko runāja par paisumiem un vējiem, bet valdnieks Belons ar rokas mājienu lika viņam apklust.

-   Esmu visu izdomājis, un ir īstais laiks jums pavēstīt manus plānus.

-   Man ir šādi tādi ierosinājumi…

-   Kad man būs vajadzīgs padoms, es pajautāšu, Teona tēvs apklusināja runātāju. No Vecvīkas atlidoja krauklis: Dagmers brauc šurp kopā ar Dramiem un Akmeņnamiem. Ja dievi mums sūtīs ceļavēju, varēsim iziet no ostas, tiklīdz viņi būs ieradušies… precīzāk tu. Pirmo triecienu dosi tu, Teon. Tu ar astoņiem kuģiem dosies uz ziemeļiem…

-    Ar astoņiem? puiša seja piesarka. Diez ko es varētu pasākt ar astoņiem kuģiem?

-   Tev ir jākuģo uz Akmeņkrastu, jāuzbrūk zvejnieku ciemiem un jānogremdē visi kuģi, kas trāpās tev pa ceļam. Var gadīties, ka tā tu no akmens mūriem izvilināsi kādu no ziemeļu valdniekiem. īrons un Dagmers tev palīdzēs.

-   Lai Noslīkušais Dievs svēti mūsu zobenus, priesteris sacīja.

Teons jutās tā, it kā būtu dabūjis pliķi. Viņš tika sūtīts veikt laupītāju

darbu, ar uguni izkvēpināt no mājām zvejniekus, izvarot viņu neglītās meitas, un vienalga šķita, ka valdnieks Belons viņam pārāk neuzticas. Pietika jau ar Irona Valgmata pārmetumiem. Ja līdzi dosies arī Dagmers Caurais Žoklis, viņa vadība būs tikai tukša skaņa.

-   Mana meita Aša, valdnieks Belons turpināja, un Teons pagriezās, lai paskatītos uz māsu, kas bija klusītēm ienākusi, ar trīsdesmit kuģiem un īpaši izvēlētiem vīriem apbrauks apkārt Jūraspūķa ragam un izcelsies krastā uz ziemeļiem no Dziļmeža pilskalna. Ja viņi ies ātri, tad pils kritīs, pirms tajā kāds būs sapratis, ka viņiem uzbrūkam.

Aša pasmaidīja kā kaķis pie krējuma ķērnes.

-   Vienmēr esmu gribējusi savā īpašumā pili.

-   Ieņem un dabūsi.

Teons iekoda mēlē. Dziļmeža pils bija Gloveru cietoksnis. Tā kā Robets un Golbārts ir devušies uz dienvidiem, pils nebūs nopietni aizsargāta un, tiklīdz tā kritis, Dzelzs salu iemītniekiem būs drošs atbalsta punkts ziemeļos. Viņš zināja Dziļmeža pili, jo bija apciemojis Gloverus kopā ar Edardu Stārku.

-   Viktarion, valdnieks Belons sacīja brālim, galveno triecienu izdarīsi tu. Kad mani bērni dos triecienu, Ziemmalai jāatbild. Nelielu pretošanos tu manīsi, kuģojot augšup pa Sālsšķēpi un Drudžupi. Kad būsi ticis augštecē, līdz Keilinas pilij paliks mazāk par divdesmit jūdzēm. Kakls ir atslēga uz visu karaļvalsti. Mums ir pārsvars rietumu jūrās, bet, kad ieņemsim Keilinas pili, kucēns vairs netiks atpakaļ uz ziemeļiem… ļa viņš būs tāds muļķis, ka mēģinās izlauzties, tad viņa ienaidnieki noslēgs ceļu atpakaļ uz dienvidiem un smurgulis Robs būs ieskrējis lamatās kā žurka.

Teons nespēja ilgāk noturēt muti.

-   Drosmīgs plāns, tēvs, bet valdnieki savās pilīs…

-   Valdnieki ir aizgājuši uz dienvidiem kopā ar kucēnu, Belons viņu pārtrauca. Palikuši ir tikai gļēvuļi, veči un zaļi puikas. Viņi padosies vai kritīs cits pēc cita. Ziemmala varbūt spēs noturēties kādu gadu, bet ko pēc tam? Viss pārējais jau piederēs mums meži, lauki, pilis. Ļautiņi būs mūsu vergi un jūras sievas.

Irons Valgmatis pacēla rokas.

-   Un ienaida ūdeņi sitīs augstu vilni, un Noslīkušais Dievs savu valstību izpletis pāri zaļajām zemēm!

-    Kas ir miris, tas nekad vairs nemirs, Viktarions nodeklamēja. Valdnieks Belons un Aša viņam piebalsoja, tāpēc arī Teonam nekas cits neatlika kā murmināt kopā ar viņiem. Līdz ar to jautājums bija izsmelts.

Ārā spēcīgi gāza lietus. Iekaramais tilts šūpojās un locījās Teonam zem kājām. Viņš apstājās tilta vidū un paskatījās uz klinšu radzēm lejā. Viļņi plīsa ar neaptveramu troksni, un puisis sajuta uz lūpām sāli. Pēkšņa vēja brāzma uzpūta tik spēcīgi, ka viņam saļodzījās kājas un Teons nokrita uz ceļiem.

Aša palīdzēja viņam piecelties.

-   Rādās, ka arī vīnu tu lāgā nepanes, brālīt.

Teons turējās māsai pie pleciem un ļāva sevi pavadīt pa slideno tiltu.

-   Tu man patiki labāk, kad biji Esgreda, viņš pārmetoši sacīja.

Māsa iesmējās.

-   Var jau būt. Bet tu man labāk patiki tad, kad tev bija deviņi gadi.

TIRIONS

Pa durvīm plūda klusas arfas skaņas, kas jaucās ar trīsuļojošu flautas spēli. Dziesminieka balsi apslāpēja biezās sienas, taču Tīrions zināja vārdus. Reiz mīlēju meiču, tik skaistu kā vasara, viņš atcerējās, ar saulstariem matos…

Tajā vakarā karalienes durvis sargāja sīrs Merīns Trents.

-   Cienītais kungs, viņš ar nepatiku caur zobiem izmeta, taču durvis atvēra.

Tiklīdz Tīrions bija iegājis māsas guļamistabā, dziesma aprāvās.

Serseja gulēja spilvenos basām kājām, ar nodomu uz visām pusēm izlaistiem zeltainajiem matiem, bet viņas zaļgani zeltainais tērps mirdzēja sveču gaismā.

-    Māsiņ, Tīrions ierunājās, šovakar gan tu esi skaista. Viņš pagriezās pret dziesminieku. Un tu arī, brālēn. Man pat prātā nenāca, ka tev ir tik jauka balss.

Izdzirdot komplimentu, sīrs Lensels saīga iespējams, viņš nodomāja, ka tiek apsmiets. Tīrionam likās, ka jauneklis kopš iecelšanas bruņinieku kārtā ir kādas trīs collas paaudzies. Lenselam bija biezi smilškrāsas mati, zaļās Lanisteru acis un gaišu, mīkstu matiņu svītra uz augšlūpas. Sešpadsmit gadus veco puisi māca jaunības pašpārliecinātības lāsts, kura līdzsvaram viņā nebija ne miņas no humora izjūtas un šaubām par savu pārākumu pār citiem, bet tā bija augstprātība, kas piemita visiem, kas piedzimuši gaišmataini, spēcīgi un izskatīgi. Nesenais paaugstinājums bija iedarbojies tikai uz slikto pusi.

-   Vai gaišība lika tev ierasties? puišelis noprasīja.

Neatceros gan, Tīrions atzina. Žēl, ka esmu spiests pārtraukt jusu izklaides, bet man ar māsu jāpārrunā svarīgas lietas.

Serseja uzlūkoja brāli ar aizdomu pilnu skatienu. *

)a tu nāc runāt par ubagotāju brāļiem, Tīrion, tad aiztaupi man šīs runas. Es nebūtu ļāvusi viņiem ielās gvelzt savas nodevīgās runas. Viņi var sludināt cits citam cietumā.

Un priecāties, ka viņiem ir tik žēlsirdīga karaliene, Lensels piebilda. Es viņiem izrautu mēles.

Viens pat reiz atļāvās pateikt, ka dievi mūs soda, jo Karaļkāvis esot nogalinājis īsto karali, Serseja paziņoja. Tas nav paciešams, Tīrion. Es lev devu visas pilnvaras, lai izskaustu šos parazītus, bet jūs ar sīru Džeislinu nedarījāt neko, tāpēc es pavēlēju Vīlāram atrisināt šo jautājumu.

-  Un viņš arī atrisināja. Tīrions bija saniknojies, kad sarkanie apmetņi bija aizvilkuši pusduci skrandaino sludinātāju uz cietumu, neaprunājoties ar viņu, taču dēļ šiem praviešiem nebija vērts lauzt šķēpus.

Nav šaubu, ka tagad ielās būs maķenīt mierīgāk, bet ne jau tāpēc es .it nācu. Man ir jaunumi, ko tu noteikti gribētu dzirdēt, māsiņ, bet par tiem vajadzētu parunāt divatā.

-  Labi. Arfists un stabulētājs paklanījās un steidzās ārā, bet Serseja nevainīgi noskūpstīja brālēnu uz vaiga. Atstāj mūs divatā, Lensel. Mans brālis ir pilnīgi nekaitīgs, ja viņš ir viens pats. Ja viņš būtu atvedis lidzi savus mājdzīvniekus, mēs to saostu.

Jaunais bruņinieks nikni palūkojās uz brālēnu un aizcirta durvis.

-   Es lieku Šagam mazgāties reizi divās nedēļās, Tīrions paziņoja, kad puisis bija izgājis.

-   Tu esi ļoti apmierināts ar sevi. Diez kāpēc?

-  Un kāpēc gan ne? Tīrions attrauca. Gan dienu, gan nakti Tērauda ielā skanēja āmuru klaudzoņa, un ķēde kļuva arvien garāka un garāka. Viņš ielēca milzīgajā gultā ar baldahīnu. Vai šī ir gulta, kurā nomira Roberts? Brīnos, ka esi to paturējusi.

-  Man tajā ir salds miegs, Serseja atbildēja. Un tagad spļauj ārā to, kas tev sakāms, un vācies, Velnēn.

Tīrions pasmīnēja.

-   Valdnieks Staniss ar savu floti ir izgājis no Pūķakmens ostas.

Serseja pielēca kājās.

-   Un tu te sēdi, ņirgdams kā tāds ražas svētku ķirbis? Vai Baivoters ir sasaucis kopā Pilsētsardzi? Mums tūdaļ jāaizsūta putns uz Hārenholu. Tagad punduris jau smējās pilnā kaklā. Serseja satvēra viņu aiz pleciem un sakratīja. Izbeidz! Tu esi traks vai piedzēries? Izbeidz!

Tīrions no smiekliem tikko spēja parunāt.

-    Nevaru, viņš elsa. Tas ir tik… ak dievi, tas ir tik smiekligi…

Staniss…

-   Ko Staniss?

-   Viņš neuzbrūk mums, Tlrions beidzot pavēstīja. Viņš ir aplencis Vētrasgalu, un Renlijs steidzas clnities ar viņu.

Māsa ar nagiem sāpīgi ieķērās pundura rokās. Kādu mirkli viņa neticīgi lūkojās brāli, it kā viņš būtu sācis runāt svešā mēlē.

-   Staniss ar Renliju sākuši karot savā starpā? Kad Tlrions pamāja, Serseja ari sāka ķiķināt. Žēlīgie dievi, viņa nopūtās. Es jau sāku domāt, ka Roberts bija vienīgais gudrais no viņiem visiem.

Tīrions atmeta galvu un ieaurojās smieklos. Tagad viņi smējās kopā. Serseja stiepšus izstiepa brāli no gultas, sagrieza gaisā un pat apskāva. Uz mirkli viņa likās tikpat vieglprātīga kā bērnībā. Kad Serseja palaida punduri vaļā, viņš bija aizelsies un noreibis. Tīrions piestreipuļoja pie karalienes trauku skapja un pastiepa roku, lai pieturētos.

-    Vai tu domā, ka viņi patiešām sāks karot? Ja viņi panāks zināmu vienošanos…

-   Nepanāks, Tīrions atbildēja. Viņi ir pārāk dažādi un tajā pašā laikā ļoti līdzīgi, turklāt nespēj viens otru ne acu galā ieraudzīt.

-   Un Staniss vienmēr ir uzskatījis, ka viņam ir atņemts Vētrasgals, Serseja domīgi noteica. Viņam būtu visas tiesības uz seno Barateonu nama mājvietu… ja tu zinātu, cik daudz reižu viņš nāca pie Roberta dziedādams vienu un to pašu apnicīgo dziesmiņu savā drūmajā, aizvainotajā balsī. Kad Roberts atdeva Vētrasgalu Renlijam, Staniss sakoda zobus tik cieši, ka man jau likās šim zobi sadrups.

-   Un viņš to uztvēra kā apvainojumu.

-   Tas arī bija apvainojums, Serseja atbildēja.

-   Varbūt pacelsim kausus par brāļu mīlestību?

-   Jā, viņa aizelsusies atsaucās. Ak dievi, jā.

Pagriezis karalienei muguru, Tīrions pielēja divus kausus ar saldo Pergolas sarkanvīnu. Nebija nekā vieglāka, kā tajā brīdī iebērt viņas kausā šķipsniņu smalkā pulvera.

-   Par Stanisu! viņš sacīja, sniegdams māsai kausu. "Ak tad es esot nekaitīgs, kad esmu viens, ko?"

-   Par Renliju! Serseja smiedamās atbildēja. Lai cīņa ir ilga un smaga un beigās abus parauj svešie!

"Vai tāda Serseja ir kopā ar Džeimiju?" Kad māsa smaidīja, tad tikai varēja redzēt, cik viņa patiesībā ir skaista. Reiz mīlēju meiču, tik skaistu kā vasara, ar saulstariem matos… Tīrionam gandrīz vai palika žēl, ka grasījies māsu indēt.

Nākamajā rītā viņš ēda brokastis, kad ieradās ziņnesis. Karaliene esot slima un no savām istabām ārā neiešot. "Pareizāk sakot, viņa nespēj nokāpt no poda." Tīrions izteica līdzjūtību un lika Sersejai pateikt, lai-viņa mierigi veseļojas, bet viņš pats nokārtošot visas lietas ar sīru Kleosu, kā sarunāts.

Igona Iekarotāja Dzelzs tronis ikvienu nejēgu, kurš gribēja tajā ērti iesesties, sagaidīja ar asiem pīķiem un metāla dzelkšņiem, bet stāvie pakāpieni lika Tīriona līkajām kājelēm sarauties krampī. Viņš apsēdās troni. apzinoties, cik absurdi un smieklīgi tajā izskatās. Viens gan par troni bija jāsaka: tas bija augsts.

Lanisteru sargi sarkanajos apmetņos un ar lauvām rotātajās bruņucepurēs klusēdami stāvēja blakus tronim. Otrā zāles galā ar seju pret viņu atradās sīra Džeislīna vīri. Troņa pakājē sardzē stāvēja Brons un sirs Prestons no Karaļsardzes. Galerijā pulcējās galminieki, bet prasītāji drūzmējās pie lielajām ozolkoka durvīm ar bronzas apkalumiem. sansa Stārka tajā rītā izskatījās sevišķi glīta, lai arī seja bāla kā piens. Valdnieks Džils klepoja. Nabaga brālēnam Tīrekam ap pleciem bija līgavaiņa mantija no samta un sermuļādas. Pirms trim dienām viņš bija apprecējies ar mazo valdnieci Esmeraldu, un pārējie ieroču nesēji viņu ķircināja, saukājot par auklīti un apjautājoties, kādi autiņi viņa līgavai bija kāzu naktī.

Tīrions nopētīja visus klātesošos, un viņam redzētais patika.

-    Izsauciet sīru Kleosu Freju, viņa balss kā zvanīt nozvanīja pāri /alei, atbalsojoties akmens sienās. Arī tas viņam patika. "Žēl, ka Šaija to neredz," viņš iedomājās. Tīrions jau būtu meiteni uzaicinājis, diemžēl las nebija iespējams.

Sīrs Kleoss iznāca starp sargiem zeltainajos un purpursarkanajos apmetņos, taču neskatījās ne pa labi, ne pa kreisi. Kad Frejs notupās uz viena ceļa, Tīrions ievēroja, ka brālēnam sākušie izkrist mati.

-   Sīr Kleos, pie padomes galda ierunājās Īkstītis, pateicamies, ka jus atnesāt valdnieka Stārka miera nosacījumus.

Dižmestrs Pīsels nokāsējās.

-    Karaliene reģente, karaļa labā roka un mazā padome izskatīja nosacījumus, ko mums piedāvā pašpasludinātais Ziemeļu karalis. Diemžēl jāteic, ka tie mums nav pieņemami, tāpēc jūs ziemeļniekiem nogādāsiet mūsu nosacījumus, sīr.

-    Un te būs mūsu noteikumi, sacīja Tīrions. Robam Stārkam jānoliek zobens, jāzvēr uzticība un jāatgriežas Ziemmalā. Viņam jāatbrīvo mans brālis sveiks un vesels un sava karaspēka vadība jānodod Džeimijam, lai uzbruktu dumpiniekiem Renlijam un Stanisam Barateoniem.

Katram Stārka karognesim jānosūta mums dēls par ķīlnieku. Ja nav dēla, derēs arī meita. Viņi saņems godpilnu izturēšanos pret sevi un augstu vietu galmā, kamēr vien viņu tēvi nepaveiks jaunu nodevību.

Kleoss Frejs sadrūma.

-   Valdniek labā roka, viņš teica, valdnieks Stārks nemūžam nepiekritīs šiem nosacījumiem.

"Mums pat prātā nav nācis, ka viņš varētu piekrist, Kleos."

-    Pasaki viņam, ka Rūdas klintīs esam sapulcējuši jaunu, lielu karaspēku, kas drīz vien viņam uzbruks no rietumiem, bet mans tēvs tikmēr uzbruks viņam no austrumiem. Atgādini, ka viņš ir palicis viens pats bez sabiedrotajiem. Staniss un Renlijs Barateoni karo viens ar otru, bet Dornes princis ir piekritis apprecināt savu dēlu Trīstenu ar princesi Mīrselu.

Galerijā un zāles dziļumā atskanēja gan piekrītoša, gan nolieguma pilna balsu murdoņa.

-    Runājot par maniem brālēniem, Tīrions turpināja, mēs piedāvājam apmainīt Herionu Kārstārku un sīru Vīlisu Manderliju pret Vilemu Lanisteru un valdnieku Servīnu un sīru Donelu Loki pret tavu brāli Tionu. Pasaki Stārkam, ka divi Lanisteri jebkurā gadalaikā ir četru ziemeļnieku vērti. Viņš pagaidīja, līdz zālē norimst smiekli. Tēva kaulus viņš saņems, un tas būs Džofreja labās gribas žests.

-   Valdnieks Stārks pieprasīja arī savas māsas un sava tēva zobenu, sīrs Kleoss atgādināja.

Mēmajam sīram Ilīnam Peinam virs pleca vīdēja Edarda Stārka lielā zobena rokturis.

-    Ledus, Tīrions atkārtoja. To viņš dabūs, kad salīgs ar mums mieru, ne ātrāk.

-   Kā pavēlēsiet. Un māsas?

Tīrions palūkojās uz Sansu, sajuta žēlumu un noteica:

-   Līdz brīdim, kad viņš būs atbrīvojis manu brāli Džeimiju sveiku un veselu, viņas paliks te kā ķīlnieces. Tas, kā mēs pret viņām izturēsimies, būs atkarīgs no viņa.

"Ja dievi būs žēlsirdīgi, Baivoters atradīs Āriju dzīvu, pirms Robs dabūs zināt, ka viņa pazudusi."

-   Steigšu nodot viņam jūsu vēstījumu, kungs.

Tīrions aptaustīja vienu no līkajiem zobeniem, no kā bija veidots troņa parocis. "Un tagad pēdējais dūriens."

-   Vīlār! viņš pasauca.

-   Cienītais kungs?

-   Ar vīriem, ko Stārks atsūtījis, pietiktu vien, lai apsargātu valdnieka Edarda pīšļus, taču Lanisteram ir vajadzīga Lanisteru cienīga apsardze, -

tīrions paziņoja. Sīrs Kleoss ir karalienes un ari mans brālēns. Mums būs daudz saldāks miegs, ja būsim droši, ka viņam pa cejam uz Straujupi neatgadās kas ļauns.

Kā pavēlēsiet. Cik virus man ņemt līdzi? Ņem visus.

Vīlārs stāvēja tā, it kā būtu izkalts no akmens, elsdams un pūzdams piecēlās arī dižmestrs Pīsels.

Valdniek labā roka, tā nevar… jūsu tēvs, pats valdnieks Tīvins atsūtīja šos labos ļaudis, lai aizsargātu karalieni Serseju un viņas bērnus…

Karaļsardze un Pilsētsardze viņus aizsargā pietiekami labi. Lai dievi jus ceļā pavada, Vīlār.

Varīss pie padomes galda saprotoši smaidīja, īkstītis tēloti garlaikojās, bet Pīsels, bāls un apjucis, vārstīja muti kā zivs. Priekšā iznāca ziņnesis.

ļa kādam ir darīšanas pie karaļa labās rokas, lai nāk un runā tagad vai arī iet mierā un klusē.

Mani kāds varētu uzklausīt. Starp Sarkanvīnu dvīņiem priekšā Izspraucās slaids vīrs viscaur melnās drānās.

Sīrs Elisers! Tīrions iesaucās. Nemaz nezināju, ka esat ieradies galmā. Jums vajadzēja man atsūtīt kādu ziņu.

-  Es jau sūtīju, un jūs to zināt tikpat labi kā es. Torns bija tikpat durstīgs kā viņa vārds, kalsns, ap piecdesmit gadiem vecs vīrs ar asiem sejas vaibstiem, drūmām acīm, smagu roku un melniem matiem, kuros pamazām sāka parādīties sirmums. Mani ieslēdza un nelikās par mani ne zinis, un lika gaidīt, it kā es būtu zemas kārtas kalps.

- Vai tiešām? Bron, tas nav labi. Mēs ar sīru Eliseru esam labi draugi savulaik kopā staigājām pa Mūri.

- Dārgais sīr Eliser, ierunājās Varīss, nedomājiet par mums ļaunu. Šajā smagajā un juku pilnajā laikā daudzi nāk pie mums meklēt Džofreja vēlību.

-   Laiki ir daudz smagāki, nekā tu spēj iedomāties, einuh.

-  Mēs viņu parasti uzrunājam par valdnieku einuhu, iestarpināja īkstītis.

- Kā mēs varam būt jums noderīgi, labo brāl? samiernieciski apjautājās dižmestrs Pīsels.

-    Komandieris mani atsūtīja pie gaišības karaļa, Torns atbildēja.

Lieta ir pārāk nopietna, lai to izklāstītu kalpiem.

-  Karalis rotaļājas ar jauno arbaletu, Tīrions paskaidroja. Lai tiktu vaļā no Džofreja, bija vajadzīgs tikai nejēdzīgs mīriešu arbalets, kas spēja izšaut trīs bultas vienlaicīgi, un karalim tas tūdaļ bija jāizmēģina.

Varat runāt ar kalpiem vai klusēt mūžīgi.

-     Kā pavēlēsiet, sirs Elisers atbildēja, pauzdams nepatiku katrā vārdā. Esmu sūtīts šurp, lai paziņotu, ka esam atraduši divus izlūkus, kurus sen uzskatījām par pazudušiem. Viņi bija miruši, bet, kad nogādājām līķus atpakaļ pie Mūra, tie naktī atdzīvojās. Viens no tiem nogalināja sīru Džāremiju Rīkeru, bet otrs mēģināja nogalināt komandieri.

Tirions sadzirdēja zālē klusu smiekliņu. "Vai viņš mani ar šīm muļķībām cenšas izjokot?" Punduris nemierīgi pagriezās un palūkojās uz Vārīšu, īkstīti un Pīselu, prātodams, vai kāds no viņiem nav pielicis pirkstu pie šā teātra. Tīriona cienība karājās mata galā. Ja galms un karaļvalsts sāks par viņu smieties, viņš bija pazudis. Un tomēr…

Tīrions atcerējās auksto nakti un zvaigžņotās debesis, kad viņš ar Džonu Sniegu un lielo vilku stāvēja pasaules malā uz Mūra un lūkojās tumšajā valstībā. Viņš toreiz kaut ko bija sajutis izbailes griezās miesā tāpat kā saltais ziemeļu vējš. Vilks iegaudojās, un no šīs skaņas Tīrionam pārskrēja šermuļi.

"Neesi muļķis," viņš sev teica. "Vilks, vējš, tumšais mežs tas viss ir nieki. Un tomēr…" Viesojoties Melnajā pilī, viņam bija iepaticies vecais Džeors Mormonts.

-   Ceru, ka Vecais Lācis uzbrukumā izdzīvoja?

-Jā.

-   Un jūsu brāļi nogalināja šos, ē, miroņus?

-   Nogalinājām.

-    Vai esat pārliecināts, ka tagad tie ir beigti? Tīrions klusi apvaicājās. Kad Brons iespurdzās, punduris saprata, kā jāturpina runāt. Pavisam, pavisam beigti?

-   Viņi arī sākumā bija pavisam beigti, sīrs Elisers atcirta. Bāli un auksti, ar melnām rokām un kājām. Es atvedu Džareda roku, ko līķim nokoda bastarda vilks.

īkstītis sarosījās.

-   Un kur ir šī apburošā trofeja?

Sīrs Elisers neapmierināts sarauca pieri.

-   Tā… sapuva pīšļos, kamēr gaidīju, kad jūs mani uzklausīsiet. Pāri ir palikuši tikai kauli.

Zālē atkal atskanēja ķiķināšana.

-    Valdniek Bailiš, Tīrions uzsauca Īkstītim, nopērciet drosmīgajam sīram Eliseram simt lāpstas, lai viņš tās var paņemt līdzi.

-   Lāpstas? sīrs Elisers aizdomu pilns piemiedza acis.

-   Ja jūs savus miroņus apraksiet, tie nemēģinās staigāt, Tīrions ieteica, un tagad galms jau smējās atklāti. Ja jums būs lāpstas, jūsu nelaimēm būs gals, tikai jums vajadzīgas spēcīgas rokas, kas tās spēj cilāt.

Sit Džeislīn, palūkojiet, vai mūsu cietumos ir kādi viri, ko labais brālis vur vest uz Mūri.

Kā pavēlēsiet, cienījamais kungs, sīrs Džeislīns Baivoters atbildēja. bet celles ir gandrīz tukšas. Jorens paņēma līdzi gandrīz visus.

lād arestējiet vēl kādus, Tīrions pamācīja. Vai vēl labāk palaidiet baumas, ka pie Mūra ir gan maize, gan rāceņi, un vīri dosies turp no laba prāta.

Pilsētā bija pārāk daudz izsalkušo, savukārt Naktssardzei ārkārtīgi bija vajadzīgi vīri. Tīrions deva zīmi, ziņnesis nobļāvās, ka laiks pieņemšanu beigt, un zāle sāka tukšoties.

Tomēr no sīra Elisera Torņa tik vienkārši vaļā tikt nevarēja. Kad Tīi ions kāpa lejā, viņš joprojām gaidīja troņa pakājē.

-   Domājat, ka es braucu visu šo gabalu pa jūru no Austrumsardzes, lai mani izsmietu tādi āksti kā jūs? viņš ārdījās, neļaujot Tīrionam paiet garām. Tas nav nekāds joks, es to redzēju pats savām acīm kad es jums saku, miroņi staigāja.

-  Acīmredzot viņi jānogalina rūpīgāk, Tīrions paspraucās garām. Sirs Elisers grasījās satvert viņu aiz piedurknes, taču Prestons Grīnfilds to apturēja.

-   Vairs ne soli, sīr.

Tornam pietika prāta neizaicināt Karaļsardzes bruņinieku.

-   Tu esi muļķis, Velnēni viņš sauca Tīrionam nopakaļ.

Punduris apstājās un pagriezās pret viņu.

-   Es? Tiešām? Tad kāpēc ļaudis par tevi smējās? Viņš vāri pasmaidīja. Tu atnāci meklēt vīrus, vai ne?

-   Ceļas auksti vēji. Mūris ir jāaizsargā.

-   Un, lai to aizsargātu, tev ir vajadzīgi vīri, kurus es tev devu… tu būtu to pamanījis, ja tavas ausis spētu sadzirdēt arī ko citu, izņemot aizvainojumu. Ņem vīrus, saki man "paldies" un ej ar mieru, kamēr neesmu vēlreiz tev iedūris ar krabju dakšiņu. Nodod vissiltākos sveicienus valdniekam Mormontam… un Džonam Sniegam.

Brons satvēra sīru Eliseru aiz elkoņa un ar varu izveda no zāles.

Dižmestrs Pīsels jau bija aizsteidzies, bet Varīss un Īkstītis noskatījušies ainu no sākuma līdz beigām.

-   Es jūs apbrīnoju arvien vairāk, kungs, einuhs atzina. Ar vienu šāvienu jūs nošāvāt divus zaķus atdevāt Stārku zeņķim viņa tēva pīšļus un tikāt vaļā no māsas sardzes. Jūs devāt melnajam brālim to, ko viņš meklē, atsvabinājāt pilsētu no dažām liekām mutēm, turklāt likāt tam visam izskatīties pēc joka, lai neviens pēc tam nevarētu teikt, ka jūs baidāties no gnomiem un grumkiniem. Ļoti veikli!

Īkstītis paberzēja bārdiņu.

-   Vai jūs tiešām grasāties sūtīt prom visus savus sargus, Lanister?

-   Nē, es grasos sūtīt prom visus manas māsas sargus.

-   Karaliene to nekad nepieļaus.

-    Man šķiet, ka pieļaus gan. Es esmu viņas brālis, un, ja jūs mani pazītu mazliet labāk, tad zinātu, ka mani vārdi vienmēr atbilst darbiem.

-   Pat ja tie ir meli?

-   Sevišķi tad, ja tie ir meli. Valdniek Petīr, šķiet, es jums ne visai patīku, vai ne?

-    Jūs man patīkat tāpat kā vienmēr, kungs. Tikai man nepatīk, ka mani padara par muļķi. Ja Mīrsela apprecēsies ar Trīstenu Martelu, viņa diez vai varēs apprecēt Robertu Arīnu.

-   Bez pamatīga skandāla nevarēs gan, viņš piekrita. Es nožēloju šo mazo viltību, valdniek Petīr, bet, kad mēs par to runājām, es vēl nezināju, ka dornieši piekritīs manam piedāvājumam.

Īkstītis nebija sajūsmināts.

-   Man arī nepatīk, ja man melo. Kad kalsiet savus nākamos viltīgos plānus, lūdzu, iztieciet bez manis.

"Tikai tādā gadījumā, ja tu tāpat izturēsies pret mani," Tīrions nodomāja, uzmezdams skatienu duncim pie Īkstīša sāniem.

-    Ļoti atvainojos, ja esmu jūs aizvainojis. Visi zina, cik ļoti mēs jūs mīlam, kungs, un cik ļoti jūs mums esat vajadzīgs.

-   Tad neaizmirstiet to, Īkstītis izmeta un aizgāja.

-   Pastaigāsimies, Varis, Tīrions ierosināja.

Viņi izgāja pa karaļa durvīm aiz troņa. Einuha mīkstās kurpes klusi švīkstēja uz gludās akmens grīdas.

-   Valdniekam Bailišam taisnība karaliene nekad neļaus jums sūtīt prom visus viņas sargus.

-   Ļaus, gan redzēsi.

Varīsa tuklajās lūpās atplauka smaids.

-   Vai tiešām?

-    Pilnīgi noteikti. Tu viņai pateiksi, ka tā ir daļa no mana plāna, lai atbrīvotu Džeimiju.

Varīss paberzēja pūderēto vaigu.

-   Tas acīmredzot izskaidro, kāpēc Brons pa visiem Karaļa ostas zaņķiem tik centīgi meklēja zagli, indētāju, aktieri un slepkavu.

-    Ja viņus saģērbs purpursarkanos apmetņos un uzliks šiem galvā bruņucepures ar lauvu, viņi ne par grasi neatšķirsies no citiem sargiem. Es jau labu laiku prātoju, kā viņus iedabūt Straujupē, bet tad izlēmu, ka tas jādara pilnīgi atklāti. Zem Lanisteru karogiem viņi iejās pa galvenajiem vārtiem ar valdnieka Edarda pīšļiem. Tīrions šķībi pasmīnēja.

Četri svešinieki tur tiktu rūpīgi uzmanīti, bet četri no simta vienkārši i<'juks pūlī. Tieši tāpēc man kopā ar viltus sargiem ir jāsūta īstie… tā arī pasaki manai māsai.

-   Un par spīti bažām sava dārgā brālīša dēļ Serseja piekritīs visam. Viņi soļoja pa tukšo kolonādi. Bet sarkano apmetņu zaudējums viņu vienalga pamatīgi satrauks.

-   Man patīk, kad viņa ir satraukta, Tīrions atbildēja.

Sīrs Kleoss Vīlāra simt sarkano apmetņu pavadībā jau tajā pašā pēcpusdienā devās tālajā ceļā uz rietumiem, un pie Karaļa vārtiem viņiem pievienojās vīri, kurus Frejam līdzi bija sūtījis Robs Stārks.

Tīrions uzmeklēja Timetu, kurš kopā ar Apdedzinātajiem barakās spēlēja kauliņus.

-   Pusnaktī atnāc uz manu darbistabu.

Timets apveltīja viņu ar vienīgās acs skatienu un strupi pamāja viņš nemēdza lieki runāt. Tajā vakarā Tīrions kopā ar Akmens Vārnām un Mēnessbrāļiem dzīroja mazajā zālē, taču pats vīnu dzēra maz, jo gribēja saglabāt skaidru galvu.

-   Šaga, kāds tagad ir mēness?

Šaga drūmi savieba seju.

-   Domāju, ka tukšs.

-    Rietumos to sauc par nodevēju mēnesi. Pacenties šovakar pārāk nepiedzerties un pielūko, lai tavs cirvis ir gana ass.

-   Akmens Vārnām cirvji vienmēr ir asi, un Šagas cirvis visasākais. Reiz es nocirtu kādam vīram galvu, un viņš to pamanīja tikai tad, kad gribēja pakasīt pakausi tad tā vienkārši novēlās no pleciem.

-    Vai tāpēc tu pats nekad nekasi pakausi? Akmens Vārnas ierēcās smieklos un sita kājas pret zemi, bet visskaļāk smējās pats Šaga.

Ap pusnakti pils bija tumša un klusa. Gan jau kāds no zeltainajiem apmetņiem uz pils mūra pamanīja viņus iznākam no Labās rokas torņa, taču neviens neteica ne vārda Tīrions bija karaļa labā roka, un viņš varēja iet tur, kur viņam vajadzēja.

Pēc Šagas zābaka spēriena plānās koka durvis ar skaļu brīkšķi atvērās. Skaidas aizlidoja pa gaisu, un Tīrions izdzirdēja sievieti bailēs noelšamies vien. Ar trīs pamatīgiem cirvja cirtieniem Šaga sašķaidīja durvis pavisam un ar kājas spērienu izsita tās no virām. Viņam nopakaļ gāja Timets, bet aiz viņa Tīrions, uzmanīgi sperdams soļus pāri durvju atlūzām. Uguns bija izdzisusi, un tikai dažas gailējošas ogles meta guļamistabā biezas ēnas. Timets atrāva biezos gultas aizkarus, un kaila kalpone plati iepleta acis.

-  Lūdzu, kungi, viņa lūdzās, nedariet man pāri.

Piesarkusi un nobijusies viņa aizgriezās un centās ar rokām piesegt kailumu, taču ar to izrādījās pārāk maz.

-   Ej, Tīrions viņai pavēlēja, tu mums neesi vajadzīga.

-   Šaga grib to sievieti.

-   Šaga grib katru mauku šajā mauku pilsētā, sūrojās Timets Timeta dēls.

-   Jā, Šaga bez sirdsapziņas pārmetumiem atbildēja. Šaga var dāvāt spēcīgu bērnu.

-   Ja viņa gribēs spēcīgu bērnu, gan jau zinās, kam paprasīt, Tīrions teica. Timet, izved viņu ārā… mierīgi, ja vien spēj.

Apdedzinātais izvilka meiču no gultas un, pa pusei stumdams, pa pusei grūzdams, aizvilka viņu pāri guļamistabai. Šaga, smilkstēdams kā kucēns, noskatījās viņiem pakaļ. Kalpone paklupa uz durvju dēļiem un, Timeta spēcīgās rokas stumta, aizstreipuļoja pa gaiteni. Virs galvas ķērca kraukļi.

Tīrions norāva no gultas mīksto segu, ar ko bija apsedzies dižmestrs Pīsels.

-   Vai tad Citadele jums ļauj gulēt ar istabenēm, mestr?

Vecais vīrs bija tikpat kails kā skuķis, tikai uz viņu nebija tik patīkami skatīties. Mestrs plati iepleta smagos acu plakstus.

-   K-ko tas nozīmē? Es esmu vecs vīrs, jūsu uzticamais kalps…

Tīrions ielēca gultā.

-    Tik uzticams, ka Dorenam Martelam nosūtīji tikai vienu vēstuli, bet otru atdevi manai māsai.

-   N-nē, iespiedzās Pīsels. Nav taisnība, es zvēru, es neesmu vainīgs. Varīss, tas bija Varīss, Zirneklis es jūs brīdināju.

-    Vai visi mestri tik nemākulīgi melo? Varīsam es teicu, ka atdošu princim Dorenam audzināšanā māsasdēlu. īkstītim es teicu, ka grasos apprecināt Mīrselu ar Ligzdas valdnieku Robertu. Bet es nevienam neteicu, ka piedāvāju Mīrselu dorniešiem… Tas bija rakstīts tikai vēstulē, kuru uzticēju tev.

Pīsels pieķērās segas stūrim.

-    Putni varēja pazust, vēstules varēja tikt nozagtas… tas bija Varīss, es jums varu par to einuhu pastāstīt tādas lietas, ka jums asinis dzīslās atdzisīs.

-   Manai sievietei labāk patīk, ka man ir karstas asinis.

-   Nepieļaujiet kļūdu! Uz katru noslēpumu, ko viņš pačukst ausī, septiņi paliek pie viņa. Bet īkstītis vispār…

-   Par valdnieku Petīru es tāpat visu zinu. Viņš ir gandrīz tikpat neuzticams kā tu. Šaga, nocērt viņam daiktu un izbaro kazām.

Šaga pasvārstīja rokās milzīgo abpusgriezīgo cirvi.

-   Bet pilī nav kazu, puscilvēk.

-   Dari, ko liku. »

Šaga ieaurojās un metās uz priekšu. Pīsels iekliedzās un pieslapināja

gultu un, urīnam šļācoties uz visām pusēm, centās izbēgt no tvēriena. Kalnietis sagrāba mestru aiz spurainās, baltās bārdas un ar vienu cirtienu saīsināja to par trim ceturtdaļām.

-     Timet, kā tu domā vai mūsu draugs kļūs runātīgāks, ja viņam nebūs bārdas, aiz kuras paslēpties? Tīrions ar palaga stūri noslaucīja no zābakiem urīnu.

-   Tūlīt viņš pateiks taisnību. Apdegušā Timeta tukšajā acu dobulī valdīja tumsa. Es jūtu viņa baiļu smaku.

Šaga nosvieda bārdas kušķi uz niedru paklāja un satvēra Pīselu aiz atlikušās bārdas.

-   Guli mierīgi, mestr, ieteica Tīrions. Kad Šaga kļūst nikns, viņam sāk trīcēt rokas.

-   Šagam nekad netrīc rokas, milzīgais tēvainis iebilda, pabāza asmeni mestram zem zoda un noskuva vēl vienu kušķi.

-   Cik sen jau tu spiego manas māsas labā? Tīrions noprasīja.

Pīsela elpas vilcieni bija īsi un sekli.

-   Es visu daru tikai Lanisteru nama labā. Uz vecā vīra platās pieres izspiedās sviedru lāsītes un pie krunkainās ādas pielipa baltas matu šķipsnas. Vienmēr… gadiem ilgi… jūsu tēvam, pajautājiet viņam, es vienmēr esmu bijis viņa padevīgais kalps… tieši es ieteicu Airīsam atvērt pilsētas vārtus…

Tas pārsteidza Tīrionu. Kad pilsēta krita, viņš bija tikai neglīts puišelis Rūdas klintīs.

-   Tātad Karaļa ostas izlaupīšana ir arī tavs darbs?

-   Karaļvalsts vārdā! Līdz ar Rīgera bojāeju karš bija beidzies. Airīss bija traks, Viserīss pārāk jauns, princis īgons zīdainis, bet karaļvalstij bija vajadzīgs karalis… Es lūdzu dievus, lai tas būtu jūsu tēvs, taču Roberts bija pārāk spēcīgs, un valdnieks Stārks pārvietojās pārāk ātri…

-   Cik cilvēkus tu jau esi nodevis? Airīsu, Edardu Stārku, mani… Karali Robertu arī? Valdnieku Arīnu, princi Rīgeru? Kā tas viss sākās, Pīsel? Kā tas beigsies, Tīrions tāpat jau zināja.

Cirvis, noskrāpējis Pīsela ādamābolu, šļūca pa mīksto, krunkaino ādu zem zoda, noskujot pēdējos bārdas matiņus.

-   Jūsu… toreiz te nebija, viņš elsa, kad cirvis atkal virzījās augšup pa vaigiem. Roberts… viņa brūces… ja jūs tās būtu redzējis un sajutis, kā tās ož, jums nebūtu nekādu šaubu…

-   Es zinu, ka mežakuilis paveica darbu tavā vietā… bet, ja lieta būtu palikusi pusratā, tu to noteikti būtu pabeidzis.

-    Viņš bija nožēlojams karalis… iedomīgs, izvirtis dzērājs… viņš būtu bijis ar mieru šķirties no jūsu māsas, savas karalienes… lūdzu… Renlijs plānoja atvest no Gaisa dārziem uz galmu meiču, kas pavedinātu viņa brāli… tā ir taisnība dievu priekšā…

-   Un ko plānoja valdnieks Arīns?

-   Viņš zināja, Pīsels sacīja, par… par…

-   Es zinu, par ko viņš zināja, Tīrions izmeta, jo nepavisam nebija nepieciešams, lai par to uzzinātu arī Šaga un Timets.

-   Viņš sūtīja savu sievu atpakaļ uz Ligzdu un savu dēlu audzināšanā uz Pūķakmeni… lai pats varētu rīkoties.

-   Tāpēc tu viņu jau laikus noindēji.

-   Nē! Pīsels vārgi iebilda.

Šaga ierūcās un satvēra mestra galvu. Kalnietim bija tik liela plauksta, ka viņš Pīsela pakausi būtu varējis saspiest kā olas čaumalu.

Tīrions noklakšķināja mēli.

-   Redzēju starp tavām drapēm "Līsas asaras". Tu aizsūtīji prom valdnieka Arīna mestru un aprūpēji viņu pats, lai būtu drošs, ka viņš nomirst.

-   Meli!

-   Noskuj viņu rūpīgāk, Tīrions ierosināja. Kaklu.

Cirvis atkal nolaidās zemāk un slīdēja pa ādu. Uz Pīsela trīsošajām lūpām parādījās siekalu burbuļi.

-   Es centos izglābt valdnieku Arīnu, es zvēru…

-   Uzmanīgāk, Šaga, tā tu viņu vēl sagriezīsi.

Šaga ieņurdējās.

-   Dolfa dēli ir karotāji, nevis bārddziņi.

Kad vecais vīrs sajuta, ka asinis pil no kakla uz krūtīm, viņu pameta pēdējie spēki. Mestrs izskatījās sašļucis uz pusi mazāks un trauslāks nekā tad, kad viņi ielauzās guļamistabā.

-   Jā, viņš šņukstēja, jā, Kolmons viņam deva caurejas zāles, tāpēc es viņu aizsūtīju prom. Karalienei vajadzēja, lai valdnieks Arīns ir miris. Viņa to neteica, jo nedrīkstēja Varīss vienmēr visu noklausījās. Bet, kad es paskatījos uz karalieni, man viss bija skaidrs. Bet ne jau es viņam iedevu indi, es zvēru. Vecais vīrs nu jau raudāja aizelsies. Varīss var apstiprināt, tas bija viņa ieroču nesējs Hjū visticamāk, viņš to izdarīja. Pajautājiet savai māsai, pajautājiet viņai.

-   Sasieniet viņu un vediet prom, Tīrions, pretīgumā saviebies, pavēlēja. Iemetiet viņu kādā no melnajām cellēm.

palīgi izvilka mestru pa izgāztajām durvīm.

lanisters Pīsels vaidēja, es visu darīju tikai Lanisteru… Kad viņi bija prom, Tīrions nesteidzīgi pārmeklēja telpas un pievāca no plauktiem vēl dažas mazas pudelītes. Kraukļi virs galvas ķērkāja savada mierā. Vajadzēja atrast kādu, kas aprūpē putnus, kamēr no Citadeli s liek atsūtīts cits mestrs Pīsela vietā.

"Un es cerēju, ka tieši viņam var uzticēties." Tīrions pieļāva, ka Varīss un Ikstilis neizceļas ar daudz lielāku uzticamību… taču viņi bija krietni villigāki un līdz ar to arī daudz bīstamāki. Tēvs droši vien piedāvātu labāko iespējamo risinājumu: izsaukt Ilīnu Peinu, uz vārtiem uzspraust trīs galvas, un lieta darīta. "Vai tas nebūtu glīts skats?" Tīrions nodomāja.

ĀRIJA

Bailes cērt dziļāk par zobenu," Ārija sev teica, taču bailes nekur nepazuda. Tās bija kļuvušas par tādu pašu ikdienu kā sasmakusi maize un tulznas uz kājām pēc iešanas pa cieto, izdangāto ceļu.

Meitenei bija licies, ka viņa zina, ko nozīmē baidīties, taču noliktavā pie Dieva Acs viņa to uzzināja daudz labāk. Viņa tur bija astoņas dienas, līdz Kalns pavēlēja doties ceļā, un katru dienu viņa bija redzējusi kādu mirstam.

Katru dienu pēc brokastīm Kalns ieradās noliktavā, lai kādu nopratinātu. Ciema ļaudis uz viņu neskatījās, jo varbūt cerēja, ka Kalns viņus neievēros, taču viņš ievēroja un izvēlējās to, kuru gribēja. Nebija nekādu iespēju paslēpties vai izspēlēt kādu stiķi viss bija velti.

Kāda meitene trīs naktis gulēja ar vienu no kareivjiem, bet tad Kalns izvēlējās viņu un kareivis par to neteica neviena vārda.

Kāds smaidīgs večuks lāpīja kareivjiem drēbes un bubināja par savu dēlu, kurš Karaļa ostā dienot zeltainajos apmetņos.

Viņš ir karaļa cilvēks, večuks atkārtoja, kārtīgs karaļa cilvēks, gluži kā es mēs visi par Džofreju.

Un viņš to atkārtoja tik bieži, ka pārējie gūstekņi viņu sauca Mēspardžofreju, kad sargi neklausījās. Mēspardžofreju tika izraudzīts nopratināšanai piektajā dienā.

Jauna māte ar bakurētainu seju pati piedāvājās pastāstīt visu, ko zina, ja karavīri apsolītu neaiztikt viņas meitu. Kalns viņu uzklausīja, bet nākamajā dienā paņēma viņas meitu, lai sieviete neko nenoklusētu.

Izvēlētos upurus pratināja turpat citu gūstekņu acu priekšā, lai pārējie zinātu, kāds liktenis gaida dumpiniekus un nodevējus. Pratinātājs l>ija kāds vīrs, ko citi sauca par Kutinātāju. Viņam bija pavisam prfrasta Neja un tik vienkāršas drānas, ka Ārija viņu noturēja par vienu no ciema iedzīvotājiem, līdz ieraudzīja, kā viņš rīkojas.

Kutinātājs jums liks gaudot tā, ka apmīzīsieties visi, paziņoja vecs, salicis vīrs, vārdā Čisvīks.

Tieši viņam Ārija bija mēģinājusi iekost, un tieši viņš meiteni bija nosaucis par "nikno sīkaļu" un apdullinājis ar cimdotu roku. Reizēm viņš Kutinātājam palīdzēja. Reizēm palīgi bija citi. Sīrs Gregors Klegans mierīgi stāvēja blakus, skatījās un klausījās, līdz upuris nomira.

Jautājumi allaž bija vieni un tie paši. Kur ir paslēpts ciema zelts, sudrabs un dārgakmeņi? Kur ir pārtika? Kur ir valdnieks Beriks Dondai ions? Kuri ciema iedzīvotāji viņam ir palīdzējuši? Kur viņš aizjājis? Cik viņam līdzi vīru? Cik bruņinieku, cik loka šāvēju, cik kājnieku? Kā viņi hruņoti? Cik viņiem zirgu? Cik ievainoto? Kādus ienaidniekus vēl viņi redzējuši? Cik daudz, kad? Ar kādiem karogiem? Kurp šie devušies? Vai ciemā ir paslēpts zelts, sudrabs un dārgakmeņi? Kur ir valdnieks Beriks Dondarions? Cik vīru ir kopā ar viņu? Trešajā dienā Ārija jautājumus jau zināja no galvas.

Viņi atrada mazliet zelta, mazliet sudraba, krietnu maisu ar vara monētām un apdauzītu kausu, kas bija izrotāts ar granātiem un kura dēļ divi kareivji gandrīz vai sakāvās. Viņi uzzināja, ka kopā ar valdnieku Beriku bijuši desmit ievainotie, kāds simts bruņinieku uz zirgiem, ka viņš devies uz rietumiem, ziemeļiem vai dienvidiem, ka viņš pārcēlies pāri ezeram laivās, ka viņš esot spēcīgs kā sumbrs un galīgi novārdzis no asiņainas caurejas. Kutinātāja pratināšanā neizdzīvoja neviens spēcīgākie nodzīvoja līdz vakaram. Līķus izkāra pie ciema vilkiem par barību.

Kad viņi devās ceļā, Ārija saprata, ka viņa nav nekāds ūdensdejotājs. Sīrio Forels nekad nebūtu ļāvis sevi notriekt zemē un atdevis zobenu, turklāt viņš nebūtu klusi noskatījies, kā tiek nogalināts Lomijs Zaļrocis. Sīrio nesēdētu noliktavā, rokas klēpī salicis, un neklīstu līdzi gūstekņu pulkam. Stārku ģerbonī bija dižvilks, taču Ārija jutās kā jērs, ko ielencis svešu aitu bars. Ciema iedzīvotājus viņa neieredzēja teju tikpat ļoti kā sevi.

Lanisteri viņai bija atņēmuši visu: tēvu, draugus, mājas, cerību, drosmi. Viens bija atņēmis Adatu, bet kāds cits pār celi salauzis viņas koka zobenu. Viņi bija atņēmuši meitenei pat to muļķīgo noslēpumu.

Noliktava bija pietiekami liela, lai nolaistu ūdeni kādā stūrī, kur neviens uz viņu neskatījās, taču ceļā bija pavisam citādi. Viņa cietās tik ilgi, cik vien varēja, taču beigu beigās dabūja visu priekšā nolaist bikses un notupties pie krūma. Otra iespēja bija apčurāties. Karstais Pīrādziņš blenza uz Āriju platām acīm, taču neviens cits viņai uzmanību nepievērsa. Jēriņš vai aitiņa sīram Gregoram tas bija vienalga.

Gūstītāji sarunāties neļāva. Pārsista lūpa Ārijai iemācīja turēt muti, bet citi nemācījās nepavisam. Kāds trīs gadus vecs zēns bez mitas sauca tēvu, līdz kareivji sadragāja viņa seju ar dzelkšņainu kara vāli. Kad zēna māte sāka kliegt, Saldumiņš Rafs nogalināja arī viņu.

Ārija noskatījās, kā cilvēki mirst, bet neko nedarīja. Kāda jēga būt drosmīgai? Kāda sieviete, kura bija izvēlēta nopratināšanai, mēģināja būt drosmīga, taču nomira kliegdama tāpat kā citi upuri. Šajā barā drosmīgo nebija tur bija tikai pārbijušies un izsalkuši ļautiņi, galvenokārt sievietes un bērni. Tie daži vīrieši bija pārāk veci vai pārāk jauni, jo pārējie ķēdēs bija iekārti karātavās vilkiem un vārnām par prieku. Džendrijs tika pasaudzēts, jo viņš paziņoja, ka bruņucepuri izkalis pats kalēji, pat ja tie bija tikai mācekļi, bija pārāk vērtīgi ļaudis.

Kalns visiem paziņoja, ka viņi tiekot vesti uz Hārenholu kalpot valdniekam Tīvinam Lanisteram.

-   Jūs esat nodevēji un dumpinieki, tāpēc pateicieties saviem dieviem, ka valdnieks Tīvins dod jums iespēju dzīvot. Tas ir vairāk, nekā jūs esat pelnījuši. Paklausiet, kalpojiet un dzīvojiet.

-   Tas nav godīgi, kāda veča sūdzējās citai, kad visi gatavojās uz guļu. Mēs nevienu neesam nodevušas. Tie citi atnāca un paņēma, ko gribēja, tāpat kā šitie.

-   Valdnieks Beriks gan mums nedarīja pāri, draudzene čukstus atbildēja. Un tas sarkanais priesteris, kas bija kopā ar viņu, mums par visu samaksāja.

-   Samaksāja? Viņš paņēma divas manas vistas un iespieda rokā apzīmētu papīra gabalu. Pasaki vai es varu būt paēdusi no vecas papīra skrandas? Vai varbūt tas man dēs olas? Viņa palūkojās apkārt, lai pārliecinātos, ka sargi viņu neredz, un trīs reizes nospļāvās. Par Tūlijiem, Lanisteriem un Stārkiem.

-   Tas ir apkaunojošs grēks, nošņāca kāds sirms vīrs. Vecais karalis, kad vēl bija dzīvs, gan neko tādu nepieļautu.

-   Karalis Roberts? Ārija aizmirsusies pajautāja.

-   Karalis Āirīss, lai viņam dievu svētība, vecais atbildēja pārāk skaļi, un tūlīt ieradās sargs, lai piespiestu viņu apklust.

Vecis zaudēja abus savus zobus, un tajā vakarā vairs nekāda runāšana nesanāca.

Kopā ar gūstekņiem sirs Gregors veda uz Hārenholu kādu duci tūku, būri ar vistām, kaulainu slaucamu govi un deviņus ratus ar sālītām zivīm Viņam un viņa viriem bija zirgi, bet gūstekņi gāja kājām, savukārt Vājākie un tie, kas mēģināja bēgt, tika nogalināti uz vietas. Sargi naklls vilka sievietes krūmos, un viņas arī paklausīgi gāja kareivjiem līdzi. Kaila meitene, kas bija glītāka par pārējām, katru nakti dabūja gulēt vismaz ar četriem pieciem karotājiem, līdz beidzot viņa kādam iesita ar akmeni. Sīrs Gregors lika visiem noskatīties, kā viņš ar vienu lielā zobena cirtienu nocērt viņai galvu.

Atstājiet līķi vilkiem, viņš pavēlēja, un atdeva zobenu ieroču nesejam, lai šis to notīrītu.

Ārija paglūnēja uz Adatu, kas karājās pie jostas kādam kājniekam ar melnu bārdu un kailu galvvidu, ko visi sauca par Poliveru. "Labi vien ir, I a viņi man to atņēma," meitene nodomāja. Citādi viņa būtu mēģinājusi nodurt sīru Gregoru, tas viņu pārcirstu vidū pušu, un vilki mielotos arī ar viņu. Polivers nebija tik ļauns kā pārējie vīri, lai arī viņš bija nozadzis Adatu. Naktī, kad viņa tika notverta, visi Lanisteru vīri šķita vienādi savas bruņucepurēs ar deguna aizsargiem, bet tagad meitene viņus pazina labi. Bija svarīgi zināt, kurš ir slinks un kurš nežēlīgs, kurš ir gudrs un kurš muļķis. Bija svarīgi zināt, ka tas, kuru visi sauca par Sūdumuti un kurš runāja visnepieklājīgākajiem vārdiem, kādi vispār dzirdēti, iedeva lieku maizes šķēli, ja viņam to palūdza, bet vecais Čisvīks vai Rafs ar kluso balsi tikai lieku reizi ar delnas virspusi ievilka pa zobiem. Ārija skatījās, klausījās un pulēja savu naidu, kā senāk Džendrijs bija pulējis savu bruņucepuri. Tagad ķiveri ar vērša ragiem valkāja Dansens, un meitene viņu par to ienīda. Viņa ienīda Poliveru Adatas dēļ un veco Čisvīku tāpēc, ka viņš pats sevi uzskatīja par jautru zelli. Saldumiņu Rafu, kurš bija iedūris Lomijam kaklā šķēpu, viņa ienīda vairāk par visiem. Viņa ienīda sīru Kmoriju Lorhu Jorena dēļ, sīru Merīnu Trentu Sīrio dēļ, Suni tāpēc, ka tas bija nogalinājis miesnieka dēlu Mīkahu, bet sīru Ilīnu, princi Džofreju un karalieni sava tēva, Resnā Toma, Desmonda un visu pārējo dēļ pat Sansas vilcenes Kundzītes dēļ. Kutinātājs bija pārāk briesmīgs, lai viņu ienīstu. Tajās reizēs, kad viņš nevienu nepratināja, varēja pat aizmirst, ka viņš tur ir: viņš neatšķīrās no citiem kareivjiem, bija klusāks nekā vairums citu, bet seja bija tāda pati kā tūkstoš citiem cilvēkiem.

Katru nakti Ārija skaitīja viņu vārdus.

Sīrs Gregors, viņa čukstēja savam akmens spilvenam. Dansens, Polivers, Čisviks, Saldumiņš Rafs, Kutinātājs un Suns. Sirs Emorijs, sirs Illns, sīrs Merīns, karalis Džofrejs, karaliene Serseja.

Ziemmalā meitene bija lūgusies kopā ar māti septā un ar tēvu dievmežā, taču pa ceļam uz Hārenholu dievu nebija, tāpēc ienaidnieku vārdi bija vienīgais, ko viņai rūpēja atminēties.

Katru dienu viņi soļoja, katru nakti Ārija piesauca ienaidnieku vārdus, līdz beidzot mežs kļuva skrajāks un piekāpās gludu pakalnu, līkumotu strautu un saules gaismas pielietu lauku priekšā, kur nodedzinātu nocietinājumu drupas vīdēja kā apdrupuši zobi. Vēl viena diena ceļā, un viņi tālumā blakus zilajiem ezera ūdeņiem ieraudzīja Hārenholas torņus.

Hārenholā būs labāk, gūstekņi cits citu mierināja, taču Ārija par to nebija tik pārliecināta. Viņa atcerējās vecās auklītes pasakas, ka pils tikusi būvēta uz baiļu pamatiem. Auklīte mēdza teikt, ka Melnais Hārens licis piejaukt javai cilvēku asinis, un viņa stāstīja to tik klusu, ka bērniem vajadzēja pieliekties tuvāk, lai dzirdētu viņas čukstus. Savukārt īgona pūķi Hārenu un visus viņa dēlus izcepinājuši akmens pilī kā krāsnī. Ar katru soli, ko, tuvojoties pilij, Ārija spēra ar savām akmenscietajām pēdām, viņa arvien sirdīgāk kodīja lūpas. "Tālu vairs nav palicis," viņa sev teica. "Torņi ir tikai dažu jūdžu attālumā." Tomēr viņi gāja visu to dienu un lielāko daļu nākamās, līdz ieraudzīja Tīvina karaspēku, kas bija apmeties pils rietumpusē pie kādas nodedzinātas pilsētiņas drupām. Hārenholā maldināja acis, jo bija pārāk milzīga. Tās skatienam netveramie mūri pacēlās ezera krastā stāvi kā klinšu sienas, bet uz mūriem izvietotie koka un dzelzs "skorpioni" izskatījās tik sīki kā kukaiņi, kuru vārdā šīs ierīces bija nosauktas.

Lanisteru karaspēka smaku Ārija saoda jau krietni agrāk, pirms paguva atšķirt attēlus uz karogiem, kas plīvoja gar visu ezera krastu pie rietumnieku teltīm. Spriežot pēc smakas, valdnieka Tīvina karaspēks te atradās jau labu laiku. Atejas, kas ieskāva nometni, bija pārpildītas, un tām apkārt mudžēja mušas, bet smailo mietu žogs, kas norobežoja perimetru, jau bija apaudzis ar bāli zaļu pelējumu.

Hārenholas vārtu māja, kas bija tik liela kā visa Ziemmalas Lielā pils, bija biedējoša un masīva, tās mūrakmeņi izroboti un zaudējuši krāsu. No ārpuses aiz mūriem bija redzamas tikai piecu torņu virsotnes, un zemākais no tiem bija divas reizes augstāks par Ziemmalas augstāko torni, taču tie neslējās augšup kā visi torņi. Ārijai šķita, ka tie drīzāk atgādina veca vīra mezglainos, kaulainos pirkstus, kas grābstās ap garām slīdo-

Auļiem mākoņiem. Viņa atcerējās aukliti stāstām, kā akmens, nokaitis

kans, kusis un tecējis pa pakāpieniem un logiem kā sveču vasks, meklēdams Hārenu. Tagad Ārija ticēja katram vecās auklītes vārdamfkatrs nākamais tornis bija nedabiskāks un nejēdzīgāks par iepriekšējo tie bija šķibi, greizi un ieplaisājuši.

Es negribu uz turieni, Karstais Pīrādziņš iespiedzās, kad viņu pi iekšā atvērās Hārenholas vārti. Tur ir spoki.

(asvīks to dzirdēja, taču šoreiz tikai pasmīnēja.

Izvēlies, maizniekzelli vai nu samierinies, vai pats kļūsti par spoku.

Karstajam Pīrādziņam nekas cits neatlika, kā doties pilī kopā ar pāidjlem.

gūstekņi tika ievesti no akmens un koka būvētā pirts mājā, kur atbalsojās katrs vārds. Tur viņiem vajadzēja izģērbties un noberzties teju verdošā ūdenī. Mazgāšanos uzraudzīja divas negantas vecenes, kas apsprieda jaunpienācējus, it kā viņi būtu tikko iepirkti ēzeļi. Kad pienāca Ārijas kārta, godājamā Amabela palūkojās uz meitenes kājām un neapmierināti noklakšķināja mēli, bet godājamā Hara aptaustīja garozu uz viņas kāju pirkstiem, kas bija iegūta ilgajos vingrinājumos ar Adatu.

Vai kājas tādas palika, sviestu mīcot? viņa ierunājās. Zemnieka meita, ko? Nekas, meitēn, šajā pasaulē tiksi ari pie augstākas vietas, ja i entīgi strādāsi. Ja nebūsi centīga, dabūsi kāvienu. Un kā tevi sauc?

Ārija neuzdrīkstējās nosaukt savu īsto vārdu, taču arī Ārijs nederēja, jo tas bija zēna vārds, bet vecenes taču redzēja, ka viņa nav zēns.

-    Zebiekste, Ārija nosauca pirmo vārdu, kas viņai ienāca prātā.

I.omijs mani sauca par Zebieksti.

-   Var jau redzēt, kāpēc, godājamā Amabela pavīpsnāja. Mati kā biedēklim un droši vien pilni ar utīm. Nekas, mēs tos nogriezīsim, un varēsi iet strādāt uz ķēķi.

-  Es labāk aprūpētu zirgus. Ārijai patika zirgi, un stallī varēja pamanities kādu no rumakiem nočiept un aizbēgt.

Godājamā Hara iesita viņai tik spēcīgu pliķi, ka pietūkuši lūpa atkal bija pušu.

-  Pievaldi mēli, citādi piedzīvosi nelaimi uz sava kakla. Tavas domas neviens nejautāja.

Asinīm bija metāliska piegarša. Ārija nolaida skatienu un neatbildēja. "Ja man būtu Adata, viņa neatļautos man iesist," meitene nodomāja.

-   Valdniekam Tīvinam un viņa bruņiniekiem ir sulaiņi un ieroču nesēji, kas pieskata zirgus. Viņiem nav vajadzīgi tādi skuķi kā tu, paskaidroja godājamā Amabela. Virtuves ir mājīgas un tīras, tur vienmēr ir silts un nekad netrūkst ēdiena. Tur tev būtu labi, bet izskatās, ka tev nav daudz prāta. Hara, nodosim viņu Vīsem.

-   Kā teiksi, Amabela.

Ārija dabūja rupjas vilnas paltraku un zābaku pāri, kas īsti nederēja, un tika sūtīta tālāk.

Vīse Raudu torņa namziņa palīgs, bija drukns vīrs ar treknu degunu un sarkanām strutu pumpām pie viena no gaļīgās mutes kaktiņiem. Ārija un vēl pieci gūstekņi tika nosūtīti pie Vīses, kurš katru nopētīja ar caururbjošu skatienu.

-    Lanisteri ir dāsni pret tiem, kas viņiem labi kalpo. Jūs tādu godu neesat pelnījuši, taču karā ir jāizmanto tas, kas ir pie rokas. Strādājiet centīgi, atcerieties savu vietu un kādu dienu varbūt uzkalposieties tik augstu kā es. Bet, ja domājat apelēt pie kunga laipnības, atcerieties, ka tad, kad viņš būs aizgājis, es te vienalga būšu.

Vīse staigāja jauno kalpu priekšā šurpu turpu, stāstīdams, ka viņi nedrīkst skatīties virsū augstajiem kungiem, nedrīkst runāt, ja viņiem nekas netiek jautāts, un nedrīkst maisīties kungiem pa kājām.

-   Mans deguns nekad nemelo, viņš plātījās. Es saožu nepakļāvību, es saožu lepnumu, es saožu nepaklausību. Ja es kaut ko no tā visa saodīšu, jūs par to atbildēsiet. Kad es jūs paostīšu, es gribu saost tikai bailes.

DINERĪSA

Uz Kartas mūriem vīri sita gongu, lai visiem paziņotu par viņas ierašanos, bet citi pūta dīvainus ragus, kas bija izliekti kā čūskas. No pilsētas uz kamieļiem izjāja goda sardze. Jātnieki bija ģērbušies vara zvīņu bruņās un bruņucepurēs ar snuķiem, vara ilkņiem un garām, melnām, zīdainām spalvām, bet segli bija rotāti ar rubīniem un granātiem. Kamieļi bija pārklāti ar simt dažādu krāsu segām.

Karta ir dižākā pilsēta, kāda jebkad ir bijusi un kāda jebkad būs, viņai vēl Vīsā Toloro bija teicis Pīets Prī. Tā atrodas pasaules centrā, tie ii vārti starp ziemeļiem un dienvidiem, tilts starp austrumiem un rietumiem, tā ir tik sena, ka cilvēks nemaz nespēj to atcerēties, un tik varena, ka Gudrais Sātoss, pirmo reizi to ieraudzījis, sev izdūra acis, jo zināja, ka viss cits, ko viņš pēc tam ieraudzīs, liksies netīrs un neglīts.

Denija saprata, ka burvja teiktais ir mazliet pārspīlēts, taču dižās pilsētas varenību noliegt nevarēja. Kārtu apjoza trīskārši mūri ar smalkiem grebumiem. Ārējais bija no sarkana smilšakmens, trīsdesmit pēdu augsts un rotāts ar dažādu dzīvnieku attēliem lokanām čūskām, lidojošiem pūķiem un peldošām zivīm, bet starp tiem varēja saskatīt arī sarkanā tuksneša vilkus, svītrainus zebras un zirga jaukteņus un drausmīgus ziloņus. Vidējā siena bija četrdesmit pēdu augsta no pelēka granīta, kurā bija iekaltas kara ainas: zobenu cīņas, vairogi un šķēpi, lidojošas bultas, varoņi kaujā, nevainīgi, mirstoši bērni un līķu kaudzes. Iekšējā siena bija no melna marmora, piecdesmit pēdu augsta, ar grebumiem, kas lika Denijai nosarkt, bet tad viņa sev iestāstīja, ka tas ir muļķīgi viņa taču nebija nekāda jaunava. Ja viņa varēja skatīties uz pelēkā mūra slepkavošanas ainām, tad kāpēc vajadzētu novērsties, redzot, kā vīrieši un sievietes apmierina viens otru.

Ārējie vārti apkalti ar varu, vidējie ar dzelzi, bet iekšējos rotāja zelta acis. Denijai tuvojoties, visi vārti atvērās. Viņa ar sudrabaino ķēvi jāja iekšā pilsētā, un mazi bērneļi steidza viņas ceļā kaisīt ziedus. Bērniem kājās bija zelta sandales, bet viņu kailie augumi izkrāsoti košās krāsās.

Kārtā bija atrodamas visas krāsas, kādu nebija Vīsā Toloro: ēkas bija krāsotas fantastiskos sārtos, violetos un brūnos toņos kā drudžainā sapnī. Viņa izgāja cauri bronzas arkai, ko veidoja divas mīlā savijušās čūskas, un rāpuļu zvīņas atgādināja smalkas pārslas no nefrīta, obsidiāna un lazurīta. Denija vēl nekad nebija redzējusi tik slaikus un augstus torņus, katrā laukumā bija ar grifiem, pūķiem un mantikorām rotātas strūklakas.

Kartieši noskatījās viņā, stāvot ielu malās vai uz balkoniem, kas likās tik trausli, ka tikko spēj izturēt cilvēka svaru. Tie bija bāli gara auguma cilvēki linu un zīda drēbēs un tīģerādās, turklāt visi izskatījās pēc valdniekiem un princesēm. Denija lauvas ādas apģērbā ar melno Drogonu uz pleca jutās kā noskrandis barbars. Dotraki kartiešus bālās ādas dēļ sauca par piencilvēkiem, bet hals Drogo bija sapņojis par dienu, kad varēs ieņemt dižās austrumu pilsētas. Viņa palūkojās uz saviem miesassargiem, taču to mandeļu formas acis domas neatspoguļoja. "Vai tiešām viņi te redz tikai laupījumu?" Dinerīsa prātoja. "Mēs kartiešiem droši vien liekamies īsti mežoņi."

Pīets Prī vadīja viņas mazo halasāru uz varenas arkādes centru, ko ieskāva seno pilsētas varoņu tēli no balta un zaļa marmora, trīskārt lielāki nekā dzīvē. Viņi pagāja garām milzīgai tirgus ēkai, kuras režģotie griesti deva patvērumu tūkstošiem raibu putnu košās krāsās. Aiz tirdzniecības vietām atradās terases, kur ziedēja koki un puķes, bet lejā tika pārdots viss, ko dievi, šķiet, jebkad bija devuši pasaulei.

Kad piejāja tirgotāju princis Ksaro Ksons Daksoss, sudrabainā ķēve iezviedzās Denija jau bija sapratusi, ka zirgi nelabprāt uzturas kamieļu klātbūtnē.

-   O, visskaistākā sieviete, ja tu te ieraugi jebko, kas tev patīk, tikai pasaki, un tas būs tavs. Ksaro uzsauca lejup no izrakstītajiem un ar ragiem izrotātajiem segliem.

-   Visa Karta jau pieder viņai kam halēsei tavi spožie nieki? Pīets Prī ar zilajām lūpām uzsauca no otras puses. Kā jau es solīju, nāc līdzi uz Nemirstīgo namu un tu dzersi no patiesības un gudrības kausa.

Kam viņai tava putekļainā pils, ja es varu dot sauli, saldo ūdeni un Vida gultu? Ksaro cirta pretī burvim. Trīspadsmit viņas skaistajā galvā uzliks melna nefrīta un ugunīgu opālu kroni.

Vienīgā pils, kuru es vēlos, ir Karaļa ostas Sarkanā pils, cienītais piet. Denija īsti neuzticējās burvim, jo meiga Mirri Mazdūra viņai bija alņēmusi jebkādu vēlēšanos saistīties ar tiem, kas nodarbojās ar maģiju.

ja Kartas diženie vēlas man pasniegt dāvanu, tad lai dod man kuģus un zobenus, lai varu atgūt to, kas pēc tiesas un taisnības pieder man.

Pīeta zilās lūpas savilkās valdzinošā smaidā, Viss būs tā, kā tu pavēlēsi, halēse, viņš noteica un aizjāja uz priekšu, šūpodamies kopā ar kamieli, un viņa garais, ar pērlītēm izšūtais apmetnis plīvoja vējā.

Jaunā karaliene ir gudrāka, nekā varētu spriest pēc viņas gadiem, ksaro Ksons Daksoss sacīja. Kārtā ir teiciens: burvja nams ir būvēts no kauliem un meliem.

-    Bet kāpēc tad ļaudis pieklusina balsi, kad runā par Kartas burvjiem? Visos austrumos ciena viņu spēku un gudrību.

-   Savulaik viņi bija vareni, Ksaro piekrita. Bet tagad viņi ir tikpat Ninieklīgi kā veci kareivji, kas lielās ar savu veiklību, kad spēks un prasme viņus sen kā pametušas. Viņi lasa savus sabirzušos tīstokļus, dzer "vakara ēnu", līdz lūpas paliek zilas, un dod mājienus, ka viņiem piemīt šausminošas spējas, taču tās ir tikai tukšas čaumalas salīdzinājumā ar vecajiem burvjiem. Pīeta Prī dāvanas tavās rokās pārvērtīsies pīšļos, es tevi brīdinu.

Ksaro uzšāva kamielim ar pātagu un aiztraucās uz priekšu.

-    Krauklis ar vārnu strīdas, kurš melnāks, sīrs Džorahs nomurmināja Rietmalas kopējā valodā. Trimdinieks kā parasti jāja halēsei pie labās rokas. Pirms došanās uz Kārtu, viņš bija novilcis dotraku apģērbu un atkal ietērpies septiņu valstību bruņās un vilnas drānās. Labāk būs, ja turēsieties pa gabalu no šiem abiem vīriem, gaišība.

-    Šie vīri man palīdzēs atgūt kroni, Denija atteica. Ksaro pieder milzīgas bagātības, un Pīets Prī…

-    …pūlas izlikties varens, bruņinieks strupi pabeidza teikumu. Uz viņa tumšzaļā apmetņa bija redzams Mormontu nama lācis pakaļkājās izslējies, melns un nikns, un Džorahs, vērodams pūli pie tirgus, izskalijās tikpat negants. Es ieteiktu te ilgāk neuzturēties, man nepatīk jau .šejienes smaka vien.

Dinerīsa pasmaidīja.

-   Iespējams, tu saod kamieļu smaku. Pašu kartiešu smaržas man nešķiet nepatīkamas.

-   Saldas smaržas reizēm slēpj riebīgas smakas.

"Mans lielais lācis," Denija nodomāja. "Es esmu viņa karaliene, tomēr allaž palikšu lācēns un viņš vienmēr turpinās mani sargāt." Halēse jutās drošībā, taču arī noskuma, jo labprāt būtu vēlējusies viņu mīlēt citādi.

Ksaro Ksons Daksoss viesmīlīgi piedāvāja Denijai apmesties savā namā, kamēr vien viņa uzturas pilsētā. Denija jau bija paredzējusi, ka ieraudzīs kaut ko grandiozu, taču nebija gaidījusi, ka pils būs lielāka par vairumu tirdzniecības pilsētām. "Salīdzinot ar šo pili, maģistra IIIrio savrupnams Pentosā ir tikai cūkgana būda," viņa nodomāja. Ksaro apgalvoja, ka tur vietas pietikšot visiem Denijas ļaudīm un zirgiem, un patiesi pils aprija viņus visus. Denijai tika piešķirts vesels pils spārns ar dārziem, marmora baseinu, kristāla burvju torni un burvju labirintu. Vergi izpildīja ikvienu viņas vēlēšanos. Istabās bija zaļa marmora grīda, pie sienām karājās koši zīda aizkari, kas trīsuļoja pie vissīkākās gaisa pūsmas.

-   Tu esi pārāk dāsns, viņa sacīja Ksaro Ksonam Daksosam.

-    Pūķu Mātei neviena dāvana nevar būt par lielu. Ksaro bija lēnīgs švīts ar gludi skūtu galvu un pamatīgu, līku degunu, viscaur izrotājies ar rubīniem, opāliem un nefrītu. Rīt dzīrēs varēsi nobaudīt pāvus un cīruļu mēlītes un klausīties mūziku, kādu piedien dzirdēt visskaistākajai no sievietēm. Apliecināt savu cieņu ieradīsies Trīspadsmit, kā arī visi Kartas diženie.

"Visi Kartas diženie nāks apskatīt manus pūķus," Denija nodomāja, taču pateicās Ksaro par izrādīto laipnību. Pīets Prī arī aizgāja, nozvērējies izkārtot tikšanos ar nemirstīgajiem.

-   Tas ir tik reti sastopams gods kā sniegs vasarā.

Pirms aiziešanas burvis ar zilajām lūpām noskūpstīja Denijas kailās kājas un uzdāvināja ziedi, kas viņai palīdzēšot saskatīt gaisa garus.

Pēdējā no trim apmeklētājiem bija ēnsauce Kvaite, un viņa Deniju tikai pabrīdināja:

-   Uzmanies, sacīja sieviete ar sarkani lakoto masku.

-   No kā?

-    No visiem. Dienu un nakti viņi nāks aplūkot to, kas ir atdzimis pasaulē, un ieraudzījuši viņi to iekāros. Pūķi ir uguns miesas apvalkā, bet uguns ir vara.

-   Viņa saka taisnību, karalien, sīrs Džorahs apliecināja, kad Kvaite

bija aizgājusi. Lai gan viņa man nepatīk tāpat kā pārējie.

Es viņu nesaprotu. Pīets un Ksaro bija apbēruši Deniju ar solījumiem no pirmā brīža, kad bija ieraudzījuši pūķus, paziņodami, ka esot viņas uzticamie kalpi un tādā garā, taču no Kvaites dabūja dzirdēt tikai dažus mīklainus vārdus. Viņu satrauca arī tas, ka sieviete vienmēr slēpa savu seju "Atceries Mirri Mazdūru," viņa sev atgādināja. "Atceries nodevību." denija pagriezās pret saviem miesassargiem. Kamēr mēs uzturēsimies šeit. mums būs pašiem sava sardze. Pielūkojiet, lai neviens neienāk šajā pils daļā bez manas atļaujas, un vienmēr rūpīgi apsargājiet pūķus.

T iks izpildīts, halēse, Aggo atbildēja.

Mēs esam redzējuši tikai to Kartas daļu, kuru Pīets Prī gribēja mums parādīt, viņa turpināja. Raharo, ej un izpēti pilsētu, un pēc tam pastāstīsi man, ko redzēji. Ņem līdzi uzticamus vīrus un arī sievas, kas var iekļūt vietās, kur nedrīkst iet vīri.

Kā pavēlēsi, asinis no manām asinīm, Raharo atsaucās.

Sīr Džorah, sameklē ostu un izpēti, kādi kuģi tur noenkurojušies. j.iu pusgadu neesmu dzirdējusi ziņas no septiņām valstībām. Varbūt dievi ir atpūtuši šurp kādu cienījamu kapteini no Rietmalas, kas var pārvest mūs mājās.

Bruņinieks sarauca pieri.

Tas nu gan nebūtu prātīgi. Uzurpators jūs nogalinātu vienā mirklī las ir tikpat droši, kā tas, ka saule no rīta uzlēks. Mormonts aizāķēja īkšķus aiz zobensiksnas. Mana vieta ir jums blakus.

-        Mani var apsargāt arī Džogo. Tu zini vairāk valodu nekā mani miesassargi, turklāt dotraki neuzticas jūrai un tiem, kas pa to kuģo. Palīdzēt man vari tikai tu. Pastaigā gar kuģiem, aprunājies ar jūrniekiem, uzzini, no kurienes viņi ir, uz kurieni dosies un kādi vīri ir viņu kapteiņi.

Trimdinieks negribīgi palocīja galvu.

-   Kā pavēlēsiet, karalien.

Kad vīri bija izgājuši, kalpones novilka viņas ceļā apnēsātās zīda drānas un Denija devās uz marmora baseinu, kas atradās portika ēnā. Ūdens bija atsvaidzinoši vēss, un baseinā peldēja sīkas zelta zivtiņas, kas ziņkārīgi drūzmējās viņai ap kājām un kutināja miesu. Bija tik patīkami aizvērt acis un plunčāties, zinot, ka var atpūsties tik ilgi, cik vien vēlies. Viņa prātoja, vai īgona Sarkanajā pilī arī ir šāds baseins un dārzi, kuros smaržo lavanda un piparmētras. "Droši vien ir. Viserīss vienmēr apgalvoja, ka septiņas valstības ir skaistākas par visām citām pasaules vietām."

Domas par mājām darīja viņu nemierīgu. Ja viņas mēness un zvaigznes būtu dzīvs, tad būtu pārvedis savu halasāru pāri indīgajam ūdenim un mēžus aizmēzis prom visus viņas ienaidniekus, taču vīra spēks bija atstājis šo pasauli. Viņai bija palikuši miesassargi, kas bija zvērējuši viņai pie savas dzīvības un prata nogalināt, taču tikai kā klejotāji. Dotraki ieņēma pilsētas un izlaupīja karaļvalstis, taču nevaldīja tajās. Denija nevēlējās pārvērst Karaļa ostu nomelnējušās drupās, kas čum un mudž no nemierīgiem iekarotājiem. Denijai pietika asaru. "Es gribu, lai mana karaļvalsts ir skaista un pilna ar omulīgiem vīriešiem, skaistām meitenēm un smejošiem bērniem. Es gribu, lai mani pavalstnieki smaida, kad redz mani jājam garām, kā Viserīss teica viņi esot smaidījuši manam tēvam."

Bet, lai to paveiktu, viņai vispirms vajadzēja iekarot.

"Uzurpators jūs nogalinās vienā mirklī tas ir tikpat droši, ka saule no rīta uzlēks," Mormonts bija teicis. Roberts bija nogalinājis viņas drosmīgo brāli, un viens no viņa neradījumiem bija šķērsojis Dotraku jūru, lai noindētu viņu un viņas nedzimušo bērnu. Ļaudis runāja, ka Roberts Barateons esot spēcīgs kā vērsis un kaujā bezbailīgs cilvēks, kuram nekas cits tik ļoti nepatīkot kā karš. Un līdzās viņam stāvēja dižie valdnieki, ko viņas brālis dēvēja par Uzurpatora suņiem: Edards Stārks ar saltajām acīm un auksto sirdi un zelta Lanisteri tēvs un dēls, bagāti, vareni un nodevīgi.

Kādas viņai varēja būt cerības uzveikt tādus vīrus? Kad hals Drogo bija dzīvs, ļaudis bailēs trīcēja un apdāvināja viņu, lai izvairītos no viņa dusmām. Ja tā nenotika, viņš atņēma pilsētas, bagātības, sievas un visu pārējo. Taču viņa halasārs bija milzīgs, bet Denijas pavisam niecīgs. Ļaudis bija sekojuši viņai pāri sarkanajam tuksnesim pretī asteszvaigznei un sekos arī pāri saindētajam ūdenim, bet viņu bija pārāk maz. Pat ar pūķiem bija par maz. Viserīss bija uzskatījis, ka karaļvalsts sacelsies patiesā karaļa dēļ… bet Viserīss bija muļķis un muļķi tic muļķībām.

Šaubas lika Denijai nodrebēt. Ūdens pēkšņi šķita auksts, un sīkās zivtiņas pie kājām sāka jauno sievieti kaitināt. Denija piecēlās un izkāpa no baseina.

Irri! viņa uzsauca. Džiki!

Kalpones atskrēja ar sausiem dvieļiem un ietina viņu zīda halātā, bet Denijas domas tikmēr aizklejoja pie tiem trim cilvēkiem, kas viņu bija uzmeklējuši Kaulu pilsētā. "Asiņojošā zvaigzne atveda mani uz Kārtu ar noteiktu mērķi. Te es atradīšu to, kas man vajadzīgs, ja vien man pietiks spēka ņemt to, ko man dod, un gudrības izvairīties no lamatām un slazdiem. ja dievi būs paredzējuši, ka man jākļūst par iekarotāju, viņi dos man visu un sūtis zīmi, bet ja ne… ja ne…"

tuvojās vakars, un Denija baroja pūķus, kad cauri zīda aizkariem ienāca irri un paziņoja, ka no ostas atgriezies sīrs Džorahs… un viņš neesot viens.

Laid viņu iekšā, un viesi ar, lai kas viņš būtu, Denija ziņkārības mocita lika.

Kad apmeklētāji ienāca, Denija, pūķu ielenkta, jau sēdēja spilvenu gieda. Svešinieks bija ģērbies apmetnī no zaļām un dzeltenām putnu spalvam, bet viņa āda bija melna kā pulēts ahāts.

gaišība, bruņinieks teica, es atvedu Kuhuru Mo. Viņš ir Kanēļa vēja kapteinis no Augsto koku pilsētas.

Melnādainais vīrs pielieca ceļus.

Esmu ļoti pagodināts, karalien, viņš sacīja nevis Vasaras salu valnila, kuru Denija nezināja, bet gan plūstošajā valīriešu dialektā, kādā i lināja deviņās brīvpilsētās.

Es ari, Kuhuru Mo, Denija atbildēja tajā pašā valodā. Vai esi leiadies no Vasaras salām?

ļā, gaišība, bet pirms tam ne vairāk kā pirms pusgada mēs bijām Scnpilsētā. No turienes es jums atvedu brīnišķīgu dāvanu.

-   Dāvanu?

Labas ziņas. Vētrā Dzimusī Pūķu Māte, es jums saku patiesību: Robi i ts Barateons ir miris. Pār Kārtu jau sāka nolaisties krēsla, taču Denijas sirdī bija uzlēkusi saule.

Miris? viņa atkārtoja. Melnais Drogons, kas sēdēja viņai klēpī, Iešņācās, un bāli dūmi izplūda viņam ap degunu kā plīvurs. Vai tu to droši zini? Uzurpators ir miris?

Tā runā gan Senpilsētā, gan Dornē, gan Līsā, gan visās citās ostās, I ur esam bijuši. "Viņš man atsūtīja saindētu vīnu, bet es esmu dzīva un viņš miris." Kā viņš nomira?

Gaišais Viserions, kas sēdēja viņai uz pleca sasita krēmkrāsas spārnus.

-  Senpilsētā dzirdēju, ka viņu saplosījis milzīgs mežakuilis, kad viņš medījis Karaļmežā. Citi apgalvo, ka viņu kāds nodevis karaliene, viņa brālis vai valdnieks Stārks, kurš bija viņa labā roka. Tomēr viens ir skaidrs karalis Roberts ir miris un guļ kapā.

Denija nekad nebija redzējusi Uzurpatora seju, taču nepagāja ne diena, kad viņa par to nedomātu. Viņa milzīgā ēna slējās pār Deniju kopš viņas dzimšanas stundas, kad viņa caur vētru un asinīm nāca pasaulē, kurā viņai nebija vietas. Bet tagad šis tumšādainais svešinieks spēja šo ēnu pacelt.

-   Dzelzs tronī tagad sēžot puika, sīrs Džorahs teica.

-   Tronī sēž karalis Džofrejs, Kuhuru Mo apstiprināja, bet valda Lanisteri. Roberta brāļi ir aizbēguši no Karaļa ostas, un klīst baumas, ka abi ir pieprasījuši kroni. Karaļa labā roka valdnieks Stārks, kas bija karaļa Roberta draugs, arī ir gāzts. Viņš ticis vainots nodevībā.

-    Neds Stārks un nodevējs? sīrs Džorahs nosprauslojās. Maz ticams, nolāpīts. Drīzāk atkal iestātos garā vasara, nekā šis aptraipītu savu dārgo godu.

-   Kāds tad viņam vispār bija gods? Denija atjautāja. Viņš nodeva savu īsto karali tāpat kā Lanisteri. Viņa ar prieku uzklausīja stāstus par to, kā Uzurpatora suņi plēšas savā starpā, taču pārsteigta nebija. Tas pats notika arī, kad nomira hals Drogo, viņa milzīgais halasārs sašķēlās. Mans brālis Viserīss, kuram pienācās tronis, arī ir miris, viņa sacīja viesim no Vasaras salām. Mans vīrs hals Drogo viņu kronēja ar izkausēta zelta kroni. Vai brālis būtu bijis gudrāks, ja būtu zinājis, ka tik ilgi kārotā atriebība ir tik tuvu?

-   Izsaku līdzjūtību, Pūķu Māte, jums un nelaimīgajai Rietmalai, kas ir zaudējusi savu likumīgo karali. Zaļais Rīgels Denijas maigajās rokās glūnēja uz svešinieku zelta krāsas acīm, bet tad pavēra muti, kurā zobi atmirdzēja kā melnas adatas.

-   Kad tavs kuģis atgriezīsies Rietmalā, kaptein?

-   Baidos, ka ne ātrāk kā pēc gada. No šejienes Kanēļa vējš burās uz austrumiem, lai tirdzniecības nolūkos izbrauktu loku pa Nefrīta jūru.

-    Skaidrs. Denija bija vīlusies. Tādā gadījumā vēlu tev labu ceļavēju un veiksmīgu tirgošanos. Tu man atvedi patiešām vērtīgu dāvanu.

-   Un es par to tiku dāsni atalgots, dižā karalien.

-   Kā gan? Denija apjuka.

-   Es redzēju pūķus, kapteinis mirdzošām acīm atbildēja.

Denija iesmējās.

-   Ceru, ka kādu dienu redzēsi tos biežāk. Kad sēdēšu tēva tronī, atnāc pie manis uz Karaļa ostu, un tu saņemsi patiešām dāsnu atalgojumu.

Kapteinis no Vasaras salām piekrita un pirms aiziešanas viegli noskūpstīja Dinerīsas pirkstu galus. Džiki aizgāja viņu pavadīt, bet sīrs Džorahs Mormonts palika.

-   Halēse, bruņinieks ierunājās, kad viņi bija palikuši vieni, Es jūsu vietā tik atklāti nerunātu par saviem plāniem. Šis cilvēks to atstāstīs tālāk katrā savā solī.

Lai stāsta, Denija atteica. Lai visa pasaule uzzina manus nodomus. Uzurpators ir miris, no kā man vairs baidīties?

Ne visiem jūrnieku stāstiem var ticēt, sīrs Džorahs brīdināja.

pat ja Roberts tiešām ir miris, viņa vietā tagad valda viņa dēls. Faktiski nokas nav mainījies.

Mainījies ir viss. Denija strauji piecēlās kājās, un pūķi iepleta spārnus. Drogons uzlidoja uz arkas aplodas, bet abi pārējie aizsteidzās pa grīdu, skrapstinot spārnu galus pret marmoru. Senāk septiņas valsi ibas bija kā mana Drogo halasārs, kad viena cilvēka spēks vienoja simtiem tūkstošus cilvēku. Tagad karaļvalsts ir sašķīdusi gabalos gluži kā halasārs pēc hala nāves.

Augstie valdnieki vienmēr ir karojuši. Atliek tikai zināt, kurš vinnējis, lai zinātu, ko tas nozīmē. Halēse, septiņas valstības nekritīs jums rokās kā nogatavojies persiks. Jums vajadzēs floti, zeltu, armiju, sabiedrotos…

-   Es to visu zinu. Denija satvēra Mormonta rokas un ieskatījās viņa tumšajās aizdomu pilnajās acīs. "Reizēm viņš mani uzskata par bērnu, kas jāaizstāv, bet citreiz par sievieti, ko labprāt ievilktu gultā. Bet vai viņš kādreiz manī saskata arī karalieni?" Es vairs neesmu tas bailīgais meitēns, kuru tu ieraudzīji Pentosā. Taisnība, man ir bijušas tikai piecpadsmit vārda dienas… bet esmu tik veca kā visvecākās halasāra vecenes un tik jauna kā mani pūķi, Džorah. Esmu dzemdējusi bērnu, sadedzinājusi halu un šķērsojusi gan Dotraku jūru, gan sarkano tuksnesi. Manī rit pūķu asinis.

-   Tāpat kā tavā brālī, Mormonts spītīgi iebilda.

-   Es neesmu Viserīss.

-   Nē, viņš piekrita. Jūsos, šķiet, ir vairāk no Rīgera, bet pat viņu bija iespējams nogalināt, un Roberts to pierādīja pie Trejžubures ar nieka kara vāli rokās. Pat pūķus ir iespējams nogalināt.

-    Jā, arī pūķus. Denija paslējās pirkstgalos un viegli noskūpstīja Džoraha neskūto vaigu. Un pūķu slepkavas arīdzan.

BRENS

Mīra piesardzīgi riņķoja ar tīklu kreisajā un šmaugo varžu duramo žebērkli labajā rokā. Vasariņš, asti izslējis gaisā, griezās viņai līdzi un vēroja meiteni ar zeltainām acīm. Vēroja, vēroja…

-    Hei! meitene pēkšņi iesaucās un metās uz priekšu ar žebērkli rokā. Vilks pamuka pa kreisi un lēca, pirms viņa paguva izstiept duramo. Mīra meta tīklu, kas gaisā attinās, un Vasariņš ielēca tieši tīklā, taču ar visu tīklu triecās meitenei pret krūtīm un nogāza to zemē. Žebērklis aizlidoja sāņus. Mitrā zāle mazināja triecienu, taču viņa vienalga uz mirkli zaudēja elpu.

-   Uf, Mīra noelsās, un vilks uzgūlās viņai virsū.

-   Tu zaudēji! Brens gavilēja.

-    Viņa vinnēja, meitenes brālis Džodžens paziņoja. Vasariņš ir notverts.

Brens redzēja, ka viņam taisnība. Vasariņš rūkdams plosījās tīklā, taču sapinās vēl vairāk. Arī pārkost tīklu viņš nespēja.

-   Atbrīvo viņu.

Rīdu meitene smiedamās apskāva sapinušos vilku un abi aizripoja pa zāli. Vasariņš žēli iesmilkstējās, spirinādams kājas virvēs. Mīra pieliecās tuvāk, atlaida cilpu, parāva aiz stūra, un ar pāris veiklām kustībām atbrīvoja dižvilku.

-    Vasariņ, pie manis, Brens iepleta rokas. Skaties, viņš teica, un nākamajā mirklī vilks jau bija uzlēcis zēnam virsū. Viņš cīnījās no visa spēka, taču vilks viņu valkāja šurpu turpu pa zāli. Saķērušies kopā, \ viņi valstījās: vilks rūca un rēja, bet zēns smējās cik jaudas. Beigu beigās I ' brens uzrausās virsū dubļainajam vilkam. Labs vilks, viņš elsoja, un Vasariņš nolaizīja viņam ausi.

Mira nogrozīja galvu.

Vai viņš nekad nesaniknojas?

Ar mani ne. Brens parāva vilku aiz ausīm, un Vasariņš strauji kampa viņam ar zobiem, taču tā bija tikai spēle. Reizēm viņš man plēš drēbes, bet nekad nesakož līdz asinīm.

tu gribēji teikt tevi nesakož līdz asinīm. Ja viņš būtu aizlēcis garām tīklam…

Viņš nebūtu tev darījis pāri. Viņš zina, ka tu man patīc.

Visi citi valdnieki un bruņinieki bija devušies prom jau nākamajā vai aiznākamajā dienā pēc ražas svētkiem, taču Rīdi palika un bija kļuvuši pat pastāvīgiem Brena pavadoņiem. Džodžens bija tik nopietns, ka vecā auklīte viņu iesauca par mazo vectēvu, bet Mīra Brenam atgādināja viņa masu Āriju. Viņa nebaidījās nosmulēties, turklāt prata skriet un cīnītie. tikpat labi kā puika. Viņa gan bija vecāka par Āriju, viņai bija teju sešpadsmit gadu jau pieaugusi sieviete. Lai arī devītā vārda diena jau bija atnākusi un aizgājusi, abi Rīdi bija vecāki par Brenu, taču ne reizi ne izturējās pret viņu kā bērnu.

Kaut jūs būtu mūsu aizbilstamie Volderu vietā. Viņš sāka rāpties pie tuvākā koka. Bija grūti noskatīties, kā viņš lokās pa zemi, bet, kad Mira gribēja palīdzēt, Brens viņu atraidīja. Nē, nevajag palīdzēt. Viņš neveikli aizripinājās līdz kokiem, un, atgrūzdamies ar rokām, šļūca uz dibena atpakaļgaitā, līdz varēja ar muguru atspiesties pret augstu osi.

Re, es taču teicu. Vasariņš ielika galvu saimniekam klēpī. Līdz šim vel nebiju redzējis nevienu, kas cīnītos ar tīklu, Brens teica Mīrai, kasīdams vilkam starp ausīm. Vai to jums māca ieroču meistars?

Man to iemācīja tēvs. Pelēkūdeņos nav bruņinieku, nav ieroču meistaru un nav mestru.

-   Kas tad pie jums aprūpē kraukļus?

Meitene pasmaidīja.

-   Kraukļi nespēj atrast Pelēkūdeņu sardzi tāpat kā ienaidnieki.

-   Kāpēc ne?

-   Tāpēc, ka tā pārvietojas.

Brens vēl nekad nebija dzirdējis par pili, kas pārvietojas. Zēns nedroši palūkojās uz Mīru, jo nebija pārliecināts, vai viņa nejoko.

-  Kaut es to varētu redzēt. Kā tu domā, vai jūsu tēvs man ļaus jūs apciemot, kad karš būs beidzies?

-   Tu būsi ļoti gaidīts viesis, princi. Kaut tūlīt.

-    Tūlīt? Brens visu mūžu bija pavadījis Ziemmalā, tāpēc ļoti alka redzēt svešas vietas. Pajautāšu sīram Rodrīkam, kad viņš atgriezīsies. Vecais bruņinieks bija devies uz austrumiem, lai nokārtotu, kādu sasāpējušu jautājumu. Nepatikšanas bija aizsācis Rūža Boltona Bastards, kurš tūlīt pēc atgriešanās no ražas svētkiem bija nolaupījis valdnieci Hornvudu un tajā pašā vakarā ar viņu apprecējies, bet valdnieks Manderlijs tūdaļ bija ieņēmis viņas pili. Manderlijs bija atrakstījis, ka darījis to, lai pasargātu viņas īpašumus no Boltoniem, taču Rodrīks bija vienlīdz dusmīgs gan uz viņu, gan uz Bastardu. Sīrs Rodrīks man ļautu braukt pie jums, bet mestrs Lūvins nekādā ziņā.

Sakrustotām kājām sēdēdams zem sejaskoka, Džodžens Rīds drūmi uzlūkoja Brenu.

-   Būtu labi, ja tu varētu tikt prom no Ziemmalas, Bren.

-   Tiešām?

-   Jā. Un jo ātrāk, jo labāk.

-   Manam brālim ir zaļredzība, Mīra paskaidroja. Viņš sapņos redz to, kas vēl nav noticis, taču reizēm notiek.

-   Nav nekāds "reizēm", Mīra. Abi apmainījās skatieniem: zēns raudzījās skumji, bet meitene uz viņu palūkojās visai izaicinoši.

-   Pastāsti man, kam jānotiek, Brens lūdza.

-   Pastāstīšu, Džodžens atbildēja, ja tu pastāstīsi man par saviem sapņiem.

Dievmežā iestājās klusums. Brens dzirdēja lapas čabam un Hodoru tālumā šļakstināmies pie karstajiem dīķiem. Viņš domāja par zelta cilvēku un trejacaino vārnu, atminējās kaulus krakstam zobos un metālisko asiņu garšu.

-   Man nav sapņu. Mestrs Lūvins man dod guļamās zāles.

-   Tās palīdz?

-   Reizēm.

-    Ziemmalā visi zina, ka tu naktīs kliedz un pamosties nosvīdis, Bren, Mīra iebilda. Par to runā sievietes pie akas un sargi zālē.

-   Pasaki, kas tevi tik ļoti biedē, Džodžens lūdza.

-   Negribu. Tie ir tikai sapņi. Mestrs Lūvins saka, ka sapņi var kaut ko nozīmēt, lai gan visbiežāk tie nenozīmē neko.

-  Mans brālis sapņo tāpat kā visi zēni, un šie sapņi var nozīmēt jebko, Mīra skaidroja. taču zaļie sapņi ir citādi.

Džodžena acis bija sūnu krāsā, un reizēm, kad viņš skatījās uz Brenu, likās, ka viņš raugās pavisam citur. Kā tobrīd.

Es sapni redzēju spārnotu vilku, kas pie zemes bija pieķēdēts ar priekam akmens ķēdēm, viņš stāstīja. Tas bija zaļais sapnis, tāpēc es zinu, ka tā ir patiesība. Vārna pūlējās pārknābāt ķēdes, taču akmens bija pārak ciets un knābis tikai knakstēja vien.

Vai vārnai bija trīs acis?

Džodžens pamāja.

Vasariņš pacēla galvu, ko bija atbalstījis Brenam klēpī un lūkojās uz purvaines zēnu tumšām, zeltainām acīm.

Kad es biju mazs, es gandrīz nomiru no pelēko ūdeņu drudža. Tad arī pie manis atlidoja vārna.

Pie manis tā atlidoja pēc tam, kad es nokritu, Brens izmeta. Es ilgi biju aizmidzis. Vārna teica, ka man jālido vai jāmirst, un es pamodos, tikai man bija lauzti kauli un lidot es tomēr nepratu.

Tu vari, ja vien gribi, Mīra paņēma tīklu, izpurināja to un sāka locīt.

Spārnotais vilks esi tu, Bren, Džodžens teica. Kad mēs tikko ieradāmies, es vēl nebiju par to pārliecināts, bet tagad esmu. Vārna mūs alsūtīja pārraut tavas važas.

Vai vārna ir Pelēkūdeņos?

-   Nē, vārna ir ziemeļos.

Pie Mūra? Brens vienmēr bija gribējis redzēt Mūri. Viņa pusbrālis Dzons tagad bija pie Mūra Naktssardzē.

-  Aiz Mūra. Mīra Rīda piekāra tīklu pie jostas. Kad Džodžens i/stāstīja sapni mūsu tēvam, viņš mūs atsūtīja uz Ziemmalu.

-   Kā gan es varētu pārraut važas, Džodžen? Brens pajautāja.

-   Atver acis.

-   Tās jau ir vaļā, vai neredzi?

-   Atvērtas ir tikai divas, Džodžens rādīja ar pirkstu: Viena, otra.

-   Bet man arī ir tikai divas.

- Tev ir trīs. Vārna deva tev trešo aci, bet tu to never vaļā. Zēns runāja ļoti lēni. Ar divām acīm tu redzi manu seju, bet ar trešo tu varētu redzēt manu sirdi. Ar divām acīm tu redzi tur to ozolu, bet ar trešo tu varētu redzēt zīli, no kuras tas izaudzis, un celmu, par kādu tas kādreiz pārvērtīsies. Ar divām acīm tu redzi tikai to, kas notiek tavā pilī, bet ar trešo tu redzētu līdz pat Vasaras salām dienvidos un aiz Mūra ziemeļos.

Vasariņš piecēlās kājās.

-    Man nav vajadzības redzēt tik tālu, Brens satraukti pasmaidīja.

Man ir apnicis runāt par vārnām. Parunāsim labāk par vilkiem vai

ķirzaklauvām. Vai esi kādreiz tādu noķērusi, Mīra?

Mira krūmā sameklēja savu žebērkli.

-   Ķirzaklauvas dzīvo ūdeni lēnās straumēs un dziļos purvos.

-   Vai tu sapni esi redzējis ķirzaklauvu? viņas brālis iejaucās.

-   Nē, Brens atbildēja. Es jau teicu, ka negribu…

-   Un vilku?

Brens kļuva dusmīgs.

-   Man nav jāstāsta savi sapņi. Es esmu princis. Un es esmu Ziemmalas Stārks.

-   Vai tas bija Vasariņš?

-   Apklusti.

-   Tajā nakti ražas svētkos, tu sapņoji, ka esi Vasariņš dievmežā, vai ne?

-    Izbeidz! Brens iekliedzās. Vasariņš, baltos ilkņus atiezis, virzījās uz viņu pusi.

-    Kad es noglaudīju Vasariņu, es jutu viņā tevi. Arī tagad tu esi iemiesojies viņā.

-   Neko tu nejuti, es biju gultā un aizmidzis.

-   Tu biji dievmežā, viscaur pelēks.

-   Tas bija tikai slikts sapnis. Džodžens piecēlās.

-   Es tevi jutu. Es tevi jutu, kad tu kriti. Vai tu baidies no krišanas? "No krišanas," Brens iedomājās, "no zelta cilvēka, no karalienes brāļa

man arī ir bail, bet visvairāk no krišanas." Skaļi gan viņš to nepateica. Kā gan viņš spētu sadūšoties? Viņš to nebija teicis ne sīram Rodrīkam, ne mestram Lūvinam un tagad negrasījās to teikt Rīdiem. Ja viņš par to nerunās, varbūt izdosies aizmirst. Viņš nekad nebija gribējis to atcerēties, jo atmiņas varbūt nemaz nebija īstas.

-   Vai tu katru nakti sapņos krīti, Bren? Džodžens klusi pajautāja. Vasariņam no rīkles izlauzās dobjš rūciens, un tagad tā vairs nebija

nekāda rotaļa. Vilks degošām acīm un atieztiem zobiem metās uz priekšu. Mīra ar žebērkli rokās nostājās starp vilku un brāli.

-   Pasauc viņu atpakaļ, Bren.

-   Viņš ir nikns uz Džodženu. Mira paņēma tiklu.

-   Tas ir tavs niknums, Bren, viņas brālis teica. Un tavas bailes.

-   Nav gan, es neesmu vilks. Tomēr naktī zēns bija uz viņiem kaucis un savā vilka sapnī dabūjis nogaršot asinis.

-   Daļēji tu esi Vasariņš, un Vasariņš daļēji esi tu. Un tu to zini, Bren. Vilks atkal metās uz priekšu, taču meitene viņu atvairīja ar žebērkli.

Pasauc viņu pie sevis, Bren, Mīra pagriezās pret zēnu.

Vasariņ! Brens iesaucās. Pie manis, Vasariņ!

Zēns uzsita ar roku sev pa kāju tik stipri, ka plauksta notirpa/taču nekustīgā kāja nejuta neko.

dižvilks vēlreiz metās uz priekšu, un Mīra atkal viņu atvairīja ar savu Ieroci. Vasariņš izvairījās un atlēca malā. Krūmos iečabējās lapas, un no sejaskoka aizsega iznāca slaids, melns stāvs ar atņirgtiem zobiem, smarža bija spēcīga: viņa brālis saoda tā niknumu, un Brens juta, kā visi matiņi uz skausta saslejas stāvus. Mīra nostājās blakus brālim, un no abam pusēm viņiem tuvojās pa vilkam.

Bren, sauc viņus projām.

-   Nevaru!

Džodžen, kāp kokā!

Nevajag. Šodien nav mana nāves diena.

Dari, ko saku! viņa iesaucās, un brālis sāka rāpties augšup pa slumbru, ar rokām turoties pie koka sejas. Dižvilki tuvojās. Mīra nosvieda zemē duramo un tīklu, palēcās un satvēra zaru, kas stiepās viņai tieši virs galvas. Pinkainis tvēra pēc viņas kājas, taču netrāpīja, jo meitene paguva pievilkties pie zara. Vasariņš apsēdās, bet Pinkainis sāka ar zobiem nikni plosīt tīklu.

Un tikai tad Brens atcerējās, ka viņi dievmežā nav vieni.

Hodor! viņš iesaucās, salicis rokas taurītē pie mutes. Hodor! hodor! Zēns bija pārbijies, turklāt viņam bija arī kauns. Hodoram vilki neko nenodarīs, viņš sacīja draugiem.

Jau pēc īsa brīža viņi sadzirdēja neskanīgu dungošanu. Hodors pēc plunčāšanās karstajos dīķos bija puskails un noziedies ar dubļiem, taču Brens vienalga priecājās viņu redzēt.

-   Hodor, palīdzi. Aizdzen vilkus, aizdzen prom.

Hodors līksmi ķērās pie darba viņš vicināja rokas, sita pret zemi lielās kājas un skrēja te pie viena vilka, te pie otra saukdams:

-   Hodor! Hodor!

Pinkainis aizbēga pirmais vēl reizi uz atvadām ierūcies, viņš nozuda krūmājā. Vasariņš nomierinājās, pienāca pie Brena un apgūlās.

Tikai tad Mīra nolēca no koka un tūdaļ paķēra žebērkli un tīklu. Džodžens nenolaida no Vasariņa ne acu.

-   Mēs vēl parunāsim, viņš apsolīja Brenam.

"Tie bija vilki, tas nebiju es." Zēns nesaprata, kāpēc dižvilki pēkšņi bija kļuvuši tik neganti. "Varbūt mestrs Lūvins pareizi darīja, ieslodzīdams viņus dievmežā?"

-   Hodor, Brens pasauca. Aiznes mani pie mestra Lūvina.

Mestra tornītis zem putnu būriem bija viena no Brena mīļākajām

vietām. Lūvins bija bezcerīgi nevīžīgs, taču nekārtīgi izmētātās grāmatas, rakstu tīstokļi un pudelītes bija ārkārtīgi pazīstamas un to skats mierināja Brenu tāpat kā mestra izskūtais pakausis un plato, pelēko talāru plīvojošās piedurknes. Zēnam patika arī kraukļi. Lūvins bija uztupies uz augsta ķebļa un kaut ko rakstīja. Tā kā sīrs Rodrīks bija devies prom, visa pils pārvaldīšana gūlās uz Lūvina pleciem.

-    Princi, viņš noteica, kad pa durvīm ienāca Hodors. Tu šodien agri esi ieradies uz mācībām.

Katru pēcpusdienu mestrs vairākas stundas skoloja Brenu, Rikonu un Volderus Frejus.

-    Hodor, stāvi mierīgi. Brens ar abām rokām pieķērās pie sienas, pievilkās, lai tiktu ārā no groza, un mirkli karājās, līdz Hodors viņu satvēra un nosēdināja krēslā. Mīra teica, ka viņas brālim piemītot zaļredzība.

Mestrs Lūvins ar rakstāmspalvu pakasīja nāsi.

-   Vai tiešām?

Zēns pamāja.

-   Jūs man reiz teicāt, ka mežabērniem esot zaļredzība, es to atceros.

-    Ļaudis runāja, ka dažiem šī spēja esot piemitusi. Viņu gudrie vīri tika saukti par zaļreģiem.

-   Vai tā bija burvestība?

-    Var teikt arī tā, jo cita vārda, kā to nosaukt, nav. Bet patiesībā tās bija tikai īpašas zināšanas.

-   Kas tā īsti bija?

Lūvins nolika spalvu uz galda.

-    To neviens īsti nezina, Bren. Mežabērni sen ir nozuduši no zemes virsas un viņu zināšanas kopā ar viņiem. Mēs domājam, ka tam bija kāds sakars ar sejām kokos. Pirmļauži uzskatīja, ka zaļreģi spēj redzēt ar sejaskoku acīm, tāpēc arī cilvēki cirta sejaskokus, kad karoja ar mežabērniem. Domājams, ka zaļreģi spēja arī valdīt pār zvēriem mežā un putniem kokos. Pat pār zivīm. Vai Rīdu zēnam arī ir šādas spējas?

-   Diez vai, taču Mīra teica, ka viņš redzot sapņus, kas reizēm piepildās.

-   Mēs visi redzam sapņus, kas reizēm piepildās. Tu taču sapnī redzēji savu tēvu kapenēs, pirms mēs dabūjām zināt, ka viņš miris.

-   Rikons arī to sapni redzēja. Mēs redzējām vienu un to pašu sapni.

ja vēlies, vari saukt to par zaļredzlbu… taču atceries par tiem tūkstosiem sapņu, kas nav piepildījušies ne tev, ne Rikonam. Varbūt tu atceries, ka es tev mācīju par ķēdi, ko ikviens mestrs nēsā ap kaklu?

llrens mirkli padomāja, pūlēdamies atminēties.

Mestrs izkaļ ķēdi Senpilsētas Citadelē. Tā ir ķēde, jo mestrs kalpo, un tā ir izgatavota no dažādiem metāliem tāpēc, ka mestrs kalpo visai karaļvalstij, kurā ir visdažādākie cilvēki. Ik reizi, kad mestrs iemācās kaut ko jaunu, viņš izkaļ jaunu posmu. Melnā dzelzs ir par darbu ar kraukļiem, sudrabs par ārstēšanu, zelts par rēķināšanu un skaitļiem. Visus neatceros.

Lūvins pabāza pirkstu zem ķēdes un lēni, collu pa collai, grozīja to ap 1« aklu. Mestrs bija maza auguma, taču kakls diezgan resns, tomēr ķēdi pagrozīt varēja.

Šis ir Valīrijas tērauds, viņš stāstīja, kad tieši uz ādamābola bija nonācis tumši pelēka metāla posms. Tikai vienam mestram no simla ir šāds posms, un tas nozīmē, ka esmu apguvis zinātni, ko Citadelē sauc par augstākajiem noslēpumiem. Citiem vārdiem sakot, tā ir maģija. Ārkārtīgi interesanta nodarbošanās, taču ne pārāk lietderīga, un tieši lapēc tik maz mestru to apgūst. Visi, kas mācās augstākos noslēpumus, agrāk vai vēlāk iemēģina roku burvestībās, un, jāatzīst, arī es padevos kārdinājumam. Es toreiz vēl biju puika, un kurš puika gan nav vēlējies sevī atklāt apslēptas spējas? Es par savām pūlēm dabūju uzzināt to, ko tūkstoši bija uzzinājuši pirms manis un tūkstoši vēl uzzināja pēc manis. Skumji to sacīt, bet burvestības nedarbojas.

-   Reizēm darbojas, Brens iebilda. Es redzēju sapni, un Rikons arī to redzēja. Un austrumos taču ir magi un burvji…

-   Ir cilvēki, kuri sauc sevi par magiem un burvjiem, mestrs Lūvins atbildēja. Citadelē man bija kāds draugs, kurš prata cilvēkam no auss izvilkt rozi, bet viņam nepiemita vairāk burvju spēju kā man. Protams, ir daudz kā tāda, ko mēs nesaprotam. Paiet simtiem un tūkstošiem gadu, bet ko gan redz cilvēks? Tikai dažas ziemas un dažas vasaras? Mēs skatāmies uz kalniem un saucam tos par mūžīgiem, jo tādi tie mums šķiet… taču laika gaitā kalni paceļas un nozūd, upes maina gultni, zvaigznes pazūd no debesīm un diženas pilsētas nogrimst jūras dibenā. Mēs uzskatām, ka pat dievi mirst. Viss mainās. Var jau būt, ka kādreiz maģija pasaulē bija varens spēks, bet nu vairs tā nav. Tas, kas palicis pāri, ir tikai tieva dūmu strūkliņa, kas izplēn gaisā pēc pamatīga ugunsgrēka, un pat šie dūmi gaist. Valīrija bija pēdējais bastions, un nu arī Valīrijas vairs nav. Pūķi ir izmiruši, milži ari, mežabērni ir aizmirsti, neskatoties uz visām viņu zināšanām. Nē, princi. Džodžens Rlds varbūt arī šad tad redz sapņus, kas, pēc viņa domām, piepildās, taču tā nav zaļredzība. Nevienam dzīvam cilvēkam tādas spējas nepiemīt.

Tieši šos vārdus Brens atstāstīja Mīrai Rīdai, kad viņa ienāca zēnu apraudzīt. Brens tobrīd sēdēja pie loga un noskatījās, kā pilī tiek iedegtas ugunis.

-    Piedod par to, kas atgadījās ar vilkiem. Vasariņam, protams, nevajadzēja mesties virsū Džodženam, taču arī tavam brālim nevajadzēja mani tincināt par maniem sapņiem. Vārna sameloja, kad teica, ka es protu lidot, un tavs brālis arī sameloja.

-   Vai arī tavs mestrs kļūdās.

-   Nekļūdās vis. Pat mans tēvs paļāvās uz viņa padomiem.

-   Tavs tēvs viņu, protams, uzklausīja, taču beigās lēmumus pieņēma pats. Bren, vai ļausi man izstāstīt sapni, ko mans brālis redzēja par tevi un taviem audžubrāļiem?

-   Volderi man nav nekādi brāļi.

Mīra nelikās to dzirdam.

-   Tu sēdēji pie vakariņu galda, taču ēdienu tev pasniedza nevis kalpi, bet mestrs Lūvins. Viņš pasniedza tev karalisku šķēli pusjēlas un asiņainas gaļas, taču tā smaržoja tā, ka mēli varēja norīt. Gaļa, ko viņš pasniedza Frejiem, bija veca, pelēka un sapuvusi, tomēr viņiem vakariņas garšoja daudz labāk nekā tev.

-   Neko nesaprotu.

-   Brālis teica, ka ar laiku tu sapratīšot. Un tad, kad būsi sapratis, mēs aprunāsimies vēlreiz.

Vēlāk Brens gandrīz vai baidījās sēsties pie vakariņu galda, taču izrādījās, ka vakariņās ir baloži. Visi ēda vienu un to pašu, un viņam nepavisam nelikās, ka Volderu ēdiens būtu sliktāks. "Mestram Lūvinam taisnība," viņš teica sev. "Un Ziemmalai nekas nedraud, lai ko teiktu Džodžens." Brens jutās atvieglots, bet tajā pašā laikā arī vīlies. Tolaik, kad vēl pastāvēja maģija, varēja notikt viss spoki varēja staigāt, koki runāt, zēni ar salauztiem kauliem izaugt par spēcīgiem bruņiniekiem.

-    Bet burvestību nav, viņš skaļi noteica, gulēdams gultā. Nav nekādu burvestību, un pasakas arī ir tikai pasakas.

Un viņš nekad nespēs ne staigāt, ne lidot, ne kļūt par bruņinieku.

TĪRIONS

Niedru paklājs durstīja basās pēdas.

Mans brālēns izvēlējies savādu laiku apmeklējumam, Tlrions sacīja Podrikam Peinam, kurš, būdams vēl pa pusei aizmidzis, visticamāk, gaidīja pamatīgu brāzienu, ka uzmodinājis saimnieku. Ieved viņu manā darbistabā un pasaki, ka tūlīt nākšu.

Spriežot pēc melnajām debesīm, bija krietni pāri pusnaktij. "Vai Lensels ir iedomājies, ka šajā stundā es būšu samiegojies un neko nespēšu aptvert?" viņš prātoja. "Nē, diez vai Lensels vispār ir spējīgs domāt, to viņa vietā dara Serseja. Taču māsu gaidīja vilšanās Tīrions, arī gulta gulēdams, turpināja strādāt teju līdz rītam drebelīgā sveces gaismā viņš lasīja Varīsa spiegu ziņojumus un caurskatīja Īkstīša rēķinu grāmatas, līdz skaitļi acu priekšā sāka ņirbēt un acis sāpēt.

Punduris apslacīja seju ar remdenu ūdeni no bļodas, kas stāvēja pie gultas, un bez steigas pasēdēja atejā, kur naksnīgais gaiss atvēsināja kailo miesu. Sīrs Lensels bija sešpadsmit gadus vecs un ar pacietību neizcēlās. "Lai tikai pagaida un sāk nervozēt." Iztukšojis zarnas, Tīrions uzvilka halātu un ar pirkstiem sabužināja plānos, dzeltenīgos matus, lai izskatītos tā, it kā viņš patiešām būtu pamodināts no miega.

Lensels nemierīgi soļoja izdzisušā kamīna priekšā, ģērbies sarkanā samta kamzolī, kura šķēlumos vīdēja melna zīda odere, bet pie jostas karājās dārgakmeņiem rotāts duncis un zobens apzeltītā makstī.

-   Sveiks, brālēn, Tīrions viņu uzrunāja. Tu tik reti nāc pie manis ciemos! Ar ko šoreiz esmu izpelnījies tādu laimi?

-    Gaišība, karaliene reģente mani atsūtīja pie tevis ar pavēli nekavējoties atbrīvot dižmestru Pīselu. Sīrs Lensels parādīja Tīrionam purpursarkanu lenti, uz kuras zelta vaskā bija iespiesta lauva no Sersejas zīmoga. Lūk, viņas pavēle.

-   Redzu, Tīrions atmeta ar roku. Ceru, ka mana māsa nepārvērtē savus spēkus tik drīz pēc slimības. Būtu ļoti žēl, ja viņai atkal sāktos lēkme.

-   Gaišība ir pilnīgi vesela, sīrs Lensels strupi atbildēja.

-    Manām ausīm tavi vārdi šķiet kā mūzika. "Tikai tā nav melodija, ko es gribētu dzirdēt. Vajadzēja viņai iedot vairāk zāļu." Tīrions bija cerējis, ka Serseja nemaisīsies pa kājām vēl dažas dienas, taču nebija ari pārāk pārsteigts par tās ātro izveseļošanos viņa tomēr bija Džeimija dvīņumāsa. Punduris piespieda sevi laipni pasmaidīt.

-    Podrik, iekur kamīnu ir pārāk vēss. Vai iedzersi kopā ar mani, Lensel? Karstvīns man palīdz labāk iemigt.

-   Man nav nepieciešamas miegazāles, Lensels attrauca. Esmu ieradies ar gaišības pavēli, nevis lai dzertu kopā ar tevi, Velnēn.

"Bruņinieka statuss zeņķi ir padarījis drosmīgāku," Tīrions iedomājās, "un nožēlojamā loma, kas viņam tika karaļa Roberta slepkavībā, arīdzan."

-   Jā, vīns var būt arī bīstams, mazais vīriņš pasmīnēja, piepildīdams savu kausu. Runājot par dižmestru Pīselu… ja mana jaukā māsiņa par viņu tik ļoti bažītos, tad būtu atnākusi pati. Bet viņa pie manis atsūta tevi. Ko man no tā secināt?

-    Secini, ko gribi, bet atbrīvo gūstekni. Dižmestrs ir uzticams karalienes reģentes draugs un atrodas viņas personiskā aizsardzībā. Puisim uz lūpām parādījās viegls smīns viņam šāda izrunāšanās patika. "Mācās no Sersejas." Gaišība nepiekrīt tādai vardarbībai un liek atgādināt, ka viņa ir Džofreja reģente.

-   Un es esmu Džofreja labā roka.

-    Labā roka kalpo, jaunais bruņinieks pamācīja Tīrionu. Reģents valda līdz karaļa pilngadībai.

-    Varbūt tu man to iesniegsi rakstiskā veidā, lai es labāk varu atcerēties. Uguns kamīnā jautri sprakšķēja. Tu vari iet, Podrik, Tīrions teica ieroču nesējam. Kad zēns bija izgājis, viņš noprasīja: Vai tev ir vēl kas sakāms?

-   Jā. Gaišība lika man paziņot, ka sīrs Džeislīns atteicies pildīt pavēli, kas izdota karaļa vārdā.

"Tas nozīmē, ka Serseja jau ir pavēlējusi Baivoteram atbrīvot Pīselu un saņēmusi atteikumu."

-   Skaidrs.

Viņa pieprasa, lai šis cilvēks tiktu atcelts no amata un arestēts par nodevību. Es tevi brīdinu…

Tīrions nolika vīna kausu.

No tevis, puika, es nekādus brīdinājumus neuzklausīšu.

Sir, Lensels stīvi palaboja un uzlika roku uz zobena roktura, it kā lai atgādinātu Tīrionam, ka viņam tas vispār ir. Pielūko, kā tu ar mani runā, Velnēn.

Viņš acīmredzot gribēja izlikties draudīgs, taču plānās ūšeles sagānīja visu iespaidu.

Liec mierā zobenu. Man tikai jāpasauc, un Šaga vienā mirklī būs klat ar kara cirvi, nevis vīna maisu, bet tu būsi mironis.

Lensels piesarka. Vai tiešām viņš bija tāds muļķis, lai iedomātos, ka viņa loma karaļa Roberta nāvē visiem ir palikusi nepamanīta?

Es esmu bruņinieks…

Es zinu. Saki Serseja tevi ievilka gultā pirms vai pēc tam, kad piešķīra tev titulu?

Lensela zaļajās acīs parādījās savāds mirdzums, un tas bija viss, ko I irionam vajadzēja. Tātad Varīss bija teicis patiesību. "Jā, neviens nevar pārmest, ka mana māsa nemīl savu ģimeni."

-  Vairs nav ko teikt? Vai būs vēl kādi brīdinājumi, sīr?

-  Tu tūlīt pat ņemsi savus pārmetumus atpakaļ vai arī…

- Liecies mierā. Vai esi kādreiz aizdomājies, ko Džofrejs ar tevi izdarīs, kad es viņam pateikšu, ka tu nogalināji viņa tēvu, lai pārgulētu ar māti?

-  Tā tas nemaz nebija! Lensels pārbijies protestēja.

-   Nē? Tad saki, lūdzams, kā bija?

- Stipro vīnu man iedeva karaliene. Kad tiku iecelts par karaļa ieroču nesēju, tavs tēvs Tīvins man lika klausīt katram vārdam, ko viņa saka.

- Vai viņš tev lika arī Serseju izdrāzt? "Skat ne viņš ir gara auguma, ne glītu seju, mati arī nav zeltaini, bet gan netīru smilšu krāsā, tomēr… pat greiza Džeimija kopija laikam ir labāka par tukšu gultu." Laikam jau ne.

-   Es nekad nebiju domājis… Es tikai darīju, kā man lika, man tas…

-  .. .tas bija pretīgi vai to tu gribi man iestāstīt? Augsta vieta galmā, bruņinieka tituls, naktī manas māsas paplestās kājas… jā, tas viss tev droši vien ir pretīgs. Tīrions piecēlās kājās. Gaidi te. Karalis to noteikti gribēs dzirdēt.

Augstprātība Lenselu bija pametusi vienā mirklī, un jaunais bruņinieks nometās ceļos kā pārbijies puika.

-   Apžēlojieties, cienījamais kungs, es jūs lūdzu!

-   Pataupi to Džofrejam. Viņam patīk lūdzēji.

-    Cienījamais kungs, to visu pavēlēja jūsu māsa, bet gaišība karalis nekad nesapratīs…

-   Vai tu pieprasi, lai es slēpju no karaļa patiesību?

-   Mana tēva dēļ! Es aizbraukšu no pilsētas, it kā manis te nemaz nebūtu bijis! Es zvēru, es vairs to nedarīšu…

Tīrionam bija grūti nesmieties.

-   Nedomāju gan.

Puisis bija pagalam apjucis.

-   Cienījamais kungs?

-   Tu dzirdēji, ko es teicu. Mans tēvs lika tev klausīt manu māsu? Ļoti labi klausi viņu. Turies viņai blakus, izpelnies viņas uzticību un apmierini viņu tik bieži, cik viņa to vēlas, un neviens to nekad neuzzinās, kamēr būsi atklāts pret mani. Es gribu zināt, ko Serseja dara, kur viņa iet, ar ko satiekas, par ko runā un kādus plānus kaļ visu. Un to visu tu pastāstīsi man, vai skaidrs?

-    Jā, cienījamais kungs, Lensels izmeta, ne mirkli nedomājot, un Tīrionam tas patika. Es stāstīšu, es zvēru. Kā pavēlēsiet.

-    Piecelies. Tīrions ielēja vīnu arī otrā kausā un piespieda Lenselu to paņemt. Iedzersim par mūsu saprašanos. Dzer pilī, cik zinu, mežacūku nav. Lensels paņēma kausu un iedzēra, taču ārkārtīgi neveikli. Pasmaidi, brālēn. Mana māsa ir skaista sieviete, un viss ko tu dari, tiek darīts karaļvalsts labā. Bruņinieka tituls ir pupu mizas. Ja būsi gudrs, es tevi padarīšu par valdnieku, pirms vēl pagūsi attapties. Punduris skalināja kausā vīnu. Mums jāpanāk, lai Serseja tev uzticas it visā. Ej atpakaļ un saki, ka es lūdzu piedošanu. Pastāsti, kā tu mani izbiedēji, ka es nevēlos strīdēties un ka turpmāk es neko nedarīšu bez viņas piekrišanas.

-   Bet… kā ar viņas pavēli?

-   Ā, viņa dabūs savu Pīselu.

-   Vai tiešām? Lensels bija pārsteigts.

-   Atbrīvošu viņu rīt no rīta, Tīrions pasmaidīja. Es jau varētu apzvērēt, ka neesmu aizskāris ne matiņu uz viņa galvas, taču tā nebūtu svēta patiesība. Jebkurā gadījumā viņš ir sveiks un vesels, lai gan es nevaru galvot par viņa spēkiem. Melnās celles nav nekāds kūrorts cilvēkam viņa vecumā. Serseja varēs paturēt viņu kā mājdzīvnieku vai nosūtīt uz Mūri… man vienalga, lai tikai viņš nesēž padomē.

-   Un sīrs Džeislīns?

Pasaki manai māsai, ka tu ceri dabūt viņu savā pusē, tikai tam vajadzīgs laiks. Ar to viņai uz kādu bridi pietiks.

Ka pavēlēsiet. Lensels iztukšoja kausu.

Vel tikai viena lieta. Tā kā karalis Roberts ir miris, būtu varen jocīga viņa sērojošā atraitne pēkšņi kļūtu grūta.

cienījamais kungs, es… mēs… karaliene man pavēlēja ne… Puifia ausis kļuva tikpat sarkanas kā Lanisteru karogs. Es šļācu sēklu viņai uz vēdera, cienījamais kungs.

Viņai neapšaubāmi ir ļoti jauks vēderiņš. Slapini to, cik bieži vien velies… bet pieraugi, lai tava rasa nenopil nekur citur. Man jau pietiek ai liem māsasbērniem, kas ir. Vai skaidrs?

SIrs Lensels neveikli paklanījās un izgāja pa durvīm.

Tīrionam uz brīdi palika jaunekļa žēl. "Lai kāds muļķis un vārguli.. viņš tomēr nav pelnījis to, ko Serseja un es ar viņu darām." Tā bija tīra dievu laipnība, ka viņa tēvam bija vēl divi dēli, jo šim nez vai būs lemts nodzīvot līdz gada beigām. Serseja droši vien viņu nogalinātu pati navam rokām, ja uzzinātu, ka puisis viņu nodod. Ja arī kāda dievu brīnuma dēļ tā nenotiktu, Lensela mūžs būtu galā tajā dienā, kad Džeimijs lanisters pārrastos Karaļa ostā. Neskaidrs palika tikai viens jautājums: vai Džeimijs viņu nogalinātu greizsirdības lēkmē, vai arī Serseja viņu nogalinātu jau iepriekš, lai Džeimijs neko neuzzina. Tīrions bija gatavs derēt uz Serseju.

Punduri dīdīja nemiers, un viņš skaidri zināja, ka šonakt vairs nespēs aizmigt. Katrā ziņā ne jau pilī. Podriks Peins bija aizmidzis krēslā pie darbistabas durvīm, un Tīrions sapurināja viņu aiz pleca.

Pasauc Bronu, bet tad joz uz stalli un apseglo divus zirgus.

Zirgus? Ieroču nesēja acīs vēl bija redzams salds miegs.

Tie ir tādi lieli, brūni dzīvnieki, kuriem garšo āboli. Gan jau esi redzējis ar četrām kājām un asti. Bet vispirms pasauc Bronu.

Drīz vien algotnis bija klāt.

-   Kas tev atkal iemīzis zupas bļodā? viņš noprasīja.

- Serseja, kā vienmēr. Bet es jau esmu pie tās garšas pieradis. Mana jaukā māsiņa laikam mani sajaukusi ar Nedu Stārku.

-   Esmu dzirdējis, ka viņš bija augumā garāks.

- Kad Džofrejs nocirta viņam galvu, tad jau vairs nebija. Tev vajadzēja saģērbties siltāk nakts ir vēsa.

-   Vai mēs kaut kur dosimies?

-   Vai visi algotņi izceļas ar tādu gudrību?

Pilsētas ielas bija bīstamas, taču kopā ar Bronu Tīrions jutās droši. Sargi izlaida viņus pa slepeniem vārtiem pils ziemeļu mūri, un viņi jāja pa Ēnu šķērsielu īgona kalna virzienā, tad nogriezās Cūku alejā, kur ēkām bija izdauzīti logi, bet augšējie stāvi tik tālu pārkārās pāri ielai, ka pretējo namu sienas gandrīz saskārās. Likās, ka mēness viņiem seko ik solī un spēlē paslēpes, aizslīdot aiz skursteņiem. Pa ceļam viņi nesatika nevienu, izņemot vecu raganu, kas aiz astes stiepa beigtu kaķi. Vecene uzmeta jātniekiem bailīgu skatienu, it kā viņi grasītos šai atņemt vakariņas, un, ne vārda neteikusi, nozuda paēnā.

Tīrions iedomājās par vīriem, kas karaļa labās rokas amatā bija kalpojuši pirms viņa un nebija spējuši cienīgi stāties pretī viņa māsas viltībai. "Tas viņiem arī nebija pa spēkam. Tādi vīri… pārāk godīgi, lai dzīvotu, un tik cildeni, ka padirst nevarēja, bet Serseja tādus stulbeņus ēd brokastīs. Vienīgais veids, kā viņu sakaut, ir cīnīties ar viņas pašas ieročiem, un to valdnieki Stārks un Arīns pat nemēģināja." Nebija nekāds brīnums, ka abi bija miruši, bet Tīrions Lanisters dzīvāks par dzīvu. Viņa kājas varbūt bija pārāk līkas, lai uzrautu jestru danci ražas svētkos, taču šo deju viņš prata labāk par visiem.

Kaut gan bija jau vēla stunda, bordelī kūsāja dzīvība. Čataija viņu laipni sagaidīja un pavadīja uz kopējo zāli. Brons devās piedzīvojumos ar kādu tumšacainu meiču no Dornes, bet Alaiaija bija aizņemta.

-   Viņa būs ļoti priecīga, uzzinot, ka esat atnācis, Čataija pavēstīja. Likšu, lai jums sagatavo torņa istabu. Vai cienītais kungs iedzers kausu vīna, kamēr gaida?

-   Iedzeršu, Tīrions atbildēja.

Vīns nebija no labākajiem salīdzinājumā ar vecajiem Pergolas dzērieniem, ko tur parasti pasniedza.

-    Lūdzu piedošanu, cienītais kungs, Čataija teica, pēdējā laikā vairs nevaru atrast labu vīnu par pieņemamu cenu.

-   Baidos, ka tu neesi vienīgā.

Čataija brīdi papļāpāja ar Tīrionu, tad atvainojās un devās savās gaitās. "Glīta sieviete," Tīrions nodomāja, skatoties viņai pakaļ. "Tāda elegance un pašcieņa maukām reti piemīt." Tomēr, taisnību sakot, punduris šajā sievietē drīzāk saskatīja priesterieni. "Varbūt tāpēc tā arī šķiet. Svarīgākais nav tas, ko mēs darām, bet gan kāpēc to darām." Šī doma savā ziņā mierināja Tīrionu.

Daži klienti paslepšus lūkojās uz viņu. Pēdējo reizi, kad viņš bija atļāvies iziet ārpus pils, kāds vīrs viņam bija uzspļāvis… vai vismaz metināja to darīt. Tīriona vietā viņš bija trāpījis Bronam, un turpmāk viņš, varēja spļaut bez zobiem.

Vai cienītais kungs jūtas aizmirsts? Densija ieritinājās viņam klēpī un iekoda ausī. Man ir zināmas labas zāles.

Tirions smaidīdams pašūpoja galvu.

tu proti skaisti runāt, saldumiņ, bet es jau esmu pieradis pie Alaiaijas zalēm.

bet tu neesi izbaudījis manējās. Cienītais kungs vienmēr izvēlas līkai Alaiaiju. Viņa ir lieliska, bet es esmu vēl labāka. Vai negribat par to i» ii liecināties?

Varbūt nākamreiz.

Tirions nemaz nešaubījās, ka Densija gultā varētu būt lieliska. Tā bija spr igana meitene ar uzrautu deguntiņu un bieziem, rudiem matiem, kas minedzās pāri viduklim, taču viņu gaidīja Šaija.

Meitene ķiķinādama pastiepa roku un cauri biksēm saspieda saujā viņa daiktu.

Diez vai viņš grib gaidīt nākamo reizi, viņa paziņoja. Viņš grib izkļūt brīvībā un saskaitīt manus vasarraibumiņus.

Densija, tumšādainā Alaiaija, ģērbusies caurspīdīgā zaļā zīdā, nostajas durvīs un vēsi paziņoja. Kungs ir atnācis satikt mani.

Tīrions maigi atbrīvojās no meitenes skāvieniem un piecēlās kājās, bet likās, ka Densija par to it nemaz neuztraucas.

Nākamreiz, viņa atgādināja un, iebāzusi mutē pirkstu, to mazliet pasūca.

Nabaga Densija, tumšādainā meitene sacīja, kāpjot kopā ar Tīrumu pa kāpnēm. Viņai ir palikušas divas nedēļas, lai izaicinātu kādu valdnieku, citādi viņa zaudēs Marejai savas melnās pērles.

Mareja bija vēsa, bāla un mīlīga meitene, ko Tīrions pāris reižu jau bija ievērojis. Zaļas acis, āda kā no porcelāna, gari, taisni, sudrabpelēki mati jauka, bet pārāk nopietna.

-   Man negribētos, ka viņa zaudē pērles manis dēļ.

-   Tad nākamajā reizē paņemiet viņu priekšā.

-   Varbūt tā arī darīšu.

-   Vai tiešām, kungs?

"Viņai taisnība," Tīrions nodomāja, "nedarīšu vis. Var jau būt, ka Šaija ir tikai mauka, bet es viņai esmu uzticīgs pa savai modei."

Kad Alaiaija torņa istabā atvēra skapja durvis, Tīrions ar interesi palūkojās uz meiteni.

-   Un ko tu dari, kad esmu prom?

Viņa pacēla rokas un izstaipījās kā melna kaķene.

-   Guļu. Kopš jūs esat sācis mūs apciemot, esmu atpūtusies labāk nekā jebkad agrāk. Mareja mūs māca lasīt, un, iespējams, es drīz vien īsināšu laiku ar kādu grāmatu.

-   Izgulēties ir labi, Tīrions noteica, bet lasīt grāmatas ir vēl labāk.

Viņš aši noskūpstīja meiteni uz vaiga un nozuda ejā.

Izjājot no staļļa ar savu dābolaino ērzeli, Tīrions dzirdēja no namiem skanam mūziku. Bija patīkami dzirdēt, ka cilvēki dzied pat bada un slaktiņu laikā. Pēkšņi viņš atcerējās vārdus, kas jaucās pa galvu, un uz mirkli viņam likās, ka tos dzied Tiša tāpat kā pirms pusmūža. Viņš ieklausījās. Melodija bija nepareiza, vārdus bija grūti saklausīt. Cita dziesma? Var jau būt. Viņa dārgā Tiša bija melu caurvīta no sākuma līdz beigām viņa bija tikai mauka, ko Džeimijs nolīdzis, lai punduri padarītu par vīru.

"Tagad esmu ticis vaļā no Tišas," Tīrions nodomāja. "Viņa vajāja mani pusi dzīves, bet nu man vairs nav vajadzīga. Katrā ziņā ne vairāk, kā Alaiaija, Densija, Mareja vai simtiem citu skuķu, ko esmu šo gadu gaitā izdrāzis. Tagad man ir Šaija un tikai Šaija."

Viņas nama vārti bija ciet. Tīrions klauvējās tik ilgi, līdz izrakstītā bronzas actiņa pavērās.

-   Tas esmu es.

Viņu ielaida viens no Varīsa labākajiem atradumiem brāvosiešu rīkļurāvējs ar zaķalūpu un nagu acī. Tīrions nevēlējās, lai Šaiju dienu no dienas apsargātu jauni un glīti sargkareivji. "Sameklē vecus, neglītus, rētainus, vēlams impotentus," viņš bija teicis einuham. "Vīrus, kam patīk zēni vai aitas." Varīsam nebija izdevies atrast aitu cienītājus, taču viņš bija sameklējis einuhu žņaudzēju un pāris nelāgi smirdošus algotņus no Ibenas, kas tikpat labi rīkojās ar kara cirvjiem kā viens ar otru. Pārējie bija cits par citu labāki, turklāt nedarītu kaunu nevienam cietumam. Kad Varīss parādīja nolīgtos sargus, Tīrions jau nodomāja, ka savās prasībās ir aizgājis par tālu, taču Šaija nesūdzējās ne ar pušplēstu vārdu. "Un kāpēc gan lai viņa sūdzētos? Ar mani taču viņa nav neapmierināta, turklāt es esmu atbaidošāks par visiem viņas sargiem, kopā ņemot." Var jau būt, ka viņa nekad nebija redzējusi patiesu neglītumu.

Bet tik un tā Tīrionam labāk patiktu, ja namu apsargātu kalnieši Čellas Melnās Ausis vai Mēnessbrāļi. Viņš labprātāk būtu uzticējies tēraudam nekā algotņu alkatībai, taču risks bija pārāk liels, jo visa Karaļa osta zināja, ka kalnieši ir viņa vīri. Ja viņš te norīkotu sardzē Melnās

Ausis, tad drīz vien visa pilsēta zinātu, ka karaļa labā roka uztur mīļāko.

Viens no Ibenas rīkļurāvējiem pieturēja zirgu.

Vai jūs viņu pamodinājāt? Tīrions apjautājās.

Nē, cienījamais kungs. Labi.

uguns guļamistabas kamīnā bija teju izdegusi, taču istabā bija silti. Salja bija nometusi gan segas, gan palagus. Viņa kaila gulēja dūnu pēlī, Un kamīna ogļu atblāzmā lieliski bija redzamas viņas jaunā auguma slaidas līnijas. Tīrions stāvēja pie durvīm un reiba, skatoties uz viņu. "Jautu I a par Mareju, mīlīgāka par Densiju un daudz skaistāka par Alaiaiju ko vēl es varu vēlēties? Kā gan mauka var būt tik tīra, jauka un nevainīga?" viņš prātoja.

Tīrions nebija grasījies meiteni modināt, taču pietika uz viņu paskaiti irs. lai uzbudinātos. Viņš ļāva apģērbam nokrist uz grīdas, tad ierāpās gultā, maigi pavēra viņas kājas un noskūpstīja meiteni vēdera lejasdaļa Šaija miegā apmierināti ieņurdējās. Tīrions noskūpstīja viņu vēlreiz, nolaizīja vissvētāko saldumiņu un turpināja to darīt, līdz viņa bārda un meitenes kājstarpe bija slapjas. Kad Šaija klusi ievaidējās un noraustījās, punduris uzrausās viņai virsū, iegāja viņā un gandrīz tajā pašā mirklī izvirda.

Meitene atvēra acis. Viņa smaidīja, glāstīja Tīriona galvu un čukstēja:

Es tikko redzēju visskaistāko sapni, kungs.

Tīrions, atspiedis galvu pret Šaijas plecu, knibināja viņas krūts galu. Viņš vēl nebija izgājis no viņas un labprāt nekad arī neizietu.

Tas nebija sapnis, Tīrions teica.

"Viss ir pa īstam," viņš prātoja, "kari, intrigas, asiņainās spēles un visam pa vidu es… punduris un briesmonis, kuru visi apņirdz un apsmej, bet tagad viss ir manās rokās vara, pilsēta, meitene. Es tam esmu kā i adīts, un lai dievi man piedod man tas patīk…

Un viņa… Un viņa…"

ĀRIJA

Lai kā Melnais Hārens bija nosaucis savas pils torņus, visi nosaukumi jau sen bija aizmirsti. Tagad tur bija Šausmu tornis, Atraitņu tornis, Gaudu tornis, Spoku tornis un Karaļa sārta tornis. Ārijas guļvieta bija salmu maišelis seklā nišā dobajās velvēs zem Raudu torņa. Viņai bija ūdens, lai nomazgātos, un ziepju gabals. Darbs bija smags, taču strādāt nebija grūtāk kā ik dienu mērot neskaitāmas jūdzes. Zebiekstei nevajadzēja meklēt tārpus un vaboles, kā to bija darījis Ārijs, jo katru dienu viņa dabūja maizi un putraimu zupu, kurā peldēja burkānu un rāceņu gabali, bet reizi divās nedēļās arī kāds gaļas kumoss.

Karstajam Pīrādziņam ar iztikšanu bija vēl labāk, jo viņš strādāja tur, kur piedienējās, virtuvē. Tā bija apaļa akmens būve ar kupolveida jumtu, un tur iekšā atradās vesela pasaule. Ārija ēda pagrabā kopā ar Vīsi un pārējiem gūstekņiem, taču reizēm viņai vajadzēja palīdzēt iznēsāt ēdienu, un tad radās iespēja pārmīt kādu vārdu ar Karsto Pīrādziņu. Puisis nekādi nespēja atcerēties, ka tagad viņa ir Zebiekste, un turpināja saukt zēna vārdā par Āriju, lai arī tagad zināja, ka viņa ir meitene. Reiz viņš bija mēģinājis nočiept karstu ābolkūku Ārijai, taču bija tik neveikls, ka to redzēja divi pavāri. Tie atņēma viņam kūku un piekāva nabadziņu ar koka karoti.

Džendrijs bija nosūtīts strādāt uz smēdi, tāpēc Ārija viņu redzēja reti. Tos, ar kuriem kopā vajadzēja strādāt, meitene pat pazīt nevēlējās, jo tā bija vieglāk, kad viņi nomira. Gandrīz visi bija vecāki par viņu un labprāt lika meiteni mierā.

Hārenhola bija milzīga pils, taču daļa no tās jau bija sākusi sabrukt. Pilī kā Tūliju karognese bija dzīvojusi valdniece Venta, tomēr viņa no

pieciem torņiem bija izmantojusi tikai divu torņu apakšējos stāvus, un pārējais lēnām bija sācis brukt kopā. Tagad viņa bija aizbēgusi, un neliekt, viņas atstātā iedzīve nepavisam nespēja apmierināt visu bruņinieki, valdnieku un augstdzimušo gūstekņu prasības, tāpēc Lanisteri bija spiesti laupīšanas uzbrukumos meklēt ne tikai pārtiku, bet ari kalpus. Klīda baumas, ka valdnieks Tīvins grasoties pilnībā atjaunot Hārenholu un pēc kara iekārtoties tur uz dzīvi.

Vīse lika Ārijai iznēsāt vēstules, ūdeni un ēdienu, bet reizēm ari arsenala baraku zālē apkalpot pie galda. Raudu torņa apakšējā stāvā bija iekārtotas noliktavas un klētis, nākamajos divos stāvos bija izmitināta daļa garnizona, bet augšējos stāvos neviens netika spēris kāju jau astoņdesmit gadus, tāpēc valdnieks Tīvins lika tos sakārtot tā, lai tajos atkal Initu iespējams dzīvot. Tur vajadzēja berzt grīdas, mazgāt logus un nest Ara salauztos krēslus un sapuvušās gultas. Pašā augšējā stāvā ligzdas bija itaisljuši milzīgi melni sikspārņi, kas bija redzami arī Ventu nama ģerboni. Pagrabos mājoja žurkas un… kā mēdza teikt, arī spoki Melnā Harēna un viņa dēlu gari.

Ārija bija pārliecināta, ka tās ir muļķības. Hārens ar dēliem bija gājis bojā Karaļa sārta tornī, un šī notikuma dēļ tornis arī bija ieguvis savu nosaukumu. Kāpēc lai to gari mērotu ceļu pāri pagalmam, lai viņu vajatu? Gaudu tornī raudas bija dzirdamas tikai tad, kad vējš iegriezās no ziemeļiem tur vējš svilpoja cauri plaisām, kas mūros bija radušās no milzīgā karstuma. Ja ari Hārenholā mita spoki, Āriju tie lika mierā. Viņa baidījās no dzīvajiem Vīses, sīra Gregora Klegana un paša valdnieka I ivina Lanistera, kurš savas istabas bija iekārtojis Karaļa sārta tornī augstākajā un varenākajā no visiem, lai arī tas bija saliecies un pa gabalu atgādināja milzīgu, pa pusei izkusušu melnu sveci.

Viņa reizēm prātoja, ko valdnieks Tīvins darītu, ja viņa aizietu pie tā un paziņotu, ka ir Ārija Stārka, taču meitene zināja, ka viņai nekad neizdosies piekļūt Lanisteram tik tuvu, lai aprunātos. Un, ja arī tiktu, Tīvins viņai nenoticētu, savukārt Vīse pēc tam viņu noslānītu līdz asinīm.

Savā ziņā Vīse bija tikpat briesmīgs kā sīrs Gregors. Kalns varēja izmētāt vīrus kā mušas, bet tajā pašā laikā nepievērsa uzmanību, ka šis mušas viņam staigā apkārt. Vīse vienmēr zināja, kur katrs atrodas, ko dara un pat ko domā. Viņš varēja iesist par sīkāko nieku, turklāt viņam bija suns, kas bija tikpat negants kā saimnieks raiba, riebīga izskata kuce, kas smirdēja trakāk par jebkuru citu suni. Reiz Ārija redzēja, kā Vīse to uzrīda ateju tīrītājam, kurš viņam bija aizdevis dusmas. Kuce izkoda zēnam stilbā robu, bet Vīse tikai pasmējās.

Bija vajadzīgas tikai trīs dienas, lai Vīse iemantotu vietu viņas nakts lūgšanās.

-    Vise, viņa čukstus nosauca viņu kā pirmo. Dansens, Čisvīks, Polivers, Saldumiņš Rafs, Kutinātājs un Suns. Sīrs Gregors, sīrs Ilīns, sīrs Merīns, karalis Džofrejs, karaliene Serseja.

Ja meitene kādu aizmirstu, kā gan viņa pēc tam varētu to uzmeklēt, lai nogalinātu?

Pa ceļam Ārija bija jutusies kā aita, bet Hārenholā viņa pārvērtās par peli. Asajā vilnas paltrakā viņa bija pelēka kā pele un akurāt kā pele līda pa visām pils spraugām, plaisām un tumšajām ejām, lai netrāpītos pa kājām kādam no visvarenajiem.

Reizēm viņai ienāca prātā, ka starp biezajiem pils mūriem peles bija visi, ieskaitot bruņiniekus un varenos valdniekus. Milzīgajā pilī pat Gregors Klegans likās mazs. Hārenholā aizņēma trīsreiz vairāk vietas nekā Ziemmala, un ēkas bija tik lielas, ka tās pat nevarēja salīdzināt. Staļļos pietika vietas tūkstoš zirgiem, dievmežs aizņēma divdesmit akrus, bet ķēķis bija tik plašs kā Ziemmalas Lielā zāle, savukārt Hārenholas lielajā zālē, kas lepni tika dēvēta par Simt kamīnu zāli, lai gan kamīnu tur bija tikai mazliet vairāk par trīsdesmit (Ārija bija skaitījusi divas reizes, un vienreiz viņai sanāca trīsdesmit trīs, bet otrreiz trīsdesmit piecas), valdnieks Tīvins būtu varējis sarīkot dzīres visam savam karaspēkam, tikai viņš to, protams, nedarīja. Mūri, durvis, zāles, kāpnes viss bija tik necilvēciski milzīgs, ka Ārija nevilšus atcerējās vecās auklītes pasakas par milžiem, kas bija dzīvojuši aiz Mūra.

Tā kā valdnieki un valdnieces nekad neievēroja mazo, pelēko peli sev zem kājām, tad Ārija dzirdēja visdažādākos noslēpumus pildot darba pienākumus, vajadzēja tikai turēt vaļā ausis. Skaistā Pija no vīna pagrabiem bija padauza, viņa bija pārgulējusi ar visiem bruņiniekiem, kas pilī bija atrodami. Cietuma uzrauga sieva gaidīja bērnu, taču īstais tēvs bija sīrs Alīns Šķēpučupa vai dziesminieks Vats Baltzobis. Valdnieks Lefords pie galda ņirgājās par spokiem, taču, gulēt ejot, vienmēr iededza sveci. Sīra Danavera ieroču nesējs Džodžs slapinājās gultā. Pavāri necieta sīru Harīsu Sviftu, tāpēc spļāva viņa bļodā. Reiz viņa pat dzirdēja, kā mestra Totmūra kalpone stāstīja savam brālim par vēstuli, kurā Džofrejs nosaukts par bastardu, nevis patieso karali. "Valdnieks Tīvins lika vēstuli sadedzināt un aizliedza tādus zaimus vispār pieminēt," meiča bija čukstējusi.

Tāpat viņa dzirdēja, ka brāļi Staniss un Renlijs sākuši savā starpā karot.

-   Un viņi abi tagad ir karaļi, Vīse teica. Karaļvalstī karaļu ir vairāk nekā šajā pilī žurku.

Pat Lanisteru vīri prātoja, cik ilgi Džofrejs noturēsies Dzelzs tronī.

Puikam nav armijas, tikai tie zeltainie apmetņi, turklāt viņa vietā valda einuhs, punduris un sievišķis, viņa dzirdēja kādu kundzirtli dzērumā pļāpājam. Kāda no viņiem būs jēga, ja sāksies īsta kauja?

Allaž bija dzirdamas runas par Beriku Dondarionu. Kāds resns loka šāvējs apgalvoja, ka viņu nogalinājuši Asiņainie Āksti, bet pārējie par to līkai smējās.

Lorhs viņu nogalināja pie Straujā Ūdenskrituma, bet Kalns viņu nomušīja jau veselas divas reizes. Deru uz sudraba briedi, ka viņš izdzīvojis arī šoreiz.

Ārija nezināja, kas ir Asiņainie Āksti līdz brīdim, kad pēc divām nedēļām Hārenholā ieradās dīvainākie ļaudis, kādus meitene bija redzējusi, zem melna karoga, uz kura bija attēlots āzis ar asiņainiem ragiem, jāja brūni cilvēki ar zvaniņiem matos, jātnieki ar pīķiem melnbalti svītrotos zirgos, 1oka šāvēji ar pūderētiem vaigiem, drukni, matiem apauguši vīri ar kažokadas vairogiem, tumšādaini cilvēki dūnu apmetņos, maza auguma āksts zaļa un sārti rūtainā apģērbā, zobenbrāļi ar jocīgām šķeltām bārdām zaļos, violetos un sudraba toņos, šķēpneši ar daudzkrāsainām rētām uz vaigiem un kāds vājinieks, kura apmetnis bija apšūts ar gariem, gaišiem matiem.

Viņu barvedis bija tievs kā maikste un ļoti garš, saviebtu, izmocītu seju, kas vēl garāka šķita dēļ šķidrās, melnās bārdas, kas no smailā zoda sl iepās gandrīz līdz viduklim. Pie segliem karājās melna tērauda bruņucepure āža galvas formā. Ap kaklu viņam bija ķēde no visdažādāko l/mēru, formu un metālu monētām, bet zirgs no visiem melnbaltajiem lopiņiem bija visdīvainākais.

-  Turies no viņiem pa gabalu, Zebiekste, Vīse sacīja, redzēdams, kā meitene noskatās uz vīru ar āža bruņucepuri. Kopā ar to bija divi viņu pudeles brāļi, valdnieka Leforda ieroču pārziņi.

-   Kas viņi tādi ir?

Viens no kareivjiem iesmējās.

-   Āžakājas, meitēn. Valdnieka Tīvina Asiņainie Āksti.

-   Pietaupi savas asprātības. Ja šie skuķi nodīrās, pats varēsi berzt šīs nolāpītās kāpnes. Tie ir algotņi, Zebiekste, Vīse paskaidroja. Viņi sevi sauc par Drosmīgajiem Biedriem, un tu arī, viņiem dzirdot, nesauc šos citādāk, vai arī tev plāni klāsies. Tas ar āža cepuri ir viņu kapteinis valdnieks Vārgo Houts.

-   Viņš nav nekāds sūda valdnieks, iejaucās otrs kareivis. Tā teica sīrs Emorijs. Viņš ir tikai puņķains algotnis, turklāt pārāk augstās domās par sevi.

-    Jā, piekrita Vīse, bet viņai šo labāk uzrunāt par valdnieku, ja negrib šķirties no rokām un kājām.

Ārija vēlreiz palūkojās uz Vārgo Houtu. "Cik tādu briesmoņu valdniekam Tlvinam ir?"

Drosmīgie Biedri tika izmitināti Atraitņu tornī, tāpēc Ārijai nevajadzēja viņus apkalpot, un meitene par to bija tikai priecīga. Tajā pašā vakarā, kad Āksti ieradās, izcēlās kautiņš starp algotņiem un dažiem Lanisteru vīriem. Sīra Harīsa Svifta ieroču nesējs tika nodurts, bet divi no Asiņainajiem Ākstiem ievainoti. Nākamajā rītā valdnieks Tīvins abus pakāra pie vārtu mājas mūra un kopā ar viņiem arī vienu no valdnieka Līdena loka šāvējiem. Vīse teica, ka loka šāvējs aizsācis skandālu, ķircinot Ākstus par Beriku Dondarionu. Kad pakārtie bija beiguši spārdīties, Vārgo Houts un sīrs Harīss valdnieka Tīvina klātbūtnē apskāvās, sabučojās un nozvērējās viens otru mīlēt mūžīgi. Ārijai Vārgo Houta šļupstošā izruna likās smieklīga, taču viņa savaldījās.

Asiņainie Āksti Hārenholā ilgi neuzkavējās, taču, pirms viņi atkal devās ceļā, Ārija dzirdēja vienu no viņiem sakām, ka ziemeļu armija Rūža Boltona vadībā ieņēmusi Trejžubures Rubīna Braslu.

-   Ja viņš šķērsos upi, valdnieks Tīvins viņu sakaus atkal tāpat kā pie Zaļā Atzara, sacīja kāds Lanisteru loka šāvējs, taču biedri viņu izsmēja.

-    Boltons nelīdīs pāri, kamēr Jaunais Vilks ar saviem mežonīgajiem ziemeļniekiem un pārējiem Vilkiem neizies no Straujupes.

Ārija nebija pat nojautusi, ka viņas brālis ir tik tuvu. Straujupe bija daudz tuvāk Hārenholai nekā Ziemmala, lai gan viņa nezināja, uz kuru pusi. Iedomājoties vien, ka drīz varētu ieraudzīt Roba seju, Ārija bija spiesta iekost lūpā. "Es gribu redzēt arī Džonu, Brenu, Rikonu un māti. Un pat Sansu… Es viņu noskūpstītu un palūgtu piedošanu kā īsta dāma māsai tas patiktu."

No sarunām pagalmā viņa bija uzzinājusi, ka Šausmu torņa augšstāvā tiekot turēti trīs duči gūstekņu, kas savaņģoti kādā kaujā pie Trejžubures Zaļā Atzara. Vairākumam no viņiem bija ļauts brīvi pārvietoties pa pili, pretī saņemot solījumu, ka viņi nemēģinās bēgt. "Viņi ir zvērējuši, ka nebēgs," Ārija sev teica, "taču viņi nekad nav zvērējuši, ka nepalīdzēs izbēgt man."

Gūstekņi Simt kamīnu zālē ēda pie atsevišķa galda un bieži bija redzami pagalmā. Četri brāļi Izkusušā akmens pagalmā katru dienu vingrinājās karamākslā ar nūjām un koka vairogiem. Trīs no viņiem bija Freji no Pārceltuves, bet ceturtais viņu pusbrālis, bastards. Viņi pilī uzkavējās ļoti īsu laiku, jo kādu ritu ieradās divi citi brāļi ar zelta lādi un izpirka tos no bruņiniekiem, kas šos bija sagūstījuši, un visi seši Freji l opa atstāja Hārenholu.

Taču ziemeļniekus gan neviens nenāca izpirkt. Karstais Pīrādziņš stāstīja, ka kāds resns kundziņš visu laiku klīstot pa ķēķi, meklējot kādu lieku loimosu. Viņam esot tik kuplas ūsas, ka teju aizsedzot muti, bet pie apnicina esot saspraude trejžubura formā no sudraba un safīriem. Tas bija valdnieka Tīvina gūsteknis. Taču dedzīgo, jauno, bārdaino cilvēku, kurš valkāja melnu apmetni ar baltu sauli un labprāt viens pats pastaigājās pa cielokšņa mūri, bija sagūstījis kāds klejojošs bruņinieks, kurš bija iecerējis kļūt bagāts, saņemot par viņu izpirkuma maksu. Sansa droši vien būtu zinājusi, kas bija šie cilvēki, taču Ārija nekad nebija pievērsusi uzmanību tituliem un ģerboņiem. Kad septa Mordeina mācīja galveno valdošo namu vēsturi, viņa mēdza sapņot un gaidīt mācību stundas beigas.

Tomēr Ārija atcerējās valdnieku Servīnu. Viņa zemes atradās diezgan tuvu Ziemmalai, un viņa dēls Klejs pie Stārkiem bija biežs viesis. liktenīgā kārtā viņš bija vienīgais gūsteknis, kas nekur negāja, jo gulēja torņa istabā un veseļojās pēc ievainojuma. Dienu no dienas Ārija prātoja, kā tikt garām sargiem, kas stāvēja pie Servīna durvīm. Ja viņš meiteni atcerētos, tad būtu pagodināts, ja varētu viņai palīdzēt. Valdniekam • Iroši vien bija zelts kā jau viņiem visiem varbūt viņš varētu samaksāt kadam no Tīvina algotņiem, lai Āriju nogādā Ziemmalā. Tēvs vienmēr tika teicis, ka algotņi zelta dēļ nodotu ikvienu.

Kādu rītu meitene ieraudzīja trīs Klusējošās māsas pelēkos talāros ar kapucēm ceļam ratos līķi. Mironis bija iešūts dārgā zīda apmetnī ar kara t irvi ģerbonī. Kad Ārija apjautājās, kas ir mirušais, viens no sargiem paskaidroja, ka tas esot valdnieks Servīns. Šie vārdi viņai trāpīja kā kājas spēriens pa vēderu. "Viņš tāpat nebūtu varējis palīdzēt", Ārija sev teica, kad māsas ar ratiem izbrauca pa pils vārtiem. "Viņš pat nespēja palīdzēt pats sev, tu stulbā pele."

Viņa atkal ņēmās berzt, steigties un noklausīties pie durvīm. Viņa dzirdēja, ka valdnieks Tīvins drīz vien uzbrukšot Straujupei vai arī došoties uz dienvidiem, uz Gaisa dārziem, ko no viņa neviens negaidīja. Nē, viņš aizstāvēšot Karaļa ostu, jo visvairāk bija jābaidās no Stanisa. Viņš sūtīšot Gregoru Kleganu un Vārgo Houtu izrēķināties ar Rūžu Boltonu, lai beidzot izrautu šo dunci sev no muguras. Viņš esot aizsūtījis kraukļus uz Ligzdu, jo grasoties apprecēties ar valdnieci Līsu Arīnu un iegūt Arīnu ieleju. Viņš esot iepircis tonnu sudraba, lai izkaltu burvju zobenus, ar kuriem nogalināt Stārku vilkačus. Viņš esot piedāvājis vaid niecei Stārkai miera līgumu, un Karaļkāvis drīz tikšot atbrīvots.

Kraukļi atlidoja un aizlidoja ik dienas, un valdnieks Tīvins visvairāk laika pavadīja aiz slēgtām durvīm kopā ar kara padomi. Ārija reizēm dabūja Lanisteru ieraudzīt, kad viņš pastaigājās pa mūriem kopā ar trim mestriem un resno gūstekni ar biezajām ūsām, taču visbiežāk viņu varēja redzēt stāvam segtajā galerijā zem arkas, kur viņš, uz lielā zobena zelta roktura uzlicis abas rokas, vēroja, kā pagalmā vingrinās kareivji. Ļaudis melsa, ka Tīvins vairāk par visu pasaulē mīlot zeltu un ka no viņa, pat ķēzoties, krītot ārā zelta pikuči. Valdnieks Tīvins bija ļoti spēcīgs vīrs savam vecumam ar biezu, zeltainu vaigubārdu un kailu galvu. Kaut kas viņa sejā Ārijai atgādināja tēvu, lai arī abi nepavisam nebija līdzīgi. "Viņam vienkārši ir valdnieka seja, tas arī viss," meitene sev atgādināja. Viņa atcerējās, kā māte reiz bija teikusi tēvam, lai viņš pieņemot valdnieka sejas izteiksmi un ejot nokārtot kaut kādas darīšanas. Ārija nespēja iedomāties valdnieku Tīvinu smejamies.

Kādu pēcpusdienu, kad viņa gaidīja savu kārtu, lai pie akas iesmeltu ūdeni, viņa izdzirda iečīkstamies austrumu vārtu viras un pa tiem raitā solī iejāja vīru pulciņš. Kad Ārija uz barveža vairoga ieraudzīja mantikoru, viņu pārņēma naids.

Dienas gaismā sīrs Emorijs Lorhs neizskatījās tik biedējošs kā lāpas staros, taču cūkas acis no viņa sejas nekur nebija pazudušas. Kāda no sievietēm pastāstīja, ka viņš ar saviem vīriem apjājis visapkārt ezeram, vajājot Beriku Dondarionu un nogalinot dumpiniekus. "Mēs nebijām dumpinieki," Ārija nodomāja. "Mēs bijām no Naktssardzes, un Naktssardze nenostājas nevienā pusē." Sīram Emorijam gan līdzi bija mazāk vīru nekā toreiz un daudzi bija ievainoti. "Ceru, ka viņu brūces sastrutos un viņi visi nomirs." Bet tad viņa ieraudzīja kolonnas beigās ejam pazīstamu trijotni.

Rordžs bija uzlicis galvā melnu bruņucepuri ar platu deguna aizsargu, un tagad tikpat kā nevarēja redzēt, ka viņam nav deguna. Blakus jāja Kodējs, un likās, ka zirgs kuru katru brīdi sabruks zem tā svara. Viņa miesu klāja pa pusei sadzijuši apdegumi, kas Kodēju padarīja vēl atbaidošāku nekā iepriekš.

Taču Žakens Hgars joprojām smaidīja. Viņa apģērbs vēl arvien bija noplīsis un netīrs, taču viņš bija atradis laiku, lai nomazgātos un sasukātos. Sarkanbaltie, mirdzošie mati krita pār pleciem, un Ārija dzirdēja citas meitenes sajūsmā sačukstamies.

"Man vajadzēja ļaut viņiem sadegt. Džendrijs teica, lai viņi deg, un man vajadzēja paklausīt." Ja Ārija nebūtu pametusi viņiem cirvi, visi trīs būtu beigti." Uz mirkli viņa izbijās, taču visi pajāja viņai garām bez mazākas intereses. Vienīgi Žakens Hgars skatījās uz viņas pusi. "Viņš mani nepazīst Ārija domāja. "Tad es biju mazs, negants puišelis, bet tagad esmu pelēka pele ar spaini rokās."

Visu atlikušo dienu viņa berza Raudu torņa kāpnes, un pret vakaru Ai iiai rokas jau bija jēlas un asiņoja, turklāt sāpēja tik ļoti, ka trīcēja, kad viņa nesa spaini atpakaļ uz pagrabu. Viņa bija tik pārguruši, ka pat ēst vairs negribējās, tāpēc atvainojās Visem un saritinājās uz sava salmu maisa.

Vise, viņa žāvādamies skaitīja. Dansens, Čisvīks, Polivers, Saldi uniņš Rafs. Kutinātājs un Suns. Sīrs Gregors, sīrs Emorijs, sīrs Ilīns, Hlrs Merīns, karalis Džofrejs, karaliene Serseja.

Meitene apsvēra iespēju pievienot lūgšanai vēl trīs vārdus, taču bija pārak piekususi, lai galīgi izlemtu. Ārija sapņoja par vilkiem, kas skraida pa niežu, kad spēcīga roka aizspieda viņai muti kā ar siltu akmens plāksni Viņa tūdaļ pamodās un sāka spirināties.

Meitene neko nesaka, kāda balss viņai pie auss nočukstēja. Meitenes lūpas ir slēgtas, neviens neko no viņas nedzird, bet draugi var api nnaties, nevienam nezinot. Vai ne?

Sirds lēca vai pa muti ārā, taču Ārijai izdevās viegli palocīt galvu.

Žakens H gars noņēma roku viņai no mutes. Cellē valdīja piķa melna lumsa, un Ārija nevarēja saskatīt viņa seju pat dažu collu attālumā, taču ttpēja viņu saost: Žakena miesa smaržoja pēc tīrības un ziepēm, turklāt viņš bija iesmaržojis arī matus.

Zēns kļūst par meiteni, viņš noteica.

Es vienmēr esmu bijusi meitene. Man likās, ka jūs to neatklāsiet.

Vīrs redz. Vīrs zina.

Viņa atcerējās, kā bija Žakenu Hgaru ienīduši.

Man bail no tevis. Tu tagad esi viens no viņiem vajadzēja ļaut tev sadegt. Ko tu te dari? Ej prom vai arī es saukšu Vīsi.

Vīrs maksā parādus. Vīrs ir parādā trīs.

Trīs?

Sarkanais dievs vienmēr paņem savu, meitenīt, un tikai ar nāvi var samaksāt par dzīvi. Meitene paņēma trīs dzīvības, kas piederēja viņam. Meitenei jādod vietā trīs dzīvības. Nosauc vārdus, un vīrs izdarīs pārējo. Viņš grib palīdzēt, Ārijai pēkšņi radās cerību stars, kas gandrīz lika viiiai noreibt. Aizved mani uz Straujupi, tas nav tālu. Ja mēs nozagtu zirgus, mēs varētu…

Jaunais vīrietis uzlika Ārijai uz lūpām pirkstu.

-    No manis tu dabūsi trīs dzīvības. Ne vairāk, ne mazāk. Trīs dzīvības, un mēs esam norēķinājušies. Lai meitene padomā. Viņš liegi noskūpstīja Ārijas matus. Tikai ne pārāk ilgi.

Kad Ārija aizdedzināja sveces galu, no Žakena Hgara cellē bija palikusi tikai ingvera un krustnagliņu vēsma. Sieviete, kas gulēja blakus nišā, pagriezās uz otriem sāniem un sodījās par gaismu, tāpēc meitene sveci nopūta. Viņa aizvēra acis, un tūdaļ garām slīdēja sejas: Džofrejs ar savu māti, Ilīns Peins, Merīns Trents un Sandors Klegans… taču viņi bija simtiem jūdžu attālumā Karaļa ostā, bet sīrs Gregors kopā ar Rafu, Čisvīku un Kutinātāju pirms pāris dienām bija devies kārtējos sirojumos. Pilī gan bija palicis sīrs Emorijs Lorhs, un viņu Ārija ienīda gandrīz tikpat spēcīgi. Bet varbūt tomēr ne? Viņa par to nebija īsti pārliecināta. Vēl jau bija arī Vīse.

Nākamajā rītā viņa par Vīsi atcerējās atkal, kad miega trūkuma dēļ pēkšņi nožāvājās.

-    Zebiekste, Vīse noburkšķēja, ja es vēlreiz redzēšu tavu atvērto muti, izraušu tev mēli un izbarošu to savai kuņai.

Cieši satvēris Ārijas ausi pirkstos un pagriezis, lai viņai būtu skaidrs, ka tie nav joki, namziņa palīgs lika viņai atkal ķerties pie kāpņu bēršanas vakarā tām bija jābūt tīrām līdz trešajam stāvam.

Strādādama Ārija domāja par cilvēkiem, kuru nāvi viņa vēlējās. Viņa iztēlojās uz pakāpieniem to sejas un berza arvien stiprāk, lai noberztu tās no akmens. Stārki ar Lanisteriem karoja, un viņa bija Stārka, tāpēc tai vajadzēja nogalināt pēc iespējas vairāk Lanisteru kā jau karā. Taču viņa nezināja, vai var uzticēties Žakenam. "Man pašai viņi jānogalina. Kad tēvs kādam piesprieda nāves sodu, tad pats ņēma rokās savu lielo zobenu Ledu. "Ja tu kādam atņem dzīvību, tad tu tam cilvēkam esi parādā to, lai ieskatītos viņam acīs un dzirdētu viņa pēdējos vārdus," Ārija reiz bija dzirdējusi tēvu sakām Robam un Džonam.

Nākamajā un aiznākamajā dienā viņa izvairījās no Žakena Hgara. Tas nebija grūti, jo viņa bija sīciņa, bet pils ārkārtīgi liela, un tur netrūka spraugu, kur var paslēpties peles.

Bet tad, agrāk nekā gaidīts, atgriezās sīrs Gregors un gūstekņu vietā viņš dzina kazu baru. Meitene dzirdēja, ka kādā no valdnieka Berika naksnīgajiem uzbrukumiem viņš zaudējis četrus vīrus, taču tie, ko Ārija ienīda visvairāk, atgriezās neskarti un iekārtojās savās vietās Raudu torņa otrajā stāvā. Vīse redzēja, ka vīriem dzeramā netrūkst.

Šai bandai vienmēr ir pamatīgas slāpes, viņš norūca. Zebieki. aizej noskaidro, vai viņiem nav jāsalāpa drēbes, es tikmēr pasaukšu vecenes.

Ārija joza augšup pa tīri noberztajām kāpnēm. Neviens nepievērsa uzmanību, kad viņa iegāja istabās. Čisvīks sēdēja pie uguns ar alus ragu rokās un stāstīja smieklīgus atgadījumus no dzīves. Viņa neuzdrošinājās flisvīku pārtraukt, ja nevēlējās iemantot pārsistu lūpu.

Pēc labās rokas turnīra, vēl pirms kara, Čisvīks klāstīja, mēs sepliui kopā ar sīru Gregoru jājām uz rietumiem. Tur bija Rafs un jaunais Džoss Stilvuds, kurš turnīrā bija sīra ieroču nesējs. Tā nu mēs esam pie tās piemīztās upes, kas bija pārplūdusi, jo trīs dienas lietus bija gāzis kā ai spaiņiem. Nav ko domāt pārjāt pāri pa braslu, taču blakus ir krogs, un tur mēs arī apmetamies. Sīrs paņem pie dziesmas aldari un piekodina, lai mūsu ragi ir pilni tik ilgi, kamēr upē nenoplok ūdens, jums vajadzēja redzēt, kā tā veča cūkas ačeles iemirdzējās, kad šis ieraudzīja sudrabu. Tā nu šis kopā ar savu meitu nes mums alu tādus brūnus mīzalus, kas negaršo nevienam, arī sīram ne. Aldaris visu laiku kladzina, i ik viņš ir priecīgs, ka mēs tur esam, jo lietus dēļ klientu maz. Tas nelga la arī nespēj aizvērt savu pāksti, lai gan sīrs sēž kā ūdeni mutē ieņēmis un pukojas par Ziedu bruņinieka cūcību. Jums vajadzēja redzēt, kā šis bija sakniebis lūpas, tāpēc mēs un pārējie puiši nemaz nemēģinām pavērt mutes, bet aldaris nespēj apklust. Šis vēl apjautājas, kā sīram gājis turnīrā. Čisvīks ieņirdzās, iedzēra no raga alu un ar plaukstas virspusi noslaucīja putas no mutes. Tikmēr viņa meita nes un lej alu sīks,resns skuķis ap astoņpadsmit…

Drīzāk jau trīspadsmit, Saldumiņš Rafs iestarpināja.

Var jau būt, bet Egons ir iedzēris un sāk viņu apgrābstīt. Iespējams, es arī maķenīt pagrābstījos, un Rafs saka jaunajam Stilvudam, lai šis saņemas drosmi, stiepj skuķi uz istabu un kļūst par vīru. Beigu beigās Džoss arī palien skuķim zem brunčiem, bet šī iebļaujas, sadauza krūzi šim pret pauri un laižas prom uz ķēķi. Tā tas viss arī būtu palicis, bet vecais muļķis iet pie sīra un pieprasa, lai viņš, iesvaidīts bruņinieks un tādā garā, pavēl mums likt viņa skuķi mierā. Sīrs Gregors līdz tam mums nebija pievērsis nekādu uzmanību, bet tagad viņš paskatās jūs jau zināt, kā un saka vecajam, lai šis atved šurp skuķi. Vecais atstiepj skuķi no ķēķa, un pats vainīgs. Sīrs nopēta skuķi un saka: "Tad šī ir tā mauka, par kuru tu tā satraucies?" Un vecais muļķis Gregoram tieši acīs pasaka: "Sīr, mana Laina nav mauka." Sīrs, aci nepamirkšķinot, pasviež vecajam vēl vienu sudraba gabalu un saka: "Tagad ir." Šis norauj skuķim brunčus un izdrāž šo turpat uz galda papucīša acu priekšā, bet skuķis tikai spirinās un spiedz kā trusis. Jums vajadzēja redzēt tā veča ģīmi! Es tā sāku ņirgt, ka man alus pa degunu iztecēja. Tad no pagraba atskrien puika, laikam dēls, un Rafam nekas cits neatlika, kā iespraust šim dunci vēderā. Tikmēr sīrs savu darāmo ir pabeidzis, apsēžas un dzer tālāk, bet mēs laižam skuķi pa apli. Tobots jūs jau zināt, kāds viņš ir šo pagriež otrādi un sāk drāzt pakaļā. Kad šī nonāca pie manis, tad jau bija pārstājusi spirināties nezinu, varbūt iepatikās vai kā, lai gan man vispār patīk neliela kustība. Un tagad nāk pats labākais: kad viss ir galā, sīrs saka vecajam, lai šis izdod atlikumu, jo skuķis neesot sudraba gabala vērts… un stulbais vecis tūdaļ atstiepj sauju vara monētu, lūdz kungam piedošanu un pateicas par to, ka esam viņa viesi!

Visi vīri ierēcās smieklos, bet visskaļāk gavilēja Čisvīks pats viņš līksmoja tā, ka puņķi no deguna tecēja sirmajā, šķidrajā bārdā. Ārija stāvēja durvīs un vēroja viņu, bet tad, ne vārda nesakot, atgriezās cellē. Kad Vīse dabūja zināt, ka viņa nav pajautājusi par lāpāmajām drēbēm, viņš norāva meitenei bikses un slānīja ar rīksti tik ilgi, kamēr viņai pa ciskām sāka tecēt asinis, taču Ārija aizvēra acis un domāja par visu, ko viņai bija mācījis Sīrio, tāpēc pērienu tikpat kā nejuta.

Pēc pāris dienām Vīse sūtīja Āriju uz Baraku zāli apkalpot vīrus pie galda. Viņa nesa apkārt vīna krūku un lēja dzērienu kausos, kad pēkšņi otrā pusē ejai ieraudzīja sēžam Žakenu H garu ar bļodu priekšā. Ārija iekoda lūpā un piesardzīgi palūkojās apkārt, vai tuvumā nav Vīses. "Bailes cērt dziļāk par zobenu," viņa sev atgādināja.

Meitene paspēra soli, tad vēl vienu un ar katru nākamo viņa arvien mazāk sevi uzskatīja par peli. Piepildot vīna kausus, viņa pamazām tuvojās vajadzīgajai solu rindai. Pa labi no Žakena sēdēja pamatīgi iereibušais Rordžs, taču viņš meiteni pat nepamanīja. Ārija pieliecās tuvāk un iečukstēja Žakenam ausī:

Čisvīks.

Loratietis nekādi neizrādīja, ka būtu jelko dzirdējis.

Kad krūka bija tukša, Ārija steidzās uz pagrabiem, lai no mucas to vēlreiz piepildītu, un tūdaļ atgriezās pie darba. Kamēr viņa bija prom, neviens nebija nomiris no slāpēm un neviens nebija pamanījis viņas nozušanu.

Nākamajā dienā nekas nenotika. Arī nākamajā dienā ne, taču trešajā dienā, kad Ārija kopā ar Vīsi devās uz ķēķi pusdienās, viņa izdzirda runas.

Pagājušajā nakti viens no Kalna vīriem nokritis no tiltiņa un aplauzis kaklu, Vīse stāstīja pavāram.

Piedzēries? kāda sieviete pajautāja.

Ne vairāk kā parasti. Viens otrs mēļo, ka viņu lejā nometis Hārenholas spoks.

Vise iespurdzās, lai parādītu, ko viņš domā par šādām baumām.

"Tas nebija Hārens," Ārija jau gribēja teikt. "Tā biju es." Viņa bija nopilinājusi Čisvlku ar vienu čukstu un nogalinās vēl divus. "Es esmu Harenholas spoks," viņa iedomājās.

Tajā vakarā viņas lūgšana bija par vienu vārdu īsāka.

KETLĪNA

Tikšanās bija norunāta pļaviņā, kuras īsajā zālē vietām vidēja gaiši pelēkas sēnes un nesen nogāztu koku svaigie celmi.

Mēs, kundze, esam pirmie, noteica Haliss Mollens, kad viņi apturēja zirgus starp celmiem. Vieni starp abām armijām. Rokā viņam bija piķis, kura galā plīvoja karogs ar Stārku nama dižvilka zīmi. No šejienes Ketllna nespēja saskatīt jūru, taču juta tās tuvumu. Katra austrumu vēja brāzma atnesa spēju sāls smaržas vilni.

Stanisa Barateona viri bija nocirtuši kokus, lai būvētu aplenkuma torņus un katapultas. Ketlīna prātoja, cik veca bijusi meža audze un vai Neds te bija atpūties, kad veda savus pulkus uz dienvidiem, lai pārrautu iepriekšējo Vētrasgala aplenkumu. Toreiz Edards Stārks izcīnīja dižu uzvaru vēl jo dižāku tāpēc, ka netika izlieta ne lāse asiņu.

"Kaut dievi man ļautu paveikt to pašu," Ketlīna klusībā lūdzās. Viņas vīri uzskatīja, ka pat ierašanās šeit bija neprāts. Šī, kundze, nav mūsu kauja, sīrs Vendels Manderlijs bilda. Es zinu, ka viņa karaliskā augstība nepriecātos, uzzinājis, kādām briesmām sevi pakļauj māte.

Mūs visus apdraud briesmas, viņa atgādināja Manderlijam, iespējams, mazliet par asu. Vai jūs, sīr, uzskatāt, ka es alkstu šeit atrasties? "Mana īstā vieta būtu Straujupē līdzās mirstošajam tēvam vai Ziemmalā pie dēliem."Robs sūtīja mani uz dienvidiem runāt viņa vārdā, un to es arī grasos darīt. Ketlīna zināja, ka nebūs viegli panākt izlīgumu starp abiem brāļiem, taču karaļvalsts dēļ to vajadzēja vismaz mēģināt.

Pāri lietū izmirkušajiem laukiem un klinšu grēdām viņa varēja saskatīt milzīgo Vētrasgala cietoksni slienamies pret debesīm. Tā mugura

bija pavērsta pret neredzamo jūru. ŠI gaiši pelēkā akmens milža pakājē cietoksni aplenkuši pavēlnieka Stanisa Barateona armija likās sīka un niecīga, gluži kā ar karodziņiem apkārušās peles.

dziesmas daudzināja, ka Vētrasgalu sendienās esot uzcēlis Darans, pirmais Vētru karalis, kurš reiz iekarojis daiļās Elenejas jūras dieva un veļa dievietes meitas sirdi. Kāzu naktī Eleneja esot dāvājusi savu jaunavību mirstīgā mīlestībai, tā atsakoties no nemirstības, tāpēc viņas skumstošie vecāki ļāvuši vaļu dusmām un raidījuši vējus un ūdeņus pāri darana apmetnei. Visi viņa draugi un brāļi, kā arī citi kāzu viesi gājuši bojā zem grūstošajām sienām vai aizrauti jūrā, taču Eleneja pasargājusi daranu, apskaujot jauno vīru, lai tam nenotiktu nekas ļauns. Kad beidzot pienākusi rītausma, viņš pieteicis dieviem karu un apzvērējis uzcelt Vētrasgalu no jauna.

Darans esot uzcēlis vēl piecus cietokšņus, katru lielāku un varenāku pariepriekšējo, taču tos visus sadragājuši brāzmainie vēji, kas gaudodami Iraukušies pāri Kuģlaužu līcim, dzenot sev pa priekšu milzīgas ūdens Mcnas. Karaļa vasaļi lūgušies, lai nākamo pili Darans celtu dziļāk iekšzemē. Priesteri skandinājuši, ka viņam jāizlīgst ar dieviem un jāatdod Eleneja jūras viļņiem. Pat karalistes vienkāršie iedzīvotāji lūguši karali piekāpties. Tomēr Darans palika pie sava. Tad viņš uzcēlis septīto, visvarenako cietoksni. Daži apgalvoja, ka viņam to celt palīdzējuši mežabērni, savienojot akmeņus ar burvestību spēku. Citi zināja teikt, ka to, kas viņam jādara, pavēstījis mazs zēns, kurš pēcāk pieaudzis par Brendonu Namdari. Lai ko vēstītu katra leģenda, beigas visām bija vienādas. Lai p.an piktie dievi raidīja pret septīto pili vētru pēc vētras, tā stāvēja kā •.lāvējusi, un Dievu Bieds Darans kopā ar daiļo Eleneju nodzīvoja tur līdz pat mūža beigām.

Taču dievi neko neaizmirsa un vētras turpināja velties pāri šaurajai jūrai. Tomēr Vētrasgals tās visas izturēja, vispirms gadsimtu, tad arī gadu tūkstošu garumā, cietoksnis, kam līdzīgu nepazina pasaule stāvēja kā stāvējis. Tā sienas bija simt pēdu augstas, bez vienas šaujamlūkas vai palīgizejas. Katrs mūru sprīdis bija noapaļots, izliekts, gluds, to akmeņi savienoti tik izmanīgi, lai nekur neveidotos ne spraudziņa, ne leņķītis, ne robiņš, kur vējam aizķerties. Runāja, ka mūris šaurākajā vietā esot četrdesmit pēdu biezs, bet jūras pusē tā biezums sasniedzot astoņdesmit pēdu. Sienu veidoja divi akmeņu slāņi, starp kuriem atradās smilšu un būvgružu pildījums. Šī milzīgā aizsardzības būve sargāja no vēja un viļņiem virtuves, staļļus un pagalmus. Cietoksnim bija viens vienīgs tornis milzīga muca bez logiem jūras pusē. Tornis bija tik liels, ka tajā atradās gan graudu apcirkņi un barakas, gan dziru zāle un pavēlnieka istabas. Tā virsotni vainagoja milzīgs, robots kronis, tāpēc no attāluma tornis atgādināja ar dzelkšņiem bruņotu dūri augšup pastieptas rokas galā.

-    Kundze, uzsauca Haliss Mollens. No mazās, kārtīgās nometnes cietokšņa pakājē izjāja divi viri un lēnā soli devās uz gaidītāju pusi. Tas laikam būs karalis Staniss.

-    Bez šaubām. Ketlīna vēroja abus tuvojamies. "Tam vajadzētu būt Stanisam, taču tas nav Barateonu karogs." Jātniekiem virs galvas plivinājās spilgti dzeltens audums gaišāks par Renlija karogu piesātināto zeltu ar sarkanu zīmi, kuras apveidu no tik liela attāluma valdniece Stārka nespēja saskatīt.

Renlijam bija jāierodas beidzamajam. To viņš Ketlīnai bija skaidri un gaiši pateicis, kad viņa devās ceļā. Renlijs piekodināja, ka netaisoties kāpt seglos, pirms neredzēšot brāli pusceļā. Tam, kurš ierastos pirmais, nāktos gaidīt otru, un Renlijs netaisījās nevienu gaidīt. "Tādas ir tās karaļu spēlītes," Ketlīna nodomāja. Un viņa galu galā nebija karaliene, viņai nevajadzēja tajā piedalīties. Turklāt viņa prata gaidīt.

Kad Staniss piejāja tuvāk, viņa pamanīja tam galvā sarkana zelta kroni, kas bija izkalts liesmu formā. Valdnieka siksnu rotāja vairāki granāti un dzeltens topāzs, bet zobena rokturī bija iestrādāts liels četrstūraini noslīpēts rubīns. Citādi viņš bija tērpies ļoti vienkārši: virs stepēta kamzoļa uzvilkta kniežu izraibināta ādas veste, zābaki krietni nonēsāti, bikses šūtas no brūnas vadmalas. Zīme uz viņa saules dzeltenā karoga izrādījās sarkana sirds ar oranžu blāzmu visapkārt. Ketlīna pamanīja arī kronēto briedi, tiesa… tikai tas bija sarucis pagalam sīks un paslēpts sirds vidū. Vēl dīvaināks izrādījās viņa karognesējs tā bija sarkanās drānās tērpusies sieviete, kuras seju slēpa sarkanā apmetņa milzīgā kapuce. "Sarkanā priesteriene," Ketlīna izbrīnīta nodomāja. Sektai bija daudz pielūdzēju, liela vara brīvpilsētās un tālajās austrumu zemēs, taču septiņās valstībās tās piekritējus varēja saskaitīt uz vienas rokas pirkstiem.

-    Valdniece Stārka, vēsi, bet pieklājīgi bilda Staniss Barateons, apturēdams savu zirgu. Viņš pielieca galvu izskatījās, ka kopš beidzamās tikšanās reizes pavēlnieka mati kļuvuši krietni plānāki.

-    Pavēlniek Stanis, viņa atsaucās.

Zem īsi apgrieztās bārdiņas smagā žokļa muskuļi uz mirkli savilkās mezglā, taču Staniss nesāka viņu audzināt par saviem tituliem. Par to Ketlīna bija pateicīga. Es necerēju jūs sastapt pie Vētrasgala.

Es nebiju cerējusi te nokjūt.

Vecākā Barateona dziļi iekritušās, nemiera pilnās acis nopētīja valdniec i Stārku. Staniss nebija galma čalām radīts vīrs. Izsaku līdzjūtību par jūsu vīra nāvi, viņš noteica, lai gan Edards Stārks nebūt nebija mans draugs.

Viņš, cienītais kungs, nebija arī jūsu ienaidnieks. Kad valdnieki Tīrels un Sarkanvīns grasījās jūs nomērdēt badā šajā cietoksnī, aplenkumu pārrava tieši Edards Stārks.

-  Tāpēc, ka pildīja mana brāļa pavēli, nevis tāpēc, ka mīlēja mani, Maniss teica. Valdnieks Edards izpildīja savu pienākumu, to es nenolūgšu. Vai gan to pašu vienmēr neesmu darījis arī es? Man vajadzēja kļūt (•ar Roberta labo roku.

Jūsu brālis lēma citādi. Neds nekāroja šī amata.

- taču viņš to pieņēma. Tas amats pienācās man. Tiesa, vienu gan es varu apsolīt viņa slepkavas tiks tiesāti.

"Kā gan vīriem, kuri grib kļūt par karaļiem, patīk citiem solīt savu puiinieku galvas." Jūsu brālis man solīja to pašu. Bet, ja runājam godigi, es labprātāk atgūtu savas meitas, bet tiesāšanu atstātu dievu ziņā. Mana Sansa vēl joprojām ir Sersejas nagos, un par Āriju nekas nav dzirdēts kopš Roberta nāves dienas.

-             Ja mēs uziesim jūsu bērnus, kad es ieņemšu pilsētu, viņi tiks nosūtīti i pie jums. "Dzīvi vai miruši," likās izskanam viņa balsī.

Un kad gan tas notiks, valdniek Stanis? Karaļa osta atrodas līdzās jusu Pūķakmenim, taču es jūs sastopu šeit.

Jūs, valdniece Stārka, esat ļoti tieša. Lieliski, tad es varu jums atbildēt tikpat atklāti. Lai ieņemtu pilsētu, man ir vajadzīgi to dienvidu karognešu pulki, kurus es redzu lauka otrā pusē. Pašlaik viņus komandē mans brālis, tāpēc man tie ir viņam jāatņem.

-  Vīri zvēr uzticību tam, kam vēlas, manu pavēlniek. Šie valdnieki /vērēja pakļauties Robertam un Barateonu namam. Ja jūs un jūsu brālis aizmirstu par savu strīdu…

-  Starp mani un Renliju nebūtu nekāda strīda, ja viņš pildītu savu pienākumu. Es esmu viņa vecākais brālis un viņa karalis. Es vēlos tikai to, kas man likumīgi pienākas. No Renlija es sagaidu uzticību un paklausību. Un es to panākšu. Gan no viņa, gan no pārējiem pavēlniekiem. Staniss nopētīja Ketlīnas seju. Un kāda iemesla dēļ šeit esat ieradusies jūs, kundze? Vai Stārku nams ir pievienojies manam brālim?

"Tādi vīri nepiekāpjas," viņa nodomāja, tomēr nolēma mēģināt. Pārāk daudz bija likts uz spēles. Mans dēls valda kā Ziemeļu karalis, tā to lēma mūsu valdnieki un ļaudis. Viņš neliec celi neviena priekšā, bet pasniedz draudzīgu roku ikvienam.

-    Karaļiem nav draugu, strupi izmeta Staniss, tikai pavalstnieki un ienaidnieki.

-    Un brāļi, Ketlīnai aiz muguras atskanēja līksma balss. Valdniece Stārka paskatījās pāri plecam tur pavēlnieka Renlija zirgs mierīgi līkumoja starp celmiem. Jaunākais Barateons zaļa samta kamzolī un ar vāverādām apdarinātajā atlasa apmetnī izskatījās lieliski. Viņa galvu greznoja zelta rožu pinums, bet uz pieres slējās nefrīta brieža galva. No kroņapakšas vijās gari, melni mati. Renlija zobena siksnu rotāja roboti melna dimanta gabali, bet ap kaklu karājās no zelta un smaragdiem darināta ķēde.

Arī Renlijs par savu karognesēju bija izvēlējies sievieti, lai gan Brīnās seju un apveidus slēpa plākšņu bruņas, kas nedeva ne mazāko mājienu par viņas dzimumu. Divpadsmit pēdas garā pīķa galā uz jūras vēja plandītā zeltītā auduma bija attēlots skrejošs briedis.

-    Valdniek Renlij, brālis strupi sveicināja.

-    Karali Renlij. Vai tas tiešām esi tu, Stanis?

-    Kas gan cits es varētu būt? Staniss saviebās.

-    Kad es ieraudzīju karogu, es samulsu. Kā karogu tu nes? Renlijs bezrūpīgi paraustīja plecus.

-    Pats savējo.

-    Karalis par savu zīmi ir izvēlējies Gaismas Dieva liesmojošo sirdi, ierunājās sarkanajās drānās tērptā priesteriene.

-    Viss, kas notiek, ir uz labu. Ja mēs abi izmantotu vienu un to pašu karogu, kauja varētu izvērsties visai mulsinoša, likās, ka Renliju tas uzjautrina.

-     Cerēsim, ka kaujas nebūs. Mums trim ir kopīgs ienaidnieks, kas vēlas iznīcināt mūs visus, Ketlīna iebilda.

Staniss nepasmaidīdams nopētīja valdnieci Stārku. Dzelzs tronis pēc likuma pienākas man. Visi, kas to noliedz, ir mani ienaidnieki.

-    To, brāl, noliedz visa karaļvalsts, Renlijs sacīja. Veci večuki to noliedz pirmsnāves murgos un vēl nedzimuši bērni to noliedz no mātes klēpja. To noliedz gan Dornē, gan uz Mūra. Neviens tevi nevēlas par karali. Piedod.

Stanisa saspringtajā sejā savilkās žokļa muskuļi. Es reiz zvērēju, ka ar tevi nebūs nekādu sarunu, kamēr tu valkāsi šo nodevēja kroni. Žēl, ka es pārkāpu savu apņemšanos.

-    Par ko gan jūs runājat! Ketlīna iesaucās. Valdnieks Tīvins gaida Hārenholā ar divdesmit tūkstošiem vīru. Karaļkāvja armijas atliekas ir pārgrupējušās pie Zelta Zoba, vēl viena Lanisteru armija pulcējas Rūdas klinšu ēnā, bet Karaļa osta un jūsu dārgais Dzelzs tronis ir Sersejas un viņas dēla rokās. Jūs abi saucat sevi par karaļiem, taču karaļvalsts asiņo, un neviens, izņemot manu dēlu, pat nepaceļ zobenu, lai to aizstāvētu.

Renlijs paraustīja plecus. Jūsu dēls ir uzvarējis pāris kaujās. Es uzvarēšu karā. Lanisteri pagaidīs, kamēr man labpatiksies tikt ar viņiem galā.

-    Ja tev ir kādi piedāvājumi, izsaki tos, Staniss aprauti noskaldīja, vai arī es dodos projām.

-    Ļoti jauki, Renlijs atbildēja. Es piedāvāju tev nokāpt no zirga, mesties manā priekšā uz ceļa un zvērēt man uzticību.

-    Tas nekad nenotiks, Staniss tik tikko novaldīja dusmu lēkmi.

-    Tu taču kalpoji Robertam, kāpēc nevēlies kalpot man?

-    Roberts bija mans vecākais brālis. Tu esi jaunākais.

-    Jaunāks, drosmīgāks un daudz pievilcīgāks…

-    …turklāt zaglis un viltvārdis.

-    Tārgārjeni par viltvārdi sauca arī Robertu. Viņš kaut kā spēja sadzīvot ar šo kaunu. Gan tas izdosies arī man, Renlijs paraustīja plecus.

"Tas nekur nederēja." Ieklausieties tajā, ko runājat! Ja jūs būtu mani dēli, es jūs sasistu kopā ar pierēm un ieslēgtu guļamistabā, līdz jūs atcerētos, ka esat brāļi!

Staniss saviebies paskatījās uz Ketlīnu. Jūs, valdniece Stārka, uzņematies pārāk daudz. Es esmu likumīgais karalis, un jūsu dēls ir tāds pats nodevējs kā mans brālis. Pienāks arī viņa laiks.

Šie nepārprotamie draudi lika uzbangot Ketlīnas dusmām. Jūs varat saukāt citus par nodevējiem un viltvāržiem, kungs, bet ar ko gan jūs atšķiraties no viņiem? Jūs apgalvojat, ka tikai jūs esot likumīgais karalis, taču man šķiet, ka Robertam ir divi dēli. Pēc visiem septiņu valstību likumiem īstais mantinieks ir princis Džofrejs, bet pēc viņa Tommens… un mēs visi esam nodevēji, lai cik labi būtu mūsu nodomi.

-    Tev, Stanis, jāpiedod valdniecei Ketlīnai, Renlijs iesmējās. Viņa ir atjājusi no pašas Straujupes, un tas ir garš ceļš. Baidos, ka viņa tā arī nav redzējusi tavu mazo, jauko vēstulīti.

-    Džofrejs nav no mana brāļa sēklas, Staniss īsi noskaldīja. Tāpat kā Tommens. Viņi ir dzimuši ārpus laulības. Un meitene arī. Viņi visi ir asinsgrēkā ieņemti briesmoņi.

"Vai uz šādām dusmām būtu spējīga pat Serseja?" Ketlīnai trūka vārdu.

-    Ļoti jauks pastāstiņš, kundze, vai ne? Renlijs apvaicājās. Es biju ierīkojis nometni pie Raga kalna, kad valdnieks Tārlijs saņēma šo ziņu, un, jāatzīst, tā lika aizrauties elpai. Viņš uzsmaidīja brālim. Man, Stanis, nekad pat prātā nebija ienācis, ka esi tik gudrs. Ja tā būtu patiesība, tu tik tiešām būtu Roberta mantinieks.

-   Ja būtu patiesība? Vai tu mani uzskati par meli?

-   Vai tu vari pierādīt kaut vārdu no šīs pasaciņas?

Staniss nošņirkstināja zobus.

"Roberta ausīs nekas tāds nevarēja būt nācis," Ketlīna nodomāja, "citādi Serseja tajā pašā brīdī būtu šķīrusies no galvas." Valdniek Stanis, viņa vaicāja, ja jūs zinājāt, ka karaliene ir vainīga tik baisos noziegumos, kāpēc jūs klusējāt?

-    Es neklusēju, Staniss uzstāja. Es vērsos ar savām aizdomām pie Džona Arīna.

-   Nevis pie sava brāļa?

-    Brālis mani neturēja īpaši augstā vērtē, Staniss atbildēja. Ja šādi apvainojumi izskanētu no manas mutes, tie liktos sīkmanīgi un savtīgi, tie izskanētu kā mēģinājums nostāties pirmajā vietā starp mantiniekiem. Es uzskatīju, ka Roberts vairāk ieklausīsies, ja šī apsūdzība izskanēs no pavēlnieka Arīna mutes, jo brālis mīlēja savu labo roku.

-   O! Renlijs iejaucās. Tagad mums būs jādzird miruša vīra liecība.

-    Vai tu uzskati, ka viņš tā pēkšņi nomira pats no sevis, tu, aklo muļķi? Baidīdamās, ka viņas noslēpums varētu atklāties, Serseja pavēlēja, lai Arīnu noindē. Valdnieks Džons vāca pierādījumus…

-    …kas bez šaubām aizgāja kopā ar viņu. Cik neparocīgi.

Ketlīna atcerējās notikumu secību, un viņas prātā sāka veidoties mozaīka. Vēstulē, ko man uz Ziemmalu atsūtīja māsa LIsa, arī viņa apvainoja karalieni vira nonāvēšanā, viņa atzina. Vēlāk, jau Ligzdā, viņa pārmeta slepkavību karalienes brālim Tlrionam.

-     Ja mēs iekāpjam čūsku midzenī, vai gan ir svarīgi, kura no tām iekož mums pirmā? Staniss iespurdzās.

-    Visas šīs runas par čūskām un asingrēku ir uzjautrinošas, tomēr neko nemaina. Pat ja tev, Stanis, būtu vairāk tiesību, man tomēr ir vairāk vīru. Renlija roka ieslīdēja zem apmetņa. To ieraudzījis, Staniss pasniedzās pēc zobena spala, taču, pirms viņš paguva izraut zobenu, brālis izvilka… persiku. Varbūt vēlies kādu augli, brāl? Renlijs smaidīdams vaicāja. No Gaisa dārziem. Varu zvērēt, ka nekad neesi garšojis neko tik saldu. Viņš iekodās auglī. No mutes kaktiņa izšļācās sulas tērcīte.

-    Es nenācu šurp ēst persikus. Staniss vārījās dusmās.

-    Kungi! Ketlīna sacīja. Mums šeit vajadzētu apsvērt savienības nosacījumus, ne bārstīties ar apvainojumiem.

-    Cilvēkam nekad nevajadzētu atteikties no persika, Renlijs noteica, aizsviezdams kauliņu. Var izrādīties, ka vēl citas iespējas ko tādu nogaršot viņam vairs nebūs. Dzīve, Stanis, ir īsa. Atceries, ko saka Stārki. Ziema nāk. Viņš noslaucīja roku ar plaukstas virspusi.

-    Un es arī nenācu šurp, lai klausītos draudus.

-   Neviens tev pagaidām vēl nav draudējis, Renlijs atcirta. Kad es sākšu draudēt, tu to noteiksi pamanīsi. Ja godīgi, tu, Stanis, man nekad neesi paticis, taču tu esi manis paša asins, tāpēc es nevēlos tevi nogalināt. Un, ja tu gribi Vētrasgalu, ņem to… kā brāļa dāvanu. Tāpat kā reiz Roberts to uzdāvināja man, tā tagad es to dāvinu tev.

-   Neba tu to man vari dāvināt. Tas pieder man pēc tiesas un taisnības.

Nopūties Renlijs pagriezās seglos. Ko man, Brīna, darīt ar tādu brāli? Viņš atsakās no mana persika, atsakās no manas pils, viņš pat neieradās uz manām kāzām…

-   Mēs abi zinām, ka tavas kāzas bija ākstība. Pirms gada tu biji iecerējis padarīt šo skuķi par vienu no Roberta piegulētājām.

-    Pirms gada es biju iecerējis padarīt šo meiteni par Roberta karalieni, Renlijs atzina, bet kāda gan tam tagad nozīme? Robertam tika mežakuilis, bet man Mārgērija. Tevi droši vien iepriecinās ziņa, ka viņa nonāca manās rokās kā jaunava.

-    Tavā gultā viņa tāda arī paliks.

-    O, es ceru, ka gada laikā viņa dāvās man dēlu. Klau, Stanis, cik īsti tev ir dēlu? Ak jā, neviena. Renlijs nevainīgi pasmaidīja. Par tavu meitu es tevi lieliski saprotu. Ja mana sieva atgādinātu tavējo, arī es sūtītu ākstu viņu apmierināt.

-    Pietiek! Staniss ierēcās. Es nepieļaušu, ka par mani tik atklāti ņirgājas, vai dzirdi mani? Es nepieļaušu! Viņš izrāva zobenu no maksts. Tērauds savādi spoži uzmirdzēja blāvajā saules gaismā, te sarkans, te dzeltens, te žilbinoši balts. Likās, ka gaiss ap to virmo, it kā asmens būtu neticami karsts.

Ketlīnas zirgs iezviedzās un pakāpās soli atpakaļ, taču, izrāvusi savu zobenu, Brīna nostājās starp brāļiem. Aizvāciet ieroci! Viņa uzsauca Stanisam.

"Ja Serseja to redzētu, viņa smietos, vēderu turēdama," Ketlīna piekususi nodomāja.

Staniss norādīja ar zaigojošo zobenu uz brāli. Man nav sveša žēlastība, nodārdināja vīrs, kuram žēlastība bija sveša. Turklāt es nevēlos notraipīt Gaismas Dievu ar brāļa asinīm. Mātes dēļ, kas iznēsāja mūs abus, es dodu tev, Renlij, šo nakti, lai tu pārdomātu savu maldīšanos. Nolaid savus karogus un līdz rītausmai ierodies pie manis, tad es atstāšu tev Vētrasgalu un vietu savā padomē. Es pat pasludināšu tevi par mantinieku, līdz man piedzims dēls. Ja tu nepiekritīsi, es tevi iznīcināšu.

-   Stanis, Renlijs iesmējās, atzīšu, tev ir glīts zobens, bet baidos, ka tā mirdzums ir apžilbinājis tev acis. Paskaties pāri laukam, brāli. Vai tu redzi visus tos karogus?

-   Vai tu uzskati, ka pāris lupatas padarīs tevi par karali?

-     Par karali mani padarīs Tīreļu zobeni. Rovani, Tārliji un Kāroni mani padarīs par karali, ar saviem cirvjiem, vālēm un veseriem. Tārtu bultas un Penrouzu pīķi, Fosoveji, Kaji, Malendori, Estermonti, Selmiji, Haitaueri, Oukhārti, Kreini, Kesveli, Blekbāri, Morigeni, Bīzberiji, Šermeri, Danni, Fūtliji… pat Florentu nams, tavas sievas brāļi un tēvoči viņi mani padarīs par karali. Zem maniem karogiem pulcējas visi dienvidu augstdzimušie, un tā ir manas armijas mazākā daļiņa. Šurp dodas arī mani kājnieki, simt tūkstoši zobenu, šķēpu un pīķu. Un tu grasies iznīcināt mani? Ar ko gan, apžēlojies? Ar to lupatlašu pulciņu, ko es redzu pie cietokšņa mūriem? Es teiktu, ka tur ir tūkstoši pieci vīru, un arī tad droši vien pārspīlētu. Mencu pavēlnieki, sīpolu bruņinieki un algotņi. Puse no viņiem, visdrīzāk, pārnāks manā pusē vēl pirms kaujas sākuma. Mani izlūki ziņo, ka tev esot mazāk nekā četrsimt jātnieku, miecādās tērptu algotņu, kuri pret bruņās tērptiem bruņiniekiem nenoturēsies ne mirkli. Man, Stanis, nerūp tas, par cik pieredzējušu karotāju tu sevi uzskati, jo tava armija neizturēs manu priekšpulku pirmo uzbrukumu.

-   To mēs vēl redzēsim, brāl. Kad Staniss iebāza zobenu atpakaļ makstī, likās, ka pasaule kļūst tumšāka. Redzēsim, kad pienāks rītausma.

-    Es ceru, ka tavs jaunais dievs, brāl, ir žēlsirdīgs.

Staniss nicīgi pavīpsnāja un aizauļoja projām. Sarkanā priesteriene vēl mirkli pakavējās. Valdniek Renlij, padomājiet pats par saviem grēkiem, viņa noteica, apgriezdama zirgu.

Ketlīna kopā ar Renliju atgriezās nometnē, kur jaunāko Barateonu sagaidīja viņa tūkstoši, bet valdnieci Stārku viņas vīru saujiņa. Tas bija uzjautrinoši, ja arī ne pārāk lietderīgi, Renlijs noteica. Nez, kur es varētu dabūt tādu zobenu, kāds ir viņam? Ak, jā, protams, pēc kaujas Lorass man to uzdāvinās. Man ir ļoti skumji, ka visam jābeidzas tieši tā.

-    Jūs protat skumt visai omulīgi, atzina Ketlīna, kuras bažas nebija tēlotas.

-   Vai tiešām? Renlijs paraustīja plecus. Lai nu tā būtu. Man jāatzīstas, ka Staniss nekad nav bijis mīlētākais no brāļiem. Vai domājat, ka viņa pasaciņa ir patiesa? Ja Džofrejs ir Karaļkāvja atvase…

-    …tad jūsu brālis ir likumīgais troņmantnieks.

-   Tikai tikmēr, kamēr viņš ir dzīvs, Renlijs piekrita. Lai gan tas ir muļķīgs likums, vai nepiekrītat? Kāpēc gan mantinieks ir vecākais dēls, nevis tronim piemērotākais? Kronis man piestāvēs labāk, nekā tas jebkad piestāvēja Robertam un labāk nekā tas jebkad varētu piestāvēt Stanisam. Man ir visas īpašības, kas nepieciešamas, lai kļūtu par dižu karali es esmu spēcīgs, tomēr augstsirdīgs, gudrs, taisnīgs, uzcītīgs, uzticīgs draugiem un briesmīgs ienaidniekiem, tomēr es spēju arī piedot, es esmu pacietīgs…

-    …pazemīgs? Ketlīna ieminējās.

-    Kundze, atļaujiet nu karalim vismaz kādu trūkumu! Renlijs iesmējās.

Ketlīna jutās ļoti nogurusi. Visi viņas pūliņi bija izrādījušies veltīgi. Barateonu brāļi grasījās noslīcināt viens otru asinīs, kamēr viņas dēls vienatnē cīnījās pret Lanisteriem. Nekas no tā, ko viņa varētu teikt vai darīt, vairs neapturēs šo asinsizliešanu. "Man jau sen vajadzēja doties atpakaļ uz Straujupi, lai aizvērtu tēvam acis," viņa nodomāja. "Vismaz to es spēju paveikt. Pat ja es esmu slikta sarunu vedēja, es esmu laba sērotāja, lai dievi mani sargā."

Renlija nometne bija izvietota izdevīgā vietā uz zemas klinšu grēdas, kas stiepās no ziemeļiem uz dienvidiem. Apmetne bija krietni kārtīgāka nekā bezgalīgā telšu pilsēta pie Manderas, tiesa, arī reizes četras mazāka. Kad Renlijs bija uzzinājis par brāļa uzbrukumu Vētrasgalam, jaunākais Barateons bija sadalījis savu armiju divās daļās, gluži kā Robs pie Dvīņiem. Lielākā daļa kājnieku bija palikusi pie Rūgtā Tilta kopā ar viņa jauno karalieni, vezumiem, ratiem, dzīvniekiem un visām viņa neveiklajām aplenkuma ietaisēm, bet pats Renlijs savu bruņinieku un brīvjātnieku priekšgalā bija strauji devies uz austrumiem.

Cik gan ļoti viņš līdzinājās savam brālim Robertam, pat šajā manevrā… tikai Robertam līdzās vienmēr bija Edards Stārks, kas apvaldīja vecākā Barateona bezbailību ar savu apdomīgumu. Neds noteikti būtu pārliecinājis Robertu doties uz Vētrasgalu ar visiem saviem spēkiem, lai ieslēgtu Stanisu dzelzs lokā un aplenktu aplencējus. No šīs iespējas Renlijs bija atteicies, pa galvu pa kaklu steigdamies stāties pretī brālim. Viņš bija izstiepis savas apgādes līnijas, atstājis pārtiku un sagādniekus ar visiem vezumiem, mūļiem un vēršiem tālu aiz muguras. Viņam ir nekavējoties jādodas kaujā vai arī viņa vīriem drīz būs jācieš bads.

Ketlīna aizsūtīja Halisu Mollenu apkopt zirgus, bet pati pavadīja Renliju atpakaļ līdz karaļa paviljonam nometnes vidū. Zaļajā zīda teltī viņu gaidīja komandieri un pavēlnieki, lai noklausītos, kā bija veicies pārrunās. Mans brālis nav mainījies, jaunais karalis paziņoja vīriem, kamēr Brīna atsprādzēja viņa apmetni un nocēla zeltā un nefrītā darināto kroni Renlijam no galvas. Cietokšņi un labas manieres nesniedz viņam nekādu gandarījumu, Staniss alkst asiņu. Labi, es esmu nolēmis izpildīt viņa vēlēšanos.

-    Augstība, es nesaskatu vajadzību doties kaujā, valdnieks Matiss Rovans iebilda. Cietoksnī ir spēcīgs karaspēks un daudz pārtikas, sīrs Kortnejs Penrouzs ir pieredzējis komandieris, bet tāda katapulta, kas spētu sagraut Vētrasgala mūrus, vēl nav uzbūvēta. Lai Staniss sēž savā aplenkumā. Tas viņam nesagādās nekādu gandarījumu, un, kamēr viņš sēdēs nosalis, izsalcis un neko nepanācis, mēs ieņemsim Karaļa ostu.

-    Un vīri pēc tam melsīs, ka es nobijos stāties pretī Stanisam?

-   Kaut ko tādu varētu teikt tikai muļķis, pavēlnieks Matiss nepiekrita.

-    Ko saka pārējie? Renlijs paskatījās apkārt.

-    Es saku, ka Staniss ir bīstams, paziņoja pavēlnieks Randīls Tārlijs. Ja atstāsim viņa pulkus nesakautus, viņš tikai pieņemsies spēkā, kamēr jūsu armija kaujās ruks arvien mazāka. Lanisterus mēs vienā dienā nesakausim. Kad būsiet ticis ar viņiem galā, var izrādīties, ka pavēlnieks Staniss ir tikpat stiprs kā jūs… vai arī vēl stiprāks.

-    Tad mēs cīnīsimies, pārējie piebalsoja Tārlijam. Karalis izskatījās apmierināts.

"Tagad es esmu pievīlusi Robu, tāpat kā pievīlu Nedu," Ketlīna nodomāja. Cienītais kungs, viņa sacīja. Ja esat nolēmis doties kaujā, tad mana misija šeit ir galā. Es gribētu lūgt jūsu atļauju atgriezties Straujupē.

-    Es to neļauju. Renlijs apsēdās saliekamajā krēslā.

-    Es cerēju, ka man izdosies jums palīdzēt panākt mieru. Bet es nepalīdzēšu jums karot, viņa saspringa.

-    Uzdrīkstēšos apgalvot, ka mēs iztiksim bez jūsu palīdzības, kundze, Renlijs paraustīja plecus. Es nevēlējos, lai jūs piedalītos kaujā, tikai lai jūs to noskatītos.

-    Es biju Čukstu mežā un redzēju gana asiņu. Šeit ierados kā sūtne…

-     Un kā sūtne jūs arī dosieties projām, Renlijs viņu pārtrauca, taču jūs būsiet gudrāka sūtne, nekā šeit ierodoties. Jūs pati savām acīm redzēsiet, kas gaida dumpiniekus, lai jūsu dēls to dzirdētu no aculiecinieces lūpām. Mēs gādāsim, lai jūs būtu drošībā, par to neraizējieties. Viņš novērsās, lai dotu pavēles. Valdniek Matis, tu komandēsi armijas centru. Brīs, tavā pārziņā būs kreisais spārns. Labā spārna komandēšanu uzņemšos es pats. Valdniek Estermont, tu stāsies rezerves priekšgalā.

-    Es jūsu nepievilšu, jūsu augstība, valdnieks Estermonts atbildēja.

-    Un kas komandēs priekšpulku? ierunājās pavēlnieks Matiss Rovans.

-    Jūsu augstība, sacīja sīrs Džons Fosovejs, lūdzu, uzticiet man šo godu.

-    Lūdz, cik gribi, noteica sīrs Zaļais Gijārds, tiesības dot pirmo triecienu ir tikai vienam no septiņiem.

-    Lai satriektu vairogu mūri, ir vajadzīgs kas vairāk par glītu apmetni, iebilda Randīls Tārlijs. Es vadīju kaujā Meisa Tīreļa priekšpulku, kad tu, Gijārd, vēl zīdi mammas pupu.

Paviljonu piepildīja skaļas balsis ari citi vīri pieteica savas tiesības komandēt priekšpulku. "Vasaras bruņinieki," Ketlīna nodomāja. Renlijs pacēla roku. Pietiek pļāpāt. Ja man būtu ducis priekšpulku, es katram no jums uzticētu pa vienam, taču lielākais gods pienākas dižākajam bruņiniekam. Pirmo triecienu ienaidniekam dos sīrs Lorass.

-    Ar prieku, jūsu augstība. Ziedu bruņinieks nometās uz ceļa karaļa priekšā. Dodiet man savu svētību un vienu no saviem bruņiniekiem, lai tas jātu man līdzās ar jūsu karogu. Lai briedis un roze dodas kaujā plecu pie pleca.

Renlijs palūkojās apkārt. Brīna.

-    Jūsu augstība? Viņa vēl arvien bija tērpusies zilajās tērauda bruņās, kaut gan bruņucepuri jaunā sieviete bija noņēmusi. Ļaužu pilnajā teltī bija karsti, un sviedri bija pielipinājuši dzeltenos, ķiveres nospiestos matus pie pieres, kas atklājās virs platās, neglītās sejas. Mana vieta ir jums līdzās. Es esmu jūsu vairogs…

-   Viens no septiņiem, karalis atgādināja sievietei. Nebaidies, četri no taviem biedriem kaujas laukā būs man līdzās.

Brīna nometās uz ceļiem. Ja man ir jāšķiras no jūsu augstības, tad vismaz pagodiniet mani ar iespēju ietērpt jūs bruņās pirms kaujas.

Ketlīna dzirdēja, kā viņai aiz muguras kāds nicīgi iespurdzas. "Viņa, nabadzīte, mīl karali," pavēlniece Stārka skumji nodomāja. "Viņa ir gatava izlikties kaut par ieroču nesēju, lai tikai pieskartos Renlijam, un viņai ir vienalga, par cik lielu muļķi viņu uzskata pārējie."

-    Norunāts, Renlijs atbildēja. Tagad, lūdzu, atstājiet mani vienu. Pat karaļiem ir jāatpūšas pirms kaujas.

-      Kungs, Ketlīna sacīja, beidzamajā ciemā, kuram mēs jājām cauri, es ievēroju nelielu septu. Ja jūs neļaujat man doties uz Straujupi, ļaujiet man vismaz doties turp un noskaitīt lūgšanu.

-    Kā vēlaties. Sīr Robār, gādājiet, lai valdniece Stārka tajā septā būtu pienācīgi apsargāta… un parūpējieties, lai viņa atgrieztos šeit pirms rītausmas.

-    Arī jums pašam nekaitētu kāda lūgšana, Ketlīna piebilda.

-    Par uzvaru?

-    Par saprātu.

Renlijs iesmējās. Loras, paliec un palīdzi man noskaitīt kādu lūgšanu. Es tik sen neesmu to darījis, ka droši vien būšu piemirsis. Kas attiecas uz pārējiem, es vēlos, lai līdz ar pirmajiem saules stariem visi būtu savās vietās, apbruņojušies, aplikuši bruņas un uzkāpuši zirgu mugurā. Es sagādāšu Stanisam tādu saullēktu, kādu viņš ilgi neaizmirsīs.

Kad Ketlīna izgāja no telts, jau krēsloja. Sīrs Robārs Roiss pēc pāris soļiem panāca viņu. Pavēlniece Stārka mazliet pazina vīru viņš bija viens no Bronzas Jona dēliem, pievilcīgs savā raupjumā, visai labi pazīstams turnīru cīnītājs. Renlijs bija piešķīris viņam varavīksnes apmetni un asinssarkanas bruņas, un nosaucis sīru Robāru par vienu no septiņiem. Jūs, sīr, esat aizklīdis tālu no Ielejas, viņa uzrunāja Roisu.

-    Tāpat kā jūs, kundze, atrodaties tālu no Ziemmalas.

-     Es zinu, kas šurp atveda mani, bet kāpēc te ieradāties jūs? Šī nav jūsu kauja, tāpat kā nav manējā.

-    Es padarīju to par savu kauju, kad pieņēmu Renliju par savu karali.

-    Roisi ir Arīnu nama karogneši.

-    Uzticības zvērestu valdniecei Līsai ir zvērējis mans tēvs, tāpat kā to reiz darīs viņa mantinieks. Otrajam dēlam slava jāmeklē, kur vien viņš to spēj atrast. Sīrs Robārs paraustīja plecus. Cilvēks piekūst no turnīriem.

Viņš nevarēja būt vecāks par divdesmit vienu gadu, Ketllna nodomāja, vienā vecumā ar savu karali… bet viņas karalim, viņas Robam, piecpadsmit gadu vecumā bija vairāk prāta nekā šim jauneklim. Vai vismaz to viņa mēģināja izlūgties dieviem.

Nometnes stūrīti, kur bija iekārtojušies Ketllnas viri, Šads grieza katlā burkānus, Haliss Mollens spēlēja kauliņus ar trijiem saviem vīriem no Ziemmalas un Lūkass Blekvuds sēdēja nostāk, asinādams dunci. Valdniece Stārka, ieraudzījis Ketlīnu, ierunājās Lūkass: Mollens apgalvo, ka rītausmā sākšoties kauja.

-    Halisam taisnība, viņa atbildēja. "Un izskatās, ka arī varen lunkana mēle."

-    Mēs cīnīsimies vai bēgsim?

-    Mēs lūgsimies, Lūkas, viņa atbildēja. Mēs lūgsimies.

SANSA

Jo ilgāk tu liksi viņam gaidīt, jo pašai būs sliktāk, Sandors Klegans meiteni brīdināja.

Sansa mēģināja steigties, taču pirksti likās pinamies pogās un mezglos. Suns vienmēr izturējās parupji, taču tas, kā viņš paskatījās uz meiteni, lika viņai nodrebēt šausmās. Vai Džofrejs būtu uzzinājis par viņas tikšanos ar sīru Dontosu? "Tikai ne to," Sansa nodomāja, sukādama matus. Sīrs Dontoss bija viņas vienīgā cerība. "Man jāizskatās labi. Kad izskatos labi, es Džofrejam patīku, viņam vienmēr ir paticis šis tērps, šī krāsa." Sansa nogludināja drēbi. Tā cieši ieskāva viņas krūtis.

Kad viņi izgāja gaitenī, Sansa iekārtojās Sunim kreisajā pusē, tur, kur viņa seju nekropļoja apdeguma rētas. Ko es esmu izdarījusi?

-    Nav runas par tevi. Par tavu karalisko brāli.

-   Robs ir nodevējs. Sansa no galvas zināja, kas viņai jāsaka. Lai ko viņš būtu izdarījis, es par to neko nezinu. "Lai dievi žēlīgi, kaut nu tas nebūtu Karaļkāvis. Ja Robs ir nodarījis ko ļaunu Džeimijam Lanisteram, mani nogalinās." Viņa iedomājās sīru Ilīnu un to, kā izdēdējušajā, bakurētainajā sejā nežēlīgi blāvoja viņa baisās, bezkrāsainās acis.

Suns iespurdzās. Viņi tevi ir labi iedīdījuši, putniņ. Viņš aizvadīja Sansu līdz pils sienai, kur loka šaušanas laukumā pie mērķiem drūzmējās pamatīgs pūlis. Vīri pakāpās sāņus, lai palaistu nācējus. Meitene dzirdēja valdnieka Džila ieklepošanos. Zirgupuiši, kas slaistījās apkārt, nekaunīgi nopētīja Sansu, sīrs Horass Sarkanvīns, viņai tuvojoties, novērsa skatienu, bet otrs Sarkanvīns, Hobers, izlikās meiteni neredzam. Zemē žēli ņaudēdams mira dzeltens runcis, kura ribās bija ietriekusies arbaleta bulta. Juzdama kaklā kāpjam nelabumu, Sansa apgāja tam apkārt.

Pienāca sīrs Dontoss ar savu slotaskāta rumaku. Tā kā turnīra laikā viņš bija pārāk piedzēries, lai uzkāptu zirgā, karalis bija pavēlējis viņam visur ierasties jāšus uz slotaskāta. Turies, viņš pačukstēja, sažņaugdams meitenes roku.

Džofrejs stāvēja pūļa vidū, uzvilkdams greznu arbaletu. Līdzās karalim grozījās sīrs Boross un sīrs Merīns. Šis skats lika Sansas iekšām savilkties mezglā.

-    Jūsu gaišība. Meitene nokrita ceļos.

-   Mešanās pie zemes tevi neglābs, karalis paziņoja. Piecelies. Tev nāksies atbildēt par sava brālīša jaunākajiem noziegumiem.

-    Jūsu gaišība, lai ko būtu izdarījis mans nodevējs brālis, man ar to nav nekāda sakara. Jūs to lieliski zināt, es jūs lūdzu…

-   Pieceliet viņu kājās!

Suns uzcēla meiteni stāvus bet viņa tvērienā jautās pat zināms maigums.

-    Sīr Lensel, Džofrejs pavēlēja, izstāstiet viņai, kas noticis.

Sansai Lensels Lanisters vienmēr bija licies piemīlīgs un sarunās patīkams, taču šobrīd viņai veltītajā skatienā nebija ne piliena žēlastības vai laipnības. Liekot lietā kādas negantas burvestības, jūsu brālis ar vārgu armiju uzbruka sīram Stefordam Lanisteram nepilnu trīs dienu jājiena attālumā no Lanisportas. Tūkstošiem godavīru tika nokauti miegā, pat nepaguvuši izvilkt zobenu. Pēc slaktiņa ziemeļnieki mielojās ar nogalināto miesām.

Šausmu ledainie pirksti aizžņaudza Sansas kaklu.

-   Vai tev nekas nav sakāms? Džofrejs vaicāja.

-    Jūsu augstība, nabaga bērns ir satriekts tā, ka nespēj parunāt, sīrs Dontoss nomurmināja.

-    Aizveries, muļķi. Džofrejs pacēla arbaletu un nomērķēja ar to Sansai sejā. Jūs, Stārki, esat tādi paši izdzimteņi kā jūsu vilki. Es neesmu aizmirsis, kā tavs briesmonis mani sakoda.

-    Tas bija Ārijas dižvilks, meitene atgādināja. Kundzīte jums pat nepieskārās, tomēr jūs viņu tik un tā nogalinājāt.

-    Nē, to izdarīja tavs tēvs, Džofrejs sacīja, es nogalināju tavu tēvu. Tagad vēlos, kaut būtu to izdarījis pats savām rokām. Es vakar nokāvu vīru, kurš bija vēl lielāks par tavu tēvu. Šie atvilkās pie pils vārtiem, sāka aurot manu vārdu un pieprasīt maizi, it kā es būtu kaut kāds maiznieks. Taču viņi dabūja labu mācību. Skaļākais bļāvējs saņēma bultu kaklā.

-   Viņš nomira? Jūtot, ka neizdosies izvairīties no neglīta strīda, bija grūti iedomāties, ko citu viņa varētu teikt.

-   Protams. Viņam kaklā bija iešauta bulta. Kaut kāda vecene tur svaidījās ar akmeņiem, arī viņai es trāpīju, tikai rokā. Saviebies viņš nolaida arbaletu. Arī tevi es nošautu, tikai tad, māte apgalvo, ziemeļnieki nogalinātu tēvoci Džeimiju. Tāpēc tevi mēs tikai sodīsim un nosūtīsim tavam brālim ziņu par to, kas tevi sagaida, ja viņš nepadosies. Suns, iesit viņai!

-     Ļaujiet man! Sīrs Dontoss metās uz priekšu, skārda bruņām žvadzot. Viņš bija bruņojies ar kaujas vāli, kuras kāta galā ierastās dzelkšņotās lodes vietā bija piesieta melone. "Mans Floriāns." Viņa bija gatava noskūpstīt ākstu, neņemot vērā plankumaino ādu ar pārplīsušajiem asinsvadiem. Viņš uz savas slotas spriņģoja apkārt meitenei, aurodams "nodevējs, nodevējs" un vālēdams viņai pa galvu ar meloni. Sansa aizsedzās ar rokām, nogrīļodamās ik reizi, kad viņai trāpīja auglis. Pēc pirmā sitiena viņas mati kļuva lipīgi no sulas. Apkārtējie smējās. Melone sašķīda. "Iesmejies, Džofrej", sulai plūstot pār seju un zilā zīda tērpa priekšpusi, viņa lūdzās. "Pasmejies un rimsties."

Džofreja sejā nenoraustījās ne vaibsts. Boros! Merīn!

Sīrs Merīns Trents sagrāba Dontosu aiz apakšdelma un nevērīgi parāva malā. Piesarkušais āksts nogāzās garšļaukus ar visu savu slotu, meloni un pārējām grabažām. Sīrs Boross sagrāba Sansu.

-    Seju neaiztieciet, Džofrejs pavēlēja. Man patīk, ja viņa izskatās smukiņa.

Boross ietrieca dūri Sansai vēderā, aizsizdams viņai elpu. Kad meitene saliecās, bruņinieks sagrāba viņas matus un izvilka zobenu. Vienu baisu brīdi Sansai likās, ka Boross taisās pārgriezt viņai rīkli. Taču vīrietis tikai no visa spēka ar zobena plakano pusi iezvēla viņai pa kājām tā, ka likās tās salūzis. Sansa iekliedzās. Acīs izsprāga asaras. "Drīz tas viss beigsies." Pēc brīža viņa vairs nespēja sitienus saskaitīt.

-   Gana, meitene saklausīja Suņa rējienu.

-    Nav gan gana, atcirta karalis. Boros, izģērb viņu.

Bruņinieks iegrūda gaļīgo roku Sansas tērpa izgriezumā un spēcīgi

parāva. Zīda audums pārplīsa, atkailinot meiteni līdz viduklim. Sansa ar plaukstām aizsedza krūtis. Viņa dzirdēja, kā apkārt atskan tālas un nežēlīgas ņirgas. Sadauziet viņu līdz asinīm, Džofrejs lika, paskatīsimies, kā tas patiks viņas brālītim…

-    Ko tas nozīmē?

Velnēna balss noplīkšķēja kā pātaga, un pēkšņi Sansa bija brīva. Viņa sabruka uz ceļiem, rokas sakrustojusi pār krūtīm, ar grūtībām velkot elpu. Vai tāda, sīr Boros, ir jūsu izpratne par bruņnieciskumu? Tīrions Lanisters dusmīgi uzkliedza. Viņam līdzās stāvēja algotnis un viens no viņa mežoņiem tas ar izdedzināto aci. Kas tie par bruņiniekiem, kas dauza bezpalīdzīgas jaunavas?

-    Tādi, kas kalpo savam karalim, Velnēn. Sīrs Boross pacēla zobenu, un līdzās viņam, asmenim izšvīkstot no maksts, nostājās arī sīrs Merīns.

-     Uzmanīgi ar asumiem, brīdināja pundura algotnis. Jūs taču negribēsiet notraipīt ar asinīm savus smukos, baltos apmetņus.

-   Vai kāds pasniegs meitenei kādu apģērba gabalu, ar ko piesegties? Tīrions jautāja. Sandors Klegans atsprādzēja apmetni un pasvieda Sansai. Meitene piespieda to pie krūtīm, dūrēm cieši sažņaudzot balto vilnas drānu. Raupjais audums dzēla ādā, taču šobrīd tas likās maigāks par vismaigāko samtu.

-    Šī meitene reiz kļūs par tavu karalieni, Velnēns vērsās pie Džofreja. Vai tad tev viņas gods nemaz nerūp?

-    Es viņu sodu.

-     Par kādiem grēkiem? Viņa necīnījās tajā nelaimīgajā kaujā līdzās brālim.

-    Viņas dzīslās rit vilka asinis.

-    Bet tavā galvā ir zoss smadzenes.

-    Tu nedrīksti ar mani runāt tādā tonī. Karalis dara, ko vēlas.

-    Airīss Tārgārjens arī darīja, ko vēlējās. Varbūt māte tev kādreiz ir stāstījusi, kā viņš beidza savu dzīvi?

Sīrs Boross Blaunts ieņurdējās. Neviens neuzdrošināsies draudēt viņa augstībai Karaļsardzes klātbūtnē!

Tīrions Lanisters sarauca uzacis. Es nedraudu karalim, sīr, es pamācu savu māsasdēlu. Bron, Timet, nākamreiz, kad sīrs Boross pavērs muti, nogaliniet viņu. Punduris pasmaidīja. Lūk, īsti draudi, sīr. Vai jutāt atšķirību?

Sīrs Boross tumši nosarka. Par jūsu rīcību tiks ziņots karalienei.

-    Protams, protams. Un kāpēc gan vilkt garumā? Džofrej, varbūt aizsūtīsim kādu pēc tavas mātes?

Karalim vaigos saskrēja sārtums.

-      Mēli noriji, jūsu augstība? tēvocis turpināja. Lieliski. Mācies likt lietā ausis un mazāk brūķēt muti, citādi tava valdīšana izrādīsies vēl īsāka par mani. Ar tīšu nežēlību tu neizpelnīsies tautas mīlestību… un savas karalienes mīlestību arī ne.

Māte apgalvo, ka bailes esot labākas par mīlestību. Džofrejs norādīja uz Sansu. Viņa no manis baidās.

Velnēns nopūtās. Ak, tiešām. Žēl, ka Staniss un Renlijs arī nav divpadsmitgadīgas meitenes. Bron, Timet, vediet viņu man līdzi.

Sansa gāja kā nemaņā. Vispirms viņa domāja, ka Velnēna vīri aizvedīs viņu atpakaļ uz guļamistabu Maigora spārnā, taču tā vietā viņi nonāca Labās rokas tornī. Meitene nebija te bijusi kopš dienas, kad tēvu apvainoja nodevībā, un, atkal kāpjot augšup pa ierastajiem pakāpieniem, viņai noreiba galva.

Gādību par Sansu uzņēmās pāris kalpoņu. Viena novilka sabojāto tērpu un apakšveļu, otra nomazgāja viņu vannā, noskalojot lipīgo sulu no sejas un matiem. Kamēr darbīgās rokas berza meiteni ar ziepēm un lēja viņai uz galvas silto ūdeni, viņas acu priekšā rēgojās pils pagalmā redzētās sejas. "Bruņinieki ir devuši zvērestu aizstāvēt vājos, aizsargāt sievietes un cīnīties par taisnību, taču neviens no viņiem nepakustināja ne mazo pirkstiņu." Tikai sīrs Dontoss bija mēģinājis palīdzēt, taču viņš vairs nebija bruņinieks tāpat kā Velnēns vai Suns… Suns neieredzēja bruņiniekus… "Arī es viņus neieredzu," Sansa nodomāja. "Viņi nemaz nav īsti bruņinieki, neviens no viņiem."

Kad meitene bija apkopta, viņu apskatīt atnāca tuklais, rudmatainais mestrs Frenkens. Viņš lika Sansai apgulties gultā uz vēdera, bet pats tikmēr ar līdzatnesto smēri apzieda sarkanās švīkas meitenes stilbu aizmugurē. Pēc tam mestrs piejauca sapņu vīnam mazumiņu medus, lai to būtu vieglāk iedzert. Pagūli, bērns. Kad pamodīsies, viss liksies kā slikts sapnis.

"Neliksies gan, stulbeni," Sansa nodomāja, tomēr sapņu vīnu izdzēra, lai tūlīt pēc tam aizmigtu.

Kad viņa atkal pamodās, apkārt valdīja tumsa. Pirmajā mirklī meitene nesaprata, kur atrodas, jo istaba vienlaikus likās gan sveša, gan savādi pazīstama. Kad Sansa paslējās no gultas, stilbos iedzēla sāpes un viņa visu atcerējās. Acīs sariesās asaras. Kāds uz krēsla pie gultas bija nolicis rītasvārkus. Sansa ieslīdēja mīkstajā tērpā un pavēra durvis. Aiz tām stāvēja sieviete ar bargu seju un brūnu, krunkainu ādu. Viņai ap kaklu karājās trīs kaklarotas. Viena bija darināta no zelta, otra no sudraba, bet trešā no cilvēku ausīm. Kurp tad šī sataisījusies? sieviete pajautāja, atspiezdamās pret garu šķēpu.

-    Uz dievmežu. Sansai bija jāatrod sīrs Dontoss un jāizlūdzas, lai viņš nekavējoties aizgādā viņu mājās, pirms noticis kas nelabojams.

-    Pusvīrs teica, lai tevi nekur nelaiž, sieviete iebilda. Lūdzies tepat, gan jau dievi tevi sadzirdēs.

Sansa paklausīgi nolaida acis un iegāja atpakaļ istabā. Tad viņa pēkšņi aptvēra, kāpēc telpa bija likusies tik pazīstama. "Tā ir Ārijas vecā guļamistaba tajā laikā, kad tēvs bija karaļa labā roka. Viņas mantu te vairs nav, arī mēbeles ir pārbīdītas, tomēr tā ir tā pati istaba…"

Pēc neilga laiciņa kalpone atnesa paplāti ar sieru, maizi un olīvām, kā arī ūdens karafi. Vari to visu aizvākt, meitene pavēlēja, taču kalpone atstāja ēdienu uz galda. Sansa pēkšņi aptvēra, ka viņai tiešām slāpst. Katrs solis lika kājās iedurties sāpju nažiem, taču viņa saņēmās un pārgāja pāri istabai. Kad viņa bija izdzērusi divas krūzes ūdens un grasījās uzkost olīvu, pie durvīm atskanēja klauvējiens.

Sansa tramīgi pagriezās pret durvīm un nogludināja rītasvārku krokas. Lūdzu?

Durvis pavērās, un telpā ienāca Tīrions Lanisters. Jaunkundz, es ceru, ka neiztraucēju tevi?

-    Vai esmu jūsu gūstekne?

-    Mana viešņa. Ap kaklu Velnēnam bija amata zīme ķēde, ko veidoja savā starpā savienotas zelta rokas. Man likās, ka mums vajadzētu aprunāties.

-    Kā kungs pavēl. Sansai nācās savaldīties, lai neblenztu pundurī pavērtu muti, viņa seja bija tik neglīta, ka tajā slēpās savāds pievilcīgums.

-    Vai ēdiens un drānas tevi apmierina? viņš vaicāja. Ja ir vēl kāda vajadzība, tev atliek vien palūgt.

-    Jūs esat ļoti laipns. Un šorīt… palīdzot man, jūs rīkojāties ļoti cēli.

-    Tev ir tiesības zināt, kāpēc Džofrejs bija tā pārskaities. Pirms sešām naktīm tavs brālis uzbruka mana tēvoča Steforda karaspēkam, kad viņi nakšņoja pie Vēršu Brasla ciema nepilnu triju dienu jājiena attālumā no Rūdas klintīm. Tavi ziemeļnieki sakāva Lanisterus lupatu lēveros. Ziņas par šo kauju mēs saņēmām tikai šorīt no rīta.

"Robs nogalinās jūs visus," sirdij iepukstoties straujāk, viņa nodomāja. Cik… briesmīgi, kungs. Mans brālis ir neģēlīgs nodevējs.

Punduris greizi pasmīnēja. Nu, nekāds jēriņš viņš nav, to viņš ir pierādījis gana pārliecinoši.

-    Sīrs Lensels minēja, ka Robs esot uzbrucis ar vārgu armiju…

Velnēns nicīgi iesmējās. SIrs Lensels vislabprātāk karotu ar savu vīna maisu. Nez vai viņš atšķir vārgu no vardes. Kopā ar tavu brāli bija viņa dižvilks, taču domāju, ka stāsts par plēsoņu armiju ir no mušas izpūsts zilonis. Ziemeļnieki ielavījās tēvoča nometnē un pārgrieza zirgu pavadas. Tad Robs Stārks uzrīdīja zirgiem savu vilku. Pat karu pieredzējuši auļotāji zaudēja sajēgu. Daudzus vīrus samīdīja teltis līdz nāvei, nometne šausmās pamodās un metās bēgt, pat nemēģinot paķert ieročus, lai tie netraucētu skriet. Sīru Stefordu nogalināja, kad viņš mēģināja tumsā sadzenāt kādu zirgu. Valdnieks Rikards Kārstārks ietrieca viņam krūtīs pīķi. Krita arī sīrs Roberts Brakss, sīrs Līmonds Vikārijs, sīrs Kreikhols un sīrs Džasts. Vēl kādu pussimtu ziemeļnieki sagūstīja, starp viņiem Džasta dēlus un manu brālēnu Mārtiņu Lanisteru. Dzīvi palikušie izplata šausmīgas baumas un zvēr, ka kopā ar tavu brāli kaujā esot metušies arī vecie ziemeļu dievi.

-    Tātad… tur nebija nekādu burvestību?

Lanisters iespurdzās. Burvestības ir mērce, ar kuru muļķi bagātīgi pārslaka notikušo, neveiksmīgi mēģinot paslēpt pašu neprasmes garšu. Cik var noprast, mans aunapiere tēvocis pat nebija vīžojis izlikt sargus. Karapulks bija nepieredzējis: mācekļi, kalnrači, zemnieki, zvejnieki, kādas nu pabiras Lanisportā viņam bija izdevies sapulcināt. Vienīgais noslēpums kā tavam brālim izdevās nokļūt tik tālu mūsu aizmugurē? Mūsu vīri vēl arvien notur Zelta Zobu un apzvēr, ka tavs brālis neesot tur manīts. Punduris aizkaitināti paraustīja plecus. Lai nu kā, Robs Stārks ir mana tēva lāsts. Manējais ir Džofrejs. Saki man, ko tu jūti pret manu karalisko māsasdēlu?

-    Es viņu mīlu no visas sirds, Sansa nevilcinoties atbildēja.

-    Patiesi? Nelikās, ka meitenes apgalvojums būtu Tīrionu pārliecinājis. Pat tagad?

-    Es mīlu viņa gaišību vēl kvēlāk nekā jebkad iepriekš.

Velnēns skaļi iesmējās. Nu, kāds tev ir iemācījis lieliski melot. Reiz, bērns, tu būsi šim cilvēkam pateicīga. Tu taču vēl esi bērns, ko? Vai varbūt tu jau esi uzziedējusi?

Sansa piesarka. Jautājums likās nepieklājīgs, tomēr salīdzinājumā ar varmācīgo atkailināšanu puspasaules priekšā tas bija nieks. Nē, pavēlniek.

-    Tas ir labi. Ja tas tevi spēj mierināt, es netaisos pieļaut, lai Džofrejs tevi apprec. Baidos, pēc visa notikušā nekādas laulības nesamierinās Stārkus un Lanisterus. Diemžēl. ŠI savienība bija viena no prātīgākajām karaļa Roberta iecerēm, ja vien Džofrejs nebūtu visu sabojājis.

Sansa saprata, ka viņai būtu kaut kas jāsaka, taču vārdi iestrēga kaklā.

-     Tu nokļūsi, Tīrions Lanisters bilda. Vai tu to vēlies? Atsaukt jūsu saderināšanos?

-    Es… Meitene nezināja, ko teikt. "Vai tās ir lamatas? Vai viņš mani sodīs, ja pateikšu taisnību?" Viņa blenza pundura kroplīgi punainajā pierē, zem kuras zibēja piktā melnā un viltīgā zaļā acs, greizajos zobos, stieplīgajā bārdā. Es vēlos tikai vienu būt uzticama.

-   Uzticama, punduris novilka, un pēc iespējas tālāk no jebkuriem Lanisteriem. Es nevaru tev to pārmest. Kad biju tavā vecumā, es sapņoju par to pašu. Viņš pasmaidīja. Man stāsta, ka tu katru dienu ejot uz dievmežu. Ko tu, Sansa, lūdz dieviem?

"Es lūdzu viņiem Roba uzvaru un Džofreja nāvi… un iespēju atgriezties mājās. Es lūdzos par Ziemmalu." Es lūdzos, kaut drīzāk beigtos karš.

-    Tas gan mums nebūs pārāk ilgi jāgaida. Notiks vēl viena kauja starp tavu brāli Robu un manu tēvu. Tā visu atrisinās.

"Robs viņu sakaus," Sansa nodomāja. "Viņš sakāva tavu tēvoci un tavu brāli Džeimiju, viņš sakaus arī tavu tēvu."

Punduris nolasīja šīs cerības Sansas sejā kā atvērtā grāmatā. Es tavā vietā izmestu Vēršu Braslu no galvas, viņš atgādināja, lai arī laipnā balsī. Viena kauja vēl nav karš un mans tēvs noteikti nelīdzinās manam tēvocim Stefordam. Nākamreiz, kad dosies uz dievmežu, lūdzies, lai tavam brālim pietiek prāta izlīgt. Kad ziemeļi noslēgs mieru, es taisos sūtīt tevi mājup. Tīrions nolēca no platās palodzes un sacīja: Šonakt vari pārgulēt tepat. Es norīkošu sardzē kādus no saviem vīriem, piemēram, Akmens Vārnas…

-    Nē, Sansa pārbijusies izgrūda. Ja viņa paliktu ieslēgta Labās rokas tornī, kur viņu apsargātu pundura vīri, kā gan sīrs Dontoss spētu izglābt viņu un izvest no pils?

-    Vai tev labāk patiktu Melnās Ausis? Ja tu labāk justos ar sievieti aiz durvīm, es varu norīkot arī Čellu.

-    Lūdzu, kungs, nevajag, kalnieši mani biedē.

Tīrions pasmīnēja. Mani tāpat. Taču un tas šoreiz ir svarīgāk viņi biedē arī Džofreju un visu viņa glūnīgo odžu un pakaļlaižu suņu midzeni, ko karalim labpatikas dēvēt par Karaļsardzi. Ja tev līdzās būs Čella vai Timets, neviens neuzdrošināsies pat greizi paskatīties uz tavu pusi.

Es labprātāk atgrieztos savā gultā. Viņai prātā pēkšņi iešāvās pamatojums, melīgs, taču šķietami tik pamatots, ka meitene nekavējoties to izgrūda. Šajā tornī aizgāja bojā daudzi mana tēva vīri. To gari liks man sapņot baisus murgus, un es visur saskatīšu asins traipus.

Tīrions Lanisters nopētīja viņas seju. Es šo to zinu par murgiem, Sansa. Iespējams, tu esi prātīgāka, nekā es iedomājos. Ļauj man vismaz pavadīt tevi līdz guļamistabai, lai pārliecinos, ka tu nonāc tur sveika un vesela.

KETLĪNA

Kad viņi uzgāja ciemu, apkārt jau valdīja piķa melna tumsa. Ketlīna nodomāja nez vai tik niecīgam māju pudurim maz ir nosaukums? Ja tāds arī reiz bijis, iedzīvotāji to bēgot bija paņēmuši līdzi kopā ar visu mantību, tajā skaitā, septa svecēm. Sīrs Vendels aizdedzināja lāpu un pavēra viņas priekšā zemās durvis.

Iekšpusē visas septiņas sienas bija greizas un ar plaisām. "Dievs ir viens," meitenes gados viņai bija mācījis septons Osmīnds, "un tam ir septiņas izpausmes, tāpēc septs ir viena ēka ar septiņām sienām." Pilsētu turīgajos septos bija Septiņu statujas un katram savs altāris. Ziemmalā septons Čeils pie katras no sienām bija piekāris kokgriezuma maskas. Te Ketlīna redzēja vien neveiklus ogles zīmējumus. Sīrs Vendels iesprauda lāpu tureklī pie durvīm un izgāja ārā, lai kopā ar Robāru Roisu gaidītu sīru Stārku.

Ketlīna pētīja Septiņu sejas. Tēvs bārdains, kā jau vienmēr. Māte mīloši un sargājoši smaidīja. Zem Kareivja sejas bija piezīmēts viņa zobens, zem Kalēja veseris. Jaunava bija skaista, bet Veča savītusi un vieda.

Un septītā seja… Svešinieks nebija nedz vīrietis, nedz sieviete, bet vienlaikus varēja būt gan viens, gan otrs, gan arī kāda dzīvnieciska būtne. Mūžīgais izraidītais, kas klaiņoja pa tuvām un tālām zemēm, likās kas mazāks un lielāks par cilvēku, reizē nezināms un neizzināms. Šeit sejas vietā bija melna ovāla ēna, kurā acu vietā mirdzēja zvaigznes. Šis zīmējums uztrauca Ketlīnu. Viņa saprata, ka šeit nekādu dižo mierinājumu negūs.

Valdniece Stārka nometās ceļos Mātes priekšā. Manu pavēlniec, uzlūko šo kauju ar mātes acīm. Viņi visi ir kādas mātes dēli. Pažēlo viņu dzīvību, ja vari, un saudzē manus dēlus. Sargā Robu, Brenu un Rikonu. Kaut es būtu kopā ar viņiem visiem.

Mātes kreiso aci šķērsoja plaisa, tāpēc izskatījās, ka viņa raud. Ketlīna dzirdēja sīra Vendela dārdošo balsi, kuru ik pa brīdim pārtrauca sīra Robāra klusās atbildes, vīri pārsprieda gaidāmo kauju. Citādi nakts bija ļoti klusa. Nedzirdēja pat circeņu čirpstēšanu, un arī dievi klusēja. "Vai tavi vecie dievi tev atbildēja, Ned?" viņa prātoja. "Vai viņi tevi dzirdēja, kad tu meties ceļos sava sejaskoka priekšā?"

Lāpas raustīgā gaisma dejoja pa sienām, liekot sejām izskatīties teju dzīvām tās drebēja un mainījās. Pilsētu lielajos septos Septiņiem bija tēlnieku piešķirtie, akmenī cirstie vaibsti, taču šie ogles skrāpējumi bija tik aptuveni, ka varēja atgādināt jebko. Tēva seja lika Ketlīnai iedomāties pašas tēvu, kas mira savā gultā Straujupē. Kareivis atgādināja gan Renliju un Stanisu, gan Robu un Robertu, gan Džeimiju Lanisteru un Džonu Sniegu. Kaut kur šajās līnijās uz mirkli pazibēja pat Ārija. Taču tad pa puspavērtajām durvīm septā ieskrējusi vēja brāzma lika lāpai noraustīties, un, oranžās blāzmas noslaucīta, līdzība pagaisa.

Dūmi koda acīs. Ketlīna izberzēja tās ar savainoto plaukstu virspusi. Kad viņa atkal palūkojās uz Māti, tad ieraudzīja savu māti. Sīra Minīsa Tūlija nomira dzemdībās, mēģinot dāvāt otru dēlu valdniekam Hosteram. Mazulītis nomira kopā ar māti un pēc tam likās, ka sieva un dēliņš paņēmuši līdzi arī daļu tēva dzīvības spēka. "Viņa vienmēr bija tik mierīga," Ketlīna nodomāja, atcerēdamās mātes maigās rokas un silto smaidu. "Ja viņa būtu palikusi dzīva, cik gan atšķirīgi varēja iegrozīties mūsu dzīves…" Valdniece Stārka prātoja, ko gan par savu vecāko, ceļos nometušos meitu tagad domātu sīra Minīsa? "Es esmu atnākusi no daudzu tūkstošu līgu tāluma bet kāpēc es to darīju? Kam es kalpoju? Esmu zaudējusi savas meitas, Robs negrib mani redzēt, un Brens ar Rikonu droši vien domā, ka pietiekami viņus nemīlu. Es arī nebiju līdzās Nedam, kad viņš mira…"

Ketlīnai noreiba galva un likās, ka septs sāk griezties ap viņu. Ēnas saļodzījās un sakustējās gluži kā tramīgi dzīvnieki, kas metas bēgt pa saplaisājušajām baltajām sienām. Šodien nebija ēsts. Iespējams, tas nebija diez ko prātīgi. Viņa iegalvoja sev, ka maltītei neatlika laika, taču pasaulē bez Neda ēdiens likās bezgaršīgs. "Kad viņi nocirta galvu Ziemmalas valdniekam, viņi nogalināja arī mani."

Aiz muguras iešņācās lāpa, un pēkšņi Ketlīnai likās, ka uz sienas parādījusies māsas seja, lai gan acis likās bargākas ne vairs pašas Līsas, bet gan Sersejas acis. "Ari Serseja ir māte. Un nav svarīgi, kas ir viņas bērnu tēvs, viņa juta tos spārdāmies sevī, tad dzemdēja sāpēs un asinīs, baroja pie savas krūts. Ja tie patiešām ir Džeimija bērni…"

Vai arī Serseja jums, Māt, kaut ko lūdz? Ketlīna uzrunāja Mālēs zīmējumu. Viņa spēja uz sienas saskatīt Lanisteru karalienes lepnos, aukstos un skaistos vaibstus. Plaisa vēl atradās savā vietā pat Serseja spētu apraudāt savus bērnus. Ikviens no Septiņiem iemieso visus Septiņus, reiz bija sacījis septons Osmīnds. Veča un Jaunava bija vienlīdz skaistas, un Māte varēja kļūt spīvāka par Kareivi, ja viņas bērniem draudēja briesmas."Jā…"

Ziemmalā viņa bija gana daudz vērojusi Robertu Barateonu, lai saprastu, ka valdnieks pret Džofreju neizjūt īpašu sirds siltumu. Ja zēns patiešām izrādītos no Džeimija sēklas un Roberts būtu viņu nogalinājis kopā ar māti tikai retais varētu karalim kaut ko pārmest. Ārlaulības bērni nebija nekas neparasts, taču tāds sakars bija baiss grēks gan veco, gan jauno dievu priekšā un tādas izvirtības augļus uzskatīja par izdzimteņiem gan septos, gan dievmežos. Pūķu karaļu dzimtā gan brālis precējās ar māsu, taču viņu dzīslās ritēja senās Valīrijas asinis, kur šāda ieraža bija plaši izplatīta. Tārgārjeni, tāpat kā viņu pūķi, nelieca ceļus nedz dievu, nedz cilvēku priekšā.

Neds droši vien bija atklājis šo noslēpumu tāpat kā sīrs Arīns pirms viņa. Un kāds tur brīnums, ja karaliene abus bija nogalinājusi? "Vai es rīkotos citādi, ja runa būtu par maniem bērniem?" Ketlīnas rokas sažņaudzās dūrēs. Viņa sajuta stīvumu savainotajos pirkstos, kurus slepkavas asmens bija pāršķēlis līdz kaulam, kad tā mēģināja izglābt dēla dzīvību. Brens arī to zina, viņa nočukstēja, noliekdama galvu. "Lai dievi žēlīgi, viņš droši vien kaut ko redzēja vai dzirdēja, tāpēc tie mēģināja manu zēnu nogalināt."

Apjukusi un pārguruši, Ketlīna Stārka iegrima dievu pasaulē. Viņa nometās uz ceļiem Kalēja priekšā viņš spēja salabot visu saplīsušo un lūdza, lai pasargā mīļo Brenu. Tad viņa devās pie Jaunavas un lūdza, lai tā dod drosmi Ārijai un Sansai, lai pasargā meitenes viņu nevainīgumā. Tēvam Ketlīna lūdza taisnīgumu spēku to meklēt un viedumu to pazīt. Pēc tam viņa aicināja Kareivi palīdzēt Robam izturēt kara grūtības un pasargāt viņu kaujaslaukā. Visbeidzot valdniece Stārka vērsās pie Vecas, kuru statujās bieži attēloja ar lukturi rokā. Vadi mani, viedā pavēlniece, Ketlīna lūdzās. Parādi ceļu, kas man ejams, un neļauj paklupt tumšajos brīžos, kas gaida priekšā.

Pēc mirkļa viņai aiz muguras atskanēja soļi un sarosīšanās pie durvīm. Valdniece, sīrs Robārs klusi sacīja, piedodiet, bet mums jādodas ceļā. Mums jāatgriežas pirms saullēkta.

Ketlīna stīvi piecēlās. Ceļi smeldza, un šajā brīdī viņa daudz būtu atdevusi par dūnu pēli un spilvenu. Paldies, sīr. Esmu beigusi.

Klusēdami viņi jāja cauri skrajam mežam, kurā koki kā piedzērušies gāzās projām no jūras. Zirgu tramīgā grudzināšana un tērauda žvadzoņa ļāva viegli atrast Renlija nometni. Garās vīru un zirgu rindas slēpās tumsas bruņās melnās, it kā Kalējs būtu pārkalis nakti tēraudā. Karogi plīvoja gan pa labi, gan pa kreisi, gan viņai priekšā, taču pirmsausmas mijkrēslī nevarēja izšķirt nedz to krāsas, nedz ģerboņus. "Pelēka armija," Ketlīna nodomāja. "Pelēki vīri pelēku zirgu mugurā zem pelēkiem karogiem." Sēdēdami zirgos un gaidīdami, Renlija ēnu bruņinieki bija pavērsuši pīķus pret debesīm, tāpēc Stārkai likās, it kā viņa jātu cauri šmaugu, kailu, lapas un dzīvību zaudējušu koku alejai. Tajā pusē, kur atradās Vētrasgals, pletās dziļa tumsa, melna siena, kurai cauri nespēja izlauzties pat zvaigžņu gaisma, taču viņa spēja saskatīt kustīgas lāpas tālāk laukā, kur nometni bija iekārtojis pavēlnieks Staniss.

Renlija paviljonā iedegtās sveces lika zīda sienām spīdēt, pārvēršot milzīgo telti maģiskā pilī, kas izstaro smaragdzaļu gaismu. Pie karaliskā paviljona ieejas stāvēja divi Varavīksnes sardzes bruņinieki. Zaļā gaisma dīvaini izgaismoja sīra Pārmena kamzoļa violetās plūmes un piešķīra pretīgu toni saulespuķēm, kas klāja katru sīra Emona dzelteno emaljas bruņu collu. No sargu bruņucepurēm nokarājās gari zīdainu spalvu pušķi, bet plecos bija uzmesti apmetņi, kas mirdzēja visās varavīksnes krāsās.

Teltī Ketlīna sastapa Brīnu, kas beidza sasprādzēt karaļa bruņas, bet valdnieks Tārlijs un valdnieks Rovans tikmēr apsprieda armiju pozīcijas un gaidāmās kaujas taktiku. Paviljonā bija patīkami silts no vairākās mazās ogļu pannās kvēlojošajām oglēm virmoja karstums. Jūsu augstība, es vēlos runāt ar jums, viņa ierunājās, pagodinot Renliju ar karalisku uzrunu, gatava uz visu, lai tikai tiktu uzklausīta.

Pēc maza mirklīša, valdniece Ketlīna, Renlijs atsaucās. Brīna virs stepētās tunikas piesprādzēja muguras bruņas pie krūšubruņām. Karaļa bruņas bija sulīgi zaļas, gluži kā lapas vasaras mežā, tik tumšas, ka likās uzsūcam sveču mesto gaismu. Zelta greznojumu un sprādžu uzplaiksnījumi atgādināja tālas uguntiņas meža biezoknī, kas uzmirdzē)u katru reizi, kad Renlijs pakustējās. Lūdzu, turpini, pavēlniek Matis.

-   Jūsu augstība, Matiss Rovans sacīja, pametis skatienu uz Ketlīnas pusi. Kā jau es teicu, mūsu armija ir gatava. Kāpēc gaidīt saullēktu? Pavēliet taurēt uzbrukumu!

-    Un lai pēc tam runātu, ka es guvu uzvaru ar viltus palīdzību, kā nodevējs uzbrūkot bruņinieka necienīgā veidā? Rītausma ir izvēlētā stunda.

-    Stanisa izvēlētā stunda, Randīls Tārlijs atgādināja. Viņš vēlas, lai mēs dodamies kaujā, austošās saules apžilbināti. Pa pusei akli.

-   Tā būs tikai līdz pirmajam triecienam, Renlijs pārliecinoši sacīja. Sīrs Lorass pārraus viņu rindas, un pēc tam Stanisa armiju pārņems panika. Brīna savilka zaļās ādas siksnas un aizsprādzēja zeltītās sprādzes. Kad mans brālis kritīs, pieraugiet, lai viņa līķis netiktu apgānīts. g alu galā mūsu dzīslās rit vienas asinis, es nevēlos, lai pa lauku staipa viņa uz šķēpa uzsprausto galvu.

-    Un ja nu viņš nolemj padoties? pavēlnieks Tārlijs apvaicājās.

-    Padoties? pavēlnieks Rovans iesmējās. Kad Meiss Tīrels bija aplencis Vētrasgalu, Staniss rija žurkas, nevis atvēra cietokšņa vārtus.

-   Atceros, atceros. Renlijs pacēla zodu, lai ļautu Brīnai nostiprināt vietā kakla bruņas. īsi pirms aplenkuma beigām sīrs Geivens Vīlds kopā ar trijiem bruņiniekiem mēģināja izlavīties pa sānu vārtiem, lai padotos. Staniss viņus notvēra un pavēlēja pārmest pāri mūriem ar katapultām. Es vēl tagad redzu Geivena ģīmi, kad viņu sēja pie katapultas. Viņš cietoksnī apmācīja jaunos kareivjus.

Valdnieks Rovans izskatījās apmulsis. Pāri sienām gan nevienu nepārmeta. Es taču to atcerētos.

-    Mestrs Kresens atgādināja Stanisam, ka, iespējams, nāksies ēst kritušo līķus, tāpēc neesot īpaši prātīgi mētāties ar svaigu gaļu. Renlijs atglauda matus. Brīna apsēja ap tiem samta lentu un uzlika karalim galvā stepētu cepurīti, kam vajadzēja mīkstināt bruņucepures spiedienu. Pateicoties Sīpolu bruņiniekam, tā arī nenācās rīt miroņu gaļu, taču tālu līdz tam nebija. Bet sīrs Geivens nomira pils pagrabā.

-    Jūsu augstība. Ketlīna bija pacietīgi gaidījusi, taču laika kļuva arvien mazāk. Jūs solījāt aprunāties ar mani.

Renlijs pamāja. Dodieties pie savām vienībām, kungi… ak, jā, un, ja mana brāļa armijā atrastos Baristens Selmijs, es vēlos, lai viņu atstāj dzīvu.

-    Par sīru Baristenu nekas nav dzirdēts kopš brīža, kad Džofrejs viņu izmeta no Karaļsardzes, pavēlnieks Rovans atgādināja.

-    Es pazīstu veco vīru. Viņam ir vajadzīgs karalis ko sargāt, jo citādi kas būtu viņš pats? Taču mums viņš nepievienojās, un valdniece Ketlīna apgalvo, ka viņš neesot kopā arī ar Robu Stārku pie Straujupes. Kur citur viņš varētu būt, ja ne kopā ar Stanisu?

-    Kā pavēlēsiet, jūsu augstība. No viņa galvas nenokritīs ne mats. Valdnieki dziļi paklanījās un izgāja no telts.

-    Sakiet, kas jums sakāms, valdniece Stārka, Renlijs sacīja. Brīna uzsedza apmetni karaļa platajos plecos. Smagā drēbe bija noausta no zeltīta pavediena, un zaigojošā lauka vidū greznojās no melna ahāta plāksnītēm veidots Barateonu briedis ar kroni galvā.

-      Lanisteri mēģināja nogalināt manu dēlu Brenu. Es tūkstoškārt esmu sev jautājusi kāpēc viņi to darīja? Uz šo jautājumu atbildēja jūsu brālis. Dienā, kad zēns nokrita no torņa, notika medības. Roberts, Neds un teju visi pārējie vīri devās vajāt mežacūkas, bet Džeimijs Lanisters palika Ziemmalā. Un karaliene arī.

Renlijs aši aptvēra, par ko ir runa. Tātad jūs uzskatāt, ka zēns redzēja viņu sakaru…

-    Lūdzu, kungs, ļaujiet man doties pie jūsu brāļa Stanisa un izstāstīt viņam par savām aizdomām.

-    Ar kādu mērķi?

-     Robs atteiksies no troņa, ja jūs ar brāli rīkosieties tāpat, viņa paskaidroja, cerot, ka tā tiešām varētu būt. Ja vajadzēs, viņa to panāks. Robs ieklausīsies viņas teiktajā pat tad, ja viņa tuvākie pavēlnieki būs pret. Jūs trijatā varētu izveidot Lielo padomi, kādas šajā zemē nav bijis jau simt gadu. Mēs aizsūtīsim uzticamus vīrus uz Ziemmalu, lai Brens viņiem izstāsta, ko piedzīvojis, tad visi zinās, ka īstie viltvārži ir Lanisteri. Tad lai septiņu valstību augstmaņu sapulce izlemj, ko vēlas redzēt tronī.

Renlijs iesmējās. Cienītā kundze, vai tad dižvilki balso, kurš vadīs baru? Brīna atnesa karaļa cimdus un bruņucepuri, ko greznoja zelta ragi, padarot viņu pusotru pēdu garāku. Runu laiks ir beidzies. Drīz mēs redzēsim, kurš ir spēcīgākais. Renlijs uzvilka zaļizeltaino bruņucimdu kreisajā rokā, bet Brīna tikmēr pietupās, lai apjoztu karaļa siksnu, kuru smagu darīja zobena un dunča svars.

-      Es lūdzu jums Mātes vārdā… Ketlīna iesāka, bet tad pēkšņa vēja brāzma atrāva vaļā telts ieejas audumu. Stārkai likās, ka viņa pamana kustību, taču tad, kad viņa pagrieza galvu, izrādījās, tā bija tikai karaļa ēna, kas aizslīdēja pār zīda sienām. Ketlīna dzirdēja, kā Renlijs Iesāk stāstīt joku, bet viņa ēna, melna uz zaļā auduma, sakustējās, pacēla zobenu, sveces noraustījās… Kaut kas nebija kārtībā, notika kaut kas nesaprotams, bet tad Ketlīna pamanīja, ka Renlija zobens vēl arvien .itrodas makstī, taču ēnas zobens…

Auksti, vārgā, apjukušā balsī izdvesa Renlijs, mirkli pirms kaklabruņu tēraudu kā sviestpapīru pāršķēla neesošā asmens ēna. Viņš vel paguva īsi, aprauti noelsties, pirms no kakla sāka gāzties asinis.

Jūsu augs… nē! ieraudzījusi ļaunu vēstošo tērcīti, iekliedzās Zilā Brīna, izklausīdamās pārbijusies kā maza meitene. Karalis saļima viņas rokās, asinīm gāžoties lejup pa bruņu priekšpusi. Tumši sarkanais paisums noslīcināja valdnieka zelta caurausto zaļo audumu. Nodzisa vēl vairākas sveces. Renlijs mēģināja kaut ko teikt, taču aizrijās pats ar savam asinīm. Karaļa kājas saļodzījās, un tikai Brīnās spēks noturēja viņu stāvus. Viņa atgāza galvu un izgrūda bezvārdu kaucienu.

"Ēna." Ketlīna saprata, ka te bija noticis kas tumšs un nelāgs, kaut kas, ko viņa nespēja pat iedomāties. "To ēnu nemeta Renlijs. Nāve ienāca pa telts durvīm un nopūta viņa dzīvību tikpat ātri, kā vējš nopūta sveces."

Pēc pāris mirkļiem teltī iebrāzās Robārs Roiss un Emons Kajs, lai gan likās, ka pagājusi puse nakts. Aiz abiem bruņiniekiem drūzmējās citi kareivji ar lāpām rokā. Ieraudzījis Renliju Brīnās rokās un sievietes ar karaļa asinīm notraipītās drānas, sīrs Robārs šausmās iekliedzās. Nolādētais sievišķis! ieaurojās sīrs Emons, kura bruņas klāja saulespuķes.

Atlaid viņu, nolādētā briesmone!

-   Žēlīgie dievi, Brīna, kāpēc? sīrs Robārs nočukstēja.

Brīna pacēla acis. Varavīkšņotais apmetnis tagad izskatījās mikli sarkans tur, kur bija piesūcies ar karaļa asinīm. Es… es…

-    Tu mirsi. Sīrs Emons no ieroču kaudzes pie durvīm paķēra kaujas cirvi ar garu kātu. Tu samaksāsi par karaļa dzīvību ar savējo!

-    Nē! iekliedzās Ketlīna Stārka, beidzot atguvusi balsi, taču nu jau bija par vēlu bruņiniekus bija pārņēmis asins trakums, un tie, ar skaļiem kliedzieniem nomākdami viņas vārdus, metās uz priekšu.

Brīna izlocījās straujāk, nekā Ketlīna būtu varējusi iedomāties. Viņas pašas zobena nebija pie rokas, tāpēc viņa izrāva no maksts Renlija ieroci un pacēla to, lai atvairītu Emona cirvi, kas vēzienā triecās lejup. Kad ar liktenīgu žvadzoņu tērauds triecās pret tēraudu, gaisā pašķīda zilibaltas dzirksteles. Brīna pielēca kājās, mirušā karaļa ķermeni rupji atgrūzdama sāņus. Mēģinādams nokļūt tuvāk Brlnai, sīrs Emons paklupa pār Renliju, un Brīna ar vienu vēzienu pārcirta cirvja koka kātu. Cirvja galva aizlidoja pāri teltij. Kāds cits virs iegrūda Brlnai mugurā degošu lāpu, taču varavīkšņotais apmetnis bija pārāk piesūcies ar asinīm, lai aizdegtos. Brīna metās virsū uzbrucējam, gaisā nozibēja zobens un jau nākamajā mirklī lāpa un roka nokrita uz telts grīdas. Aizdegās paklājs. Ievainotais kareivis sāka kliegt. Sīrs Emons nometa cirvi un mēģināja sataustīt zobena spalu. Uz priekšu metās cits kareivis, Brīna atvairīja viņa dūrienu, un abu zobeni uzsāka žvadzošu deju. Kad vēlreiz uz priekšu devās Emons Kajs, Brīna bija spiesta atkāpties, tomēr viņa kaut kā spēja noturēt abus vīrus drošā attālumā. Zemē gulošā Renlija galva noslīga sāņus, un kaklā pavērās otra, plaši paplesta sarkana mute, no kuras lēniem grūdieniem turpināja plūst asinis.

Sīrs Robārs, kas visu laiku bija turējies nostāk, nespēdams saprast, kas te noticis, beidzot pasniedzās pēc sava zobena. Robār, pagaidi, paklausies, Ketlīna satvēra viņa roku. Jūs viņai velti uzbrūkat, viņa ne pie kā nav vainīga. Palīdzi viņai! Vai tu dzirdi mani, to izdarīja Staniss. Renlija brāļa vārds izsprāga no lūpām, pirms viņa paguva saprast, kā tas tur nonācis, taču, tikko viņa to izteica, Ketlīna saprata, ka tā patiesi bija. Es zvēru, tu taču mani pazīsti, karali nogalināja Staniss.

Jaunais bruņinieks varavīkšņotajā apmetnī skatījās uz Ketlīnu bālu seju un pārbiedētām acīm, it kā viņa būtu zaudējusi prātu. Staniss? Kā tas iespējams?

Es nezinu. Burvestība, kaut kāda melnā maģija. Es redzēju ēnu, es redzēju ēnu. Pašas balss viņai likās satraukta un neprātīga, taču vārdi turpināja plūst no lūpām, bet aiz muguras šķindēja zobeni. Ēna ar zobenu, es zvēru, es to redzēju savām acīm. Vai jūs esat akli, meitene taču viņu mīlēja! Palīdzi viņai! Valdniece Stārka atskatījās. Otrs kareivis saļima, un zobens izšļuka no spēku zaudējušajiem pirkstiem. Ārpus telts skanēja kliedzieni. Viņa zināja vēl mirklis, un teltī ielauzīsies satrakotu vīru pūlis. Robār, viņa ir nevainīga. Es dodu tev vārdu, es zvēru pie mana vīra kapa un mana Stārku goda!

Šie vārdi beidzot iedarbojās. Es viņus aizkavēšu, sīrs Robārs noteica. Aizved viņu no nometnes. Viņš pagriezās un izgāja no telts.

Liesmas bija sasniegušas sienu un tagad ložņāja augšup pa paviljona malu. Sīrs Emons dzina Brīnu arvien dziļāk telts stūrī galu galā, viņš bija tērpies greznā tēraudā, bet Brīnai mugurā bija parastas vilnas drānas. Bruņinieks bija aizmirsis par Ketlīnu, bet tad pret viņa pakausi triecās smaga čuguna ogļu panna. Ņemot vērā, ka vīra galvu sargāja bruuņucepure, trieciens nenodarīja viņam neko ļaunu, tikai notrieca no Lijām. Brīna, nāc līdzi, Ketlīna pavēlēja. Meitene ātri aptvēra, ka viņai radusies izdevība glābt savu dzīvību. Viens vēziens, un zaļajā zīdā pavērās sprauga. Abas sievietes izlīda ārā rītausmas puskrēslā un dzestrumā. Uz šo pusi, Ketlīna mudināja, un lēnītēm. Mēs nedrīkstam skriet, citādi kāds sāks interesēties, kurp tā steidzamies. Ej mierīgi, it kā nekas nebūtu noticis.

Brīna aizbāza zobenu aiz jostas un pielāgoja soli Ketlīnas gaitai. Nakts gaiss smaržoja pēc lietus. Viņām aiz muguras karaļa paviljons dega gaišās liesmās, izgaismodams nakts tumsu. Neviens nemēģināja abas aizkavēt. Vīri steidzās viņām garām, kliegdami kaut ko par uguni, slepkavību un burvestībām. Citi stāvēja nelielos pulciņos un klusi sarunājās. Daži lūdzās, bet kāds jauns ieroču nesējs, nokritis ceļos, atklāti šņukstēja.

Renlija nometnē valdīja apjukums, un baumas izplatījās no mutes mutē. Ugunskuri bija teju izdeguši, un, kad austrumi sāka sārtoties, no nakts iznira Vētrasgala milzīgais, akmens sapnim līdzīgais apveids, bet no saules puses pāri laukam uz vēja spārniem slīdēja bālas miglas svēdras. Rīta spoki, reiz bija teikusi vecā auklīte, apgalvojot, ka tur savos kapos atgriežoties gari. Un Renlijs tagad viens no viņiem miris tāpat kā viņa brālis Roberts, kā viņas pašas dārgais Neds.

-   Nekad nebiju viņu apskāvusi tikai tad, kad viņš mira, Brīna klusi noteica, kamēr abas sievietes turpināja ceļu pieaugošajā haosā. Viņas balss skanēja tā, it kā kuru katru brīdi varētu aizlūzt. Viņš vēl smējās, bet jau nākamajā mirklī visur bija asinis… manu pavēlniec, es neko nesapratu. Vai jūs kaut ko redzējāt? Vai jūs…

-   Es redzēju ēnu. Pirmajā mirklī likās, ka tā ir paša Renlija ēna, taču ta piederēja viņa brālim.

-    Valdniekam Stanisam?

-    Es jutu viņu. Saprotu, tas izklausās neprātīgi…

Taču Brīnai tas nepavisam nelikās savādi. Es viņu nogalināšu, meitene noteica. Nogalināšu ar mana pavēlnieka zobenu. Es zvēru. Es zvēru. Es zvēru.

Haliss Mollens un pārējie Ketlīnas vīri gaidīja pie zirgiem. Sīrs Vendels Manderlijs dīdījās kā blusu sakosts, gribēdams uzzināt, kas noticis. Kundze, visa nometne ir sajukusi prātā, viņš izgrūda, ieraudzījis nācējas. Valdnieks Renlijs, vai viņš ir… Viņš pēkšņi aprāvās, ieraudzījis Brīnu un asinis uz viņas sejas un drānām.

-    Miris, bet tas nav mūsu roku darbs.

-    Kauja… Haliss Mollens iesāka.

-    Kaujas nebūs. Ketlīna uzkāpa zirgā. Vīri izkārtojās ap viņu, sīrs Vendels pa kreisi no valdnieces Stārkas, sīrs Pervīns Frejs pa labi. Brīna, mums ir tik daudz zirgu, lai apgādātu divtik vīru. Izvēlies vienu un dodies mums līdzi.

-    Man ir pašai savs zirgs. Un pašai savas bruņas…

-    Atstāj tās. Būtu labi, ja mēs jau būtu gabalā, kad viņi iedomāsies mūs meklēt. Mēs abas bijām klāt, kad nogalināja karali. To neviens neaizmirsīs. Nebilduši ne vārda, Brīna pagriezās un uzlēca zirga mugurā. Jājam! Ketlīna pavēlēja, kad visi bija sakāpuši seglos. Ja kāds mēģina mūs aizkavēt, nogaliniet viņu.

Kad rītausmas garie pirksti noglāstīja laukus, pasaulē atgriezās krāsas. Tur, kur vēl nupat pelēku zirgu mugurā sēdēja pelēki vīri, bruņojušies ar ēnu šķēpiem, tagad sudrabaini auksti mirdzēja desmittūkstoš pīķu smailes. Ketlīna redzēja plīvojošu karogu jūru, kurā sarkanā, sārtā un oranžā blāzma sašvīkoja zilo un brūno toņu svēdras, starp kurām vietumis bija manāmi zelta un dzeltenās krāsas uzplaiksnījumi. Visa Vētrasgala un Gaisa dārzu varenība, kas vēl pirms stundas bija Renlija rokās. "Tagad viņi pieder Stanisam," viņa aptvēra," pat ja paši to vēl nesaprot. Kur vēl lai viņi ietu, ja ne pie pēdējā no Barateoniem? Staniss to visu ir ieguvis ar vienu vienīgu neģēlīgu triecienu."

"Es esmu likumīgais karalis," viņš tika teicis, sasprindzinājis savu tērauda žokli," un jūsu dēls ir tāds pats nodevējs kā mans brālis. Gan pienāks arī viņa kārta."

Ketlīnai pār muguru pārskrēja aukstas tirpas.

DŽONS

Pakalns slējās virs meža biezokņa vientuļš un pēkšņs. Tā vēju šaustīto virsotni varēja saskatīt no daudzu jūdžu attāluma. Izlūki zināja teikt, ka mežu iemītnieki to dēvējot par Pirmļaužu Dūri. "Un kalns patiešām atgādināja dūri," Džons Sniegs nodomāja, "dūri, kas triecas augšup cauri zemei un kokiem ar klintsbluķiem pirksi u kauliņu vietā."

Kopā ar pavēlnieku Mormontu un citiem virsniekiem viņš uzjāja virsotnē, atstājis Spoku lejā mežā. Kamēr viņi virzījās augšā kalnā, dižvilks Iris reizes kaut kur nozuda un divreiz negribīgi atgriezās, kad Džons lam uzsvilpa. Trešajā reizē augstais komandieris zaudēja pacietību un uzsauca: Lai taču viņš skrien, puis. Es labprāt nonāktu līdz augšai pirms tumsas. Gan jau pēc tam vilku atradīsi.

Ceļš augšup pa nogāzi bija kraujš un klintsbluķiem klāts, bet virsotni kronēja no akmeņiem sakrauta siena krūšu augstumā. Viņiem nācās kādu gabalu jāt gar to rietumu virzienā, līdz nonāca pie zirgiem pietiekami lielas spraugas. Šī ir laba vieta, Vecais Lācis paziņoja, kad vīri beidzot bija sasnieguši virsotni. Neko labāku pat nevarētu vēlēties. Ierīkosim nometni tepat un sagaidīsim Pusroci. Augstais komandieris izlēca no segliem, liekot krauklim uzspurgt gaisā. Skaļi žēlodamies, putns pacēlās spārnos.

No pakalna virsotnes pavērās varena ainava, taču Džona uzmanību piesaistīja apļveida siena laikazoba sagrauztos pelēkos akmeņus klāja balti ķērpju plankumi un zaļas sūnu bārdas. Runāja, ka Rītausmas laikmetā Dūre bijusi pirmļaužu riņķpils. Sena vieta. Un stipra, noteica Torens Smolvuds.

-     Sena, ķērca Mormonta krauklis, skaļi riņķodams virs viņu galvām. Sena, sena, sena.

-   Apklusti, Mormonts uzrūca putnam. Vecais Lācis bija pārāk lepns, lai atzītu savu vājumu, tomēr Džonu viņam neizdevās piemānīt. Piepūle, kas bija vajadzīga, lai turētos līdzi jaunākiem vīriem, prasīja savu, un viņš izskatījās noguris.

-     Ja rastos tāda vajadzība, šajā virsotnē varētu viegli aizstāvēties, Torens secināja, paskubinādams zirgu pāris soļu uz priekšu gar akmens apļa malu. Vīra sabuļādām apšūtais apmetnis plandījās vējā.

-    Jā, šī vieta būs gana laba. Vecais Lācis pacēla roku pret vēju, un krauklis nolaidās uz Mormonta apakšdelma, nagiem noskrapstot pret melnā bruņukrekla gredzeniem.

-    Kā ar ūdeni, kungs? Džons pavaicāja.

-    Kalna pakājē bija strauts.

-    Pagarš kāpiens lejup, Džons bilda, turklāt ārpus akmens sienas.

Torens pavīpsnāja: Vai tu, puis, esi pārāk slinks, lai mazliet pakā-

pelētu pa nogāzi?

Mormonts sacīja: Nez vai mēs atradīsim citu tik viegli nocietināmu vietu. Mēs uznesīsim ūdeni līdz nometnei un gādāsim, lai mums vienmēr būtu pietiekami krājumi. Džons saprata, ka strīdēties būtu veltīgi. Tika dota pavēle, un Naktssardzes vīri sāka iekārtot nometni pirmļaužu celtās akmens sienas iekšpusē. Kā sēnes pēc lietus cita pēc citas uzslējās melnas teltis, zemi pārklāja segas un guļamvietas. Namziņi piesēja zemos zirdziņus garās pavadās un sagādāja tiem ēdamo un ūdeni. Mežacirtēji ķērās pie cirvjiem, lai pēcpusdienas blāvajā saulē sagādātu gana malkas nakts pārlaišanai. Pāris desmiti būvnieku izcirta krūmus, izraka atejas bedres un atraisīja ugunī rūdīto mietu saiņus. Es gribu, lai līdz naktij visu mūra spraugu priekšā būtu izrakti grāvji un sadzīti mieti, Vecais Lācis pavēlēja.

Uzslējis komandiera telti un aprūpējis abus zirgus, Džons Sniegs devās lejup pa nogāzi, lai sameklētu Spoku. Vienā mirklī Džons vēl gāja pa priežu čiekuriem un pērnajām lapām zem senajiem kokiem, svilpodams un saukdams Spoku, bet jau nākamajā milzīgais baltais dižvilks soļoja viņam līdzās, bāls kā rīta migla.

Taču, kad abi nonāca līdz riņķmūrim, Spoks atkal sabozās. Tas piesardzīgi pagājās uz priekšu, lai apostītu spraugu sienā, tad pakāpās atpakaļ, it kā tam nepatiktu tas, ko deguns saoda. Džons mēģināja sagrābt vilku aiz čupra un ar spēku ievilkt mūra iekšpusē, taču tas nebija

tik viegli; vilks svēra tikpat, cik Džons, turklāt bija krietni spēcīgāks. • Spok, vai kaut kas nav kārtībā? Parasti dižvilku nekas nesatrauca. galu galā Džons padevās. Dari, kā zini, viņš vērsās pie Spoka. Ej vien medīt. Vilka sarkanās acis pavadīja saimnieku, kas nozuda spraugā starp sūnām apaugušajiem akmeņiem.

Te viņiem vajadzēja būt drošībā. Pakalns ļāva labi pārskatīt apkārtni, ziemeļos un rietumos nogāzes bija ļoti stāvas, un arī austrumu puse bija līkai mazliet lēzenāka. Taču, krēslai kļūstot arvien dziļākai un tumsai piesātinot mežu starp kokiem, Džonu pārņēma nelāga sajūta. "Šis ir apsēsts mežs," viņš nodomāja. "Varbūt te mitinās spoki, pirmļaužu gari. reiz šī bija viņu mājvieta."

"Beidz uzvesties kā mazs puika," viņš sevi norāja. Uzrāpies akmeņu kaudzes virsotnē, Džons paskatījās uz rietošās saules pusi. Straumei aizlokoties uz dienvidu pusi, puisis Pienupes ūdeņos redzēja gaismu mirguļojam kā kaltu zeltu. Augstāk pa straumi apvidus bija skrajāks, gan ziemeļos, gan rietumos biezo mežu nomainīja kailu, akmeņiem klātu pakalnu virkne. Pie apvāršņa slējās kalnu grēdas, kas atgādināja milzīgu ēnu. Kore pēc kores aizstiepās zilipelēkajā tālē, virsotnes bija iekaltas mūžīga ledus bruņās. Pat pa gabalu kalni izskatījās milzīgi, auksti un neviesmīlīgi.

Tuvākajā apkārtnē valdīja koki. Gan uz dienvidiem, gan austrumiem mežs stiepās tik tālu, cik vien Džons spēja saskatīt. Bezgalīgais sakņu un zaru ņudzeklis spēlējās tūkstoš zaļos toņos, kuros brīžiem pazibēja pa sarkanam plankumam tur starp priedēm un sargkokiem auga kāds sejaskoks, vai dzeltenam traipam, kur bija sācis dzeltēt kāds platlapis. Kad uzpūta vējš, puisis spēja saklausīt par sevi vecāku zaru čīkstus un vaidus. Nodrebēja tūkstošiem lapu, un uz mirkli mežs atgādināja dziļu, zaļu, vētras svaidītu jūru elpojošu, bezgalīgu un neizzināmu.

"Spokam nepatiks vienam klīst pa mežu," Džons nodomāja. Pa šo zaļo, tumšo dzelmi, meža ēnu slēpts, riņķpilij varēja pielavīties jebkas. Jebkas! Kā viņi pamanīs tuvojošās briesmas? Viņš krietnu brīdi nostāvēja uz akmeņu kaudzes, līdz saule nozuda zāģim līdzīgajos kalnu grēdas zobos un pa mežu sāka ložņāt tumšas ēnas.

-    Džon? uzsauca Semvels Tārlijs. Tā jau man likās, ka tas esi tu. Vai viss kārtībā?

-    Puslīdz. Džons nolēca no kaudzes. Kā tev šodien gāja?

-    Labi. Man gāja labi. Patiešām.

Džons netaisījās klāstīt draugam savas bažas, jo īpaši tāpēc, ka Semvels Tārlijs beidzot sāka izrādīt pirmās drosmes pazīmes. Vecais Lācis taisās Korīnu Pusroci un vīrus no Ēnu torņa gaidīt tepat.

-    Vieta izskatās gana droša, Sems novilka. Pirmļaužu riņķpils. Vai tu domā, ka te savulaik notika arī kaujas?

-     Bez šaubām. Labāk sagatavo putnu. Mormonts droši vien gribēs nosūtīt ziņu.

-      Reizēm es gribu viņus visus palaist brīvībā. Kraukļiem nepatīk būros.

-    Arī tev nepatiktu, ja tu spētu lidot.

-    Ja es spētu lidot, es atgrieztos Melnajā cietoksnī, lai pamielotos ar cūkgaļas pīrāgu, Sems noteica.

Džons ar apdegušo plaukstu uzsita draugam uz pleca. Kopā viņi izgāja cauri nometnei. Visapkārt dega ugunskuri, uz kuriem vārījās ēdiens. Virs galvas debesīs parādījās pirmās zvaigznes. Mormonta Lāpas garā, sarkanā aste spīdēja tikpat spoži kā mēness. Džons izdzirdēja kraukļus, pirms ieraudzīja pašus būrus. Daži sauca viņa vārdu. Putni nekautrējās, ja vajadzēja sacelt pamatīgu jandāliņu.

"Arī tiem kaut kas nepatīk." Es labāk sameklēšu Veco Lāci, puisis noteica. Arī viņš kļūst nemierīgs, kad nav paēdis.

Kad pienāca Džons, Mormonts sarunājās ar Torenu Smolvudu un pusduci citu virsnieku. Ak te tu esi, vecais vīrs sapīcis sacīja. Esi tik laipns, atnes mums karstvīnu. Nakts ir vēsa.

-    Tūlīt, kungs. Džons sakūra ugunskuru, pie vezumniekiem sarūpēja mazu muciņu Mormonta iecienītā kreptīgā sarkanvīna un ielēja to katliņā. Tad viņš pakāra katliņu virs uguns un sameklēja piedevas. Vecais Lācis karstvīna jautājumos bija stipri izvēlīgs. Vīnam bija jāpievieno tieši tik daudz kanēļa un tik daudz muskatrieksta, un tik daudz medus, un ne kripatiņas vairāk. Bija jāpieliek arī rozīnes, rieksti un kaltētas ogas, bet ne citrons, tas tika uzskatīts par pretīgu dienvidnieku apgrēcību neskatoties uz to, ka Mormonts katru rītu iemeta savā alū pāris šķēlītes skābā augļa. Dzērienam vajadzēja būt karstam, lai kārtīgi sasildītu vīru, tā uzstāja augstais komandieris, taču nedrīkstēja ļaut vīnam uzvārīties, tāpēc Džons uzmanīgi pieskatīja katliņu.

Darbodamies viņš dzirdēja no telts skanošās balsis. Džārmens Bakvels sacīja: Vieglākais ceļš augšup Saltilkņos ved gar Pienupi līdz pat tās iztekai. Taču, ja mēs izvēlēsimies šo ceļu, Raiders zinās par mūsu tuvošanos, tas skaidrs kā diena.

Mēs varētu izmantot Milžu kāpnes, ieminējās sīrs Maladors I oke, vai Kaucošo pāreju, ja tā nav aizputināta.

Vīns kūpēja. Džons nocēla katliņu no uguns, pielēja astoņas krūzes un ienesa tās teltī. Vecais Lācis pētīja aptuveno karti, ko Krāstera apmetni:' pavadītajā naktī viņam bija uzzīmējis Sems. Augstais komandieris paņēma krūzi no Džona paplātes, nogaršoja malku un strupi pamāja, dodams zīmi, ka karstvīns ir izdevies. Krauklis palēcās zemāk pa vecā vira roku. Graudi, putns ieķērcās. Graudi. Graudi.

Sīrs Otīns Vīzers pamāja, ka nevēlas vīnu. Es vispār nemēģinātu doties dziļāk kalnos, viņš novilka sīkā, nogurušā balsī. Saltilkņi pat vasarā nav nekāda medusmaize, bet tagad… ja mūs tur pārsteigtu vētra…

-    Ja vien nebūs īpašas nepieciešamības, mēs neriskēsim doties Saltilkņos, Mormonts piekrita. Bet mežoņi nespēj pārtikt no sniega un akmens tāpat kā mēs. Viņi drīz dosies projām no augstienēm, un kaut i ik lielam cilvēku pulkam vienīgais piemērotais ceļš ir gar Pienupi. Ja viņi tiešām izvēlēsies šo maršrutu, mums šeit ir labas pozīcijas. Viņi nevar cerēt aizlavīties mums garām nemanīti.

-    Varbūt viņi to nemaz nemēģinās. Viņu ir vairāki tūkstoši, kamēr mēs būsim trīs simti, kad Pusrocis nonāks līdz mums. Sīrs Maladors paņēma Džona pasniegto vīna krūzi.

-    Ja sāktos kauja, mēs nevarētu sapņot par labākām pozīcijām kā šeit, Mormonts palika pie sava. Mēs nostiprināsim mūrus. Nogāzē i/raksim bedres ar mietiem, izkaisīsim dzelkšņus, lai aizkavētu zirgus, salabosim spraugas sienā. Džārmen, norīko sardzē vīrus ar asāko redzi. Lokā ap mums un tad tālāk gar upi, lai viņi varētu mūs brīdināt par jebkuru kustību. Paslēp sargus kokos. Un mums jāsāk apgādāties ar ūdeni, mums ir jāizveido tā rezerves. Ieraksim zemē mucas. Tas nodarbinās vīrus, turklāt pēcāk var noderēt.

-    Mani izlūki… iesāka Torens Smolvuds.

-     Tavi izlūki ierobežos izlūkgājienus šaipus upei līdz brīdim, kad mums pievienosies Pusrocis. Pēc tam skatīsimies. Es nevēlos zaudēt vēl kādu vīru.

-    Ja Menss Raiders pulcina savus spēkus dienas jājiena attālumā no šejienes, mēs par to neko neuzzināsim, Smolvuds nebija vienisprātis ar komandieri.

-   Mēs zinām, kur mežoņi pulcina savus spēkus, Mormonts iebilda. To mums izstāstīja Krāsters. Man viņš diez ko nepatīk, taču nedomāju, ka šoreiz viņš mums meloja.

-    Kā teiksiet. Smolvuds sapīcis aizgāja. Pārējie pabeidza dzert vīnu un sekoja viņa piemēram, tiesa, vispirms pieklājīgi atvadījušies.

-    Vai atnest vakariņas, kungs? Džons apvaicājās.

-    Graudi, krauklis iesaucās. Mormonts mirkli klusēja. Kad vecais vīrs ierunājās, viņš neatbildēja uz jautājumu, bet uzdeva savējo: Vai tavs vilks šodien kaut ko nomedīja?

-    Viņš vēl nav pārradies.

-    Mums noderētu svaiga gaļa. Mormonts parakājās maisā un pasniedza krauklim sauju graudu. Vai tev liekas, ka rīkojos nepareizi, paturot izlūkus nometnes tuvumā?

-    Ne man par to spriest, pavēlniek.

-    Es uzdevu jautājumu.

-    Ja izlūki nedrīkst izlaist no acīm Dūri, tad nesaprotu, kā viņi spēs atrast manu tēvoci, Džons atzina.

-    Nespēs gan. Krauklis knābāja graudus no Vecā Lāča plaukstas.

-    Divi simti vīru vai desmit tūkstoši, šie meži un kalni ir pārāk lieli. Kad graudi bija apēsti, Mormonts pagrieza plaukstu otrādi.

-    Jūs taču nepārtrauksiet meklēšanu?

-    Mestrs īmons uzskata, ka tu esi prātīgs. Mormonts uzcēla kraukli uz pleca. Putns pielieca galvu ar mirdzošajām acīm uz sāniem.

Viņam iešāvās prātā kāda doma. Varbūt… es iedomājos, ka vienam cilvēkam būtu vieglāk atrast divus simtus, nekā diviem simtiem atrast vienu. Krauklis skaļi ieķērcās, taču Vecais Lācis nosmaidīja sirmajā bārdā.

-    Tāds cilvēku un zirgu pulks atstāj pēdas, kādas atrastu pat Imons. Šajā augstienē mūsu ugunskuri ir redzami līdz pašām Saltilkņu piekalnēm. Ja Bens Stārks ir dzīvs un brīvs, viņš pats ieradīsies pie mums, par to es nešaubos.

-    Jā, Džons piekrita, tikai… ja viņš…

-    …ir miris? Mormonts līdzjūtīgi pavaicāja. Džons negribīgi pamāja ar galvu.

-    Miris, krauklis atkārtoja. Miris. Miris.

-    Iespējams, viņš tik un tā ieradīsies pie mums, Vecais Lācis atzina.

-    Tāpat kā Otors un Džafers Puķes. Es no tā baidos tāpat kā tu, tomēr mēs nevaram izslēgt šo iespēju.

-    Miris, krauklis noķērcās, savicinādams spārnus. Putna balss kļuva skaļāka un griezīgāka. Miris.

Mormonts noglāstīja putna melnās spalvas un tad aizlika mutei priekšā plaukstas virspusi, lai apspiestu pēkšņi uznākušas žāvas. Es,

šķiet, iztikšu bez vakariņām. Labāk došos pie miera. Pamodini mani līdz ar ausmu.

Saldu dusu, kungs. Džons savāca tukšās krūzes un izgāja no telts. Viņš dzirdēja tālus smieklus, ari dūdu žēlīgo dziesmu. Nometnes centrā liesmoja milzīgs ugunskurs, un gaisā varēja sajust sautējuma smaržu. pat ja Vecais Lācis nebija izsalcis, Džonam gribējās ēst. Viņš devās uz ugunskura pusi.

Dīvens, turēdams rokā karoti, kaut ko klāstīja. Es pazīstu šo mežu l.ibāk par jebkuru citu, un es jums teikšu, ka šonakt viens es tam cauri nejātu. Vai tad jūs neko nesaožat?

Grens skatījās viņā platām acīm, bet Skumjais Eds novilka: Es saožu tikai divsimt zirgu sūdus. Un šo sautējumu. Kas, ja tā kārtīgi paosta, ož visai līdzīgi.

-   Es tev rādīšu līdzīgu ošanu, Heiks norūca un paplakšķināja pa dunci pie sāniem. Tad pavārs pukodamies ielika Džonam bļodiņā virumu.

Tas bija biezs miežu, burkānu un sīpolu maisījums, kurā peldēja pa sālītas liellopu gaļas strēmelei, kas vārīšanās laikā bija kļuvusi mīkstāka.

-    Ko īsti tu saod, Dīven? Grens vaicāja.

Mežinieks brīdi apsūkāja karoti. Viņš bija izņēmis zobus. Vīra seja bija sausa un grumbaina, rokas mezglotas kā veca koka saknes. Manuprāt, te ož… ož pēc… aukstuma.

-    Tava galva ir tikpat kokaina kā tavi zobi, Heiks pavīpsnāja. Aukstums neož.

"Ož gan," nodomāja Džons, atcerēdamies briesmīgo nakti augstā komandiera istabās. "Tas ož pēc nāves." Pēkšņi izsalkums bija pārgājis. Viņš atdeva savu sautējumu Grenam, kurš izskatījās tā, it kā viņam vajadzētu papildu porciju, kas sasildītu pirms draudīgās nakts.

Kad Džons atstāja pārējos vīrus pie ugunskura, pūta dzestrs vējš. No rīta zemi klās sarma un telšu virves būs sasalušas stīvas. Katliņa dibenā skalojās pāris pirkstu tiesa karstvīna. Džons piemeta ugunij dažas pagales un uzlika katliņu uz uguns, lai atkal uzsildītu dzērienu. Gaidīdams viņš sāka vingrināt pirkstus, sažņaugdams un atlaizdams tos tikmēr, līdz plauksta iekņudējās. Pirmās sardzes maiņas vīri bija ieņēmuši vietas apkārt nometnei. Visapkārt riņķmūrim liesmoja lāpas. Mēness debesīs nebija, taču virs galvas debesīs mirdzēja tūkstošiem zvaigžņu.

Tumsā atskanēja tik tikko sadzirdama un tāla skaņa, tomēr to nevarēja sajaukt ne ar ko citu: kaut kur gaudoja vilki. Plēsoņu balsis te kļuva skaļākas, te pieklusa, izvijot ledainu un vientuļu dziesmu. Skaņa lika matiņiem uz skausta saslieties stāvus. No ugunskura pretējās puses ēnām viņu vēroja sarkanu acu pāris. Liesmu mestā gaisma lika tām gailēt.

-     Spok, Džons pārsteigumā izdvesa. Tu tomēr ienāci iekšpusē? Baltais vilks bieži visu nakti aizvadīja medībās; puisis nebija cerējis to ieraudzīt līdz pašam saullēktam. Vai medībās neveicās? Džons pavaicāja. Šurp! Nāc pie manis, Spok!

Dižvilks apgāja apkārt ugunskuram, apostīja Džonu, tad paostīja vēju, taču nespēja rimties. Nelikās, ka Spokam kārotos gaļas. "Kad miroņi pamodās, Spoks to sajuta. Viņš pamodināja mani, brīdināja mani." Džons satraukts piecēlās kājās. Vai tur kāds ir? Spok, vai tu kaut ko saod? Dīvens teica, ka viņš saožot aukstumu.

Dižvilks paskrēja pāris soļu tālāk, tad apstājās un atskatījās. "Spoks grib, lai sekoju viņam." Uzmetis galvā apmetņa kapuci un pagājis garām mazo, pinkaino zirdziņu rindai, Džons attālinājās no teltīm un ugunskura. Viens no rikšotājiem tramīgi iezviedzās, kad garām paskrēja Spoks. Džons apstājās, lai bilstu zirgam kādu nomierinošu vārdu un noglāstītu purnu. Jo tuvāk riņķmūrim viņš pienāca, jo skaidrāk varēja saklausīt vēja svilpoņu akmeņu starpās. Sargkareivis uzsauca, lai nācējs apstājoties. Džons iegāja lāpas mestajā gaismas lokā. Man jāatnes ūdens komandierim.

-    Ej vien, sargs noteica. Tikai nevelc garumā. Ietinies melnajā apmetnī, uzvilcis kapuci pāri acīm, lai paglābtos no vēja, vīrs pat nepaskatījās, vai ūdens nesējam ir spainis.

Džons sāniski izspraucās starp diviem noasinātiem mietiem, bet Spoks izlīda tiem pa apakšu. Kādā sienas plaisā bija iesprausta lāpa, kas oranži noplīvoja pie katras vēja brāzmas. Izspiedies cauri spraugai starp akmeņiem, puisis paķēra līdzi lāpu. Spoks aizmetās lejup pa nogāzi. Džons sekoja krietni lēnāk, pastiepis lāpu uz priekšu. Nometnes skaņas noklusa aiz muguras. Nakts bija tumša, nogāze stāva, akmeņiem klāta un nelīdzena. Acumirklīga neuzmanība varēja beigties ar salauztu potīti… vai nolauztu kaklu. "Ko es te daru?" viņš jautāja pats sev, turpinādams ceļu lejup.

Kalna pakāji ielenca koki, mizas un lapu bruņās tērpti karavīri. Likās, ka tie stāv mēmās rindās, gaidīdami pavēli uzbrukt virsotnei. Tie likās melni… Tikai tad, kad pār tiem pārslīdēja lāpas gaisma, Džons pamanīja arī zaļumu. Varēja dzirdēt, kā pāri akmeņiem urdz strautiņš. Spoks nozuda krūmos. Džons lauzās pakaļ dižvilkam, ieklausīdamies straumes balsī, ieklausīdamies, kā vējā nopūšas lapas. Zari mēģināja satvert jaunekļa apmetni, bet biezā lapotne virs galvas savijās ciešā pārklājā, kas ai/sedza zvaigznes.

Kad Džons panāca Spoku, dižvilks laka no strautiņa. Spok, viņš uzsauca, pie manis. Pie manis! Kad baltais vilks pacēla galvu, acis sarkani un draudīgi iedzalkstījās, bet ūdens pilēja no žokļiem kā slienas. Šajā mirklī dzīvniekā jautās kaut kas mežonīgs un baiss. Un tad dižvilks pēkšņi metās uz priekšu, paskrēja garām Džonam un nozuda starp kokiem. Spok, nē, pagaidi, viņš iesaucās, taču vilks nelikās par saucieniem ne zinis. Slaido balto apveidu aprija tumsa, un Džonam atlika tikai divas iespējas vienatnē rāpties atpakaļ kalnā vai sekot.

Viņš pikti sekoja Spokam, zemu noliecis lāpu, lai laikus pamanītu akmeņus, kas ik uz soļa draudēja viņu paklupināt, resnās saknes, kas likās mēģinām sagrābt viņa potītes, un spraugas, kurās tik viegli varēja izmežģīt kāju. Ik pēc pāris soļiem Džons atkal un atkal mēģināja sasaukt Spoku, taču nakts vējš, virpuļojot starp kokiem, aprija vārdus. "Tas ir neprāts," viņš nodomāja, brizdams arvien dziļāk mežā. Puisis jau grasījās griezties atpakaļ, kad priekšā un pa labi, tuvāk kalnam, pamanīja baltu uzplaiksnījumu. Viņš, pie sevis lādēdamies, metās pakaļ dižvilkam.

Kad bija noieta apmēram ceturtdaļa ceļa apkārt Dūrei, viņš vēlreiz panāca Spoku un tūlīt arī pazaudēja no redzesloka. Beidzot viņš apstājās starp krūmiem, dzelkšņiem un juku jukām sakritušiem akmeņiem kalna pakājē, lai atvilktu elpu. Aiz lāpas mestā gaismas loka biezēja piķa melna tumsa.

Kluss, skrāpējošs troksnis lika Džonam pagriezties. Uzmanīgi sperdams soļus, viņš sāka virzīties uz skaņas pusi. Aiz nokrituša stumbra viņš atkal ieraudzīja Spoku. Dižvilks sparīgi kašņāja zemi, šķiezdams uz visām pusēm smiltis.

Ko tu tur atradi? Džons nolaida lāpu zemāk un ieraudzīja apaļu mīkstas zemes uzkalniņu. "Kaps," viņš nodomāja. "Bet kā kaps?"

Viņš nometās ceļos un iedūra lāpu zemē sev blakus. Zeme bija irdena, smilšaina. Džons varēja viegli raust to ar plaukstām. Te nebija nedz akmeņu, nedz sakņu. Lai kas te būtu aprakts, tas bija aprakts nesen. Divu pēdu dziļumā viņa pirksti pieskārās audumam. Džons bija gaidījis, ka uzdursies līķim, taču te bija kas cits. Viņš pabakstīja audumu un sajuta zem tā nelielus, cietus priekšmetus. Nekādu smaku nejuta un arī līķtārpus nemanīja. Spoks pakāpās atpakaļ un apsēdās, vērodams saimnieku.

Džons parausa sāņus irdeno zemi, un skatienam atklājās apaļš, apmēram divas pēdas liels sainis. Viņš pabāza pirkstus zem tā sāniem un izrušināja no zemes. Kad viņš izvilka saini no bedres, tā saturs sakustējās un nožvadzēja. "Dārgumi," viņš nodomāja, taču priekšmetu apveids atšķīrās no monētām un skaņa nelīdzinājās metālam.

Sainis bija apsiets ar apspurušu virvi. Džons izvilka no maksts dunci un pārgrieza saiti, sameklēja drānas malu un parāva to uz savu pusi. Sainis pagriezās, un tā saturs izbira zemē, tumši un spoži mirdzot. Viņa acu priekšā bija ducis nažu, vairāki lapveida šķēpu uzgaļi un neskaitāmas bultu smailes. Džons paņēma rokā dunča asmeni tas bija viegls kā spalviņa un tam nebija spala. Lāpa izgaismoja asmeni, un tievā oranžā svītriņa gar malu liecināja par neticamu asumu. "Pūķstikls. Tas, ko mestri dēvē par obsidiānu." Vai Spoks bija atradis senu mežabērnu slēptuvi, kas te nobēdzināta pirms daudziem gadu tūkstošiem? Riņķmūris Pirmļaužu Dūres virsotnē bija sena būve, tikai…

Zem pūķstikla atklājās vecs kara rags, izgatavots no sumbra raga un apkalts ar bronzas stīpiņām. Džons izpurināja no tā smiltis, un no tā izbira arī pāris saujas bultu uzgaļu. Viņš ļāva tiem nokrist zemē, tad saņēma plaukstā drānu, kurā bija ietīti ieroči, un paberzēja to starp pirkstiem. "Laba bieza vilna, dubults audums, mitrs, bet nesatrunējis." Tātad drāna nevarēja būt nogulējusi zemē pārāk ilgi. Un audums bija tumšs. Viņš pavilka drānu tuvāk lāpai. "Nē, ne tumšs. Melns."

Vēl pirms Džons piecēlās stāvus un izpurināja audumu, viņš jau zināja, ko ir atradis: tas bija Naktssardzes zvērinātā brāļa melnais apmetnis.

BRENS

Alusvēders atrada Brenu smēdē, kur viņš darbināja Mikena plēšas. Mestrs gaida jūs torni, princi. Putns atnesa ziņu no karaļa.

-     No Roba? Satrauktais Brens netaisījās gaidīt Hodoru, bet ļāva Alusvēderam uznest sevi augšā pa kāpnēm. Alusvēders bija pamatīgs vīrs, taču ne tik liels kā Hodors un ne uz pusi tik stiprs. Kad abi sasniedza mestra torni, viņš bija piesarcis kā vēzis un elsoja. Telpā jau atradās Rikons un abi Volderi Freji.

Mestrs Lūvins aizraidīja Alusvēderu projām un aizvēra durvis. Mani kungi, viņš drūmi iesāka, mēs esam saņēmuši vēsti no viņa augstības gan ar labām, gan sliktām ziņām. Viņš ir izcīnījis lielu uzvaru rietumos, sakaujot Lanisteru armiju pie ciema, ko dēvē par Vēršu Braslu, un ieņēmis vairākas pilis. Viņš raksta mums no Ešmārkas, kas reiz bija Mārbrandu nama cietoksnis.

Rikons paraustīja mestra talāru. Vai Robs atgriežas mājās?

-    Baidos, ka vēl ne. Karš nav galā.

-    Vai viņš sakāva pavēlnieku Tīvinu? Brens vaicāja.

-     Nē, mestrs atbildēja. Ienaidnieka armiju komandēja sīrs Stefords Lanisters viņš gāja bojā kaujā.

Brens nekad nebija dzirdējis pieminam sīru Stefordu Lanisteru. Viņš varēja tikai piekrist Lielajam Volderam, kurš piebilda: Pavēlnieks Tīvins ir vienīgais Lanisters, kuram ir kāda nozīme.

-    Aizraksti Robam es gribu, lai viņš atgriežas mājās, Rikons lūdza. Un lai viņš atved mājās arī savu vilku, mammu un tēti. Rikons

gan zināja, ka tēvs ir miris, tomēr reizēm viņam tas aizmirsās… un aizmirsās tīšām, tā vismaz Brenam likās. Viņa mazais brālītis bija tik spītīgs, cik spītīgs vien varēja būt četrgadīgs puika.

Brens priecājās par Roba uzvaru, taču prāts viņam tik un tā bija nemierīgs. Viņš atcerējās, ko bija teikusi Oša dienā, kad brālis armijas priekšgalā devās projām no Ziemmalas. "Viņi soļo uz nepareizo pusi," bija apgalvojusi brīvsieviete.

-    Diemžēl uzvara nav iespējama bez zaudējumiem. Mestrs Lūvins pievērsās Volderiem. Kungi, starp tiem, kas krita pie Vēršu Brasla, bija arī jūsu tēvocis sīrs Stevrons Frejs. Robs raksta, ka kaujaslaukā viņš ievainots. Sākumā licies, ka nav nekas nopietns, taču trīs dienas vēlāk sīrs Stevrons savā teltī nav pamodies no miega.

Lielais Volders paraustīja plecus. Viņš bija ļoti vecs. Manuprāt, viņam bija vismaz sešdesmit pieci. Pārāk vecs karošanai. Viņš vienmēr daudzināja, ka esot noguris.

Mazais Volders iesmējās. Noguris gaidīt, kad nomirs vectēvs, tu gribēji teikt. Vai tas nozīmē, ka tagad mantinieks ir sīrs Emons?

-   Ko tu runā muļķības, brālēns viņu norāja. Pirmā dēla dēli ir priekšā otrajam dēlam. Nākamais rindā uz troni ir sīrs Rīmens, tad Edvīns, Melnais Volders un Pumpainais Petīrs. Un tad īgons un visi viņa dēli.

-    Arī Rīmens ir vecs, Mazais Volders zināja teikt. Varu saderēt, ka pāri četrdesmit. Un viņam ir slims kuņģis. Vai tu domā, ka par valdnieku kļūs viņš?

-    Es kļūšu par valdnieku. Un man ir vienalga, par ko kļūs viņš.

Mestrs Lūvins strupi pārtrauca zēnus. Mani kungi, jums vajadzētu

kaunēties par tādām runām. Kāpēc jūs nebēdājaties? Jūsu tēvocis ir miris.

-    Ak, jā, novilka Mazais Volders. Mūsu bēdas ir neizmērojamas.

Taču tie bija meli. Brenam sametās nelaba dūša. "Viņiem šī maltīte

garšo labāk nekā man." Viņš palūdza mestram Lūvinam atļauju doties projām.

-     Lai tā būtu. Mestrs pašķindināja zvaniņu, saucot kādu palīgā. Acīmredzot Hodors bija aizņemts staļļos, jo parādījās Oša. Viņa bija spēcīgāka par Alusvēderu un bez kādām grūtībām pacēla Brenu rokās un nonesa lejā pa kāpnēm.

-    Oša, zēns ievaicājās, kad viņi gāja pāri pagalmam. Vai tu zini ceļu uz ziemeļiem? Līdz sienai un… un arī tālāk?

-    Ceļš ir viegli atrodams. Atliek vien sameklēt Ledus Pūķi un sekot zilajai zvaigznei jātnieka acī. Viņa atmuguriski izgāja pa durvīm un sāka kāpt augšup pa vītņu kāpnēm.

-   Vai tur tiešām vēl ir milži un… pārējie… Svešie un mežabērni ari?

-     Milžus es esmu redzējusi, par mežabērniem daudz ir dzirdēts, un baltie klīdēji… kāpēc tu to vēlies zināt?

-   Vai tu esi redzējusi vārnu ar trijām acīm?

-    Nē. Oša iesmējās. Un neteikšu, ka vēlos to ieraudzīt. Sieviete ,tr kāju atspēra Brena guļamistabas durvis un apsēdināja zēnu uz platās palodzes, no kuras viņš varēja vērot pils pagalmu.

Likās, ka nepagāja ne acumirklis kopš Ošas aiziešanas, kad durvis .il kal pavērās un neaicināts ienāca Džodžens Rlds kopā ar māsu Miru.

Vai dzirdēji par putnu? Brens vaicāja. Otrs zēns pamāja. Tās nebija vakariņas, kā tu teici. Tā bija vēstule no Roba, turklāt mēs to neapēdām, bet…

-    Zaļie sapņi reizēm pieņem savādus apveidus, Džodžens atzina.

Tajos slēpto patiesību ne vienmēr ir viegli izprast.

-    Pastāsti par postu, kuru to nosapņoji, Brens lūdza. To postu, kas piemeklēs Ziemmalu.

-    Vai princis tagad man tic? Vai tagad viņš ticēs maniem vārdiem, lai cik savādi tie izklausītos viņa ausim?

Brens pamāja.

-   Ziemmalu piemeklēs jūra.

-   Jūra?

-    Es sapņoju, ka ap Ziemmalas mūriem skalojas jūra. Es redzēju, kā melni viļņi sitas pret vārtiem un torņiem, un tad pāri mūriem sāka plūst sālsūdens, līdz piepildīja pili. Pagalmā peldēja noslīkuši vīri. Kad es pirmoreiz skatīju šo sapni, vēl Pelēkūdeņos, es nepazinu šo vīru sejas, bet tagad tās pazīstu. Viens no viņiem ir tas Alusvēders, sargs, kurš dzīru laikā nosauca mūsu vārdus. Otrs bija jūsu septons. Un arī kalējs.

-    Mikens? Brens jutās apjucis un satriekts. Bet jūra taču atrodas simtiem līgu no šejienes, turklāt Ziemmalas mūri ir tik augsti, ka ūdens nespētu applūdināt pili pat tad, ja jūra sasniegtu pilsētu.

-     Nakts tumsā sāļā jūra plūdīs pāri šīm sienām, Džodžens atkārtoja. Es redzēju noslīkušo uzpūtušos līķus.

-    Mums viņi jābrīdina, Brens sacīja. Alusvēders, Mikens un septons Čeils. Jābrīdina, lai viņi nenoslīkst.

-   Tas viņus neglābs, atbildēja zaļajās drānās tērptais zēns.

Mira pienāca pie palodzes un uzlika roku Brenam uz pleca. Viņi mums neticēs. Tāpat kā tu mums neticēji.

Džodžens apsēdās uz Brena gultas. Pastāsti, par ko sapņo tu?

Brenam sametās bail, taču viņš bija zvērējis tiem uzticēties un Ziemmalas Stārki turēja solīto. Sapņi ir dažādi, zēns lēnām sacīja. Ir vilku sapņi, kas nav tik briesmīgi kā pārējie. Es skrienu un medīju vāveres. Un vēl ir sapņi, kuros parādās vārna un saka, lai lidoju. Reizēm šajos sapņos ir arī koks, kas zina nosaukt manu vārdu. Tad man ir bail. Bet visļaunākie sapņi ir tie, kuros es krītu. Viņš, juzdamies pagalam nelāgi, paskatījās lejup uz pagalmu. Iepriekš es nekad nekritu. Kad es rāpos pa mūriem. Es spēju nokļūt visur, kur vēlējos, uz jumtiem, uz sienām. Es mēdzu barot vārnas sagruvušajā tornī. Māte uztraucās, ka es nokritīšot, taču es zināju, ka nekritīšu. Un tomēr nokritu. Un tagad es krītu ik reizi, kad aizmiegu.

Mīra saspieda Brena plecu. Vai tas ir viss?

-    Laikam.

-    Vilkacis, noteica Džodžens Rīds.

Brens ieplestām acīm palūkojās uz zēnu. Kas?

-    Vilkacis. Veidmainis. Vilkacis. Tā tevi dēvēs, ja uzzinās par taviem vilka sapņiem.

Šie vārdi Brenu atkal nobiedēja. Kurš mani tā dēvēs?

-    Tevis paša ļaudis. Bailēs. Un daži tevi ienīdīs, ja zinās, kas esi. Vai pat mēģinās nonāvēt.

Vecā auklīte reizēm stāstīja baisas leģendas par vilkačiem un veidmaiņiem. Stāstos tie vienmēr bija ļauni. Es tāds neesmu, Brens uzstāja. Neesmu. Un tie ir tikai sapņi.

-    Vilku sapņi nav īsti sapņi. Esot nomodā, tava acs ir ciet, bet, kad tu iemiedz, tā atveras, un tava dvēsele sameklē savu otro pusi. Tevī mājo dižs spēks.

-    Es to nevēlos. Es gribu kļūt bruņinieks.

-    Par bruņinieku tu gribi kļūt, bet vilkacis tu jau esi. Tu, Bren, nespēj to mainīt, tu nespēj to noliegt vai atteikties no tā. Tu esi spārnots vilks, kurš nekad nelidos. Džodžens piecēlās un piegāja pie loga. Ja vien tu neatvērsi savu aci. Zēns saspieda divus pirkstus kopā un sāpīgi iebakstīja Brenam pierē.

Pacēlis plaukstu pie vietas, kur Džodžens bija pieskāries, Brens juta tikai gludu jo gludu ādu. Acs tur nebija, pat ne aizvērta. Kā gan es spēšu atvērt to, kā tur nav?

-     Bren, tu nekad nespēsi atrast aci ar pirkstiem. Tev tā jāmeklē ar sirdi. Džodžens nopētīja Brena seju ar savām savādajām zaļajām acīm. Vai varbūt tu baidies?

-    Mestrs Lūvins apgalvo, ka sapņos neesot nekā tāda, no kā cilvēkam jābaidās.

-    Ir gan, Džodžens iebilda.

-    Kas tad?

-    Pagātne. Nākotne. Patiesība.

Aizejot viņi pameta Brenu vēl apjukušāku nekā iepriekš. Palicis viens, zēns mēģināja atvērt savu trešo aci, taču nezināja, kā to izdarīt. Lai kā viņš rauca pieri un bakstīja to, viņš neredzēja citādi, kā vienmēr bija redzējis. Nākamajās dienās Brens mēģināja brīdināt pārējos par to, ko Džodžens bija redzējis, taču viņam neveicās tā, kā bija iecerēts. Mikenam tas likās smieklīgi. Jūra, ko? Redz, es vienmēr esmu gribējis redzēt jūru. Tiesa, nekad līdz tai neesmu nokļuvis. Un tagad tā nāk pie manis, ja? Dievi ir žēlīgi uzņemties tādas pūles, lai izpildītu nabaga kalēja vēlēšanos.

-    Dievi uzņems mani, kad uzskatīs to par vajadzīgu, klusi atbildēja septons Čeils, lai gan es ļoti šaubos, Bren, ka varētu noslīkt. Es uzaugu Baltā Naža krastos un esmu diezgan labs peldētājs.

Alusvēders bija vienīgais, kuru kaut nedaudz uztrauca brīdinājums. Viņš pat devās aprunāties ar pašu Džodženu, bet pēc tam pārstāja mazgāties un meta akām lielu līkumu. Beigu beigās viņš oda tik nelāgi, ka seši citi sargi iesvieda viņu karsta ūdens baļļā un noberza tīru, bet Alusvēders tikmēr auroja, ka šie viņu noslīcināšot, kā pareģojis varžu puika. Pēc tam viņš viebās un klusībā pie sevis lādējās ik reizi, kad pilī pamanīja Brenu vai Džodženu.

Pāris dienu pēc Alusvēdera lielās mazgāšanas Ziemmalā atgriezās sīrs Rodrīks ar savu gūstekni ducīgu jaunu vīru ar tuklām, miklām lūpām un gariem matiem, kurš oda vēl briesmīgāk par Alusvēderu pirms mazgāšanās. Viņu sauc par Smirdi, atbildēja Salmugalva, kad Brens vaicāja, kas šis esot. Nekad neesmu dzirdējis viņa īsto vārdu. Viņš kalpoja Boltona Bastardam un, runā, palīdzēja nelietim nogalināt valdnieci Hornvudu.

Tovakar vakariņu laikā Brens uzzināja, ka pats Bastards esot miris. Sīra Rodrīka vīri bija noķēruši viņu Hornvudu zemēs darām kaut kādus briesmu darbus (Brens īsti nesaprata, kas tie par briesmu darbiem, tikai nojauta, ka tos dara bez drēbēm) un sašāvuši ar bultām, kad Bastards bija mēģinājis jāšus bēgt. Taču sīrs Rodrīks bija ieradies par vēlu, lai glābtu nabaga valdnieci Hornvudu. Pēc kāzām Bastards bija ieslēdzis viņu tornī un nedevis ēst. Brens dzirdēja vīrus runājam, ka tad, kad sīrs Rodrīks izgāzis cietuma durvis, viņš atradis valdnieci Hornvudu ar asiņainu muti un pašas apgrauztiem pirkstiem.

-    Tas briesmonis aiz sevis atstāja pamatīgi sapiņķētu mezglu, vecais bruņinieks atzinās mestram Lūvinam. Vai tas mums patīk vai ne, valdniece Hornvuda bija viņa sieva. Bastards piespieda viņu dot zvērestu gan septona, gan sejaskoka priekšā un, lieciniekiem redzot, pārgulēja ar nabadzīti tajā pašā naktī. Viņa parakstīja testamentu, kurā nosauca Bastardu par savu mantinieku, un apzīmogoja to ar savu zīmogu.

-      Solījumi, kas doti ar zobenu pie kakla, nav spēkā, mestrs iebilda.

-     Iespējams, Rūzs Boltons tam nepiekritīs. Jo īpaši, ja runa ir par zemi. Sīrs Rodrīks izskatījās pagalam nelaimīgs. Es labprāt nocirstu galvu arī šim rokaspuisim, viņš ir tikpat negants kā saimnieks. Bet baidos, ka man jāsaglabā viņa dzīvība līdz brīdim, kad no kara atgriezīsies Robs. Smirdis ir vienīgais liecinieks Bastarda briesmīgākajiem noziegumiem. Iespējams, kad valdnieks Boltons dzirdēs šī pakalpiņa atzīšanos, viņš atteiksies no savām prasībām, bet pagaidām Manderliju bruņinieki un Dredfortas vīri slepkavo cits citu Hornvudu mežos, bet man pietrūkst spēka, lai apturētu šo neprātu. Vecais bruņinieks pagriezās krēslā un cieši paskatījās uz Brenu. Un ko tu darīji, manu princi, kamēr es biju projām? Pavēlēji sargiem nemazgāties? Vai tad tu vēlies, lai viņi ostu kā šis Smirdis, ko?

-    Šurp nāk jūra, Brens atbildēja. Džodžens to redzēja zaļajā sapnī. Alusvēders noslīks.

Mestrs Lūvins savilka savu amata ķēdi. Sīr Rodrīk, Rīdu puika uzskata, ka sapņos redz nākotni. Mēs ar Brenu runājām par šādu pareģojumu neskaidrību, bet, ja runājam nopietni, Akmeņkrastā notiek nelāgas lietas. Pirāti laupa zvejnieku ciemus. Izvaro, dedzina. Leobalds Tolhārts nosūtīja turp savu brāļadēlu Benfredu, lai šis tiktu ar viņiem galā, taču laupītāji, visticamāk, sakāps kuģos un pazudīs jūrā, tikko ieraudzīs bruņotus vīrus.

-     Jā, un tad uzbruks piekrastei kaut kur citur. Lai svešie parauj šādus gļēvuļus. Nedz viņi, nedz Boltona Bastards neko tādu neatļautos, ja mūsu galvenie spēki neatrastos tūkstoš līgu uz dienvidiem. Sīrs Rodrīks paskatījās uz Brenu. Ko vēl tev tas zēns stāstīja?

-    Viņš teica, ka ūdens plūdīšot pār mūsu mūriem. Viņš redzēja Alusvēderu, Mikenu un septonu Čeilu noslīkušus.

Sīrs Rodriks sarauca pieri. Nu, ja man pašam nāksies jāt uz piekrasti, lai tiktu galā ar pirātiem, es neņemšu Alusvēderu līdzi. Vai mani viņš neredzēja noslīkušu? Nē? Tas labi.

Brenu dzirdētais iepriecināja. "Tad jau varbūt viņi nenoslīks," viņš prātoja. "Ja turēsies tā patālāk no jūras."

Arī Mīra domāja tāpat, kad vēlāk vakarā viņa kopā ar Džodženu atnāca uz Brena istabu, lai trijatā uzspēlētu domino, taču viņas brālis papurināja galvu. To, ko es redzu zaļajos sapņos, nav iespējams mainīt.

Šis apgalvojums sadusmoja māsu. Kāpēc gan dievi sūtītu mums brīdinājumu, ja mēs nespējam to ņemt vērā un mainīt notikumu gaitu?

-    Es nezinu, skumīgi atzina Džodžens.

-    Ja tu būtu Alusvēdera vietā, tu droši vien ielēktu akā, lai nebūtu jāmokās? Viņam ir jācīnās, tāpat kā Brenam.

-   Man? Brens pēkšņi nobijās. Kāpēc man būtu jācīnās? Vai arī es noslīkšu?

Mīra vainīgi palūkojās uz Brenu. Man nevajadzēja atklāt…

Zēns juta, ka meitene kaut ko slēpj. Vai tu zaļajā sapnī redzēji arī mani? viņš uztraucies vaicāja Džodženam. Vai es biju noslīcis?

-    Nē, tu nebiji noslīcis. Džodžens runāja ar tādām mokām, it kā katrs vārds sagādātu viņam neizturamas sāpes. Es sapņoju par to vīru, kuru šodien atveda uz pili un kuru visi sauc par Smirdi. Tu un tavs brālis gulējāt miruši pie viņa kājām, un viņš ar garu, sarkanu asmeni dīrāja jums ādu no sejas.

Mīra piecēlās. Ja es tagad dotos uz pazemes cietumu, es varētu ietriekt šķēpu viņam tieši sirdī. Kā gan viņš spētu nonāvēt Brenu, ja būtu miris?

-    Cietumsargi tevi apturēs, Džodžens noteica. Nekur nelaidīs. Un, ja tu pastāstīsi viņiem, kāpēc gribi Smirdi nogalināt, viņi tev vienkārši nenoticēs.

-   Arī man ir sargi, Brens atgādināja abiem. Alusvēders un Bakurētainais Tims, un Salmugalva, un visi pārējie.

Džodžena sūnu zaļās acis bija līdzjūtības pilnas. Viņi, Bren, nespēs apturēt Smirdi. Es neredzēju, kāpēc tā, tomēr es redzēju, kā viss beidzās. Es redzēju tevi un Rikonu lejā kapličā, tumsā, kur mājo mirušie karaļi un viņu vilki.

"Nē," Brens nodomāja. "Nē." Ja es dotos projām, uz Pelēkūdeni vai pie savas vārnas, kaut kur tālu, kur viņi mani nespētu atrast…

-    Tas neko nedotu. Tas, Bren, bija zaļais sapnis, un zaļie sapņi nemelo.

TIRIONS

Varīss stāvēja pie ogļu pannas un sildīja mīkstās rokas. Šķiet, ka Renlijs baisā veidā tika nogalināts paša armijas vidū. Viņa kaklu no vienas auss līdz otrai pāršķēla asmens, kas tēraudu un kaulu grieza kā mīkstu sieru.

-    Un kas viņu nogalināja? Serseja prasīja.

-    Vai jums nekad nav ienācis prātā, ka saņemt pārāk daudz atbilžu ir tas pats, kas nesaņemt nevienu? Mani ziņotāji ne vienmēr ieņem tik augstus amatus, kā mēs varētu vēlēties. Kad iet bojā karalis, visādas baumas sadīgst kā suņusēnes naktī. Kāds zirgupuisis apgalvo, ka Renliju nogalinājis bruņinieks no viņa paša Varavīksnes sardzes. Vešeriene zina stāstīt, ka Staniss ielavījies brāļa nometnes pašā sirdī ar burvju zobenu rokā. Vairāki kareivji spriež, ka nelāgo darbu pastrādājusi sieviete, tikai nespēj vienoties, kura. Vieni ir pārliecināti, ka tā esot bijusi jaunava, kuru Renlijs atraidījis. Otri bilst, ka palaistuve, kas atvesta sagādāt viņam baudu kaujas priekšvakarā. Trešie prāto, ka tā varētu būt valdniece Ketiīna Stārka.

Karalieni šīs atbildes neapmierināja. Vai tiešām tev jātērē laiks visām tām blēņām, kuras šie muļķi izdomā stāstīt?

-    Manu žēlsirdīgo karalien, jūs man labi maksājat par šīm blēņām.

-     Mēs tev, valdniek Varis, maksājam par patiesām ziņām. Iegaumē to, citādi šī mazā padome varētu kļūt vēl mazāka.

Varīss nemierīgi iespurdzās. Ja tā turpināsiet, jūs un jūsu cēlais brālis drīz vien atstās viņa augstību vispār bez padomes.

-    Uzdrīkstos pieļaut varbūtību, ka valsts gluži labi iztiktu bez viena otra padomnieka, Īkstītis smaidīdams piebilda.

-    Mīļo labo Petīr, atsaucās Varīss, vai jūs mazliet nemulsina iespēja, ka jūsu vārds varētu parādīties labās rokas nelielajā sarakstā kā nākamais?

-    Pirms jūsējā, Varis? Es par to neuzdrīkstos pat sapņot.

-   Varbūt mēs abi kļūsim par brāļiem uz Mūra. Varīss atkal ieķiķinājās.

-   Tas notiks ātrāk, nekā tu spēj iedomāties, ja nākamie vārdi no tavas mutes, einuh, nebūs kas noderīgs. Zibeņi, ko meta Sersejas acis, liecināja, ka viņa ir gatava izkastrēt Varīsu vēlreiz.

-   Vai šī varētu būt kāda viltība? Īkstītis vaicāja.

-    Ja tā, tad tā ir ļoti viltīga viltība, Varīss atzina. Katrā ziņā, man tā ir sajaukusi galvu.

Tīrionam šī saruna jau bija līdz kaklam. Džofrejs būs ļoti neapmierināts, viņš sacīja. Karalis bija pietaupījis tik jauku mietu Renlija galvai. Bet, lai kas to paveica, mums ir jāpieņem, ka tas notika Stanisa interesēs. Galvenais ieguvējs ir viņš. Velnēnam nepatika šie jaunumi, jo viņš bija cerējis, ka brāļi Barateoni paplicinās savus spēkus asiņainā savstarpējā kaujā. Pundurim iesmeldzās elkonis tur, kur to savulaik bija uzplēsuši milnas dzelkšņi. Mitrā laikā tā reizēm notika. Viņš saspieda ievainoto vietu ar plaukstu, kaut arī tas nepalīdzēja, un tad vaicāja: Kas noticis ar Renlija armiju?

-    Lielākā daļa viņa kājnieku vēl arvien atrodas pie Rūgtā Tilta. Varīss aizgriezās projām no ogļu pannas, lai atkal apsēstos savā vietā pie galda. Vairākums valdnieku, kas kopā ar Renliju devās uz Vētrasgalu ar visiem karavīriem, atbilstoši savai izpratnei par bruņnieciskumu ir pievienojušies Stanisam.

-   Ar Florentiem priekšgalā, esmu gatavs saderēt, Īkstītis pavīpsnāja.

Varīss iztapīgi uzsmaidīja Petīram. Un jūs vinnētu, manu pavēl-

niek. Valdnieks Alesters patiešām bija pirmais, kas metās uz ceļa otra Barateona priekšā. Bet viņa piemēram sekoja daudzi citi.

-    Daudzi, Tīrions zīmīgi pārtrauca einuhu, bet ne visi?

-    Ne visi, Varīss atzina. Stanisam nepievienojās nedz Lorass Tīrels, nedz Randīls Tārlijs, nedz Matiss Rovans. Un arī pats Vētrasgals nav padevies. Sīrs Kortnejs Penrouzs aizstāv pili Renlija vārdā viņš negribot noticēt, ka viņa valdnieks varētu būt miris. Viņš pieprasa iespēju skatīt Renlija pīšļus, pirms atvērt vārtus, taču izskatās, ka līķis neizprotamā kārtā ir pazudis. Visticamāk, aizvests. Kāda piektdaļa Renlija bruņinieku aizjāja kopā ar sīru Lorasu, nevēlēdamies zvērēt uzticību Stanisam. Runā, ka, ieraudzījis karaļa mirstīgās atliekas, Ziedu bruņinieks zaudējis savaldīšanos un dusmās nogalinājis trīs Renlija sargus, ari Emonu Kaju un Robāru Roisu.

"Žēl, ka viņam pietika ar tiem trim," Tlrions nodomāja.

-     Sīrs Lorass, visticamāk, dodas uz Rūgto Tiltu, Varlss turpināja. Tur atrodas Renlija karaliene, Tīreļa māsa, kā ari pamatīgs karapulks, kurš pēkšņi zaudējis karali. Kam viņi pievienosies tagad? Kutelīgs jautājums. Daudzi kalpo valdniekiem, kas palika Vētrasgalā, bet tie tagad ir zvērējuši uzticību Stanisam.

Tlrions paliecās uz priekšu. Manuprāt, tā ir laba iespēja. Ja mums izdotos pierunāt Lorasu Tīreļu, iespējams, mums piebiedrotos ari valdnieks Meiss Tīrels ar saviem karognešiem. Pat ja šobrīd viņi ir apsolījuši savus zobenus Stanisam, viņi, visticamāk, nekvēlo mīlestībā pret savu jauno valdnieku, citādi būtu viņam pievienojušies jau iepriekš.

-    Vai tad mūs mīlēs vairāk? Serseja vaicāja.

-     Diez vai, Tīrions atbildēja. Skaidrs, viņi mīlēja Renliju, taču Renlijs ir nogalināts. Iespējams, mēs viņiem varam piedāvāt saprātīgu iemeslu dot priekšroku Džofrejam, ne Stanisam… tikai mums jārīkojas strauji.

-    Kādu iemeslu jūs grasāties viņiem piedāvāt?

-    Zelta iemeslu, Īkstītis nekavējoties paziņoja.

Varīss noklakšķināja mēli, it kā būtu vīlies. Dārgo Petīr, jūs taču negrasāties pieļaut iespēju, ka šos varenos valdniekus un cēlos bruņiniekus varētu nopirkt kā vistas tirgus placi?

-     Vai jums, cienītais Varis, beidzamajā laikā ir nācies paieties pa tirgu? Īkstītis apvaicājās. Es uzdrīkstētos apgalvot, ka tur pašlaik ir vieglāk nopirkt valdnieku nekā vistu. Protams, valdnieki klukst lepnāk par vistām un var apvainoties, ja gluži kā bodnieks piedāvāsiet viņiem monētas, taču viņi ļoti reti noraida dāvanas… amatus, zemes, pilis…

-    Kukuļi varētu nosvērt mūsu pusē kādus no sīkajiem valdniekiem, Tlrions piekrita, bet Gaisa dārzi tam nemūžam nepiekritīs.

-    Tiesa, Īkstītis atzina. Te vissvarīgākā persona ir Ziedu bruņinieks. Meisam Tīrelam ir divi vecāki dēli, taču Lorass viņam vienmēr ir bijis mīļāks. Ja pārliecināsim jaunekli, Gaisa dārzi būs mūsu pusē.

"Jā," Tīrions nodomāja. Šķiet, mēs varētu pamācīties no nelaiķa valdnieka Renlija. Mēs varētu noslēgt savienību ar Tīreļiem tāpat, kā to izdarīja viņš. Ar laulības palīdzību.

Pirmais mājienu saprata Varīss. Jūs gribat apprecināt karali Džofreju ar Mārgēriju Tīreļu?

-    Tieši tā. Renlija karaliene bija ļoti jauniņa gadus piecpadsmit vai sešpadsmit veca, ja viņu nevīla atmiņa… vecāka par Džofreju, bet pāris gadu neko nenozīmē, tas likās tik gludi un saldi, ka Tīriofls teju spēja sagaršot savas ieceres izdošanos.

-    Džofrejs ir saderināts ar Sansu Stārku, Serseja iebilda.

-    To var atsaukt. Kāds labums apprecināt karali ar miruša nodevēja meitu?

Tad ierunājās Īkstītis. Viņa augstībai var norādīt, ka Tīreli ir daudz bagātāki par Stārkiem, turklāt Mārgērija esot ļoti piemīlīga… un jau gatava laulības gultai.

-    Jā, Tīrions piekrita, Džofam tas varētu gluži labi iet pie sirds.

-    Mans dēls ir pārāk jauns, lai domātu par tādām lietām.

-   Tu tiešām tā domā? Tīrions šaubījās. Viņam ir trīspadsmit. Šajā vecumā es apprecējos.

-     Tu mūs visus apkaunoji ar to nožēlojamo gadījumu. Džofrejs ir smalkākas dabas.

-    Tik smalks, ka pavēlēja sīram Borosam noplēst Sansai drēbes.

-    Karalis bija dusmīgs uz meiteni.

-    Karalis bija dusmīgs arī uz pavārpuiku, kurš vakar izlēja zupu, bet to taču viņš neizģērba!

-    Te nebija runas par kaut kādu izlietu zupu.

"Nē, runa bija par tīri glītiem pupiņiem." Pēc notikuma pagalmā Tīrions bija apspriedies ar Varīsu, kā aizdabūt Džofreju pie Čataijas meitenēm, medus garša varēja padarīt puiku mazliet piemīlīgāku. Velnēns cerēja, ka, iespējams, viņš pat izjustu zināmu pateicību, lai dievi žēlīgi, un Tīrions kādreiz labprāt sagaidītu par mata tiesu vairāk pateicības no sava karaļa. Protams, tam bija jānotiek slepenībā. Sarežģītākais bija nošķirt viņu no Suņa. Tas kucesbērns neatkāpjas no saimnieka ne soli, viņš ieteicās Varīsam, taču visi cilvēki guļ. Un daži vīri vēl nododas kauliņu spēlei, viesojas pie staigulēm un pavada laiku dzertuvēs.

-    Suns ar to visu nodarbojas, ja tas bija jūsu jautājums.

-    Nē, Tīrions noteica. Mans jautājums ir: kad viņš to dara.

Varīss pielika pirkstu pie vaiga un noslēpumaini pasmaidīja. Manu

pavēlniek, aizdomīgs vīrs varētu secināt, ka jūs mēģināt noskaidrot laiku, kad Sandors Klegans nesargā karali Džofreju, lai nodarītu zēnam ko ļaunu.

-     Jūs, Varīsa kungs, pazīstat mani pietiekami labi, Tīrions sacīja. Es vēlos tikai vienu lai Džofrejs mani mīlētu.

Einuhs bija apsolījis papētīt stāvokli. Taču karš viņu nodomus aizkavēja. Džofreja padarīšana par vīrieti bija jāatliek. Bez šaubām, tu pazīsti savu dēlu labāk par mani, Tīrions piespieda sevi uzteikt Serseju,

-    tomēr laulībām ar Tīreļiem būtu daudz priekšrocību. Un tā var izrādīties vienīgā iespēja, kas ļautu Džofrejam nodzīvot līdz paša kāzu naktij.

Īkstītis piekrita. Stārku meita var sniegt Džofrejam tikai savu miesu, lai cik salda tā arī būtu. Mārgērija Tīreļa viņam dotu arī piecdesmit tūkstošus zobenu un varu visos Gaisa dārzos.

-     Patiesi. Varīss uzlika mīksto roku uz karalienes apakšdelma.

-    Jūsu krūtīs pukst mātes sirds, un es zinu, viņa augstība mīl savu mazo draudzenīti. Taču karaļiem jāmācās valsts intereses stādīt augstāk par pašu vēlmēm. Es teiktu, ka mums jāizsaka šis piedāvājums.

Serseja nokratīja einuha plaukstu. Jūs tā nerunātu, ja būtu sieviete. Lai ko jūs, kungi, teiktu, Džofrejs ir pārāk lepns, lai apmierinātos ar Renlija pārpalikumiem. Viņš nekad tam nepiekritīs.

Tīrions paraustīja plecus. Kad karalis pēc trijiem gadiem kļūs pilngadīgs, viņš varēs piekrist vai nepiekrist mūsu priekšlikumiem kā viņam labpatiksies. Līdz tam laikam tu esi viņa reģente un es esmu viņa labā roka, tāpēc viņš precēsies ar to, ko mēs ieteiksim. Pat ja tie būtu pārpalikumi.

Sersejas bultu maks bija tukšs. Labi, izsakiet savu piedāvājumu, bet lai dievi jums žēlīgi, ja Džofam meitene nepatiks.

-    Man prieks, ka mēs spējām vienoties, Tīrions sacīja. Un tālāk: kurš no mums dosies uz Rūgto Tiltu? Mūsu piedāvājumam ir jāsasniedz sīrs Lorass, pirms viņa asinis paguvušas atdzist.

-    Tu domā, ka turp jādodas kādam no padomes?

-    Es neticu, ka Ziedu bruņinieks sēdīsies pie sarunu galda ar Bronu vai Šagu. Tīreli ir lepna suga.

Velnēna māsa nekavējoties mēģināja pavērst situāciju savā labā.

-    Sīrs Džeislīns Baivoters ir augstmanis. Sūti viņu.

Tīrions papurināja galvu. Mums ir jāsūta kāds, kurš spēj ne tikai atkārtot mūsu vārdus un atvest atbildi. Mūsu sūtnim jāspēj runāt karaļa un padomes vārdā un ātri par visu vienoties.

-    Karaļa labā roka runā karaļa vārdā. Sersejas acīs kā meža ugunsgrēks uzplaiksnīja sveču gaisma. Ja mēs sūtītu tevi, Tīrion, tas būtu gandrīz tas pats, kas sūtīt pašu Džofreju. Un kurš gan spēs to paveikt labāk par tevi? Tu rīkojies ar vārdiem tikpat prasmīgi kā Džeimijs ar zobenu.

"Vai tu, Serseja, tik ļoti vēlies izdabūt mani ārā no pilsētas?" Tu esi pārāk laipna, māsiņ, taču, manuprāt, zēna māte spētu vienoties par sava lolojuma laulībām daudz labāk nekā pusducis tēvoču. Un tev tik lieliski izdodas padarīt cilvēkus par draugiem šajā ziņā es nespēju tev līdzināties.

Karaliene piemiedza acis. Džofam ir vajadzīga mana klātbūtne.

-   Jūsu augstība, valdniek Lanister, ierunājās Īkstītis, karalim šeit, pilsētā, esat vajadzīgi jūs abi. Ļaujiet šo pienākumu uzņemties man.

-    Jums? "Kādu gan labumu viņš tur sev saskata?" Tīrions brīnījās.

-   Es esmu karaļa padomes loceklis, taču neesmu viņam asinsradinieks, tāpēc par ķīlnieku īsti nederēšu. Kamēr sīrs Lorass atradās galmā, es viņu pazinu pietiekami labi un nekad neesmu devis viņam iemeslu neieredzēt mani. Arī Meisam Tīrelam pret mani nav nekāda naida, vismaz ciktāl es zinu, un es varu uzteikt sevi kā visai izveicīgu sarunu vedēju.

"Nekur mēs no viņa nespruksim." Tīrions neuzticējās Petīram Bailišam un arī nevēlējās šo vīru izlaist no acīm, taču vai gan Velnēnam bija kāda cita iespēja? Ceļā bija jādodas vai nu Īkstītim, vai Tīrionam pašam, un punduris gluži labi apzinājās, ka tad, ja kaut uz neilgu laiku pametīs Karaļa ostu, viss viņa sasniegtais tiks iznīcināts. Starp pilsētu un Rūgto Tiltu plosās kaujas, viņš piesardzīgi ieminējās. Un nav ne mazāko šaubu, ka pavēlnieks Staniss sūtīs savus ganus, lai sadzenātu brāļa noklīdušos jērus.

-    Mani nekad nav baidījuši gani. Mani vienmēr ir uztraukušas aitas. Tomēr no pavadītāju pulciņa es neatteiktos.

-    Es varu norīkot simt zeltaino apmetņu, Tīrions piedāvāja.

-    Piecsimt.

-    Trīssimt.

-    Un vēl četrdesmit vīrus divdesmit bruņinieku ar visiem ieroču nesējiem. Ja es ieradīšos bez dižciltīgiem pavadoņiem, Tīreli mani neņems par pilnu.

Tā bija taisnība. Piekrītu.

-    Es iekļautu savu pavadoņu skaitā Plienu un Slienu un pēc tam aizsūtītu viņus pie pašu tēva. Kā labas gribas izpausmi. Mums ir vajadzīgs Paksters Sarkanvīns, viņš ir viens no senākajiem Meisa Tīreļa draugiem, turklāt vīrs, ar kuru pašu arī ir jārēķinās.

-    Turklāt viņš ir nodevējs, karaliene nepatikā nošņācās. Pergola būtu nostājusies Renlija pusē kopā ar pārējiem atkritējiem, ja vien Sarkanvīns nezinātu, ko mēs tad izdarītu ar viņa kucēniem.

-    Renlijs, jūsu augstība, ir miris, Īkstītis atgādināja, un nedz Staniss, nedz valdnieks Paksters nav aizmirsuši, kā Sarkanvīna karakuģi Vētrasgala aplenkuma laikā aizšķērsoja ceļu uz jūru. Palīdzēsim dvīņiem un tā, iespējams, iekarosim Sarkanvīna labvēlību.

Serseju tas nepārliecināja. Lai svešie rauj viņa labvēlību, man vajag tikai viņa zobenus un buras. Es šos dvīņus neizlaistu no acīm, lai būtu droša, ka viņi neizsprūk no mūsu nagiem.

Tīrionam bija priekšlikums. Tad aizsūtīsim sīru Hoberu uz Pergolu, bet sīru Horasu paturēsim tepat. Domāju, ka valdnieks Paksters būs gana apķērīgs, lai saprastu šādu notikumu pavērsiena jēgu.

Ieteikumu pieņēma bez iebildumiem, taču Īkstītim bija vēl kas sakāms. Mums būs vajadzīgi zirgi. Ātri un spēcīgi. Kara dēļ nebūs iespēju tos nomainīt. Tāpat vajadzēs labi daudz zelta dāvanām, par kurām jau runājām.

-    Ņemiet tik, cik uzskatāt par nepieciešamu. Ja šī pilsēta kritīs, Staniss tik un tā nolaupīs visu.

-    Un es vēlos rakstiskas pilnvaras. Dokumentu, kas nedotu Meisam Tīrelam ne mazāko iespēju apšaubīt manas tiesības panākt ar viņu vienošanos par laulībām un visiem citiem jautājumiem, kā arī dot saistošus solījumus karaļa vārdā. Šis papīrs jāparaksta Džofrejam un visiem padomes locekļiem. Arī zīmogi būs vajadzīgi.

Tīrions nemierīgi sagrozījās. Skaidrs. Vai tas ir viss? Gribu tikai atgādināt, ka no šejienes līdz Rūgtajam Tiltam ir pamatīgs ceļa gabals.

-     Es izjāšu pirms saullēkta. Īkstītis piecēlās. Vai varu cerēt, ka, atgriežoties karalis parūpēsies, lai tieku pienācīgi apbalvots par bezbailīgajām pūlēm viņa augstības labā?

Varīss ieķiķinājās. Džofrejs ir ļoti pateicīgs valdnieks. Esmu pārliecināts, ka jums nebūs iemesla sūroties, manu drosmīgo valdniek.

Karaliene bija tiešāka. Ko tu vēlies, Petīr?

Īkstītis ar viltīgu smaidu sejā paskatījās uz Tīrionu. Man tas būtu mazliet jāapsver. Es nešaubos, ka kaut ko izdomāšu. Petīrs Bailišs pavirši paklanījās un devās projām, it kā būtu ceļā uz kādu no savām priekamājām.

Tīrions pameta skatienu ārā pa logu. Migla bija tik bieza, ka nevarēja saskatīt pat sienu pagalma otrā pusē. Pelēkumā varēja manīt spīdam pāris blāvu gaismu. "Nelāga diena ceļošanai," punduris nodomāja. Viņš neapskauda Petīru Bailišu. Mums vajadzētu ķerties pie dokumentu sagatavošanas. Varīsa kungs, lieciet sagādāt pergamentu un spalvu. Un kāds varētu pamodināt Džofreju.

Kad padomes sēde beidzot bija galā, ārā vēl arvien valdīja tumsa. Variss aizsteidzās vienatnē, mīkstajām kurpēm klusi švīkstot pa grīdu. I anisteri mirkli pakavējās pie durvīm. Kā tev, brāl, amata ķēde?karaliene apvaicājās, bet sīrs Prestons tikmēr uzsedza viņai plecos no sudi aba pavedieniem austu, ar vāverādām apšūtu apmetni.

-    Posmiņu pa posmiņam tā kļūst arvien garāka. Mums būtu jāpateii as dieviem par sīra Kortneja Penrouza spītību. Staniss nekad nedosies uz ziemeļiem, atstājot aizmugurē neieņemtu Vētrasgalu.

-     Tīrion, es zinu, ka mums mēdz būt domstarpības, tomēr, šķiet, man bija maldīgs priekšstats par tevi. Tu neesi tik liels muļķis, kā es savulaik iedomājos. Īstenībā, es tagad saprotu, cik daudz tu esi mums palīdzējis. Par to tev liels paldies. Un tev man jāpiedod tās reizes, kad runāju ar tevi paceltā balsī.

-    Tiešām jāpiedod? Viņš paraustīja plecus un uzsmaidīja karalienei. Mīļo māsiņ, tu neesi teikusi neko tādu, par ko būtu jālūdz piedošana.

-    Šodien, tu gribi teikt? Abi iesmējās… Serseja pieliecās un aši noskūpstīja Tīriona pieri.

Pārāk pārsteigts, lai kaut ko teiktu, punduris spēja vien noskatīties, kā karaliene sīra Prestona pavadībā aizsoļo uz zāles durvīm. Es nesaprotu vai man sāk rādīties murgi, vai mana māsa nupat mani tiešām noskūpstīja? viņš vaicāja Bronam, kad Serseja bija izgājusi no zāles.

-   Vai tas bija tik patīkami?

-    Tas bija tik… negaidīti. Beidzamajā laikā Serseja izturējās arvien savādāk, Tīrionam tas nepavisam nepatika. Es mēģinu atcerēties iepriekšējo reizi, kad viņa mani tika skūpstījusi. Man nevarēja būt vairāk par sešiem vai septiņiem gadiem. Un arī tad viņu pierunāja Džeimijs.

-   Tas sievišķis beidzot ir pamanījis tavu valdzinājumu.

-     Nē, Tīrions noteica. Nē, tas sievišķis kaut ko perina. Labāk, Bron, uzzini, ko tieši. Tu zini, kā es ienīstu pārsteigumus.

TEONS

Teons ar plaukstas virspusi noslaucīja spļāvienu no vaiga. Robs tevi uzšķērdīs, Grejdžoj, kliedza Benfreds Tolhārts, Viņš izbaros tavu nodevēja sirdi savam vilkam, tu, sūdu čupa.

īrona Valgmata balss pāršķēla lamas kā zobens sieru. Tagad tev viņš ir jānogalina.

-   Es vispirms gribu viņam uzdot dažus jautājumus, Teons atbildēja.

-     Man pie dirsas tavi jautājumi. Benfreds bezspēcīgi, viss vienās asinīs, karājās starp Stīgu un Verlāgu. Tu drīzāk aizrīsies ar tiem, nekā sagaidīsi manas atbildes. Mīkstmiesis. Gļēvulis.

Tēvocis īrons nepiekāpās. Kad viņš spļauj uz tevi, viņš spļauj uz mums visiem. Viņš spļauj uz Noslīkušo Dievu. Viņam ir jāmirst.

-    Mans tēvs uzticēja šo vienību komandēšanu man, tēvoc.

-    Un nosūtīja mani, lai sniedzu tev padomus.

"Un pieskati mani." Teons neuzdrošinājās pārāk saasināt attiecības ar tēvoci. Tiesa, vīrus komandēja viņš, bet vīri ticēja Noslīkušajam Dievam vairāk nekā savam komandieriem un īrons Valgmatis viņos iedvesa šausmas. "Es nevaru to viņiem pārmest."

-    Par tādām izdarībām tu, Grejdžoj, paliksi bez galvas. Vārnas izknābās tavus acu ābolus. Benfreds mēģināja vēlreiz uzspļaut Teonam, bet izspieda vien lāsīti asiņu. Lai svešie izdrāž tavu slapjo dievu.

"Tolhārt, tu nupat aizspļāvi savu dzīvību," Teons nodomāja. Stīg, apklusini viņu, jaunais Grejdžojs pavēlēja.

Vīri nogrūda Benfredu uz ceļiem. Verlāgs norāva trušādu no gūstekņa siksnas un iebāza viņam mutē, lai apklusinātu kliedzienus. Stīgs izvilka cirvi.

-    Nē, īrons Valgmatis papurināja galvu. Viņš jāupurē dievam. Kā senlaikos ierasts.

"Kāda gan starpība? Miris ir un paliek miris." Tad vediet viņu projām.

-    Tev arī jānāk. Tu te esi komandieris. Upurim jānāk no tavas rokas.

Tas nu gan Teonam bija par daudz. Tu, tēvoci, esi priesteris, es tev

uzticu visas attiecības ar dievu. Un esi tik laipns, kaujas uztici man. Viņš pamāja ar roku, un Verlāgs ar Stīgu sāka vilkt upuri uz jūras pusi. Irons Valgmatis uzmeta brāļadēlam pārmetošu skatienu, tad devās pakaļ trijotnei. Kad viņi būs šķērsojuši oļiem klāto krastmalu, Benfredu Tolhārtu noslīcinās sāļajā ūdenī. Kā senlaikos ierasts.

"Iespējams, tā ir žēlsirdība," Teons atgādināja pats sev, dodamies pretējā virzienā. Stīgs noteikti nebija diez ko izveicīgs bende, bet Benfredam bija īsts kuiļa kakls resns muskuļu un tauku klucis. "Es savulaik viņu par to izsmēju, lai paskatītos, cik ļoti man izdosies nabagu satracināt," grejdžojs atcerējās. Kad tas bija pirms trim gadiem? Kad Neds Stārks devās uz Torhena kvadrātu, kā četrstūraino torņu dēļ dažkārt dēvēja sīra Helmana cietoksni, kopā ar viņu jāja arī Teons un pavadīja pusi mēneša Benfreda sabiedrībā.

No ceļa līkuma, kur bija notikusi kauja, varēja saklausīt uzvaras nežēlīgās skaņas… ja vien notikušo varēja saukt par kauju. "Ja godīgi, tā vairāk atgādināja aitu slaktēšanu. Tiesa, šīm aitiņām bija tērauda sprogas, taču tās tik un tā bija aitas."

Uzrāpies akmeņu kaudzē, Teons palūkojās lejup uz kritušajiem vīriem un mirstošajiem zirgiem. Zirgi bija pelnījuši ko labāku. Tīmors kopā ar brāļiem sadzina pulciņā auļotājus, kuriem bija paveicies izkļūt no kaujas sveikiem un veseliem, bet Urzens un Melnais Lorens piebeidza dzīvniekus, kuru ievainojumi izrādījās pārāk smagi, lai zirgus varētu glābt. Pārējie vīri aplaupīja līķus. Gevins Horlovs tupēja uz miruša karavīra krūtīm un grieza nost nelaiķa pirkstu, lai tiktu pie gredzena. "Par visu jāmaksā ar dzelzi. Manam tēva kungam tas patiktu." Sākotnēji Teons grasījās atrast tos divus vīrus, kurus pats bija nogalinājis, lai paskatītos, vai viņiem nav kādu paņemšanas vērtu dārglietu, taču šī doma lika justies nelāgi. Viņš spēja iedomāties, ko šādā gadījumā teiktu Edards Stārks. Tomēr šī doma jaunekli tūdaļ sadusmoja. "Stārks ir miris, un viņu grauž tārpi, turklāt man viņš nebija nekas," Teons pats sev atgādināja.

Vecais Botlijs, kuru saukāja par Ūsaino Samu, sarauktu pieri sēdēja pie savas laupījuma kaudzes, bet trīs viņa dēli to ik pa brīdim papildināja.

Viens no viņiem pašlaik grūstījās ar resno Todriku, kurš klumburēja starp kritušajiem ar alus ragu vienā un cirvi otrā rokā, plecos uzmetis baltas lapsādas apmetni, kas tikai mazliet bija notraipīts ar iepriekšējā īpašnieka asinīm. "Piedzēries," Teons nosprieda, noskatīdamies, kā resnis bļaustās. Runāja, ka senlaiku dzelzsvīri kaujā gājuši tik asinskārā apmātībā, ka neesot jutuši ne sāpes, ne bijību pret ienaidnieku, bet šis bija parasts, aluskārs vīrišķis.

Veks! Loku un bultas! Puika aizskrēja un atnesa prasīto. Teons salieca loku un ielika stiegru tai paredzētajā gropē, bet Todriks pa to laiku notrieca zemē Botlija dēlu un iešļāca tam acīs alu. Ūsainais Sams lādēdamies pielēca kājās, taču Teons izrādījās ātrāks. Viņš tēmēja rokā, kas turēja alus ragu, cerēdams, ka tas būs šāviens, par kuru vīri vēl ilgi runās, taču Todriks visu sabojāja, stiegras palaišanas brīdī mezdamies sāņus. Bulta trāpīja viņam vēderā.

Marodieri, acis iepletuši, apstājās. Teons nolaida loku. Es taču teicu bez dzeršanas un bez strīdiem par laupījumu. Sabrucis uz ceļiem, Todriks netaisījās nomirt klusi. Botlij, apklusini viņu. Ūsainais Sams un viņa dēli ātri izpildīja pavēli. Todrikam vārgi pretojoties, tie pārgrieza nabagam kaklu un savāca sava upura apmetni, gredzenus un ieročus, vēl pirms viņš bija izlaidis garu.

"Tagad viņi zinās, ja es kaut ko saku, tad domāju to nopietni." Valdnieks Belons gan bija uzticējis viņam karapulka vadību, taču Teons apzinājās, ka ne viens vien no vīriem viņā saskata maigu puisīti no zaļām un laimīgām zemēm. Vai vēl kāds ir izslāpis? Neviens neatbildēja. Lieliski. Viņš paspēra sāņus Benfreda zemē nokritušo karogu, ap kuru vēl arvien bija sakļauti mirušā ieroču nesēja pirksti. Zem karoga bija piesieta trušāda. "Kāpēc gan šīs trušādas?" viņš gribēja pavaicāt Benfredam, bet tā vietā saņēma spļāvienu sejā, tāpēc aizmirsa par jautājumu. Teons pameta loku Veksam un devās projām, atcerēdamies, cik pacilāts bija juties pēc Čukstu meža, un nevarēdams saprast, kāpēc šoreiz viņš nejuta pilnīgi neko. "Tolhārt, kāds gan pašlepns muļķis tu izrādījies, pat nevīžoji izsūtīt sev pa priekšu izlūkus."

Ienaidnieka karapulks bija tuvojies viņu pozīcijām, dzīdams jokus un pat dziedādams, Tolhārtu karogam ar trijiem kokiem plīvojot virs baltajām trušādām, kas plandījās zem pīķu uzgaļiem. Aiz irbuleņu krūmiem paslēpušies loka šāvēji vispirms izjauca viņiem gavilēšanu ar bultu lietu, bet pēc tam pats Teons veda vīrus pabeigt miesnieka cienīgo darbu ar dunčiem, cirvjiem un veseriem. Pēc viņa pavēles ienaidnieka vadoni atstāja dzīvu.

Vienīgi Teons nebija gaidījis, ka tas izrādīsies Benfreds Tolhārts.

Kad Teons atgriezās pie savas Jūras kuces, Benfreda ļengano ķermeni vilka ārā no jūras. Karakuģu masti slējās debesis gar oļiem klāto krastu. No zvejnieku ciema pāri nebija palicis itin nekas, tikai auksti pelni, kas lietus laikā nelāgi oda. Gandrīz visus vīriešus dzelzsvīri bija nogalinājuši, izņemot tos, kuriem Teons ļāva aizbēgt, lai tie aiznestu ziņu uz Torhena cietoksni. Gana jaunās un izskatīgās meičas un sievas viņi padarīja par sālssievām. Vecas un neglītenes izvaroja un nogalināja vai, ja tām piemita noderīgas prasmes un likās, ka viņas neradīs galvassāpes, aizveda verdzībā.

Ari uzbrukumu ciemam bija plānojis Teons, nosakot, ka kuģiem jāpiestāj krastā vēl pirms rītausmas. Ar kaujas cirvi rokā viņš pirmais no laivas priekšvadņa ielēca seklajā ūdeni, lai biedru priekšgalā uzbruktu gulošajam ciemam. Teonam viss notiekošais diez ko negāja pie sirds, bet vai gan viņam bija izvēle?

Teona trejkārt nolādētā māsa ar savu Melno vēju, visticamāk, vēl arvien burāja uz ziemeļiem, lai ieņemtu tēva atvēlēto pili. Par kuģu pulcēšanu valdnieks Belons nebija ļāvis ne pušplēstam vārdam izkļūt no Dzelzs salām, un Teona asinsdarbus Akmeņkrasta ciemos uzskatīs par pirātu uzbrukumiem. Ziemeļnieki pat nenojautīs īstās briesmas, kamēr dzelzsvīru veseri nekritīs pār Dziļmeža pilskalnu un Keilinas pili. "Un pēc tam, kad visi būs sakauti un ziemeļi ieņemti, dziesmas sacerēs par to kuci Ašu, bet mani aizmirsīs, it kā manis nemaz nebūtu." Tas ir, ja viņš pats to pieļaus.

Dagmers Caurais Žoklis stāvēja pie savas karakuģa, Putudzērāja, augstā, izliektā priekšgala. Teons bija norīkojis vīrus apsargāt kuģus, citādi ļaudis to vēlāk dēvētu par Dagmera, nevis viņa uzvaru. Vieglāk aizvainojams virs šo rīkojumu būtu uztvēris kā aizskarošu, bet Caurais Žoklis tikai pasmējās.

Diena ir nesusi uzvaru, Dagmers uzsauca no augšas. Tomēr tu, puis, nez kāpēc nesmaidi. Dzīvajiem vajadzētu smaidīt, jo mirušie to vairs nespēj. Tad kapteinis pasmaidīja pats, lai parādītu, kā tas jādara. Skats bija briesmīgs. Zem sniegbalto matu pinkām Dagmera Caurā Žokļa seju greznoja baisākā rēta, kādu Teonam bija nācies redzēt. To bija atstājis cirvis, kas bērnībā teju nogalināja viņu. Cirtiens bija sašķaidījis Dagmera žokli, sadragājis viņa priekšzobus un atstājis četras lūpas tur, kur parasti cilvēkiem ir tikai divas. Vaigus un kaklu sedza pamatīga bārda, taču uz rētas nekas neauga, tāpēc gluži kā plaisa šķīdonī seju šķērsoja spīdīga un uzblīdusi sarētojušās miesas svītra. Mēs varējām dzirdēt, kā viņi dziedāja, vecais kareivis sacīja. Laba dziesma, un viņi to dziedāja tīri braši.

-    Dziedāja viņi brašāk, nekā karoja. Tikpat labi viņi varēja būt bruņojušies ar arfām, ne pīķiem.

-    Cik vīru krita?

-    No mūsējiem? Teons paraustīja plecus. Todriks. Es pats viņu nošāvu, jo viņš bija piedzēries un uzsāka kautiņu par laupījumu.

-    Daži vīri piedzimst, lai tiktu nokauti. Mazāk pašapzinīgs cilvēks, iespējams, baidītos smaidīt ar tik baisi sakropļotu seju, taču Dagmers to darīja biežāk un platāk, nekā valdnieks Belons jebkad bija darījis.

Lai arī neglīts, smaids atsauca Teona prātā simtiem atmiņu. Kā mazs puika viņš to bija redzējis ļoti bieži gan tad, kad zirga mugurā pārlēca sūnām apaugušu mūri, gan tad, kad ar mestu cirvi pāršķēla mērķa dēļus. Viņš to tika vērojis arī tad, kad atvairīja Dagmera zobenu, trāpīja ar bultu lidojošai kaijai vai ar roku uz stūres izvadīja karakuģi caur putu klātām klintīm. "Viņš man ir uzsmaidījis biežāk nekā tēvs un Edards Stārks kopā." Pat Robs… Teons bija cerējis uz smaidu tad, kad izglāba Brenu no brīvcilvēka, bet tā vietā saņēma pārmetumus, gluži kā pavārs, kas piededzinājis sautējumu.

-    Mums, tēvoc, vajadzētu aprunāties, Teons sacīja. Dagmers nebija viņa radinieks parastā izpratnē, tikai uzticams kareivis, kura dzīslās, iespējams, ritēja kāda lāse Grejdžoju asiņu no sānsoļa pirms četrām vai piecām paaudzēm. Taču Teons vienmēr bija saucis viņu par tēvoci.

-    Tad kāp uz mana kuģa. Dagmers neaizrāvās ar "maniem pavēlniekiem", vismaz ne tad, kad stāvēja pats uz sava kuģa klāja. Dzelzs salās katrs kapteinis uz sava kuģa bija karalis.

Teons pa laipu četros garos soļos uzskrēja uz Putudzērāja, un Dagmers pavadīja jaunekli uz pašauru kajīti kuģa pakaļgalā, kur vecais vīrs ielēja sev ragu alus un piedāvāja Teonam to pašu. Grejdžojs atteicās. Mēs tikai nedabūjām gana daudz zirgu. Kāds pulciņš jau ir, bet… labi, man pietiks ar tiem, kuri mums ir. Jo mazāk vīru, jo lielāka slava.

-    Kam mums zirgi? Kā vairums dzelzsvīru, Dagmers labprātāk cīnījās uz savām divām, lai tā būtu zeme vai kuģa klājs. Zirgi tikai dirsīs uz klāja un maisīsies pa kājām.

-    Ja mēs burātu, tad jā, Teons atzina. Man ir cits plāns. Viņš rūpīgi vēroja sarunbiedru, lai redzētu, kā tas izturēsies pret negaidīto piedāvājumu. Bez Caurā Žokļa viņam nebija ne mazāko iespēju kaut ko panākt. Lai ari viņš bija komandieris, vīri neklausītu, ja gan īrons, gan Dagmers iebilstu, un Teons zināja, ka viņam nav ne mazāko cerību .ipvārdot drūvīgo priesteri.

-    Tavs tēvs mums pavēlēja papostīt piekrasti, neko vairāk. No balto, pinkaino uzacu apakšas Teonā raudzījās jūras putu bāluma acis. Ko viņš tajās redzēja pārmetumu vai intereses dzirksti? Jauneklim atlika i erēt, ka otro…

-    Tu esi mana tēva vīrs.

-    Viņa labākais vīrs un vienmēr tāds esmu bijis.

"Lepnība," Teons nodomāja. "Viņš ir lepns, un man tas jāizmanto, jāpadara lepnums par atslēgu, kas atslēgs viņa gribu." Visās Dzelzs salās nav otra ar zobenu un šķēpu tik izveicīga vīra.

-   Tu, puis, esi bijis projām pārāk ilgi. Kad tevi aizveda, šie vārdi bija patiesi, taču es, kalpojot valdniekam Grejdžojam, esmu kļuvis vecs. Dziesminieki tagad par labāko sauc Andriku. Iesaukuši viņu par Drūmo Andriku. īsts milzis. Viņš kalpo Vecvīkas valdniekam Dramam. Un Melnais Lorens ar Jaunavīgo Kārlu ir ne mazāk draudīgi.

-   Šis Andriks varbūt ari ir labs cīnītājs, taču vīri nebīstas no viņa tā, kā bīstas tevis.

-    Jā, tas gan tiesa, Dagmers piekrita. Ap alus ragu apvītie pirksti bija no vienas vietas klāti ar zelta, sudraba un bronzas gredzeniem, kuros mirdzēja safīri, rubīni un pūķstikli. Teons zināja, ka par visiem vecais karavīrs maksājis ar dzelzi.

-    Ja man kalpotu tāds vīrs kā tu, es viņu nesūtītu nodarboties ar bērnu spēlītēm laupīšanu, dedzināšanu. Tas nav valdnieka Belona labākā vīra cienīgs darbs…

Dagmera lūpas savilkās smaidā, atsedzot brūnas zobu drupas. Tāpat kā viņa likumīgajam mantiniekam? Vecais kareivis skaļi iesmējās. Es tevi, Teon, pazīstu pārāk labi. Es redzēju, kā tu spēri savu pirmo soli, palīdzēju tev uzvilkt tavu pirmo loku. Zinu, ka tu jūties apdalīts.

-    Pēc taisnības man pienāktos darīt to, ko uzticēja māsai, Teons atzina, juzdamies neērti, jo saprata, cik sīkmanīgi tas izklausījās.

-    Tu, puis, to visu ņem pārāk nopietni. Vienkārši tēvs tevi vēl nepazīst. Ņemot vērā, ka brāļi bija pagalam, bet tevi aizveda vilki, māsa bija viņa vienīgais mierinājums. Viņš ir pieradis paļauties uz Ašu un viņa nekad nav pievīlusi valdnieku.

-     Arī es neesmu viņu pievīlis. Stārki zināja, ko esmu vērts. Es biju viens no Brindena Melnās Zivs izvēlētajiem izlūkiem, un es biju starp pirmajiem, kas devās uzbrukumā Čukstu mežā. Man teju izdevās krustot zobenus ar pašu Karaļkāvi. Teons ar rokām parādīja divu pēdu attālumu. Darīns Hornvuds paguva iespraukties starp mums, un tagad viņš ir miris.

-    Kāpēc tu man to visu stāsti? Dagmers jautāja. Es biju tas, kurš iedeva tev rokās pirmo zobenu. Es zinu, ka tu neesi gļēvulis.

-    Bet vai to zina arī mans tēvs?

Vecais, sirmais kareivis izskatījās tā, it kā būtu uzkodis ko tādu, kas viņam pagalam negaršo. Redzi… Teon, Vilcēns ir tavs draugs, un tu desmit gadu nodzīvoji pie Stārkiem.

-    Es neesmu Stārks. "Valdnieks Edards par to parūpējās." Es esmu Grejdžojs un grasos kļūt par tēva mantinieku. Kā lai es to izdaru, ja ne paveicot kādu diženu varoņdarbu?

-    Tu vēl esi jauns. Nāks citi kari, un tad tu paveiksi savus varoņdarbus. Pagaidām mums ir pavēlēts postīt Akmeņkrastu.

-    Lai ar to nodarbojas tēvocis īrons. Es nodošu viņa ziņā sešus kuģus. Visus, izņemot Putudzērāju un Jūras kuci, un viņš varēs dedzināt un slīcināt savam dievam par prieku.

-    Komandēt vīrus uzdeva tev, ne īronam Valgmatim.

-    Kāda starpība, ja postīšana turpinās? Neviens priesteris nav spējīgs uz to, ko taisos darīt es un ko grasos lūgt tev. Man ir padomā darbiņš, kuru spētu paveikt tikai un vienīgi Dagmers Caurais Žoklis.

Dagmers iedzēra pamatīgu malku no raga. Stāsti.

"Viņš ir iekārdināts," Teons nodomāja. "Viņam šī laupīšana riebjas tikpat ļoti kā man." Ja mana māsa spēj ieņemt pili, tad to spēšu arī es.

-    Ašai ir četras vai pat piecas reizes vairāk vīru nekā mums.

Teons atļāvās viltīgu smaidu. Bet mums ir četras reizes vairāk prāta un piecas reizes vairāk drosmes.

-    Tavs tēvs…

-    …pateiks man paldies, kad atdošu viņam zaudēto karalisti. Es vēlos paveikt ko tādu, par ko dziesminieki dziedās vēl pēc tūkstoš gadiem.

Viņš zināja, ka tas liks Dagmeram aizdomāties. Kāds spēlmanis bija sacerējis dziesmu par cirvi, kas pāršķēla viņa zodu uz pusēm, un vecajam vīram to ļoti patika klausīties. Vienmēr, kad bija ierāvis pāris mēriņu, viņš pieprasīja kādu jūras laupītāju dziesmu, kaut ko skaļu un vētrainu, kas stāstīja par kritušiem varoņiem un neprātīgi drosmīgiem varoņdarbiem. "Galva sirma un zobi nopuvuši, bet slavas vēl kārojas."

-     Kāda, puis, ir mana loma tavā plānā? Dagmers Caurais Žoklis vaicāja pēc krietna klusuma brīža, un Teons saprata, ka ir uzvarējis.

-    Tu iedvestu bailes ienaidniekiemtādas bailes, kādas spēj iedvest tikai vīrs ar tavu vārdu. Tu ar lielāko daļu atlikušo vīru dotos uz Torhena cietoksni. Helmans Tolhārts savus labākos vīrus ir aizvedis uz dienvidiem, bet Benfreds ar viņu dēliem nolika savu galvu šeit. Pilī ir palicis tikai viņa tēvocis Leobalds ar saujiņu vīru." Ja man būtu ļāvuši nopratināt Benfredu, tad es zinātu, cik liela ir šī saujiņa." Tu vari doties turp pilnīgi atklāti. Dziedi visas bezbailīgās dziesmas, kuras tev patīk. Es gribu, lai viņi noslēdz vārtus.

-    Vai tas Torhena cietoksnis ir stiprs?

-    Gana stiprs. Sienas mūrētas no akmeņiem, trīsdesmit pēdu augstas, ar četrkantīgiem torņiem stūros un četrstūrainu pili aiz tām.

-    Akmens sienas nav iespējams aizdedzināt. Kā gan mēs ieņemsim pili? Mums ir par maz vīru, lai uzbruktu pat mazai pilij.

-   Tu iekārtosi apmetni pie cietokšņa mūriem un sāksi būvēt katapultas un aplenkuma mehānismus.

-    Tas neatbilst vecajai kārtībai. Vai esi jau aizmirsis? Dzelzsvīri cīnās ar zobeniem un cirvjiem, nevis mētājas ar akmeņiem. Nav nekāds gods nomērdēt ienaidnieku badā.

-    Leobalds to nezinās. Kad viņš ieraudzīs, ka ceļat aplenkuma torņus, viņa vecās bābieša asinis kļūs aukstas un viņš sāks blēt pēc palīdzības. Tev, tēvoc, tikai jāpiekodina saviem loka šāvējiem, lai ļauj kraukļiem lidot. Ziemmalas pils namzinis ir drosmīgs vīrs, taču vecums ir padarījis stīvāku gan viņa prātu, gan locekļus. Kad viņš izdzirdēs, ka vienam no viņa karognešiem uzbrūk baisais Dagmers Caurais Žoklis viņš sasauks savus spēkus un dosies palīgā Tolhārtam. Tāds ir viņa pienākums. Un sīrs Rodrīks ir pienākuma cilvēks.

-    Lai kādus spēkus viņš sapulcinātu, tie būs krietni lielāki par manējiem, Dagmers sacīja, un vecie bruņinieki reizēm izrādās viltīgāki, nekā tu domā, citādi viņi nebūtu nodzīvojuši līdz pirmajiem sirmajiem matiem. Tu, Teon, mūs raidi kaujā, kuru mēs nevaram uzvarēt. Torhena cietoksni mums nemūžam neieņemt.

Teons pasmaidīja. Es nemaz negribu ieņemt Torhena cietoksni.

ARIJA

Pilī valdīja juceklis. Vīri cēla ratos vīna mucas, miltu maisus un jaunu bultu saišķus. Kalēji steidza taisnot zobenus, pielabot krūšubruņas un apkalt gan varenus ērzeļus, gan nastu nesējus mūļus. Bruņukreklus sameta mucās ar smiltīm un tad tās valstīja pa Tekakmeņu laukuma grambaino bruģi, lai notīrītu tos spožus. Vīses sievām bija jāsalabo divdesmit kamzoļi un vēl simts jāizmazgā. Gan augstdzimušie, gan parastie ļaudis pulcējās septā, lai lūgtos. Aiz mūriem vīri jauca nost teltis un paviljonus. Ieroču nesēji, liekot lietā ūdens spaiņus, apdzēsa ugunskurus, bet kareivji, izņēmuši galodas, vēl beidzamo reizi uztrina asmeņus. Troksnis līdzinājās arvien pieaugošam paisumam: zirgi zviedza un grudzināja, valdnieki izkliedza komandas, kareivji lamājās savā starpā, nometnes ļaudis strīdējās.

Valdnieks Tīvins Lanisters beidzot devās ceļā.

Sīrs Ādams Mārbrands bija pirmais no viņa komandieriem, kas pameta nometni, jau dienu pirms pārējiem. Viņš padarīja to par varenu izrādi, ruda rikšotāja mugurā izjādams cauri nometnei. Zirga vara krāsas krēpes sasaucās ar sīra Ādama tādas pašas krāsas matiem, kas sniedzās pāri pleciem. Bronzas krāsas iejūgs bija saskaņots ar jātnieka apmetni, un to greznoja degošā koka zīme. Vairākas pils sievietes raudāja, redzot sīru Ādamu aizjājam. Vīse zināja teikt, ka viņš esot izveicīgs jātnieks un zobena cilātājs, valdnieka Tīvina pārgalvīgākais komandieris.

"Es ceru, ka viņš nosprāgs," nodomāja Ārija, vērodama, kā tas izjāj pa vārtiem, kareivjiem aiz viņa veidojot divkāršu kolonnu. "Es ceru, ka viņi visi nosprāgs." Viņa zināja, ka šie vīri dodas karot pret Robu. Darbus

darot, viņa bija noklausījusies runas, ka Robs rietumos esot izcīnījis lielu uzvaru. Daži zināja teikt, ka viņš nodedzinājis Lanisportu, vai vismaz grasoties to darīt. Citi, ka ieņēmis Rūdas klintis un nogalinājis visus tui ieniešus vai arī turot aplenkumā Zelta Zobu… taču kaut kas bija noticis, par to nevarēja būt ne mazāko šaubu.

Vīse dzenāja viņu ar dažādām ziņām no agra rīta līdz vēlam vakaram. Dažas no tām pat nācās nogādāt ārpus cietokšņa sienām. "Es varētu aizbēgt," viņa nodomāja, kad garām aizgrabēja kādi rati. "Es varētu ielēkt ratu aizmugurē un paslēpties vai iejukt starp nometnes ļaudīm, neviens mani nespētu aizkavēt". Viņa tā arī būtu izdarījusi, ja ne Vīse. Vīrs mēdza .it kal un atkal atkārtot, ko izdarīšot jebkuram, kas mēģināšot aizbēgt no viņa. Nē, nebūs nekādas sišanas, nebūs gan. Es nevienam nepieduršu ne pirkstiņa. Es tikai pataupīšu jūs kohorietim, tā gan, pataupīšu Kropjotājam. Sauc šo par Vārgo Houtu, un, kad viņš atgriezīsies, viņš nocirtīs bēglim pēdas. "Varbūt, ja Vīse būtu miris," Ārija mēdza iedomāties… likai ne tad, kad bija kopā ar viņu. Likās, ka Vīse spēj paskatīties uz tevi un saost, ko otrs cilvēks domā, tā vismaz viņš mēdza apgalvot.

Taču Vīsem nebija ienācis prātā, ka viņa prot lasīt, tāpēc viņš nekad neaizzīmogoja meitenei uzticētās vēstules. Ārija tās visas pārlasīja, bet nekā laba tur nebija, tikai visādas muļķības tos ratus aizsūtiet uz klēti, šitos uz ieroču noliktavu. Vienā zīmītē bija pieprasījums atdot kauliņu spēles parādu, taču bruņinieks, kam tā bija jānogādā, neprata lasīt. Kad meitene pateica, kas vēstulē rakstīts, bruņinieks mēģināja viņai iesist, taču Ārija izvairījās no sitiena, nocēla no viņa segliem dzeramo ragu ar sudraba apkalumiem un aizšāvās projām. Bruņinieks aurodams metās viņai pakaļ, taču meitene izslīdēja starp diviem vezumiem, tad izlīkumoja cauri loka šāvēju pulciņam un pārlēca pāri sūdu bedrei. Bruņās tērptais vīrs nespēja meiteni panākt. Kad viņa atdeva ragu Vīsem, vīrs noteica, ka tāds mazs un apķērīgs Zebiekstēns ir pelnījis atlīdzību. Es esmu noskatījis vienu treknu gailīti vakariņām. Mēs ar to pamielosimies divatā, tu un es. Tev tas piesies dūšu.

Lai kur Ārija ietu, viņa visur meklēja Žakenu Hgaru, vēlēdamās pačukstēt viņam vēl vienu vārdu, pirms visi tie, kurus viņa ienīda, kļūst nesasniedzami, taču apkārt valdošajā haosā viņa nespēja atrast loratiešu algotni. Žakens vēl arvien bija viņai parādā divas nāves, un meitene uztraucās, ka zaudēs tās, ja viņš kopā ar pārējiem dosies kaujā. Beidzot viņa saņēma drosmi, pajautāt vienam no vārtu sargiem, vai šis nebūtu manījis loratieti aizjājam. Vai viņš bija viens no Lorha vīriem? kareivis pārjautāja. Tad viņš nekur nejās. Mūsu pavēlnieks iecēla siru Emoriju par Hārenholas komandantu. Viss viņa pulks paliks tepat, lai aizsargātu pili. Ari Asiņainos Ākstus atstāšot tepat, lai šie gādātu pārtiku. Tas āzis Vārgo Houts spļaudīsies kā traks, viņi ar Lorhu no laika gala neieredz viens otru.

Kalns tātad dosies projām ar valdnieku Tīvinu. Viņš kaujā komandēs priekšpulku, un tas nozīmēja, ka Dansens, Polivers un Rafs izspruks no viņas nagiem, ja vien viņa neatradīs Žakenu un nepalūgs tam nogalināt vienu no viņiem, pirms karaspēks aizies no Hārenholas.

-    Zebiekste, tajā pēcpusdienā meiteni uzrunāja Vīse. Aizskrien līdz ieroču noliktavai un pasaki Lukanam, ka sīrs Līonels apmācību laikā sabojāja zobenu un viņam vajadzēs jaunu. Te ir viņa dotais apraksts. Vīrs pasniedza viņai četrstūrainu papīra gabalu. Un pasteidzies, viņš dodas projām ar sīru Kevanu Lanisteru.

Ārija paķēra papīrīti un aizskrēja. Ieroču noliktava atradās līdzās pils smēdei, garam tunelim ar augstu jumtu, kura sienās bija nišas diviem desmitiem ēžu, kā arī garas akmens baļļas ar ūdeni tērauda rūdīšanai. Kad viņa ienāca ēkā, apmēram puse no ēzēm bija aizņemtas. Veseru dunoņa atbalsojās no sienām, un muskuļoti vīri ādas priekšautos, nosvīduši smacīgajā svelmē, līkņāja ap plēšām un laktām. Kad meitene pamanīja Džendriju, kalēja krūtis bija nosvīdušas slapjas, bet zilās acis zem smagā melno matu ērkuļa viņas virzienā raidīja to pašu spītīgo skatienu, kuru viņa tik labi atcerējās. Ārija pat nezināja, vai vēlas ar viņu runāt. Tā bija viņa vaina, ka visus noķēra. Kurš ir Lukans? viņa pastiepa uz priekšu papīru. Man ir vajadzīgs jauns zobens sīram Līonelam.

-     Sīrs Līonels pagaidīs. Viņš pavilka Āriju sāņus. Vakar vakarā Pīrādziņš man vaicāja, vai es esot dzirdējis, kā tu bļāvi "Ziemmala" pie nocietinātā ciema, kad mēs visi kāvāmies uz sienas?

-    Es neko tādu nekliedzu!

-    Sauci gan. Arī es to dzirdēju.

-     Katrs bļāva, kas viņam ienāca prātā, Ārija mēģināja taisnoties. Karstais Pīrādziņš kliedza "karsti pīrādziņi!" un darīja to reižu simt.

-     Ir liela nozīme tam, ko tu kliedzi. Es vēl nosmējos, ka Pīrādziņam jāiztīra sērs no ausīm, jo tu kliedzi tikai "Velns un elle!" Ja viņš tev ko vaicā, labāk saki to pašu.

-     Tā arī darīšu, viņa noteica, lai gan sprieda, ka kliegt "Velns un elle!" būtu bijis visai muļķīgi. Viņa neuzdrošinājās stāstīt Karstajam Pīrādziņam, kas viņa īstenībā bija. "Varbūt man jāpasaka Karstā Pīrādziņa vārds Žakenam?"

-    Es sameklēšu Lukanu, Džendrijs sacīja.

Lukans, pārskatījis papīru, kaut ko noņurdēja (Ārijai gan likās, ka viņš nespēj to izlasīt) un sameklēja smagu divroku zobenu. Tas tam pālim ir par labu, to viņam pasaki, kalējs novilka, atdodams asmeni meitenei.

-   Noteikti, Ārija sameloja. Ja viņa ko tādu izdarītu, Vīse sasistu to lupatu lēveros. Lukans varēja pats lamāt tos, kas viņam nepatika.

Zobens bija krietni smagāks par Adatu, taču Ārijai patika sajuta, ka viņai rokā atkal bija ierocis. Tērauda svars ļāva justies stiprākai. "Var jau būt, ka es vēl neesmu ūdensdejotāja, bet es vairs neesmu pele. Pele nespētu likt lietā zobenu, bet es to spēju." Vārti bija vaļā, kareivji nāca un gāja, vezumi tukši ieripoja Hārenholā un čīkstēdami un līgodamies zem smagajām kravām ripoja ārā no pils. Viņai ienāca prātā, ka varētu aiziet uz staļļiem un pateikt, ka sīram Līonelam ir vajadzīgs jauns zirgs. Viņai bija papīrs un zirgupuiši nespētu to izlasīt, tāpat kā to nespēja Lukans. "Es varētu paņemt zobenu, uzkāpt zirga mugurā un vienkārši aizjāt. Ja sargkareivji mani aizturētu, es parādītu viņiem papīru un pateiktu, ka nogādāju visu sīram Līonelam." Tiesa, meitenei nebija ne mazākās nojausmas, kā sīrs Lionels izskatījās un kur viņu meklēt. Ja viņi sāktu Āriju iztaujāt, tie visu saprastu, un tad Vīse… Vīse…

Kodīdama lūpu un cenzdamies nedomāt par to, kāda sajūta varētu būt, kad tev nocērt kājas, viņa palaida garām loka šāvēju pulciņu ādas kamzoļos, dzelzs bruņucepurēs un pār plecu pārmestiem lokiem. Ārija saklausīja kareivju sarunu fragmentus.

-     …milži, kā es jums saku, viņš ir sagādājis divdesmit pēdu garus milžus no Mūra otras puses, kuri tek viņam pakaļ kā sunīši…

-    …kaut kas pārdabisks uzklupa viņiem tik pēkšņi, nakts vidū. Viņš ir drīzāk vilks, ne cilvēks, kā jau visi Stārki…

-     …uzdirst man jūsu vilkiem un milžiem, tas puika piemīztu bikses, ja zinātu, ka mēs viņam tuvojamies. Vīra dūšas pietrūka, lai nāktu uz Hārenholu, ko? Aizjoza uz pretējo pusi, vai ne tā? Un arī tagad šis muktu, ja zinātu, kur viņam nevajag bāzties.

-    Tā nu tu saki, bet varbūt tas puika zina ko tādu, ko mēs nezinām, varbūt mums būtu jāņem kājas pār pleciem…

"Tā gan," Ārija nodomāja. "Tā gan. Tieši jums būtu jāņem kājas pār pleciem, jums, valdniekam Tīvinam, tāpat arī Kalnam un sīram Ādamam, un sīram Emorijam, un glupajam sīram Līonelam, lai kas viņš arī būtu, jums visiem labāk ņemt kājas pār pleciem, jo mans brālis jūs nogalinās. Viņš ir Stārks. Viņš ir drīzāk vilks nekā cilvēks, tāpat kā es."

-    Zebiekste! Vīses balss noplīkšķēja kā pātaga. Meitene nebija manījusi, no kurienes viņš uzradās, bet te nu varmāka stāvēja viņas deguna priekšā. Dod! Kur tad tu vazājies pusi dienas? Vīse izrāva zobenu Ārijai no rokas un pamatīgi ievilka pa seju ar plaukstas virspusi. Nākamreiz kusties ātrāk.

Uz mirkli viņa atkal bija jutusies kā vilks, taču Vīses pļauka izgaisināja šo sapni un atstāja vien asins garšu mutē. Sitiena brīdī viņa bija sakodusi mēli. Viņa ienīda Vīsi.

-     Gribi vēl? Vīse noprasīja. Dabūsi arī. Man nav vajadzīgi tavi vīzdegunīgie skatieniņi. Diedz uz alus brūzi un pasaki Taflberijam, ka esmu sagādājis viņam divus dučus mucu, bet lai viņš steigšus atsūta savus puišus tām pakaļ, citādi es atradīšu kādu, kuram tās vajadzīgas vairāk. Ārija steidzās izpildīt pavēli, bet Vīsem tas likās pārāk lēni. Un skriešus, ja negribi palikt bez vakariņām, viņš nokliedza meitenei nopakaļ, jau aizmirsis par treknā gailīša apsolījumu. Un nenomaldies, citādi, zvēru, sadauzīšu tevi zili melnu.

"Nesadauzīsi vis," Ārija nodomāja. "Tu man vairs pirkstu nepiedursi." Taču meitene laidās riksī. Laikam jau viņas soļus vadīja vecie ziemeļu dievi. Pusceļā uz alus brūzi, iedama zem akmens tilta, kas slējās starp Atraitņu torni un Karaļsmaili, viņa izdzirdēja raupjus, ņurdošus smieklus. No stūra parādījās Rordžs kopā ar vēl trijiem vīriem, kuriem pie krūtīm bija redzama sīra Emorija mantikora. Ieraudzījis meiteni, milzenis apstājās un pasmaidīja, zem ādas strēmeles, kuru viņš reizēm nēsāja, lai piesegtu caurumu ģīmī, atklādams greizu, brūnu zobu rindu. Jorena mazā pīzda, viņš uzrūca Ārijai. Zini, mēs gluži labi saprotam, kāpēc tas vecais kroplis gribēja tevi aizdabūt uz Mūri, ko? Viņš atkal iesmējās, un pārējā trijotne iesmējās kopā ar viņu. Kur tad tagad tava nūjiņa? Rordžs pēkšņi pavaicāja, un smaids nozuda no viņa viepļa tikpat strauji, kā bija parādījies. Šķiet, es solīju tevi ar to izdrāzt. Viņš paspēra soli uz meitenes pusi. Ārija pakāpās atpakaļ. Kad es vairs neesmu sakalts važās, tu vairs neesi tik drosmīga, ko?

-    Es tevi izglābu. Meitene centās turēties vismaz krietnu jardu no Rordža, lai varētu skriet aši kā čūska, ja viņš mēģinātu viņu sagrābt.

-    Būšu tev par to parādā vēl vienu drāzienu, ja? Vai Jorens tevi drāza petenē, vai deva priekšroku tavam mazajam, stingrajam pakaļas caurumam?

-    Es meklēju Žakenu, Ārija sacīja. Man jānodod viņam vēstule.

Rordžs apstājās. Kaut kas viņa acīs… vai varēja būt, ka viņš baidās no

Žakena H gara? Pirtī. Taisies, ka tiec.

Ārija apmetās riņķī un laidās projām, strauja kā briedis. Viņas pēdas luloja virs bruģa visu ceļu līdz pašai pirtij. Viņa uzgāja Žakenu mirkstam vannā. Gaisā nokūpēja garaiņi, kad apkalpojošā meitene uzgāza viņam uz galvas karstu ūdeni. Loratieša garie mati, sarkani vienā un balti otrā pusē, smagi un mikli gūlās uz pleciem.

Viņa piezagās klusi kā ēna, tomēr Žakens atvēra acis. Viņa zogas uz mazām peles pēdiņām, bet vīrs tomēr saklausa, tas sacīja. "Kā gan viņš mani sadzirdēja?" meitene brīnījās, un likās, ka arī šo domu loratietis ir saklausījis. Ādas čauksti uz akmens vīram ar atvērtām ausīm ir tikpat skaļi kā kara taures. Gudras meitenes zogas basām kājām.

Man ir ziņa. Ārija aizdomīgi nopētīja apkalpotāju. Kad izskatījās, ka tā netaisās nekur doties, meitene pieliecās, līdz viņas mute gandrīz skara Žakena ausi. Vīse, viņa nočukstēja.

Žakens Hgars atkal aizvēra acis, laiskā pusmiegā peldēdams ūdenī.

Pasaki viņa gaišībai, ka vīrs viņu apmeklēs kādā vaļas brīdī. Viņa plauksta pēkšņi triecās karstajā ūdenī un šķieda to uz meitenes pusi. Ārijai nācās atlēkt atpakaļ, lai tas neapšļāktu viņu.

Kad meitene izstāstīja Taflberijam to, ko Vīse bija licis nodot, brūver is skaļi nolamājās. Pasaki Vīsem, ka maniem puišiem ir arī citi pienākumi. Un pasaki šim, ka viņš pie tā visa ir arī bakurētains dulburis, kurš nedabūs manu alu pat ne tad, ja septiņas elles aizsals. Lai tās mucas stundas laikā būtu pie manis un, ja to nebūs, par to dzirdēs pats pavēlnieks Tīvins, kā es te stāvu.

Kad Ārija pārradās ar alusdarītāja atbildi, lamājās arī Vīse, kaut gan viņa izlaida teikumu par bakurētaino dulburi. Viņš piktojās un draudēja, bet galu galā sadabūja sešus vīrus un aizsūtīja nogādāt mucas uz brūzi.

Todien vakariņās bija plāns miežu, sīpolu un burkānu virums ar apkaltušas rudzu maizes kancīti. Viena no sievām bija pasākusi nakšņot Vīses gultā, un viņai tika arī trekna zilā siera gabals un spārniņš no tā gaiļa, par kuru no rīta bija runājis Vīse. Pārējo viņš aprija pats, taukiem tievā tērcītē līkumojot starp augoņiem, kas bija ieperinājušies viņa lūpu kaktiņā. Kad putns bija teju apēsts, viņš pacēla acis no koka paliktņa un ieraudzīja Ārijas skatienu. Zebiekste, panāc šurp.

Pāris kumosu tumšās gaļas vēl karājās pie viena no stilbiem. "Viņš bija piemirsis, bet tagad atcerējās," Ārija nodomāja. Nu viņa jutās draņķīgi, ka bija likusi Žakenam viņu nogalināt. Meitene nošļūca no sola un devās uz galda galu.

-    Es redzēju, ka tu uz mani skaties. Vīse noslaucīja taukainos pirkstus Ārijas kleitā. Tad viņš ar vienu roku sagrāba meiteni aiz kakla un ar otru iecirta pļauku. Ko es tev teicu? Viņš iezvēla vēlreiz, šoreiz ar plaukstas virspusi. Pievaldi tās savas ačteles, vai nākamreiz es paņemšu karoti un vienu izcelšu tev no pieres, lai izbarotu savai kucei. Tad Vīse viņu pagrūda tik spēcīgi, ka Ārija pakrita uz grīdas. Kleitas mala aizķērās aiz naglas gala neēvelētajā koka solā un saplīsa. Kleitu salāpīsi, pirms dosies pie miera, Vīse pavēlēja, un nokoda beidzamo gaļas gabaliņu no gaiļa kājas. Pieveicis putnu, viņš skaļi apsūkāja pirkstus un pasvieda kaulus savam neglītajam, plankumainajam sunim.

-    Vīse, Ārija tonakt murmināja, nolīkusi pār saplēsto drēbi. Dansens, Polivers, Saldumiņš Rafs, viņa skaitīja, nosaucot pa vārdam ik reizes, kad izgrūda kaula adatu cauri nekrāsotajai vilnai. Kutinātājs un Suns. Sīrs Gregors, sīrs Emorijs, sīrs Ilīns, sīrs Merīns, karalis Džofrejs, karaliene Serseja. Viņa prātoja, cik vēl ilgi viņai nāksies šajā lūgšanā skaitīt arī Vīses vārdu. Ārija aizmiga un sapņoja, ka nākamajā rītā, kad meitene modīsies, viņš būs miris.

Taču, kā ierasts, viņu pamodināja Vīses zābaka asais purngals. Šodien ceļā došoties valdnieka Tīvina galvenie spēki, viņš paziņoja, kamēr kalpotāju pulciņš brokastīs tiesāja sausos auzu plāceņus. Lai neviens nedomā, cik viegli te būs, kad Lanistera kungs būs projām, viņš brīdināja. Pils nekļūs mazāka, to es varu apsolīt, tikai tagad būs mazāk roku, lai to visu apkoptu. Jums, lēntārpiņiem, nāksies iemācīties, ko nozīmē strādāt, jā gan.

"Bet ne no tevis." Ārija knibināja auzu plāceni. Vīse greizi pablenza uz viņu, it kā saostu tās noslēpumu. Meitene žigli nolaida acis un ieurbās ēdienā, neuzdrošinoties vēlreiz pacelt skatienu.

Pagalmu apspīdēja blāvi agras saules stari, kad valdnieks Tīvins Lanisters devās projām no Hārenholas. Ārija vēroja notiekošo no arkveida loga kāpnēs, kas veda uz Gaudu torņa virsotni. Valdnieka rikšotāju klāja no sarkani emaljētām zvīņām veidota sega, bet kaklu un galvu sargāja apzeltītas bruņas. Pats valdnieks Tīvins bija tērpies biezā sermuļādas apmetnī. Viņa brālis Kevans izskatījās tikpat lieliski. Viņiem pa priekšu jāja vismaz četri karognesēji ar milzīgiem sarkaniem karogiem, kurus rotāja zelta lauva. Lanisteriem sekoja viņu izcilākie valdnieki un komandieri. Tur daudzkrāsainā murskulī plīvoja un plandījās daudzi jo daudzi karogi: sarkans vērsis un zelta kalns, purpura vienradzis un kaujas gailis, brūni svītrots mežakuilis un āpsis, sudraba sesks un āksta tērpā ģērbts akrobāts, zvaigznes un saules, pāvs un pantera, diagonālās svītras .»i dunci, melna kapuce, zila vabole un zaļa bulta.

Gājienu noslēdza sīrs Gregors Klegans pelēka tērauda bruņās, jādams tikpat nelāga rakstura rikšotāja mugurā. Līdzās viņam jāja Polivers ar karogu, uz kura rotājās melnais suns, un Džendrija ragaino bruņucepuri galvā. Viņš bija garš vīrs, tomēr sava kunga ēnā izskatījās pēc pusaugu puikas.

Vērojot, kā vīri nozūd zem Hārenholas milzīgā dzelzs vārtu režģa, Ārijai pār muguru pārskrēja tirpas. Pēkšņi viņa saprata, ka izdarījusi baisu kļūdu. "Es esmu tāda muļķe," viņa nodomāja. Vīsem nebija nekādas nozīmes, ne vairāk kā Čisvīkam. Šie bija vīri, kuriem bija svars, te bija tie, kurus viņai vajadzēja nogalināt. Pagājušajā naktī viņa varēja nočukstēt ikvienu no viņiem uz nāvi, ja vien nebūtu tā sadusmojusies uz Vīsi par pļaukām un apkrāpšanu ar gailīti. "Valdnieks Tīvins, kāpēc es nenosaucu valdnieku Tīvinu?"

Iespējams, vēl nebija par vēlu pārdomāt. Vīse vēl nebija nonāvēts. Ja es spētu atrast Žakenu, pateikt viņam…

Ārija steigšus noskrēja lejā pa vītņu kāpnēm, aizmirsusi par visiem veicamajiem darbiem. Viņa dzirdēja ķēžu žvadzoņu tur tika nolaists vārtu režģis, un tā dzelkšņi iegrima dziļi zemē… un tad atskanēja cits troksnis sāpju un baiļu kliedziens.

Kāds ducis cilvēku bija atsteigušies uz baiso skaņu pirms viņas, tomēr visi turējās krietnu gabaliņu no tās avota. Ārija izspraucās cauri pūlītim. Vīse gulēja garšļaukus uz bruģakmeņiem ar sarkanu izārdītu kaklu, plati ieplestās acis akli blenza uz pelēku mākoņu gubām. Uz mirušā krūtīm stāvēja viņa neglītais, plankumainais suns, lakdams asinis, kas šļācās no kakla, un ik pa brīdim izplēsdams pa miesas kumosam no sava upura sejas.

Beidzot kāds uzvilka arbaletu un nošāva kuci, kas tobrīd zelēja vienu no Vīses ausīm.

-    Nolāpīts, viņa dzirdēja kādu vīru sakām. Viņš paņēma suneni kā zīdāmu kucēnu.

-    Šī vieta ir nolādēta, noteica vīrs ar arbaletu.

-    Tas ir Hārena gars, lūk, kas pie visa vainojams, noteica Amabela. Zvēru, ka vairs nepavadīšu te ne nakti.

Ārija atrāva skatienu no mirušā vīra un viņa mirušā suņa. Žakens Hgars stāvēja, atspiedies pret Gaudu torņa sienu. Viņš pamanīja meitenes skatienu, tad pacēla roku pie sejas un nevērīgi pielika pie vaiga divus pirkstus.

KETLĪNA

Divu dienu jājiena attālumā no Straujupes izlūks pamanīja viņus dzirdinām zirgus pie duļķainas upītes. Nekad iepriekš Ketlīna nebija tā priecājusies, ieraugot Freju nama emblēmu ar diviem torņiem.

Kad viņa lūdza aizvest pie tēvoča, izlūks atbildēja: Melnā Zivs kopā ar karali devās uz rietumiem, pavēlniec. Viņa vietā izlūkus tagad komandē Mārtiņš Upe.

-     Skaidrs. Viņa bija tikusies ar Upi pie Dvīņu torņiem, viņš bija valdnieka Voldera ārlaulības dēls, sīra Pervīna pusbrālis. Ketlīnu nepārsteidza ziņa, ka Robs ir devis triecienu pašā Lanisteru valstības sirdī. Protams, viņš to bija iecerējis jau tad, kad aizsūtīja viņu salīgt ar Renliju. Kur Upe ir šobrīd?

-    Viņa nometne atrodas divu stundu jājiena attālumā.

-    Aizved mani pie viņa, pavēlniece Stārka lika. Brīna palīdzēja viņai atkal uzkāpt zirga mugurā, un viņi tūlīt devās ceļā.

-    Kundze, vai jūs jājat no Rūgtā Tilta? izlūks apvaicājās.

-    Nē. Viņa nebija uzdrošinājusies tur iegriezties. Un nebija pārliecināta, kā Renlija nāves aculiecinieci varētu uzņemt viņa jaunā atraitne. Tāpēc Ketlīna bija devusies cauri karadarbības mutulim, cauri auglīgajiem starpupju laukiem, kurus Lanisteru niknums bija pārvērtis melnā tuksnesī. Viņas izlūki katru vakaru atgriezās ar ziņām, kas Ketlīnai uzdzina sliktu dūšu. Valdnieks Renlijs ir miris, viņa piebilda.

-    Mēs cerējām, ka šī ziņa ir Lanisteru izdomāti meli vai…

-    Es arī par to priecātos. Vai Straujupi komandē mans brālis?

Jā, kundze. Viņa augstība atstāja sīru Edmūru noturēt Straujupi un aizsargāt karaļa spēku aizmuguri.

"Lai dievi viņam dod spēku to paveikt," Ketlīna nodomāja. "Un prātu tāpat."

-    Vai no Roba ir saņemtas kādas ziņas?

-   Vai tad neesat dzirdējusi? Izlūks likās pārsteigts. Viņa augstība izcīnīja varenu uzvaru pie Vēršu Brasla. Sīrs Stefords Lanisters ir kritis, viņa karaspēks izkaisīts.

Sīrs Vendels Manderlijs priecīgi uzgavilēja, taču Ketlīna tikai pamāja. Rītdienas pārbaudījumi viņai rūpēja vairāk par vakardienas panākumiem.

Mārtiņš Upe bija iekārtojis nometni iznīcināta ciema drupās, līdzās stallim, kas bija palicis bez jumta, un kādam simtam svaigi raktu kapu. Kad Ketlīna nokāpa no zirga, viņš nometās uz viena ceļa. Priecājos jūs redzēt, kundze. Jūsu brālis pavēlēja mums turēt acis vaļā, lai nepalaistu garām jūsu pulku, un steigšus pavadīt jūs atpakaļ uz Straujupi.

Ketlīnai pagalam nepatika šāds rīkojums. Vai kaut kas noticis ar manu tēvu?

-    Nē, kundze. Ar valdnieku Hosteru viss pa vecam. Upe bija omulīgs vīrs sārtiem vaigiem, kas nemaz nelīdzinājās saviem pusbrāļiem. Mēs tikai baidījāmies, ka jūs varējāt uzdurties Lanisteru izlūkiem. Valdnieks Tīvins ir atstājis Hārenholu un ar savu armiju dodas uz rietumiem.

-    Piecelies, saraukusi pieri, viņa sacīja Upēm. Arī Staniss Barateons drīz dosies ceļā, lai dievi žēlīgi viņiem visiem. Pēc cik ilga laika valdnieks Tīvins nonāks līdz šejienei?

-    Pēc trijām, varbūt četrām dienām, īsti nav skaidrs. Mums ir izlūki viscauri gar ceļiem, tomēr būtu labāk nekavēties.

Viņi arī nekavējās. Upe ātri pavēlēja nojaukt apmetni un, uzkāpis zirgā, iekārtojās līdzās Ketlīnai. Viņi devās ceļā. Jātnieku pulkā tagad bija apmēram piecdesmit vīru, kas traucās uz Straujupi zem dižvilka, lēcienā sastingušās foreles un Dvīņu torņu karogiem.

Valdnieces Stārkas vīri gribēja dzirdēt ko vairāk par Roba uzvaru pie Vēršu Brasla, un Upēm nebija divreiz jālūdzas. Straujupē ieradās dziesminieks, kurš dēvē sevi par Rīmundu Rīmētāju, viņš ir sacerējis dziesmu par šo kauju. Bez šaubām, jūs, pavēlniec, to šovakar dzirdēsiet. Rīmunds to nosaucis par Vilku naktī. Mārtiņš turpināja stāstīt, ka sīra Steforda armijas atliekas atkāpušās uz Lanisportu. Bez aplenkuma ierīcēm Rūdas klintis nebija iespējams ieņemt, tāpēc Jaunais Vilks atmaksāja Lanisteriem starpupju postīšanu. Valdnieki Kārstārks un Glovers jāja gar krastu, valdniece Mormonta bija atņēmusi dienvidniekiem savu tūkstoti liellopu un dzina tos atpakaļ uz Straujupi, bet Lielais Džons tikmēr bija ieņēmis Kastamēras, Nanna aizas un Pendrika kalnu zelta raktuves. Sīrs Vendels iesmējās. Nekas tā neiekustinās Lanisterus kā apdraudējums viņu zeltam.

-    Kā karalim izdevās ieņemt Zobu? sīrs Pervlns Frejs pavaicāja savam ārlaulībā dzimušajam brālim. Tas ir pamatīgs, stiprs cietoksnis, turklāt no tā ir lieliski pārskatāms viss ceļš.

-     Robs to neieņēma. Karalis aizlavījās tam garām nakts melnumā. Runā, ka ceļu viņam parādījis dižvilks, proti, Pelēkais Vējš. Dzīvnieks esot saodis kazu taku, kas vedusi lejup aizā, un tad atkal atpakaļ augšā zem pārkares. Ceļš esot bijis līkumains un akmeņiem klāts, taču gana plats, lai pa to varētu pietiekami ērti virzīties jātnieku kolonna. No Lanisteru sargtorņiem viņus pat nepamanīja. Upe pieklusināja balsi. Daži runā, ka pēc kaujas karalis esot izgriezis Stefordam Lanisteram sirdi un atdevis to vilkam.

-      Es šādām runām neticu, Ketlīna strupi pārtrauca stāstītāju.

-    Mans dēls nav mežonis.

-    Kā teiksiet, kundze. Tiesa, plēsoņa būtu to pelnījis. Tas nav nekāds parastais vilks. Lielais Džons esot teicis, ka ziemeļu vecie dievi atsūtījuši šos dižvilkus jūsu bērniem.

Ketlīna atcerējās dienu, kad dēli bija atraduši vilcēnus vēlās vasaras sniegos. To pavisam bija pieci, trīs puikas un divas meitenes pieciem laulībā dzimušajiem Stārku nama bērniem… un sestais, baltu kažoku un sarkanām acīm Neda ārlaulības dēlam Džonam Sniegam. "Nekādi parastie vilki tie vis nav," viņa nodomāja."Nekādā ziņā."

Tovakar, kad viņi apmetās uz nakti, uz Ketlīnas telti atnāca Brīna.

-     Manu pavēlniec, tagad jūs esat drošībā, starp savējiem, tikai dienas jājiena attālumā no brāļa pils. Ļaujiet man iet savu ceļu.

Valdnieci Stārku šim lūgumam nevajadzēja pārsteigt. Neglītā jaunā sieviete visu ceļu bija likusies noslēgta, laika lielāko daļu pavadot pie zirgiem sukājot tiem muguras un izlasot akmentiņus no pakaviem. Tāpat viņa palīdzēja Šedam tīrīt un gatavot medījumu, un drīz vien izrādījās, ka viņa spēj arī lieliski medīt. Jebkuru uzdevumu, ko Ketlīna viņai uzticēja, jaunā sieviete izpildīja precīzi un bez kurnēšanas. Kad viņai uzdeva jautājumu, Brīna pieklājīgi atbildēja, taču nekad nepļāpāja par niekiem, neraudāja un nesmējās. Viņa bija nojājusi visu garo ceļu un aizvadījusi visas naktis kopā ar viņiem, tā arī nekļūstot par savējo.

"Gluži tāpat kā tad, kad Brīna bija kopā ar Renliju," Ketlīna nodomāja. "Dzīrēs, turnīros, pat Renlija paviljonā kopā ar saviem brāļiem no Varavīksnes sardzes. Mūri, kas slejas ap šo sirdi, ir augstāki par Ziemmalas sienām."

-    ļa tu mūs pametīsi, kurp dosies? Ketlīna vaicāja.

-    Atpakaļ, Brīna atbildēja. Uz Vētrasgalu.

-    Viena. Tas nebija jautājums.

Meitenes seja atgādināja dīķi ar nekustīgu virsmu tā nelāva nojaust, kas mīt ūdens dzelmē. Jā.

-   Tu grasies nogalināt Stanisu.

Brīna sažņaudza lielās rokas tulznainos pirkstus ap zobena spalu. Ap Renlija zobena spalu. Es zvērēju. Es zvērēju trīs reizes. Jūs mani dzirdējāt.

-    Dzirdēju gan, Ketlīna piekrita. Viņa zināja, ka meitene bija paturējusi varavīksnes krāsu apmetni, kad izmeta pārējās asinīm notašķītās drēbes. Brīnās pašas mantas palika nometnē, kad viņas aizlavījās naktī, un tāpēc bija spiesta tērpties sīra Vendela mantās salasītās drānās, jo nevienam citam pavēlnieces Stārkas pavadoņu pulkā nebija tik varena auguma. Zvēresti ir jāpilda, es piekrītu, taču ap Stanisu šobrīd ir liela armija un arī viņa sargi ir zvērējuši nosargāt savu pavēlnieku.

-    Es nebaidos no viņa sargiem. Es esmu labāka par ikvienu no viņiem. Man nevajadzēja bēgt.

-    Vai tevi uztrauc, ja kāds muļķis varētu tevi nosaukt par gļēvuli? Ketlīna nopūtās. Renlija nāvē tevi nevar vainot. Tu kalpoji viņam bez baiļu, taču, ja mēģināsi sekot viņam kapā, tu nepalīdzēsi nevienam. Viņa pastiepa roku, lai sniegtu mierinājumu, kuru spēj dot tikai pieskāriens. Es zinu, cik tas ir grūti…

Brīna atbrīvojās no rokas. Neviens to nezina.

-    Tev nav taisnība, Ketlīna asi iebilda. Katru rītu, kad pamostos, es atceros, ka Neds ir nogalināts. Es neprotu rīkoties ar zobenu, taču tas nenozīmē, ka es nesapņoju doties uz Karaļa ostu, sakļaut rokas ap Sersejas Lanisteras balto kaklu un žņaugt to, līdz skaistā seja top melna.

Brīna pacēla acis, vienīgo, kas viņā bija patiesi skaists. Ja jūs sapņojat par to, tad kāpēc mēģināt atturēt mani? Vai to vārdu dēļ, ko Staniss izmeta pārrunu laikā?

"Vai tas varēja būt iemesls?" Ketlīna pārlaida skatienu nometnei. Divi sargi ar šķēpiem rokā apstaigāja telšu perimetru. Man tika mācīts, ka labiem cilvēkiem ir jācīnās pret šīs pasaules ļaunumu, un Renlija nāve, bez šaubām, bija ļauna. Taču man tika mācīts arī tas, ka karaļus ieceļ dievi, ne cilvēku zobeni. Ja Staniss ir mūsu likumīgais karalis…

-     Viņš tāds nav. Arī Roberts nekad nav bijis likumīgs karalis, pat Renlijs to atzina. Likumīgo karali noslepkavoja Džeimijs Lanisters pēc tam, kad Roberts bija nogalinājis valdnieka likumīgo mantinieku pie Trejžubures. Kur tobrīd bija dievi? Dieviem nerūp cilvēku likteņi. Ne vairāk kā karalim rūp viņa zemnieki.

-    Labam karalim tas rūp.

-    Valdnieks Renlijs… viņa augstība, viņš… viņš, manu pavēlniec, būtu bijis vislabākais karalis, viņš bija tik labsirdīgs, viņš…

-    Viņš ir miris, Brīna, Ketlīna viņu pārtrauca, cik nu maigi spēdama. Paliek Staniss un Džofrejs… un arī mans dēls.

-    Viņš taču… jūs taču nekad neslēgsiet mieru ar Stanisu? Nemetīsieties viņa priekšā uz ceļa? Jūs…

-    Es būšu godīga pret tevi, Brīna. Es to nezinu. Mans dēls, iespējams, ir karalis, bet es neesmu karaliene… tikai māte, kura vēlas, lai viņas bērni būtu drošībā, lai tur vai kas.

-    Es neesmu radīta, lai būtu māte. Man jācīnās.

-    Tad cīnies… tikai cīnies par dzīvajiem, ne mirušajiem. Renlija ienaidnieki ir arī Roba ienaidnieki.

Brīna nodūra acis un mirkli pamīņājās. Es, manu pavēlniec, nepazīstu jūsu dēlu. Tad viņa pacēla skatienu. Es kalpotu jums. Ja jūs mani pieņemtu…

Ketlīna jutās pārsteigta. Kāpēc man?

Atbilde uz šo jautājumu Brīnai nedevās viegli. Jūs man palīdzējāt. Teltī… kad viņi nosprieda, ka es… ka es…

-    Tu nebiji vainīga.

-    Lai nu kā, jums tas nebija jādara. Jūs varējāt ļaut viņiem nogalināt mani. Es jums nebiju nekas.

"Iespējams, es nevēlējos palikt vienīgā, kura zināja tur notikušā tumšo noslēpumu," Ketlīna nodomāja. Brīna, gadu garumā man ir kalpojušas daudzas augstdzimušas dāmas, bet neviena nav līdzinājusies tev. Es neesmu karavadone.

-    Neesat gan, toties jums ir dūša. Iespējams, ne karavīra dūša, taču… es nezinu… sievietes dūša, kaut kas tāds. Un es domāju, ka tad, kad pienāks laiks, jūs nemēģināsiet mani aizkavēt. Apsoliet man to. Apsoliet, ka jūs nemēģināsiet aizkavēt mani tad, kad man radīsies iespēja nogalināt Stanisu.

Ketlīnai ausis vēl arvien skanēja Stanisa vārdi, ka reiz pienākšot arī Roba kārta. Tā bija kā auksta elpa viņai uz skausta. Kad pienāks laiks, es nemēģināšu tevi aizkavēt.

Slaidā meitene neveikli nometās uz ceļa, izvilka no maksts Renlija zobenu un nolika to pie valdnieces Stārkas kājām. Tad es stājos jūsu kalpībā, pavēlniec… Kā jūsu vasalis vai… kā nu mani var saukt. Es sargāšu jūs dienu un nakti, klausīšu jūsu pavēlēm un atdošu pārjums savu dzīvību, ja pienāks tāds brīdis. Es to apzvēru veco un jauno dievu priekšā.

Un es solos, ka tev vienmēr atradīsies vieta pie mana pavarda un mana galda, ka tev netrūks gaļas un miestiņa. Es apņemos nepavēlēt neko tādu, kas varētu apkaunot tevi. Es to apzvēru veco un jauno dievu priekšā. Piecelies! Saņēmusi jaunās sievietes rokas savās plaukstās, Ketlīna nespēja nepasmaidīt. "Cik gan reižu es esmu redzējusi, kā Neds pieņem kāda vīra uzticības zvērestu?" Viņa prātoja, ko Edards Stārks domātu, ja spētu redzēt nupat notikušo.

Tajā pašā dienā viņi pa braslu šķērsoja Sarkano Atzaru tur, kur augšpus Straujupes tas meta plašu līkumu, straumei kļūstot duļķainai un seklai. Braslu apsargāja strēlnieku un pīķnešu vienība ar Malisteru ērgli uz krūtīm. Kad viņi ieraudzīja Ketlīnas karogus, tad iznāca otrpus palisādes un atsūtīja pretī pavadoni, lai tas parādītu ceļu pāri upei. Lēni un uzmanīgi, pavēlniec, pavadonis brīdināja, paņemdams Ketlīnas zirga pavadu. Redziet, zem ūdens ir ierakti noasināti dzelzs pīķi un starp akmeņiem izkaisīti dzelkšņi. Tas pats pēc jūsu brāļa pavēles ir izdarīts arī pie pārējiem brasliem.

Edmūrs grasās karot tepat. Šī atskārsme lika kaut kam vēderā samesties, taču viņa pievaldīja mēli.

Starp Sarkano Atzaru un Akmeņkrāci viņi pievienojās zemnieku straumītei, kas plūda uz Straujupi, lai paglābtos aiz tās mūriem. Daži dzina lopus, citi vilka ratus, bet visi deva ceļu Ketlīnai un uzgavilēja viņai ar saucieniem "Tūliji!" vai "Stārki!" Pusjūdzi no pils viņa ar pavadoņiem izjāja cauri lielai nometnei, virs kuras greznākā paviljona plandījās Blekvudu sarkanais karogs. Te Lūkass lūdza atļauju sameklēt savu tēvu pavēlnieku Tītosu. Pārējie turpināja ceļu.

Ketlīna ievēroja arī otru nometni, kas stiepās gar Akmeņkrāces krastu uz ziemeļiem. Tur vējā plīvoja pazīstami karogi Marka Paipera dejojošā jaunava, Deriju arājs, Paigu baltā un sarkanā čūska, savijušās viena ar otru. Tie visi bija viņas tēva karogneši, Trejžubures valdnieki. Vairākums bija atstājuši Straujupi vēl pirms viņas, lai aizstāvētu katrs savu īpašumu. Ja viņi ir atgriezušies, tas varēja nozīmēt tikai vienu atgriezties viņiem bija licis Edmūrs. "Lai dievi mums žēlīgi, tātad viņš tiešām grasās doties kaujā pret pavēlnieku Tīvinu."

Jau no tālienes Ketlīna ievēroja, ka pie Straujupes mūriem šūpojas kaut kas tumšs. Piejājusi tuvāk, viņa saskatīja līķus, kas bija pakārti pie nocietinājumiem ar kaņepju virvēm ap kaklu. Viņu sejas uzburbušas un melnas. Vārnas bija saknābājušas līķus, tomēr sarkanie kamzoļi vēl arvien spilgti izcēlās uz smilšakmens sienām.

-   Viņi pakāruši dažu labu Lanisteru, Haliss Mollens atzīmēja.

-    Jauka ainiņa, līksmi piebalsoja sīrs Vendels Manderlijs.

-    Mūsu draugi ir sākuši izklaidēties bez mums, pajokoja Pervīns Frejs. Pārējie iesmējās visi, izņemot Brīnu, kas gan pameta uz līķu rindu stingu skatienu, taču nebilda ne vārda un pat nepasmaidīja.

"Ja viņi ir nogalinājuši Karaļkāvi, tad arī manas meitas ir pagalam." Ketlīna paskubināja zirgu, un tas pārgāja vieglā riksī. Haliss Mollens un Robins Flints auļos aiztraucās viņai garām, lai brīdinātu sargus. Acīmredzot tie pavēlnieces Stārkas karogus bija pamanījuši jau pirms brīža, jo, kad viņi piejāja pie vārtiem, to režģis jau bija pacelts.

Edmūrs izjāja no pils, lai sagaidītu māsu, kopā ar trim sava tēva uzticamākajiem vīriem ieroču meistaru sīru Desmondu Grelu ar vareno vēderu, namzini Aterīdu Veinu un Straujupes sardzes plikpauraino, milzīgo komandieri sīru Robiņu Rūgeru. Vecuma ziņā viņi visi bija valdnieka Hostera vienaudži, vīri, kas visu mūžu bija pavadījuši, kalpojot viņas tēvam. "Veci vīri," Ketlīna aptvēra.

Edmūrs pāri kamzolim ar izšūtu sudraba zivi bija apņēmis zilisarkanu apmetni. Viņš izskatījās tā, it kā nebūtu skuvies kopš dienas, kad viņa devās uz dienvidiem. Brāļa bārda atgādināja spītīgu biezokni. Ket, es priecājos, ka esi atgriezusies sveika un vesela. Kad mēs saņēmām ziņu par Renlija nāvi, mēs uztraucāmies par tavu dzīvību. Un arī valdnieks Tīvins tuvojas Straujupei.

-   Tā mums ziņoja. Kā klājas tēvam?

-    Vienu dienu liekas, ka viņš ir saņēmies, bet nākamajā… Edmūrs papurināja galvu. Viņš gribēja redzēt tevi. Es nezināju ko atbildēt.

-    Es drīz aiziešu pie viņa, Ketlīna apsolīja. Vai no Vētrasgala ir pienākusi kāda ziņa kopš Renlija nāves? Vai no Rūgtā Tilta? Ceļā saņemt kraukļus nebija iespējams, tāpēc Ketlīna alka uzzināt, kas bija noticis viņai aiz muguras.

No Rūgtā Tilta nav bijis nekādu ziņu. No Vētrasgala trīs pils namziņa sīra Kortneja Penrouza sūtījumi, visi ar vienu un to pašu lūgumu. Staniss ir aplencis viņu gan no sauszemes, gan jūras. Penrouzs sola zvērēt uzticību jebkuram karalim, kurš pārrautu aplenkumu. Viņš raksta, ka bažījoties par puiku. Vai zini, par kādu puiku ir runa?

-   Par Edriku Vētru, Brīna paskaidroja. Viņš ir Roberta ārlaulības dēls.

Edmūrs izbrīnīts paskatījās uz meiteni. Staniss ir zvērējis, ka ļaus .lizstāvjiem brīvi pamest cietoksni, ja viņi padosies divu nedēļu laikā un .ildos viņam zēnu, taču sīrs Kortnejs tam nepiekrīt.

"Viņš riskē ar savu kaklu tāda bastarda dēļ, kurš pat nav viņa bastards," Ketlīna nodomāja. Vai nosūtījāt viņam atbildi?

Edmūrs papurināja galvu. Ko lai mēs viņam sakām mēs nevaram piedāvāt viņam nedz palīdzību, nedz cerību… Turklāt Staniss nav mūsu ienaidnieks.

Tad ierunājās sīrs Robins Rūgers. Manu pavēlniec, vai pastāstīsiet, kā nomira pavēlnieks Renlijs? Mēs esam dzirdējuši pagalam savādus stāstus.

-    Ket, brālis piebilda, daži mēļo, ka Renliju esot nogalinājusi tu. Citi apgalvo, ka to izdarījusi kāda dienvidniece. Edmūra skatiens pakavējās pie Brīnās.

-   Manu karali noslepkavoja, meitene klusi sacīja, un to neizdarīja pavēlniece Ketlīna. Es zvēru pie sava zobena, pie vecajiem un jaunajiem dieviem.

-   Šī ir Brīna no Tārtas, pavēlnieka Selvīna Vakarzvaigznes meita, kas kalpoja Renlija Varavīksnes sardzē, Ketlīna iepazīstināja. Brīna, man ir tas gods iepazīstināt tevi ar manu brāli sīru Edmūru Tūliju, Straujupes mantinieku. Šis ir namzinis Aterīds Veins. Sīrs Robins Rūgers un sīrs Desmonds Grels.

-     Man ir tas gods, noteica sīrs Desmonds. Pārējie viņam piebalsoja. Meitene piesarka, šādas vienkāršas pieklājības samulsināta. Ja arī Edmūrs uzskatīja viņu par savādu jaunkundzi, viņš izturējās gana savaldīgi, lai to nevarētu manīt.

-    Brīna bija kopā ar Renliju, kad viņu nogalināja, tāpat kā es, Ketlīna paskaidroja, taču mēs neesam vainojamas viņa nāvē. Viņai nelikās, ka ir piemērots brīdis stāstīt par ēnu, apkārt bija pārāk daudz ausu, tāpēc viņa pamāja uz līķiem. Kas ir šie pakārtie?

Edmūrs nelabprāt palūkojās augšup. Viņi ieradās kopā ar sīru Kleosu, kad viņš atveda karalienes atbildi uz mūsu miera piedāvājumu.

Ketllna bija satriekta. Tu nogalināji vēstnešus?

-     Viltus vēstnešus, Edmūrs izlaboja. Viņi runāja par mieru un atdeva mums ieročus, tāpēc es ļāvu viņiem brīvi pārvietoties pa pili. Trīs vakarus, kamēr mums notika sarunas ar sīru Kleosu, viņi ēda manu gaļu un dzēra manu alu. Ceturtajā vakarā viņi mēģināja atbrīvot Karaļkāvi. Brālis norādīja augšup. Tas milzenis nogalināja divus sargus ar kailām rokām, vienkārši sagrāba aiz kakla un sašķaidīja galvas vienu pret otru, kamēr kalsnais, kurš karājas viņam līdzās, ar stiepli mēģināja atvērt Lanistera celli, lai viņš dievu nolādēts. Tas, kurš noslēdz rindu, izrādījās nolāpīts aktieris, kurš manā balsī pavēlēja atvērt Upes vārtus. Visi trīs sargi, gan Engers, gan Delps, gan Garais Lū man to apzvērēja. Ja tu jautā man, viņa balss nemaz nelīdzinājās manējai, taču tie auni tik un tā cēla augšā vārtu režģi.

Ketlīnai bija aizdomas, ka tas ir Velnēna roku darbs. Tas oda pēc tādas pašas viltības, kādu viņš bija parādījis Ligzdā. Reiz viņa uzskatīja Tīrionu par visnekaitīgāko no Lanisteriem, bet tagad par to vairs nebija tik droša. Un kā jūs viņus noķērāt?

-     Nu, sanāca tā, ka es nebiju pilī. Biju pārcēlies pāri Akmeņkrācei, lai, nu…

-    Brunču medībās? Stāsti vien tālāk.

Edmūra vaigi piesarka tikpat sarkani kā viņa bārda. Bija agrs rīts, kādu stundu pirms saullēkta, kad es devos atpakaļ uz pili. Kad Garais Lū pamanīja manu laivu un pazina mani pašu, viņš pēkšņi sāka prātot, kas tad dod viņiem pavēles, un sacēla trauksmi.

-    Jūs taču neizlaidāt no rokām Karaļkāvi?

-     Neizlaidām gan, taču tas nenācās viegli. Džeimijs bija ticis pie zobena, viņš nogalināja Poulu Pemfordu un sīra Desmonda ieroču nesēju Mīlzu, kā arī tik nelāgi ievainoja Delpu, ka mestrs Vīmens bīstas arī viņš nebūs dzīvotājs. Sanāca asiņains jandāliņš. Izdzirduši tērauda žvadzoņu, vairāki citi lanisterieši metās viņam palīgā, kurš ar ieročiem, kurš bez. Arī tos es pakāru kopā ar četriem, kas atbrīvoja Karaļkāvi. Pārējos iemetu pazemē. Arī Džeimiju. Viņš vairs nekur nebēgs. Šoreiz viņš sēž tumsā, važās sakaltām rokām un kājām un ķēdes vēl ir piekaltas pie sienas.

-    Un Kleoss Frejs?

-    Zvēr, ka neko nav zinājis par sazvērestību. Bet kas to lai zina? Viņš ir pa pusei Lanisters, pa pusei Frejs un melis no papēžiem līdz matu galiem. Es viņu ietupināju Džeimija vecajā cellē tornī.

-    Tu teici, ka viņš esot atvedis miera nosacījumus?

-     Ja tos tā var nosaukt. Tev tie sagādās tikpat maz prieka kā man, varu to apsolīt.

-    Kundze, vai mēs varam gaidīt palīdzību no dienvidiem? apvaicājās Aterīds Veins, tēva namzinis. Šī apsūdzība netiklībā… Pavēlnieks Tīvins ladus apvainojumus neatstās bez ievērības. Viņš mēģinās nomazgāt meitas kaunu ar apsūdzētāja asinīm, to pavēlniekam Stanisam vajadzētu saprast. Viņam nav citas izvēles, kā vien panākt vienošanos ar mums.

"Staniss ir panācis vienošanos ar kādu varenāku un tumšāku spēku."

Apspriedīsim to pēcāk. Ketlīna pārjāja pāri paceļamajam tiltam, pamezdama baiso lanisteriešu rindu aiz muguras. Brālis turējās līdzās. Kad viņi iejāja Straujupes ārējā pagalma jūklī, zirgu priekšā izskrēja pliks bērnelis. Ketlīnai nācās strauji paraut pavadu, lai nesamītu mazuli, un viņa pikti palūkojās apkārt. Pilī bija ielaisti daudzi simti apkārtnes zemnieku, un tiem bija atļauts sabūvēt vienkāršas teltis gar cietokšņa sienu. Visur zem kājām maisījās bērni, un pagalmā ņudzēja neskaitāmas govis, .litas un vistas. Kas šie visi par ļaudīm?

-   Mani ļaudis, Edmūrs atbildēja. Viņi bija nobijušies.

"Tikai mans mīļais brālītis varēja ielaist tādu pulku lieku ēdāju pilī, kura katru mīļu brīdi var nonākt aplenkumā." Ketlīna zināja, ka Edmūram ir mīksta sirds. Bet reizēm likās, ka prāta stingrības viņam joprojām vel gauži pietrūkst. Viņa par to mīlēja brāli, taču…

-   Vai Robam var nosūtīt kraukli?

-    Viņš nemitīgi pārvietojas, pavēlniec, atbildēja sīrs Desmonds.

Putnam nebūtu nekādu iespēju viņu atrast.

Aterīds Veins ieklepojās. Pirms došanās projām jaunais karalis deva mums rīkojumu nosūtīt jūs, kundze, uz Dvīņiem. Viņš lūdza, lai jūs uzzinātu ko vairāk par pavēlnieka Voldera meitām, lai palīdzētu izvēlēties piemērotu līgavu, kad pienāks laiks.

-    Mēs tev sagādāsim citus zirgus un pārtiku, brālis apsolīja. Ja tu vēlies atpūsties pirms…

-    Es labprāt paliktu tepat, Ketlīna sacīja, nokāpdama no zirga. Viņa netaisījās pamest Straujupi un mirstošo tēvu, lai Roba vietā izvēlētos tam sievu. "Robs vēlas, lai es būtu drošībā. Es nevaru viņam to pārmest, taču viņa nodoms ir pārāk klaji redzams." Puis, viņa uzsauca, un no staļļa izskrēja zēns, lai paņemtu viņas zirga pavadu.

Edmūrs izlēca no segliem. Viņš bija galvas tiesu garāks par māsu, tomēr vienmēr būs un paliks viņas mazais brālītis. Ket, viņš nelaimīgi sacīja, tuvojas pavēlnieks Tīvins…

-    Viņš dodas uz rietumiem, lai aizsargātu pats savas zemes. Ja mēs aizvērsim vārtus un patversimies aiz pilsētas mūriem, varēsim mierīgi noskatīties, kā viņš paies garām.

-    Šī ir Tūliju zeme, Edmūrs paziņoja. Ja Tīvins Lanisters domā, ka varēs to netraucēti šķērsot, nesamaksādams ar savu vīru asinīm, tad es teikšu tā nebūs. Es grasos viņu kārtīgi pārmācīt.

"Tāpat kā tu pārmācīji viņa dēlu?" Jaunākais Tūlijs mēdza būt spītīgs kā āzis, tiklīdz kāds aizskāra viņa godajūtas, taču neviens nebija aizmirsis, kā sīrs Džeimijs sakāva Edmūra pulkus lupatu lēveros beidzamo reizi, kad brālis devās kaujā. Mēs neko neiegūsim, bet varam zaudēt visu, stājoties pretī pavēlniekam Tīvinam atklātā laukā, Ketlīna taktiski iebilda.

-    Pagalms nav īstā vieta, lai apspriestu kaujas plānus.

-    Kā vēlies. Kurp dosimies?

Brāļa vaigs satumsa. Uz mirkli viņai likās, ka brālis zaudēs savaldību, bet pēc brīža viņš strupi izmeta: Uz dievmežu. Ja reiz tu uzstāj.

Ketlīna sekoja brālim pa galeriju uz dievmeža vārtu pusi. Edmūrs dusmās vienmēr bija drūms un viegli aizkaitināms. Viņa jutās vainīga, ka aizskārusi brāli, taču stāvoklis bija pārāk nopietns, lai prātotu, kā neievainot viņa lepnumu. Kad abi palika vieni zem koku lapotnēm, Edmūrs pagriezās pret māsu.

-     Tev nav pietiekami daudz vīru, lai stātos pretī Lanisteriem klajā laukā, viņa atklāti pateica.

-    Kad es sapulcināšu visus savus vīrus, manā rīcībā būs astoņi tūkstoši kājnieku un trīs tūkstoši jātnieku, Edmūrs sacīja.

-   Tātad pavēlnieka Tīvina armija būs divreiz lielāka.

-    Robs ir uzvarējis vēl lielāku pārspēku, Edmūrs atbildēja, turklāt man ir plāns. Tu esi piemirsusi par Rūžu Boltonu. Pavēlnieks Tīvins sakāva viņu pie Zaļā Atzara, taču nedevās vajāt Rūža spēku atliekas. Kad Tīvins Lanisters devās uz Hārenholu, Boltons ieņēma Rubīna Braslu un krustceles. Viņam ir desmit tūkstoši vīru. Es aizsūtīju ziņu Helmanam Tolhārtam, lai viņš apvienojas ar Rūžu un to garnizonu, ko Robs atstāja Dvīņos…

-    Edmūr, Robs atstāja tos vīrus, lai viņi noturētu Dvīņus un neļautu pavēlniekam Volderam pārdomāt mums doto uzticības zvērestu.

-     Tas tiesa, Edmūrs stūrgalvīgi atzina. Freji drosmīgi cīnījās Čukstu mežā, tāpat esam dzirdējuši, ka vecais sīrs Stevrons krita pie Vēršu Brasla. Sīrs Rīmens un Melnais Volders, kā arī citi viņu vīri ir dotumos kopā ar Robu. Mārtiņš ir krietni pastrādājis ar izlūkošanu, bet sīrs Pervins palīdzēja tev sveikai un veselai nokļūt līdz Renlijam. lai dievi žēlīgi, ko vēl mēs varam no viņiem prasīt? Robs ir saderināts ar vienu no pavēlnieka Voldera meitām, un runā, ka Rūzs Boltons esot apņēmis otru. Un vai tad divi viņa mazdēli nav pie tevis Ziemmalā kā .ii/bilstamie?

-    Aizbilstamais var viegli pārvērsties ķīlniekā, ja rodas tāda vajadzība. Ketlīna nebija zinājusi par sīra Stevrona nāvi un Boltona laulībām.

Ja mums ir divi viņu ķīlnieki, bet viņiem nav neviena mūsējā, vēl ļo vairāk pavēlnieks Volders neuzdrošināsies mūs pievilt. Boltonam ir vajadzīgi gan Freja, gan sīra Helmana vīri. Esmu pavēlējis viņam atgūt Harenholu.

-   Tas, visdrīzāk, būs asiņains pasākums.

-    Jā, bet tad, kad cietoksnis kritīs, pavēlniekam Tīvinam nebūs kur atkāpties. Mani vīri sargās Sarkanā Atzara braslus, lai tos nevarētu šķērsot. Ja viņš mēģinās uzbrukt pāri upei, tas Lanisteriem beigsies tāpat kā Rīgeram, kad viņš mēģināja šķērsot Trejžuburi. Ja viņš vilcināsies, dienvidnieki iestrēgs starp Straujupi un Hārenholu, un, kad Robs atgriezīsies no rietumiem, viņš viegli tiks galā ar Lanisteriem uz visiem laikiem.

Brāļa balss bija bravūrīgas pārliecības pilna, taču Ketlīna klusībā vēlējās, kaut Robs nebūtu paņēmis līdzi uz rietumiem tēvoci Brindenu. Melnā Zivs bija piedzīvojis krietnu pussimtu kauju, bet Edmūrs bija piedalījies tikai vienā un to pašu bezcerīgi zaudējis.

-    Plāns ir labs, viņš pabeidza. Tā saka gan valdnieks Tītoss, gan valdnieks Džonoss. Saki man, kad gan Blekvuds un Brakens būtu par jelko vienojušies, ja vien tas nav kaut kas acīm redzams?

-    Lai nu tā būtu. Ketlīna pēkšņi jutās nogurusi. Iespējams, viņas pretestībai pret brāļa ieceri nebija pamata. Varbūt šis tiešām bija lielisks plāns, bet viņas aizdomas tikai sievišķīgas bailes. Viņa vēlējās, kaut līdzās būtu Neds vai tēvocis Brindens, vai… Vai tēvam tu savu ieceri izklāstīji?

-   Tēvs nav tādā stāvoklī, lai varētu spriest par stratēģiju. Pirms divām dienām viņš kala plānus, kā apprecināt tevi ar Brendonu Stārku! Aizej apraugi viņu pati, ja netici man. Ket, tu redzēsi, šis plāns izdosies.

-    Es ceru, Edmūr. Ļoti ceru. Ketlīna noskūpstīja brāli uz vaiga, lai viņš sajustu, ka tā tiešām domā, un devās pie tēva.

Valdnieks Hosters Tūlijs izskatījās gluži tāpat kā dienā, kad viņa pameta Straujupi. Vecais vīrs gulēja gultā un izskatījās savārdzis, viņa miesa likās bāla un lipīga. Istaba oda pēc slimības salkano smārdu veidoja sasmakušu sviedru un zāļu smaka. Kad viņa atvilka aizkarus, tēvs klusi ievaidējās un atvēra acis. Viņš paskatījās uz Ketlīnu tā, it kā nesaprastu, kas viņa tāda un ko vēlas.

-    Tēt. Sīra Stārka noskūpstīja viņu. Esmu atgriezusies.

Likās, viņš pazina meitu. Tu esi atnākusi, lūpām tik tikko kustoties, vecais vīrs nočukstēja.

-    Esmu gan, Ketlīna sacīja. Robs aizsūtīja mani uz dienvidiem, taču es steidzos atpakaļ.

-    Uz dienvidiem… kur… vai Ligzda ir dienvidos, mīļumiņ? Es nespēju atcerēties… ak, mīļā sirds, man bija bail… vai tu esi man piedevusi, bērniņ? Pār valdnieka Hostera vaigiem sāka plūst asaras.

-    Tu, tēt, neesi izdarījis neko tādu, par ko būtu jālūdz piedošana. Ketlīna noglāstīja viņa nedzīvos, sirmos matus un pataustīja pieri. Neskatoties uz visām mestra brūvētajām mikstūrām, tēvam vēl arvien bija drudzis.

-     Tā bija vislabāk, Hosters Tūlijs čukstēja. Džons ir lāga vīrs, jā, lāga… stiprs, labsirdīgs… rūpēsies par tevi… noteikti… un no labas dzimtas, paklausi man, tev tā jādara, es esmu tavs tēvs… tavs tēvs… tu apprecēsies, tikko Keta būs izgājusi pie vīra, tā būs…

"Viņš domā, ka esmu Līsa," Ketlīna saprata. "Žēlīgie dievi, viņš runā tā, it kā mēs vēl nebūtu precējušās."

Valdnieka Hostera plaukstas tvērās pie viņas rokām kā divi balti, izbiedēti putni. Tas jauneklis… nabaga puika… neizrunā viņa vārdu manā klātbūtnē, tavs pienākums… tava māte, viņa būtu… Tēvs ievaidējās viņu bija sagrābusi sāpju lēkme. Ak dievi, piedodiet man, piedodiet man, piedodiet man. Manas zāles…

Un tad jau bija atsteidzies mestrs Vīmens, lai paceltu pie vecā vīra lūpām kausu. Valdnieks Hosters sūca balto, biezo dzērienu tikpat kāri, kā mazulis zīž mātes krūti, un Ketlīna redzēja, kā jau nākamajā mirklī viņu pārņem miers. Tagad, kundze, viņš gulēs, mestrs sacīja, kad kauss bija tukšs. Magoņu piens bija atstājis biezu, baltu svītru ap tēva muti. Mestrs Vīmens to noslaucīja ar tērpa piedurkni.

Ketlīna vairs nespēja to noskatīties. Hosters Tūlijs reiz bija varens un lepns vīrs. Bija sāpīgi redzēt tēvu tādā stāvoklī. Viņa izgāja uz terases. Pagalms lejā bija bēgļu pilns, no apakšas skanēja juceklīgu skaņu sajaukums, bet aiz sienām plūda upes tīras, dzidras un bezgalīgas. "Tās ir viņa upes, un drīz vien viņš dosies beidzamajā ceļojumā lejup pa tām."

Mestrs Vīmens iznāca no istabas un nostājās viņai līdzās. Kundze, viņš klusi ierunājās, es nevaru bezgalīgi novilcināt galu. Mums vajadzētu aizsūtīt ziņnesi pēc valdnieka Hostera brāļa. Sīrs Brindens"droši vien gribētu būt viņam līdzās.

-    Labi, Ketlīna atbildēja no bēdām aizlūstošā balsī.

-    Iespējams, arī pēc valdnieces Līsas?

-    Līsa nepametīs Ligzdu.

-    Iespējams, ja viņai uzrakstītu jūs…

-    Es viņai uzrakstīšu vēstuli, ja jums tā liekas pareizi. Viņa prātoja, kas gan varēja būt bijis Līsas "nabaga puika". Visdrīzāk, kāds jauns ieroču nesējs vai klejojošs bruņinieks… lai gan kaisme, ar kādu pavēlnieks Hosters iebilda pret viņu, varēja liecināt, ka viņš bija amatnieka dēls vai arlaulībā dzimis māceklis, vai pat dziesminieks. Līsai vienmēr ļoti patika dziesminieki." Es nedrīkstu viņai to pārmest. Lai cik arī cēls, Džons Arīns bija divdesmit gadu vecāks par mūsu tēvu."

Tornis, kurā naktsmājas viņai bija ierādījis brālis, bija tas pats, kurā savulaik dzīvoja abas ar māsu. Būs jauki atkal atlaisties pēlī, kamīnā kuroties siltai ugunij. Kad viņa būs atpūtusies, pasaule vairs neliksies tik drūma.

Taču pie istabas durvīm Ketlīnu gaidīja Aterīds Veins ar divām pelēkās drānās tērptām sievietēm, kurām varēja redzēt vien acis. Pavēlniece Stārka uzreiz saprata, kāpēc viņas ir te. Neds?

Māsas nolaida acis. Aterīds paskaidroja: Sīrs Kleoss atveda viņu no Karaļa ostas.

-    Aizvediet mani pie viņa, Ketlīna pavēlēja.

Vīra pīšļi bija izkārtoti uz steķu galda un pārklāti ar Stārku nama balto karogu uz kura rotājās pelēks dižvilks. Es vēlos viņu redzēt, Ketlīna sacīja.

-    Tur ir tikai kauli, kundze.

-    Es vēlos viņu redzēt, viņa atkārtoja.

Viena no Klusējošajām māsām atsedza karogu.

"Kauli," Ketlīna nodomāja. "Tas nemaz nav Neds, tas vīrietis, kuru es mīlēju, manu bērnu tēvs." Plaukstas bija saliktas uz krūtīm, skeleta pirksti izkārtoti ap zobena spalu, taču tās nebija Neda rokas, tik stipras un dzīvības pilnas. Kāds bija ietērpis kaulus Neda kamzolī, smalkajā, baltajā samtā ar dižvilka zīmi virs sirds, taču no siltā ķermeņa, kas tik daudzas naktis bija kalpojis viņas galvai par spilvenu, no rokām, kas bija skāvušas Ketlīnu, nekas nebija palicis. Galva bija pievienota ķermenim ar smalku sudraba stiepli, taču ikviens galvaskauss ir tik līdzīgs jebkuram citam, un tukšajos dobumos viņa nesaskatīja itin neko no viņas pavēlnieka tumši pelēkajām acīm. Acīm, kas spēja būt tik maigas kā migla un tik cietas kā akmens. "Viņi izbaroja Neda acis vārnām," sieviete atcerējās.

Ketlīna novērsās. Šis nav viņa zobens.

-    Ledu mums neatdeva, pavēlniec, Aterīds sacīja. Tikai pavēlnieka Edarda kaulus.

-    Laikam jau man jābūt pateicīgai karalienei kaut vai par to pašu.

-    Esiet pateicīga Velnēnam. Tas bija viņa pirksts.

"Pienāks diena, kad es pateikšos viņiem visiem." Paldies jums par jūsu kalpošanu, māsas, Ketlīna sacīja, taču man jums ir vēl kāds lūgums. Pavēlnieks Edards bija Stārks, un viņa kauliem ir jāatdusas zem Ziemmalas. "Akmeņkalis izkals viņa statuju, akmens līdzinieku, kurš sēdēs tumsā ar dižvilku pie kājām un zobenu pāri ceļgaliem." Pārliecinieties, lai māsām būtu zirgi un viss ceļojumam nepieciešamais, viņa lūdza Aterīdam Veinam. Haliss Mollens pavadīs viņas atpakaļ uz Ziemmalu, galu galā viņš ir pils sardzes komandieris, tur ir viņa īstā vieta. Viņa vēlreiz palūkojās uz kauliem, kas bija viss no viņas pavēlnieka un mīlestības atlikušais. Tagad, lūdzu, ejiet projām. Šo nakti es gribētu pavadīt kopā ar Nedu.

Pelēkā tērptās sievietes palocīja galvu. "Klusējošās māsas nerunā ar dzīvajiem," Ketlīna neskaidri atcerējās, "bet stāsta, ka viņas spējot sarunāties ar mirušajiem." Un Ketlīna viņas par to apskauda…

DINERĪSA

Aizkari neļāva ielas putekļiem un karstumam ielauzties istabās, taču tie nespēja aizturēt vilšanos. Denija nogurusi iekāpa nestuvēs, priecādamās par iespēju paglābties no kartiešu acu jūras. Dodiet ceļu, Džogo no zirga muguras uzsauca pūlim un noplīkšķināja pātagu, dodiet ceļu, dodiet ceļu Pūķu Mātei.

Atlaidies vēsajos atlasa spilvenos, Ksaro Ksons Daksoss ielēja rubīnsarkanu vīnu vienādos zelta un nefrīta kausos. Viņa rokas rīkojās droši un pārliecinoši neskatoties uz palankīna šūpām. Es saskatu dziļas skumjas manas mīlestības gaismas sejā. Viņš pasniedza kausu Denijai. Vai tās varētu būt bēdas par zaudētu sapni?

Par atliktu sapni, ne vairāk. Ciešā sudraba kaklarota spieda kaklu. Viņa atsprādzēja to un aizsvieda sāņus. Kaklarotā bija iestrādāts noburts ametists, kam, Ksaro zvērēja, vajadzēja pasargāt Dinerīsu no visām indēm. Tīrdzimušie bija bēdīgi slaveni ar to, ka mēdza piedāvāt saindētu vīnu tiem, kurus uzskatīja par bīstamiem, taču Denija nebija dabūjusi ne ūdens kausu. "Viņi nemaz neuzskatīja mani par karalieni," viņa sarūgtināta nodomāja. "Es biju tikai pēcpusdienas izklaide, zirgu skuķis ar savādu mīļzvēriņu."

Kad Denija pastiepās pēc vīna, Rīgels iešņācās un iecirta asos, melnos nagus sievietes kailajā plecā. Saviebusies viņa pārcēla pūķīti uz otra pleca, kur tas varētu ķerties viņas tērpā, ne ādā. Dinerīsa bija ģērbusies atbilstoši kartiešu ieražām. Ksaro bija brīdinājis viņu, ka tronētie nemūžam neuzklausīšot dotraku, tāpēc viņa īpaši šim apmeklējumam bija ietērpusies zaļā krītošā brokāta tērpā, kas atstāja vienu krūti kailu, apāvusi sudraba sandales un aplikusi no melnām un baltām pērlēm gatavotu jostu. "Viņu piedāvātā palīdzība nebija ne naga melnuma vērta, es tikpat labi varēju doties turp kaila. Varbūt man tā arī vajadzēja darīt." Viņa iedzēra lielu malku.

Tīrdzimušie, Kartas seno karaļu un karalieņu pēcteči, komandēja pilsoņu gvardi un greznu galeru floti, kas valdīja šaurumos starp jūrām. Dinerīsa Tārgārjena vēlējās, lai tīrdzimušie nodod viņas rīcībā šo floti vai vismaz tās daļu, kā arī daļu savu kareivju. Viņa bija veikusi tradicionālo ziedojumu Atmiņu templī, piedāvājusi tradicionālo kukuli garā saraksta kārtotājam, nosūtījusi tradicionālo hurmas augli durvju vērējam, līdz visbeidzot viņa saņēma tradicionālās zilā zīda čības, kas nozīmēja ielūgumu ierasties Tūkstoš troņu zālē.

Tīrdzimušie uzklausīja viņas lūgumu, sēdēdami savu senču augstajos koka krēslos, kas izliektās rindās kārtojās no marmora grīdas līdz augstajiem kupolveida griestiem, kurus klāja gleznojumi, kas attēloja ainas no Kartas pagaisušās godības. Krēsli bija milzīgi, greznoti ar fantastiskiem kokgriezumiem, zeltu un dārgakmeņiem dzintaru, oniksu, lazurītu un nefrītu. Visi krēsli bija atšķirīgi, it kā mēģinātu pārspēt cits citu. Taču vīri, kas tajos sēdēja, likās tik apātiski un pasaules nogurdināti, ka tikpat labi varēja būt aizmiguši. "Viņi klausījās, bet nedzirdēja vai vismaz viņiem bija vienalga," Dinerīsa nodomāja." Patiešām piena ļaudis. Viņi nemaz netaisījās man palīdzēt. Ieradās, jo tas likās interesanti. Ieradās, jo jutās garlaikoti, un pūķis uz mana pleca tos interesēja vairāk par mani pašu."

-     Atkārto man tīrdzimušo vārdus, lūdza Ksaro Ksons Daksoss. Pastāsti, ko viņi teica, lai sarūgtinātu manas sirds karalieni.

-     Viņu atbilde bija "nē". Vīns garšoja pēc granātāboliem un karstām vasaras dienām. Viņi to, protams, pavēstīja ļoti pieklājīgi, bet aiz visiem jaukajiem vārdiem tas tomēr bija "nē".

-    Vai tu glaimoji viņiem?

-    Bezkaunīgi.

-    Vai tu raudāji?

-    Pūķu asinis neraud, viņa īgni atcirta.

Ksaro nopūtās. Tev vajadzēja paraudāt. Kartieši raudāja bieži un nepiespiesti. To uzskatīja par civilizēta cilvēka īpašību. Ko teica vīri, kurus bijām uzpirkuši?

-    Matoss neteica neko. Vendelo uzteica manu runas veidu. Izcilais kopā ar pārējiem man atteica, taču pēc tam apraudājās.

-    Diemžēl kartieši mēdz būt ļoti neuzticami. Ksaro pats nebija tīrdzimušais, taču viņš bija izstāstījis Denijai, kam dot kukuļus un cik piedāvāt. Raudi, raudi par cilvēku nodevīgumu.

Dinerīsai vairāk gribējās raudāt par velti izšķiesto zeltu. Par Matosam Malārvanam, Vendelo Karam Dīsam un Egonam Emerosam Izcilajam samaksātajiem kukuļiem viņa būtu nopirkusi kuģi vai vismaz nolīgusi pāris desmitus algotņu. Kā būtu, ja es aizsūtītu sīru Džorahu ar prasību atdot dāvanas? viņa apvaicājās.

-   Un kā būtu, ja viens no Žēlajiem Vīriem kādu nakti ierastos manā pilī un nogalinātu tevi, kamēr tu gulētu? Ksaro atbildēja ar pretjautājumu. Žēlie vīri bija sena, svēta slepkavu ģilde, kuru tā dēvēja tāpēc, ka pirms nogalināšanas viņi vienmēr upurim pačukstēja "Man ļoti žēl". Lai nu ko varēja pārmest kartiešiem, taču ne labu manieru trūkumu.

Gudri ļaudis teikuši, ka esot vieglāk izslaukt pienu no Fārosas Akmens govs, ne izspiest zeltu no tīrdzimušajiem.

Denija nezināja, kur atrodas Fārosa, taču viņai likās, ka Karta bija pilna ar akmens govīm. Tirgotāju prinči, kurus neticami bagātus bija padarījusi tirgošanās starp jūrām, iedalījās trijās savstarpēji naidīgās grupās: senajā Garšvielnieku ģildē, Turmalīna brālībā un Trīspadsmit, pie kuriem piederēja arī Ksaro. Katra sacentās ar abām pārējām par noteicošo stāvokli, bet visas trīs nemitīgi spēkojās ar tīrdzimušajiem. Un pāri visiem kā tumša ēna klājās riebēji ar savām zilajām lūpām un baisajām zintīm viņus gan reti kāds redzēja, bet visi no viņiem ļoti baidījās.

Bez Ksaro viņa būtu pazudusi. Vairums zelta, kuru viņa izmeta vējā, lai atvērtu Tūkstoš troņu zāles durvis, bija iegūts, pateicoties tirgotāja dāsnumam un apķērībai. Kad austrumu pusē izplatījās runas par dzīviem pūķiem, arvien vairāk ļaužu ieradās Kārtā, lai uzzinātu, vai stāsti ir patiesi, un Ksaro Ksons Daksoss parūpējās, lai vienlīdz diženie un parastie mirstīgie atstātu kādu ziedojumu Pūķu Mātei.

Viņa ierosinātā tērcīte drīz pārvērtās īstos plūdos. Tirdzniecības kuģu kapteiņi veda Mīras mežģīnes, safrāna lādes no Ji Ti, dzintaru un pūķstiklu no ašaju zemes. Tirgotāji piedāvāja monētu muķus, sudrabkaļi gredzenus un ķēdītes. Stabulētāji stabulēja, akrobāti meta kūleņus un žonglētāji žonglēja viņai par prieku, bet drānu krāsotāji ietērpa Deniju krāsās, par kuru pastāvēšanu viņa iepriekš nemaz nebija nojautusi. Divi džogosnaji uzdāvināja viņai vienu no saviem svītrotajiem zirgiem melni baltu un šerpu. Kāda atraitne atnesa vīra izkaltušo mūmiju, klātu ar sudraba lapu garozu, jo uzskatīja, ka šādiem pīšļiem piemīt liels spēks, it īpaši, ja aizgājējs bija burvis, kā šajā gadījumā. Un Turmalīna brālība uzlika viņai galvā kroni, kas bija izkalts trejgalvu pūķa apveidā. Tam bija dzeltena zelta ķermenis, sudraba spārni un no nefrīta, ziloņkaula un oniksa darinātas galvas.

Kronis bija vienīgā no dāvanām, ko viņa paturēja. Pārējo Dinerīsa pārdeva, lai sakrātu zeltu, kurš nu bija velti iztērēts tīrdzimušo uzpirkšanai. Ksaro ieteica pārdot arī kroni viņš solīja, ka Trīspadsmit sagādāšot viņai vēl lepnāku, taču Denija tam nepiekrita. Viserīss pārdeva manas mātes kroni, un ļaudis viņu sāka dēvēt par ubagu. Es šo paturēšu, lai cilvēki mani sauktu par karalieni. Un tā arī viņa rīkojās, kaut gan no pamatīgā svara sāpēja kakls.

"Pat ar kroni galvā es tik un tā esmu ubadze," viņa nodomāja. "Esmu kļuvusi par vislepnāko ubadzi pasaulē bet ubadze ir un paliek ubadze." Viņa šo stāvokli neieredzēja tāpat kā to, visticamāk, bija ienīdis brālis. "Visus šos gadus bēguļot no pilsētas uz pilsētu, lai pagūtu izvairīties no Uzurpatora dunčiem, lūdzoties palīdzību arhoniem, prinčiem un maģistriem, ar glaimošanu sagādājot parastu maltīti galdā. Droši vien brālis nojauta, ka par viņu ņirgājas. Tāpēc nebija nekāds brīnums, ka viņš kļuva arvien piktāks un sarūgtinātāks." Galu galā tas lika viņam zaudēt prātu. Ja es to pieļaušu, ar mani notiks tas pats. Vairāk par visu viņa vēlējās aizvadīt cilvēkus atpakaļ uz Vīsu Toloro un likt mirušajai pilsētai atkal uzplaukt. "Nē, tā nav sakāve. Man ir kaut kas tāds, kā Viserīsam nekad nebija. Man ir pūķi. Un tā ir milzīga starpība."

Viņa noglāstīja Rīgelu. Zaļais pūķis saņēma zobos pirkstu un stipri ieknieba. Aiz aizkariem murmināja, mutuļoja un dūca milzīgā pilsēta, tās bezgalīgi daudzajām balsīm saplūstot vienā dobjā skaņā, kas atgādināja jūras šalkoņu. Piena ļaudis, dodiet ceļu Pūķu Mātei! Džogo sauca un izbrīvēja ceļu kartiešu pūļos, kaut gan, iespējams, vērši to paveica labāk par viņa balsi. Caur plīvojošajiem aizkariem Denija redzēja dotraku jaunekli zila sirmja mugurā. Brīdi pa brīdim viņš uzšāva vienam no vēršiem ar viņas dāvināto pātagu, kurai bija sudraba rokturis. Aggo apsargāja otru pusi, bet Raharo noslēdza kavalkādi, vērodams ļaužu sejas, vai nemanīs kaut kur ko draudīgu. Sīru Džorahu viņa šodien bija atstājusi mājās apsargāt abus pārējos pūķus. Trimdā nonākušais bruņinieks bija iebildis pret šo neprātu no paša sākuma. "Viņš neuzticas nevienam," Denija nodomāja, "un, iespējams, viņam ir taisnība."

Kad Dinerīsa pacēla kausu nākamajam malkam, Rīgels paostīja vīnu un šņākdams parāva galvu atpakaļ. Tavam pūķim ir labs deguns. -

Ksaro noslaucīja lūpas. Šis vīns ir parasts. Runā, ka aiz Nefrīta jūras ļaudis radot vīnus, kas liekot visiem citiem garšot kā etiķim. Kāpsim abi manā izpriecu laivā un dosimies meklēt šo nektāru!

-    Pergolā top pasaulē labākais vīns, Denija savukārt zināja teikt. Viņa atcerējās, ka valdnieks Sarkanvīns kopā ar tēvu bija cīnījies pret Uzurpatoru viens no nedaudzajiem, kurš palika uzticīgs Tārgārjeniem lidz beidzamajam. "Vai viņš cīnīsies arī par mani?" Bija grūti būt par to pārliecinātai pēc tik daudziem gadiem. Dosimies kopā uz Pergolu, Ksaro, un tu nogaršosi vīnus, kādus nekad iepriekš neesi baudījis. Tikai mums nāksies turp doties karakuģī, ne izpriecu laivā.

-    Man nav karakuģu. Karš kaitē tirdzniecībai. Es tev to esmu atkārtojis neskaitāmas reizes, Ksaro Ksons Daksoss ir miera vīrs.

"Ksaro Ksons Daksoss ir zelta vīrs," viņa nodomāja, "un zelts ļaus man nopirkt vajadzīgos kuģus un zobenus." Es neesmu lūgusi tevi ķerties pie ieročiem, es lūdzu tikai aizdot man kuģus.

Tirgotājs pieticīgi pasmaidīja. Daži tirdzniecības kuģi man pieder, tas tiesa. Bet kurš gan var pateikt, cik daudz to ir? Varbūt kāds no tiem šobrīd grimst kādā Vasaras jūras vētrā. Rīt citu, iespējams, nolaupīs pirāti. Un vēl pēc dienas kāds kapteinis var palūkoties uz bagātībām kuģa tilpnēs un nodomāt "tam visam ir jāpieder man". Tādas nelaimes apdraud katru tirgoni. Nu ko, jo ilgāk mēs runāsim, jo mazāk kuģu man atliks. Katrs mirklis padara mani nabagāku.

-    Aizdod man kuģus, un es tevi padarīšu atkal bagātu.

-     Nāc pie manis par sievu, gaismas stariņ, un uzvelc manas sirds kuģa buras. Es naktīs nespēju gulēt, domādams par tavu daili.

Denija pasmaidīja. Ksaro puķainās žēlabas par varenajām kaislībām viņu uzjautrināja, taču tirgotāja izturēšanās likās atšķiramies no viņa vārdiem. Sīram Džoraham, piemēram, ar lielām mokām izdevās kaut uz mirkli atraut skatienu no viņas kailās krūts, kad bruņinieks palīdzēja viņai iekāpt palankīnā, taču Ksaro nelikās to vispār manām pat tik šaurā telpā. Un viņa bija redzējusi ne vienu vien glītu zēnu klīstam pa tirgotāju prinča pili gaisīgi pieticīgos zīda tērpos. Tu runā ļoti mīļi, Ksaro, bet aiz taviem vārdiem es dzirdu vēl vienu "nē".

-    Dzelzs tronis, par kuru tu runā, izklausās baisi auksts un ciets. Es nespēju samierināties ar domu, ka kāds no asmeņiem varētu ievainot tavu maigo ādu. Dārgakmeņi Ksaro degunā lika tam atgādināt savādu, mirdzošu putnu. Garie, smalkie pirksti nevērīgi pamāja aicinājumu atteikties no asiņainās ieceres. Padari manu sirdi par savu karalisti, ak, daiļākā no karalienēm, un ļauj man būt par tavu karali. Ja gribēsi, es tev uzdāvināšu zelta troni. Kad Karta panīks, mēs varam apbraukt Ji Ti un sameklēt sapņaino dzejnieku pilsētu, lai dzertu gudrības vīnu no miruša vīra galvaskausa.

-    Es grasos būrāt uz Rietmalu un dzert atriebes vīnu no Uzurpatora galvaskausa. Viņa pakasīja Rīgelam zem acs, un pūķa nefrītzaļie spārni uz mirkli paplētās, sakustinot palankīna smago gaisu.

Pa Ksaro Ksona Daksosa vaigu noritēja viena kristāldzidra asara. Vai nekas neatturēs tevi no šī neprāta?

-    Nekas, viņa noteica, vēlēdamās, kaut justos tikpat pārliecinoši kā pati runāja. Ja katrs no Trīspadsmit man aizdotu desmit kuģu…

-    Tad tev būtu simt trīsdesmit kuģu bez komandām un tu nespētu nekur doties. Tavas atriebes taisnīgums neko nenozīmē Kartas vienkāršajiem ļaudīm. Kāpēc lai maniem jūrniekiem rūpētu, kas sēž kaut kādas karalistes tronī aiz trejdeviņiem kalniem un trejdeviņām jūrām?

-    Es samaksāšu, lai viņiem tas rūpētu.

-    Ar kādu naudu, manu debesu saldo zvaigznīt?

-    Ar ceļotāju sagādāto zeltu.

-    Tas tev var izdoties, Ksaro atzina, taču ļoti kaismīgas rūpes būs ļoti dārgas. Tev būs jāmaksā viņiem krietni vairāk, nekā maksāju es, un visa Karta smiesies par manu postošo dāsnumu.

-    Ja Trīspadsmit man nepalīdz, varbūt man jāpavaicā Garšvielnieku ģildei vai Turmalīna brālībai?

Ksaro laiski paraustīja plecus. Viņi tev piedāvās vien glaimus un melus. Garšvielnieki ir divkoši un mutes brūķētāji, bet brālība sastāv no vieniem vienīgiem pirātiem.

-    Tad man nāksies uzklausīt Pīetu Prī un doties pie riebējiem.

Tirgotāju princis saslējās kā dzelts. Pīetam Prī ir zilas lūpas, un

ikviens tev pateiks, ka no zilām lūpām skan tikai meli. Uzklausi tevi mīlošas sirds padomu. Riebēji ir sarūgtinātas būtnes, kas ēd pīšļus un dzer ēnas. Viņi tev nedos neko. Viņiem nav itin nekā ko dot.

-    Man nenāktos vērsties pēc palīdzības pie burvjiem, ja mans draugs Ksaro Ksons Daksoss dāvātu to, kas man nepieciešams.

-    Es esmu dāvājis tev savu namu un sirdi, vai tad tas neko nenozīmē? Es esmu tev dāvājis smaržas un granātābolus, virpuļojošus pērtiķīšus un spļaujošas čūskas, pergamentus no zudušās Valīrijas, dieva statujas galvu un čūskas kāju. Es esmu tev dāvājis šo melnkokā griezto palankīnu ar zelta kalumiem un pieskaņotu vēršu iejūgu tā nešanai, vienu baltu

ka ziloņkauls, otru melnu kā ahāts, ar dārgakmeņiem rotātiem ragiem.

-   Tas tiesa, Denija piekrita. Tikai man bija vajadzīgi kuģi un kareivji.

-   Vai tad es tev, ak, saldākā no sievām, neuzdāvināju armiju? Tūkstoš spožās bruņās tērptu bruņinieku.

Bruņas bija gatavotas no sudraba un zelta, bruņinieki no ahāta un berila, oniksa un turmalīna, dzintara, opāla un ametista, katrs viņas pirksta garumā. Tūkstoš brīnišķīgu bruņinieku, viņa noteica, tikai mani ienaidnieki no tādiem nebaidās. Un mani vērši nespēj mani pārnest pāri jūrai, es… Kāpēc mēs nevirzāmies uz priekšu? Vērši strauji pagausināja soli.

-    Halēse, Aggo uzsauca cauri palankīna aizkariem, kad viņi pēkšņi ar grūdienu apstājās. Denija pacēlās uz elkoņa, lai izliektos no nestuvēm. Viņi atradās netālu no tirgus, bet tālāko ceļu bija aizšķērsojusi cieša cilvēku siena. Ko viņi tur skatās?

Džogo atgriezās pie palankīna. Ugunsmagu, halēse.

-    Es gribu viņu redzēt.

-     Tad tev viņš jāredz. Dotraks pasniedza viņai roku. Kad viņa to saņēma, viņš uzcēla Deniju zirga mugurā un apsēdināja sev priekšā, kur viņa varēja redzēt pāri pūļa galvām. Ugunsmags bija uzbūris trepes, sprakstoši oranžas virpuļojošu liesmu kāpnes, kas bez kāda atbalsta slējās gaisā no zemes līdz pat augstam jumtam ar režģotu apmali.

Dinerīsa ievēroja, ka lielākā daļa skatītāju nebija vietējie: viņa redzēja tirdzniecības kuģu jūrniekus, karavānu tirgotājus, noputējušus vīrus, kas bija šķērsojuši sarkano tuksnesi, klaiņojošus kareivjus, amatniekus, vergu tirgoņus. Džogo aplika roku ap halēses vidukli un pieliecās ciešāk. Piena ļaudis turas no viņa pa gabalu. Halēse, vai tu redzi meiteni filca cepurē? Tur, aiz resnā priestera? Viņa ir…

-     …kabatzagle, Denija pabeidza. Viņa nebija izlutināta kundzīte, kas izlikās neredzam tādas lietas. Viņa bija redzējusi neskaitāmus kabatzagļus brīvpilsētās, kad vairākus gadus nodzīvoja tur kopā ar brāli, bēguļojot no Uzurpatora algotajiem slepkavām.

Mags māja ar rokām, ar plašiem roku vēzieniem dzīdams liesmas augstāk un augstāk. Kamēr skatītāji snaikstīja kaklus, kabatzagļi lauzās cauri pūlim ar maziem, plaukstās paslēptiem asmeņiem. Viņi ar vienu roku atbrīvoja turīgos no naudas, ar otru kaut ko rādīdami augšup.

Kad ugunīgās trepes slējās četrdesmit pēdu augstumā, mags palēca uz priekšu un sāka kāpt pa tām augšup, pārlikdams rokas veikli kā pērtiķis. Katrs trepju šķērsis aiz viņa izgaisa, atstājot gaisā vien sudrabotu dūmu mākonīti. Kad viņš sasniedza jumtu, kāpnes izgaisa tāpat kā pats mags.

-    Smalks triks, Džogo balsī varēja saklausīt apbrīnu.

-    Tas nebija nekāds triks, kāda sieviete atbildēja kopvalodā.

Denija nebija ievērojusi pūlī Kvaiti, taču te nu viņa stāvēja, miklām

un spožām acīm aiz sarkani lakotās maskas. Ko jūs ar to gribējāt teikt?

-     Pirms pusgada tas vīrs tik tikko spēja pamodināt uguni pūķstiklā. Viņš spēja šo to pasākt ar pulveriem un uguni, lai aizrautu pūli tikmēr, kamēr viņa kabatzagļi nodarīja savu darbiņu. Viņš spēja staigāt pa kvēlošām oglēm un uzburt gaisā liesmojošas rozes, taču iespēja, ka viņš spētu pa uguns kāpnēm uzkāpt pussimt pēdu augstumā, bija tikpat liela kā iespēja, ka parasts zvejnieks varētu savos tīklos notvert kalmāru.

Denija palūkojās uz vietu, kur bija atradušās trepes, un viņai sametās neomulīgi. Tagad bija pagaisuši pat dūmi. Pūlis sāka izklīst, katrs devās savās darīšanās. Paies vēl daži mirkļi, un daļa no viņiem atklās, ka maki ir pārgriezti un tukši. Un tagad?

-    Un tagad, halēse, viņa spēki aug ne dienām, bet stundām. Un tas ir jūsu nopelns.

-    Mans? Denija iesmējās. Kā tas iespējams?

Sieviete panācās tuvāk un uzlika divus pirkstus uz halēses plaukstas locītavas. Jūs taču esat Pūķu Māte, vai ne?

-    Jā, tā ir viņa, un ēnu izdzimumiem nebūs pieskarties viņai. Džogo ar pātagas kātu pastūma Kvaites pirkstus malā.

Viņa pakāpās soli atpakaļ. Jums, Dinerīsa Tārgārjena, ir jāpamet šī pilsēta, un jāpamet drīz, vai arī jums nekad neļaus to pamest.

Vieta, kur Kvaite bija pieskārusies Denijas rokai, vēl arvien viegli kņudēja. Un kurp, jūsuprāt, man būtu jādodas?

-    Lai nokļūtu ziemeļos, jums ir jādodas uz dienvidiem. Lai sasniegtu rietumus, jums jāceļo uz austrumiem. Lai virzītos uz priekšu, jums ir jāpagriežas atpakaļ, un, lai pieskartos gaismai, jums ir jāiziet zem ēnas.

"Ašaī," Denija nodomāja. "Viņa mani sūta uz ašaju zemēm." Vai ašaji man dos kareivjus? viņa uzstājīgi vaicāja. Vai Ašaī man būs zelts? Vai tur būs kuģi? Kas gan Ašaī ir tāds, ko es neatrastu Kārtā?

-   Patiesība, atbildēja sieviete maskā. Un paklanījusies viņa izgaisa pūlī.

Raharo nicīgi pavīpsnāja zem melnajām, nokarenajām ūsām. Halēse, lai labāk cilvēks rij skorpionus, ne uzticas ēnu izdzimumiem, kuri neuzdrīkstas parādīt seju saulei. To nu katrs zina.

-    To zina katrs, Aggo apstiprināja.

Ksaro Ksons Daksoss bija vērojis sarunu, nepieceldamies no spilveniem. Kad Denija atgriezās pie viņa palankīnā, tirgotājs sacīja: Taviem mežoņiem ir vairāk prāta, nekā viņi paši apzinās. Patiesības, ko glabā ašaji, nez vai liks tev pasmaidīt. Tad viņš iespieda Denijai rokā vēl vienu vīna kausu un turpināja klāstīt par mīlestību un kaislību, un citiem sīkumiem visa ceļa garumā līdz pat pilij.

Atgriezusies savu istabu klusumā, Denija novilka grezno tērpu un noņēma rotas, lai ietērptos vaļīgā purpurkrāsas zīda kleitā. Pūķi bija izsalkuši, tāpēc viņa sakapāja čūsku un apsvilināja tās gaļu uz ogļu pannas. "Viņi aug arvien lielāki," Denija aptvēra, vērodama, kā pūķīši rāda cits citam zobus un plēšas par apdegušās gaļas gabaliņiem. "Viņi droši vien ir divreiz smagāki nekā tad, kad pametām Vīsu Toloro." Tomēr paies daudzi gadi, līdz pūķi būs gana lieli, lai dotos karā. "Un viņi vēl ir jāapmāca, citādi viņi nopostīs visu manu karaļvalsti." Neraugoties uz Tārgārjenu asinīm savās dzīslās, Denijai nebija ne mazākās nojautas, kā jāapmāca pūķis.

Kad saule laidās uz rietu, atnāca sīrs Džorahs Mormonts. Vai Tīrdzimušie tev atteica?

-    Kā jau tu brīdināji. Panāc un apsēdies, man ir vajadzīgs tavs padoms. Denija novilka bruņinieku uz spilveniem sev līdzās, un Džiki ienesa viņiem bļodu ar vīnā mērcētām purpurkrāsas olīvām un sīpoliem.

-    Jūs, halēse, šajā pilsētā palīgus neatradīsiet. Sīrs Džorahs paņēma sīpolu ar diviem pirkstiem. Es ar katru dienu pārliecinos par to arvien ciešāk. Tīrdzimušie neredz tālāk par Kartas sienām, un Ksaro…

-    Viņš atkal lūdza, lai eju pie viņa par sievu.

-     Jā, un es pat zinu, kāpēc viņš to dara. Kad bruņinieks sarauca pieri, viņa biezās, melnās uzacis sakļāvās virs dziļi iegrimušajām acīm.

-    Viņš dienu un nakti sapņojot par mani, viņa iesmējās.

-    Piedodiet, manu karalien, bet viņš sapņo par jūsu pūķiem.

-    Ksaro apgalvo man, ka Kārtā gan vīrs, gan sieva pēc laulībām saglabā tiesības uz savu īpašumu. Pūķi ir mani. Viņa pasmaidīja, kad Drogons lēkādams un plivinādams spārnus atlumpačoja pāri marmora grīdai, lai iekārtotos uz spilvena līdzās saimniecei.

-     Tā ir tikai daļa patiesības, jo ir kāda īpatnība, kuru viņš aizmirsa pieminēt. Kartiešiem, manu karalien, ir kāda savāda laulību paraža. Kāzu dienā sieva drīkst lūgt mīlestības apliecinājumu no vīra. Lai ko no viņam piederošā sieva iekārotu, vīram tas ir jādāvina. Un viņš savukārt var pieprasīt to pašu no sievas. Drīkst lūgt tikai kaut ko vienu, bet, lai kas tiktu nosaukts, to nedrīkst liegt.

-    Kaut kas viens, viņa atkārtoja. Un to nedrīkst liegt?

-    Ar vienu pūķi Ksaro Ksons Daksoss kļūtu par šīs pilsētas valdnieku, bet viens kuģis mūsu mērķim līdzētu visai nedaudz.

Denija paknibināja sīpolu un skumji nosodījās par vīriešu viltu. Atpakaļceļā no Tūkstoš troņu zāles mēs piestājām tirgū, viņa pastāstīja sīram Džoraham. Tur bija Kvaite. Dinerīsa izstāstīja bruņiniekam par ugunsmagu un liesmu trepēm, kā arī to, ko bija teikusi sieviete sarkanajā maskā.

-    Ja godīgi, es labprāt dotos projām no šīs pilsētas, kad Denija bija beigusi runāt, atzina Mormonts. Tikai es nez vai ceļotu uz Ašaī.

-    Uz kurieni tad?

-    Uz austrumiem, viņš atbildēja.

-    Es jau šeit esmu puspasauli no savas karaļvalsts. Ja došos tālāk uz austrumiem, es varu vairs neatrast ceļu atpakaļ uz Rietmalu.

-    Ja jūs dosies uz rietumiem, jūs riskēsiet ar savu dzīvību.

-    Tārgārjenu namam ir draugi brīvpilsētās, Denija atgādināja. Labāki draugi par Ksaro vai tīrdzimušajiem.

-    Ja jūs domājat Ilīrio Mopatisu, tad atļaušos nepiekrist. Par pietiekami lielu zelta daudzumu Ilīrio pārdotu jūs tikpat ātri kā pēdējo vergu.

-    Mēs ar brāli pusgadu viesojāmies Ilīrio namā. Ja viņš būtu gribējis mūs pārdot, viņš to varēja izdarīt.

-   Viņš pārdeva jūs, sīrs Džorahs atgādināja. Pārdeva halam Drogo.

Denija piesarka. Bruņiniekam, protams, bija taisnība, taču viņai nepatika asums, ar kādu tas tika pateikts. Ilīrio pasargāja mūs no Uzurpatora dunčiem un viņš ticēja brāļa mērķim.

-    Ilīrio netic nevienam citam mērķim, izņemot sevi pašu. Izēdāji parasti ir alkatīgi ļaudis, bet maģistri izceļas ar viltīgumu. Ilīrio Mopatiss ir gan viens, gan otrs. Ko īsti jūs zināt par viņu?

-    Es zinu, ka viņš man uzdāvināja pūķu olas.

Bruņinieks iespurdzās. Ja viņam būtu kaut mazākā nojausma, ka tās varētu izšķilties, viņš pats būtu mēģinājis tās izperēt.

Tas izvilināja Denijas lūpās smaidu. Ak, sīr, par to man nav ne mazāko šaubu. Es pazīstu Ilīrio labāk, nekā tu spēj iedomāties. Es vēl biju bērns, kad pametu viņa pili Pentosā, lai izietu pie savas saules un zvaigznēm, bet es nebiju kurla vai akla. Un tagad es vairs neesmu bērns.

Pat ja Ilīrio ir draugs, kā jūs uzskatāt, Džorahs spītīgi atbildēja, viņš nav gana varens, lai viens pats spētu jus nosēdināt tronī. Tāpat kā viņš nespēja nosēdināt tronī jūsu brāli.

-    Viņš ir bagāts, Denija atgādināja. Varbūt ne tik bagāts kā Ksaro, t aču gana bagāts, lai nolīgtu man kuģus un kareivjus.

-    Algotņi reizēm noder, sīrs Džorahs piekrita, taču jūs neatgūsiet lova troni ar brīvpilsētu pabirām. Nekas neapvieno sašķeltu karaļvalsti ātrāk par iebrucējiem, kas iebrūk tās zemē.

-   Es esmu likumīgā karaliene, Denija iebilda.

-    Jūs esat svešiniece, kas grasās izcelties viņu krastos ar svešzemnieku armiju, kuras vairākums pat nesaprot kopējo valodu. Rietmalas valdnieki jūs nepazīst, un viņiem ir tūkstoš iemeslu baidīties no jums un neuzticēties. Jums ir jānodrošinās ar viņu atbalstu, pirms jūs dodaties atpakaļ uz tēva karaļvalsti. Vismaz ar dažu atbalstu.

-    Un kā gan es to paveikšu, ja, paklausot tavam padomam, došos uz austrumiem?

Viņš apēda olīvu un izspļāva kauliņu plaukstā. Es nezinu, augstība, bruņinieks atzina, bet es zinu ko citu jo ilgāk jūs paliksiet vienā vietā, jo ienaidniekam būs vieglāk jūs atrast. Tārgārjenu vārds vēl arvien iedveš viņos šausmas tik ļoti, ka viņi, uzzinājuši, ka gaidāt bērniņu, sūtīja slepkavu nogalināt jūs. Uz ko viņi būs gatavi, kad uzzinās par jūsu pūķiem?

Drogons saritinājās zem rokas, karsts kā akmens, kas dienas garumā uzsūcis sevī visu saules versmi. Rīgels un Viserions cīkstējās ap gaļas skrandu, dauzīdami viens otru ar spārniem. No pūķīšu nāsīm šņākdami vēlās dūmu mutuļi. "Mani špetnie bērni," viņa nodomāja. "Viņiem nedrīkst notikt nekas ļauns." Asteszvaigzne kaut kāda iemesla dēļ atveda mani uz Kārtu. Es cerēju atrast te savu armiju, taču izskatās, ka tam nav lemts notikt. Es sev vaicāju kāds vēl iemesls varēja būt šai zīmei? "Es esmu nobijusies," viņa aptvēra, "taču man jābūt drosmīgai." Kad pienāks rīts, tev būs jādodas pie Pīeta Prī.

TIRIONS

Meitene nekad neraudāja. Lai arī vēl ļoti jauna, Mīrsela Barateona bija dzimusi princese. "Un, neskatoties uz savu uzvārdu Lanistera," Tīrions sev atgādināja, "viņā ir tikpat Džeimija, cik Sersejas asinis."

Tiesa, kad brāļi atvadījās no viņas uz Jūrzibja klāja, meitenes smaids likās ik pa brīdim mazliet notrīsam, taču viņa zināja pareizos vārdus, kas bija jāsaka, un pateica tos drosmīgi un ar cieņu. Kad pienāca laiks šķirties, raudāja princis Tommens, bet viņa mierināja brāli.

Tīrions vēroja atvadas, stāvēdams augšā uz Karaļa Roberta vesera klāja. Tā bija milzīga kara galera ar četrsimt airiem. Roba veserim, kā to dēvēja airētāji, vajadzēja veidot Mīrselas eskorta galveno spēku. Kopā ar to ceļā devās arī Lauvaszvaigzne, Drošais vējš un Valdniece Līenna. Tīrions uztraucās, ka viņam jāšķiras no tik pamatīgas papluinītās flotes daļas, jau pirms tam bija zaudēti neskaitāmi kuģi, kas kopā ar pavēlnieku Stanisu devās uz Pūķakmeni, lai nekad vairs neatgrieztos, taču Serseja uzstāja. Iespējams, viņa rīkojās prātīgi. Ja meiteni sagūstītu, pirms viņa nokļūtu Saulesšķēpā, savienība ar Dorni pajuktu. Šobrīd Dorens Martels bija tikai sapulcinājis savus karognešus. Kad Mīrsela būšot drošībā pie brāvosiešiem, viņš bija solījis vest savus spēkus augstāk kalnos, tuvāk pārejām, kur pastāvošie draudi varētu likt vismaz dažiem pierobežas pavēlniekiem vēlreiz apsvērt, kam pieslieties, un mudinātu Stanisu mirkli padomāt, pirms doties uz ziemeļiem. Taču tā bija tikai māņkustība. Marteli nedosies karā, ja nenotiks uzbrukums pašai Dornei, un Staniss nebija tik liels muļķis. "Lai gan daži no viņa karognešiem varētu tādi izrādīties," Tīrions nosprieda. "Man par to vaļadzētu padomāt."

Viņš nokremšļojās. Norādījumi jums ir zināmi.

-    Jā gan, manu pavēlniek. Mums ir jāpārvietojas gar krastu tā, lai zeme vienmēr būtu redzama, līdz nonākam līdz Salauztās Spīles pussalai. No turienes mums jādodas pāri šaurajai jūrai uz Brāvosu. Nekādā gadījumā mēs nedrīkstam nonākt Pūķakmens redzeslokā.

-    Un ja mūsu ienaidnieki jūs tomēr pārsteidz?

-    Ja tas ir viens kuģis, tad vai nu jāpadzen, vai jānogremdē. Ja kuģu ir vairāk, Drošajam vējam ir jāpaliek kopā ar Jūrzibi, lai to aizsargātu, kamēr pārējie kuģi izcīna kauju.

Tīrions pamāja. Ja notiktu ļaunākais, mazajam Jūrzibim vajadzētu pamanīties aizbēgt no vajātājiem. Kā jau mazs kuģis ar lielām burām, tas bija ātrāks par jebkuru karakuģi tā vismaz apgalvoja kapteinis. Kad Mīrsela sasniegtu Brāvosu, viņa būtu drošībā. Viņš sūtīja sīru Arīsu Oukhārtu līdzi princesei kā viņas aizstāvi un bija saņēmis brāvosiešu solījumu pavadīt meiteni tālāk līdz Saulesšķēpam. Pat pavēlnieks Staniss trīsreiz padomātu, pirms atmodinātu lielākās un varenākās brīvpilsētas dusmas. Ceļojums no Karaļa ostas līdz Dornei cauri Brāvosai nebūt nebija taisnākais, taču drošākais gan… vismaz tā viņš cerēja.

"Ja gadījumā pavēlnieks Staniss uzzinātu par šo jūras ceļojumu, viņš nevarētu izvēlēties labāku laiku, lai sūtītu savu floti pret mums." Tīrions palūkojās atpakaļ, kur Melnupe ieplūda Melnūdens līcī, un ar atvieglojumu nopūtās, jo pie plašā, zaļā apvāršņa nemanīja svešas buras. Pēc beidzamajiem ziņojumiem Barateona flote vēl arvien atradās pie Vētrasgala, kur sīrs Kortnejs Penrouzs turpināja pretoties aplencējiem nogalinātā Renlija vārdā. Tikmēr Tīriona vinču torņi bija pabeigti par trijām ceturtdaļām. Pat tagad vīri vilka augšā smagus akmens bluķus, droši vien lādēdami viņu par to, ka bija jāstrādā arī svētkos. Lai jau lamājas. "Vēl pāris nedēļu, Stanis, tas ir viss, kas man vajadzīgs. Vēl pāris nedēļu, un viss būs gatavs."

Tīrions redzēja, kā viņa māsasmeita nometas ceļos augstā septona priekšā, lai saņemtu svētību ceļojumam. Saules gaisma uzmirdzēja viņa kristāla kronī un izgaismoja Mīrselas augšup pavērsto sejiņu ar varavīkšņainu mirdzumu. No upmalas skanošais troksnis neļāva saklausīt lūgšanas. Velnēns cerēja, ka dieviem ir labāka dzirde. Augstais septons bija resns kā māja, turklāt vēl pompozāks un pļāpīgāks par Pīselu. "Būs jau gana, večuk, met mieru tai vāvuļošanai," Tīrions aizkaitināti nodomāja.

"Dieviem ir svarīgākas lietas darāmas par klausīšanos tevī, un man arī."

Kad murmināšana un bubināšana beidzās, Tīrions atvadījās no Roba vesera kapteiņa. Nogādā manu māsasmeitu Brāvosā, un pēc atgriešanās tevi gaidīs bruņinieka gods, Velnēns apsolīja.

Kāpdams lejā pa stāvo laipu uz molu, Tīrions juta, ka viņu vēro nelaipnas acis. Galera viegli šūpojās, un kustība zem kājām padarīja viņa gāzelēšanos vēl nelāgāku. "Varu saderēt, ka viņi labprāt paņirgtu par mani." Taču neviens neuzdrīkstējās pat pasmīnēt, vismaz ne atklāti, lai gan viņš dzirdēja, kā koka čikstiem, virvju švīkstoņai un upes čalošanai ap pāļiem piejaucas arī klusa murmināšana. "Mīlēt viņi mani nemīl," viņš nodomāja. "Tad ta brīnums! Es esmu labi paēdis un neglīts, bet viņi cieš izsalkumu."

Brons pavadīja Velnēnu cauri pūlim pie karalienes un viņas dēliem. Serseja par brāli nelikās ne zinis, tā vietā veltīdama mīļus smaidus abu brālēnam. Tīrions vēroja, kā viņa valdzina Lenselu ar acīm, kuru zaļums līdzinājās smaragdu virtenei ap māsas slaido, balto kaklu, un klusībā pie sevis zinoši pasmaidīja. "Es zinu tavu noslēpumu, karalien," viņš nodomāja. Māsa beidzamajā laikā arvien biežāk apciemoja augsto septonu, lai izlūgtos dievu svētību drīzajā sadursmē ar pavēlnieku Stanisu… vai vismaz tādu iespaidu Serseja mēģināja radīt brālim. Īstenībā pēc īsas viesošanās Bailora Svētītā septā viņa aplika ap pleciem brūnu ceļotāja apmetni un aizzagās tikties ar kādu klejojošu bruņinieku sīru Osmundu, kuru sauca dīvainajā Melnkatliņa uzvārdā, un viņa ne mazāk nepatīkamajiem brāļiem Osneju un Osfrīdu. Lensels bija Tīrionam izstāstījis visu par viņiem. Serseja gribēja izmantot Melnkatliņus, lai nolīgtu pati savu algotņu armiju.

Lai nu viņa izklaidējas ar savām mazajām sazvērestībām. Māsa izturējās krietni jaukāk, ja viņai likās, ka pārspējusi Tīrionu viltībā. Melnkatliņi glaimos viņai, pieņems viņas naudu un solīs visu, ko viņa pieprasīs, un kāpēc gan ne, ja Brons viņiem maksāja tieši to pašu, grasi grasī? Visi trīs bija jauki blēži, tikai, taisnību sakot, krāpšanā viņi bija krietni izmanīgāki nekā zobena cilāšanā. Sersejai bija izdevies nopirkt trīs tukšas bungas; tās dārdēs, kā karaliene pavēlēs, taču tajās iekšā itin nekā nebija. Tas bezgalīgi uzjautrināja Tīrionu.

Atskanēja taures Lauvaszvaigzne un Valdniece Līenna atrāvās no krasta un aizslīdēja lejup pa straumi, lai dotu ceļu Jūrzibim. No pūļa krastā vairāki cilvēki uzgavilēja. Pavadītāji pārsvarā izskatījās tikpat izkāmējuši un noskranduši kā mākoņi, kas stumdījās virs viņu galvām.

Mīrseia pasmaidīja un pamāja no klāja. Aiz meitenes stāvēja Arīss Oukliarts, un viņa baltais apmetnis plīvoja vējā. Kapteinis pavēlēja atraisīt lauvas, un airi izstūma Jūrzibi Melnupes spēcīgajā straumē. Tur buras uzplauka vējā vienkāršas, baltas buras, jo Tīrions bija uzstājis, ka šoreiz nedrīkst izmantot Lanisteru sarkanās. Princis Tommens šņukstēja.

Tu pinkšķi kā bēbītis, Džofrejs nošņācās uz brāli. Prinči nedrīkst raudāt.

-    Arī princis īmons Pūķukungs raudāja todien, kad princese Nirīsa izgāja pie viņa brāļa īgona, sacīja Sansa Stārka, un dvīņi sīrs Arīks un sīrs Erīks nomira ar asarām acīs, kad bija izdarījuši viens otram nāvējošu cirtienu.

-   Apklusti, citādi es likšu, lai sīrs Merīns izdara nāvējošu cirtienu tev, Džofrejs piedraudēja savai saderinātajai. Tīrions paskatījās uz savu māsu, taču Serseja bija iegrimusi tajā, ko viņai klāstīja sīrs Belons Svons. "Vai viņa tiešām ir tik akla, ka neredz, kāds ir viņas dēls?" Velnēns brīnījās.

Upes straumē Drošais vējš pacēla airus un aizslīdēja lejup pa Melnupi ļūrzibja ķīļūdenī. Pēdējais ceļā devās Karaļa Roberta veseris, karaliskās flotes flagmanis… protams, ja neņēma vērā tos, kas pagājušajā gadā kopā ar Stanisu aizbēga uz Pūķakmeni. Tīrions bija rūpīgi izvēlējies visus kuģus, izvairoties no tiem, kuru kapteiņu uzticība, pēc Varīsa domām, varēja būt šaubīga… bet, tā kā paša Varīsa uzticība varēja būt šaubīga, zināmas bažas saglabājās. "Es pārāk paļaujos uz Varīsu," viņš nodomāja. "Man ir vajadzīgi savi ziņotāji. Tiesa, arī viņiem es neuzticētos." Uzticēšanās var tevi nogalināt.

Viņš atkal iedomājās Īkstīti. Kopš došanās uz Rūgto Tiltu no Petīra Bailiša nebija nekādu ziņu. Tas varēja nenozīmēt neko un nozīmēt visu. Pat Varīss neko nezināja teikt. Einuhs pieļāva iespēju, ka Īkstītim pa ceļam gadījusies kāda ķibele. Iespējams, viņš pat nogalināts. Tīrions izsmējīgi iespurdzās. Ja Īkstītis ir miris, tad es esmu milzis. Vairāk ticama bija iespēja, ka Tīreli nespēj izšķirties par piedāvātajām laulībām. Tīrions zināja, ka nevar viņiem neko pārmest. "Ja es būtu Meiss Tīrels, es labprātāk redzētu Džofreja galvu uzspraustu uz pīķa, ne puišeļa krāniņu iespraustu manā meitā."

Nelielā flote bija izbraukusi tālu līcī, kad Serseja deva mājienu, ka laiks iet. Brons atveda Tīriona zirgu un palīdzēja Velnēnam tikt seglos. Tas gan bija Podrika Peina uzdevums, bet viņi zēnu bija atstājuši Sarkanajā pilī. Stiegrainā algotņa klātbūtnē viņš jutās krietni drošāk nekā tad, kad blakus bija tikai puika.

Šauro ielu malās stāvēja Pilsētsardzes viri, ar šķēpu kātiem atturot pūli. Sirs Džeislīns Baivoters jāja pirmais pīķnešu ķīļa priekšgalā. Kavalēristi bija ģērbušies melnās gredzenu bruņās un zeltītos apmetņos. Viņiem sekoja sīrs Ārons Santagars un sīrs Belons Svons, turēdami karaļa karogus Lanisteru lauvu un Barateonu briedi ar kroni galvā.

Aiz viņiem jāja karalis Džofrejs augsta, pelēka aidinieka mugurā. Zelta kronis gūlās pāri gaišajām matu sprogām. Sansa Stārka bēras ķēves mugurā jāja viņam līdzās, neskatīdamās ne pa labi, ne pa kreisi. Biezie, rudie mati plūda pār meitenes pleciem, mēnessakmeņiem rotāta tīkliņa saturēti. Abās pusēs pārim jāja pa Karaļsardzes vīram Suns pa labi no karaļa, un sīrs Mendons Mūrs pa kreisi no jaunās Stārkas.

Tad šņaukādamies sekoja Tommens ar siru Prestonu Grīnfīldu baltās bruņās un apmetni. Aiz jaunākā dēla jāja karaliene Serseja kopā ar sīru Lenselu, Merīna Trenta un Borosa Blaunta pavadībā. Tīrions panāca māsu. Viņiem nopakaļ zvārojās augstā septona nestuves, kam sekoja gara rinda citu galminieku sīrs Horass Sarkanvīns, valdniece Tanda ar meitu, Džalabhars Kso, valdnieks Džils Rosbijs un tad arī pārējie. Kavalkādi noslēdza divkārša sargu ierinda.

Neskuvušies un nemazgājušies ļaudis pāri šķēpu žogam skatījās uz jātniekiem ar trulu aizvainojumu. "Man tas galīgi nepatīk," Tīrions nodomāja. Divi desmiti Brona algotņu bija norīkoti iejukt pūlī un novērst jebkādas nekārtības, pirms tās sākušās. Iespējams, Serseja bija devusi līdzīgu pavēli Melnkatliņiem. Tiesa, Tīrionam bija aizdomas, ka tas diez vai ko līdzēs. Ja uguns bija pārāk karsta, nez vai sauja rozīņu varētu paglābt pudiņu no piedegšanas.

Kavalkāde šķērsoja Zivju laukumu un pa Dubļu ielu tuvojās šaurajam, asajam Āķim, lai dotos augšup īgona kalnā. Kad garām jāja jaunais karalis, dažas balsis sāka skandināt "Lai slavēts Džofrejs! Lai slavēts!" Taču apkārt katram saucējam bija simts citu, kas klusēja. Lanisteri slīdēja cauri noskrandušu vīru un izsalkušu sieviešu jūrai, šķeldami drūmu skatienu paisumu. Pāris soļus priekšā Tīrionam Serseja smējās par kādu Lensela joku, tomēr Velnēnam bija aizdomas, ka māsas jautrība ir uzspēlēta. Viņa nevarēja nesajust neapmierinātību, kas valdīja visapkārt. Taču karaliene vienmēr bija uzskatījusi, ka arī grūtībās ir jāizturās drosmīgi un pārliecinoši.

Pēkšņi, izlauzusies starp diviem kareivjiem, karaļa un viņa pavadoņu priekšā uz ielas izskrēja vaimanājoša sieviete, turēdama virs galvas sava mirušā bērniņa ķermeni. Līķītis bija zils, uzpūties un baiss, taču vēl baisākas bija mātes acis. Pirmajā mirklī likās, ka Džofrejs grasās vienkārši pārjāt viņai pāri, taču Sansa Stārka pieliecās un kaut ko pateica viņam. Karalis parakņājās makā un pasvieda sievietei sudraba briedi. Monēta atsitās pret mazo mironīti un aizripoja zem zeltaino apmetņu un pūļa kājām. Ducis vīru metās tai pakaļ. Māte pat nepamirkšķināja acis. Viņas kārnās rokas drebēja no mirušā dēliņa svara.

-    Jūsu gaišība, jāsim vien tālāk, Serseja uzsauca karalim, mēs viņai, nabadzītei, vairs nespējam palīdzēt.

Šos vārdus dzirdēja arī māte. Karalienes balss bija pāršķēlusi nabaga sievietes prāta aptumsumu. Viņas ļenganā seja savilkās naidā. Mauka! viņa iespiedzās. Karaļkāvja mauka! Brāļa pisēja! Mirušais bērns izšļuka viņai no rokām kā miltu maiss. Sievietes pirksts tagad bija pievērsts Sersejai. Brāļpisēja, brāļpisēja, brāļpisēja!

Tīrions neredzēja, kurš svieda mēslus. Viņš tikai dzirdēja Sansas aprauto kliedzienu un Džofreja skaļo lāstu. Kad Velnēns pagriezās, karalis slaucīja no vaiga sūdus. Vēl kāda pussauja bija ieķepusi viņa zeltainajos matos. Sansai bija notašķītas kājas.

-    Kas to meta? Džofrejs iekliedzās. Viņš pieskārās matiem, pārvērstu seju un norausa no cirtām brūnos izkārnījumus. Es gribu, lai metēju atgādā pie manis! viņš auroja. Simt zelta pūķu tam, kurš dabūs viņu rokā!

-    Viņš bija tur augšā! pūlī kāds iesaucās. Karalis aprāva zirgu apkārt, lai pārlaistu skatienu jumtiem un balkoniem virs galvas. Cilvēki pūlī rādīja augšup, grūstījās, lamāja cits citu un karali.

-    Jūsu gaišība, jāsim tālāk, Sansa lūdzās.

Karalis nelikās ne zinis par viņas vārdiem. Atvediet pie manis to, kurš svieda mēslus! Džofrejs pavēlēja. Viņš tos nolaizīs no manis vai arī paliks bez galvas. Suns, atved viņu uz šejieni!

Sandors Klegans paklausīgi nolēca no zirga, taču izlauzties cauri pūlim nebija iespējams, kur nu vēl nokļūt uz jumta. Tuvākie cilvēki sāka grūstīties, lai tiktu projām no Suņa, savukārt citi spiedās tuvāk, lai redzētu, kas te notiks. Tīrions nojauta, ka labi tas viss nebeigsies. Klegan, liecies mierā, metējs sen jau ir aizbēdzis.

-    Dabūjiet man viņu! Džofrejs rādīja uz jumtu. Viņš bija tur augšā! Suns, sacērt tos muļķus, ja vajag, un atgādā…

Karaļa beidzamos vārdus noslāpēja baiļu, dusmu un naida pērkons, kas ieskāva kavalkādi no visām pusēm. Bastards! kāds kliedza Džofrejam sejā. Briesmīgais bastards! Citas balsis skandēja karalienei veltītos "mauka" un "brāļpisēja", bet pār Tīrionu bira saucieni "kroplis" un "puscilvēks". Starp lamām varēja dzirdēt vienu otru kliegšus pieprasām "taisnību", "Robu, karali Robu, Jauno Vilku", "Stanisu" vai pat "Renliju". No ielas abām pusēm pūlis uzbangoja pret šķēpu kātiem. Zeltainie apmetņi mēģināja cilvēkus noturēt. Pāri galvām sāka lidot akmeņi, mēsli un nelāgākas lietas. Dodiet ēst! iekliedzās kāda sieviete. Maizi! noducināja vīrs tālāk pūlī. Mēs gribam maizi, bastard! Acumirklīgi uztvēruši saucienu, balsu tūkstoši sāka to skandēt. Visi bija aizmirsuši gan par karali Džofreju, gan karali Robu, gan karali Stanisu te valdīja karalis Maize. Maizi! cilvēki pieprasīja. Maizi, maizi!

Tīrions iecirta papēžus zirgam sānos un piejāja pie māsas, kliegdams: Atpakaļ uz pili! Tūlīt! Serseja īsi pamāja, un sīrs Lensels izvilka no maksts zobenu. Kolonnas priekšgalā Džeislīns Baivoters izkliedza pavēles. Jātnieki nolaida pīķus, un ķīlis sāka virzīties uz priekšu. Karalis aidinieka mugurā meta satrauktus lokus, bet garām zeltainajiem apmetņiem pastieptas rokas mēģināja viņu sagrābt. Kādam izdevās saķert Džofreja kāju, taču tikai uz mirkli. Sīra Mendona zobens šāvās lejup, atdalīdams plaukstu no rokas. Jāj! Tīrions uzbļāva māsasdēlam, uzšaudams viņa zirgam pa sāniem. Rikšotājs saslējās pakaļkājās, skaļi iezviedzās un metās uz priekšu, pāršķeldams pūli.

Tīrions sekoja karalim cieši pa pēdām. Brons ar zobenu traucās viņiem pakaļ. Gar algotņa galvu aizsvilpa robots akmens, bet pret sīra Mendona vairogu sašķīda sapuvis kāposts. Pa kreisi no jātniekiem pūlis notrieca gar zemi trīs zeltainos apmetņus un tad metās uz priekšu, sabradājot pakritušos. Suns bija pagaisis kaut kur aiz muguras, kaut gan viņa zirgs auļoja kopā ar pārējiem. Tīrions manīja, kā Āronu Santagaru izrauj no segliem un saplosa melnizeltīto Barateonu briedi. Sīrs Belons Svons aizsvieda Lanisteru lauvu un izrāva zobenu. Viņš sāka skaldīt pa labi un pa kreisi, bet nokritušo karogu pūlis saplosīja lupatu lēveros. Tūkstoš skrandu gluži kā sarkanas, vēja nestas lapas sagriezās virpulī. Pēc mirkļa tās bija pagaisušas. Kāds izstreipuļoja Džofreja zirga priekšā un iekliedzās, kad karalis to notrieca zemē. Tīrions pat nepaguva pamanīt, kas tas bija, vīrietis, sieviete vai bērns. Džofrejs bālu seju auļoja viņam līdzās, bet sīrs Mendons Mūrs kā balta ēna slīdēja kreisajā pusē.

Tad pēkšņi neprātīgais pūlis palika aiz muguras, un zirgu pakavi dipēja pāri bruģētajam laukumam, kas veda uz vārtu ēku. Vārtus apsargāja šķēpiem bruņotu karavīru ierinda. Sīrs Džeislīns pavēlēja saviem pīķnešiem apgriezt zirgus un gatavoties vēl vienam triecienam. Šķēpi pašķīrās, lai ielaistu karaļa kavalkādi pa vārtiem. Gaiši sarkanie mūri slējās ap viņiem mierinoši augsti. Uz tiem steigšus pulcējās ar arbaletiem bruņoti strēlnieki.

Tīrions neatcerējās, kā bija nokāpis no zirga. Sīrs Mendons palīdzēja izkļūt no segliem satriektajam karalim. Tajā pašā brīdī pa vārtiem iejāja .iri Serseja, Tommens un Lensels, kuriem cieši aiz muguras sekoja sīrs Merīns un sīrs Boross. Borosa zobens bija notraipīts ar asinīm, bet Merīuam juceklī no pleciem bija norauts baltais apmetnis. Sīrs Belons Svons iejāja pa vārtiem, pazaudējis bruņucepuri. Viņa zirgs bija saskriets putās, un no mutes tam pilēja asinis. Horass Sarkanvīns ieveda pilī valdnieci Tandu, kura likās prātu zaudējusi bailēs par savu meitu Lolīsu. Meitene bija izsista no segliem un palikusi kaut kur pūlī. Valdnieka Džila seja likās vēl pelēkāka nekā parasti, viņš stostīdamies pavēstīja, ka redzējis .uigstā septona nestuves apgāžamies. Svētais vīrs esot gaudojis lūgšanas, kad cilvēku jūra aizvēlusies viņam pāri. Džalabhars Kso minēja, ka, viņaprāt, sīrs Prestons Grīnfilds no Karaļsardzes mēģinājis atgriezties pie augstā septona apgāztajām nestuvēm, taču īsti pārliecināts viņš nebija.

Tīrions neskaidri sadzirdēja kāda mestra jautājumu, vai viņš esot ievainots. Velnēns cauri cilvēkiem un zirgiem izlauzās uz laukuma pretējo pusi, kur ar mēsliem notraipītu un sašķiebušos kroni galvā stāvēja viņa māsasdēls. Nodevēji, Džofrejs uztraukti tērgāja. Es visiem nocirtīšu galvas, es…

Punduris iecirta valdnieka piesarkušajā sejā tādu pļauku, ka kronis nolidoja no Džofreja galvas. Tad Velnēns pagrūda karali, un nabags nostiepās garšļaukus. Ak tu, aklais nolādētais stulbeni!

-   Viņi ir nodevēji, Džofrejs, zemē gulēdams, spiedza. Viņi apsaukāja mani, viņi uzbruka man!

-    Tu uzrīdīji viņiem savu Suni! Ko, tavuprāt, viņiem vajadzēja darīt mesties uz ceļa un mierīgi noskatīties, kā Suns dažam labam apcērt locekļus? Tu samaitātais muļķa puišeli, tu nogalināji Kleganu un dievi vien zina, cik vēl citu cilvēku, bet pats tiki cauri sveikā bez vienas skrambiņas. Esi nolādēts! Un Tīrions iespēra viņam. Sajūta bija tik patīkama, ka viņš labprāt būtu turpinājis māsasdēlu spārdīt, ja ne sīrs Mendons Mūrs, kurš atvilka viņa nost no kaucošā Džofreja. Piesteidzās arī Brons un savaldīja punduri. Serseja notupās pie dēla, bet sīrs Belons Svons tikmēr turēja sīru Lenselu. Tīrions izrāvās no Brona tvēriena. Cik mūsējo vēl palika ārā? viņš uzsauca.

-    Mana meita, vaimanāja valdniece Tanda. Lūdzu, kādam ir jāsameklē Lolīsa…

-     Nav atgriezies sīrs Prestons, ziņoja sīrs Boross Blaunts, un Ārons Santagars.

-    Nav ari Aukles Zīdītājas, noteica sīrs Horass Sarkanvīns. Šo nicinošo iesauku pārējie ieroču nesēji bija piešķīruši jaunajam Tīrekam Lanisteram.

Tīrions aplaida skatienu pagalmam. Kur ir Stārku meita?

Uzreiz neviens neatbildēja. Beidzot Džofrejs sacīja: Viņa jāja man līdzās. Es nezinu, kur viņa palika.

Tīrions ar pirkstiem nežēlīgi saspieda pulsējošos deniņus. Ja Sansai Stārkai būs noticis kas slikts, Džeimijs bija pagalam. Sīr Mendon, tu biji viņas vairogs.

Nelikās, ka šis pārmetums uztrauktu sīru Mendonu Mūru. Kad viņi uzbruka Sunim, es vispirms rūpējos par mūsu karali.

-    Un pareizi darīji, Serseja iestarpināja. Boros, Merīn, dodieties atpakaļ un atrodiet meiteni.

-    Un manu meitiņu, šņukstēja valdniece Tanda. Lūdzu, kungi…

Nelikās, ka sīru Borosu pārāk iepriecinātu iespēja pamest pils mūru

drošību. Jūsu gaišība, viņš vērsās pie karalienes, mūsu baltie apmetņi varētu vēl vairāk satracināt pūli.

Tīrionam ar to pietika. Lai svešie parauj jūsu sūdainos apmetņus! Novelciet tos, ja baidāties tajos staigāt… bet, nolādētais lempi, atrodi man Sansu Stārku vai, es zvēru, es likšu Šagam pārcirst tavu pretīgo galvu uz pusēm, lai paskatītos, vai tur ir vēl kas cits bez sapuvušām samazgām!

Sīrs Boross nosarka kā vēzis. Tu sauksi mani par pretīgu, tu? Viņš jau sāka celt augšup asiņaino zobenu, kuru vēl arvien turēja sažņaugtu plaukstā. Brons bez ceremonijām pavilka Tīrionu sev aiz muguras.

-    Pārstājiet! Serseja uzkliedza. Boros, dari, ko tev liek, vai arī mēs atradīsim kādu citu, kam atdot tavu apmetni. Tavs zvērests…

-    Tur viņa ir! Džofrejs iesaucās, norādīdams uz vārtiem.

Pa tiem straujā riksī iejāja Sandors Klegans Sansas kastaņbrūnā auļotāja mugurā. Viņam aiz muguras sēdēja meitene, abām rokām cieši apskāvusi Suņa vidukli.

-    Vai esi ievainota? Tīrions uzsauca Sansai.

No dziļas brūces galvā meitenei pār pieri plūda asinis. Cilvēki… cilvēki svieda mums ar akmeņiem, mēsliem un olām… es mēģināju viņiem paskaidrot, ka man nav maizes. Tad viens vīrs gribēja izraut mani no segliem. Man liekas, ka Suns viņu nogalināja… viņa roka… Sansas acis iepletās, un viņa aizlika plaukstu priekšā mutei. Suns nocirta viņam roku.

Klegans nocēla meiteni zemē. Viņa baltais apmetnis bija saplēsts un notraipīts, no šķēluma kreisajā piedurknē sūcās asinis. Mazputniņš ir ievainots. Kāds varētu aizvest viņu atpakaļ uz būrīti un apskatīt brūci. Mestrs Frenkens steidza izpildīt rīkojumu. Santagaru viņi nogalināja, Suns turpināja. Četri veči novilka viņu zemē un izšķaidīja galvu ar bruģakmeņiem. Vienu man izdevās uzšķērst, bet tas vairs nepalīdzēja siram Āronam.

Pie Klegana pienāca valdniece Tanda. Mana meita…

-   Viņu gan es nemanīju. Suns viebdamies pārlaida skatienu pagalmam. Kur ir mans zirgs? Ja kaut kas būs noticis ar manu zirgu, kāds par to dārgi samaksās.

-    Tas visu laiku auļoja kopā ar mums, Tīrions atcerējās, bet es nezinu, kur tas palika pēc tam.

-    Ugunsgrēks! torņa galā atskanēja kliedziens. Jūsu augstības, es redzu dūmus. Deg Blusu Gals.

Tīrions jutās neizsakāmi pārguris, taču nolaist rokas nebija laika.

-    Bron, paņem tik vīru, cik tev vajag, un gādājiet, lai ūdensratiem nenotiek nekas slikts.Lai dievi žēlīgi, skrejugunis! Ja uguns nokļūs līdz…

-    Mēs varam atļauties zaudēt visu Blusu Galu, ja tur nekas nav līdzams, bet liesmas nekādā gadījumā nedrīkst sasniegt Alķīmiķu ģildes namu, vai skaidrs? Klegan, ej un palīdzi viņam.

Visīsāko acumirkli Tīrionam likās, ka viņš pamana bailes Suņa tumšajās acīs. Uguns, punduris saprata. Lai svešie parauj mani, protams, viņš ienīst uguni, viņam tas ir pārāk labi iespiedies atmiņā. Taču šī izteiksme tūlīt bija pagaisusi, un tās vietā Klegana sejā iezagās ierastais smīns. Es iešu gan, viņš noteica, tikai ne pildīt tavu pavēli, bet atrast savu zirgu.

Tīrions pievērsās trijiem atlikušajiem Karaļsardzes bruņiniekiem.

-    Katrs no jums lai pavada vienu heroldu. Pavēliet cilvēkiem atgriezties mājās. Katrs, ko sastaps ielās pēc vakara zvanu pēdējā dimdiena, tiks nogalināts.

-    Mūsu vieta ir līdzās karalim, sīrs Merīns vīzdegunīgi sacīja.

Serseja saslējās kā odze. Jūsu vieta ir tur, kur jūs sūta mans brālis, -

viņa izspļāva. Karaļa labā roka runā paša karaļa vārdā, un nepaklausība nozīmē nodevību.

Boross un Merīns saskatījās. Jūsu augstība, vai mums vilkt mūsu apmetņus? sīrs Boross vaicāja.

-    Manis pēc ejiet kaili. Tad, iespējams, pūlis sapratīs, ka tomēr esat vīrieši. Viņi to varbūt ir piemirsuši pēc tam, kad redzēja jūsu uzvedību ielās.

Tīrions ļāva māsai plosīties. Viņam pulsējoši sāpēja galva. Pundurim likās, ka viņš saož dūmus, taču varēja būt, ka tāds smārds ir pārdegošiem nerviem. Labās rokas torņa ieeju apsargāja divi Akmens Vārnu vīri. Sameklējiet Timetu Timeta dēlu.

-    Akmens Vārnas neskraida čiepstēdamas pakaļ Apdedzinātājiem, viens no kalniešiem lepni paziņoja.

Uz mirkli Tīrions bija piemirsis, ar ko viņam darīšana. Tad atrodiet Šagu.

-    Šaga guļ.

Pundurim nācās savaldīties, lai nesāktu kliegt. Pamodiniet viņu!

-    Pamodināt Šagu Dolfa dēlu nemaz nav tik viegli, vīrs sūdzējās. Viņa dusmas ir briesmīgas. Tomēr beidzot viņš lādēdamies aizgāja.

Klana vadonis ielīgojās žāvādamies un kasīdamies. Puse pilsētas dumpojas, otra puse deg, bet Šaga tikmēr krāc, Tīrions noteica.

-    Šagam nav patikšanas pret jūsu duļķaino ūdeni, tāpēc viņam ir jāstrebj jūsu švakais alus vai skābais vīns un pēc tam jāmokās ar galvas sāpēšanu.

-    Šaija atrodas kādā namā netālu no Vecajiem vārtiem. Es gribu, lai tu dodies pie viņas un gādā, lai viņai ne matiņš nenokristu no galvas, lai tur vai kas.

Milzīgais vīrs pasmaidīja, un bārdas pinkainajā biezoknī pavīdēja dzeltena zobu aiza. Šaga viņu atvedīs šurp.

-     Vienkārši parūpējies, lai viņai nenotiktu nekas ļauns. Pasaki, ka atnākšu, tiklīdz tas būs iespējams. Varbūt jau šovakar, bet rīt noteikti.

Taču pienāca vakars un pilsēta vēl arvien vārījās. Tiesa, Brons ziņoja, ka uguns esot nodzēsta un vairākums klaiņojošā pūļa izkliedēts. Lai kā Tīrions vēlējās ļauties Šaijas apskāvieniem, viņš aptvēra, ka šovakar nekur netiks.

Kad viņš savā darbistabā pustumsā vakariņoja, ēzdams aukstu vistu un rudzu maizi, sīrs Džeislīns Baivoters atnāca ziņot par zaudējumiem. Krēsla tobrīd jau bija pārvērtusies tumsā, taču, kad kalpi ienāca aizdedzināt sveces un iekurt kamīnā uguni, Tīrions bija sakliedzis uz viņiem un aizdzinis projām. Velnēna garastāvoklis bija tikpat melns kā telpa, kurā viņš atradās, un Baivotera teiktais to nekādi nepadarīja gaišāku.

Nogalināto saraksta augšgalā bija augstais septons, kuru pūlis saplosīja, kamēr viņš spiegdams lūdza saviem dieviem žēlastību. "Bada mocīti cilvēki nav īpašā sajūsmā par priesteriem, kuri tukluma dēļ nespēj paši paiet," Tīrions nodomāja.

Sira Prestona līķis sākumā bija palicis nepamanīts. Zeltainie apmetņi meklēja bruņinieku baltās bruņās, bet viņš bija sadurts un sakapāts tik briesmīgi, ka izskatījās sarkani brūns no galvas līdz kājām.

Sīru Āronu Santagaru atrada notekā. Viņa galva bruņucepures iekšpusē atgādināja sarkanu zupu.

Valdnieces Tandas meita bija upurējusi savu jaunavību pussimtam kliedzošu vīriešu aiz kāda ādmiņa darbnīcas. Zeltainie apmetņi uzgāja viņu kailu klīstam pa Cūkvēderu šķērsielu.

Tīreku atrast neizdevās, tāpat arī augstā septona kristāla kroni. Bija nogalināti arī deviņi zeltainie apmetņi, vēl divi desmiti bija ievainoti. Neviens pat nemēģināja skaitīt, cik trūcīgo ļaužu gājis bojā.

-    Es vēlos, lai Tīreku atrastu dzīvu vai mirušu, Tīrions pieklājīgi lūdza, kad Baivoters bija beidzis. Viņš taču ir tikai puika. Un mana nelaiķa tēvoča dēls. Tīreka tēvs pret mani vienmēr izturējās labi.

-    Mēs viņu atradīsim. Tāpat kā septona kroni.

-    Manis pēc, lai svešie drāž cits citu pakaļā ar septona kroni.

-   Kad jūs uzticējāt man komandēt Pilsētsardzi, jūs teicāt, ka vienmēr vēlaties dzirdēt skaidru patiesību.

-    Nez kāpēc man ir sajūta, ka man nepatiks tas, ko tu grasies teikt, Tīrions drūmi novilka.

-     Šodien mēs savaldījām pilsētu, manu pavēlniek, bet par rītdienu es to nesolītu. Katliņš tūlīt sāks vārīties. Ielās čum un mudž no laupītājiem un slepkavām, tāpēc neviens nams nav drošs, no zupas virtuvēm Čurūdens lokā izplatās asiņaina caureja, ēdienu vairs nevar nopirkt ne par vara grasi, ne par sudraba briedi. Agrāk kurnēšana skanēja vien no graustiem, toties tagad par nodevību atklāti runā ģildēs un tirgus laukumos.

-    Vai tev ir vajadzīgs vairāk vīru?

-    Es neuzticos pusei pašreizējo. Slints trīskāršoja Pilsētsardzes skaitu, taču zeltainais apmetnis vēl nenozīmē kārtīgu sargu. Arī starp jaunpieņemtajiem ir labi un uzticami vīri, taču arī varmāku, dzērāju, gļēvuļu un nodevēju ir pārpārēm. Viņi ir slikti apmācīti un nedisciplinēti, un augstākā vērtība viņu acīs ir pašu āda. Es baidos ja sāksies kaujas, viņi glābsies bēgot.

-    Viņi tam arī nav paredzēti, Tīrions atzina. Ja pilsētas mūri tiks sagrauti, mēs būsim pagalam, par to man nav bijis šaubu ne mirkli.

-     Mani vīri pārsvarā nāk no mazajiem ļaudīm. Viņi staigā pa tām pašām ielām, iemalko ko stiprāku tajās pašās dzertuvēs, strebj brūno virumu tajās pašās ēstuvēs. Jūsu einuhs droši vien jau ir stāstījis, ka Lanisterus Karaļa ostā diez ko neieredz. Daudzi vēl arvien atceras, kā jūsu tēvs pavēlnieks Tīvins izlaupīja pilsētu, kad Airīss viņam atvēra pilsētas vārtus. Ļaudis sačukstas, ka dievi soda mūs par jūsu nama grēkiem par to, ka jūsu brālis nogalināja karali Airīsu, par Rīgera bērnu noslepkavošanu, par Edarda Stārka sodīšanu ar nāvi un par Džofreja mežonīgajām tiesām. Daži atklāti atceras, cik gan labi viss esot bijis karaļa Roberta valdīšanas laikā, un dod mājienus, ka, tronī kāpjot Stanisam, viss atkal varētu vērsties par labu. Ēstuvēs, dzertuvēs un priekamājās visur par to runā. Un baidos, ka barakas un sardzes telpas nav izņēmums.

-    Vai tu gribi teikt, ka viņi neieredz manu ģimeni?

-    Tieši tā… un, ja rastos iespēja, darītu visu, lai jūs vairs nebūtu pie varas.

-    Un mani arī neieredz?

-    Pajautājiet savam einuham.

-    Es jautāju tev.

Baivotera dziļi iegrimušās acis ieskatījās pundura dažādu krāsu redzokļos, un sardzes komandieris nenovērsās. Jūs, valdniek, ienīst vairāk par visiem.

-     Vairāk par visiem? Tāda netaisnība lika aizžņaugties kaklam. Tas taču bija Džofrejs, kurš paziņoja, lai viņi ēd savus mirušos, Džofrejs uzrīdīja viņiem savu Suni? Par ko tad viņi vaino mani?

-     Viņa augstība vēl ir zēns. Ielās runā, ka viņam esot nešpetni padomnieki. Karalieni vienkāršie ļaudis nekad nav uzskatījuši par viņiem draudzīgi noskaņotu, tāpat arī Varīsa kungu sauc par Zirnekli ne jau pārmērīgas mīlestības dēļ… bet visvairāk notiekošajā vaino jūs. Jūsu māsa un einuhs mitinājās Karaļa ostā arī iepriekš, karaļa Roberta laikā, kad visiem klājās labāk, bet jūsu te nebija. Pilsētnieki sūkstās, ka jūs esot pārplūdinājis pilsētu ar bravūrīgiem algotņiem un nemazgātiem mežoņiem, varmākām, kas ņem, ko grib, un neklausa nekādiem likumiem, bet rīkojas pēc sava prāta. Viņi apgalvo, ka jūs esot izsūtījis Džanosu Slintu, jo viņš izrādījies pārāk atklāts un godīgs. Viņi apgalvo, ka jūs esot iemetis viedo un labsirdīgo Pīselu pazemē, jo mestrs uzdrīkstējies iebilst jums. Daži pat zina teikt, ka jūs grasoties pats sagrābt Dzelzs troni.

-     Jā, un turklāt vēl es esmu briesmonis, baiss un greizs, to nekad nevajag aizmirst. Tīriona plauksta sažņaudzās dūrē. Esmu dzirdējis gana šim vakaram. Mums abiem vēl ir daudz darāmā. Tu esi brīvs.

"Iespējams, mans tēvs rīkojās pareizi, visus šos gadus nicinādams mani, ja šis ir mans izcilākais veikums," Tlrions nodomāja, kad bija palicis viens. Viņš paskatījās uz vakariņu atliekām, un vēders sagriezās no aukstās, taukainās vistas izskata vien. Pretīguma pārņemts, viņš pastūma ēdienu sāņus, sakliedza Podriku un aizsūtīja zēnu sameklēt Varīsu un Bronu. "Mani uzticamākie padomdevēji ir einuhs un algotnis, bet mana kundze ir priekameita. Ko tas liecina par mani?"

Brons, tikko ieradies, pasūkstījās par tumsu, un uzstāja, lai kamīnā iekurtu uguni. Tas jau liesmoja pilnā sparā, kad parādījās Varīss. Kur lu biji? Tīrions prasīja.

-   Kārtoju karaļa uzticēto, manu dārgo pavēlniek.

-    Ak, jā, karalis, Tīrions nomurmināja. Manu māsasdēlu nevajadzētu laist mazmājiņā sēdēt uz poda, kur nu vēl uz Dzelzs troņa.

Varīss paraustīja plecus. Amats māceklim ir jāiemāca.

-    Puse no Smirdu gatves mācekļiem spētu valdīt labāk par šo jūsu karali. Brons apsēdās galda otrā pusē un noplēsa vistai spārniņu.

Tīrions parasti nelikās zinis par algotņa itin biežajām nekaunībām, taču šovakar tas punduri aizvainoja. Šķiet, es netiku tev devis atļauju pabeigt manas vakariņas.

-   Neizskatījās, ka tu to grasītos ēst, Brons novilka gaļas pilnu muti.

Pilsēta cieš badu, būtu grēks izniekot ēdienu. Vai tev vīns arī ir?

"Un pēc tam viņš pavēlēs, lai es to viņam vēl ieleju," Tīrions drūmi nodomāja. Tu ej par tālu, viņš brīdināja.

-     Bet tu nekad neej tik tālu, cik vajadzētu. Brons pasvieda spārna kauliņu sāņus. Vai kādreiz esi padomājis, cik gan vienkārša būtu dzīve, ja tas otrs būtu piedzimis pirmais? Algotnis iegrūda pirkstus vistā un noplēsa krietnu gabalu krūtiņas. Tas raudulīgais, Tommens. Manuprāt, viņš darītu visu, ko viņam liktu, kā tas labam karalim pieklājas.

Tīrionam pār muguru pārskrēja aukstas tirpas, kad viņš saprata, ko algotnis grib teikt. "Ja Tommens būtu karalis…"

Tommens par karali varēja kļūt tikai vienā veidā. Nē, Tīrions par to pat nespēja domāt. Džofrejs bija viņa paša asins, turklāt ne vien Sersejas, bet arī Džeimija dēls. Es varētu tev nocirst galvu par šādiem vārdiem, viņš sacīja Bronam, bet algotnis tikai nosmējās.

-     Draugi, ierunājās Varīss, strīdi mums nepalīdzēs. Es lūdzu jūs abus lai nestu mieru šai valstij, mums darbā jāieliek visa sirds.

-     Kura no tām? Tīrions skābi pajokoja. Viņam bija padomā vairākas kārdinošas izvēles.

DĀVOSS

Sīrs Kortnejs Penrouzs nebija aplicis bruņas. Viņš sēdēja sava sarķa mugurā, bet viņa karognesējs pelēki dābolainā zirgā. Virs viņiem plandījās karogi Barateonu kronētais briedis un Penrouzu sakrustotās rakstāmspalvas, baltas uz sarkanbrūna pamata. Arī sīra Kortneja lāpstai līdzīgā bārda bija ruda, bet pakausis teju zaudējis visu savu rotu. Pat ja karaļa pavadītāju skaits un greznība viņu izbrīnīja, to nevarēja manīt viņa daudzpieredzējušajā sejā.

Viņi piejāja pie sagaidītājiem, bruņu važiņām žvadzot un bruņām klabot. Pat Dāvoss bija tērpies bruņukreklā, kaut gan viņš īsti nesaprata, kāpēc to darījis. Pleci un muguras lejasdaļa no neierastā smaguma smeldza. Bruņas lika viņam justies neveiklam un muļķīgam un vēlreiz nobrīnīties, kāpēc viņš atradās šeit. "Ne man apspriest karaļa pavēles un tomēr…"

Ikviens vīrs karaļa pavadītāju pulkā bija dižciltīgāks par Dāvosu Sīvortu un ieņēma augstāku amatu par viņu. Dižie valdnieki mirdzēja rīta saules staros. Apsudrabots tērauds un zelta ielaidumi padarīja spožākas viņu bruņas, bet bruņucepures sacentās savā starpā ar zīda pušķiem, putnu spalvām un bija veidotas nēsātāju ģērboņos attēloto dzīvnieku formā ar dārgakmeņiem redzokļu vietās. Pats Staniss šajā bagātajā un karaliskajā sabiedrībā īsti neiederējās. Tāpat kā Dāvoss, arī karalis bija tērpies vilnas un miecētas ādas drānās, kaut gan vienkāršais sarkanā zelta kronis ap galvu piešķīra Stanisam vismaz kaut kādu greznumu. Ik reizi, kad viņš pagrozīja galvu, saule uzmirgoja uz liesmu veidā kaltajām kroņa smailēm.

Pēdējo astoņu dienu laikā, kopš Melnā Beta pievienojās pārējai flotei l>ie Vētrasgala, Dāvoss tuvāk viņa augstībai nebija stāvējis. Tikko ieradies, viņš lūdza audienci pie karaļa, taču saņēma atbildi, ka valdnieks esot aizņemts. Karalis bieži esot aizņemts to Dāvoss uzzināja no sava dela Devana, kurš kalpoja par vienu no karaliskajiem ieroču nesējiem. Tagad, kad Staniss Barateons bija nācis pie varas, dažādi kundziņi spietoja ap viņu kā mušas ap līķi. "Viņš arī izskatās teju pēc līķa, daudzus gadus vecāks nekā tobrīd, kad es devos projām no Pūķakmens." Devans zināja teikt, ka beidzamajā laikā karalis tikpat kā neguļot. Kopš valdnieka Renlija nāves Stanisu moka drausmīgi lietuvēni, zēns stāstīja tēvam. Mestra dziras pret tiem nelīdz. Tikai Melisandres kundze spēj viņu nomierināt tiktāl, lai viņš aizmigtu.

"Vai tāpēc viņa tagad ir apmetusies karaļa paviljonā?" Dāvoss prātoja. "Lai lūgtos kopā ar viņu? Vai varbūt viņai ir citi paņēmieni, kā nomierināt Stanisu tiktāl, lai viņš aizmigtu?" Tas bija necienīgs jautājums, kuru viņš neuzdrošinājās uzdot, pat savam dēlam ne. Devans bija lāga zēns, taču pie kamzoļa viņš lepni nēsāja liesmojošo sirdi, un, kad iestājās krēsla, tēvs bija manījis viņu pie ugunskuriem, lūdzot Gaismas Dievu, lai tas atnes rītausmu. "Viņš ir karaļa ieroču nesējs," Dāvoss sev atgādināja, "kāds tur brīnums, ka viņš ir pieņēmis sava karaļa dievu."

Sīvorts bija teju aizmirsis, cik augstas un biezas tuvumā izskatījās Vētrasgala sienas. Karalis Staniss apstājās to ēnā dažas pēdas no sīra Kortneja un viņa karognesēja. SIr, tas stīvā pieklājībā sveicināja. Viņš pat nepakustējās, lai nokāptu no zirga.

-    Kungs. Tas bija mazāk pieklājīgi, taču ne negaidīti.

-     Karali ierasts uzrunāt par "jūsu gaišību", paziņoja pavēlnieks Florents. Uz viņa krūšu bruņām sarkana zelta lapsa bija pabāzusi mirdzošo purniņu no lazurīta ziedu apļa. Ļoti garais, ļoti iznesīgais un ļoti bagātais Skaidrūdens pils pavēlnieks bija pirmais no Renlija karognešiem, kurš zvērēja uzticību Stanisam, un pirmais, kurš atteicās no saviem vecajiem dieviem un pieņēma Gaismas Dievu. Staniss bija atstājis savu karalieni Pūķakmenī kopā ar viņas tēvoci Akselu, taču karalienes vīru te bija visvairāk un viņi bija visvarenākie, savukārt Alesters Florents redzamākais no visiem.

Sīrs Kortnejs Penrouzs nelikās par viņu ne zinis un vērsās tieši pie Stanisa. Varena kompānija. Dižie valdnieki Estermonts, Erols un Vārners. Sīrs Džons no Zaļābolu un sīrs Brīens no Sarkanābolu Fosovejiem. Valdnieks Kārons un sīrs Gijārds no karaļa Renlija Varavīksnes sardzes… un varenais valdnieks Alesters Florents no Skaidrūdens, protams, protams. Un vai tikai tas nav Sīpolu bruņinieks, kuru es saskatu dibenplānā? Priecājos jūs redzēt, sīr Dāvos. Baidos gan, ka kundzi es nepazīstu.

-     Mani sauc Melisandre, sīr. Viņa vienīgā bija bez bruņām, tikai plandošās, sarkanās drēbēs un pie kakla rotājās liels, sarkans rubīns, kas uzsūca sevī gaismu. Es kalpoju jūsu karalim un Gaismas Dievam.

-    Novēlu jums veiksmi, kundze, sīrs Kortnejs atbildēja, taču es klanos citiem dieviem un citam karalim.

-   Ir tikai viens īstens karalis un viens īstens dievs, pasludināja valdnieks Florents.

-    Vai mēs šeit esam ieradušies, lai strīdētos par teoloģiju, manu pavēlniek? Ja būtu to zinājis, būtu paņēmis līdzi septonu.

-    Jūs lieliski zināt, kāpēc mēs esam šeit, Staniss sacīja. Jums bija divas nedēļas, lai apsvērtu manu piedāvājumu. Jūs izsūtījāt kraukļus uz visām debesu pusēm. Palīdzība tā arī nav parādījusies. Un neparādīsies. Vētrasgals turas viens, un es sāku zaudēt pacietību. Pēdējo reizi, sīr, es pavēlu jums atvērt cietokšņa vārtus un atdot man to, kas ir likumīgi mans.

-    Un noteikumi? sīrs Kortnejs vaicāja.

-    Tādi paši kā iepriekš, Staniss atbildēja. Es apžēlošu jūs par nodevību, tāpat kā esmu apžēlojis šos kungus, kurus redzat man aiz muguras. Jūsu vīri varēs brīvi izvēlēties, vai nu iestāties dienestā, vai sveiki un veseli atgriezties mājās. Jūs varat paturēt ieročus un mantību tik, cik katrs var panest. Tiesa, es vēlēšos paturēt jūsu zirgus un nastu nesējus dzīvniekus.

-    Un kā ar Edriku Vētru?

-    Mana brāļa ārlaulības dēls ir jāatdod man.

-    Tad mana atbilde vēl arvien ir "nē", cienītais kungs.

Karalis sakoda žokļus. Viņš neteica neko.

Valdnieka vietā ierunājās Melisandre. Lai Gaismas Dievs pasargā jūs jūsu tumsībā, sīr Kortnej.

-    Lai svešie izdrāž pakaļā jūsu Gaismas Dievu, atcirta Penrouzs, un noslauka viņa pakaļu ar tām lupatām, kuras esat savilkusi mugurā.

Valdnieks Alesters Florents nokremšļojās. Sīr Kortnej, pievaldiet mēli. Viņa augstība negrasās zēnam nodarīt neko ļaunu. Bērns ir viņa paša un arī mana asins. Viņa māte bija mana brāļameita, kā visiem zināms. Ja jūs neuzticaties karalim, uzticieties man. Jūs zināt, ka esmu goda vīrs…

Es jūs pazīstu kā godkārīgu vīru, sīrs Kortnejs viņu pārtrauca.

Ka vīru, kurš maina karaļus un dievus tikpat bieži, kā es mainu zābakus. Tas attiecas arī uz citiem pārbēdzējiem, ko redzu savā priekšā.

Starp karaļa vīriem sākās pikta sačukstēšanās. "Par lielāko daļu viņam ir taisnība," Dāvoss nodomāja. Vēl gluži nesen abi Fosoveji, Gijārds Morigens un valdnieki Kārons, Vārners, Erols un Estermonts bija Renlija dienestā. Viņi sēdēja otra Barateona paviljonā, palīdzēja viņam kalt kaujas plānus, lauzīja galvu, kā sakaut Stanisu. Un valdnieks Florents arī bija kopā ar viņiem. Pat tas, ka viņš bija karalienes Selīses miesīgs tēvocis, netraucēja Skaidrūdens valdniekam liekt celi Renlija priekšā, kad uzlēca Renlija zvaigzne.

Brīss Kārons paskubināja zirgu pāris soļus uz priekšu. Viņa garais apmetnis ar varavīksnes svītrām plandījās vējā, kas pūta no līča puses.

Sīr, šeit nav neviena pārbēdzēja. Es esmu zvērējis uzticību Vētrasgalam, un karalis Staniss ir tā likumīgais valdnieks… un mūsu likumīgais karalis. Viņš ir beidzamais no Barateonu nama, Roberta un arī Renlija mantinieks.

-     Ja tā tiešām ir, kāpēc starp jums nav Ziedu bruņinieka? Un kur ir Matiss Rovans? Randīls Tārlijs? Valdniece Oukhārta? Kāpēc viņu nav starp jums viņi, kam Renlijs bija dārgāks par visu? Kur ir Tārtas Brīna, es jums vaicāju?

-    Tā tur? Sīrs Gijārds Morigens skarbi iesmējās. Viņa aizbēga. Un pareizi darīja. Viņas roka nonāvēja karali.

-     Meli, sīrs Kortnejs noteica. Es Brīnu pazinu jau tad, kad viņa bija maza meitenīte, kas spēlējās pie tēva kājām Vakarpils cietoksnī, un iepazinu vēl labāk, kad Vakarzvaigzne atsūtīja viņu uz šejieni, uz Vētrasgalu. Viņa mīlēja Renliju Barateonu no pirmā acu uzmetiena, to varēja redzēt pat aklais.

-     Viņa nav pirmā jaunava, kura vājprāta lēkmē nogalina vīrieti, kas viņu atraidījis. Kaut gan es pats ticu, ka Renliju nonāvēja valdniece Stārka. Viņa ieradās no pašas Straujupes, lai mēģinātu vienoties par savienības izveidi, un mūsu karalis viņai atteica. Bez šaubām, valdniece Stārka to uztvēra kā draudus savam dēlam un novāca Renliju no ceļa.

-     To izdarīja Brīna, uzstāja valdnieks Kārons. Sīrs Emons Kajs man to pačukstēja pirms nāves. To es jums, sīr Kortnej, varu apzvērēt.

Tagad sīra Kortneja balsī skanēja atklāts nicinājums. Un ko gan jūsu zvērests ir vērts? Es redzu, ka esat apvilcis daudzkrāsu apmetni. Apmetni, kuru jums dāvāja Renlijs, kad jūs zvērējāt aizsargāt viņu. Ja karalis ir miris, kā var būt, ka jūs esat dzīvs? -Tad viņš vērsa savu izsmieklu pret Gijārdu Morigenu. Šo pašu jautājumu es varētu uzdot arī jums, sīr. Gijārds Zaļais, ko? No Varavīksnes sardzes? Zvērējis atdot savu dzīvību par karali? Ja man būtu šāds apmetnis, es kaunētos to aplikt ap pleciem.

Morigens saspurojās. Priecājieties, Penrouz, ka šīs ir pamiera sarunas, citādi es jums par šādiem vārdiem nogrieztu mēli!

-    Un iemestu tajā pašā ugunskurā, kur palika jūsu pauti?

-    Pietiek! noskaldīja Staniss. Gaismas Dievs bija lēmis, ka manam brālim jāmirst par savu nodevību. Kas to paveica, tam vairs nav nozīmes.

-     Iespējams, ka jums tam nav nozīmes, sacīja sīrs Kortnejs. Es esmu uzklausījis jūsu piedāvājumu, valdniek Stanis. Un te būs manējais. Viņš novilka cimdu un iesvieda to karalim sejā. Divkauja. Zobens, pīķis vai jebkurš cits ierocis pēc jūsu izvēles. Ja jūs baidāties samaitāt savu burvju zobenu un sabakstīt savu karalisko ādu cīņā pret vecu vīru, nosauciet cīnītāju, un es rīkošos tāpat. Viņš uzmeta Gijārdam Morigenam un Brīsam Kāronam iznīcinošu skatienu. Manuprāt, abi šie kucēni tīri labi tam derētu.

Sīrs Gijārds Morigens dusmās tumši piesarka. Es esmu gatavs pacelt cimdu, ja karalim tā labpatiktos.

-    Tāpat kā es. Brīss Kārons paskatījās uz Stanisu.

Karalis sakoda zobus. Nē.

Nelikās, ka tas pārsteigtu sīru Kortneju. Par ko īsti jūs šaubāties, kungs, par savas cīņas taisnīgumu vai par savas rokas spēku? Vai varbūt baidāties, ka es uzčurāšu uz jūsu liesmojošā zobena un to apdzēsīšu?

-     Vai jūs, sīr, uzskatāt mani par pilnīgu muļķi? Staniss vaicāja.

-    Man ir divdesmit tūkstoši vīru. Jūs esat aplenkts no zemes un jūras. Kāpēc lai es izvēlētos divkauju, ja mana uzvara ir tikai laika jautājums?

-     Karalis pacēla pret Penrouzu pirkstu. Es jūs atklāti brīdinu. Ja jūs piespiedīsiet mani ieņemt pili ar varu, varat negaidīt žēlastību. Es jūs visus pakāršu kā nodevējus, visus līdz pēdējam.

-    Kā dievi būs lēmuši. Nāciet ar savu vētru, manu pavēlniek un, ja nāksiet, nepiemirstiet šī cietokšņa vārdu. Sīrs Kortnejs parāva pavadu un aizjāja atpakaļ uz vārtiem.

Staniss nebilda ne vārda, pagrieza zirgu un sāka jāt atpakaļ uz nometni. Pārējie viņam sekoja. Ja mēs uzbruksim šiem mūriem, mirs tūkstoši, sūkstījās sirmais valdnieks Estermonts, kurš bija karaļa vectēvs no mātes puses. Labāk taču būtu riskēt ar vienu dzīvību? Mūsu lieta ir taisnīga, tāpēc dievi noteikti svētītu mūsu cīnītāja roku ar uzvaru.

"Dievs, vectētiņ," Dāvoss nodomāja. "Tu piemirsti, ka mums tagad ir likai viens, Melisandres Gaismas Dievs."

Sīrs Džons Fosovejs sacīja: Es labprāt būtu pieņēmis izaicinājumu pats, lai gan neesmu tik izveicīgs cīnītājs kā valdnieks Kārons vai sīrs Gijārds. Renlijs Vētrasgalā neatstāja izcilus bruņiniekus. Garnizons sastāv no veciem vīriem un zaļiem puikām.

Pavēlnieks Kārons piekrita: Viegla uzvara, nav šaubu. Un kāds gods izcīnīt Vētrasgalu ar vienu vienīgu cirtienu.

Staniss nikni paskatījās uz viņiem. Jūs pļāpājat kā žagatas, tikai prāta jums ir vēl mazāk. Es vēlos klusumu. Karaļa acis apstājās pie Dāvosa. Sīr. Es vēlos aprunāties ar tevi. Staniss iecirta papēžus zirgam sānos un atrāvās no pavadītājiem. Tikai Melisandre devās viņam līdzi, turēdama rokā milzīgo karogu ar liesmojošo sirdi, kurā atradās briedis ar kroni galvā. It kā to būtu aprijuši veselu.

Dāvoss pamanīja skatienus, kurus cits citam uzmeta valdnieki, kad viņš pajāja tiem garām, lai pievienotos karalim. Tie nebija nekādi sīpolu bruņinieki, bet lepni vīri no namiem, kuru vārdus godāja kopš senseniem laikiem. Viņš bija pārliecināts, ka Renlijs nekad nebija tos šādi aizskāris. Jaunākajam no Barateoniem kopš dzimšanas piemita nepiespiestas laipnības talants, kuru viņa brālis diemžēl nepazina.

Nonācis līdzās karalim, viņš atkal pagausināja zirga soli. Jūsu gaišība. Tuvumā Staniss izskatījās vēl sliktāk, nekā Dāvosam bija licies no attāluma. Viņa seja likās izmocīta un zem acīm pletās tumši loki.

-    Kontrabandistam ir jābūt labam cilvēku pazinējam, karalis sacīja. Ko tu domā par šo sīru Kortneju Penrouzu?

-   Spītīgs vīrs, Dāvoss uzmanīgi atbildēja.

-     Es teiktu, noilgojies pēc nāves. Iesvieda manu piedošanu man pašam sejā. Jā, un turklāt vēl gatavs piemest klāt savu un visu pārējo pils aizstāvju dzīvības. Divkauja? Karalis nicinājumā iespurdzās. Laikam viņš mani sajauca ar Robertu.

-    Drīzāk viņš ir izmisis. Vai gan viņam ir kāda cita cerība?

-     Nav gan. Cietoksnis kritīs. Bet kā gan to izdarīt ātri? Staniss kādu brīdi pārdomāja paša uzdoto jautājumu. Cauri ritmiskajai pakavu dipoņai Dāvoss saklausīja zobu griešanas kluso skaņu. Valdnieks Alesters mudina mani atvest uz šejieni veco Penrouzu. Sīra Kortneja tēvu. Šķiet, jūs pazīstat to vīru?

-   Kad es tur ierados kā jūsu sūtnis, valdnieks Penrouzs uzņēma mani laipnāk nekā vairums citu, Dāvoss sacija. Viņš ir vecs vīrs pašā mūža novakarā. Slimīgs un pie miršanas.

-   Florents grib šo miršanu pasteidzināt. Tur, kur to redzētu viņa dēls, ar cilpu kaklā.

Iebilst karalienes radiem bija bīstama nodarbe, taču Dāvoss bija zvērējis karalim vienmēr teikt patiesību. Manu pavēlniek, tas, manuprāt, nebūtu prātīgi darīts. Sīrs Kortnejs noskatīsies, kā mirst viņa tēvs, bet nepievils tēva uzticēšanos. Mēs ar to neko nepanāksim, tikai aptraipīsim savus mērķus.

-    Par kādu aptraipīšanu tu runā? Staniss saspurojās. Vai tu vēlies, lai es saglabāju šo nodevēju dzīvību?

-   Jūs saglabājāt dzīvību tiem, kas jāj mums aiz muguras.

-   Vai tu man to pārmet, kontrabandist?

-   Ne man par to spriest. Dāvoss baidījās, ka pateicis par daudz.

Taču karalis uzstāja. Tu vērtē šo Penrouzu augstāk kā manus pavēlniekus karognešus. Kāpēc?

-   Viņš saglabā uzticību.

-   Maldīgu uzticību mirušam viltvārdim.

-   Tiesa, Dāvoss atzina, un tomēr viņš to saglabā.

-   Un tie, kas jāj aiz mums, nesaglabā?

Saruna bija ievirzījusies pārāk tālu, lai Dāvoss varētu laipot Stanisa priekšā. Pagājušajā gadā viņi bija Roberta vīri. Pirms mēneša kalpoja Renlijam. Šodien viņi ir uzticami jums. Un kā pavēlēm klausīs rīt?

Un Staniss iesmējās. Pēkšņa smieklu šalts, raupja un nicinājuma pilna. Es tev teicu, Melisandre, karalis vērsās pie sarkanā tērptās sievietes, Sīpolu bruņinieks vienmēr saka man taisnību.

-    Es redzu, ka jūsu gaišība viņu labi pazīst, sarkanā sieviete atzina.

-    Dāvos, man tevis ļoti pietrūka, karalis teica. Jā, man pakaļ velkas bars nodevēju, tavs deguns tevi nepieviļ. Mani pavēlnieki karogneši ir nepastāvīgi pat savā nodevībā. Man viņi ir vajadzīgi, taču tev jāzina, ka man riebjas apžēlot tādus kā viņi, jo es esmu sodījis labākus vīrus par niecīgākiem nodarījumiem. Tev, sīr Dāvoss, ir visas tiesības man to pārmest.

-    Jūsu augstība, jūsu pašpārmetumi ir dziļāki par manējiem. Jums šie valdnieki ir nepieciešami, lai iegūtu savu troni…

-    Par spīti pirkstiem. Staniss drūmi pasmaidīja.

Nedomādams Dāvoss pacēla sakropļoto roku pie kaklā pakārtā maisiņa un sataustīja pirkstu kauliņus. Veiksme.

Karalis pamanīja kustību. Vai tie vēl atrodas turpat, manu Sīpolu bruņiniek? Neesi tos pazaudējis? -Nē.

-   Kāpēc tu tos glabā? Bieži esmu par to brīnījies.

Tie man atgādina, kas es biju. No kurienes esmu nācis. Tie atgādina man par jūsu taisno tiesu.

Tā bija taisna tiesa, Staniss sacīja. Labi darbi neizdzēš sliktos, tāpat kā sliktie labos. Atlīdzība ir jāsaņem gan par vieniem, gan otriem. Tu biji reizē varonis un kontrabandists. Karalis atskatījās uz valdnieku Florentu un pārējiem Varavīksnes bruņiniekiem un pārbēdzējiem, kas sekoja gabaliņu tālāk. Šiem kungiem derētu par to padomāt. Labi un godīgi vīri kausies Džofreja pusē, kļūdaini uzskatīdami viņu par likumīgo karali. Ziemeļnieki to pašu var teikt par Robu Stārku. Taču šie vīri, kuri stājās zem mana brāļa karogiem, zināja, ka viņš ir viltvārdis. Viņi uzgrieza muguru savam likumīgajam karalim, un vienīgais iemesls tam bija sapņi par varu un slavu, tāpēc es apzinos, kas viņi ir. Apžēlojis es viņus esmu, tas tiesa. Bet vai aizmirsis? Aizmirsis ne. Staniss uz mirkli apklusa, prātodams par taisnu tiesu. Tad pēkšņi viņš ievaicājās: Ko vienkāršie ļaudis runā par Renlija nāvi?

-    Sēro. Jūsu brālis bija labi ieredzēts.

-    Muļķi mīl muļķus, norūca karalis, taču arī es par viņu sēroju. Par zēnu, kāds viņš bija, ne vīru, par kādu viņš uzauga. Viņš atkal .ipklusa un pēc mirkļa jautāja: Kā tautā ir uztverta ziņa par Sersejas .īsinsgrēku?

-   Kamēr mēs atradāmies tur, viņi daudzināja karali Stanisu. Es nezinu, ko viņi runāja pēc tam, kad mēs devāmies jūrā.

-    Tātad tu domā, ka viņi nav tam noticējuši?

-   Nodarbodamies ar kontrabandu es sapratu, ka ir cilvēki, kuri tic visam, un cilvēki, kuri netic nekam. Mēs redzējām gan vienus, gan otrus. Un ir vēl kādas baumas, kas izplatās…

-    Jā. Staniss viņu pārtrauca. Selīse esot uzlikusi man ragus un galā vēl piekārusi klauna zvaniņus. Manas meitas īstais tēvs esot traks āksts! Nelietīgas runas un absurdas. Renlijs to man iesvieda sejā, kad tikāmies pārrunās. Ir jābūt tik trakam kā Pleķainim, lai noticētu tādam murgam.

-    Tā varētu būt, manu valdniek… bet, neatkarīgi no tā, vai viņi šim stāstam tic vai ne, viņi ar lielu prieku to klāsta citiem. Tiesa, daudzviet stāsts jau bija dzirdēts, tā sabojājot baumotājiem stāstīšanas prieku.

-    Roberts varēja iečurāt kausā, un ļaudis to sauca par vīnu, bet, kad es piedāvāju viņiem tīru, aukstu ūdeni, viņi aizdomās viebjas un čukst cits citam, cik tas dīvaini garšojot. Staniss sakoda zobus. Ja kāds paziņotu, ka es pārvērtos par mežakuili, lai nogalinātu Robertu, viņi droši vien ticētu arī tam.

-    Tādas runas nav iespējams apklusināt, manu karali, Dāvoss sacīja, bet, kad jūs atriebsieties brāļa īstajiem slepkavām, karaļvalsts zinās, ka šīs pļāpas ir melīgas.

Likās, ka Staniss viņā īsti vairs neklausās. Es nešaubos, ka Serseja pielika roku, lai palīdzētu Robertam nomirt. Es par to spriedīšu taisnu tiesu. Jā, un arī par Nedu Stārku un Džonu Arīnu.

-    Un par Renliju? Vārdi pārslīdēja pār Dāvosa lūpām, pirms viņš paguva tos apdomāt.

Karalis krietnu brīdi klusēja. Tad ļoti klusi atbildēja: Es par to reizēm sapņoju. Par Renlija nāvi. Zaļa telts, sveces, kliedzoša sieviete. Un asinis. Staniss paskatījās uz savām rokām. Es vēl gulēju, kad viņš nomira. Tavs Devans var to apliecināt. Viņš mēģināja pamodināt mani. Tuvojās saullēkts, un mani vīri uztraukti gaidīja. Man jau vajadzēja būt pilnās bruņās un zirga mugurā. Es zināju, ka rītausmā Renlijs uzbruks. Devans stāsta, ka es esot mētājies un kliedzis, bet kāda gan tam nozīme? Tas bija sapnis. Es biju savā teltī, kad Renlijs nomira, un, kad es pamodos, manas rokas bija tīras.

Sīrs Dāvoss Sīvorts juta, ka nocirstie pirkstgali sāk kņudēt. "Te kaut kas nav kārtībā," bijušais kontrabandists nodomāja. Taču viņš tikai pamāja ar galvu un noteica: Skaidrs.

-    Renlijs piedāvāja man persiku. Sarunu laikā. Ņirgājās par mani, nepakļāvās man, draudēja un piedāvāja persiku. Man likās, ka viņš grasās izraut zobenu, tāpēc es ķēros pie savējā. Vai tāds bija viņa nodoms likt man izrādīt bailes? Vai varbūt tas bija viens no viņa bezjēdzīgajiem jociņiem? Kad viņš klāstīja, cik gan salds šis persiks esot, vai viņa vārdos bija arī kāda slēpta nozīme? Karalis papurināja galvu, gluži kā suns, kurš sapurina trusi, lai pārlauztu tam sprandu. Tikai Renlijs mani spēja tā satracināt ar parastu augli. Izvēloties nodevību, viņš nolēma sevi nāvei, taču es viņu mīlēju, Dāvos. Tagad es to saprotu. Es zvēru, ka došos kapā, domādams par sava brāļa persiku.

Tā runājoties, viņi bija nonākuši līdz nometnei un jāja garām kārtīgām telšu rindām, plandošiem karogiem un vairogu un šķēpu kaudzēm. Nāsīs cirtās zirgābolu smārds, kas jaucās ar ugunskuru dūmiem un ceptas gaļas smaržu. Staniss pievilka pavadu un uz mirkli apturēja zirgu, lai strupi uzrietu pavēlniekam Florentam un pārējiem, ka šobrīd viņi ir brīvi, bet pēc stundas viņš gaida visus savā paviljonā uz kara padomi. Vīri paklanījās un pajuka uz visām pusēm, bet Dāvoss un Melisandre devās uz karaļa pagaidu mājokli.

Teltij bija jābūt lielai, jo te pulcējās karogneši uz padomes sēdēm, taču te nebija nekā grezna. Tā bija parasta armijas telts no smaga auduma, kas bija nokrāsots tumši dzeltens un reizēm izskatījās pēc zelta. Tikai karaliskais karogs, kas plīvoja virs centrālā balsta, liecināja, ka šī ir valdnieka apmešanās vieta. Tas un vēl sargi, karalienes vīri, kas stāvēja, atbalstījušies uz gariem šķēpiem. Pāri viņu namu emblēmām bija uzšūta liesmojošā sirds.

Pienāca zirgupuiši, lai palīdzētu viņiem nokāpt no zirgiem. Viens no sargiem paņēma Melisandres neparocīgo karogu un ietrieca tā kātu dziļi mīkstajā zemē. Devans stāvēja telts ieejas vienā pusē, gatavs pacelt audumu, kad karalis pienāktu tuvāk. Blakus viņam stāvēja vecāks ieroču nesējs. Staniss noņēma kroni un pasniedza to Devanam. Aukstu ūdeni, divus kausus. Dāvos, pavadi mani! Kundze, es jūs uzaicināšu, kad man būs tāda vajadzība.

-    Kā karalis pavēl. Melisandre paklanījās.

Pēc spožās rīta gaismas paviljona iekšpuse likās vēsa un krēslaina. Staniss apsēdās uz vienkārša koka ķebļa un pamāja Dāvosam uz otru tādu pašu. Iespējams, pienāks diena, kad es tevi, kontrabandist, iecelšu par valdnieku. Kaut vai tikai tāpēc, lai pakaitinātu Seltigāru un Florentu. Nedomāju gan, ka tu jutīsies par to īpaši pateicīgs. Tas nozīmēs, ka tev nāksies paciest garlaicīgas sapulces un tēlot, ka tevi saista mūļu īdēšana.

-    Kāpēc tad jūs rīkojat sapulces, kurām nav nekādas jēgas?

-    Mūļi dievina savu īdēšanu, kāpēc tad vēl? Un man ir vajadzīgs, lai viņi vilktu manus ratus. Un, protams, ļoti reti, bet gadās, ka tiek pateikts arī kaut kas vērtīgs. Bet šodien, šķiet, nebūs mana laimīgā diena re, te nāk tavs dēls ar ūdeni.

Devans nolika paplāti uz galda un piepildīja divas māla krūzes. Karalis pirms dzeršanas iekaisīja ūdenī šķipsniņu sāls. Dāvoss savējo dzēra tīru, kaut gan būtu devis priekšroku vīnam. Jūs stāstījāt par savu padomi?

-     Ļauj, es tev izstāstīšu, kā viss notiks. Valdnieks Velarions mudinās līdz ar pirmo gaismu uzbrukt cietokšņa mūriem, āķi un izbīdāmās kāpnes pret bultām un verdošu eļļu. Jaunākajiem mūļiem tas liksies brīnišķīgs priekšlikums. Estermonts dos priekšroku aplenkuma pastiprināšanai un aizstāvju nomērdēšanai badā, ko savulaik ar mani mēģināja izdarīt Tīrels un Sarkanvīns. Tas var prasīt gadu, bet vecie mūļi ir pacietīgi. Un valdnieks Kārons ar pārējiem, kam patīk spārdīties, gribēs pacelt sīra Kortneja cimdu un likt mūsu likteni uz vienas divkaujas kārts. Katrs no viņiem iztēlosies, ka tieši viņš tiks izvēlēts par manu cīnītāju un iegūs nemirstīgu slavu. Karalis iztukšoja krūzi. Un ko tu man ieteiktu, manu kontrabandist?

Dāvoss brīdi domāja un tad atbildēja. Nekavējoties uzbrukt Karaļa ostai.

Karalis iespurdzās. Un atstātu Vētrasgalu neieņemtu?

-     Sīram Kortnejam nav armijas, kas varētu jums kaitēt. Lanisteriem tāda ir. Aplenkums vilksies pārāk ilgi, divkauja ir pārāk riskanta un uzbrukums prasīs tūkstošiem dzīvību, turklāt pastāv iespēja, ka tas nebūs veiksmīgs. Un nav arī īstas vajadzības. Kad būsiet gāzis no troņa Džofreju, šim cietoksnim neatliks nekas cits, kā tikai pievienoties jums kopā ar visiem pārējiem. Nometnē runā, ka pavēlnieks Tīvins Lanisters steidzoties uz rietumiem, lai paglābtu Lanisportu no ziemeļnieku atriebības…

-    Tev, Devan, ir diezgan prātīgs tēvs, karalis vērsās pie zēna, kas stāvēja viņam līdzās. Viņš liek man vēlēties, lai manā dienestā būtu vairāk kontrabandistu. Un mazāk valdnieku. Tiesa, vienā ziņā tev, Dāvos, nav taisnība. Vajadzība ir. Ja es aizmugurē atstāšu neieņemtu Vētrasgalu, runās, ka mani te ir sakāvuši. Un to nu es nevaru pieļaut. Vīri nemīl mani tā, kā mīlēja manus brāļus. Viņi kalpo man tāpēc, ka baidās… un sakāve var nomākt bailes. Cietoksnim ir jākrīt. Karaļa apakšžoklis sakustējās, zobiem noskrapstot. Jā, un tam ir jānotiek ātri. Dorens Martels ir sapulcinājis savus karogus un nostiprinājis kalnu pārejas. Viņa dornieši ir gatavi uzbrukt pierobežai. Un ar Gaisa dārziem ir jārēķinās. Mans brālis lielāko daļu savas armijas atstāja pie Rūgtā Tilta tur palika gandrīz sešdesmit tūkstoši kājnieku. Es nosūtīju sievasbrāli sīru Erolu kopā ar sīru Pārmenu Kreinu pārņemt šī karapulka komandēšanu, taču viņi nav atgriezušies. Es baidos, ka sīrs Lorass Tīrels sasniedza Rūgto Tiltu pirms maniem sūtņiem un pats stājās brāļa armijas priekšgalā.

-    Tas ir vēl viens iemesls, lai ieņemtu Karaļa ostu pēc iespējas ātrāk. Saladors Sāns man teica, ka…

-    Saladors Sāns domā tikai par zeltu! Staniss uzsprāga. Viņa prāts ir pārņemts ar sapņiem par dārgumiem, kas it kā ir noglabāti zem Sarkanā cietokšņa, tāpēc nerunāsim vairs par Saladoru Sānu. Tad, kad man būs nepieciešami militāri padomi no līsiešu lielceļa laupītājiem, es nolikšu kroni un iestāšos Naktssardzē. Karaļa plauksta savilkās dūrē. Vai tu, kontrabandist, esi ieradies šeit, lai kalpotu man, vai lai kaitinātu mani ar iebildumiem.

-    Lai kalpotu jums, Dāvoss atbildēja.

-    Tad uzklausi mani. Sīra Kortneja palīgs ir Fosoveju brālēns. Valdnieks Medovs, divdesmitgadīgs zaļknābis. Ja ar Penrouzu notiktu kāda nelaime, Vētrasgala garnizona komandēšanu pārņemtu šis jauneklis. Un viņa brālēni uzskata, ka viņš pieņemtu manus noteikumus un atvērtu pils vārtus.

-    Es atceros kādu citu jaunekli, kuram tika uzticēts Vētrasgals. Arī viņam toreiz nebija daudz vairāk par divdesmit.

-    Valdnieks Medovs nav tik auniski stūrgalvīgs, kāds es reiz biju.

-   Stūrgalvīgs vai gļēvs, kāda tur starpība? Sīrs Kortnejs Penrouzs par spīti saviem gadiem man likās vesels kā vērsis.

-   Tāpat kā mans brālis dienu pirms nāves. Nakts ir tumša un baismu pilna, Dāvos.

Dāvoss Sīvorts juta, kā uz spranda saslienas matiņi. Manu pavēlniek, es jūs nesaprotu.

-    Es negaidu no tevis sapratni. Tikai kalpošanu. Sīrs Kortnejs rīt jau būs miris. Melisandre to redzēja nākotnes liesmās. Gan viņa nāvi, gan to, kā viņš mirs. Lieki teikt, ka viņš nemirs bruņinieku divkaujā. Staniss pastiepa krūzi, un Devans no krūkas to vēlreiz piepildīja. Viņas liesmas nemelo. Viņa paredzēja arī Renlija bojāeju. Redzēja, vēl būdama Pūķakmenī, un pastāstīja par to Selīsei. Valdnieks Velarions un tavs draugs Saladors Sāns būtu gribējuši, lai es uzbrūku Džofrejam, taču Melisandre man vēstīja ja es došoties uz Vētrasgalu, tad iegūšot lielāko daļu brāļa spēka, un viņai bija taisnība.

-    B-bet, Dāvoss sastomījās, valdnieks Renlijs ieradās šeit tikai tāpēc, ka jūs bijāt aplencis cietoksni. Pirms tam viņš devās uz Karaļa ostu pret Lanisteriem, viņš būtu…

Staniss sagrozījās uz cietā ķebļa un saviebās. Pirms tam… būtu… par ko tu runā? Viņš rīkojās tā, kā rīkojās. Renlijs ieradās šeit ar visiem saviem karogiem un persikiem un atrada te savu nāvi… un man tas nāca tikai par labu. Melisandre savās liesmās redzēja vēl kādu citu dienu. Dienu, kad Renlijs zaļajās bruņās devās uz dienvidiem, lai sakautu manu armiju pie Karaļa ostas sienām. Ja es būtu saticies ar brāli tur, tad, iespējams, viņa vietā būtu miris es.

-    Vai, iespējams, jūs būtu apvienojuši savus spēkus, lai sakautu Lanisterus, Dāvoss iebilda. Kāpēc jūs nepieļaujat šādu varbūtību? Ja viņa redzēja divas nākotnes, tad… abas nevar piepildīties.

Karalis Staniss ar pirkstu norādīja uz viņu. Te tu kļūdies, Sīpolu bruņiniek. Ir gaismas, kas met vairāk par vienu ēnu. Nostājies pie ugunskura naktī, un tu par to pats pārliecināsies. Liesmas izvijas un dejo, tās nekad nesastingst. Ēnas te izstiepjas garumā, te sarūk, un aiz katra cilvēka to ir ducis. Dažas blāvākas par pārējām, tas arī viss. Tāpat cilvēki met ēnu arī nākotnē. Vienu vai vairākas. Melisandre redz tās visas.

-     Tev šī sieviete nepatīk, Staniss turpināja. Es to saprotu, Dāvos, es neesmu akls. Arī maniem vīriem viņa neiet pie sirds. Estermonts uzskata, ka liesmojošā sirds ir slikta zīme, un vēlas, lai mēs kā iepriekš cīnītos zem kronētā brieža. Sīrs Gijārds uzstāj, ka sievietei nevajadzētu būt manai karognesējai. Citi sačukstas, ka viņai neesot vietas manās kara padomēs, ka man vajadzētu nosūtīt viņu atpakaļ uz Ašai, ka tas esot grēks, ja viņa pavadot nakti manā teltī. Jā, viņi sačukstas… bet viņa tikmēr kalpo.

-    Kā kalpo? Dāvoss vaicāja, baidīdamies no atbildes.

-   Kā nepieciešams. Karalis paskatījās uz Sīpolu bruņinieku. Un tu?

-    Es… Dāvoss aplaizīja lūpas. Esmu gatavs pildīt jūsu pavēles. Kas man jādara?

-    Nekas tāds, ko tu nebūtu darījis iepriekš. Tev tikai nakts melnumā jāizvada kuģis zem cietokšņa un jāpiestāj krastā nepamanītam. Vai tu to spēsi?

-    Jā. Šonakt?

Karalis strupi pamāja. Tev būs vajadzīgs mazāks kuģis. Ne Melnā Beta. Neviens nedrīkst zināt, ko tu dari.

Dāvoss gribēja iebilst. Tagad viņš bija bruņinieks, ne vairs kontrabandists. Turklāt viņš nebija slepkava. Taču, kad viņš pavēra muti, visi vārdi kaut kur pagaisa. Šis bija Staniss, viņa taisnīgais pavēlnieks, kuram viņš bija parādā par visu, kas viņam tagad ir. Turklāt Dāvosam vajadzēja domāt arī par dēliem. "Lai dievi žēlīgi, ko gan šī sieviete ar viņu izdarījusi?"

-    Tu apklusi, Staniss ieminējās.

"Un man vajadzētu turpināt klusēt," Dāvoss pats sev piekodināja, tomēr pēc mirkļa teica: Gaišība, jums ir jāieņem pils, to es tagad saprotu, taču ir jābūt arī citiem veidiem. Tīrākiem veidiem. Ļaujiet sīram Kortnejam paturēt to bastarda puiku, un, iespējams, viņš padosies.

-     Man, Dāvos, tas puika ir vajadzīgs. Vajadzīgs. Arī to Melisandre redzēja liesmās.

Dāvoss mēģināja iedomāties vēl kādu risinājumu. Visā Vētrasgalā nav neviena bruņinieka, kurš spētu stāties pretī siram Gijārdam vai pavēlniekam Kāronam, vai simtiem citu vīru, kas kalpo jums. ŠI divkauja… varbūt sīrs Kortnejs meklē veidu, kā padoties, nezaudējot godu? Pat ja viņam par to būtu jāsamaksā ar paša dzīvību?

Karaļa sejai kā vēja dzīts mākonis pārslīdēja satraukta izteiksme.

drīzāk viņam padomā ir kāda viltība. Nekāda divkauja nenotiks. Sīrs Kortnejs bija pagalam, pirms viņš nosvieda savu cimdu. Liesmas, Dāvos, nemelo.

"Taču esmu vajadzīgs es, lai to pareģojums piepildītos," viņš nodomāja. Jau sen Dāvoss Sīvorts nebija juties tik draņķīgi.

Un tā nu viņš atkal slīdēja pāri Kuģlaužu līcim nakts tumsā, stūrēdams nelielu laiviņu ar melnu buru. Debesis un jūra bija tādā pašā krāsa. Gaisā jautās tas pats sāls un ūdens čuksti pret laivas priekšgalu bija liesi tādi paši, kādus viņš tos atcerējās. Ap cietoksni ņirbēja tūkstošiem ugunskuru, gluži kā pirms sešpadsmit gadiem, kad Vētrasgalu bija aplenkuši Tīreli un Sarkanvīni. Bet daudz kas bija citādi.

"Beidzamajā reizē es uz Vētrasgalu vedu dzīvību sīpolu veidā. Šoreiz la ir nāve ašajietes Melisandres izskatā." Pirms sešpadsmit gadiem buras plīkšķēja un plaukšķēja, vējam kaut nedaudz mainoties, tāpēc viņš las nolaida un ceļa pēdējo posmu veica, airēdams ar lupatām aptītiem airiem. Bet pat tad sirds likās sitamies kaklā. Taču vīri uz Sarkanvīnu galerām garā aplenkuma laikā bija kļuvuši slinki un viņiem izdevās izslīdēt cauri blokādei kā pa melnu samtu. Šoreiz visi kuģi piederēja Stanisam un vienīgās briesmas varēja draudēt no sargiem uz cietokšņa mūriem. Tomēr Dāvoss jutās uzvilkts kā stopa stiegra.

Melisandre sarāvusies sēdēja uz sola. Sievietes augumu no galvas līdz papēžiem ietina tumši sarkanā apmetņa krokas un tikai zem kapuces varēja manīt pavīdam bālu seju. Dāvosam patika ūdens. Viņš vislabāk gulēja, kad zem viņa šūpojās klājs, un vēja nopūtas vantīs viņam patika labāk par jebkurām skaņām, ko izveicīgs muzikants spēj izvilināt no arfas. Taču pat jūra šonakt nesniedza cerēto mieru. Es saožu tevī bailes, sīr bruņiniek, sarkanā sieviete klusi sacīja.

-     Kāds man reiz teica, ka nakts esot tumša un baismu pilna. Un šonakt es neesmu bruņinieks. Šonakt es atkal esmu kontrabandists Dāvoss. Un priecātos, ja jūs būtu sīpols.

Viņa iesmējās. Vai jūs baidāties no manis? Vai no tā, ko mēs darām?

-    No tā, ko jūs darāt. Man ar to nav nekāda sakara.

-    Jūs uzvilkāt buras. Jūsu roka tur stūri.

Dāvoss klusēdams turpināja ceļu. Tuvāk krastam ūdens virsmu kā augoņi bija izraibinājušas klinšu radzes, tāpēc viņš meta līkumu apkārt bīstamajām vietām, turēdamies tālāk līcī. Pirms doties uz malu, vajadzēja sagaidīt paisumu. Vētrasgals viņiem aiz muguras pamazām saruka, taču sarkano sievieti tas, šķiet, neuztrauca. Vai jūs, Dāvos Sīvort, esat labs cilvēks? viņa vaicāja.

"Vai labs cilvēks darītu to, ko es šobrīd daru?" Es esmu vīrietis, viņš atbildēja. Es esmu mīļš pret savu sievu, kaut esmu gulējis arī ar citām sievietēm. Es cenšos būt labs tēvs saviem dēliem, cenšos palīdzēt viņiem atrast savu vietu pasaulē. Jā, es esmu pārkāpis likumu, taču nekad neesmu juties ļauns. Es teiktu, ka manī, kundze, sadzīvo gan labais, gan sliktais.

-    Tātad pelēks vīrs, Melisandre secināja. Nedz balts, nedz melns, bet spējīgs rīkoties abējādi. Vai tāds jūs esat, sīr Dāvos?

-    Un ja tā arī būtu? Manuprāt, vairākums cilvēku ir pelēki.

-    Ja puse sīpola ir sapuvusi melna, tad tas ir sapuvis sīpols. Vīrs ir vai nu labs, vai ļauns.

Ugunskuri aiz viņiem bija saplūduši tālā atblāzmā, ko varēja saskatīt pret melnajām debesīm, un krastu gandrīz vairs nevarēja redzēt. Bija pienācis laiks griezties atpakaļ. Sargiet galvu, kundze. Dāvoss pastūma stūres šķērskoku un, uzsitusi melna ūdens vilni, nelielā laiva pagriezās. Atbalstījusies ar vienu roku pret bortu, Melisandre pieliecās zem rājas, kas nošūpojās viņai virs galvas, mierīga kā vienmēr. Koks iečīkstējās, audums noplīkšķēja un ūdens uzšļakstījās tik skaļi, ka varēja likties viņus noteikti sadzirdēs cietokšņa sargi. Tomēr Dāvoss zināja, ka tas nenotiks. Pret jūru vērstos biezos Vētrasgala mūrus sasniedza tikai bezgalīgā viļņu sišanās pret klintīm un arī tā kā tik tikko saklausāma atbalss.

Paisums uzblīda zem viņiem un nesa laivu atpakaļ uz krasta pusi.

-    Jūs runājat par vīriem un sīpoliem, Dāvoss vērsās pie Melisandres.

-    Un kā ir ar sievietēm? Vai tad ar viņām nav līdzīgi? Kundze, kāda esat jūs laba vai ļauna?

Jautājums lika viņai klusi iesmieties. O, laba. Arī es savā ziņā esmu bruņinieks, mīļo sīr. Gaismas un dzīvības cīnītājs.

-    Tomēr šonakt jūs grasāties kādu nogalināt, viņš sacīja. Tāpat kā jūs nogalinājāt mestru Kresenu.

-    Jūsu mestrs pats noindējās. Bija iecerējis nozāļot mani, taču mani sargā augstāka vara, bet viņu ne.

-    Un Renlijs Barateons? Kas nogalināja viņu?

Viņa pagrieza galvu. Zem kapuces mestās ēnas acis liesmoja kā blāvi sarkanas sveces liesmas. Es tā nebiju.

-    Jūs melojat. Dāvoss tagad bija pārliecināts.

Melisandre atkal iesmējās. Jūs esat apmaldījies tumsā un aizdomās, sir Dāvos.

-   Mums ir paveicies, Dāvoss norādīja uz tālajām gaismiņām, kas mirguļoja uz Vētrasgala mūriem. Vai jūtat, cik vējš ir auksts? Tāpēc sargi spiedīsies tuvāk lāpām. Mazliet siltuma, mazliet gaismas tas šādās naktīs ir tik patīkami. Taču gaisma padarīs viņus aklus, tāpēc sargi neredzēs mūsu tuvošanos. Es ceru. Tagad mūs sargā tumsas dievs, kundze. Arī jūs.

Liesmiņas Melisandres acīs likās iedegamies mazliet spožāk. Neizrunājiet šo vārdu, sīr. Ja nevēlaties piesaukt viņa melno aci. Viņš nevienu nesargā, to es varu jums droši apgalvot. Viņš ir visa dzīvā ienaidnieks. Jūs pats teicāt, ka mūs paslēpj lāpas. Uguns. Gaismas Dieva spožā dāvana.

-    Lai būtu, kā vēlaties.

-    Vai, drīzāk, kā vēlas viņš.

Vējš sāka mainīties, Dāvoss to juta un saskatīja melnā auduma viļņos. Viņš pasniedzās pēc tauvām. Palīdziet man nolaist buru. Atlikušo ceļu es airēšu.

Divatā, laivai šūpojoties zem kājām, viņi nolaida auduma četrstūri. Paņēmis airus un ielaidis tos melnajā, ņirbošajā ūdenī, viņš pajautāja: Kas airēja to laivu, kurā jūs braucāt pie Renlija?

-    Pēc tā nebija vajadzības, viņa atbildēja. Viņš bija neaizsargāts. Bet te… šis Vētrasgals ir sena vieta. Te akmeņos ir ieaustas burvestības. Tumši mūri, cauri kuriem nespēj izlavīties ne ēna, sena vieta, aizmirsta, tomēr vēl arvien pastāvoša.

-    Ēna? Dāvoss juta, kā ķermeni pārklāj zosāda. Ēna ir tumsas daļa.

-    Jūs esat glupāks par bērnu, sīr bruņiniek. Tumsā ēnu nav. Ēnas ir gaismas kalpi, uguns bērni. Jo spožāka liesma, jo tumšāku ēnu tā met.

Saraucis pieri, Dāvoss ar zīmēm parādīja, lai viņa apklust. Viņi atkal tuvojās krastam, un balss uz ūdens ir saklausāma jo tālu. Viņš turpināja airēt, bet airu tikko dzirdamos šļakstus apslāpēja viļņu ritms. Vētrasgala jūras puses nocietinājumi slējās uz baltas klints. Kaļķainā akmens nogāze slējās stāvus augšup un bija apmēram pusotru reizi augstāka par pašu mūri. Klintī vīdēja mute un turp arī devās Dāvoss, tāpat kā pirms sešpadsmit gadiem. Tur sākās eja zem klints, kur senatnes vētru pavēlnieki bija izbūvējuši piestātni.

Eja bija izbraucama tikai paisuma laikā, un ari tad varēja izrādīties bīstama, taču Dāvosa kontrabandista iemaņas nekur nebija zudušas. Viņš veikli izvadīja laivu starp asajām klinšu radzēm, līdz priekšā pavērās alas mute. Dāvoss ļāva viļņiem ienest viņus zem pils. Ūdens kūkumi plīsa visapkārt, svaidīdami laivu no vienas puses uz otru un izmērcēdami braucējus līdz ādai. No drūmajām, plēsonīgajām putām pēkšņi iznira iepriekš nepamanīts akmens pirksts, un Dāvosam tik tikko izdevās no tā atgrūsties ar airi.

Kad viņi ieslīdēja dziļāk, visu apņēma tumsa, un ūdens viļņošanās aprima. Mazā laiviņa palēnināja gaitu un sāka lēnām griezties. Viņu elpa atbalsojās sienās, līdz likās skanam no visām pusēm. Dāvoss nebija iedomājies, ka tumsa būs tik piķa melna. Pagājušajā reizē eju apgaismoja lāpas, bet no šaujamlūkām griestos viņam toreiz sekoja badā mirstošu vīru acis. Vārtu režģis atradās tepat kaut kur līdzās. Dāvoss lika lietā airus, lai pagausinātu laivas peldējumu, un drīz vien viņi viegli atdūrās pret metālu.

-    Tālāk netiksim, ja vien jums cietoksnī nav kāds savējais, kurš varētu pacelt vārtus. Viņa čuksti pārtecēja pāri ūdens šļakstiem kā peļu rinda uz sārtām, mīkstām ķepiņām.

-    Vai mēs atrodamies aiz mūriem?

-    Jā. Zem. Bet tālāk netiekam. Režģis sniedzas līdz pašam dibenam. Un stieņi atrodas pārāk cieši, lai starp tiem spētu izspraukties pat bērns.

Atbilde neatskanēja, tikai klusa čaboņa. Un tad tumsā uzziedēja gaisma.

Dāvoss pacēla plaukstu, lai piesegtu acis, un viņam aizrāvās elpa. Melisandre bija atmetusi kapuci un izslīdējusi no sarkanajām drānām. Zem tām viņa bija pilnīgi kaila un ar milzīgu gaidību vēderu. Piebriedušās krūtis smagi nokarājās, bet vēders bija tā izspīlējies, ka likās tūlīt varētu pārsprāgt. Lai dievi mūs sargā, viņš nočukstēja un izdzirdēja viņas smieklus, dobjus un aizsmakušus. Viņas acis gailēja kā kvēlošas ogles, un sviedri, kas klāja tās ādu, likās izstarojam gaismu. Melisandre spīdēja.

Elsodama viņa nometās tupus un paplēta kājas. Pa stilbu iekšpusi plūda tintes melnuma asinis. Viņas kliedziens varēja būt gan sāpju agonija, gan ekstāzes prieks vai varbūt abi. Tad Dāvoss ieraudzīja, ka no viņas klēpja izlaužas bērna galva. Pēc tās no sievietes izlocījās divas rokas, kas ar ķerīgiem, melniem pirkstiem apvijās ap Melisandres saspringtajiem gurniem, līdz pasaulē izslīdēja visa ēna un izauga garāka par Dāvosu, izauga līdz pašiem tuneļa griestiem, sliedamās pāri laivai. Viņam bija iespēja to vērot tikai mirkli un tad ēna, izlocījusies cauri nolaižamo vārtu režģim un aizsteigusies tālāk pa ūdens virsmu, pagaisa. Tomēr īsais mirklis bija pietiekami garš.

Dāvoss pazina šo ēnu. Un pazina vīru, kurš to meta.

DŽONS

Nakts melnumā atskanēja raga skaņas. Džons paslējās uz elkoņa un roka pēc ieraduma pastiepās pēc Garā Naga. Ari nometne ap viņu sāka rosīties. "Rags, kas pamodina gulētājus," viņš nodomāja.

Ilgā, zemā skaņa šķita vēl dunam ausis. Sargi pie riņķmūra vēl arvien stāvēja savos posteņos, galvas pagriezuši uz rietumiem, un viņu elpa meta garaiņu mutuļus saltajā gaisā. Kad raga signāls apklusa, pat vējš pārstāja pūst. Vīri izvēlās no segapakšas un pasniedzās pēc šķēpiem un zobenu siksnām, kustēdamies pēc iespējas klusāk un vienlaikus ieklausīdamies, lezviedzās zirgs, bet kāds to tūlīt apklusināja. Uz mirkli likās, ka viss mežs gaida, aizturējis elpu. Naktssardzes brāļi gaidīja otru raga pūtienu, lūgdamies, kaut tas neatskanētu, un baidīdamies par to, ka tas tomēr atskanēs.

Kad klusums izstiepās neizturami ilgs un viri beidzot saprata, ka otra pūtiena nebūs, viņi pamuļķīgi sasmaidījās, it kā noliegdami, ka pirms mirkļa bija uztraukušies. Džons Sniegs iemeta ugunskurā pāris zaru, apjoza zobena siksnu, uzvilka zābakus, nopurināja no apmetņa gružus un rasu, tad uzmeta to plecos. Liesmas uzplauka ar jaunu spēku, un, kamēr viņš ģērbās, pāri sejai pāršalca patīkams siltuma vilnis. Viņš varēja saklausīt augsto komandieri rosāmies teltī. Pēc brīža Mormonts pacēla ieejas audumu. Viens pūtiens? Viņam uz pleca sēdēja sabozies un kluss krauklis, izskatīdamies pagalam sadrūvējies.

Viens, manu pavēlniek, Džons apstiprināja. Brāļi atgriežas.

Mormonts pagājās uz ugunskura pusi. Pusrocis. Pamatīgi nokavējies. Katra gaidīšanas diena bija padarījusi augsto komandieri arvien nemierīgāku. Vēl mazliet ilgāk, un viņš sajuktu prātā. Parūpējies, lai vīriem būtu karsts ēdiens, un sagatavojiet barību arī zirgiem. Lai Korīns nekavējoties ierodas pie manis.

-     Es viņu atvedīšu, manu pavēlniek. Vīriem no Ēnu torņa bija vajadzējis ierasties jau pirms vairākām dienām. Kad tie neparādījās, brāļi sāka prātot, kas varētu būt noticis. Pie ugunskura Džons dzirdēja dažādus drūmus pareģojumus, turklāt ne tikai no Skumjā Eda mutes. Sīrs Otīns Vīzers uzskatīja, ka pēc iespējas ātrāk jāatkāpjas uz Melno pili. Sīrs Maladors Loke domāja, ka jādodas uz Ēnu torni cerībā atrast Korīna pēdas un noskaidrot, kas ar viņu noticis. Un Torens Smolvuds gribēja doties dziļāk kalnos. Menss Raiders zina, ka viņam nāksies cīnīties ar Sardzi, Torens bija paziņojis, taču viņš nekad neiedomātos mūs meklēt tik tālu ziemeļos. Ja mēs dotos augšup pa Pienupi, mēs varētu pārsteigt viņu nesagatavotu un sakaut lupatu lēveros, pirms viņš aptvertu, kas noticis.

-     Skaita ziņā viņa pulki būs krietni lielāki, sīrs Otīns iebilda.

-    Krāsters zināja teikt, ka viņš pulcinot lielu armiju. Daudzus tūkstošus. Bez Korīna mūsu ir tikai divi simti.

-    Ielaidiet divus simtus vilku desmittūkstoš aitu barā un paskatieties, kas notiks, sīr, Smolvuds nezaudēja pārliecību.

-    Toren, starp tām aitām ir arī āži, brīdināja Džārmens Bakvels.

-     Jā, un, iespējams, pat dažas lauvas. Grabsvārcis, Suņagalvas Harma, Alfīns Vārnkāvis…

-    Es par viņiem zinu tikpat labi kā tu, Bakvel, Torens Smolvuds atcirta. Un es grasos tikt pie viņu galvām, pie viņu visu galvām. Tie taču ir mežoņi. Ne karavīri. Pāris simtu, visdrīzāk, piedzērušos tēviņu milzīgā sieviešu, bērnu un vergu pūlī. Mēs viņus pārsteigsim un aiztrieksim gaudojošus atpakaļ uz viņu būdām.

Strīdi ilga vairākas stundas, tomēr vīri tā arī nespēja vienoties. Vecais Lācis bija pārāk stūrgalvīgs, lai atkāptos, taču viņš arī netaisījās skriet pa galvu, pa kaklu augšup gar Pienupi, lai mestos kaujā. Galu galā neko nenolēma tikai vēl dažas dienas pagaidīt vīrus no Ēnu torņa un, ja viņi neparādītos, tad apspriesties vēlreiz.

Bet tagad viņi bija klāt. Tas nozīmēja, ka lēmumu vairs nevarēs atlikt. Džons priecājās vismaz par to. Ja reiz viņiem ir jācīnās ar Menšu Raideru, tad labāk to darīt uzreiz.

Skumjo Edu viņš atrada pie ugunskura žēlojamies par to, cik grūti šim esot gulēt, ja cilvēkiem tā patīkot pūst ragus kaut kur mežos. Džons sagādāja viņam jaunu iemeslu pagausties. Kopā viņi pamodināja Heiku, kas uzklausīja augstā komandiera pavēles ar lamu straumi, tomēr piecēlās un sadzenāja duci brāļu, kas ņēmās griezt saknes zupai.

Kad Džons gāja šķērsām pāri nometnei, elsodams piesteidzās Sems. Zem melnās kapuces drauga seja bija bāla un apaļa kā mēness. Es dzirdēju ragu. Vai atgriezies tavs tēvocis?

-    Nē, vīri no Ēnu torņa. Kļuva arvien grūtāk saglabāt cerību, ka bendžens Stārks varētu atgriezties sveiks un vesels. Apmetnis, ko Džons bija atradis Dūres pakājē, varēja būt piederējis vai nu tēvocim, vai kādam no viņa vīriem. Pat Vecais Lācis to atzina, taču kāpēc tas bija aprakts šeit, turklāt vēl ar pūķakmens ieročiem tajā, neviens nespēja atbildēt. Sem, man jāiet.

Pie riņķmūra sargi vilka stieņus ārā no pussasalušās zemes, lai izveidotu ieeju nometnē. Drīz vien pirmie Ēnu torņa brāļi sāka kāpt augšup pa nogāzi. Viņi bija tērpušies ādās un kažokos, šur tur manīja pa kādam tērauda vai bronzas gabalam. Kalsnās, skarbās sejas klāja pamatīgas bārdas, kas padarīja viņus tikpat pinkainus kā viņu nelielie zirdziņi. Džons bija pārsteigts, ka vairāku rikšotāju mugurā sēdēja pa diviem vīriem. Kad viņš ieskatījās ciešāk, varēja redzēt, ka daudzi brāļi ir ievainoti, tātad ceļā gadījušās sadursmes.

Džons saprata, kurš no vīriem ir Korīns Pusrocis, tikko jauneklis ieraudzīja viņu, kaut gan abi nekad nebija tikušies. Lielais izlūks bija īsta Sardzes leģenda lēns vārdos un ātrs rīcībā, garš un taisns kā šķēps, gariem locekļiem un nopietniem vaibstiem. Atšķirībā no pārējiem viņš bija gludi noskuvies. Smagā, apsarmojušā bizē sapītie mati no bruņucepures apakšas sniedzās līdz pusmugurai, bet melnās drēbes, bija tā izbalējušas, ka drīzāk likās pelēkas. Plaukstai, kas turēja pavadu, bija tikai īkšķis un rādītājpirksts. Pārējos pirkstus Pusrocis bija zaudējis, atvairot mežoņa cirvi, kas citādi būtu pāršķēlis viņa galvaskausu. Runāja, ka Korīns pēc tam esot iegrūdis sakropļoto dūri cirvja vicinātājam sejā, piešķaidot šim acis ar asinīm, un tad nogalinājis pusaklo uzbrucēju. Kopš tās dienas mežoņiem aiz Mūra nebija nesamierināmāka ienaidnieka par Pusroci.

Džons sasveicinājās ar viņu. Komandieris Mormonts vēlas jūs nekavējoties redzēt. Es aizvedīšu jūs līdz viņa teltij.

Korīns nolēca no zirga. Mani vīri ir izsalkuši, un arī zirgus vajadzētu apkopt.

-    Mēs par visiem parūpēsimies.

Izlūks atdeva pavadu vienam no saviem vīriem un sekoja Džonam.

-    Tu esi Džons Sniegs. Līdzīgs savam tēvam.

-    Vai jūs viņu pazināt, pavēlniek?

-    Es neesmu nekāds pavēlnieks. Tikai Naktssardzes brālis. Jā, es pazinu valdnieku Edardu. Un pirms tam arī viņa tēvu.

Džonam nācās pasteigties, lai tiktu līdzi Korīna platajiem soļiem.

-    Valdnieks Rikards mira pirms manas dzimšanas.

-     Viņš bija Sardzes draugs. Korīns atskatījās. Runā, ka kopā ar tevi esot dižvilks.

-    Spoks atgriezīsies rītausmā. Viņš naktīs medī.

Kad viņi nonāca pie Skumjā Eda, tas Vecā Lāča ugunskurā cepa šķiņķa šķēles un vārīja katliņā duci olu. Mormonts sēdēja savā saliekamajā, no ādas un koka darinātajā pārgājienu krēslā. Es jau sāku baidīties par jums. Vai gadījās kādas nepatikšanas?

-     Mēs saskrējāmies ar Alfīnu Vārnkāvi. Menss esot nosūtījis viņu izlūkos gar Mūri, un, kad viņš griezās atpakaļ, mēs viņu pārsteidzām.

-     Korīns noņēma bruņucepuri. Karaļvalstij par Alfīnu vairs nav jāuztraucas, taču vairāki no viņa vīriem aizbēga. Mēs panācām visus, ko spējām, bet, iespējams, daži tomēr tiks atpakaļ līdz kalniem.

-    Kādi zaudējumi?

-     Četri krituši brāļi. Ducis ievainotu. Ienaidnieks zaudēja trīsreiz vairāk vīru. Un dažus mēs saņēmām gūstā. Viens gan no ievainojumiem drīz nomira, bet otrs nodzīvoja gana ilgi, lai mēs varētu viņu nopratināt.

-     Labāk turpināsim sarunu teltī. Džons tev atnesīs kausu alus. Vai varbūt tu gribētu karstvīnu ar garšvielām?

-     Pietiks ar karstu ūdeni. Ola un kāds kumoss šķiņķa arī nenāktu par ļaunu.

-    Kā vēlies. Mormonts pacēla telts ieejas audumu, Korīns Pusrocis pieliecās un iegāja komandiera miteklī.

Eds stāvēja pie katla, ik pa brīdim ar karoti pacilādams olas. Es apskaužu šitās olas, viņš sacīja. Tagad arī man derētu mazliet pavārīties. Ja katls būtu lielāks, es lēktu tur iekšā. Un vēl labāk, ja tur ūdens vietā būtu vīns. Nomirt siltumā un vīnā nemaz nebūtu tas ļaunākais. Es reiz pazinu brāli, kurš vīnā noslīka. Tiesa, tas bija švaks gads un viņa līķis to nepadarīja labāku.

-    Tu dzēri to vīnu?

-     Ir tik briesmīgi atrast brāli mirušu. Arī tev tad gribētos iedzert, valdniek Sniedziņ. Eds apmaisīja katliņu un piemeta vēl šķipsniņu muskatrieksta.

Nemiera urdīts, Džons tupēja pie ugunskura un bakstīja to ar zaru. Viņš spēja saklausīt no telts skanam Vecā Lāča balsi, ko brīdi pa brīdim pārtrauca kraukļa ķērcieni un Korīna Pusroča klusāk sacītais, taču vārdus jauneklis nevarēja atšķirt. Alfins Vārnkāvis pagalam, tas ir labi. Tas bija viens no asinskārākajiem mežoņu laupītājiem, kurš savu iesauku bija ieguvis, nogalinot ne vienu vien melno brāli. "Tad kāpēc pēc šādas u/varas Korīns izklausās tik drūms."

Džons bija cerējis, ka Ēnu torņa vīru ierašanās uzlabos noskaņu nometnē. Tikai vēl vakarvakarā, nākdams no dabisko vajadzību kārtošanas, viņš dzirdēja piecus vai sešus vīrus klusām sarunājamies pie i/deguša ugunskura. Izdzirdējis Četu murminām, ka sen bija laiks atgriezties, Sniegs apstājās, lai ieklausītos. Pie visa vainīgs ir vecais vīrs, kam šitāda izlūkošana? viņš dzirdēja. Mēs tajos kalnos neko neatradīsim, tikai paši savus kapus.

-  Saltilkņos mitinās milži, vilkači un vēl ļaunāki radījumi, bilda Māsu salu Lārks.

-    Es turp nedošos, to es varu apsolīt.

-   Nez vai Vecais Lācis dos tev izvēles iespēju.

-    Varbūt mēs to nedosim viņam, Čets novilka.

Tajā mirklī viens no suņiem pacēla galvu un ierūcās, tāpēc Džonam nācās ātri atkāpties tumsā, pirms viņu pamanīja runātāji. "Man tas nebija jādzird," viņš nodomāja. Jauneklis apsvēra iespēju par dzirdēto ziņot Mormontam, bet nespēja saņemties nosūdzēt brāļus, pat tādus, kā Čets un I -ārks. "Tās bija tikai tukšas pļāpas," viņš centās pārliecināt pats sevi. "Viņi ir nosaluši un nobijušies, tāpat kā mēs visi pārējie." Gaidīt klinšainajā pakalnā augšpus mežam nebija viegli, jo mūžīgi nācās lauzīt galvu par to, ko alnesīs rīts. "Visbriesmīgākais ienaidnieks ir tas, kuru tu neredzi."

Džons izvilka jauno dunci no maksts un brīdi vēroja, kā liesmas atspīd melnajā, spožajā stiklā. Viņš pats bija asmenim pierīkojis koka spalu un notinis to ar kaņepāju auklu. Glīti tas nebija, toties lietot krietni ērtāk. Skumjais Eds sprieda, ka stikla naži esot tikpat noderīgi kā krūšu galiņi uz bruņinieka krūšu bruņām, taču Džons par to nebija tik pārliecināts. Pūķakmens asmens bija asāks par tēraudu, tiesa, arī krietni trauslāks.

"To aprakšanai droši vien ir kāds iemesls."

Viņš bija pagatavojis līdzīgus dunčus arī Grenam un komandierim, bet kaujas ragu atdevis Semam. Kad to aplūkoja rūpīgāk, izrādījās, ka rags ir ieplīsis. Pat pēc tam, kad no tā bija iztīrīti visi netīrumi, Džonam neizdevās izvilināt no tā ne skaņas. Arī raga mala bija apdauzīta, taču Semam patika vecas lietas, pat bezvērtīgas vecas lietas. Pagatavo no tā dzeramo ragu, Džons viņam ieteica, un katru reizi, kad tu no tā dzersi, tu atcerēsies, kā devies izlūkos otrpus Mūrim, līdz pašai Pirmļaužu Dūrei. Sniegs iedeva Semam arī šķēpa uzgali un duci bultu uzgaļu, un izdalīja pārējos starp draugiem, lai veiktos.

Vecajam Lācim stikla duncis bija paticis, taču pie jostas, kā Džons ievēroja, komandieris tomēr kāra tērauda asmeni. Mormonts nebija spējis atbildēt, kas varēja aprakt apmetni un ko tas varēja nozīmēt. "Iespējams, to zinās Korīns." Pusrocis bija devies dziļāk neapgūtajās zemēs nekā jebkurš cits no šobrīd dzīvajiem Sardzes vīriem.

-    Tu pasniegsi ēdienu, vai to darīt man?

Džons iebāza dunci atpakaļ makstī. Es to izdarīšu. Viņš gribēja dzirdēt, par ko runāja Mormonts un Korīns.

Eds nogrieza trīs biezas šķēles no apkaltuša apaļa auzu maizes kukuļa, uzlika tās uz koka paplātes, pārsedza ar šķiņķi un uzlēja arī no tā iztecējušos taukus, bet bļodiņā sakrāva cieti vārītās olas. Džons paņēma bļodu vienā un paplāti otrā rokā un atmuguriski iegāja augstā komandiera teltī.

Korīns sēdēja sakrustotām kājām uz zemes, muguru izslējis taisni kā šķēpu. Viņam runājot, sveces gaisma ik pa brīdim uzplaiksnīja uz stingrajiem, platajiem vaigiem. …Grabsvārcis, Raudu Vīrs un visi citi diži un mazāk diži vadoņi, Pusrocis klāstīja. Viņiem ir vilkači un mamuti, turklāt vairāk vīru, nekā mēs spējām pat iedomāties. Vai tā vismaz viņš apgalvoja. Es nezvērētu, ka sagūstītais runāja patiesību. Ebens uzskata, ka viņš pūta pīlītes, lai pavilktu mazliet garāku savu dzīvi.

-    Lai tā būtu patiesība vai meli, mums ir jābrīdina Mūris, Vecais Lācis noteica, kad Džons nolika paplāti starp viņiem abiem. Un karalis.

-    Kurš no viņiem?

-    Viņi visi. Gan īstie, gan neīstie. Ja reiz viņi apgalvo, ka valda šajā zemē, tad lai arī aizstāv to.

Pusrocis pasniedzās pēc olas un sasita čaumalu pret bļodas malu. Karaļi darīs to, ko gribēs, viņš noteica, lobīdams olu. Visticamāk, tas nebūs nekas dižs. Vislielākās cerības mums ir uz Ziemmalu. Stārkiem ir jāsapulcina ziemeļu spēki.

-    Jā. Lai mēs varētu būt droši par aizmuguri. Vecais Lācis atritināja karti, saviebās, pasvieda to sāņus un atritināja citu. Džons noprata, ka viņš prāto, kur varētu gaidīt triecienu. Sardzes vīri savulaik atradās septiņpadsmit gar Mūri simt līgās izvietotās pilīs, taču tās, brālībai sarūkot, cita pēc citas tika pamestas. Tagad garnizoni atradās tikai trijās un lo Menss Raiders zināja tikpat labi kā viņi paši. Varam cerēt, ka sīrs Ili sers Torns no Karaļa ostas atvedīs papildinājumu. Ja mēs no Ēnu torti a nosūtītu vīrus uz Pelēkūdeņu sardzi un no Austrumsardzes uz Garo Kapkalnu…

-    Pelēkūdeņu sardze ir teju pilnīgi sabrukusi. Akmensdurve kalpotu labāk, ja vien mēs spējam sagādāt vīrus. Leduszīme un Dziļezere arī, iespējams. Un ikdienas patruļas gar nocietinājumiem starp atbalsta punktiem.

-    Patruļas, jā. Divas reizes dienā, ja spējam to nodrošināt. Pats Mūris arī ir varens šķērslis. Neapsargāta tā viņus neapturēs, taču aizkavēs gan. Jo lielāki viņu pulki, jo ilgāku laiku tas prasīs. Spriežot pēc tā, ka aiz viņiem nekas nepaliek, visticamāk, viņu sievietes ir kopā ar vīriem. Tāpat ka bērni un lopi… un vai tad tu esi redzējis, kā kaza rāpjas pa trepēm? Vai pa virvi? Viņiem nāksies būvēt kāpnes vai milzīgu uzeju… tas prasīs vismaz mēnesi, visticamāk, ilgāk. Menss zina, ka vislabāk viņam būtu i/lauzties zem Mūra. Cauri vārtiem vai…

-    Robam.

Mormonts strauji pacēla galvu. Ko tu teici?

-    Viņi negrasoties rāpties pāri Mūrim vai rakties zem tā, manu pavēlniek. Viņi grasoties izgāzt tajā robu.

-    Mūris ir septiņsimt pēdu augsts un pie pamatnes tik biezs, ka simt vīriem būtu vajadzīgs gads, lai izcirstos tam cauri ar laužņiem un cirvjiem.

-    Vai arī…

Mormonts, saraucis pieri, plucināja bārdu. Kā?

-Ar burvestībām. Kā gan citādi? Korīns nokoda pusi olas. Kāda cita iemesla dēļ gan viņš pulcinātu savu armiju Saltilkņos? Tur ir pārāk skarbi un skraji, turklāt tālu no Mūra.

-    Es domāju, ka viņš izvēlējās kalnus, lai slēptu pulcēšanos no manu izlūku acīm.

-     Iespējams arī tas, piekrita Korīns, pabeigdams ēst olu, taču, manuprāt, tam ir vēl kāds iemesls. Viņš kaut ko meklē tajās ledainajās augstienēs. Meklē kaut ko, kas viņam vajadzīgs un kas tur varētu būt.

-    Kaut ko? Mormonta krauklis pacēla galvu un ieķērcās. Nelielajā teltī tā balss noskanēja griezīgi kā nazis.

-    Kaut kādu spēku. Kādu, to mūsu gūsteknis nemācēja teikt. Varbūt nopratinājām viņu pārāk skarbi un viņš nomira, daudz ko nepateicis. Lai gan es šaubos, vai viņš to zināja.

Džons spēja sakļausit vēju aiz telts sienām. Tas augsti, spalgi svilpoja, lauzdamies caur riņķmūra akmeņiem un nospriegodams telšu virves. Mormonts domīgi nobraucīja zodu. Kaut kādu spēku, viņš atkārtoja.

-    Tas man būtu jāuzzina.

-    Tad mums jāsūta kalnos izlūki.

-    Es negribētu zaudēt vairāk vīru.

-     Mēs varam tikai nomirt. Kāda cita iemesla dēļ mēs nēsājam šīs melnās drēbes, ja ne tāpēc, lai mirtu, aizsargājot karaļvalsti? Es sūtītu piecpadsmit vīru trijās grupās pa pieciem. Vienu izpētīt Pienupi, vienu uz Kaucošo pāreju, vienu augšup pa Milžu kāpnēm. Grupas varētu komandēt Džārmens Bakvels, Torens Smolvuds un es pats. Lai uzzinātu, kas briest tajos kalnos.

-    Briest, krauklis ieķērcās. Briest.

Augstais komandieris Mormonts smagi nopūtās. Es neredzu citu iespēju, viņš piekrita, bet, ja jūs neatgriezīsieties…

-    Gan jau no Saltilkņiem kāds nokāps, manu pavēlniek, izlūks sacīja. Ja mēs, lieliski. Ja ne tas būs Menss Raiders, un jūs atrodaties viņam tieši ceļā. Viņš nevar doties uz dienvidiem un atstāt jūs plosām viņa aizmuguri. Viņam būs jāuzbrūk. Un šī ir stipra vieta.

-    Tā varēja būt stiprāka.

-    Vai arī, iespējams, mēs visi mirsim. Bet mūsu nāve dos laiku brāļiem uz Mūra. Laiku, lai sameklētu tukšos cietokšņus un aizsaldētu vārtus, laiku, lai sasauktu palīgā pavēlniekus un karaļus, laiku, lai uztrītu cirvjus un salabotu katapultas. Mūsu dzīvība būs labi iztērēta nauda.

-     Mirsim, krauklis bubināja, staigādams pa Mormonta pleciem.

-     Mirsim, mirsim, mirsim, mirsim. Vecais Lācis sēdēja sagumis un kluss, it kā vārdu nasta būtu kļuvusi pārāk smaga un viņš to vairs nespētu panest. Taču beidzot viņš izlēmis. Lai dievi man piedod. Izvēlies sev vīrus.

Korīns Pusrocis pagrieza galvu. Viņš ieskatījās Džonam acīs, un labu brīdi viņi vērās viens otrā, nenolaižot skatienu. Lieliski. Es izvēlos Džonu Sniegu.

Mormonts samiedza acis. Viņš taču ir tikai puika. Un turklāt namzinis. Pat ne izlūks.

-    Arī Tolets var pārjums parūpēties, manu pavēlniek. Korīns pacēla sakropļoto roku ar diviem pirkstiem. Aiz Mūra vecie dievi ir stipri. Pirmjaužu… un Stārku dievi.

Mormonts paskatījās uz Džonu. Un ko tu pats gribi?

-    Iet, viņš nekavējoties atbildēja.

Vecais vīrs skumji pasmaidīja. Tā jau man likās.

Kad Džons kopā ar Korīnu Pusroci iznāca no telts, saule jau bija uzlēkusi. Ap viņiem novirpuļoja vēja brāzma, noplandot melnos apmetņus un uzraujot gaisā no ugunskura sauju sarkanu dzirksteļu.

-    Mēs izjāsim pusdienlaikā, izlūks viņam piekodināja. Sameklē savu vilku.

TĪRIONS

Karaliene grasās sūtīt projām princi Tommenu. Viņi divatā stāvēja uz ceļiem septa čukstošajā puskrēslā, ēnu un mirgojošu sveču ielenkti, tomēr pat šeit Lensels runāja ļoti klusu. Valdnieks Džils viņu aizvedīs uz Rosbiju un paslēps starp pāžiem. Viņi taisās nokrāsot zēna matus tumšus un visiem stāstīt, ka tas esot klejojoša bruņinieka puika.

-    Vai viņa baidās no pūļa? Vai no manis?

-    No abiem, Lensels atbildēja.

-    Ak tā. Tīrions par šo viltību neko nebija zinājis. Vai Varīsa mazie putniņi viņu šoreiz būtu pievīluši? Pat zirnekļiem reizēm ir jānosnaužas, viņš sprieda… vai varbūt einuhs spēlēja dziļāku un smalkāku spēli, nekā Velnēns bija iedomājies? Pateicos tev, sīr.

-    Vai tu dosi man iespēju, ko lūdzu?

-     Iespējams. Lensels vēlējās nākamajā kaujā komandēt pats savu vienību. Lielisks veids kā nomirt, pirms tev ir izaugušas pirmās ūsas, taču jaunie bruņinieki pārāk bieži uzskata sevi par neievainojamiem.

Kad brālēns bija aizlavījies projām, Tīrions vēl brīdi uzkavējās septā. Pie Kareivja altāra viņš ar vienu sveci aizdedzināja jaunu. "Sargi manu brāli, tu, asiņainais bastard, viņš ir viens no tavējiem." Pie Svešinieka viņš aizdedza vēl vienu sveci. Sev.

Tonakt, kad Sarkano cietoksni jau bija apņēmusi tumsa, Brons pie Tīriona ienāca brīdī, kad Velnēns steidza aizzīmogot vēstuli. Aiznes šo sīram Džeislīnam Baivoteram. Punduris pilināja karsto, zeltīto vasku uz pergamenta.

Kas tajā rakstīts? Brons neprata lasīt, tāpēc uzdeva nekaunīgus jautājumus.

-    Lai viņš paņem piecdesmit labāko vīru un izlūko Rožu ceļu. Tīrions uzspieda savu zīmogu mīkstajam vaskam.

-    Staniss drīzāk nāks pa Karaļceļu.

-    To es zinu. Piekodini Baivoteram, lai viņš neliekas ne zinis par to, kas rakstīts vēstulē, un ved savus vīrus uz ziemeļiem. Viņam ir jāierīko slēpnis pie Rosbijas ceļa. Valdnieks Džils pēc dienas vai divām dosies uz savu pili ar kādu duci kareivju, dažiem kalpiem un manu māsasdēlu. Princis Tommens varētu būt pārģērbts par pāžu.

-    Vai tu vēlies, lai puiku atved atpakaļ?

-    Nē. Es gribu, lai viņš tiek nogādāts līdz pilij. Tīrions bija nospriedis, ka zēna aizvešana no pilsētas bija viens no māsas prātīgākajiem lēmumiem. Rosbijā Tommenu neapdraudēs pūlis. Tas, ka viņš atradīsies citur nekā brālis, padarīs visu divtik sarežģītu Stanisam. Pat ja viņš ieņems Karaļa ostu un sodīs ar nāvi Džofreju, viņam vēl arvien nāksies rēķināties ar troņa pretendentu no Lanisteru nama. Valdnieks Džils ir pārāk slims, lai bēgtu, un pārāk gļēvs, lai cīnītos. Viņš pavēlēs pils uzraugam atvērt vārtus. Kad Baivoters nonāks cietoksnī, lai viņš atlaiž garnizonu un gādā par Tommena drošību. Pavaicā viņam, kā izklausās valdnieks Baivoters.

-    Valdnieks Brons izklausītos krietni labāk. Es zēnu savāktu tikpat viegli. Es viņu ucinātu uz celīša un vakaros dziedātu šūpuļdziesmas, ja par to draud ar valdnieka gods.

-   Tu man esi vajadzīgs tepat, sacīja Tīrions. "Un māsasdēlu arī es tev neuzticētu." Ja ar Džofreju notiktu kas nelāgs, Lanisteri uzstātu, ka Dzelzs tronī jākāpj jaunajam Tommenam. Sīra Džeislīna zeltainie apmetņi aizsargātu zēnu, bet Brona algotņi varētu viņu pārdot ienaidniekam.

-    Ko jaunajam valdniekam darīt ar veco?

-    Lai dara, ko grib. Tikai lai neaizmirst pabarot. Es negribu, lai viņš nomirst. Tīrions atstūma krēslu no galda. Mana māsa kopā ar princi sūtīs kādu no Karaļsardzes.

Bronu tas neuztrauca. Suns ir Džofreja vairogs, viņš nepametīs karali. Dzelzs Dūres zeltainajiem apmetņiem vajadzētu tīri viegli tikt galā ar jebkuru no pārējiem.

-     Ja nākas kādu nogalināt, palūdz sīram Džeislīnam, lai nedara to Tommena acu priekšā. Tīrions uzmeta plecos tumši brūnas vilnas apmetni. Manam māsasdēlam ir maiga sirds.

-    Vai esi drošs, ka viņš ir Lanisters?

-    Es neesmu drošs ne par ko, izņemot ziemu un karu, Velnēns atbildēja. Ejam. Es tevi pavadīšu kādu gabaliņu.

-    Čataija?

-    Tu mani pazīsti pārāk labi.

Viņi izgāja pa sānu vārtiņiem ziemeļu sienā. Tīrions uzsita ar papēžiem zirgam pa sāniem un aizdipināja pa Melno ēnu aleju. Atskanot pakavu klaboņai uz bruģakmeņiem, pāris piesardzīgu stāvu nozuda šķērsielās, taču jātniekiem ceļā neviens neuzdrošinājās stāties. Padome bija pagarinājusi komandanta stundu. Ikvienam, ko noķertu uz ielas pēc vakara zvaniem, draudēja nāve. Šis pasākums bija atjaunojis zināmu mieru Karaļa ostā un vairākkārt samazinājis no rītiem šķērsielās atrasto līķu skaitu, taču Varīsa ļaudis Velnēnu par to lādēja. "Viņiem vajadzētu būt pateicīgiem, ka vēl ir dzīvi, lai kādu lādētu." Varkaļu līkumā viņus apturēja divi zeltainie apmetņi, taču aptvēruši, kas ir jātnieki, atvainojās karaļa labajai rokai un atbrīvoja ceļu. Tad Brons pagriezās uz dienvidiem, uz Dubļu vārtiem, un abi vīri šķīrās.

Tīrions devās tālāk uz Čataijas nama pusi, taču, pēkšņi zaudējis savaldīšanos, Punduris pagriezās seglos atpakaļ un nopētīja ielu aiz muguras. Sekotājus nemanīja. Visi logi bija tumši vai cieši aizslēģoti. Arī saklausīt neko nevarēja, tikai vēja virpuļus šķērsielās. "Ja Serseja likusi šonakt kādam mani izsekot, tad viņam ir jāpārvēršas par žurku." Pie pakaļas, viņš nomurmināja. No piesardzības jau nāca vēmiens. Apcirtis zirgu riņķī, Tīrions iecirta tam papēžus sānos. "Ja kāds mani vaktē, mēs tūlīt uzzināsim, cik labi viņš jāj." Viņš traucās pa mēnessgaismas pielietajām ielām, dimdinādams pa bruģakmeņiem, šāvās cauri šaurām šķērsielām un asiem līkumiem. Viņš steidzās pie savas mīlestības.

Kad Velnēns pieklauvēja pie vārtiem, pāri akmens mūriem ar dzelzs pīķiem augšmalā viņš saklausīja skanam klusu mūziku. Viens no ibeniešiem viņu ielaida. Tīrions atdeva vīram pavadu un apvaicājās: Kas tur notiek? Zāles logu rūtis dzelteni zaigoja, un viņš dzirdēja vīrieti dziedam.

Ibenietis paraustīja plecus. Viens resns dziedātājs.

Kamēr punduris gāja no staļļa līdz mājai, skaņa arvien pieņēmās spēkā. Tīrionam dziedātāji nekad nebija patikuši, un šis, kaut vēl neredzēts, viņam patika vēl mazāk kā pārējie. Kad viņš atgrūda durvis, vīrs aprāvās. Valdniek, karaļa labā roka… Plikpauris ar katlam līdzīgo vēderu nometās uz ceļa. Kāds gods, kāds gods.

-     Manu pavēlnieki Šaija pasmaidīja, ieraudzījusi viņu. Tīrionam šis smaids patika žigls un neizdomāts. Meitene bija tērpusies purpura zīdā, apņēmusi to ar sudraba auduma jostu. Krāsas piestāvēja viņas tumšajiem matiem un bāli gludajai ādai.

-    Saldumiņ, viņš uzrunāja mīļoto. Un kas būtu šis vīrs?

Dziedātājs pacēla acis. Mani sauc par Simonu Sudrabrīkli, manu

pavēlniek. Muzikants, dziesminieks, stāstnieks…

-    Un liels muļķis, Tīrions viņu pārtrauca. Kā tu mani nosauci, kad es ienācu?

-    Nosaucu? Es tikai… Sudrabs Sīmona mēlē likās pārvērties svinā. Par manu pavēlnieku, karaļa labo roku. Un vēl es teicu "kāds gods"…

-   Prātīgāks vīrs būtu izlicies, ka nepazīst mani. Tiesa, nez vai tev būtu izdevies mani piemuļķot, bet mēģināt tev vajadzēja. Ko man tagad ar tevi darīt? Tu zini par manu mīļo Šaiju, tu zini, kur viņa mitinās, tu zini, ka es naktīs viens ierodos pie viņas.

-    Es zvēru, ka nevienam neko neteikšu…

-    Par to tad mēs būtu vienojušies. Arlabunakti. Tīrions uzveda Šaiju augšā pa kāpnēm.

-    Iespējams, mans dziesminieks vairs nekad nespēs padziedāt, viņa ķircinājās. Tu aizbiedēji no viņa balsi.

-    Nelielas bailes palīdzēs viņam labāk tikt galā ar augstajām notīm.

Viņa aizvēra guļamistabas durvis. Tu taču nenodarīsi viņam neko

ļaunu, vai ne? Viņa aizdedzināja smaržīgu sveci un nometās ceļos, lai novilktu Tīrionam zābakus. Viņa dziesmas iepriecina mani vakaros, kad tevis nav.

-    Es labprāt te būtu katru nakti, punduris atzina, kamēr meitene masēja viņa kailās pēdas. Cik labi viņš dzied?

-    Labāk par daudziem. Bet ir dzirdēti arī labāki.

Tīrions pavēra viņas tērpu un iespieda seju starp Šaijas krūtīm. Viņa vienmēr smaržoja tik tīri, pat šajā pilsētā, kas smirdēja kā cūkkūts. Paturi viņu, ja vēlies, bet paturi savā tuvumā. Es negribu, lai viņš klīst pa ielām un ēstuvēs stāsta dažādas pasakas.

-    Viņš ne… meitene iesāka.

Tīrions uzspieda muti Šaijas lūpām. Viņš šodien bija runājis gana daudz. Viņam bija vajadzīga tā saldā bauda, kuru viņš atrada starp meitenes gurniem. Vismaz šeit viņš jutās gaidīts un gribēts.

Pēc mīlēšanās punduris izvilka roku no meitenes galvas apakšas, uzmeta plecos tuniku un nokāpa līdz dārzam. Pusmēness bija apsudrabojis augļu koku lapas un atspīdēja uz akmeņiem izklātā mazgāšanās dīķīša virsmas. Tīrions apsēdās ūdens malā. Kaut kur pa labi neparasti mājīgi čirpstēja cikāde. "Te valda miers, viņš nodomāja, bet cik ilgi?"

Pēkšņi gaisā kaut kas nosmirdēja un lika viņam pagriezt galvu. Šaija stāvēja durvīs viņam aiz muguras, tērpusies pundura dāvinātajos sudrabotajos rītasvārkos. "Reiz mīlēju meiteni, baltu kā sniegs, kam mēness mirdzēja matos." Aiz viņas rēgojās viens no ubagu brāļiem tukls vīrs netīrās, salāpītās drānās, dubļu aplipušām basām kājām. Kaklā tur, kur septonam būtu karājies kristāls, viņam ādas strēmelē iesieta bļodiņa. Vīrieša smaka būtu likusi aizspiest degunu pat žurkai.

-    Varīsa kungs ir atnācis apciemot tevi, Šaija paziņoja.

Ubagu brālis pārsteigts samiedza acis. Tīrions iesmējās. Patiesi. Kā gan tu viņu pazini, ja man tas neizdevās?

Viņa paraustīja plecus. Tas taču ir un paliek viņš. Tikai citādi ģērbies.

-    Cits izskats, citas smaržas, cita gaita, Tīrions noskaitīja. Vairākums vīru kļūdītos.

-    Un vairākums sieviešu, iespējams, arī. Tikai ne priekameitas. Priekameita iemācās saskatīt cilvēku, ne viņa drēbes, citādi viņu ātri vien atradīs mirušu kādā šķērsielā.

Varīsam bija tāda sejas izteiksme, it kā viņš ciestu sāpes, turklāt nelikās, ka šīs ciešanas viņam sagādātu uzkrāsotās brūces uz kājām. Tīrions iesmējās. Šaija, atnes mums vīnu. Laikam viņam vajadzēs iedzert. Lai kas būtu einuhu attriecis šurp nakts vidū, tas nevarēja būt nekas labs.

-       Man gandrīz ir bail stāstīt, kungs, kāpēc esmu atnācis, Varīss ierunājās, kad Šaija bija aizgājusi. Es nesu baisas ziņas.

-    Tev, Varis, vajadzētu pagatavot tērpu no melnām putnu spalvām, jo tu esi tikpat nelāga zīme kā krauklis. Tīrions neveikli pieslējās kājās, pat baidīdamies uzdot nākamo jautājumu. Vai kas noticis Džeimijam? "Ja no viņa galvas būs nokritis kaut mats, viņus nekas neglābs."

-    Nē, manu pavēlniek. Cita nelaime. Sīrs Kortnejs Penrouzs ir miris. Vētrasgals ir atvēris vārtus Stanisam Barateonam.

Bailes izspieda no Tīriona prāta jebkuru citu domu. Kad Šaija atgriezās ar vīnu, viņš iedzēra malciņu un tad trieca kausu pret mājas sienu. Meitene pacēla roku, lai pasargātu seju no lauskām, bet vīns mēnessgaismā tikmēr plūda pa akmeņiem kā gari, melni pirksti.

-    Lai viņš nolādēts! Tīrions izgrūda.

Varīss pasmaidīja, atklādams nodrupušu zobu rindu. Kurš? Sīrs Kortnejs vai valdnieks Staniss?

-    Viņi abi. Vētrasgals bija varens cietoksnis un tas varēja noturēties pusgadu vai pat ilgāk… pietiekami ilgi, lai tēvs pagūtu tikt galā ar Robu Stārku. Kā tas notika?

Varīss paskatījās uz Šaiju. Kungs, vai mums tiešām jābojā jūsu mīlas jaunkundzes miegs ar šādu drūmu un asiņainu sarunu?

-   Jaunkundze varētu arī nobīties, Šaija atbildēja, bet es nebaidos.

-    Bet vajadzētu, Tīrions sacīja meitenei. Tagad, kad Vētrasgals kritis, Staniss drīz vien pievērsīs savu uzmanību Karaļa ostai. Nu viņš nožēloja, ka bija sašķaidījis kausu. Varīsa kungs, dodiet mums mirkli laika, un es jāšu uz pili kopā ar jums.

-    Es gaidīšu stallī. Viņš paklanījās un aizlāčoja.

Tīrions novilka Šaiju sev līdzās. Tu šeit neesi drošībā.

-   Man ir šīs sienas un tevis dotie sargi.

-    Algotie, Tīrions precizēja. Viņiem tīri labi patīk mans zelts, bet vai viņi ir gatavi tā dēļ mirt? Ja runājam par sienām, tad uz otra vīra pleciem uzkāpis cilvēks tiktu tām pāri vienā acumirklī. Nemieru laikā šādu pašu namu nodedzināja. Un nogalināja zeltkali, kuram tas piederēja. Viņa vienīgais noziegums bija pilns pieliekamais. Tieši tāpat viņi saplosīja augsto septonu gabalu gabalos, pussimtu reižu izvaroja Lolīsu un sašķaidīja sīra Ārona galvu. Kā tu domā, ko viņi izdarītu, ja dabūtu savos nagos karaļa labās rokas sievieti?

-   Labās rokas mauku, tu gribēji teikt? Viņa paskatījās uz Tīrionu ar lielajām, drosmīgajām acīm. Kaut gan es labprāt kļūtu par tavu sievieti, manu pavēlniek. Es tērptos skaistajās drānās, ko tu man esi dāvinājis, atlasā, zīdā un zeltā, es nēsātu tavus dārgakmeņus, turētu tavu roku un sēdētu tev līdzās dzīrēs. Es varētu dzemdēt tev dēlus, es zinu, ka varētu… un es zvēru, ka nekad neapkaunotu tevi.

"Mana mīlestība pret tevi jau ir pietiekams apkaunojums." Salds sapnis, Šaija. Es tevi lūdzu, aizmirsti to. Tam nav lemts notikt.

-    Karalienes dēļ? Arī no viņas es nebaidos.

-   Toties es baidos.

-   Tad nogalini viņu, lai beidzot ir miers. Tu taču viņu nemīli.

Tīrions nopūtās. Viņa ir mana māsa. Cilvēks, kurš nogalina savu

asinsradinieku, ir nolādēts uz mūžu dievu un cilvēku acīs. Turklāt, lai ko mēs ar tevi domātu par Serseju, tēvam un brālim viņa ir dārga. Es varu kalt plānus pret jebkuru cilvēku septiņās valstībās, taču dievi nav apveltījuši mani ar iespēju stāties pretī Džeimijam ar zobenu rokā.

-    Jaunajam Vilkam un pavēlniekam Stanisam ir zobeni, tomēr viņi tevi nebaida.

"Maz gan tu vēl saproti, mīļā." Pret viņiem aiz manis ir visa Lanisteru varenība. Pret Džeimiju vai tēvu man ir vien savilkta mugura un pāris greizu kāju.

-   Tev esmu es. Šaija apvija rokas viņam ap kaklu un, ar visu ķermeni pieglaudušies Velnēnam, noskūpstīja viņu.

Skūpsts TIrionu uzbudināja, kā to vienmēr spēja meitenes skūpsti, taču šoreiz viņš maigi atraisījās no Šaijas skavām. Ne tagad, mīļā. Man… labi sauksim to par plāna aizmetni. Es domāju, ka man varētu izdoties iekārtot tevi pils virtuvē.

Šaijas seja sastinga. Virtuvē?

-    Jā. Ar Varīsa palīdzību neviens neko neuzzinātu.

Viņa iesmējās. Manu pavēlniek, es tevi noindētu. Ikviens, kurš jelkad ir nogaršojis manis gatavotu maltīti, ir teicis, ka gultā esmu daudz labāka.

-    Sarkanajā pilī ir pietiekami daudz pavāru. Tāpat arī miesnieku un maizes cepēju. Tev vajadzētu izlikties par izpalīdzi.

-     Par katlu berzēju, viņa novilka, brūnā un durstīgā vadmalas kleitā. Vai tādu mans pavēlnieks vēlas mani redzēt?

-    Tavs pavēlnieks vēlas redzēt tevi dzīvu, Tīrions atgādināja. Tu nevari berzt katlus, tērpusies zīdā un samtā.

-    Vai esmu apnikusi manam pavēlniekam? Viņa pabāza roku zem Tīriona tunikas un sameklēja pundura locekli. Ar divām žiglām kustībām bija gana, lai tas kļūtu ciets. Viņam es vēl esmu vajadzīga. Šaija iesmējās. Vai tad manam kungam patiktu drāzt savu trauku mazgātāju? Tu varētu apkaisīt mani ar miltiem un sūkt mērci no pupiņiem, ja vien…

-     Beidz. Viņas izturēšanās atgādināja Densiju, kura bija tik ļoti centusies uzvarēt derībās. Tīrions atgrūda meitenes roku, lai viņa neturpinātu spēlēties ar viņu. Šobrīd, Šaija, nav īstais laiks gultas vingrojumiem. Iespējams, uz kārts ir likta tava dzīvība.

Smaids pazuda no viņas sejas. Ja esmu sarūgtinājusi savu pavēlnieku, tad nevilšus, es tikai… vai tu nevarētu norīkot šurp vairāk sargu?

Tīrions gari nopūtās. "Atceries, cik viņa ir jauna," viņš sev atgādināja un saņēma meitenes roku. Tavu dārgakmeņu vietā var nopirkt citus, un veco tērpu vietā uzšūt jaunus un divreiz skaistākus. Man tu esi pats dārgākais šajos mūros. Arī Sarkanā pils nav droša vieta, tomēr krietni drošāka par šo namu. Es vēlos, lai tu pārcelies uz pili.

-    Uz virtuvi. Šaijas balsī nebija nekādu emociju. Berzt katlus.

-   Tikai uz neilgu laiku.

-    Tēvs mani pataisīja par savu trauku mazgātāju, viņa sacīja, mutei savelkoties sāpīgā grimasē. Tāpēc es aizbēgu no mājām.

-    Tu man teici, ka aizbēgi tāpēc, ka tēvs tevi pataisīja par savu pieguletāju, viņš atgādināja meitenei.

-    Arī tas. Berzt katlus man riebās tikpat ļoti kā just viņa daiktu sevī. Viņa atmeta galvu. Kāpēc es nevarētu mitināties tavā tornī? Pusei valdnieku ir gultas sildītājas.

-   Man strikti aizliedza ievest tevi galmā.

-    Tavs stulbais tētiņš. Šaija uzmeta lūpu. Tu esi pietiekami pieaudzis, lai varētu turēt savas maukas tur, kur vēlies. Vai viņš uzskata tevi par bezūsu puiku? Ko viņš izdarīs, nopērs tevi?

Tīrions iecirta meitenei pliķi. Ne pārāk stipru, bet pietiekami asu.

Ej ellē, viņš noņurdēja. Nekad neņirgājies par mani. Vismaz tu u ne.

Kādu brīdi Šaija nebilda ne vārda. Varēja saklausīt vien cikādes bezgalīgo čirpstēšanu. Piedod, manu pavēlniek, viņa beidzot pateica smagā, kokainā balsī. Es negribēju būt nepieklājīga.

"Un es negribēju tev sist. Lai dievi žēlīgi, vai tiešām es pārvēršos par Serseju?" Tā bija nelāga rīcība, viņš sacīja. No mūsu abu puses. Šaija, tu īsti nesaproti, kas notiek. Vārdi, kurus viņš bija gribējis noglabāt sevī uz visiem laikiem, pēkšņi sāka velties no mutes kā klauni no zirga figūras.

Kad man bija trīspadsmit gadi, es apprecēju lopkopja meitu. Vai vismaz es viņu par tādu uzskatīju. Mīlestība pret viņu bija padarījusi mani aklu, un es domāju, ka viņa pret mani jūt to pašu, taču tēvs ņirgājoties parādīja man patiesību. Mana līgava bija ielasmeita, kuru Džeimijs bija nolīdzis, lai viņa man iemācītu, ko nozīmē būt vīrietiem. "Un es tam visam ticēju kāds es toreiz biju muļķis!" Lai es labāk atcerētos mācību, pavēlnieks Tīvins atdeva manu sievu sargu pulkam, lai viņi izdarītos ar meiču pēc sirds patikas, bet man pavēlēja to visu noskatīties. "Un pašās beigās, kad visi bija pārgulējuši ar viņu, man vajadzēja vēl beidzamo reizi ar meiteni pārgulēt. Beidzamo reizi, kad no mīlestības vai maiguma vairs nebija ne miņas. Tā tu viņu atcerēsies kā to, kas viņa īstenībā ir, viņš sacīja. Man nevajadzēja viņam klausīt, taču mans daikts mani nodeva, un es izdarīju to, ko man lika." Ticis skaidrībā ar meiču, tēvs atcēla laulību. Septoni apliecināja, ka mēs nekad neesot bijuši precēti. Viņš saspieda Šaijas roku. Lūdzu, nerunāsim vairs par Labās rokas torni. Tev virtuvē nāksies pavadīt vien neilgu laiciņu. Tikko mēs būsim tikuši galā ar Stanisu, tev būs cits nams un tavu roku maiguma zīdi.

Meitenes acis bija iepletušās platas jo platas, taču viņš nespēja nolasīt, kas slēpās aiz tām. Manas rokas nebūs mīkstas, ja tās caurām dienām tīrīs krāsnis un berzīs šķīvjus. Vai tu vēl arvien alksi to pieskāriena, kad tās būs sarkanas, iekaisušas un saplaisājušas no karstā ūdens un sārma ziepēm?

Vairāk nekā jebkad agrāk, viņš atbildēja. Kad es uz tām skatīšos, tās man atgādinās, cik drosmīga tu biji.

Tīrions nespēja saprast, vai meitene viņam notic. Šaija nolaida acis. Es pildīšu tavu gribu, manu pavēlniek.

Šonakt viņa nebija gatava ne uz ko vairāk, to Velnēns skaidri redzēja. Punduris noskūpstīja vaigu, pa kuru bija iesitis, lai mazinātu pļaukas atstāto smeldzi. Es atsūtīšu tev pakaļ.

Varīss gaidīja staļļos, kā bija solījis. Viņa zirgs izskatījās nomocīts un knapi dzīvs. Tīrions uzkāpa seglos. Viens no algotņiem atvēra vārtus. Viņi izjāja no pagalma klusēdami. "Kāpēc es viņai izstāstīju par Tišu, lai dievi ir žēlīgi." Viņš, pēkšņi nobijies, vaicāja pats sev. Bija noslēpumi, kurus nedrīkstēja nevienam atklāt, bija apkaunojumi, kurus vīram pieklājās aiznest līdzi kapā. Ko viņš no Šaijas vēlējās, vai piedošanu? Ko nozīmēja tas, kā meitene uz viņu paskatījās? Vai viņai tik ļoti riebās doma par katlu bēršanu vai varbūt Tīriona grēksūdze? "Kā es varēju izstāstīt ko tādu un tomēr pieļaut domu, ka viņa mani mīlēs?" teica viena viņa prāta daļa, bet otra ņirgādamās sacīja: "Muļķa punduris, ielasmeita mīl tikai zeltu un dārgakmeņus."

Ievainotais elkonis pulsējoši sāpēja, un katrs zirga pakava pieskāriens zemei iedūra tajā kā liela adata. Reizēm Tīrionam likās, ka viņš spēj saklausīt, kā locītavā viens pret otru rīvējas kauli. Varbūt viņam vajadzēja aiziet pie mestra, palūgt kādu uzlējumu pret sāpēm… bet, kopš Pīsels bija atklājis savu patieso būtību, punduris diez ko neuzticējās mestriem. Dievi vien zināja, ar ko viņi kala sazvērestības plānus un ko iejauca mikstūrās, kuras piedāvāja citiem. Varis, viņš sacīja. Man vajadzētu aizgādāt Šaiju uz cietoksni tā, lai Serseja par to neuzzinātu. Viņš īsi aprakstīja iecerēto plānu par virtuvi.

Kad Tīrions bija beidzis, einuhs klusi ieklukstējās. Es, protams, varu izdarīt, kā mans pavēlnieks liek… taču man tevi jābrīdina, ka virtuve ir acu un ausu pilna. Pat ja meitene neizraisa īpašas aizdomas, viņai uzdos tūkstošiem jautājumu. Kur viņa ir dzimusi? Kas bija viņas vecāki? Kā viņa nokļuva Karaļa ostā? Patiesība te nederēs, tāpēc viņai nāksies melot… un melot, un melot. Viņš no augšas paskatījās uz Tīrionu.

Un tik glīta meiča virtuvē izraisīs ne vien ziņkāri, bet arī iekāri. Viņai pieskarsies un kniebs, viņu plikšķinās un gramstīs. Katlu puikas naktīs līdīs viņai zem segas. Kāds neprecēts pavārs var mēģināt apprecēt viņu. Maiznieki mīcīs viņas krūtis ar miltainām rokām.

-   Labāk lai viņu apčamda, ne nodur, Tīrions noteica.

Vēl pēc pāris soļiem Varīss turpināja: Varbūt ir cita iespēja. Izrādās, istabene, kas apkalpo valdnieces Tandas meitu, paklusām čiepj viņai dārgakmeņus. Ja es par to paziņotu valdniecei Tandai, viņa nevilcinoties at laistu skuķi. Un tad meitai vajadzētu jaunu istabeni.

-    Skaidrs. Šī bija laba iespēja, tas Tīrionam uzreiz bija skaidrs. Valdnieces istabene ģērbās daudz glītāk par virtuves izpalīdzi un reizēm pat nesāja vienu otru dārgakmeni. Šaijai tas patiks. Un Serseja uzskatīja valdnieci Tandu par garlaicīgu un histērisku, bet viņas meitu Lolīsu par goviski aprobežotu skuķi. Karaliene pie viņām diez cik bieži neviesosies.

-     Lolīsa ir kautrīga un viegli uzticas cilvēkiem, Varīss turpināja.

Viņa ticēs jebkurai pasaciņai, kuru viņai izstāstīs. Kopš baisās dienas,

kad pūlis laupīja viņai jaunavību, meitene baidās iziet no savām istabām, lapēc Šaija būs projām no acīm… taču parocīgi tuvu, ja sagribētos mazu mierinājumu.

-    Labās rokas torni novēro, tu to zini tikpat labi kā es. Serseja kļūtu aizdomīga, ja Lolīsas istabene pēkšņi sāktu apciemot mani.

-    Man varētu izdoties nogādāt viņu jūsu guļamistabā tā, ka neviens par to neuzzinātu. Šajā pilsētā Čataijas nams nav vienīgā ēka ar slepenām durvīm.

-     Slepenas durvis? Manās istabās? Šis atklājums Tīrionu drīzāk kaitināja, ne pārsteidza. Kāda gan cita iemesla dēļ Maigors Cietsirdīgais lika nogalināt visus celtniekus, kas bija būvējuši viņa pili, ja ne tāpēc, lai saglabātu šādus noslēpumus? Jā, man vajadzēja iedomāties, ka tādai ejai ir jābūt. Kur es atradīšu durvis? Savā darbistabā? Savā guļamistabā?

-    Mans draugs, jūs taču nespiedīsiet mani atklāt visus manus mazos noslēpumus?

-    Kopš šī brīža, Varis, uzskati tos par mūsu mazajiem noslēpumiem. Tīrions paskatījās augšup uz einuhu smirdīgajā skatuves tērpā. Pieņemot, ka tu esi manā pusē…

-    Un tu par to šaubies?

-     Protams, nē, es tev uzticos nešaubīgi. Pret aizslēģotajiem logiem atbalsojās rūgti smiekli. Patiesībā, es tev uzticos tā, it kā mums būtu vienas asinis. Tagad pastāsti man, kā nomira Kortnejs Penrouzs.

-    Runā, ka viņš pats esot nolēcis no torņa.

-    Nolēcis pats? Nē, tam es neticēšu!

-   Viņa sargi neredzēja nevienu ieejam viņa istabās un ari pēc tam tur nevienu neatrada.

-    Tātad slepkava bija ielavījies tur iepriekš un paslēpies zem gultas, Tīrions ieminējās, vai norāpās no jumta pa virvi. Iespējams, sargi melo. Kurš var droši apgalvot, ka to neizdarīja viņi paši?

-    Bez šaubām, jums taisnība, manu pavēlniek.

Taču pašapmierinātā izteiksme liecināja par pretējo. Taču tu tā neuzskati? Tad kā tas tika izdarīts?

Krietnu brīdi Varīss neteica neko. Vienīgā skaņa bija pakavu sparīgie klakšķi uz bruģakmeņiem. Galu galā einuhs nokremšļojās. Kungs, vai jūs ticat senajiem spēkiem?

-     Tu domā maģiju? Tīrions nepacietīgi vaicāja. Asinsriebšana, lāsti, veidmaiņa, visas šīs padarīšanas? Viņš pavīpsnāja. Vai tu gribi teikt, ka sīru Kortneju nogalināja ar burvestības palīdzību?

-     Sīrs Kortnejs bija izaicinājis valdnieku Stanisu uz divkauju, kam bija jānotiek tajā dienā, kad viņš nomira. Es jums jautāju vai tā ir izmisuša vīra rīcība? Tāpat mums jāatceras valdnieka Renlija noslēpumainā un ļoti nejaušā slepkavība mirklī, kad jaunākā brāļa armija kārtojās, lai noslaucītu vecākā karapulkus. Einuhs uz mirkli apklusa. Kungs, jūs reiz man vaicājāt, kā tas gadījās, ka mani izrūnīja.

-    Es atceros, Tīrions sacīja. Tu par to negribēji runāt.

-    Un arī tagad negribu, taču… Šī pauze bija garāka par iepriekšējo, un, kad Varīss atkal ierunājās, viņa balss likās skanam citādi. Es biju bārenis, ko pieņēma par mācekli ceļojošā cirkā. Mūsu saimniekam piederēja mazs kuģītis, ar kuru mēs braukājām šurpu turpu pa šauro jūru, uzstādamies visās brīvpilsētās un reižu reizēm atklīstot līdz Senpilsētai un Karaļa ostai.

-     Kādu dienu, kad bijām Mīrā, einuhs turpināja, uz mūsu cirku atnāca kāds vīrs. Pēc uzstāšanās viņš piedāvāja saimniekam kārdinošu naudas summiņu par mani. Es biju šausmās. Baidījos, ka vīrs grasās mani izmantot tā, kā biju dzirdējis vīriešus izmantojam mazus zēnus, taču izrādījās, ka vienīgais, kas viņam no manis ir vajadzīgs, ir mana vīrietība. Viņš iedeva man kaut kādu dziru, kas mani padarīja nespējīgu pakustēties vai bilst kaut vārdu, taču tā nenotrulināja manas maņas. Visu laiku dziedot, viņš ar garu, līku nazi nogrieza manu mantību. Es noskatījos, kā viņš visu sadedzina uz ogļu pannas. Liesmas kļuva zilas, un es izdzirdēju balsi, kas atbildēja vira aicinājumam, kaut gan valodu, kurā viņi sarunājās, es nesapratu.

Kad viņš bija izdarījis ar mani to, ko viņam vajadzēja, Varīss rūgti sacija, mani klauni jau bija aizburājuši. Es biju nospēlējis savu lomu. Vīram es vairs nebiju vajadzīgs, tāpēc viņš mani vienkārši izmeta uz ielas. Kad viņam vaicāju, ko man tagad darīt, viņš teica, ka man vajadzētu nosprāgt. Viņam par spīti es nolēmu dzīvot. Es ubagoju, zagu, pārdevu savu ķermeni, kas nu no tā bija palicis. Drīz vien es biju viens no Mīras labākajiem zagļiem un, kad kļuvu vecāks, es sapratu, ka cilvēka vēstuļu saturs reizēm ir krietni vērtīgāks par viņa maka saturu.

-    Taču, einuhs klusi teica, es vēl arvien sapņos redzu to nakti, manu pavēlniek. Ne burvi, ne viņa nazi, pat ne to, kā mana vīrietība sadegot sačokurojās. Es sapņoju par to balsi. Par balsi no liesmām. Vai tas bija dievs, dēmons, kaut kāds burvju triks? Man nav atbildes uz šo jaulajumu, kaut gan es zinu visus iespējamos trikus. Vienīgais, ko es varu .iegalvot droši, ir tas, ka viņš šo balsi izsauca un tā viņam atbildēja. Kopš lās dienas es ienīstu maģiju un visus, kas ar to nodarbojas. Ja valdnieks Staniss ir viens no viņiem, es darīšu visu, lai viņš mirtu.

Kad stāsts bija galā, viņi kādu laiciņu jāja klusēdami. Beidzot Tīrions sacīja: Baiss stāsts. Man ļoti žēl.

Einuhs nopūtās. Jums ir žēl, taču jūs man neticat. Nē, kungs, nevajag atvainoties. Es biju sazāļots, man ļoti sāpēja, turklāt tas bija ļoti sen un tālu aiz jūras. Gan jau es nosapņoju to balsi. Es pats sev to esmu mēģinājis iegalvot tūkstošiem reižu.

-   Es ticu tērauda zobeniem, zelta monētām un cilvēka prātam, Tīrions sacīja. Un vēl es ticu, ka reiz dzīvoja pūķi. Galu galā es esmu redzējis to galvaskausus.

-   Cerēsim, ka tas ir ļaunākais, ko tev, manu pavēlniek, jelkad nāksies redzēt.

-    Par to mēs esam vienisprātis. Tīrions pasmaidīja. Ja runājam par sīra Kortneja nāvi mēs zinām, ka Staniss brīvpilsētās nolīga kuģus. Iespējams, viņš nolīga arī izmanīgu slepkavu.

-    Ļoti izmanīgu slepkavu.

-    Tādi ir. Es savulaik mēdzu sapņot, ka reiz būšu gana bagāts, lai uzsūtītu savai dārgajai māsiņai kādu bezseji.

-   Lai arī kā nomira sīrs Kortnejs, Varīss bilda, viņš ir miris un pils kritusi. Staniss var doties uzbrukumā.

-   Vai ir kaut mazākā cerība, ka mums izdosies pārliecināt dorniešus, lai viņi iebrūk pierobežā? Tīrions jautāja.

-   Nē, nav.

-    Žēl gan. Apdraudējums varētu likt pierobežas valdniekiem turēties tuvāk pie savām pilīm. Kādi jaunumi no mana tēva?

-     Vai valdnieks Tīvins ir ticis pāri Sarkanajam Atzaram, es par to pagaidām neesmu saņēmis nekādu ziņu. Ja viņš nepasteigsies, viņš var nonākt lamatās starp saviem ienaidniekiem. Oukhārtu lapa un Rovanu koks esot manīti ziemeļos no Manderas.

-   Vai Īkstītis ir devis kādu ziņu?

-    Iespējams, viņš tā arī nav nokļuvis līdz Rūgtajam Tiltam. Vai varbūt gājis bojā tur. Valdnieks Tārlijs esot sagrābis Renlija vezumus un daudzus nogalinājis. Galvenokārt Florentus. Valdnieks Kesvels ir ieslēdzies savā cietoksnī.

Tīrions atmeta galvu un iesmējās.

Varīss apmulsis pievilka pavadu. Kungs? Tīrions pastiepa roku pret aizslēģotajiem logiem, pār visu gulošo pilsētu. Vētrasgals ir kritis, un šurp ar uguni, tēraudu un dievi vien zina kādām tumšajām zintīm dodas Staniss, un lāga ļautiņus nepasargās ne Džeimijs, ne Roberts, ne Renlijs, ne Rīgers, pat ne viņu mīļotais Ziedu bruņinieks. To varu tikai es cilvēks, kuru viņi ienīst. Viņš atkal iesmējās. Punduris, ļaunais padomdevējs, mazais, greizais pērtiķu dēmons. Viss, kas šķir viņus no iznīcības haosa, esmu es.

KETLINA

Pasaki tēvam, ka viņš varēs ar mani lepoties. Ketlīnas brālis ielēca seglos, izskatīdamies valdnieks no galvas līdz kājām savās spožajās bruņās un plandošajā pelēkzilajā apmetnī. Sudrabaina forele greznoja gan viņa bruņucepuri, gan vairogu.

-   Viņš vienmēr ir lepojies ar tevi, Edmūr. Viņš tevi kaismīgi mīl. Tici tam.

-   Es grasos viņam sagādāt labāku iemeslu priekam nekā tikai parastu piedzimšanu. Viņš apgrieza savu zirgu un pacēla roku. Atskanēja taures, sāka dārdēt bungas, ar rāvieniem nolaidās paceļamais tilts, un sīrs Edmūrs Tūlijs, mirdzot šķēpiem un karogiem plīvojot, izveda savus vīrus no Straujupes.

"Man, brāli, ir lielāks pulks par tavējo," Ketlīna nodomāja, vērdamās pakaļ kareivjiem. "Šaubu un baiļu pulks."

Līdzās stāvošās Brīnās izmisums likās teju taustāms. Ketlīna bija pavēlējusi viņai uzšūt glītus tērpus, kas piestāvētu tās dižciltībai un dzimumam, taču meitene tik un tā deva priekšroku bruņukrekliem, miecētai ādai un ap vidu apmestai siksnai, kurā karājās zobens. Protams, Brīna justos laimīgāka, ja varētu kopā ar Edmūru doties kaujā, taču pat tik stipriem mūriem kā Straujupē vajadzēja zobenus, kas tos nosargātu. Brālis visus kaut cik karot spējīgos vīrus bija paņēmis līdzi uz brasliem, atstājot sīru Desmondu Grelu komandēt garnizonu, ko veidoja ievainoti, veci un slimi vīri, daži ieroču nesēji un saujiņa neapmācītu zemnieku puiku, kuri vēl nebija sasnieguši vīra gadus. Un viņiem vajadzēja aizstāvēt ar sievietēm un bērniem pilnu pili.

Kad Edmūra beidzamais vīrs bija izgājis zem vārtu režģa, Brīna pavaicāja: Ko mēs tagad darīsim, manu pavēlniec?

To, kas ir mūsu pienākums. Saspringtu sejas izteiksmi Ketlīna devās pāri pagalmam. "Es vienmēr esmu darījusi to, kas bijis mans pienākums," viņa nodomāja. Iespējams, tāpēc viņas tēvs Ketlīnu bija lolojis vairāk par pārējiem bērniem. Abi vecākie brāļi bija nomiruši vēl zīdaiņa vecumā, tāpēc viņa valdniekam Hosteram līdz Edmūra piedzimšanai bija gan dēla, gan meitas vietā. Tad nomira māte, un tēvs pieteica, ka Ketlīnai nu jākļūst par Straujupes saimnieci, un viņa par to arī kļuva. Un, kad valdnieks Hosters apsolīja viņu Brendonam Stārkam, viņa pateicās tēvam par tik lielisku izvēli.

"Es Brendonam atdevu savu medaljonu kā uzticības pierādījumu. Es pat nepažēloju Petīru, kad viņš bija ievainots, pat neatvadījos, kad tēvs viņu aizsūtīja projām. Un, kad Brendonu nogalināja un tēvs pateica, ka man jāprecas ar viņa brāli, es to darīju ar prieku, kaut gan līdz kāzu dienai nebiju pat redzējusi Neda seju. Es dāvāju savu jaunavību šim nopietnajam svešiniekam un tad ļāvu vīram doties karā, pie viņa karaļa un pie tās sievietes, kas dzemdēja viņam bastardu, jo es vienmēr pildu savu pienākumu."

Kājas nevilšus aiznesa viņu uz septu, septiņstūraino smilšakmens templi, kas bija uzcelts starp mātes stādītajiem dārziem un pielijis ar varavīksnes gaismu. Kad viņa ienāca, izrādījās, ka tur jau ir krietns lūdzēju pūlītis. Ketlīna nebija vienīgā, kam bija vajadzīga lūgšana. Viņa nometās ceļos pie Kareivja statujas, kas bija izcirsta no marmora un pēc tam izkrāsota, un aizdedzināja vienu smaržīgu sveci par Edmūru un otru par Robu tur, otrpus kalniem. "Sargi viņus un palīdzi viņiem uzvarēt, viņa lūdzās, un nes mieru nokauto dvēselēm, un mierini tos, kas paliek pēc viņiem."

Kamēr viņa lūdzās, ienāca septons ar vīraka kūpināmo trauku un kristālu, tāpēc Ketlīna aizkavējās, lai noklausītos daudzināšanu. Viņa nepazina šo septonu, jaunu vīrieti apmēram Edmūra vecumā. Viņš nolasīja sprediķi gana labi, un, dziesmā slavinot Septiņus, viņa balss bija sulīga un patīkama. Taču Ketlīna saprata, ka labprātāk klausītos sen mirušā septona Osmīnda drebošajās vārsmās. Osmīnds būtu pacietīgi uzklausījis stāstu par to, ko viņa bija redzējusi un jutusi Renlija paviljonā. Un vecais vīrs, iespējams, pat zinātu, ko tas nozīmēja un kas viņai jādara, lai izgaiņātu ēnas, kas uzglūnēja sapņos. "Osmīnds, mans tēvs, tēvocis Brindens, vecais mestrs Kīms, likās, ka viņi vienmēr zināja visu, bet tagad esmu palikusi tikai es, un šķiet, ka es nezinu neko, pat ne to, kāds ir mans pienākums. Kā gan es varu to pildīt, ja es nezinu, kāds tas ir?"

Kad Ketllna piecēlās, ceļgali likās stīvi, taču skaidrāks nekas nebija kļuvis. Varbūt viņai vakarā jāaiziet līdz dievmežam un jānoskaita lūgšana arī Neda dieviem. Viņi taču bija vecāki par Septiņiem.

Ārpusē Ketlīnu gaidīja cita dziesma. Rīmunds Rīmētājs sēdēja pie alus brūža klausītāju pulciņa ielenkumā, un viņa dobjā balss skandēja i indas par pavēlnieku Deremondu Asiņainajā pļavā.

Un tur viņš ar zobenu rokā stāv, no Derija desmita pēdējs…

Brīna uz mirkli pakavējās, lai ieklausītos dziesmā. Viņa stāvēja saslimušiem pleciem un sakrustojusi rokas uz krūtīm. Kliedzot un koka zobeniem cits citu slānot, garām paskrēja skrandainu puiku pulciņš. "Kāpēc gan zēniem tik ļoti patīk spēlēt karu?" Ketlīna iedomājās, ka atbilde, iespējams, ir Rīmunda dziesmā. Dziedātāja balss pieņēmās spēkā viņš tuvojās tās nobeigumam.

Sarkana zāle zem kājām tam līkst,

Virs galvas sarkani karogi plīv, Aiz apvāršņa sarkana saule grimst, Pār vīru sarkana gaisma līst.

Uzbrūciet, uzbrūciet! pavēlnieks sauc, Mans zobens vēl atdzēries nav! Un ienaidnieks līdzīgi vilkiem kauc, Uz priekšu pār upīti trauc…

-    Cīnīties ir labāk nekā gaidīt, Brīna teica. Kad tu cīnies, tu nejūties tik bezspēcīgs. Tev ir zobens un zirgs vai reizēm cirvis. Kad tu esi bruņās, tevi ir grūtāk ievainot.

-    Bruņinieki kaujās mēdz iet bojā, Ketlīna viņai atgādināja.

Brīna paskatījās uz valdnieci Stārku ar savām zilajām, skaistajām acīm.

Tāpat kā viņu sievas mirst dzemdību gultā. Par viņām neviens nesacer dziesmas.

-   Bērni ir citāda kauja. Ketlīna sāka iet pāri pagalmam. Kauja bez karogiem un ragiem, taču ne mazāk sīva. Iznēsāt bērnu, laist to pasaulē… māte tev droši vien ir stāstījusi par sāpēm…

-    Es nepazīstu savu māti, Brīna atzina. Tēvam bija daudzas kundzes… katru gadu cita, taču…

-    Tās nebija nekādas kundzes, Ketlīna piebilda. Lai cik grūtas būtu dzemdības, Brīna, tas, kas jāpiedzīvo pēc tam, ir vēl grūtāk. Reizēm es jūtos tā, it kā tieku sarauta gabalos. Ja es varētu sadalīties piecās sievietēs, es varētu pasargāt katru no saviem bērniem.

-    Un kas pasargātu jūs, manu pavēlniec?

Ketlīnas smaids bija sāpīgs un noguris. Nu, mana nama vīrieši. Vismaz tā mani mācīja māte. Mans tēvs, mans brālis, mans tēvocis, mans vīrs, viņi mani pasargās… bet, kamēr viņu nav kopā ar mani, šķiet, tev būs jāstājas viņu vietā.

Brīna nolieca galvu. Es centīšos, pavēlniec.

Todien, mazliet vēlāk, mestrs Vīmens atnesa vēstuli. Viņa to pamanīja jau pa gabalu, cerēdama, ka saņemta kāda ziņa no Roba vai sīra Rodrīka Ziemmalā, taču izrādījās, ka vēstule bija no pavēlnieka Medouza, kurš rakstīja, ka tagad esot Vētrasgala cietokšņa uzraugs. Tā bija adresēta viņas tēvam, viņas brālim, viņas dēlam "vai tam, kurš šobrīd valda Straujupē". Sīrs Kortnejs Penrouzs esot miris, Medouzs rakstīja, un Vētrasgals atvēris vārtus Stanisam Barateonam, īsteni dzimušajam un likumīgajam troņa mantiniekam. Pils garnizons visi kā viens esot zvērējis uzticību karalim un nevienam neesot nokritis ne matiņš no galvas.

-    Ja neskaita Kortneju Penrouzu, Ketlīna nomurmināja. Viņa nekad nebija redzējusi Penrouzu, tomēr skuma, saņemot ziņu par viņa nāvi. Robam nekavējoties jāuzzina par šo notikumu pavērsienu, viņa sacīja. Vai mēs zinām, kur viņš ir?

-     Beidzamās ziņas vēstīja, ka viņš dodoties uz Klintīm, Vesterlingu nama mītni, mestrs Vīmens zināja teikt. Ja es nosūtītu kraukli uz Ešmārku, iespējams, viņi varētu nosūtīt tam pakaļ jātnieku.

-    Tad dari to.

Kad mestrs bija projām, Ketlīna vēlreiz pārlasīja vēstuli. Pavēlnieks Medouzs nepiemin Roberta ārlaulības dēlu, viņa sacīja Brīnai. Es spriežu, ka viņš atdeva aplencējiem arī puiku, lai gan, atklāti runājot, es nesaprotu, kāpēc Stanisam zēns bija tik ļoti vajadzīgs.

-    Iespējams, baidoties, ka zēns var pretendēt uz troni.

-     Bastards pretendēt uz troni? Nē, tur jābūt kaut kam citam… kā puika izskatījās?

-    Septiņus vai astoņus gadus vecs, glīts, ar melniem matiem un spilgti zilām acīm. Viesi bieži sprieda, ka viņš varētu būt paša pavēlnieka Renlija dēls.

-     Un Renlijs bija līdzīgs Robertam. Ketlīna sāka kaut ko saprast. Staniss grasās izrādīt sava brāļa bastardu karaļvalstij, lai cilvēki zēna sejā saskatītu Robertu un sāktu brīnīties, kāpēc nekas tāds nav saskatāms Džofreja vaibstos.

-    Vai tas būtu tik svarīgi?

Tie, kas atbalsta Stanisu, sauktu to par pierādījumu. Tie, kas atbalsta Džofreju, teiktu, ka tas neko nenozīmē. Ketlīnas pašas bērni vairāk līdzinājās Tūlijiem nekā Stārkiem. Ārija bija vienīgā, kurā varēja saskatīt Neda vaibstus. "Un Džonā Sniegā, bet viņš nebija manējais." Viņa atkal iedomājās par Džona māti, noslēpumaino vīra mīlestību, par kuru viņš nekad nerunāja. "Vai viņa sēro par Nedu tikpat ļoti kā es? Vai varbūt neieredz viņu par to, ka valdnieks Stārks pameta tās gultu, lai atgrieztos manā? Vai viņa lūdzas par savu dēlu tā, kā es lūdzos par saviem?"

Tās bija neērtas domas, turklāt veltīgas. Ja Džons piedzima Ašārai Deinai no Zvaigžņu lietus pils, kā daži mēdza sačukstēties, tad tā sieviete jau sen bija mirusi. Ja ne, tad Ketlīnai nebija ne mazākās jausmas, kas viņa varētu būt un kur atrasties. Un tam jau arī nebija nekādas nozīmes. Tagad Neds bija miris, un viņa mīlestības un noslēpumi miruši līdz ar viņu.

Tomēr Ketlīnu atkal un atkal pārsteidza, cik gan savādi vīrieši mēdz izturēties pret saviem bastardiem. Neds vienmēr spīvi aizstāvēja Džonu, un sīrs Kortnejs Penrouzs bija atdevis savu dzīvību, lai pasargātu šo Edi iku Vētru. Savukārt Rūzam Boltonam viņa bastards nebija ne ar ko labaks par vienu no viņa suņiem, ja sprieda pēc savādās, ledainās vēstules, kuru Edmūrs bija saņēmis pirms trijām dienām. Boltons bija šķērsojis Trejžuburi un devās uz Hārenholu, kā viņam bija pavēlēts. Vēstulē viņš rakstīja: "Stiprs cietoksnis ar pieklājīgu garnizonu, taču tas piederēs viņa augstībai, pat ja man nāksies nokaut ikvienu dzīvu būtni, kas tur atrodas." Viņš cerot, ka viņa augstība ņems to vērā, lai atsvērtu viņa bastarda dēla, kuru sīrs Rodrīks Kasels bija sodījis ar nāvi, noziegumus. "Tādu likteni viņš, bez šaubām bija pelnījis," Boltons rakstīja. "Netīras asinis vienmēr perina nodevību, un Remzijs pēc rakstura bija viltīgs, alkatīgs un nežēlīgs. Es priecājos, ka esmu ticis no viņa vaļā. Dēli, kurus man apsolījusi mana jaunā sieva, nekad nebūtu drošībā, kamēr bastards būtu dzīvs."

Steidzīgu soļu troksnis padzina drūmās domas no viņas prāta. Sīra Desmonda ieroču nesējs elsodams ieskrēja istabā un nometās uz ceļa. Kundze… Lanisteri… pāri upei.

Atvelc elpu, puis, un izstāsti visu lēnām.

Zēns paklausīja. Bruņotu vīru kolonna, viņš ziņoja. Sarkanā Atzara otrā krastā. Purpura vienradzis zem Lanisteru lauvas.

"Kāds no pavēlnieka Braksa dēliem." Kad viņa vēl bija meitene, Brakss bija ieradies Straujupē, lai piedāvātu vienu no saviem dēliem saprecināt ar Ketlinu vai Līsu. Viņa prātoja, vai tas ir tas pats dēls, kas tagad ved savus vīrus uzbrukumā cietoksnim.

Lanisteri, karogiem plīvojot, bija parādījušies no dienvidaustrumu puses, pavēstīja sīrs Desmonds, kad Ketlīna bija uzkāpusi uz mūriem, lai sameklētu viņu. Daži izlūki, viņš drošināja. Valdnieka Tīvina galvenie spēki atrodas krietni tālāk dienvidos. Mums pašlaik briesmas nedraud.

Uz dienvidiem no Sarkanā Atzara pletās atklāts un līdzens lauks. No sargtorņa Ketlīna varēja visu pārskatīt vairāku jūdžu attālumā. Taču pat tad redzams bija tikai tuvākais brasls. Šī brasla un vēl trīs šķērsojumu aizsardzību augstāk pa straumi Edmūrs bija uzticējis pavēlniekam Džeisonam Malisteram. Lanisteru jātnieki neizlēmīgi mīņājās ūdens malā, sarkanajiem un sudrabainajiem karogiem plandot vējā. Ne vairāk par pieciem desmitiem, kundze, sīrs Desmonds vērtēja.

Ketlīna noskatījās, kā kavalēristi izkārtojas garā rindā. Valdnieka Džeisona vīri gaidīja, paslēpušies aiz akmeņiem, zāles puduriem un pauguriem. Pēc taures signāla jātnieki paskubināja zirgus uzmanīgos soļos, un tie, šļakstinādami ūdeni, iegāja upē. Kādu brīdi viņi turējās varen drosmīgi spožas bruņas un plīvojoši karogi, saules atspulgi uz pīķu smailēm.

-   Tūlīt ies vaļā, nočukstēja Brīna.

īsti nevarēja saprast, kas notiek, taču pat šādā attālumā zirgu zviedzieni likās sāpīgi skaļi, bet aiz tiem Ketlīna saklausīja klusāku skaņu

-     tur tērauds triecās pret tēraudu. Viens no karogiem pēkšņi pazuda zem ūdens, jo tā nesēju aizrāva straume, un drīz vien garām Straujupes mūriem upe aiznesa pirmo līķi. Tajā brīdī apjukušie Lanisteri jau bija atgriezušies atpakaļ krastā. Viņa vēroja, kā kavalēristi sakārtojas ierindā, īsi apspriežas un tad aizauļo atpakaļ turp, no kurienes bija atjājuši. Vīri no mūriem sauca tiem pakaļ nievas, taču jātnieki jau atradās pārāk tālu, lai kaut ko sadzirdētu.

Sīrs Desmonds paplikšķināja sev pa vēderu. Kaut nu valdnieks Hosters būtu to redzējis! Viņš no priekiem laistos dejā.

-    Baidos, ka mana tēva dejošanas laiki ir garām, Ketlīna noteica,

-    un šī cīņa ir tikai sākusies. Lanisteri atgriezīsies. Valdniekam Tīvinam ir divreiz vairāk vīru nekā manam brālim.

-     Pat ja to būtu desmit reižu vairāk, tam nebūtu nozīmes, sīrs Desmonds sprieda. Sarkanā Atzara rietumu krasts ir augstāks par pretējo un noaudzis mežiem. Mūsu loka šāvējiem ir lielisks aizsegs un klajš lauks priekšā… un, ja aizsardzības līniju tomēr izdotos pārraut, Edmūram rezervē būs viņa labākie bruņinieki, lai dotos turp, kur viņi visvairāk vajadzīgi. Upe aizkavēs lanisteriešus.

-   Es lūgšos, kaut tev izrādītos taisnība, Ketlīna drūmi noteica.

Naktī viņi parādījās atkal. Pavēlniece Stārka bija likusi nekavējo-

lies modināt viņu, ja ienaidnieks atgrieztos, un krietni pēc pusnakts viņas plecam viegli pieskārās kalpones pirksti. Ketlīna pierāvās sēdus.

Kas noticis?

-    Brasls, manu pavēlniec.

Ietinusies rītasvārkos, Ketlīna uzkāpa uz pils jumta. No turienes pāri sienām un mēness izgaismotajai upei pavērās skats uz kaujas norises vietu. Aizstāvji gar krastu bija iekūruši sardzes ugunskurus, un, iespējams, Lanisteri iedomājās, ka pārsteigs viņus negatavus vai liesmu apžilbinātus. Ja tā, tad tā bija pārrēķināšanās. Tumsa, labākajā gadījumā, bija svārstīgs sabiedrotais. Kad uzbrucēji bija iegājuši straumē, daži iekrita slēptajās bedrēs un šļakstīdamies pazuda zem ūdens, citi paklupa pār akmeņiem vai sagrieza kājas pret dzelkšņiem. Malisteru loka šāvēji raidīja pāri upei aizdedzinātu bultu svelpjošo vētru, kas no attāluma izskatījās savādi skaisti. Kādam no lanisteriešiem trāpīja savs ducis bultu, un viņš, drēbēm liesmojot, brīdi dejoja un virpuļoja līdz ceļgaliem ūdenī, bet galu galu pakrita un viņu aiznesa straume. Kad viņa ķermenis zvalstīdamies peldēja garām Straujupei, bija izdzisušas gan liesmas, gan viņa dzīvība.

"Maza uzvara," Ketlīna nodomāja, kad cīņa bija galā un dzīvi palikušie ienaidnieki atkal izgaisa naktī, "un tomēr uzvara." Kad abas kāpa lejup pa torņa vītņu kāpnēm, Ketlīna pavaicāja Brīnai, ko meitene domājot. Tas bija valdnieka Tīvina mazā pirkstiņa pieskāriens, manu pavēlniec, viņa atbildēja. Viņš meklē vājo punktu, neaizsargātu braslu. Ja viņš to neatradīs, tad savilks visus pirkstus dūrē, un mēģinās tādu izveidot. Brīna savilka plecus. Tā rīkotos es. Viņa vietā. Meitenes roka sataustīja zobena spalu un noglāstīja to, it kā lai pārliecinātos, ka ierocis vēl arvien ir vietā.

"Un tad lai dievi ir mums žēlīgi," Ketlīna nodomāja. Taču viņa tur neko nevarēja darīt. Kauja pie upes bija Edmūra kauja. Viņai savējā bija jāizcīna pils mūru iekšpusē.

Nākamajā rītā brokastojot viņa palūdza atsaukt tēva veco namzini, Aterīdu Veinu. Liec aiznest vīna krūku sīram Kleosam Frejam. Es pēc kāda brīža vēlos viņu nopratināt un vēlos, lai viņam būtu vaļīgāka mēle.

-    Kā teiksiet, kundze.

Pēc neilga laiciņa ieradās jātnieks ar Malisteru ērgli uz krūtīm un atnesa ziņu no valdnieka Džeisona, kas vēstīja, ka notikusi vēl viena sadursme un izcīnīta vēl viena uzvara. Sīrs Flements Brakss esot mēģinājis šķērsot upi pa citu braslu, sešas līgas uz dienvidiem. Šoreiz lanisterieši bija saīsinājuši pīķus un devās pāri upei kājām, taču Malisteru loka šāvēji nobēra pāri viņu vairogiem augstas trajektorijas šāvienu krusu, bet "skorpioni", ko Edmūrs bija licis uzstādīt upes krastā, raidīja pret ienaidnieka ierindu smagus akmeņus, pārraujot to. Upē palika ducis kritušo, līdz mūsu krasta seklumam nokļuva tikai divi vīri, un mēs ātri tikām ar viņiem galā, jātnieks ziņoja. Viņš pastāstīja arī par sadursmēm augstāk pa straumi, kur braslus apsargāja valdnieks Karīls Venss.

-   Arī tur triecieni tika atvairīti ar postošām sekām ienaidnieka spēkiem.

"Iespējams, Edmūrs ir gudrāks, nekā man likās," Ketlīna nodomāja. "Visi viņa vīri atzina kaujas plānus par labiem esam, kāpēc gan es biju tik akla? Mans brālis vairs nav mazais puisītis, kuru atceros. Tāpat kā Robs."

Viņa nogaidīja līdz vakaram un tikai tad devās apciemot sīru Kleosu Freju, prātodama, ka, jo ilgāk viņa atliks iztaujāšanu, jo vairāk iereibis šis varētu būt. Kad viņa iegāja torņa kamerā, sīrs Kleoss nokrita uz ceļiem. Manu pavēlniec, es neko nezināju par bēgšanu. Velnēns teica, ka Lanisteram pienākoties Lanisteru eskorts, zvēru pie bruņinieka vārda…

-    Celieties, sīr. Ketlīna apsēdās. Es zinu, ka Voldera Freja mazdēls nekad nekļūtu par zvēresta lauzēju. "Ja vien tas nebūtu viņam izdevīgi." Mans brālis minēja, ka jūs esot atvedis pamiera noteikumus.

-    Tā gan. Sīrs Kleoss pieslējās kājās. Viņa ar gandarījumu vēroja, cik nedroši vīrietis stāvēja.

-    Pastāsti man par tiem, viņa lika, un gūsteknis paklausīja.

Kad Frejs beidza, Ketlīna palika sēžam sarauktu pieri. Edmūram bija taisnība, nosacījumi bija nepieņemami, izņemot… Lanisters apmainītu Āriju un Sansu pret viņa brāli?

-    Jā. Viņš sēdēja Dzelzs tronī un apzvērēja to.

-    Liecinieku priekšā?

-    Visa galma priekšā, kundze. Un arī dievu priekšā. Es to pašu teicu arī sīram Edmūram, bet viņš atbildēja, ka tas neesot iespējams, ka viņa augstība Robs tam nekad nepiekritlšot.

-    Viņš runāja taisnību. Ketlīna pat nevarētu uzstāt, ka Robam nebija taisnība. Ārija un Sansa bija bērni. Dzīvs un brīvs Karaļkāvis bija bīstamāks par jebkuru citu vīru šajā karaļvalstī. Šāds ceļš neveda nekur.

-    Vai tu redzēji manas meitas? Vai pret viņām izturas labi?

Sīrs Kleoss saminstinājās. Es… jā, viņas likās…

"Viņš mēģina izdomāt melus," Ketlina aptvēra, "taču vīns ir apmiglojis prātu." Sīr Kleos, viņa ledainā balsī teica, jūs lauzāt sava miera karoga aizsardzību, kad jūsu vīri mēģināja mūs piekrāpt. Ja jūs man meli »siet, es likšu jūs pakārt blakus pārējiem. Ticiet man. Es jautāju jums vēlreiz vai redzējāt manas meitas?

gūstekņa pieri pārklāja sviedri. Tajā dienā, kad Tīrions man pavēstīja pamiera nosacījumus, es galmā redzēju Sansu. Viņa, kundze, izskai Ijas ļoti skaista. Varbūt mazliet bāla. It kā ierāvusies sevī.

Viņš bija redzējis Sansu, bet ne Āriju. Tas varēja nozīmēt jebko. Ārija vienmēr bijusi grūtāk pieradināma. Iespējams, Serseja nevēlējās viņu izradīt galmā, baidoties no tā, ko meitene varētu pateikt vai izstrādāt. Iespējams, viņa bija ieslodzīta kādā drošā vietā tālu no acīm. "Vai varbūt viņi ir nogalinājuši manu meitu." Ketlīna izmeta šo domu no prāta. \ iņa noteikumi, jūs teicāt… taču Serseja ir karaliene reģente.

Tīrions runāja abu vārdā. Karalienes tobrīd nebija. Man teica, ka viņa nejūtoties labi.

Savādi. Ketlīna atcerējās baiso ceļojumu cauri Mēness kalniem un to, kā Tīrionam Lanisteram kaut kā bija izdevies pārmānīt to algotni no viņas dienesta savējā. "Punduris ir prātīgāks, nekā gribētos." Viņa nespēja iedomāties, kā viņš bija izdzīvojis ceļā pēc tam, kad Līsa viņu atlaida no Ielejas, taču tas Ketlīnu īpaši nepārsteidza. "Viņš vismaz nav Iejaukts Neda slepkavībā. Un viņš mani izglāba, kad mums uzbruka kalnieši. Ja es varētu uzticēties viņa solījumiem…"

Viņa pavēra plaukstas un paskatījās uz rētām, kas šķērsoja pirkstus. "Viņa dunča zīmes," viņa sev atgādināja. "Viņa duncis rokās slepkavam, kam bija samaksāts, lai pārgrieztu Brenam rīkli." Kaut gan punduris, protams, noliedza savu līdzdalību šajā briesmu darbā. Pat tad, kad Līsa ieslodzīja Tīrionu vienā no debesu cellēm un draudēja ar mēness durvīm, viņš tik un tā to noliedza. Viņš meloja, Ketlīna teica, strauji pieceldamās. Visi Lanisteri ir meļi, un punduris ir briesmīgākais no viņiem visiem. Slepkava bija bruņots ar Tīriona nazi.

Sīrs Kleoss apmulsis blenza uz viņu. Es neko nezinu ne par kādu…

Jūs neko nezināt, viņa piekrita, izsteigdamās no kameras. Brīna klusēdama panāca savu pavēlnieci. "Viņai ir vienkāršāk," Ketlīnas sirdī iedūrās skaudības dzelksnis. Šajā ziņā viņa bija kā vīrs. Vīram atbilde vienmēr bija viena un tā pati un tā slēpās tuvākajā zobenā. Sievietei, mātei, ceļš bija akmeņaināks un grūtāk atrodams.

Viņa devās uz Lielo zāli, lai ieturētu vēlas vakariņas kopā ar garnizona vīriem un uzmundrinātu kareivjus, cik nu viņa spēja. Rīmunds

RImētājs visu laiku dziedāja, aiztaupīdams viņai vajadzību runāt. Viņš beidza ar dziesmu, kuru bija sacerējis par godu Roba uzvarai pie Vēršu Brasla. Un zvaigznes naktī bija viņa vilka acis, un pats vējš bija viņu dziesma. Starp pantiem Rīmunds atmeta galvu atpakaļ un iegaudo jās, un dziesmas beigās kopā ar viņu gaudoja vai puse zāles, pat krietni iesilušais Desmonds Grels. Vīru saucieni atbalsojās no zāles griestiem.

"Lai jau viņi dzied, ja tas padara viņus drosmīgākus," Ketlīna nodomāja, spēlēdamās ar savu sudraba kausu.

-    Kad es biju maza meitene, Vakarpils zālē vienmēr bija kāds dziedātājs, Brīna klusi sacīja. Es visas dziesmas iemācījos no galvas.

-    Sansa darīja tāpat, lai gan līdz Ziemmalai tik tālu ziemeļos atklīda vien retais dziesminieks. "Taču es viņai solīju, ka karaļa galmā gan netrūks dziesminieku. Es viņai stāstīju, ka tur viņa dzirdēs visdažādāko mūziku, ka tēvs sameklēs kādu muzikantu, kas palīdzēs viņai iemācīties spēlēt arfu. Ak dievi, piedodiet man…"

Brīna turpināja: Es atceros vienu sievieti… viņa bija ieradusies no kādas vietas šaurās jūras otrā krastā. Es pat nevaru pateikt, kādā valodā viņa dziedāja, taču viņas balss bija tikpat daiļa kā viņa pati. Viņai bija plūmju krāsas acis un tik tievs viduklis, ka tēvs varēja saņemt to plaukstās. Tēva rokas bija gandrīz tikpat lielas kā manējās. Brīna savilka garos, spēcīgos pirkstus dūrēs, it kā lai paslēptu tos.

-    Vai tu dziedāji savam tēvam? Ketlīna apvaicājās.

Brīna papurināja galvu, blenzdama lejup uz šķīvi, it kā mēģinātu atrast atbildi mērcē.

-    Un valdniekam Renlijam?

Meitene piesarka. Nekad, es… viņa āksts reizēm jokoja tik nežēlīgi, un es…

-    Tu kādreiz varētu padziedāt man.

-     Es… lūdzu, man nav dāvanu. Brīna atstūma krēslu no galda. Piedodiet, manu pavēlniec. Vai drīkstu iet?

Ketlīna pamāja. Slaidā, neveiklā meitene izgāja no zāles gariem soļiem, gandrīz neviena nemanīta skaļajā jandāliņā. "Lai dievi viņai labvēlīgi," Ketlīna nodomāja un negribīgi atgriezās pie maltītes.

Pagāja vēl trīs dienas, kad Brīnās pareģojums piepildījās, un vēl divas, pirms Straujupē uzzināja par notikušo. Ketlīna sēdēja pie tēva, kad ieradās Edmūra ziņnesis. Vīra bruņas klāja triecienu pēdas, zābaki vienos putekļos, kamzolī rēgojās plēsts caurums, taču, kad viņš nometās uz ceļa, izteiksme sejā liecināja, ka ziņas ir labas. Uzvara, kundze. -

Viņš pasniedza Ketlīnai Edmūra vēstuli. Ar drebošu roku viņa atlauza zīmogu.

Brālis rakstīja, ka valdnieks Tīvins bija mēģinājis šķērsot upi pa duci • dažadu braslu, taču ikviens no šiem mēģinājumiem tika atsists. Valdim ks Lefords bija noslīcis, Kreikholu bruņinieks, saukts par Dižkuili, saņēmis gūstā, sīrs Ādams Mārbrands trīskārt atsists… bet sīvākā kauja bija I/« mīla pie Akmens Dzirnām, kur ienaidnieka uzbrukumu vadīja sīrs < ticgors Klegans. Viņš zaudējis tik daudz vīru, ka beigtie zirgi draudēja aizsprostot upi. Beigu beigās Kalnam un saujiņai viņa labāko vīru bija Izdevies sasniegt rietumu krastu, bet tad Edmūrs bija raidījis pret viņiem rezerves bruņiniekus un ienaidniekam, sakautam un asiņojošam, nācās atkāpties. Pats sīrs Gregors bija zaudējis zirgu un, bultu un akmeņu lietus paivadīts, aizstreipuļojis atpakaļ pāri Sarkanajam Atzaram ar vismaz duci uču. Viņi, Ket, netiks pāri, Edmūrs bija uzšņāpis, pavēlnieks Tīvins dodas uz dienvidaustrumiem. Iespējams, māņu manevrs, iespējams, pilnīga atkāpšanās, tam vairs nav nozīmes. Viņi netiks pāri.

Sīrs Desmonds Grels bija sajūsmā. Ak, kaut es būtu bijis kopā ar viņu, vecais bruņinieks iesaucās, kad Ketlīna nolasīja viņam vēstuli. Kur ir tas muļķa Rīmunds? Dievi redz, te ir jāsacer dziesma tāda, kuru gribēs dzirdēt pat Edmūrs. Dzirnas, kas samala Kalnu, es gandrīz pats varētu sacerēt vārdus, ja vien man būtu dziesminieka dotības.

Es negribu dzirdēt nekādas dziesmas, pirms cīņa nav galā, Ketlīna pateica, iespējams, pārāk asi. Taču viņa atļāva sīram Desmondam pavēstīt par notikušo un piekrita viņa ieteikumam atsist pāris muciņu alus, lai nosvinētu kauju pie Akmens Dzirnām. Straujupē bija valdījis saspringts un drūms noskaņojums. Visiem noderēs kāds mazumiņš miestiņa un cerību.

Tajā vakarā cietoksnī atbalsojās svinību čala. Par Straujupi! sauca vienkāršie ļaudis un: Par Tūlijiem! Par Tūlijiem! Viņi bija ieradušies le izbiedēti un bezpalīdzīgi, un brālis bija ielaidis viņus cietoksnī, kaut vairākums citu valdnieku būtu aizslēguši vārtus. Ļaužu balsis plūda iekša pa augstajiem logiem un pa spraugu zem smagajām sarkankoka durvīm. Rīmunda arfu pavadīja pāris bundzinieku un jauneklis, kas spēlēja niedru stabules. Ketlīna klausījās meiteņu smieklos un brāļa pilī atstāto zaļo puiku satrauktajā čalā. Jaukas skaņas… un tomēr viņu tās neiepriecināja. Viņa nespēja ļauties apkārtējo līksmei.

Tēva darbistabā viņa atrada smagu, ādas vākos iesietu grāmatu ar kartēm un atvēra starpjupju zemes. Viņa ar acīm uzmeklēja Sarkanā Atzara līkloču līniju un sveces ņirbošajā gaismā izsekoja tai. "Dodas uz dienvidaustrumiem," viņa nodomāja. "Pašlaik viņi varētu būt sasnieguši Melnupes augšteci," viņa nosprieda.

Ketlīna aizvēra grāmatu vēl nemierīgāku prātu nekā iepriekš. Dievi bija devuši viņiem uzvaru pēc uzvaras. Pie Akmens Dzirnām, pie Vēršu Brasla, Nometņu kaujā, Čukstu mežā…

"Bet, ja mēs uzvaram, kāpēc es tik ļoti baidos?"

BRENS

Troksnis bija tikko dzirdams "dzinn", tērauda švīkstoņa uz akmens. Viņš pacēla galvu no ķepām un, ostīdams gaisu, ieklausījās naktī.

Vakara lietus bija pamodinājis simtiem dusošu smaržu un padarījis tās atkal sulīgas un stipras. Zāle un dzelkšņi, zemē nokritušas, saspiestas kazenes, dubļi, tārpi, trūdošas lapas, žurka, kas lavījās cauri krūmiem. Viņš sajuta brāļa kažoka pinkaini melno smaržu un aso, varam līdzīgo asiņu smārdu viņš bija nokodis vāveri. Smaržodamas pēc mikla akota un bailēm, citas vāveres virs galvas lēca no zara uz zaru, nagiem skrapstot pret mizu. Troksnis bija līdzinājies šai skaņai.

Un tad viņš to izdzirdēja vēlreiz, "dzinn" un švīkstoņa. Troksnis lika viņam pierauties kājās. Ausis saspicējās un aste saslējās. Viņš iegaudojās garu, dobju, tirpas uzdzenošu saucienu, kaucienu, kam vajadzēja pamodināt visus gulētājus, taču cilvēkklintis bija tumšas un nedzīvas. Klusa, slapja nakts, nakts, kas sadzen ļaudis viņu alās. Lietus bija pārstājis, taču cilvēki vēl arvien slēpās no mikluma, saspiedušies ap uguni savās akmeņu krāvumu alās.

Starp kokiem slīdošā gaitā parādījās viņa brālis, kustēdamies gandrīz tikpat klusu kā cits brālis, kuru viņš neskaidri atcerējās no aizlaikiem, tas baltais, ar asiņu acīm. Šī brāļa acis atgādināja ēnainu dzelmi, bet spalva uz viņa spranda bija saslējusies stāvus. Arī viņš dzirdēja skaņas un zināja, ka tās nozīmē briesmas.

Šoreiz "dzinn" un švīkstoņai sekoja zaglīgs, kluss un ašs ādzoļu pārskrējiens. Vējš atnesa tik tikko jaušamu cilvēksmaržu, ko viņš nepazina. Svešinieks. Briesmas. Nāve.

Viņš skriešus metās uz skaņas pusi, un brālis traucās viņam līdzās. Viņiem priekšā slējās akmens midzeņi gludām un slapjām sienām. Viņš atieza zobus, bet cilvēkklintis nelikās ne zinis. Parādījās vārti, starp kuru abām pusēm bija cieši izvijusies melna čūska. Kad viņš triecās pret vārtiem, tie nodrebēja, bet čūska nožvadzēja, izlocījās un nepadevās. Cauri stieņiem viņš redzēja garu akmens alu, kas veda starp sienām līdz akmeņiem klātam laukam, taču cauri tiem viņš nespēja izlauzties. Viņš spēja tikai pabāzt purnu starp stieņiem, ne vairāk. Daudzas reizes viņa brālis bija mēģinājis sagrauzt melnos kaulus, taču tie nepadevās. Viņi bija mēģinājuši izrakties zem tiem, taču tur klājās lieli, gludi akmeņi, pāri kuriem sedzās zeme un vēja dzītas lapas.

Atiezis zobus, viņš sāka skraidelēt šurpu turpu gar vārtiem, tad vēlreiz triecās pret stieņiem. Tie mazliet padevās, bet tad pagrūda viņu atpakaļ. "Aizslēgti," kāds pačukstēja. "Ar ķēdi." Balss, kuru viņš nedzirdēja, klātbūtne bez smaržas. Arī citi ceļi bija slēgti. Tur, kur cilvēkklinšu sienās bija ierīkotas durvis, koks bija biezs un izturīgs. Izejas nebija.

"Ir gan," atskanēja čuksts, un likās, it kā viņš spētu saskatīt liela, skujām klāta koka ēnu. Tas ieslīpi slējās ārā no melnās zemes, līdz desmit reižu pārsniedza cilvēka augumu. Taču, kad viņš palūkojās apkārt, koku nekur nemanīja. "Dievmeža otrā pusē, sargkoks, pasteidzies, pasteidzies…"

Nakts tumsā atskanēja apslāpēts kliedziens un tūlīt arī aprāvās.

Strauji, strauji viņš pagriezās un aiztraucās atpakaļ starp kokiem, miklajām lapām čabot zem ķetnām, zariem cērtoties pret augumu. Viņš dzirdēja, ka brālis jož turpat līdzās. Viņi izskrēja zem sejaskoka zariem un apkārt aukstajam dīķim, cauri kazeņu krūmiem, zem ozolu, ošu un kizila biezokņa, līdz nonāca meža otrā pusē… un te nu tā bija, ēna, kuru viņš bija ieraudzījis neredzot, slīpais koks, kas slējās līdz jumtiem. "Sargkoks," prātā iešāvās doma.

Tad viņš atcerējās, kā pa to vajadzēja rāpties. Skuju adatas skrāpēja kailo seju un bira gar kaklu, lipīgā sula uz rokām, tās asā, priedēm līdzīgā smarža. Pa tādu slīpu, kumpainu koku rāpties bija ļoti viegli, galu galā zari auga tik tuvu cits citam, ka teju veidoja kāpnes, kas slējās līdz pašam jumtam.

Ierūcies, viņš apostīja koka saknes, tad pacēla kāju un iezīmēja stumbru ar urīna strūkliņu. Purnam pieskārās zems zars, un viņš sacirta ap to zobus, raustīdams un plosīdams to, līdz koks ieplaisāja un nolūza. Tagad mute bija pilna ar skujām un sulas rūgteno garšu. Viņš papurināja galvu un ieņurdējās.

Brālis apsēdās uz pakaļkājām un ieskandināja te kāpjošas, te krītošas gaudas. Viņa dziesma bija melna no skumjām. Izejā izejas nebija. Viņi nebija nedz vāveres, nedz cilvēcēni, viņi nespēja rausties augšup pa koku stumbriem, ķerdamies pie tiem ar mīkstām, sārtām ķepām un neveiklām kājām. Viņi bija skrējēji, mednieki, uzglūnētāji.

Kaut kur nakts otrā pusē aiz akmens loka, kas bija ieslēdzis viņus sevī, pamodās un sāka riet suņi. Vispirms viens, tad otrs, un tad viņi visi, milzu jezga. Arī viņi to saoda ienaidnieku un baiļu smaku.

Viņu piepildīja izmisuma dusmas, karstas kā bads. Viņš atsprāga no sienas un aiztraucās projām starp kokiem. Zaru un lapu ēnas izraibināja viņa pelēko kažoku… un tad viņš pagriezās, lai vēl spējāk mestos atpakaļ. Viņa pēdas lidoja virs zemes, uzsviezdamas gaisā miklas lapas un priežu skujas, un uz īsu brīdi viņš pārvērtās medniekā, no kura bēga staltbriedis ar pamatīgu ragu žuburu. Viņš spēja to redzēt, saost, tāpēc traucās tam pakaļ, cik ātri spēja. Baiļu smārds lika viņa sirdij dārdēt kā pērkonam un siekalām šķīst no žokļiem, tad viņš skrējienā sasniedza krītošo koku un metās augšup pa stumbru, augšup, divus lēcienus, trīs, ne par mata tiesu nesamazinot ātrumu, līdz viņš nonāca pie apakšējiem zariem. Tie ķērās viņam ķepās un sitās acīs, zaļipelēkās skujas šķīda uz visām pusēm, kad viņš, atņirdzis zobus, šāvās cauri to murskulim. Viņam nācās samazināt gaitu. Kaut kas aizķēra ķepu, un viņš to ņurdēdams parāva sāņus. Stumbrs /cm viņa kājām kļuva šaurāks, nogāze stāvāka, tā tiecās teju stāvus debesīs un mikli spīdēja. Miza plīsa kā āda, kad viņš mēģināja pret to atsperties ar nagiem. Viņš bija pieveicis teju trešdaļu stumbra, tad pusi, lad vēl vairāk, jumts likās tūlīt, tūlīt aizsniedzams… un tad, kārtējo reizi nolaižot ķepu, viņš juta, kā tā paslīd uz slapjā koka izliekuma, un pēkšņi viņš krita, vēlās. Viņš iekaucās bailēs un dusmās, krita, krita, tad apmeta gaisā kūleni, bet zeme traucās pretī, lai satriektu viņu…

Un tad Brens bija atpakaļ savā gultā vientuļajā torņa istabā, sapinies segās un smagi elpodams. Vasariņ, viņš skaļi iesaucās. Vasariņ! l'lecs likās sāpam, it kā viņš būtu uz tā nokritis, taču zēns zināja, ka tas ir tikai vilka sajusto sāpju rēgs. "Džodžens runāja taisnību. Es esmu zvērnieks." Aiz sienām viņš spēja saklausīt suņu tālās rejas. "Jūra ir atnākusi. Tā plūst pāri mūriem, gluži kā Džodžens redzēja." Brens satvēra virs gultas iekārtoto stieni un pierāvās sēdus, saukdams palīdzību. Neviens neparādījās, un pēc kāda mirkļa viņš atcerējās, ka bija muļķīgi kādu gaidīt. Durvju sargāšana bija atcelta. Sīrs Rodrīks bija sapulcinājis visus cīnīties spējīgos vīrus, ko tik viņš spēja dabūt, tāpēc Ziemmalā bija palikusi tikai tīri simboliska sardze.

Pārējie pirms astoņām dienām bija devušies projām, seši simti vīru no Ziemmalas un tuvākajiem nocietinātajiem ciemiem. Klejam Servīnam ar vēl trijiem simtiem vajadzēja pievienoties ceļā, un mestrs Lūvins pirms sīra Rodrīka aizjāšanas bija izsūtījis kraukļus uz Balto ostu, piekaļņu zemēm un pat uz tāliem ciemiem Vilkumežā. Torhena cietoksnim uzbruka kāds baiss karavadonis, vārdā Dagmers Caurais Žoklis. Vecā auklīte zināja teikt, ka viņu neesot iespējams nogalināt, ka reiz kāds ienaidnieks ar cirvi pāršķēlis viņa galvu uz pusēm, bet Dagmers bijis tik špetns, ka vien sastūmis abas puses kopā un turējis tikmēr, līdz tās atkal saaugušas. "Vai Dagmers būtu uzvarējis?" Torhena cietoksnis atradās daudzas līgas no Ziemmalas, tomēr…

Brens izvilkās no gultas un tad pa istabā ierīkotajiem stieņiem tika līdz logam. Viņa pirksti mazliet saminstinājās, kad vajadzēja atvērt slēģus. Pagalms bija tukšs, un visi logi, kurus viņš spēja redzēt, melnēja tumši. Ziemmala gulēja. Hodor! viņš iekliedzās, cik skaļi spēja. Hodors, visticamāk, gulēja staļļos, bet, ja Brens kliegtu pietiekami skaļi, milzis vai kāds cits viņu izdzirdētu. Hodor, steidzies šurp! Oša! Mīra, Džodžen, kāds atnāciet pie manis! Brens salika plaukstas ap muti kā tauri. HOOOODOOOOR!

Taču, kad durvis aiz viņa atsprāga vaļā, pa tām ienāca vīrs, kuru Brens nepazina. Viņš bija tērpies ādas kamzolī, uz kura bija uzšūti cits citu pārklājoši dzelzs diski. Vienā rokā vīram bija īss duncis, bet uz muguras varēja manīt uzsietu cirvi. Ko tu gribi? Brens nobijies vaicāja. Šī ir mana istaba. Vācies ārā no šejienes!

Aiz svešinieka istabā ienāca Teons Grejdžojs. Mēs nedarīsim tev pāri, Bren.

-    Teon? Brenam no atvieglojuma noreiba galva. Vai tevi sūtīja Robs? Vai arī viņš ir šeit?

-   Robs ir tālu projām. Viņš tagad tev nepalīdzēs.

-   Nepalīdzēs? Brens bija apjucis. Nebiedē mani, Teon.

-    Es tagad esmu princis Teons. Mēs, Bren, abi esam prinči. Kas gan to varēja iedomāties? Bet es esmu ieņēmis tavu cietoksni, manu princi.

-   Ziemmalu? Brens papurināja galvu. Nē, tu to nespētu.

-    Verlāg, atstāj mūs vienus. Vīrs ar dunci izgāja no istabas. Teons apsēdās uz gultas. Es pavēlēju četriem vīriem ar āķiem un virvēm pārrāpties pāri mūriem, un viņi atvēra sānu vārtus pārējiem. Pašlaik mans karapulks tiek galā ar tava garnizona paliekām. Es tev zvēru, Ziemmala ir mana.

Brens neko nesaprata. Bet tu taču esi tēva aizbilstamais.

-    Un tagad jūs ar brāli esat mani aizbilstamie. Tikko cīņa būs galā, mani vīri visus dzīvi palikušos ziemmaliešus sapulcinās Lielajā zālē. Mēs abi divi uzrunāsim viņus. Tu paziņosi, ka esi nodevis Ziemmalu man, un pavēlēsi, lai viņi klausa un kalpo jaunajam cietokšņa pavēlniekam lapat kā vecajam.

-   Es to nedarīšu, Brens sacīja. Mēs cīnīsimies pret tevi un patrieksim no cietokšņa. Es neko tev neesmu nodevis, tu nevari mani piespiest pateikt ko tādu.

-    Bren, šī nav nekāda rotaļa, tā ka nedzen ar mani jokus, es to necietišu. Cietoksnis ir mans, bet šie cilvēki vēl ir tavējie. Ja princis vēlas, lai viņi būtu sveiki un veseli, viņam jādara tā, kā liek. Teons piecēlās un devās uz durvīm. Kāds atnāks, palīdzēs tev saģērbties un aiznesīs uz I ielo zāli. Pārdomā rūpīgi, ko tu gribi teikt.

Gaidīšana lika Brenam justies vēl bezspēcīgākam. Viņš sēdēja uz palodzes pie loga, skatīdamies uz tumšajiem torņiem un ēnu melnuma sienām. Vienu brīdi viņam likās, ka viņš dzirdēja kliedzienus un kaut ko līdzīgu zobenu šķindai aiz Sargu zāles, taču viņam nebija nedz Vasariņa ausu, lai to kārtīgi sadzirdētu, nedz arī vilka deguna, lai to saostu. "Nomodā es vēl arvien esmu salauzts, bet, kad aizmiegu, es kļūstu par Vasariņu, es spēju skriet un cīnīties, dzirdēt un saost."

Brens gaidīja, ka pēc viņa atnāks Hodors vai varbūt kāda no kalponēm, taču durvis atvēra mestrs Lūvins. Rokā viņam bija svece. Bren, viņš teica, vai tu… zini, kas noticis? Vai tev kāds jau pateica? Piere virs kreisās acs bija pārsista, un lejup pa vaigu plūda asinis.

-    Teons bija ienācis. Teica, ka Ziemmala tagad esot viņa.

Mestrs nolika sveci un noslaucīja asinis no vaiga. Viņi pārpeldēja aizsarggrāvi. Ar āķiem un virvēm pārrāpās pāri mūriem. Ielauzās cietoksnī slapji, piloši, ar tēraudu rokā. Lūvina seja atkal sāka asiņot, tāpēc viņš apsēdās uz krēsla pie durvīm. Pie vārtiem bija Alusvēders, viņu pārsteidza tornī un nogalināja. Arī Salmugalva ir ievainots. Es paguvu aizsūtīt divus kraukļus, pirms viņi ielauzās manā istabā. Putns uz Balto ostu paguva aizlidot, bet otram viņi trāpīja ar bultu. Mestrs blenza grīdā. Sīrs Rodrīks paņēma līdzi pārāk daudz mūsējo, taču tajā ir arī mana vaina. Es nespēju iedomāties, ka mums draud šādas briesmas, es nespēju…

"Džodžens to redzēja," Brens nodomāja. Labāk palīdzi man saģērbties.

-    Jā, tas gan. Smagajā, ar dzelzi apkaltajā lādē Brena gultas kājgalī mestrs sameklēja apakšveļu, bikses un tuniku. Tu esi Stārks Ziemmalā un Roba mantinieks. Tev ir jāizskatās kā princim. Viņš saģērba zēnu, kā pieklājas valdniekam.

-    Teons vēlas, lai atdodu viņam cietoksni, Brens sacija, kad mestrs sastiprināja apmetņa stūrus ar zēna iemīļoto no sudraba un ahāta darināto vilka galvas sprādzi.

-    Tas nav nekāds negods. Valdniekam ir jāgādā par saviem pavalstniekiem. Nežēlīgas vietas dzemdina nežēlīgus cilvēkus, Bren, atceries to, kad runāsi ar šiem dzelzsvīriem. Tavs tēvs darīja, ko spēja, lai Teons kļūtu cilvēcīgāks, bet, es baidos, tas notika pārāk vēlu un pārāk īsu laiku.

Dzelzsvīrs, kas atnāca pēc viņiem, bija strups, dūšīgs vīrs ar ogļmelnu bārdu, kas klāja gandrīz pusi plato krūšu. Viņš bez grūtībām pacēla zēnu, kaut gan, cik nu varēja spriest, šis uzdevums viņam diez ko negāja pie sirds. Rikona guļamistaba atradās kāpnēs puslaidienu zemāk. Pamodināts nakts vidū, četrgadnieks niķojās. Es gribu mammu, viņš sacīja. Es gribu viņu. Un arī Pinkaini.

-    Tava mamma, princi, ir tālu no šejienes. Mestrs Lūvins novilka zēnam pār galvu naktskreklu. Toties te esmu es un arī Brens. Viņš paņēma Rikonu pie rokas un izveda kāpnēs.

Lejā viņi uzdūrās Mīrai un Džodženam, kurus no viņu istabas izveda plikpaurains vīrs ar šķēpu, kas bija pēdas trīs garāks par viņu pašu. Kad Džodžens paskatījās uz Brenu, viņa acīs varēja saskatīt zaļu skumju dzelmi. Citi dzelzsvīri bija pamodinājuši Frejus. Tavs brālis nu ir palicis bez savas karaļvalsts, Mazais Volders uzrunāja Brenu. Tagad tu vairs neesi princis, tikai parasts ķīlnieks.

-   Tāpat kā tu, Džodžens attrauca, un es, un visi pārējie.

-   Ar tevi, varžēdāj, neviens nerunāja.

Viens no dzelzsvīriem rādīja ceļu ar lāpu, taču atkal bija sācies lietus, kas drīz noslāpēja uguni. Steigdamies pāri pagalmam, viņi dzirdēja, kā dievmežā gaudo dižvilki. "Cerams, ka Vasariņš nesasitās, krītot no koka."

Teons Grejdžojs sēdēja Stārku augstajā krēslā. Viņš bija noņēmis apmetni. Pāri smalkam bruņukreklam bija uzvilkts melns bezrocis ar viņa nama simbolu zelta kalmāru. Jaunekļa rokas bija noliktas uz plato akmens balstu galā izcirstajām vilku galvām. Teons sēž Roba krēslā, Rikons sacīja.

-    Klusāk, Rikon. Brens juta apkārt valdošo draudu gaisotni, taču viņa brālītis vēl bija pārāk mazs. Bija aizdegtas vairākas lāpas un lielajā kamīnā kurējās uguns, taču zāles lielākā daļa slīga tumsā. Soli bija salikti gar sienām, tāpēc nebija kur apsēsties. Pils ļaudis stāvēja, saspiedušies mazos pulciņos un neuzdrīkstēdamies bilst ne vārda. Brens pamanīja veco auklīti viņas bezzobainā mute te pavērās, te aizvērās. Salmugalvu

Ienesa divi citi sargi cauri apsējam uz kailajām krūtīm sūcās asinis. Bakurētainais Tims nevaldāmi elsoja, bet Beta Kasela bailēs raudāja.

-    Kas tie tādi? Teons vaicāja par Rldiem un Frejiem.

-    Pavēlnieces Ketlīnas aizbilstamie, abi Volderi Freji, mestrs Lūvins paskaidroja. Un šis ir Džodžens Rlds un viņa māsa Mira, Pelēkūdeņu sardzes Houlenda Rīda bērni, kurš bija ieradies, lai atkārtoti zvērētu uzIk ību Ziemmalai.

-    Kāds to varbūt sauktu par nelāgu sakritību, Teons sacīja, taču tas nebūšu es. Te jūs esat, un te jūs paliksiet. Viņš piecēlās no augstā krēsla. Loren, atnes šurp princi. Vīrs ar melno bārdu nometa Brenu uz. akmens, it kā viņš būtu auzu maiss.

Dzelzsvīri turpināja dzīt uz Lielo zāli cilvēkus, paskubinādami tos ar kliedzieniem un šķēpu kātiem. No virtuves ieradās Geidžs un Oša, abi noputējuši miltiem, jo bija grasījušies cept rīta maizi. Mikenu zālē teju ievilka, un kalējs skaļi lamājās. Fārlens ienāca klibodams un mēģinādams atbalstīt l'allu. Viņas kleita bija pārplēsta gandrīz uz pusēm, viņa to turēja, sažņaugtu dūrē, un gāja tā, it kā katrs solis sagādātu neizturamas sāpes. Septons Čeils metās palīgā, taču viens no dzelzsvīriem notrieca priesteri zemē.

Pēdējo pa durvīm ieveda cietumnieku Smirdi, par kura tuvošanos pavēstīja biezā un asā smaka. Brens juta, ka no tās viņam sagriežas vēders. Šo mēs atradām, ieslēgtu torņa cellē, paziņoja pavadonis, jauneklis ar rudiem matiem un izmirkušām drānām, acīmredzot viens no tiem, kuri bija pārpeldējuši grāvi. Apgalvo, ka viņu saucot par Smirdi.

-    Nespēju iedomāties, kāpēc gan tā, smaidot sacīja Teons. Vai tu vienmēr od tik briesmīgi, vai arī tikko beidzi drāzt cūku?

-    Neesmu gan, kungs, drāzis nevienu kopš brīža, kad viņi mani sagūstīja. Mans īstais vārds ir Hīks. Es kalpoju Dredfortas bastardam līdz brīdim, kad Stārki viņam kā kāzu dāvanu iešāva bultu mugurā.

Teonu tas likās uzjautrinām. Un ko tad šis apprecēja?

-    Hornvuda atraitni, manu pavēlniek.

-    To veču? Vai tad viņš bija akls? Viņas pupi līdzinās tukšiem vīna maisiem tie ir sausi un sakrunkojušies.

-    Ne jau pupu dēļ bastards viņu precēja.

Tad dzelzsvīri aizcirta augstās durvis zāles galā. No krēsla Brens spēja saskaitīt kādus divus desmitus. "Droši vien kādi sargi palika pie vārtiem un ieroču noliktavā." Tomēr uzbrucēju nevarēja būt vairāk par trīsdesmit.

Teons pacēla rokas, liekot visiem apklust. Jūs visi mani pazīstat…

-     Jā, kā kūpošu sūdu maisu! iesaucās Mikens, bet tad plikpauris ietrieca viņam šķēpa kātu vēderā un pēc tam iezvēla ar to pa seju.

Kalējs sabruka uz ceļiem un izspļāva zobu.

-    Miken, paklusē. Brens centās runāt stingri un pavēlnieciski, tā kā Robs, kad viņš deva pavēli, taču zēna balss viņu nodeva vārdi izskanēja kā spalgs pīkstiens.

-    Paklausi savu mazo pavēlnieciņu, Miken, Teons sacīja. Viņam ir vairāk prāta nekā tev.

"Labs valdnieks sargā savus ļaudis," Brens sev atgādināja. Es esmu nodevis Ziemmalu Teonam.

-    Skaļāk, Bren. Un sauc mani par princi.

Zēns pacēla balsi. Es esmu nodevis Ziemmalu princim Teonam. Jums visiem jāpilda viņa pavēles.

-    Nolādēts, ja es to darīšu! ieaurojās Mikens.

Teons izlikās to nedzirdam. Mans tēvs ir uzlicis galvā seno sāls un akmens kroni un pasludinājis sevi par Dzelzs salu karali. Viņš pasludina par savām zemēm arī ziemeļus, jo mēs esam ieņēmuši Ziemmalu. Tagad jūs visi esat viņa pavalstnieki.

-    Pie dirsas. Mikens noslaucīja asinis no mutes. Es kalpoju Stārkiem, nevis kaut kādiem nodevīgiem kalmāriem… auu. Šķēpa kāta grūsts, viņš ar seju ietriecās grīdā.

-    Kalējiem ir stipras rokas un vājas galvas, Teons sprieda. Taču, ja jūs, pārējie, man kalposiet tikpat uzticīgi, kā kalpojāt Nedam Stārkam, jūs sapratīsiet, ka esmu dāsnākais valdnieks, par kādu vien jūs varat sapņot.

Stāvēdams četrrāpus, Mikens izspļāva asinis. "Lūdzu, nedari to," Brens raidīja kalējam savu lūgumu, taču Mikens nokliedzās: Ja tu domā, ka spēsi noturēt ziemeļus ar šo nožēlojamo…

Plikpaurainais vīrs no aizmugures ietrieca šķēpa asmeni kalējam kaklā. Tērauds izdūrās cauri miesai un izslīdēja ārā kakla priekšpusē līdz ar asiņu šalti. Kāda sieviete iespiedzās, un Mīra apskāva Rikonu. "Viņš noslīka asinīs," Brens stingi nodomāja. "Pats savās asinīs."

-    Vai vēl kādam ir kas sakāms? jautāja Teons Grejdžojs.

-    Hodors, Hodors, Hodors, Hodors, plati ieplestām acīm nokliedzās Hodors.

-    Vai kāds varētu būt tik laipns un apklusināt to plānprātiņu?

Divi dzelzsvīri sāka dauzīt Hodoru ar šķēpu kātiem. Zirgupuisis pakrita uz grīdas, mēģinādams aizsegt sevi ar rokām.

-     Es būšu tikpat labs valdnieks, kāds reiz bija Edards Stārks. Teons pacēla balsi, lai to nenoslāpētu koka triecieni pret miesu. Taču, ja nodosiet mani, jums nāksies to rūgti nožēlot. Un nedomājiet, ka te redzamie vīri ir viss mans karaspēks. Drīz vien mēs ieņemsim arī Torhena i cietoksni un Dziļmeža pilskalnu, savukārt, mans tēvocis dodas augšup pa Sālsšķēpi, lai sagrābtu Keilinas pili. Ja Robam Stārkam izdosies alvairīt Lanisterus, viņš var valdīt kā Trejžubures karalis, taču ziemeļi lagad pieder Grejdžoju namam.

Stārka valdnieki tev nepakļausies, iesaucās par Smirdi dēvētais vīrs.

Sakot jau ar Baltās ostas uzblīdušo cūķi, tad arī Amberi un Kārstārki neliksies mierā. Tev būs vajadzīgi vīri. Atbrīvo mani, un es kalpošu tev.

Teons mirkli viņu vēroja. Tu runā labāk nekā od, tomēr es nespētu paciest tādu smirdoņu.

-   Nu, ko, Smirdis atbildēja. Es varētu nomazgāties. Ja būtu brīvs.

Ļoti saprātīgs vīrs. Teons pasmaidīja. Meties uz ceļa.

Viens no dzelzsvīriem pasniedza Smirdim zobenu, un bijušais gūsteknis nolika to Teonam pie kājām un zvērēja uzticību Grejdžoju namam un karalim Belonam. Brens nespēja tajā noskatīties. Zaļais sapnis piepildījās viņa acu priekšā.

-   Pavēlniek Grejdžoj! Oša pagāja garām Mikena līķim. Arī mani šurp atveda kā gūstekni. Jūs bijāt klāt dienā, kad mani savaņģoja.

"Es domāju, ka tu esi draugs," Brens sāpināts nodomāja.

-    Man ir vajadzīgi kareivji, Teons noskaldīja, ne virtuves slampas.

-   Virtuvē mani ielika Robs Stārks. Gada lielāko daļu man nācās berzt katlus, skrāpēt piedegumu un sildīt salmus šim te. Oša pameta skatienu uz Geidžu. Man tas ir noriebies. Dod man atkal šķēpu.

-   Man te viens ir, sacīja plikpauris, kurš bija nogalinājis Mikenu, un smīnēdams pacilāja savus pautus.

Oša ar ceļgalu iespēra viņam starp kājām. Paturi vien sev to mīksto un rožaino kociņu. Tad viņa izrāva šķēpu vīram no rokām un ar tā kātu notrieca viņu garšļaukus. Es paturēšu šo, no koka un dzelzs. Kamēr plikpauris locījās uz grīdas, pārējie laupītāji, vēderus turēdami, smējās.

Teons nosmējās kopā ar pārējiem. Tu man deri, viņš sacīja. Vari paturēt šķēpu. Stīgs sev atradīs citu. Tagad meties uz ceļa un zvēri man uzticību.

Kad nu neviens cits vairs neizrādīja vēlmi stāties Grejdžoju kalpībā, visus atlaida, piekodinot darīt savu darbu un necelt nekārtības. Hodoram lika aiznest Brenu atpakaļ uz viņa istabu. No daudzajiem sitieniem cietusī seja bija nelāgi savilkusies deguns piepampis un viena acs aiztūkusi. Hodors, starp šņukstiem atskanēja no pārsistajām lūpām. Tad viņš pacēla Brenu milzīgajās, stiprajās, asinīm klātajās rokās un iznesa atpakaļ lietū.

ĀRIJA

Es zinu, spoki ir. Karstais Pīrādziņš mīcīja mīklu, rokas nojaucis ar miltiem līdz pašiem elkoņiem. Pija vakar vakarā siernīcā kaut ko redzēja.

Ārija rupji iespurdzās. Pija alus pieliekamajā kambarī vienādiņ kaut ko redzēja. Parasti tie gan bija vīrieši. Vai es drīkstu paņemt vienu cepumu? viņa lūdza. Tu esi uzcepis veselu pannu.

-   Man vajag visu pannu. Sīram Emorijam tie briesmīgi garšo.

Meitene neieredzēja sīru Emoriju. Uzspļausim tiem.

Karstais Pīrādziņš tramīgi palūkojās visapkārt. Virtuve bija ēnu un atbalšu pilna, taču pārējie pavāri un izpalīgi saldi dusēja augstajās pažobelēs virs krāsnīm. Viņš pamanīs.

-   Nepamanīs gan, Ārija bija pārliecināta. Siekalas nevar sagaršot.

-    Ja pamanīs, tad novicos mani. Karstais Pīrādziņš pārstāja mīcīt. Tev pat būt te nevajadzētu. Ir melna nakts.

Tā arī bija, taču Ārijai tas nerūpēja. Arī nakts melnumā virtuvēs vienmēr kaut kas notika kāds mīcīja mīklu rīta maizei, ar garu koka karoti maisīja katlu vai kāva cūku sīra Emorija rīta šķiņķītim. Šonakt te darbojās Karstais Pīrādziņš.

-    Ja Sārtacis pamodīsies un pamanīs, ka tevis nav… viņš iesāka.

-    Sārtacis nekad nemostas. Viņa īstais vārds bija Mebls, taču visi viņu sauca par Sārtaci asarojošo redzokļu dēļ. Vismaz tad, kad ir piedzēries līdz nemaņai. Katru rītu viņš sāka ar alus kausu. Katru vakaru viņš sabruka dzērāja miegā, vīna krāsas siekalām tekot pār zodu. Ārija pagaidīja, līdz atskanēja viņa krācieni, tad basām kājām uzlavījās augšā pa kalpu kāpnēm, nesaceldama vairāk trokšņa kā pele, kas viņa reiz bija bijusi. Viņa nekad neņēma līdzi nedz sveci, nedz lukturi. Sīrio reiz tika teicis, ka tumsa var kļūt par viņas draugu, un viņam bija taisnība. Ja vien spīdēja mēness un zvaigznes, kas apgaismoja ceļu, viņai ai to bija gana. Varu saderēt, ka mēs spētu aizbēgt no šejienes un Sartacis pat nepamanītu, ka manis vairs nav, viņa sacīja Karstajam Pīrādziņam.

-    Es negribu nekur bēgt. Te ir labāk nekā mežā. Es negribu ēst tārpus. Klau, pakaisi man te miltus.

Ārija piešķieba galvu. Kas tas bija?

-    Kas? Es ne…

-    Klausies ar ausīm, ne ar muti. Tas bija kaujas rags. Divi pūtieni, vai tiešām nedzirdēji? Un tur žvadz vārtu režģa ķēdes, kāds vai nu ienāk cietoksnī, vai dodas projām. Gribi aiziet paskatīties? Hārenholas vārti nebija atvērti kopš rīta, kad pavēlnieks Tīvins ar saviem vīriem devās projām no pils.

-    Es cepu rīta maizi, Karstais Pīrādziņš pažēlojās. Turklāt man nepatīk tumsā, es tev jau teicu.

-   Es gan iešu. Pēc tam pastāstīšu arī tev. Vai es drīkstu paņemt cepumu?

-Nē.

Ārija vienu tik un tā nočiepa un pa ceļam apēda. Tas bija pildīts ar kapātiem riekstiem, augļiem un sieru, tā garoziņa bija kārtaina un vēl glabāja krāsns siltumu. Apēstais sīra Emorija cepums lika Ārijai justies pārdrošai. "Basām, drošām, vieglām kājām," viņa klusītēm dungoja. "Es esmu Hārenholas spoks."

Rags bija pamodinājis cietoksni no miega, vīri nāca ārā pagalmā, lai paskatītos, kas tā par jezgu. Ārija iejuka starp pārējiem. Cauri vārtiem rībēja vēršu vilkti pajūgi. "Laupījums," viņa uzreiz saprata. Ratus pavadošie jātnieki buldurēja savādā valodā. Viņu bruņas blāvi spīdēja mēnessgaismā, un viņa pamanīja pāris melnbaltos svītrainos lopus. Asiņainie Āksti. Ārija pakāpās atpakaļ, dziļāk ēnā, un noskatījās, kā ratu pakaļā uzstutētā būrī garām aizzvārojas milzīgs, melns lācis. Citi vezumi bija piekrauti ar sudraba bruņām, ieročiem un vairogiem, miltu maisiem, kviecošu cūku aizgaldiem un izkāmējušiem suņiem un vistām. Ārija sāka prātot, kad beidzamo reizi ēdusi ceptas cūkgaļas šķēli, un tad viņa ieraudzīja pirmo no gūstekņiem.

Iznesība un lepni paceltā galva lika domāt, ka tas ir kāds valdnieks. Zem saplēstā sarkanā bezroča viņa pamanīja uzmirdzam bruņukreklu.

Vispirms Ārija nodomāja, ka tas ir kāds Lanisters, bet, kad virs gāja gar vienu no lāpām, viņa ievēroja, ka tērpu nerotā vis lauva, bet gan sudraba dūre. Gūstekņa rokas bija cieši sasietas, bet virve ap vienu potīti saistīja ar otru vīru, kas nāca aiz muguras, tāpēc visai kolonnai nācās vilkties vienā grīļīgā solī. Daudzi no sagūstītajiem bija ievainoti. Ja kāds apstājās, viens no jātniekiem pierikšoja klāt un paskubināja to ar pātagas cirtienu. Viņa mēģināja aptvert, cik pavisam gūstekņu te varēja būt, taču vēl pirms pieciem desmitiem skaits sajuka. Sagūstīto bija vismaz divreiz vairāk. Viņu drēbes bija notraipītas ar dubļiem un asinīm, un lāpas gaismā bija grūti saskatīt visas zīmes, taču vairākas no pamanītajām Ārija pazina. Dvīņu torņi. Saules uzliesmojums. Asiņains vīrs. Kaujas cirvis. "Kaujas cirvis nozīmē Servīnus, un baltā saule uz melnās pamatnes Kārstārkus. Tie ir ziemeļnieki. Mana tēva un Roba vīri." Viņai pat negribējās domāt, ko tas varētu nozīmēt.

Asiņainie Āksti cits pēc cita lēca nost no zirgiem. Staļļapuikas miegaini līda ārā no salmiem, lai apkoptu putās nodzītos zirgus. Viens no jātniekiem kliegšus pieprasīja alu. Troksnis lika sīram Emorijam Lorham divu lāpnešu pavadībā iznākt uz segtās galerijas, kas apjoza pagalmu. Vārgo Houts ar visu savu āža bruņucepuri galvā apturēja zirgu zem viņa. Manu pafēlnieg gomandant, algotnis sacīja. Viņam bija dobja, siekalaina balss, it kā mēle īsti neietilptu mutē.

-    Kas te notiek, Hout? sīrs Emorijs viebdamies noprasīja.

-    Gūsdegņi. Rūzs Poltons gribēja šģērzod ubi, dag mani drosmīgie biedgi zazida šoz lubadāz. Daudzus nogāvām un ligām Poltonam bēgt. Šiz ir viņu pafēlniegs, Glovers, bed aiz šā sīrs Ainīz Frejz.

Sīrs Emorijs Lorhs pārlaida sasietajiem gūstekņiem savu mazo cūkas ačteļu skatienu. Ārijai nešķita, ka šī aina viņu īpaši iepriecina. Cietoksnī visi zināja, ka viņš un Vārgo Houts neieredz viens otru. Lieliski, pils komandants beidzot teica. Sīr Kedvīn, aizgādājiet viņus uz cietumu.

Valdnieks ar bruņoto dūri uz bezroča pacēla acis. Mums solīja cienījamu apiešanos… viņš iesāka.

-    Abgluzdi! Vārgo Houts, siekalām šķīstot, viņam uzbļāva.

Sīrs Emorijs vērsās pie gūstekņiem. Man vienalga, ko Houts jums solīja. Valdnieks Tīvins par Hārenholas komandantu iecēla mani, un es ar jums rīkošos tā, kā man labpatiks. Viņš pamāja sargiem. Lielajā kamerā zem Atraitņu torņa vajadzētu pietikt vietas šiem visiem. Ja kāds nevēlas turp doties, viņš var izvēlēties nāvi te un tagad.

Kamēr Lorha vīri, ar šķēpiem pabikstot, dzina gūstekņus projām, Ārija pamanīja no kāpņu telpas izveļamies Sārtaci un samiedzam acis lāpu gaismā, ļa viņš atklās, ka meitenes nav, viņš klaigās un draudēs nopātagot šo asiņainu, taču Ārija nebaidījās. Viņš nebija Vīse. Mebls vienmer solīja kādu nopātagot asiņainu, taču meitene nebija redzējusi viņu kadam iesitām. Tomēr labāk jau būtu, ja Sārtacis viņu nepamanītu. Ārija pameta skatienu apkārt. Vēršus jūdza ārā no ratiem, no vezumiem krāva ārā mantas. Asiņainie Āksti aurodami pieprasīja dzērienus, bet ziņkārīgie pulcējās ap būrī ieslodzīto lāci. Visā šajā murskulī nenācās grūti nemanītai aizslīdēt projām. Viņa atgriezās pa to pašu ceļu, pa kuru bija nākusi, cenzdamās netrāpīties kādam acīs, lai viņu nepieliktu pie darba.

Lielais cietoksnis likās teju tukšs, ja neņēma vērā pūli pie vārtiem un staļļiem. Troksnis aiz muguras pamazām pieklusa. Uzvirpuļoja vēja brāzma, izvilinādama augstu, tirpas uzdzenošu vaidu no Šausmu torņa plaisām. Dievmežā koki bija sākuši mest lapas, un viņa dzirdēja, kā tās, vēja dzītas, klusi švīkst pa bruģakmeņiem cauri tukšajiem pagalmiem un starp neapdzīvotajām ēkām. Tagad, kad Hārenhola atkal bija tukša, skaņa brīžam izspēlēja savādus jokus. Reizēm likās, ka akmeņi uzsūc visu troksni, pārklājot laukumus ar klusuma segu. Citreiz atbalsis sāka dzīvot pašas savu dzīvi, tāpēc katrs solis pārvērtās spokainas armijas maršā, bet katra attāla balss rēgainu dzīru apliecinājumā. Tiesa, dīvainās skaņas bija viena no daudzajām parādībām, kas uztrauca Karsto Pīrādziņu, bet ne Āriju.

Klusa kā ēna viņa pārslīdēja pāri vidējam iekšpagalmam, apkārt Šausmu tornim, tad cauri tukšajiem staļļiem, kur, kā ļaudis runāja, gaisu mēdza sakult mirušu piekūnu gari ar saviem spokainajiem spārniem. Viņa varēja doties, kurp sirds kāroja. Garnizonā bija ne vairāk par simt vīriem, un tik mazs pulks gandrīz izkusa Hārenholā. Simt kamīnu zāle bija slēgta, tāpat kā daudzas mazākas ēkas un pat Gaudu tornis. Sīrs Emorijs Lorhs bija apmeties komandanta istabās Karaļsmailē, kas bija tikpat plašas kā paša pavēlnieka mītne, bet Ārija un pārējie kalpi bija pārcēlušies uz pagrabiem zem šī torņa, lai būtu tuvāk pils namzinim. Kamēr cietoksnī uzturējās pavēlnieks Tīvins, aizvien kāds no viņa bruņiniekiem mēdza tincināt, kurp tu gāji. Bet tagad, kad tūkstoš durvju apsargāja vīru simts, šķita, ka neviens nezina, kur katram ir jābūt, vai arī nelikās par to ne zinis.

Iedama garām ieroču noliktavai, Ārija izdzirdēja vesera klaudzienus. Cauri augstajiem logiem varēja saskatīt tumši oranžu atblāzmu. Meitene uzrāpās uz jumta un paskatījās lejup. Džendrijs taisnoja krūšu bruņas. Kad kalējs strādāja, viņam pārējā pasaule, izņemot metālu, plēšas un uguni, pārstāja pastāvēt. Veseris likās kļuvis par viņa rokas daļu. Meitene vēroja, kā kustas muskuļi uz puiša krūtīm, un ieklausījās viņa spēlētajā tērauda mūzikā. "Viņš ir stiprs," Ārija nodomāja. Kad viņš paņēma knaibles ar gariem rokturiem, lai iemērktu bruņas dzesējamajā baļļā, meitene cauri logam ieslīdēja telpā un nolēca uz grīdas līdzās kalējam.

Nelikās, ka viņš būtu īpaši pārsteigts, ieraugot Āriju. Tev, meitēn, vajadzēja būt gultā. Iemērktas aukstajā ūdenī, krūšu bruņas nošņācās kā pikts kaķis. Kas tur par jezgu?

-     Vārgo Houts atgriezās ar gūstekņiem. Es redzēju emblēmas. Tur bija Glovers no Dziļmeža pils, viņš ir mana tēva cilvēks. Tāpat kā vairākums pārējo. Pēkšņi Ārija aptvēra, kāpēc kājas bija atnesušas viņu šurp. Tev jāpalīdz man viņus atbrīvot.

Džendrijs iesmējās. Un kā tad mēs to darīsim?

-    Sīrs Emorijs lika viņus aizvest uz pazemes cietumu. Uz tiem, kas plešas zem Atraitņu torņa, tur ir viena liela celle. Tu varētu ar veseri izgāzt durvis…

-    Kamēr sargi to visu vēros un liks likmes, ar cik sitieniem man to izdosies izdarīt?

Ārija iekoda lūpā. Mums nāksies nogalināt sargus.

-    Un kā mēs viņus galināsim?

-    Varbūt viņu nebūs pārāk daudz.

-    Ja viņi būs divi, jau tas mums būs par daudz. Vai tu tajā ciemā neko nesaprati? Ja tu mēģināsi iesākt ko tādu, Vārgo Houts tiešām tev nocirtīs plaukstas un pēdas, kā viņš to mēdz darīt. Džendrijs atkal ķērās pie knaiblēm.

-    Tu baidies.

-    Liec mani mierā, meitēn.

-     Džendrij, tur ir simt ziemeļnieku. Varbūt pat vairāk, es nespēju visus saskaitīt. Sīram Emorijam nav vairāk. Nu, ja neskaita Asiņainos Ākstus. Mums jāpalīdz viņiem izkļūt no ieslodzījuma tad mēs varēsim atkarot cietoksni un izglābties.

-     Tu nespēsi viņu atbrīvot, tāpat kā tu nespēji izglābt Lomiju. Džendrijs ar knaiblēm pagrieza krūšu bruņas un tās rūpīgi nopētīja. Un, ja mēs izglābtos, kurp mēs dotos?

-    Uz Ziemmalu, viņa uzreiz atbildēja. Es izstāstītu mammai, kā tu man palīdzēji, un tu varētu palikt…

-    Vai valdniece man to atļaus? Vai es drīkstēšu apkalt tavus zirgus un darināt zobenus taviem augstdzimušajiem brāļiem?

Reizēm viņš prata tā sadusmot Āriju. Nerunā tā!

Kāpēc man būtu jāliek uz spēles manas mīļās pēdas, lai nomainītu iespēju svīst Hārenholā pret iespēju svīst Ziemmalā? Vai zini veco Benu Melnīkšķi? Viņš ieradās te kā mazs puika. Kala visu, kas vajadzīgs valdniecei Ventai, pirms tam viņas tēvam, un vēl pirms tam viņas tēva levam. Un, jā, pat valdniekam Lotstonam, kurš valdīja Hārenholā pirms Ventiem. Tagad viņš kaļ valdniekam Tīvinam, un vai zini, ko vecais vīrs saka? Zobens ir zobens, bruņucepure ir bruņucepure, un, ja tu iešauj roku ugunī, tu apdedzinies, lai kam tu kalpotu. Viņš ir pietiekami prāligs meistars. Es palikšu tepat.

-    Tad karaliene tevi notvers. Ne jau Benam Melnīkšķim pakaļ viņa sūtīja zeltainos apmetņus.

-    Nelikās gan, ka viņiem būtu bijis vajadzīgs es.

-    Biji gan, un tu to labi zini. Tu kaut ko nozīmē.

-    Es esmu kalēja māceklis, un kādu dienu es, iespējams, kļūšu par kalēja meistaru… ja vien nemēģināšu bēgt kopā ar tevi, nepalikšu bez kājām vai vispār nedabūšu galu. Viņš novērsās no meitenes, atkal pacēla veseri un sāka kalt.

Ārijas plaukstas savilkās bezspēcīgās dūrēs. Kad kalsi nākamo bruņucepuri, vērša ragu vietā pierīko tai ēzeļa ausis! Viņa nolēma doties projām, lai nebūtu jāmetas Džendrijam virsū. "Ja es to izdarītu, viņš, visticamāk, neko pat nejustu. Kad viņi uzzinās, kas šis tāds īsti ir un nocirtīs viņam spītīgo ēzeļa galvu, tad gan viņš nožēlos, ka nepalīdzēja man." Galu galā, viņai bez puiša veiksies labāk. Jo tieši viņa dēļ Āriju pieķēra ciemā.

Taču atmiņas par ciemu lika meitenei atcerēties arī gājienu, noliktavu un Kutinātāju. Viņa iedomājās par mazo puiku, kuram sašķaidīja seju ar kaujas vāli, par veco dumjo "Visu par Džofreju", par Lomiju Zaļroci. Es biju aitiņa, un tad es biju pele, nespēju neko citu, kā vien tikai slēpties. Ārija iekoda lūpā un mēģināja atcerēties, kad gan bija atgriezusies viņas drosme. "Atkal drosmīgu mani padarīja Žakens. Viņš mani pārvērta no peles spokā."

Kopš Vīses nāves Ārija bija vairījusies no loratieša. Čisvīks bija bērnu spēlīte, nogrūst cilvēku no mūra augšas spētu kurš katrs, taču Vīse savu neglīto, plankumaino kuci bija uzaudzinājis no kucēna vecuma, un piespiest dzīvnieku uzbrukt paša saimniekam spēja tikai kāda tumša maģija. "Jorens Žakenu atrada melnajā cellē, tāpat kā Rordžu un Kodēju," viņa atcerējās. "Žakens bija izdarījis kaut ko briesmīgu, un Jorens to zināja, tāpēc turēja vīru, saslēgtu važās." Ja loratietis bija burvis, tad Rordžs un Kodējs varēja nemaz nebūt cilvēki, bet gan dēmoni, ko viņš izsaucis no kaut kādas elles. Žakens vēl arvien bija viņai parādā vienu nāvi. Vecās auklītes pasakās par cilvēkiem, kam grumkins piedāvā izpildīt trejas burvju vēlēšanās, vajadzēja būt īpaši uzmanīgam ar trešo, jo tā bija pēdējā. Čisvīks un Vīse nebija nekādi svarīgie. "Beidzamajai nāvei ir jābūt nozīmīgai," Ārija atkal un atkal sev atgādināja, vakaros pirms miega čukstus pārskaitīdama savus vārdus. Bet tagad viņa prātoja, vai vilcināšanās iemesls tiešām bijis tāds? Tikmēr, kamēr viņa spēja nogalināt ar vienu čukstu, meitenei nevajadzēja baidīties ne no viena… bet tad, kad viņa būs izlietojusi pēdējo nāvi, viņa atkal pārvērtīsies tikai par peli.

Tagad, kad Sārtacis bija pamodies, Ārija neuzdrošinājās atgriezties gultā. Nezinot, kur citur paslēpties, viņa devās uz dievmeža pusi. Viņai patika priežu un sargkoku dzēlīgā smarža, zāles un zemes sajūta starp kāju pirkstiem un skaņa, ar kādu lapas bužināja vējš. Cauri mežam līkumoja mazs, lēns strautiņš, un bija viena vieta, kur tas bija izskalojis zemi zem kritalu lūžņas.

Tur, zem trūdošiem stumbriem un izlocītiem, aplauztiem zariem, viņa sameklēja savu paslēpto zobenu.

Džendrijs bija pārāk stūrgalvīgs un atteicās izkalt viņai jaunu, tāpēc viņa pagatavoja to pati, vienkārši nolaužot vienai no slotām zarus. Asmens bija pārāk viegls, un zobenam nebija ērta roktura, tomēr viņai patika asais, šķeltais gals, kas bija izveidojies lūzuma vietā. Kad vien viņai bija izdevība uz kādu stundiņu aizlavīties no darbiem, meitene nāca uz šejieni izpildīt Sīrio mācītos vingrinājumus. Viņas basās pēdas slīdēja pār kritušajām lapām, ar slotaskātu kapājot zarus un notraucot no kokiem lapas. Reizēm viņa pat uzrāpās kādā koka zarā un tad dejoja lapotnē, kāju pirkstiem tveroties pie mizas. Ārija kustējās šurpu turpu, ar katru dienu zvārodamās mazliet mazāk, jo viņa pamazām atguva līdzsvara sajūtu. Vislabprātāk meitene vingrinājās vakaros, jo tad viņu neviens netraucēja.

Ārija uzrāpās kokā. Augšā, lapu karaļvalstī, viņa pacēla koka zobentiņu un aizmirsa par viņiem visiem, gan par sīru Emoriju, gan par Ākstiem, gan tēva vīriem, iegrimdama sajūtā, ko sniedza raupjā koka pieskāriens basajām pēdām un zobena svilpieni gaisā. Aizlūzis zars pārvērtās Džofrejā. Viņa to kapāja tikmēr, kamēr zars nolūza pavisam. Karaliene un sīrs Ilīns, sīrs Merīns un Suns bija tikai lapas, taču viņa nogalināja arī viņus visus, sacirzdama lapas miklās, zaļās strēmelītēs. Kad roka piekusa, viņa, sakrustojusi kājas, apsēdās uz augsta zara, lai atelpotos dzestro, tumšo gaisu un ieklausītos medībās izgājušo sikspārņu pīkstienos. Cauri lapotnei viņa spēja saskatīt vien sejaskoka kaulu baltuma zarus. "No šejienes tas izskatās ļoti līdzīgs Ziemmalas sejaskokam." Kaut nu tā varētu… nokāpt no koka un attapties mājās, un varbūt pat atrast ievu sēžam zem sejaskoka, pie kura viņš tik labprāt uzkavējās.

Aizbāzusi zobenu aiz jostas, viņa slidinājās lejup no zara uz zaru, līdz nonāca atpakaļ uz zemes. Ārija devās uz sejaskoka pusi mēnessgaisma krāsoja tā stumbru sudrabaini baltu, bet sarkanās lapas ar piecām smailēm nakts gleznoja melnas. Meitene ieskatījās sejā, kas bija izgriezta lokā. Tā bija baisa seja ar savilktu muti un degošām, naida pilnām acīm. Vai tā izskatījās dievs? Vai dievus var ievainot tāpat kā cilvēkus? "Man vajadzētu lūgties," viņa pēkšņi nodomāja.

Ārija nometās uz ceļiem. Viņa nebija īsti pārliecināta, kā sākt lūgšanu. Meitene salika plaukstas kopā. "Palīdziet man, jūs, vecie dievi," viņa klusiņām sacīja. "Palīdziet man atbrīvot ziemeļu vīrus no pazemes, lai mēs varētu nogalināt sīru Emoriju un es varētu doties mājās, uz Zieminalu. Padariet mani par ūdensdejotāju un vilku un neļaujiet man atkal nobīties, nekad neļaujiet!"

Vai ar to bija gana? Varbūt viņai vajadzēja lūgties skaļāk, ja viņa vēlējās, lai vecie dievi viņu sadzird. Varbūt viņai vajadzēja lūgties ilgāk. Reizēm tēvs bija lūdzies ļoti ilgi. Taču vecie dievi viņam nepalīdzēja. Šīs al miņas sadusmoja Āriju. Tu varēji izglābt viņu, meitene rāja koku.

Viņš visu laiku tev lūdzās. Man ir vienalga, vai tu man palīdzēsi, vai nepalīdzēsi. Es neesmu pārliecināta, vai tu spētu, pat ja vēlētos.

-    Dievus, meitēn, neklājas izsmiet.

Balss sabiedēja Āriju. Viņa pielēca kājās un izrāva koka zobenu. Žakens Hgars stāvēja tumsā tik stingi, ka viņu varēja noturēt par vienu no kokiem. Vīrs ir atnācis uzklausīt vārdu. Pēc viens un divi nāk trīs. Lai vīrs būtu visu izdarījis.

Ārija nolaida aso galu pret zemi. Kā tu zināji, ka esmu te?

-   Vīrs redz. Vīrs dzird. Vīrs zina.

Viņa aizdomīgi nopētīja Žakenu. Vai viņu bija sūtījuši dievi? Kā tu piespiedi suni nogalināt Vīsi? Vai tu izsauci Rordžu un Kodēju no elles? Vai Žakens H gars ir tavs īstais vārds?

-    Dažiem cilvēkiem ir vairāki vārdi. Zebiekste. Ārijs. Ārija.

Viņa pakāpās atpakaļ, līdz atdūrās ar muguru pret sejaskoku. Vai tev to izstāstīja Džendrijs?

-   Vīrs zina, viņš atkal atkārtoja. Stārkas jaunkundze.

Varbūt dievi bija sūtījuši Žakenu kā atbildi uz viņas lūgšanām. Man vajag, lai tu palīdzi izdabūt gūstekņus no pazemes. Gloveru un pārējos.

Viņus visus. Mums būs jānogalina sargi un kaut kā jāatver pagraba durvis.

-    Meitene aizmirst, viņš klusi sacīja. Divus viņa ir dabūjusi no trijiem, ko vīrs bija parādā. Ja jāmirst sargam, viņai jānosauc vārds.

-    Bet ar vienu sargu nebūs gana, lai atvērtu pazemi, mums būs jānogalina viņi visi. Ārija dūšīgi iekoda lūpā, lai nebūtu jāsāk raudāt. Es gribu, lai tu izglāb ziemeļniekus, tāpat kā es izglābu tevi.

Viņš ar bezkaislīgu skatienu palūkojās lejup uz meiteni. Trīs dzīvības tika izrautas no dievu rokām. Trīs dzīvības ir jāatmaksā. Dievus nedrīkst izsmiet. Žakena balsī jautās vienlaikus zīds un tērauds.

-    Es viņus neizsmēju. Viņa mirkli domāja. Par to vārdu… vai es varu nosaukt jebkuru? Un tu viņu nogalināsi?

Žakens Hgars palocīja galvu. Tā vīrs teica.

-    Jebkuru? viņa atkārtoja. Lai tas būtu vīrs, sieva, zīdainis vai pavēlnieks Tīvins, vai augstais septons, vai tavs miesīgs tēvs?

-    Vīra vecais sen jau miris, bet, ja viņš dzīvotu un ja tu zinātu viņa vārdu, viņš mirtu pēc tavas pavēles.

-     Apzvēri to! Ārija uzstāja. Apzvēri to pie dieviem!

-     Pie visiem jūras un gaisa dieviem, un pat pie uguns dieva, es to apzvēru. Žakens uzlika roku uz sejaskoka mutes. Pie Septiņiem jaunajiem dieviem un vecajiem bez skaita, es to apzvēru.

"Viņš to apzvērēja." Pat ja es nosauktu karali…

-    Saki vārdu, un nāve sekos. Rīt, pēc mēneša griežiem, gadu no šīs dienas, bet nāks. Vīrs nelido kā putns, taču viņš sper vienu soli un tad otru, un pienāk diena, kad vīrs ir aizgājis turp, un karalis mirst. Hgars notupās blakus meitenei. Abu sejas atradās vienā augstumā. Meitene pačukst, ja viņa baidās pateikt skaļi. Pačuksti tagad. Vai tas ir Džofrejs?

Ārija pielika lūpas pie loratieša auss. Tas ir Žakens Hgars.

Pat degošajā šķūnī, kad apkārt ķēdēs sakaltajam vīram slējās uguns sienas, viņš nebija izskatījies tik uztraucies, cik uztraucies izskatījās tagad. Meitene… dzen jokus.

-    Tu zvērēji. Dievi dzirdēja tavu zvērestu.

-    Dievi dzirdēja. Pēkšņi Žakena rokā parādījās nazis, kura asmens bija tievs kā meitenes mazais pirkstiņš. Vai tas bija domāts viņai vai pašam loratietim, Ārija nezināja. Meitene raudās. Meitene zaudēs savu vienīgo draugu.

-     Tu neesi mans draugs. Draugs man palīdzētu. Viņa atkāpās no vīra, balansēdama uz pirkstgaliem, ja nu gadījumā Žakens mestu nazi. Draugu es nekad nenogalinātu.

Viņa lūpās uz īsu mirkli parādījās smaids un tūlīt arī pazuda. Vai meitene var… nosaukt citu vārdu, ja draugs viņai palīdz? Meitene var, Ārija atbildēja. Ja draugs palīdz.

Nazis nozuda. Nāc! lūlīt? Viņa nebija iedomājusies, ka viņš rīkosies tik strauji. Vīrs dzird smilšu čukstus stiklā. Vīrs negulēs, līdz meitene pateiks vienu vārdu. Tūlīt, negantais bērns.

"es neesmu negants bērns," viņa nodomāja, "es esmu dižvilks un Harenholas spoks." Viņa nolika slotaskātu atpakaļ slēptuvē un Žakenam pa pēdām izgāja no dievmeža.

Neskatoties uz agro stundu, Hārenholā valdīja drudžaina rosība. Vārgo Houta atgriešanās bija sajaukusi visu dienaskārtību. Vezumi, vērši un zirgi bija nozuduši no pagalma, taču lāča būris vēl atradās turpat. Tas bija pakārts smagās ķēdēs pāris pēdu virs zemes pie tilta kūkuma, kas atdalīja ārējo un vidējo pagalmu. Lāpu aplis izgaismoja apkārtni. Daži •.taļļapuikas meta lācim ar akmeņiem, lai dzīvnieks rēktu un knosītos. Pagalma otrā pusē no Baraku zāles durvīm spīdēja gaisma un skanēja kausu klaudzēšana un saucieni ieliet vīnu. Ducis balsu uzsāka dziesmu Ārijas ausīm nepazīstamā rīkles valodā.

"Viņi dzer un ēd pirms došanās pie miera," viņa aptvēra. "Sārtacis droši vien sūtīja kādu, lai pamodina mani un sūta palīgā pie apkalpošanas. Viņš sapratīs, ka neesmu gultā." Taču, visdrīzāk, viņš bija ļoti aizņemts, lejot reibinošas dziras Drosmīgajiem Biedriem un tiem sīra l .morija garnizona vīriem, kuri bija viņiem piebiedrojušies. Dzīrotāju saceltais troksnis kalpos sazvērniekiem pa labu aizsegu.

-    Ja vīrs to izdarīs, izsalkušie dievi šonakt dzers asinis, Žakens sai īja. Mīļo meiten, laipno un labo. Atsaki to vienu vārdu un pasaki citu, bet atmet šo neprāta sapni.

-    Neatmetīšu.

-   Lai tā ir. Likās, loratietis ir samierinājies. Tas tiks izdarīts, tikai meitenei jāklausa. Vīram nav laika pļāpāt.

-    Meitene klausīs, Ārija apliecināja. Ko man darīt?

-   Simt izsalkušu vīru, viņi jābaro, pavēlnieks pavēl karstu zupu. Meitenei jāskrien uz virtuvi un jāpasaka savam pīrāgu puikam.

-    Zupa, viņa atkārtoja. Un kur tu būsi?

-    Meitene palīdzēs uzvārīt zupu un gaidīs virtuvē, līdz vīrs atnāks viņai pakaļ. Ej! Skrien!

Ārija iedrāzās virtuvē, kad Karstais Pīrādziņš vilka no krāsns ārā maizes klaipus. Taču viņš vairs nebija viens. Lai pabarotu Vārgo

Houtu un viņa Asiņainos Ākstus, bija pamodināts krietns pulciņš pavāru. Kalpotāji stiepa projām grozus ar Karstā Pīrādziņa maizēm un cepumiem, galvenais pavārs grieza aukstas šķiņķa šķēles, iesmu zēni grozīja virs uguns trušus, bet kausu meitenes tikmēr slacīja tos ar medu, un sievietes kapāja sīpolus un burkānus. Ko tev vajag, Zebiekstēn? galvenais pavārs pajautāja, pamanījis Āriju.

-    Zupu, viņa atbildēja. Mans pavēlnieks grib zupu.

Pavārs pamāja ar nazi uz melnu katlu, kas karājās virs liesmām.

-    Un kas, tavuprāt, ir tas? Lai gan es drīzāk tajā iečurāšu, ne pasniegšu to tam āzim. Neļauj cilvēkiem ne miega izgulēt. Viņš nospļāvās. Labi, neņem galvā, skrien tik atpakaļ un pasaki, ka katlu nevar pasteidzināt.

-    Man ir jāgaida te, līdz tas būs gatavs.

-    Tad tikai nemaisies pa kājām. Vai, vēl labāk, palīdzi mums. Joz uz siernīcu. Viņa āzība droši vien gribēs sviestu un sieru. Pamodini Piju un piekodini, lai šoreiz viņa ir ašāka nekā parasti, ja vien negrib palikt bez kājām.

Ārija skrēja, cik ātri spēja. Pija savā pažobelē bija nomodā tieši tobrīd viņa vaidēja zem viena no Ākstiem, taču aši ieslīdēja atpakaļ drēbēs, kad izdzirda Ārijas saucienu. Viņa piepildīja sešus grozus ar sviesta cibām un lieliem, drānā ievīstītiem smirdīga siera gabaliem.

-    Tā, tagad palīdzi man, viņa lūdza Ārijai.

-    Es nevaru. Bet tu gan labāk pasteidzies, ja negribi, lai Vārgo Houts nocirstu tev kājas. To pateikusi, Ārija metās projām, pirms Pija paguva viņu sagrābt. Atpakaļceļā viņa sāka prātot, kāpēc nevienam no gūstekņiem nav nocirstas plaukstas vai pēdas. Varbūt Vārgo Houts baidījās sadusmot Robu? Lai gan viņš neizskatījās pēc tāda, kas jel no kāda baidītos.

Kad Ārija atgriezās virtuvē, Karstais Pīrādziņš maisīja katlu ar garu koka karoti. Meitene paķēra otru karoti un nāca palīgā. Kādu mirkli prātoja, vai viņai vajadzētu puisim visu izstāstīt, taču tad atcerējās notikumus ciemā un nolēma to nedarīt.

Tad atskanēja Rordža pretīgā balss. Pavār, viņš norēcās. Mēs atnācām pēc tavas nolāpītās zupas. Ārijai šausmās izslīdēja no rokām karote. "Es taču nelūdzu viņam iesaistīt šos divus." Rordžam galvā bija dzelzs bruņucepure ar deguna sargu, kas aizsedza baiso caurumu. Pēc viņa virtuvē ienāca arī Žakens un Kodējs.

-    Nolāpītā zupa vēl nav nolāpīti gatava, pavārs atbildēja. Tai vēl ir jāvārās. Mēs tik tikko pielikām sīpolus un…

-     Aizver savu mūli, citādi es iespraudīšu tev pakaļā iesmu un mēs drusku pagrozīsim tevi uz uguns. Es teicu "zupu" un es teicu "tagad".

Kodējs šņākdams noplēsa no iesma pusapdeguša truša gabalu un s.ika to plosīt ar asajiem zobiem, medum tekot starp pirkstiem.

Pavārs padevās. Tad ņemiet to savu nolāpīto zupu, tikai, ja āzis prasa, kāpēc tā ir tik plāna, skaidrojieties ar viņu paši.

Kodējs nolaizīja taukus un medu no pirkstiem, bet Žakens Hgars tikmēr uzvilka biezus, stepētus virtuves cimdus. Otru pāri viņš pameta Ārijai. Zebiekste palīdzēs. Zupa bija verdoša un katli smagi. Ārija kopā ar Zakenu cīnījās ar vienu, Rordžs viens pats nesa otru, bet Kodējs paņēma veselus divus, sāpēs nošņākdamies, kad stīpas apdedzināja plaukstas. Bet arī tad viņš neizlaida tās no rokām. Viņi izstiepa katlus no virtuves un nesa pāri pagalmam. Pie Atraitņu torņa durvīm stāvēja divi sargi. Ko tu nes? viens vērsās pie Rordža.

-    Karstu čuru podiņu. Gribi pagaršot?

Žakens atbruņojoši pasmaidīja. Arī gūsteknim ir jāēd.

-    Neviens neko neteica par…

Ārija viņu pārtrauca. Zupa ir viņiem, ne tev.

Otrs sargs pamāja ar roku. Stiepiet vien lejā.

Aiz durvīm vītņu kāpnes veda lejup pazemē. Rordžs gāja pa priekšu, bet gājienu noslēdza Žakens ar Āriju. Meitene nemaisīsies pa kājām, viņš piekodināja.

Kāpnes veda uz miklu akmens velvi garu, drūmu, bez viena lodziņa. Tās tuvākajā galā pie daudzcietuša galda sēdēja sīra Emorija sargu pulciņš. Viri pļāpāja un spēlēja kauliņus. Smagi dzelzs režģi norobežoja sardzes telpu no ieslodzītajiem, kas drūzmējās tumsā aiz restēm. Zupas smarža bija pievilinājusi daudzus gūstekņus.

Ārija saskaitīja astoņus sargus. Arī viņi sajuta zupas smaržu. Neglītākā kroga meita, ko jelkad esmu redzējis, sardzes komandieris nopētīja Rordžu. Kas ir katlā?

-    Tavs daikts ar visām olām. Ēdīsi vai neēdīsi?

Viens no vīriem bija staigājis pa sardzes telpu, otrs stāvējis netālu no restēm, vēl trešais sēdējis uz grīdas ar muguru pret sienu, taču gaidāmā maltīte lika visiem sapulcēties ap galdu.

-    Sen bija laiks mūs pabarot.

-    Vai tur smaržo sīpoli?

-    Un kur ir maize?

-    Sūdu būšana, mums vajadzēs bļodas, krūzes, karotes…

-     Nevajadzēs vis. Rordžs iešļāca verdošo zupu pie galda sēdošajiem tieši sejā. Žakens Hgars izdarīja to pašu. Ari Kodējs aizsvieda savus katlus pāri pusei telpas tie aizgriezās gaisā, šķiezdami zupu uz visām pusēm. Viens no tiem trāpīja sardzes komandierim pa deniņiem, kurš tieši tobrīd mēģināja slieties kājās. Viņš sabruka kā smilšu maiss un palika nekustīgi guļam. Pārējie auroja briesmīgās sāpēs, lūdzās vai mēģināja rāpus paglābties no verdošā šķidruma.

Kad Rordžs sāka griezt rīkles, Ārija atspiedās ar muguru pret sienu. Kodējs savus upurus sagrāba aiz pakauša un tad salauza tiem sprandu ar vienu milzīgo, bālo roku šķiebienu. Tikai viens no sargiem paguva izraut zobenu. Žakens viegli izvairījās no viņa cirtiena, tad izvilka savu zobenu, ar cirtienu krusu iedzina nabagu telpas stūrī un tad nogalināja ar dūrienu tieši sirdī. Loratietis pienāca ar asiņaino ieroci rokā pie Ārijas un noslaucīja to tīru viņas kleitā. Arī meitenei ir jābūt ar asinīm. Šis ir viņas darbs.

Cietuma atslēga karājās uz āķa sienā virs galda. Rordžs paņēma to un atslēdza durvis. Pirmais pa tām iznāca pavēlnieks ar bruņām klāto dūri uz kamzoļa. Veikli nostrādāts, viņš sacīja. Es esmu Robets Glovers.

-    Cienītais kungs. Žakens paklanījās.

Atbrīvotie gūstekņi atbruņoja mirušos sargus un ar ieročiem rokās metās augšup pa kāpnēm. Tie, kuriem zobenu nepietika, steidzās aiz bruņotajiem kailām rokām. Visi kustējās ātri, bilstot vien pa retam vārdam. Nelikās, ka kāds būtu ievainots tik smagi, kā izskatījās, kad Vārgo Houts ieveda viņus pa Hārenholas vārtiem. Tas ar to zupu bija smalki izdomāts, Glovers sacīja. Es to negaidīju. Vai tā bija valdnieka Houta ideja?

Rordžs sāka smieties tik aizrautīgi, ka no cauruma, kas rēgojās deguna vietā, izsprāga puņķi. Kodējs sēdēja vienam no mirušajiem uz krūtīm, satvēris ļengano roku un grauza pirkstus. Starp viņa zobiem krakšķēja kauli.

-    Kas īsti jūs esat? Robeta Glovera pierē iegūla krunkas. Jūs nebijāt kopā ar Houtu, kad viņš uzbruka pavēlnieka Boltona nometnei. Vai jūs esat no Drosmīgajiem Biedriem?

Rordžs ar plaukstas virspusi noslaucīja puņķus no zoda. Tagad esam.

-   Šim vīram ir tas gods saukties par Žakenu Hgaru, savulaik no Loratas brīvpilsētas. Šī vīra negantie biedri ir Rordžs un Kodējs. Pavēlnieks sapratīs, kurš no abiem ir Kodējs. Tad viņš pamāja uz Ārijas pusi. Un tā ir…

-    Es esmu Zebiekste, viņa izgrūda, pirms Žakens paguva pateikt, kas viņa bija īstenībā. Meitene nevēlējās, lai viņas vārds izskan, Rordžam, Kodējam un visiem šiem nepazīstamajiem vīriem dzirdot.

Varēja redzēt, ka Gloveru viņa neinteresē. Lieliski, viņš sacīja. Tad nu nodarīsim šo asiņaino darbiņu līdz galam.

Uzkāpuši pa kāpnēm, viņi ieraudzīja durvju sargus guļam asiņu peļķē. Ziemeļnieki skrēja pāri pagalmam. Ārija izdzirdēja kliedzienus. Atsprāga Baraku zāles durvis, un pa tām kliegdams izskrēja ievainots vīrietis. Viņu panāca trīs citi un apklusināja ar šķēpu un zobenu. Arī pie vārtiem bija sākusies cīņa. Rordžs un Kodējs aizsteidzās kopā ar Gloveru, bet Žakens Hgars notupās līdzās Ārijai. Vai meitene nesaprot?

Es visu saprotu, viņa sacīja, lai gan īstenībā viņa nesaprata, visu noteikti ne.

Loratietis to bija pamanījis viņas vaibstos. Āzis nav uzticams. Domāju, drīz te plīvos vilku karogs. Bet vispirms vīrs grib dzirdēt, lai tu .ilsaki vienu vārdu.

Es ņemu atpakaļ nosaukto vārdu. Ārija iekoda lūpā. Vai man vel ir trešā nāve?

-   Meitene ir alkatīga. Žakens pieskārās vienam no mirušajiem sargiem un parādīja viņai savus asinīm klātos pirkstus. Te ir trīs, tur ir četri, un vēl astoņi guļ miruši apakšā. Parāds ir samaksāts.

-   Parāds ir samaksāts, Ārija negribīgi piekrita. Viņa jutās mazliet skumji. Tagad viņa atkal bija parasta pele.

-   Dievs ir saņēmis savu. Un tagad vīram ir jāmirst. Žakena H gara lupās parādījās savāds smaids.

-   Jāmirst? viņa samulsusi pārvaicāja. Ko tas nozīmēja? Bet es taču .il teicu vārdu. Tev nav tagad jāmirst.

-    Ir gan. Mans laiks ir galā. Žakens pārlaida roku sejai, no pieres lejup līdz zodam. Un tur, kur pārslīdēja plauksta, viņš mainījās. Vaigi kļuva pilnīgāki, acis savirzījās tuvāk, degunā uzmetās kūkums, uz labā vaiga, kurš vēl nupat bija bijis gluds kā zīdainim, parādījās rēta. Un, kad loratietis papurināja galvu, viņa garie, taisnie, daļēji sarkanie un daļēji baltie mati pagaisa un to vietā parādījās ciešu, melnu sprogu mežs.

Ārijai mute palika vaļā. Kas tu esi? viņa nočukstēja, pārāk pārsteigta, lai baidītos. Kā tu to izdarīji? Vai tas bija grūti?

Viņš pasmaidīja, atklājot spožu zelta zobu. Ne grūtāk par jauna vārda pieņemšanu, ja vīrs prot to darīt.

-    Iemāci man to, viņa izgrūda. Es arī gribu to prast.

-    Lai mācītos, tev ir jādodas kopā ar mani.

Ārija saminstinājās. Uz kurieni?

-    Tālu projām, pāri šaurajai jūrai.

-    Es nevaru. Man ir jāatgriežas mājās. Ziemmalā.

-  Tad mums jāšķiras, viņš sacīja, jo arī man ir pienākumi. Loratietis pacēla meitenes roku un iespieda viņai plaukstā nelielu monētu. Ņem.

-    Kas tā ir?

-    Milzīgi vērtīga monēta.

Ārija tajā iekoda. Tā bija tik cieta, ka varēja būt tikai no dzelzs. Vai pietiekami vērtīga, lai nopirktu zirgu?

-    Tā nav paredzēta zirgu pirkšanai.

-    Tad kāds no tās labums?

-    Tikpat labi pajautā, kāds labums ir no dzīves, kāds labums ir no nāves? Ja pienāks diena, kad tu atkal gribēsi sameklēt mani, iedod šo monētu jebkuram brāvosietim un pasaki viņam divus vārdus valar morghulis.

-     Valar morghulis, Ārija atkārtoja. Tas nebija grūti. Viņas pirksti cieši sažņaudza monētu. Viņa dzirdēja, kā pagalma pretēja pusē mirst cilvēki.

-    Lūdzu, Žaken, neaizej.

-     Žakens ir tikpat miris kā Ārijs, viņš skumji sacīja, un man ir jāpilda dotie solījumi. Valar morghulis, Ārija Stārka. Pasaki to vēlreiz.

-    Valar morghulis, viņa atkārtoja, un svešinieks Žakena drēbēs paklanījās viņas priekšā un, apmetnim noplandot gaisā, aizsoļoja tumsā. Viņa palika viena ar mirušajiem vīriem. Viņi bija pelnījuši nāvi, Ārija pie sevis noteica, atcerēdamās visus, kurus sīrs Emorijs Lorhs bija nogalinājis ciemā pie ezera.

Kad viņa atgriezās pie savas salmu gultas, pagrabi zem Karaļsmailes bija tukši. Viņa noskaitīja vārdus spilvenam, un, kad bija tikusi ar tiem galā, piebilda valar morghulis smalkā, klusā balstiņā, prātodama, ko tas varētu nozīmēt.

Kad pienāca rīts, atgriezās arī pārējie, izņemot kādu zēnu, kurš nevienam nezināma iemesla dēļ bija nogalināts cīņas laikā. Sārtacis, visu laiku žēlodamies par to, cik ļoti viņa vecajiem kauliem nepatīk trepes, viens pats uzkāpa augšā, lai pārliecinātos, kā viss izskatās dienas gaismā. Kad vīrs pārradās, viņš pastāstīja, ka Hārenhola ir ieņemta. Tie Asiņainie Āksti apslaktēja krietnu daļu sīra Emorija vīru gultās, bet pārējos pie galda, kad tie bija kārtīgi iedzēruši. Jaunais pavēlnieks ar savu karapulku ieradīsies vēl pirms dienas beigām. Šis esot no mežonīgajiem ziemeļiem, no turienes, kur slejas Mūris, un runā, ka ar viņu nebūšot nekādi joki. Viens pavēlnieks vai cits pavēlnieks, darbi tāpēc neapstājas. Ja manīšu kādu muļķošanos, es ar pātagu nokapāšu vainīgajam ādu no muguras. To teikdams, viņš paskatījās uz Āriju, taču ne ar pušplēstu vārdiņu neapvaicājās meitenei, kur gan viņa bijusi iepriekšējā naktī.

Visu rītu Ārija vēroja, kā Asiņainie Āksti aplaupa kritušos un velk līķus uz Tekakmeņu laukumu, kur tika sakrauts sārts to sadedzināšanai. Muļķa Drāzenis nocirta galvas diviem nogalinātajiem bruņiniekiem un klīda pa cietoksni, šūpodams tās aiz matiem un izlikdamies, ka tās sarunājas savā starpā. No kā tu nomiri? viena no galvām vaicāja. No karstas zebiekstu zupas, atbildēja otra.

Ārijai lika nomazgāt sakaltušās asinis. Neviens viņai neteica neko neparastu, taču visai bieži meitene ievēroja, ka cilvēki kaut kā savādi uz viņu skatās. Robets Glovers un pārējie atbrīvotie laikam bija izstāstījuši, kas norisinājās pazemē, un tad Drāzenis ar savām stulbajām runājošajām galvām sāka daudzināt zebiekstu zupu. Meitene gribēja likt viņam apklust, tikai baidījās. Viņš patiešām bija traks, Ārija bija dzirdējusi, ka viņš reiz nogalinājis kādu vīru, jo tas neesot smējies par kādu no Drāzeņa jokiem.

Labāk jau nu viņš varēja aizvērties, citādi es ielikšu viņu savā sarakstā pie pārējiem," viņa nodomāja, berzdama kārtējo sarkanbrūno traipu.

Jau teju bija pienācis vakars, kad ieradās Hārenholas jaunais komandants. Viņam bija vienkārša, gludi skūta seja, kuras vienīgā pamanāmā iezīme bija savādi bālās acis. Vīrs nebija ne apaļīgs, ne tievs, ne arī pārāk muskuļots, viņš bija tērpies melnā bruņukreklā un sārti plankumainā apmetnī. Zīme uz viņa karoga atgādināja asinīs iemērktu vīru. Metieties ceļos Dredfortas pavēlnieka priekšā! nokliedzās viņa ieroču nesējs, Ārijas vecuma zēns, un Hārenhola nometās ceļos.

Vārgo Houts panācās uz priekšu. Manu pafēlnieg, Garengola ir jūzu.

Valdnieks kaut ko atbildēja, taču pārāk klusi, lai Ārija spētu to saklausīt. Robets Glovers un sīrs Enīss Frejs, nomazgājušies un ietērpušies tīrās drānās, pievienojās pārējiem. Kad viņi bija īsi aprunājušies, sīrs Knīss aizveda visus pie Rordža un Kodēja. Ārija bija pārsteigta, ka viņi vēl arvien atrodas šeit. Nez kāpēc viņa bija iedomājusies, ka abi briesmoņi izgaisīs, tāpat kā bija izgaisis Žakens. Ārija pa gabalu dzirdēja Rordža balss svelpjošo skaņu, bet ne to, ko viņš teica. Tad meitenei uzklupa Drāzenis un izvilka viņu pagalma vidū. Valdniek, valdniek! viņš skandināja, raudams Āriju aiz rokas, te ir tā zebiekste, kura savārīja to zupu!

Lai mani vaļā, meitene noņurdēja, cenzdamās atbrīvoties no tvēriena.

Valdnieks nopētīja viņu no galvas līdz kājām. Kustējās tikai viņa ļoti blāvās ledus krāsas acis. Cik tev gadu, bērniņ?

Ārijai nācās mirkli padomāt, lai to atcerētos. Desmit.

-    Desmit, cienītasi kungs, viņš atgādināja. Vai tev patīk dzīvnieki?

-    Daži, cienītais kungs.

Valdnieka lūpas noraustījās tikko jaušamā smaidā. Bet, šķiet, ne lauvas. Nedz arī mantikoras.

Viņa nezināja ko atbildēt, tāpēc neteica neko.

-    Man stāsta, ka tevi dēvējot par Zebieksti. Tas mums nederēs. Kādu vārdu tev deva māte?

Viņa iekoda lūpā, mēģinādama izdomāt kādu citu vārdu. Lomijs viņu bija saucis par Kunkuļgalvu, Sansa ķircinājusi par Zirgaģīmi, bet tēvs reiz bija nodēvējis par Āriju Zemkāji, taču viņai nelikās, ka kāds no šiem vārdiem varētu likties piemērots arī pavēlniekam.

-    Nīmerija, meitene atbildēja. Tikai biežāk viņa mani sauca par Nanu.

-    Nana, tu sauksi mani par cienīto kungu, kad mēs sarunāsimies, valdnieks mierīgi sacīja. Manuprāt, tu esi pārāk jauna, lai kļūtu par vienu no Drosmīgajiem Biedriem, turklāt, manuprāt, tev ir nepareizs dzimums. Vai tu, bērns, baidies no dēlēm?

-   Tās ir tikai dēles, cienītais kungs.

-    Liekas, manam ieroču nesējam vajadzētu šo to iemācīties no tevis. Bieža dēļu likšana ir ilga mūža noslēpums. Cilvēkam ik pa brīdim ir jāattīrās no sliktajām asinīm. Tu, šķiet, man derēsi. Tikmēr, kamēr es būšu Hārenholā, tu, Nan, pasniegsi man kausu un apkalposi gan pie galda, gan istabās.

Šoreiz viņa pievaldīja mēli un nepateica, ka labprātāk strādātu staļļos. Jā, kungs. Es gribēju teikt, cienītais kungs.

Bālacu vīrs pamāja ar roku. Saģērbiet viņu pieklājīgāk, viņš noteica, tieši nevērsdamies ne pie viena, un pārliecinieties, ka viņa māk ieliet vīnu, neizšļakstot to. Novērsies viņš pacēla roku un sacīja: Valdniek Hout, parūpējieties par karogiem virs sardzes mājas.

Četri Drosmīgie Biedri uzkāpa uz mūriem un norāva Lanisteru lauvu un sīra Emorija melno mantikoru. To vietā viņi pacēla Dredfortas Asiņaino vīru un Stārku dižvilku. Un tajā vakarā pāžs, ko dēvēja par Nanu, ielēja vīnu Rūzam Boltonam un Vārgo Houtam, kad abi stāvēja galerijā un vēroja, kā Bezbailīgie Brāļi pārved pāri pagalmam kailo sīru Emoriju Lorhu. Sīrs Emorijs lūdzās, šņukstēja un ķērās pie sagūstītāju kājām, līdz beidzot Rordžs viņu parāva sāņus, bet Drāzenis ar spērienu iegrūda taču bedrē.

"Lācis ir tērpies melnā," Ārija nodomāja." Gluži kā Jorens." Viņa piepildīja Rūža Boltona kausu, neaizliedama tam garām ne lāsītes.

DINERĪSA

Denija bija iedomājusies, ka šajā greznības pilsētā Nemirstīgo nams būs greznākais starp visiem citiem, taču viņa izkāpa no nestuvēm pie pelēkām un senām drupām.

garš un zems, bez torņiem un logiem, tas kā akmens čūska izlocījās cauri savādu koku audzei. Tiem bija melna miza un tintes zilas lapas, no kurām gatavoja burvju dzērienu, ko kartieši dēvēja par "vakara pavēni". citu ēku tuvumā nebija. Daudzi no melnajiem dakstiņiem, kas klāja pils jmiltu, bija nokrituši vai saplaisājuši, java starp akmeņiem sakaltusi un daudzviet izbirusi. Tagad viņa saprata, kāpēc Ksaro Ksons Daksoss lo dēvēja par Putekļu pili. Pat Drogonu, šķiet, šī aina satrauca. Melnais pūķis iešņācās, un starp viņa asajiem zobiem parādījās dūmu strūkliņas.

-    Manu asiņu asinis, Džogo teica dotraku valodā, šī ir nelāga viela, rēgu un meigu miteklis. Vai redzi, kā tā dzer rīta sauli? Iesim projām, pirms tā izdzer arī mūs!

Pie viņiem pienāca sīrs Džorahs Mormonts. Kāda gan vara viņiem var piemist, ja viņi dzīvo šādos gruvešos?

-    Uzklausi tevi mīloša cilvēka padomu, zvilnēdams nestuvēs, piebilda Ksaro Ksons Daksoss. Riebēji ir rūgti radījumi, kas ēd putekļus un dzer ēnas. Viņi tev neko nedos. Viņiem nav nekā, ko tev dot.

Aggo uzlika roku uz araha spala. Halēse, runā, ka daudzi gan ieejot Putekļu pilī, bet vien retais no turienes atgriežoties.

-   Tā runā, Džogo piekrita.

-     Mēs esam tavu asiņu asinis, Aggo atgādināja, zvērējuši dzīvot un mirt, kā tu dzīvo un mirsti. Ļauj mums ieiet šajā tumšajā namā kopā ar tevi, lai pasargātu no ļauna!

-   Ir vietas, kur pat halam jādodas vienatnē, Denija sacīja.

-   Tad vismaz paņem līdzi mani, sīrs Džorahs mudināja. Risks…

-     Karalienei Dinerīsai jāienāk pilī vienai, vai arī viņa tur netiks ielaista vispār. Riebējs Pīets Prī iznāca no koku pavēņa. "Vai viņš tur bija stāvējis visu laiku?" Denija nobrīnījās. Un, ja viņa tagad pagriezīsies un aizies, gudrības durvis paliks viņai slēgtas uz mūžīgiem laikiem.

-    Mana izpriecu laiva gaida arī šobrīd, izsaucās Ksaro Ksons Daksoss. Mana stūrgalvīgā karaliene, aizmirsti par šo posta vietu! Manu flautistu spēlētās saldās melodijas mierinās tavu satraukto dvēseli, un kur nu vēl mazā meitene, kuras mēlīte liks tev izkust elsās.

Sīrs Džorahs Mormonts uzmeta tirgotāju princim skābu skatienu. Jūsu augstība, atcerieties Mirri Mazdūru!

-     Es atceros, Denija atbildēja un pēkšņi pieņēma lēmumu. Es atceros, ka viņai bija zināšanas. Un viņa bija tikai parasta meiga.

Pīets Prī atturīgi pasmaidīja. Bērns runā tikpat gudri kā sena sieva. Paņem manu roku un ļauj vadīt tavus soļus.

-    Es neesmu nekāds bērns. Denija tomēr satvēra piedāvāto roku.

Zem melnajiem kokiem izrādījās tumšāks, nekā viņa būtu varējusi

iedomāties, un ejamais ceļš garāks. Lai gan taka likās vedam no ielas taisni līdz pašām pils durvīm, Pīets Prī drīz vien nogriezās sāņus. Kad viņa riebējam par to apvaicājās, viņš tikai pateica: Pa lielajām durvīm var tikai ieiet, bet ne atkal iziet. Piemini manus vārdus, karalien. Nemirstīgo nams nav celts mirstīgajiem. Ja tev ir dārga pašas dvēsele, rīkojies uzmanīgi un dari to, ko es tev saku.

-    Es darīšu, ko tu man liksi, Denija apsolīja.

-    Kad ieesi pilī, tu nonāksi istabā ar četrām durvīm: bez tām, pa kurām tu ienāci, būs vēl trīs. Izvēlies durvis pa labi no sevis. Vienmēr tikai pa labi. Ja nonāksi kāpnēs, kāp augšup. Nekad nekāp lejup, un nekad neatver nevienas citas durvis kā vien pirmās pa labi.

-    Durvis pa labi, Denija atkārtoja. Es sapratu. Un, kad došos projām, vai man jārīkojas otrādi?

-    Nekādā gadījumā, Pīets Prī sacīja. Aiziešana un atnākšana ir viens un tas pats. Vienmēr uz augšu. Vienmēr durvis pa labi. Iespējams, tev atvērsies vēl citas durvis. Aiz tām tu redzēsi daudz ko tādu, kas satrauks tevi. Daiļuma ainas un šausmu ainas, brīnumaino un baiso. Sen pagājušu dienu, vēl tikai nākošu dienu un nekad nebijušu dienu skatus un skaņas. Pils iemītnieki un sulaiņi var tevi uzrunāt. Tu vari tiem atbildēt vai nelikties par tiem ne zinis, tas tevis pašas ziņā, tikai neieej nevienā telpā, pirms sasniegsi Audienču zāli.

-    Es sapratu.

-    Kad nonāksi līdz Nemirstīgo zālei, esi pacietīga. Mūsu sīkās dzīvītes viņiem nav nekas vairāk par tauriņa spārna vēdu. Klausies uzmanīgi un ieraksti katru dzirdēto vārdu savā sirdī.

Kad viņi nonāca līdz durvīm augstai ovālai mutei, kas bija ierīkota i ilvēka sejas veidolā izbūvētā sienā, Deniju uz sliekšņa sagaidīja vismazākais punduris, kādu viņai jebkad bija nācies redzēt. Viņš sniedzās tikko līdz halēses celim. Pundura seja bija smaila, pat purniņam līdzīga, taču tērpies viņš bija smalkā zili purpurīgā livrejā, bet sīkās, sārtās rociņas turēja sudraba paplāti. Uz paplātes atradās slaida kristāla glāze ar biezu, zilu šķidrumu: "vakara pavēni", riebēju vīnu. Paņem to un i/dzer, mudināja Pīets Prī.

-    Vai tas padarīs manas lūpas zilas?

-    Viena glāze tikai palīdzēs atdarīt ausis un izšķīdināt zvīņas, kas aizsedz tavas acis. Tā, lai tu varētu saklausīt un saredzēt patiesības, kas tev tiks sniegtas.

Denija pacēla glāzi pie lūpām. Pirmais malks garšoja pēc tintes un nelāgas, bojātas gaļas, taču, kad to norija, tas likās atdzīvojamies viņā. Viņa juta, kā stīgas izplešas krūtīs, kā uguns pirksti apņem sirdi, bet uz mēles palika garša, kas atgādināja medu, anīsu un putukrējumu, mātes pienu un Drogo sēklu, jēlu gaļu, karstas asinis un izkusušu zeltu. Šī garša vienlaikus bija gan visas dzīves laikā nobaudītās garšas, gan nebija neviena no tām… un tad glāze izrādījās tukša.

-    Tagad tu vari ieiet, teica riebējs. Denija nolika glāzi atpakaļ uz kalpotāja paplātes un iegāja pa durvīm.

Viņa nonāca akmens priekštelpā ar četrām, katrā no sienām izbūvētām durvīm. Ne mirkli nevilcinoties, viņa pagriezās pa labi un iegāja nākamajās durvīs. Otrā istaba mats matā atgādināja pirmo. Atkal viņa devās pa labi. Atvērusi durvis, Denija nonāca vēl vienā nelielā priekšnamā ar četrām durvīm. "Es esmu burvestību varā."

Ceturtā istaba bija ovāla, nevis četrstūraina, un tās sienas veidoja ķirmju sagrauzts koks, ne akmens. Četru durvju vietā tajā bija sešas. Denija izvēlējās labējās un iegāja garā, krēslainā zālē ar augstiem griestiem. Pa labi liesmoja rinda lāpu, kas meta dūmaini oranžu gaismu, taču durvis atradās tikai pa kreisi no viņas. Drogons izpleta melnos spārnus un sakūla ar tiem sastāvējušos gaisu. Viņš nolidoja divus desmitus pēdu, līdz ar pamatīgu būkšķi ne pārāk cēli piezemējās. Denija devās pakaļ pūķim.

Sapelējušais paklājs zem kājām reiz bija zaigojis brīnumainās krāsās. Audumā vēl arvien varēja saskatīt zelta vijumus sairušie pavedieni uzmirdzēja starp izbalējuši pelēkiem un nevienmērīgi zaļiem dzīpariem. Paklāja paliekas apslāpēja viņas solu skaņu, taču tas nelikās īsti labi. Denija spēja saklausīt skaņas, kas likās nākam no sienām tikko dzirdamā tipināšana un skrubināšanās lika domāt par žurkām. Arī Drogons tās dzirdēja. Pūķa galva kustējās līdzi trokšņiem, un, kad tie apklusa, viņš pikti iekliedzās. Citas, vēl satraucošākas skaņas varēja saklausīt aiz slēgtajām durvīm. Vienas ik pa brīdim nodrebēja un nobūkšķēja, it kā cauri tām kāds mēģinātu izlauzties. No citām skanēja griezīga, disharmoniska stabulēšana, kas lika pūķa astei nemierīgi svaidīties uz visām pusēm. Denija strauji pagāja tām garām.

Ne visas durvis bija aizvērtas. "Es neskatīšos," Denija apņēmās, taču kārdinājums bija pārāk liels.

Vienā no istabām uz grīdas izplestām rokām un kājām gulēja skaista, kaila sieviete, pār kuru līkņāja četri mazi vīreļi. Tiem bija žurkām līdzīgas smailas sejas un mazītiņas sārtas roķeles, gluži kā kalpotājam, kurš bija pasniedzis viņai "vakara pavēņa" glāzi. Viens no vīreļiem vingroja viņai starp gurniem. Otrs plosījās pie krūtīm, ar sarkano, miklo mutīti knibinot un košļājot krūtsgalus.

Vienā no nākamajām istabām pavērās aina uz miroņu dzīrēm. Mežonīgi noslepkavotie dzīrotāji gulēja juku jukām recošu asiņu lāmās starp apgāztiem krēsliem un sacirstiem steķu galdiem. Daudzi bija zaudējuši locekļus vai pat galvas. Nocirstas plaukstas turēja asinīm notašķītus kausus, koka karotes, ceptu vistu gabalus vai maizes kancīšus. Tronī virs mirušajiem sēdēja nonāvēts vīrs ar vilka galvu. Viņam galvā bija dzelzs kronis, un vienā rokā viņš gluži kā karalis turēja scepteri, bet otrā jēra stilbiņu. Miroņa skatiens sekoja Denijai ar mēmu lūgumu acīs.

Viņa steidzās tālāk, taču nespēja paiet garām nākamajām durvīm. "Es pazīstu šo telpu," viņa nodomāja. Viņa atcerējās varenās koka sijas ar meistarīgi grieztiem dzīvnieku purnu rotājumiem. Un aiz loga vīdēja citronkoks! Šī aina lika sirdij iesmelgties ilgās. "Tā ir māja ar sarkanajām durvīm, brāvosiešu māja." Tikko viņa to bija nodomājusi, istabā ienāca vecais sīrs Vilems, smagi atspiezdamies uz spieķa. Te tu esi, mazo princesīt, viņš sacīja piesmakušā, laipnā balsī. Nāc, viņš teica, nāc pie manis, manu pavēlniec, tu tagad esi mājās, tu tagad esi drošībā. Viņa lielā, krunkainā plauksta, mīksta kā veca āda, pastiepās pretī Denijai, un viņa vēlējās to paņemt, piespiest pie krūtīm un noskūpstīt, vēlējās to tik karsti kā nekad neko nebija vēlējusies. Viņas kāja pat paspēra pussolīti uz durvju pusi, taču tad meitene atcerējās: "Viņš ir miris, viņš ir miris, vecais lāga lācis, miris jau pirms daudziem gadiem." Viņa atkal atkāpās un skriešus metās projām.

Garā zāle nebeidzās un nebeidzās. Kreisajā pusē rindojās neskaitāmas durvis, bet labajā liesmoja tikai lāpas. Viņa pasteidzās garām bezgalīgi daudzām durvīm, dažas bija ciet, bet citas vaļā, vienas bija darinātas no koka, citas no dzelzs, te bija durvis ar kokgriezumiem un pilnīgi gludas durvis, pie dažām bija rokturi, pie citām atslēgas vai klauvēkļi. Drogona aste pātagoja viņai muguru, dzenot arvien uz priekšu, un Deuija skrēja tik ilgi, līdz vairs nejaudāja paskriet tālāk.

Beidzot kreisajā pusē parādījās milzīgas, no bronzas darinātas divviru durvis, greznākas par visām iepriekšējām. Kad viņa tuvojās, tās atvērās, un Denijai bija jāapstājas un jāredz, kas aiz tām notika. Aiz durvīm pavērās milzīga zāle akmens sienām lielākā, kādu viņai bija nācies redzēt. Sienas rotāja pūķu galvaskausi. Augstā, dzelkšņotā tronī sēdēja vecs vīrs greznās drānās ar tumšām acīm un gariem, sudraboti pelēkiem matiem. Lai viņš kļūst par pārogļotu kaulu un ceptas gaļas karali, tas vērsās pie vīra, kas stāvēja troņa priekšā. Lai viņš kļūst par pelnu karali. Drogons iespiedzās, pūķa nagi cauri zīdam iecirtās ādā, taču karalis tronī neko neredzēja un Denija turpināja soļot uz priekšu.

"Viserīss," bija pirmā doma, kas iešāvās prātā, kad viņa nākamreiz apstājās, taču, ieskatījusies ciešāk, viņa saprata, ka ir kļūdījusies. Vīrietim bija viņas brāļa mati, bet viņš bija slaidāks un acis tumši zilas, ne ceriņkrāsā. īgons, viņš sacīja sievietei, kas uz milzīgas koka gultas zīdīja nesen dzimušu mazuli. Vai gan karalim varētu būt labāks vārds?

-    Vai tu sacerēsi viņam dziesmu? sieviete vaicāja.

-    Viņam jau ir dziesma, vīrietis atbildēja. Viņš ir pareģotais princis, un viņa dziesma ir dziesma par ledu un uguni. To teikdams, viņš pacēla acis, un vīrieša skatiens sastapās ar Denijas skatienu. Pat likās, ka viņš redz jauno sievieti stāvam pie durvīm. Ir jābūt vēl vienam, vīrietis sacīja, lai gan nevarēja saprast, vai viņš runā ar sievieti gultā, vai ar Deniju. Pūķim ir trejas galvas. Viņš piegāja pie platās palodzes, paņēma arfu un ar pirkstiem viegli pārskrēja pār sudrabotajām stīgām. Vīrietim, sievietei un mazulim izgaistot kā rīta miglai, palika tikai mūzika un istabu piepildīja saldas skumjas, kas pavadīja Deniju, kad viņa devās tālāk uz priekšu.

Likās, ka viņa gāja vēl vismaz stundu, pirms garā zāle galu galā beidzās ar stāvām akmens kāpnēm, kas veda lejup tumsā. Visas durvis bija atradušās pa kreisi no Denijas, gan atvērtās, gan slēgtās. Viņa atskatījās.

Lāpas sāka pamazām dzist, viņa saprata, sajūtot baiļu priekšnojautu. Dega vēl kādas divdesmit. Vai varbūt, lielākais, trīsdesmit. Viena izdzisa Denijas acu priekšā, un tumsa panācās dziļāk zālē, pamazām zogoties uz viņas pusi. Un, kad viņa ieklausījās, Denijai likās, ka viņa dzird tuvojamies vēl kaut ko, kas lēni vilkās uz priekšu pa izbalējušo paklāju. Jauno sievieti pārņēma šausmas. Viņa nedrīkstēja doties atpakaļ, arī palikt uz vietas Denija baidījās. Bet kā gan turpināt ceļu? Labajā pusē durvju nebija, un pakāpieni veda lejup, ne augšup.

Kamēr viņa svārstīdamās stāvēja, izdzisa vēl viena lāpa un skaņas kļuva mazliet skaļākas. Drogons izstiepa garo kaklu un pavēra muti kliedzienam, starp zobiem izplūda tvaiku mutulis. "Arī viņš to dzird," Denija vēlreiz pagriezās pret līdzeno sienu, taču tur nekā nebija. "Vai te varētu būt kādas slepenas durvis, durvis, kuras es nespēju saskatīt?" Izdzisa nākamā lāpa. Tad vēl viena. "Pirmās durvis pa labi, vienmēr pirmās durvis pa labi. Pirmās durvis pa labi…"

Tad viņa visu saprata… "tās ir beidzamās durvis pa kreisi!"

Viņa metās tām cauri. Denija nonāca vēl vienā nelielā istabā ar četrām durvīm. Viņa pagriezās pa labi, tad atkal pa labi, un vēlreiz pa labi, pa labi, pa labi, pa labi, pa labi, līdz viņai noreiba galva un atkal aptrūkās elpas.

Kad viņa apstājās, Denija saprata, ka atrodas vēl vienā miklā akmens kambarī… taču šoreiz viņai priekšā bija apaļas durvis, izveidotas kā atvērta mute, un aiz tām zālē zem kokiem stāvēja Pīets Prī. Vai varētu būt, ka nemirstīgie tik ātri tika ar tevi galā? ieraudzījis halēsi, viņš neticīgi vaicāja.

-     Tik ātri? viņa apjukusi pārjautāja. Es gāju vairākas stundas, tomēr neatradu viņus.

-   Tu kaut kur esi nepareizi nogriezušies. Nāc, es tevi pavadīšu. Pīets Prī pasniedza viņai roku.

Denija vilcinājās. Pa labi no viņas bija durvis, aizvērtas durvis…

-    Tas nav īstais ceļš, Pīets Prī strikti sacīja, un viņa lūpas savilkās noraidošā izteiksmē. Nemirstīgie negaidīs mūžīgi.

-     Mūsu sīkās dzīvītes viņiem nav nekas vairāk par tauriņa spārna vēdu, Denija atcerējās.

-    Stūrgalvīgs bērns. Tu apmaldīsies tā, ka tevi neatradīs.

Viņa devās projām no Pīeta uz durvīm pa labi.

-    Nē, Pīets iespiedzās. Nē, nāc pie manis, pie maniiiiiis. Viņa seja likās iebrūkam uz iekšu, lai pārvērstos par kaut ko bālu un tārpam līdzīgu.

Denija atstāja viņu aiz muguras un iegāja kāpņutelpā. Viņa sāka kāpt uz augšu. Drīz vien kājas sāka smelgt. Jaunā sieviete atcerējās, ka Nemirsi igo namam nekādu torņu, šķiet, nebija.

beidzot viņa sasniedza kāpņu laukumu. Pa labi bija atvērtas platas Koka durvis. Tās bija darinātas no melnkoka un sejaskoka, melnās un baltas šķiedras dejoja un savijās savādos rakstos. Tie bija ļoti skaisti un tomer arī baisi. "Pūķa asinis nedrīkst baidīties." Denija noskaitīja ātru lugšanu, lūgdama Kareivim drosmi un dotraku zirgu dievam spēku. Tad viņa piespieda sevi doties uz priekšu.

Aiz durvīm pavērās liela zāle, kurā bija pilns ar burvjiem. Daži bija ģērbušies greznos ar sermuļādu apdarinātos tērpos, rubīnkrāsas samla un zeltainā audumā. Citi bija izvēlējušies smalkas, ar dārgakmeņiem rotātās bruņas vai augstas, smailas, ar zvaigznēm izraibinātas cepures. starp riebējiem bija arī izcili izsmalcinātās kleitās tērpušās sievietes. cauri logu vitrāžām zālē iespīdēja saules gaisma, un gaisā viļņojās skaislakā mūzika, kādu Denija jebkad bija dzirdējusi.

Karalisks vīrs greznās drēbēs, ieraudzījis viņu, piecēlās un pasmaidīja. Dinerīsa no Tārgārjenu nama, esi sveicināta. Nāc un iebaudi mūžības ēdienu kopā ar mums. Mēs esam Kartas nemirstīgie.

-    Ilgi mēs tevi gaidījām, piebilda viņam līdzās sēdošā sieviete sārti sudrabainā tērpā. Krūts, kas, kā ierasts Kārtā, bija atstāta kaila, bija tik pilnīga, cik pilnīga vien var būt krūts.

-    Mēs zinājām, ka tu ieradīsies pie mums, burvju karalis sacīja.

Mēs to zinājām jau pirms tūkstoš gadiem un visu šo laiku tevi gaidījām. Mēs sūtījām asteszvaigzni, lai tā rādītu tev ceļu.

-    Mums ir zināšanas, kuras vēlamies tev atklāt, sacīja karavīrs mirdzošās smaragda bruņās, un maģiski ieroči, ar kuriem apbruņot tevi. Tu esi izturējusi visus pārbaudījumus. Tagad nāc, sēdies starp mums, un uz visiem saviem jautājumiem tu saņemsi atbildes.

Dinerīsa paspēra soli uz priekšu. Bet tajā brīdī Drogons nolēca no balēses pleca. Viņš uzlaidās uz melnbalto durvju augšas, nometās tur un sāka grauzt kokgriezumiem rotāto koku.

-    Nešpetns radījums, iesmējās glīts, jauns vīrietis. Vai vēlies, lai iemācām tev pūķu slepeno valodu? Nāc, nāc.

Deniju pārņēma šaubas. Lielās durvis bija tik smagas, ka Denijai nācās pielikt visus spēkus, lai tās iekustinātu, tomēr galu galā tās sāka vērties. Aiz tām bija citas, paslēptas durvis. Tās bija no veca, pelēka koka, skabargainas un vienkāršas… tomēr tās atradās pa labi no durvīm, pa kurām viņa bija ienākusi. Burvji viņu vilināja ar balsīm, kas likās vēl saldākas par mūziku. Viņa skriešus metās projām, un Drogons atlidoja atpakaļ pie viņas. Izgājusi cauri šaurajām durvīm, viņa nonāca krēslainā telpā.

Visas telpas garumā stiepās garš akmens galds. Virs tā gaisā drebēja cilvēka sirds piebrieduši un nozilējusi, tomēr dzīva. Tā turpināja sisties dobjā, smagā ritmā, un katrs sitiens likās izsviežam tumši zilas gaismas vilni. Stāvi, kas pulcējās ap galdu, vairāk atgādināja zilas ēnas. Kad Denija devās pie tukšā krēsla galda galā, neviens no apveidiem nedz pakustējās, nedz izdvesa kaut skaņu, nedz pagriezās uz viņas pusi. Nedzirdēja neko, tikai trūdošās sirds lēnos, dobjos pukstus.

…Pūķu Māte… atskanēja balss, kas atgādināja vienlaikus čukstu un vaidu, …Pūķu… Pūķu… Pūķu… krēslā atbalsojās citas balsis. Dažas likās piederam vīriešiem, citas sievietēm. Vienai no balsīm bija bērna tembrs. Virs galda vibrējošā sirds pulsēja no krēslas tumsā. Bija grūti sakopot gribu, lai kaut ko teiktu, lai atcerētos vārdus, kurus viņa tik pacietīgi bija mācījusies. Es esmu Dinerīsa Vētrā Dzimusī no Tārgārjenu nama, Rietmalas septiņu valstību karaliene. "Vai viņi mani dzird? Kāpēc viņi nekustas?" Viņa apsēdās un salika rokas klēpī. Dodiet man savu padomu un runājiet ar mani to gudrībā, kuri ir spējuši pieveikt nāvi.

Cauri tumšzilajai krēslai viņa spēja saskatīt pa labi sēdošā nemirstīgā vaibstus tas bija vecs jo vecs vīrs, savilcies viss vienās krunkās, pilnīgi bez matiem. Viņa miesa bija sulīgi zila, lūpas un nagi vēl zilāki, tik tumši, ka likās teju melni. Pat viņa acu baltumi bija zili. Viņa redzokļi, neko neredzēdami, vērās pāri galdam uz tikpat senu sievieti, kuras gaišā zīda tērps bija satrūdējis uz auguma. Kā jau Kārtā ierasts, izkaltusi krūts bija atstāta kaila, un uz tās vīdēja ass, zils un zoļādas ciets krūtsgals.

"Viņa neelpo." Denija ieklausījās klusumā. "Neviens no viņiem neelpo, viņi nekustas, un šīs acis neko neredz. Vai varētu būt, ka nemirstīgie bija miruši?"

Kā atbilde atskanēja peles ūsu čaboņas cienīgs čuksts. …mēs dzīvojam… dzīvojam… dzīvojam… tas skanēja. Neskaitāmas citas balsis čukstus atbalsojās: …un zinām… zinām… zinām… zinām…

Esmu atnākusi pēc patiesības dāvanas, Denija sacīja. Vai tas, ko es pieredzēju garajā zālē… vai tās bija patiesas vīzijas vai meli? Pagājušais vai nākošais? Ko tas viss nozīmēja?

…ēnu veidols… rītdiena vēl nav tapusi… dzer no ledus kausa… dzer no uguns kausa…

…Pūķu Māte… treju bērns…

-   Treju? Viņa neko nesaprata.

-   …trejas galvas ir pūķim… spoku kora skandēšana atbalsojās viņas galvā, kaut apkārt nepakustējās ne lūpa, ne arī kāda elpa lika notrīsēt zilajam gaisam. …Pūķu Māte… vētras bērns… Čuksti pārvērtās vijīgā dziesmā. …trejas ugunis tev ir jāaizdedz… viena dzīvībai, viena nāvei un viena mīlestībai… Denijas sirds sitās vienā ritmā ar to, kas peldēja gaisā viņas acu priekšā zila un trūdu pārņemta. …ar trejiem kumeļiem tev ir jājāj… ar vienu līdz gultai, ar vienu līdz šausmām un ar vienu līdz mīlestībai… Viņa saprata, ka balsis kļūst arvien skaļākas, un likās, ka viņas sirds sitas arvien lēnāk un pat elpa. …trejas nodevības tu atklāsi… vienu asinīs, otru zeltā un trešo mīlestībā…

-    Es ne… Denijas balss nebija skaļāka par čukstu, gandrīz tikpat klusa kā viņējās. Kas notika ar viņu? Es nesaprotu, viņa sacīja, jau skaļāk. Kāpēc gan te bija tik grūti parunāt? Palīdziet man. Parādiet man.

-    …palīdzēt viņai… čuksti viņu izmēdīja. …parādīt viņai…

Tad krēslā novirmoja tumši zili tēli, Viserīsa kliedzieni, kad izkusušais zelts plūda lejup pa viņa vaigiem un piepildīja muti. Slaids valdnieks ar vara krāsas ādu un sudrabaini zeltainiem matiem stāvēja zem karoga ar ugunīgu ērzeli un viņam aiz muguras liesmoja pilsēta. Rubīni, kas kā asins lāses bira no mirstoša prinča krūtīm, kad viņš saļima ūdenī uz ceļiem un ar pēdējo elpas dvesmu nomurmināja sievietes vārdu. …Pūķu Māte, nāves meita… Mirdzot kā saulriets, sarkans zobens uzzibēja zilacainā karaļa rokā un šis karalis nemeta ēnu. Auduma pūķis plīvoja starp kārtīm virs gavilējoša pūļa galvām. No kūpoša torņa spārnos pacēlās milzīgs akmens nezvērs, dvešot ēnu liesmas. …Pūķu Māte, melu kāvēja… Viņas sudrabainis rikšoja cauri zālei, līdz nonāca pie tumšas straumes, kas plūda zem zvaigžņu jūras. Kuģa priekšgalā stāvēja līķis, acīm spoži spīdot mirušajā sejā, pelēkajām lūpām skumīgi smaidot. Ledus sienas plaisā uzziedēja zila puķe, un gaisu piepildīja savāda saldme. …Pūķu Māte, uguns līgava…

Vīzijas nomainīja cita citu arvien straujāk, līdz likās, ka atdzīvojies pats gaiss. Teltī dejoja un griezās baisas ēnas bez kauliem. Maza meitenīte basām kājām skrēja uz lielu namu ar sarkanām durvīm. Mirri Mazdūra liesmās spalgi kliedza, un no viņas pieres izlauzās pūķis. Aiz sirma zirga lēkādams vilkās kaila cilvēka asiņainais līķis. Balts lauva skrēja par cilvēku garākā zālē. Kalnu Mātes pakājē kailu veceņu rinda līda ārā no milzīga ezera, un tad tās, sirmās galvas noliekušas, trīcēdamas nometās viņas priekšā ceļos. Desmit tūkstoš vergu pacēla asinīm notraipītas rokas, kamēr viņa, līdzīgi vējam, traucās tiem garām sava sudrabaina mugurā. "Māt!" tie kliedza. "Māt, māt!" Viņi stiepa rokas Denijai pretī, pieskārās viņai, ķērās pie apmetņa, pie svārku malas, pie kājas, pie gurna, pie krūts. Vergi gribēja viņu, tiem viņu vajadzēja, uguni, dzīvību, un Denija, elpai aizraujoties, atpleta rokas, lai atdotu viņiem sevi visu…

Bet tad ap viņas galvu sāka sisties melni spārni un tumši zilo gaisu pāršķēla dusmu kliedziens. Pēkšņi saplosītās vīzijas pagaisa un Deniju pārņēma šausmas. Visapkārt kūņojās zili un auksti nemirstīgie, tie kaut ko čukstēja, sniedzās pēc viņas, vilka, glāstīja, taustīja drēbes ar sausajām, aukstajām rokām, laida pirkstus cauri matiem. Visi spēki atstāja viņas locekļus. Viņa nespēja pakustēties. Pat sirds pārstāja sisties. Viņa sajuta roku uz savas kailās krūts, pirksti saspieda krūšu galiņu. Zobi pieskārās kakla maigajai ādai. Mute piekļāvās vienai acij, laizīdama, sūkdama, kozdama…

Tad tumši zilais pārvērtās oranžā un čuksti pārtapa kliedzienos. Viņas sirds sitās, kaut kur neprātīgi steigdamās, rokas un mutes pazuda, pāri ādai pāršalca karstums, un Deniju apžilbināja pēkšņs spožums. Pūķis, pacēlies virs viņas, izpleta spārnus un sāka plosīt baiso, tumšo sirdi, saplēsdams lupatu lēveros satrūdējušo miesu, un, kad viņa galva šāvās uz priekšu, no pavērtajiem žokļiem vēlās mirdzoša un svelmaina uguns. Denija dzirdēja, kā nemirstīgie sadegdami gaudo savās vārgajās, papīrplānajās balsīs, kas izkliedza sen mirušu valodu vārdus. To miesa rāvās čokurā kā pergaments, bet kauli atgādināja ar taukiem piesūcinātu sausu koks. Tie dejoja, pazuzdami liesmās. Tie steberēja un locījās, un griezās, un cēla degošās rokas augšup, bet pirksti mirdzēja kā lāpas.

Denija pietrūkās kājās un metās cauri nemirstīgo pūlim. Tie bija viegli kā pūkas, svēra ne vairāk kā pelavas un sabruka, tikko viņa kādam pieskārās. Kad viņa nonāca līdz durvīm, visa istaba liesmoja. Drogon, Denija uzsauca, un pūķis cauri ugunij atlidoja pie viņas.

Aiz durvīm līkločos aizvijās garš, krēslains gaitenis, ko izgaismoja oranži raustīga gaisma, kas spīdēja aiz muguras. Denija skrēja, meklēdama durvis, durvis, kas atrastos labajā pusē, durvis, kas atrastos kreisajā, jebkuras durvis, taču nekā nebija, tikai izmežģītas akmens sienas un grīda, kas lēnām kustējās zem kājām, staipīdamās tā, it kā gribētu paklupināt halēsi. Viņa noturējās kājās un metās skriet vēl ātrāk, un pēkšņi tālāk viņai priekšā parādījās durvis, durvis, kas līdzinājās atvērtai mutei.

Kad Denija izmetās ārā saulē, spožā gaisma lika viņai paklupt. Pīets l'ri kaut ko murmināja nesaprotamā valodā un lēkāja no vienas kājas uz otru. Kad viņa atskatījās, viņa pamanīja tievas dūmu stīdziņas laužamies .uā pa Putekļu pils seno akmens sienu plaisām un ceļamies augšup pa jumta melno dakstiņu starpām.

Izkliegdams lāstus, Pīets Prī izrāva nazi un sāka virpuļot uz Denijas pusi, taču Drogons pacēlās spārnos un triecās riebējam sejā. Tad viņa i/dzirdēja Džogo pātagas plīkšķi, un tā bija saldākā skaņa pasaulē. Nazis uzšāvās gaisā, un vēl pēc mirkļa Raharo bija notriecis Pletu zemē. Sīrs Dzorahs Mormonts notupās līdzās Denijai vēsajā, zaļajā zālē un aplika roku viņai ap pleciem.

TIRIONS

Ja jūs nosprāgsiet kā muļķi, es izbarošu jūsu līķus kazām, Tīrions piedraudēja, kad pirmais Akmens Vārnu pulciņš atīrās no piestātnes. Šaga iesmējās. Pusvīram nav kazu.

-   Es dažu labu sarūpēšu, īpaši jums.

Ausa diena, un blāvi gaismas vilnīši mirguļoja uz upes virsmas, sašķīzdami zem prāmja kārtīm un atkal sakārtodamies ritmiskā ņirbā, kad tas bija aizpeldējis tālāk. Timets Apdedzinātos bija aizvedis uz Karaļmežu pirms divām dienām. Vakar viņa pēdās devās Melnās Ausis un Mēnessbrāļi, bet šodien viņiem sekoja Akmens Vārnas.

-    Lai ko jūs darītu, nemēģiniet iesaistīties kaujā, Tīrions piekodināja. Uzbrūciet nometnēm un kravas vezumiem. Uzglūniet viņu izlūkiem un pakariet nogalināto ķermeņus armijas ceļa malā, apejiet viņus no aizmugures un slepkavojiet atpalicējus. Uzbrūciet naktīs, tik bieži un pēkšņi, lai viņi baidītos pievērt kaut vienu aci…

Šaga uzlika plaukstu Tīrionam uz galvas. To visu es iemācījos no Dolfa Holgera dēla, pirms man bija sadīgusi bārda. Tieši tā karo Mēness kalnos.

-    Karaļmežs nav Mēness kalni, un jūs nekarosiet pret Piena Čūskām vai Krāsotajiem Suņiem. Un ieklausieties pavadoņos, ko sūtu jums līdzi, viņi pazīst šo mežu tikpat labi, kā jūs pazīstat savus kalnus. Nelaidiet gar ausīm viņu padomus tie jums noderēs.

-    Šaga ieklausīsies Pusvīra kucēnos, klanietis nopietni apsolīja. Un tad bija laiks vest savu zirdziņu uz prāmja. Tīrions noskatījās, kā viņi ai irās no krasta un ar kārtīm izstūmās Melnupes vidū. Kad Šaga izgaisa i II.i miglā, pundurim vēderā savilkās dīvains kamols. Viņš zināja, ka bez saviem klaniešiem jutīsies kails un neaizsargāts.

Viņam vēl arvien bija Brona algotņi, gandrīz astoņsimt vīru, taču 1.1 jau pērkamām dvēselēm to noskaņojums bieži mainījās. Tīrions bija izdarījis visu iespējamo, lai nodrošinātu ilglaicīgu uzticību, apsolīdams llronam un ducim viņa labāko vīru zemi un bruņinieka titulu pēc tam, I ad būs uzvarēts karā. Viņi dzēra Tīriona vīnu, smējās par viņa jokiem un sauca cits citu par "sīriem", līdz visi streipuļoja kā vēja nestas lapas… visi, izņemot pašu Bronu, kurš tikai nosmaidīja savu tumšo, nepiedienīgo smaidu un pēcāk piebilda: Par to bruņinieka titulu viņi ir gatavi nogalināt, taču neiedomājies, ka viņi par to ir gatavi mirt.

Tīrionam tāda muļķība pat sapņos nebija rādījusies.

Zeltainie apmetņi bija tikpat neparedzams ierocis. Pateicoties Sersej.u, Pilsētsardze bija uzblīdusi līdz sešiem tūkstošiem vīru, tomēr tikai t durtajai daļai varēja uzticēties. Starp viņiem netrūkst acīm redzamu nodevēju, turklāt visus nav spējis sazīmēt pat jūsu Zirneklis, Baivoters viņu brīdināja. Taču vēl ir vairāki simti par pavasara pirmo zālīti zaļa ku puišu, kuri iestājās sardzē maizes, alus un mazumiņa drošības dēļ. Neviens vīrs nevēlas izskatīties pēc gļēvuļa biedru acīs, tāpēc sākumā, kamēr skanēs taures un plīvos karogi, viņi cīnīsies dūšīgi. Bet, ja liksies, ka kaujas iznākums varētu izrādīties nelabvēlīgs, viņu rindas pašķīdīs, un pašķīdīs ne pa jokam. Pirmajam vīram, kurš nometīs šķēpu un metīsies bēgt, uz papēžiem mīs vēl tūkstotis.

Protams, Pilsētsardzē bija arī rūdīti vīri, divus tūkstošus liels kodols, kuri savus apmetņus bija saņēmuši no Roberta, nevis Sersejas. Taču pat tie… sargs jau nav īsts karavīrs, mēdza teikt pavēlnieks Tīvins Lanisters. Tīriona rīcībā nebija vairāk par trīssimt bruņiniekiem, ieroču nesējiem un profesionāliem karavīriem. Drīz vien viņam nāksies pārliecināties par vēl viena tēva teiciena patiesumu: viens vīrs uz mūriem ir vērtīgāks par desmit zem tiem.

Brons un viņa pavadoņi gaidīja piestātnes galā starp spietojošiem ubagiem, garlaikotām ielasmeitām un zivju sievām, kas lielīja rīta lomu. Zivju sievām veicās labāk nekā ubagiem un staigulēm. Pircēji pulcējās ap mucām un letēm, lai kaulētos par ēdamajiem jūras gliemjiem, cietgliemenēm un upes līdakām. Cita pārtika pilsētā nenonāca, tāpēc zivju cenas bija desmit reižu augstākas nekā pirms kara un vēl turpināja augt. Tie, kam pieturējās nauda, nāca uz upes krastu katru rītu un vakaru, cerot pārnest mājās kādu zuti vai sarkanu krabju grozu. Tie, kuriem naudas nebija, klīda starp tirgotavām, cerot ko nozagt, vai arī izvārguši un bezcerīgi nīka pie mūriem.

Zeltainie apmetņi atbrīvoja ceļu pūlī, atspiezdami ļaudis sāņus ar šķēpu kātiem. Tīrions centās nedzirdēt pusbalsī murminātos lāstus. No pūļa izlidoja gluma un sapuvusi zivs. Tā nokrita pundurim pie kājām un sašķīda gabalos. Viņš ļodzīdamies pārkāpa tai pāri un ierāpās seglos. Bērni ar uzblīdušiem vēderiem jau plēsās par smirdošās zivs atliekām.

No zirga muguras viņš palūkojās uz upes krasta pusi. Rīta gaisā pie Dubļu vārtiem dimdēja namdaru āmuri tur virs mūriem tapa koka vairogi. Ar tiem viss bija kārtībā. Krietni mazāk Tīrionam patika šā tā saceltās būdeles aiz piestātnēm, kas lipa pie pilsētas mūriem kā jūras pīlītes pie kuģa korpusa iekostuves un ēstuves, noliktavas, tirgotavas, alus krogi, ļodzīgi nameļi, kuros kājas virināja lētākas staigules. "Tas viss ir jānojauc līdz pēdējai suņubūdai." Ja tie tur paliktu, Stanisam pat nevajadzētu kāpņu, lai tiktu uz pilsētas mūriem.

Viņš pasauca Bronu sāņus. Sapulcini simt vīru un nodedziniet visu, kas atrodas starp upes krastu un pilsētas sienām. Tīrions pamāja ar struppirkstaino plaukstu uz graustu pusi. Es vēlos, lai te nekā nebūtu, vai saproti?

Melnmatainais algotnis pagrieza galvu, apsvērdams uzdevumu. Šejieniešiem tas diez ko nepatiks.

-    Man par to nav ne mazāko šaubu. Lai tā notiek būs vēl viens iemesls lādēt ļauno pērtiķu dēmonu.

-    Daži varētu mēģināt pretoties.

-    Pielūko, lai viņi zaudētu.

-    Ko darīsim ar tiem, kas te dzīvo?

-     Brīdini viņus kādu laiku iepriekš, lai pagūst izvākties. Ja kāds vilcinās, palīdziet viņam. Mēģiniet neslepkavot viņi nav ienaidnieki. Un šoreiz bez izvarošanām! Nolāpīts, turi savus vīrus rokā!

-    Viņi ir algotņi, ne septoni, Brons iebilda. Drīz tu man liksi gādāt, lai viņi vienmēr būtu skaidrā.

-    Par ļaunu tas nenāktu.

Tīrions vēlējās tikai vienu kaut tikpat viegli viņš varētu padarīt pilsētas mūrus divreiz augstākus un trīsreiz biezākus. Lai gan, iespējams, tam nebija nekādas nozīmes. Vareni mūri un augsti torņi nebija paglābuši nedz Vētrasgalu, nedz Hārenholu, pat nedz Ziemmalu.

Punduris atcerējās Ziemmalu tādu, kāda tā bija izskatījusies beidzamajā apmeklējuma reizē. Ne tik groteski milzīgu kā Hārenholu, ne tik varenu un no skata nepieejamu kā Vētrasgalu, tomēr tādu, kuras akmeņos jautās spēks, tādu, kuras mūru iekšpusē cilvēks varēja justies drošs. Ziņas par cietokšņa krišanu bija negaidīts pārsteigums. Dievi ar vienu roku dod, ar otru ņem, viņš pie sevis nomurmināja, kad Vai īss atnesa šo ziņu. Viņi bija atdevuši Stārkiem Hārenholu un ieņēmuši Ziemmalu, tā bija drūma apmaiņa. Bez šaubām, viņam vajadzēja līksmot. Robam Stārkam tagad nāksies atgriezties ziemeļos. Ja viņš nespēja aizsargāt paša māju un pavardu, viņš nebija nekāds karalis. Tas nozīmēja atelpu rietumiem, Lanisteru namam, un tomēr…

Tīrions tik tikko atcerējās Teonu Grejdžoju no neilgā laika, ko viesojās pie Stārkiem. Zaļš jauneklis, vienmēr smaidīgs, izveicīgs ar loku. bija grūti viņu iedomāties kā Ziemmalas valdnieku. Ziemmalas pavēlniekam galu galā vienmēr vajadzēja būt Stārkam.

Punduris atcerējās ziemeļu pilsētas dievmežu. Augstās sekvojas ar pelēki zaļajām skujām, varenos ozolus, vilkābeli un osi, un mastu priedes, bet pašā koku pudura vidū sejaskoku, kas slējās tur kā bāls, laikā sastindzis milzis. Tīrions teju spēja saost to vietu tā smaržoja pēc zemes un drūmām domām, tā smaržoja pēc gadsimtiem. Viņš atcerējās, cik mežs bija licies tumšs pat gaišā dienas laikā. "Tas mežs bija kā pati Ziemmala. Tur bija ziemeļi. Es nekad nebiju juties tik neiederīgs kā tad, kad staigāju pa viņu dievmežu, visnevēlamākais no nevēlamajiem svešiniekiem." Viņš prātoja, vai arī Grejdžoji jutīsies līdzīgi. Pat ja pils tagad piederēja viņiem, dievmežs viņiem nekad nepiederēs. Ne pēc gada, ne desmit, ne piecdesmit.

Tīrions Lanisters lēnos soļos aizvadīja zirgu līdz Dubļu vārtiem. "Ziemmala tev nav nekas," viņš pats sev atgādināja. "Priecājies, ka ziemeļu cietoksnis ir kritis, un rūpējies pats par saviem mūriem." Vārti bija atvērti. To iekšpusē, tirgus laukumā, līdzās cits citam stāvēja trīs lieli ugunsmetēji un vērās pāri nocietinājumiem kā trīs milzīgi putni. To metamās sviras bija izgatavotas no vecu ozolu stumbriem un pārvilktas ar dzelzs stīpām, lai novērstu plaisāšanu. Zeltainie apmetņi bija tās iesaukuši par Trim Maukām, jo tās kaislīgi sagaidīšot valdnieku Stanisu. "Vismaz mēs tā ceram."

Tīrions uzsita ar papēžiem zirgam pa sāniem un izjāja cauri Dubļu vārtiem, lauzdamies cauri cilvēku straumei. Kad viņi bija tikuši garām Maukām, burzma kļuva retāka un ielā ap viņiem gandrīz neviena nebija.

Atpakaļceļā uz Sarkano cietoksni negadījās nekā īpaša, taču Labās rokas tornī viņu gaidīja ducis piktu tirdzniecības kuģu kapteiņu, lai protestētu pret to, ka viņiem bija atņemti kuģi. Tīrions no sirds atvainojās un solīja visiem atlīdzināt zaudējumus, kad karš būšot galā. Tas kapteiņus īpaši neiepriecināja. Kungs, bet kas notiks, ja jūs zaudēsiet? vaicāja kāds brāvosietis.

Tad ar prasību atlīdzināt varēsiet vērsties pie karaļa Stanisa.

Kad viņš beidzot tika vaļā no tirgotājiem, sāka zvanīt zvani, un Tīrions saprata, ka nokavēs iecelšanas ceremoniju. Viņš pārmeimuroja pāri pagalmam teju skriešus un iespiedās cietokšņa septā sanākušā pūļa aizmugurē. Kaut kur priekšā Džofrejs aplika baltos zīda apmetņus ap pleciem diviem jaunajiem Karaļsardzes vīriem. Šķita, ka pēc rituāla prasībām visiem jāstāv kājās, tāpēc punduris redzēja vien augstdzimušu pēcpušu sienu. Bet tad, kad jaunais augstais septons būs uzklausījis abu bruņinieku svinīgos zvērestus un iesvētījis tos Septiņu vārdā, viņš atradīsies pietiekami ērtā vietā, lai viens no pirmajiem izšmauktu pa durvīm.

Viņam patika, ka noslepkavotā Prestona Grīnfīlda vietā māsa bija izvēlējusies sīru Belonu Svonu. Svoni bija pierobežas valdnieki lepni, vareni un piesardzīgi. Aizbildinoties ar slimību, pavēlnieks Džūliāns Svons bija palicis cietoksnī, neiesaistīdamies karā, bet viņa vecākais dēls vispirms bija devies cīņā kopā ar Renliju, bet pēc tam pievienojies Stanisam, savukārt, jaunākais dēls Belons kalpoja Karaļa ostā. Ja Svonam būtu trešais dēls, Tīrionam bija aizdomas, ka to vajadzētu meklēt Roba Stārka nometnē. Iespējams, tā nebija īpaši cēla rīcība, taču tur varēja saskatīt krietnu devu veselā saprāta. Lai kas galu galā iegūtu Dzelzs troni, Svoni bija nolēmuši izdzīvot. Turklāt jaunais sīrs Belons bija ne vien dzimis dižciltīgā ģimenē, bet arī bezbailīgs, iznesīgs un izveicīgs karotājs. Viņš labi rīkojās ar pīķi, vēl labāk ar kaujas vāli, izcili ar loku. Viņš kalpos savam valdniekam ar godu un drosmi.

Diemžēl Tīrions nevarēja to pašu teikt par Sersejas otro izvēli. Sīrs Osmunds Melnkatliņš izskatījās gana draudīgs. Viņš slējās sešu pēdu un sešu collu augumā, un jaunā bruņinieka ķermenis sastāvēja gandrīz tikai no muskuļiem un dzīslām. Līkais deguns, spurainās uzacis un lāpstai līdzīgā bārda piešķīra viņa sejai nešpetnu izteiksmi, vismaz līdz brīdim, kad viņš pasmaidīja. Melnkatliņa izteiksme bija, maigi izsakoties, pieticīga. Kā jau klejojošs bruņinieks, viņš par savu vietu galmā varēja būt pateicīgs tikai un vienīgi Sersejai. Sīrs Osmunds ir gan uzticams, gan drošsirdīgs, viņa pavēstīja Džofrejam, kad ieteica Melnkatliņu. Diemžēl tā nebija taisnība. Lāga sīrs Osmunds tirgoja viņas noslēpumus Bronam kopš pirmās dienas, kad Serseja bija Melnkatliņu nolīgusi, taču to Tīrions viņai teikt laikam nedrīkstēja.

Karaļa labā roka sprieda, ka viņam nav iemesla būt neapmierinātam. Ser.sejas izvēle gādāja, lai viņam, māsai nezinot, karaļa tuvumā parādīlos vēl viens dzirdīgu ausu pāris. Pat ja sīrs Osmunds izrādītos pēdējais gļēvulis, viņš nebūtu sliktāks par sīru Borosu Blauntu, kurš šobrīd .itputās pazemes cietumā Rosbijā. Kad sīrs Džeislīns Baivoters un viņa zeltainie apmetņi pārsteidza sīru Borosu, kurš pavadīja Tommenu un valdnieku Džilu, Karaļsardzes bruņinieks bija pametis savu aizbilstamo ar lādu vieglumu, kāds būtu saniknojis līdz nāvei pat veco sīru Baristenu Selmiju un ne mazāk saniknoja arī Serseju. Karaļsardzes bruņiniekam vajadzēja mirt, aizstāvot karali un karalisko ģimeni. Tīriona māsa bija uzstājusi, lai Džofrejs par nodevību un gļēvumu atņem Blauntam balto apmetni. "Un tagad viņa viena nelgas vietā ieceļ otru tādu pašu."

Lūgšanas, zvēresti un iesvētīšana aizņēma rīta lielāko daļu. Pundurim drīz sāka smelgt kājas. Viņš nemierīgi mīņājās no vienas uz otru. Tīrions pamanīja, ka dažas rindas tālāk stāv Tandas kundze, taču meitu viņai līdzās nemanīja. Viņš bija cerējis, ka varbūt satiks Šaiju. Varīss zināja teikt, ka viņai klājoties labi, tomēr karaļa labā roka par to labprāt būtu pārliecinājies pats.

-    Labāk augstdzimušas kundzes istabene, ne katlu berzēja, Šaija noteica, kad Tīrions viņai izstāstīja par einuha ieceri. Vai es drīkstu paņemt līdzi jostu ar sudraba puķēm un zelta kaklarotu ar melnajiem briljantiem, par kuru tu teici, ka tā atgādinot manas acis? Es tās nevalkāšu, ja tu teiksi, lai to nedaru.

Lai kā viņam nepatika sarūgtināt Šaiju, Tīrionam nācās atgādināt, ka pat ne īpaši attapīgā Tandas kundze varētu sākt brīnīties, ja meitas istabenei izrādītos vairāk dārgakmeņu nekā dižciltīgās galmadāmas meitai. Paņem divas trīs kleitas, ne vairāk, viņš piekodināja. Labu vilnu, ne zīdu, ne zelta brokātu, ne kažokādas. Pārējais lai paliek pie manis varēsi nēsāt, kad būsim kopā. Tā, protams, nebija atbilde, kuru bija vēlējusies dzirdēt Šaija, taču tagad viņa vismaz bija drošībā.

Kad iecelšana bija galā, Džofrejs izgāja no septa kopā ar sīru Belonu un sīru Osmundu viņu jaunajos, baltajos apmetņos, bet Tīrions tikmēr aizkavējās svētnīcā, lai pārmītu dažus vārdus ar jauno augsto septonu, kurš bija viņa izvēle un gana prātīgs vīrs, lai zinātu, kas gādā par medu uz viņa maizes. Es vēlos, lai dievi būtu mūsu pusē, Tīrions tieši sacīja. Pastāsti viņiem, ka Staniss ir zvērējis nodedzināt Bailora Svētītā septu.

-    Vai tiešām, kungs? vaicāja augstais septons, sīks, apķērīgs vīrelis ar baltu, pūkainu bārdeli un krunku savilktu seju.

Tīrions paraustīja plecus. Iespējams. Staniss nodedzināja Vētrasgala dievmežu kā ziedojumu Gaismas Dievam. Ja viņš ir gatavs aizvainot vecos dievus, kāpēc gan lai viņš saudzētu jaunos? Atgādini viņiem to. Pasaki tiem, ka ikviens, kurš taisās jel kādi palīdzēt viltvārdim, nodod gan dievus, gan savu likumīgo karali.

-    Es tā arī darīšu, kungs. Un likšu lūgties par karaļa un viņa labās rokas veselību.

Kad Tīrions atgriezās savā darbistabā, viņu gaidīja Halīns Piromants un mestrs Frenkens kraukļi bija atnesuši vairākas ziņas. Punduris lika alķīmiķim vēl mazliet pagaidīt un vispirms noklausījās mestra jaunumus. Starp tiem bija novecojusi ziņa no Dorena Martela, kurš brīdināja par Vētrasgala krišanu, kā arī krietni intriģējošāka vēsts no Belona Grejdžoja Paikā, kurš pasludināja sevi par Salu un Ziemeļu karali. Tīrions piedāvāja karalim Džofrejam nosūtīt savu pārstāvi uz Dzelzs salām, lai vienotos par robežām starp abām karaļvalstīm un apspriestu iespējamo savienību.

Tīrions pārlasīja vēstuli trīs reizes, pirms nolika to sāņus. Valdnieka Belona kuģi varētu krietni noderēt cīņā pret floti, kas tuvojās no Vētrasgala puses, taču tie atradās tūkstošiem līgu attālumā Rietmalas otrā pusē, un punduris nebija īsti pārliecināts, vai vēlas atdot kādam pusi valsts. "Varbūt man ar šiem jaunumiem būtu jāiepriecina Serseja vai varbūt vienkārši jāpavēsta par tiem padomei."

Tikai tad Tīrions pieņēma Halīnu ar alķīmiķu jaunākajiem aprēķiniem. Tā nevar būt, karaļa labā roka noteica, pētīdams uzskaiti. Gandrīz trīspadsmit tūkstoši krūku? Vai tu uzskati mani par muļķi? Es tevi brīdinu es netaisos izdot karaļa zeltu par tukšām krūkām un ar vasku aizzieģelētiem sūdu podiem.

-   Nē, nē, Halīns iepīkstējās, es zvēru, summas ir pareizas. Mums, manu pavēlniek, ļoti laimējās. Tika atrasta vēl viena pavēlnieka Rosārta noliktava, vairāk nekā trīssimt krūku. Zem Pūķubedres! Dažas staigules izmantoja drupas, lai izklaidētu savus klientus, un viens no viņiem cauri izpuvušai grīdai iekrita pagrabā. Kad nebēdnieks sataustīja krūkas, viņš nosprieda, ka tas varētu būt vīns. Vīrs bija tā piedzēries, ka viņš atlauza zieģeli un iedzēra šķidrumu.

-    Reiz to izmēģināja arī kāds princis, Tīrions strupi noteica. Es netiku redzējis pūķus ceļamies pāri mūsu pilsētai, tāpēc, šķiet, arī šoreiz tas nav iedarbojies. Pūķubedre slējās Rinīsa kalna galā un bija pamesta jau pusotru gadsimtu. Viņš pieļāva, ka tā bija pietiekami laba vieta mežonīgās uguns glabāšanai, pat labāka par daudzām citām, vienīgi nelai ķis valdnieks Rosārts būtu varējis par to kādam atstāt kaut jel kādu ziņu.

Trīssimt krūku, tu saki? Taču šie skaitļi tik un tā ir pārāk lieli. Te parādās par daudziem tūkstošiem podu vairāk, nekā tu solīji beidzamajā reizē, kad mēs tikāmies.

-     Jā, jā, tā ir. Halīns noslaucīja bālo pieri ar melni sarkanā tērpa piedurkni. Mēs, kungs, strādājam dienu un nakti.

-    Tas, bez šaubām, izskaidro to, ka pašlaik jūs izgatavojat krietni vairāk man vajadzīgā šķidruma nekā iepriekš. Smaidot Tīrions piekala l'iromantam dažādo acu skatienu. Lai gan rodas cits jautājums kāpēc jūs līdz šim nestrādājāt dienu un nakti?

Halīna sejas krāsa līdzinājās sēnes kātiņam, tāpēc pastāvēja aizdomas, vai viņš vispār spēj nobālēt, taču viņam tas izdevās. Mēs strādājām, kungs, es zvēru, mēs ar brāļiem strādājām dienu un nakti jau no paša sākuma. Tikai, hmmm, tagad mums izdodas pagatavot vairāk šķidruma, jo mēs esam, hmmm, daudz ko apguvuši, turklāt… te alķīmiķis neveikli saminstinājās, daži buramvārdi, hmmm, seni mūsu ordeņa noslēpumi, ļoti smalki, ļoti sarežģīti, bet nepieciešami, lai šķidrums darbotos tā, hmmm, kā tam jādarbojas…

Tīrions sāka zaudēt pacietību. Sīrs Džeislīns Baivoters, visticamāk, jau bija atgriezies, un Dzelzsrokai nepatika gaidīt. Jā, jums ir slepeni buramvārdi. Cik brīnišķīgi! Kas ar tiem lēcies?

-     Tie, hmmm, šķiet, darbojas labāk nekā iepriekš. Halīns vārgi smaidīja. Vai jūs nepieļaujat iespēju, ka kaut kur ir parādījušies pūķi?

-    Man par to nekas nav zināms, ja vien jūs neesat atraduši kādu Pūķubedres pazemē. Kāpēc tu tā vaicā?

-    Ak, piedodiet, es tikai atceros, ko reiz man, tolaik jaunam māceklim, teica kāds vecs Gudrības Spodrinātājs. Es viņam vaicāju, kāpēc tik daudzi buramvārdi šķietami nav, nu, tik iedarbīgi, kā aprakstīts pergamentos, un viņš teica, ka kopš pēdējā pūķa nāves maģija ir sākusi aizplūst no šīs pasaules.

-     Man žēl tevi apbēdināt, bet pūķus gan es nekad neesmu redzējis. Taču esmu manījis apkārt klīstam karaļa bendi. Ja izrādīsies, ka pat daži no šiem augļiem, ko tu man tirgo, būs pildīti ar ko citu, ne mežonīgo uguni, tev nāksies iepazīties ar viņu.

Halīns aizmetās projām tādā ātrumā, ka pa ceļam gandrīz notrieca no kājām sīru Džeislīnu nē, valdnieku Džeislīnu, Tīrionam tas bija jāiegaumē. Dzelzsroka, kā jau parasti, bija žēlsirdīgi tiešs. Viņš bija atgriezies no Rosbijas ar jaunu, valdnieka Džila īpašumos savervētu šķēpnešu pulciņu un atkal pārņēmis Pilsētsardzes komandēšanu. Kā klājas manam māsasdēlam? apvaicājās Tīrions, kad viņi bija pārsprieduši ar pilsētas aizstāvību saistītos jautājumus.

-    Princis Tommens, manu pavēlniek, ir sveiks un vesels, un laimīgs. Viņš ir uzņēmies aizbildnību pār stirnēnu, ko mani vīri pārnesa no medībām. Tommenam reiz jau esot bijis stirnas mazulis, taču Džofrejs to licis nodīrāt un pašūt no tā kamzoli. Viņš reizēm apvaicājas par māti un bieži sāk rakstīt vēstuli princesei Mīrselai, tiesa gan, šķiet, tā vienmēr paliek nepabeigta. Un pēc brāļa gan viņš noteikti neilgojas.

-     Vai esi veicis vajadzīgos priekšdarbus gadījumam, ja mēs kaujā zaudētu?

-    Maniem vīriem ir dotas nepieciešamās norādes.

-    Un tās būtu?

-    Jūs, pavēlniek, aizliedzāt man to stāstīt kaut vienai dzīvai dvēselei.

Šie vārdi lika Tīrionam pasmaidīt. Man prieks, ka tu to atceries. -

Ja nu Karaļa osta kristu, karaļa labo roku varēja sagūstīt dzīvu. Tāpēc viņam bija labāk nezināt, kur meklēt Džofreja mantinieku.

Drīz pēc valdnieka Džeislīna aiziešanas parādījās Varīss. Cilvēki ir tik neuzticamas būtnes, viņš noteica sveiciena vietā.

Tīrions nopūtās. Kurš tad šodien mūs nodevis?

Einuhs pasniedza viņam vīstokli. Tik daudz nekrietnības, tā ir skumja dziesma par mūsu laikmetu. Vai tad gods būtu nomiris kopā ar mūsu tēviem?

-    Mans tēvs vēl nav miris. Tīrions pārskrēja sarakstam. Es zinu vairākus no šiem vārdiem. Turīgi vīri. Veikalnieki, tirgoņi, amatnieki. Kāpēc lai viņi kaltu kādas sazvērestības pret mums?

-     Viņi, šķiet, uzskata, ka valdniekam Stanisam ir jāuzvar, un vēlas triumfēt kopā ar viņu. Šie cilvēki sevi dēvē par Ragu vīriem, par godu kronētajam briedim.

-    Kāds viņiem varētu atgādināt, ka Staniss ir nomainījis savu ģerboni. Tad viņi varētu saukties par Karstajām Sirdīm. Taču šī nebija īstā reize jokiem. Cik varēja spriest, šie Ragu vīri bija apbruņojuši vairākus simtus sekotāju, lai tad, kad sāktos kauja, no cietokšņa iekšpuses uzbruktu Vecajiem vārtiem un atvērtu to ienaidniekam. Starp vārdiem bija arī kalējmeistara Saloreona vārds. Laikam tas nozīmē, ka es tā arī palikšu bez baisās bruņucepures ar dēmona ragiem, Tīrions nosūkstījās, parakstot pavēli par viņa apcietināšanu.

TEONS

Tikko Teons vēl dusēja saldā miegā, bet tad pēkšņi pamodās.

Ķīra gulēja, cieši viņam piekļāvusies. Viena meitenes roka viegli gūlās uz viņējās, bet krūtis skārās pie jaunekļa muguras. Teons saklausīja viņas maigo un mierīgo elpu. Palags starp abiem bija savijies grīstē. Visapkārt valdīja melna nakts. Guļamistabā bija tumšs un kluss.

"Kāpēc es pamodos? Vai bija kāds troksnis? Varbūt es kādu dzirdēju?"

Vējš tikko jaušami nopūtās pret slēģiem. Kaut kur tālumā varēja saklausīt kaislīgu kaķa ņaudienu. Neko citu. "Guli, Grejdžoj," viņš pats sev leica. "Pilī valda klusums un visur ir izlikti sargi. Pie guļamistabas durvīm, pie vārtiem, pie ieroču noliktavas."

Par pamošanās iemeslu viņš būtu varējis nosaukt sliktu sapni, tikai neatcerējās, ka būtu sapņojis. Ķīra bija Teonu nokausējusi līdz nāvei. Kad puisis lika atvest meiču, izrādījās, ka viņa visus savus astoņpadsmit gadus bija nodzīvojusi šajā ziemeļu pilsētā, ne reizi nesperot kāju cietoksnī. Viņa ielīda Grejdžoja gultā mikla, aizrautīga un izmanīga kā zebiekste, un tam, ka viņš prastu kroga meitieti drāza valdnieka Edarda Stārka gultā, piemita nenoliedzams pikantums.

Kad Teons izslīdēja no viņas rokām un piecēlās, viņa kaut ko pa miegam nomurmināja. Kamīnā vēl arvien gailēja dažas oglītes. Vekss gulēja uz grīdas gultas galā, satinies apmetnī un nemanīdams neko no apkārt notiekošā. Valdīja pilnīgs miers. Teons pārgāja pāri istabai un atrāva loga slēģus. Nakts pieskārās ar dzestriem pirkstiem, un uz kailās miesas uzmetās zosāda. Viņš atspiedās pret akmens palodzi un noraudzījās uz tumšajiem torņiem, tukšajiem pagalmiem, melnajām debesim un zvaigznēm virs galvas to šonakt likās tik daudz, ka viņš, pat nodzīvojot līdz simt gadiem, nespētu tās saskaitīt. Virs Zvanu torņa karājās pusmēness, mezdams atspulgu pār dārza stikla jumtu. Viņš nesaklausīja neko aizdomīgu, nekādas skaņas, pat ne soļu atbalsi.

"Viss, Grejdžoj, ir kārtībā. Vai dzirdi, kāds klusums valda visapkārt? Tev vajadzētu reibt no prieka. Tu ieņēmi Ziemmalu ar nepilniem trijiem desmitiem vīru tas ir dziesmas cienīgs varoņdarbs." Teons devās atpakaļ uz gultu. Viņš iedomājās, ka tūlīt apvels Ķīru uz muguras un vēlreiz izdrāzīs tam vajadzēja nomierināt viņa prāta. Meičas elsas un smiekli patīkami kliedētu klusumu.

Taču piepeši Teons sastinga. Viņš bija tā pieradis pie dižvilku gaudošanas, ka reizēm to pat nemanīja… taču kaut kāds mednieka instinkts saklausīja to, ka dižvilki šonakt klusē.

Pie guļamistabas durvīm sardzē stāvēja Urzens, stiegrs vīrs ar mugurā uzsietu apaļu vairogu. Šonakt nedzird vilkus, Teons uzrunāja viņu. Aizej paskaties, ko tie dara, un tūliņ nāc atpakaļ. Doma par to, ka dižvilki skraida savā vaļā, nelikās diez ko patīkama. Viņš atcerējās dienu Vilkumežā, kad mežoņi bija uzbrukuši Brenam. Vasariņš un Pelēkais Vējš bija saplosījuši nabagus skrandās.

Kad Teons ar zābaka purngalu iebakstīja Veksam sānos, zēns pierāvās sēdus un sāka berzēt acis. Žigli pārliecinies, vai Brens Stārks un viņa mazais brālītis ir gultā.

-    Ko, kungs? atskanēja samiegojusies Kīras balss.

-    Guli vien tālāk, tas neattiecas uz tevi. Teons ielēja sev kausu vīna un izdzēra. Visu laiku viņš ieklausījās naktī, cerēdams izdzirdēt kaucienu. "Pārāk maz vīru," viņš skābi nodomāja. "Man ir pārāk maz vīru. Ja neparādīsies Aša…"

Pirmais atgriezās Vekss un papurināja galvu. Lādēdamies Teons uz grīdas sataustīja tuniku un bikses, ko bija nosviedis, steigdamies iegūt Ķīru. Pāri tunikai viņš uzrāva ādas kamzoli ar dzelzs kniedēm, tad apjoza jostu, pie kuras karājās zobens un duncis. Grejdžoja mati bija izspūruši kā meža biezoknis, taču šobrīd viņam rūpēja kas svarīgāks.

Tad pārradās arī Urzens. Vilku nekur nav.

Teons atgādināja pats sev, ka jāizturas vēsi un mērķtiecīgi, tā, kā būtu rīkojies pavēlnieks Edards. Pamodiniet visu cietoksni, viņš pavēlēja. Izdzeniet visus, pilnīgi visus pagalmā, paskatīsimies, kuru cilvēku trūkst. Un aizsūti Lorenu apstaigāt visus vārtus. Veks, nāc man līdzi.

Viņš prātoja, vai Stigs jau ir ticis līdz Dziļmeža pilskalnam. Virs nemaz nebija tik izcils jātnieks, kāds teicās esam, neviens no dzelzsvli iem seglos nejutās īpaši labi, kaut gan bija pagājis gana daudz laika. Iespējams, Aša jau bija ceļā. "Ja viņa uzzinās, ka esmu aizlaidis Stārkus…" Viņam negribējās par to pat domāt.

brena guļamistaba bija tukša, tāpat kā Rikona, kas atradās pusi kāpini laidiena zemāk. Teons izlamāja pats sevi. Viņam vajadzēja pielikt sardzi arī pie Stārku istabām, taču Grejdžojam bija licies svarīgāk norīkot vīrus uz mūriem un pie vārtiem, ne uzmanīt divus bērneļus, no kuriem viens turklāt bija kroplis.

Ārā skanēja šņuksti pils ļaudis tika rauti ārā no gultām un dzī11 pagalmā. "Es viņiem likšu pašņukstēt pa īstam. Es pret viņiem iztuičjos saudzīgi, un tā viņi man atmaksā." Viņš pat bija licis nopērt līdz asinīm divus savus vīrus par piķiera skuķa izvarošanu, lai parādītu, ka būs taisnīgs valdnieks. "Taču viņi vēl arvien man pārmet šo izvarošanu. Un visu pārējo." Viņam tas nelikās godīgi. Mikens pats bija sameklējis galu, bezgalīgi brūķēdams muti, tāpat kā Benfreds. Runājot par Čeilu, Teonam vajadzēja kādu ziedot Noslīkušajam Dievam, citādi viņa vīri to nesaprastu. Es nevēlu tev ļaunu, viņš sacīja septonam pirms noslīcināšanas akā, taču tev un taviem dieviem te vairs nav vietas. Varēja domāt, ka citi būs pateicīgi par to, ka viņš nav izvēlējies kādu no viņiem, bet nē. Tagad Grejdžoju interesēja, cik daudzi no cietokšņa ļaudīm ir piedalījušies šajā sazvērestībā pret viņu.

Urzens atgriezās kopā ar Melno Lorenu. Mednieku vārti, Lorens strupi noteica. Labāk iesim tos apskatīt.

Mednieku vārti bija ērti izvietoti līdzās suņu mītnēm un virtuvēm. Aiz tiem uzreiz sākās lauki un meži, ļaujot jātniekiem doties medībās un pārrasties no tām, nejājot cauri ziemas pilsētai, tāpēc mednieki tos labprāt izmantoja. Kurš te bija sardzē? Teons noprasīja.

-    Drenans un Šķielacis.

Drenans bija viens no vīriem, kas izvaroja Pallu. Ja viņi ir ļāvuši puikām aizmukt, es zvēru, ka šoreiz viņi šķirsies no kā vairāk nekā pāris ādas sloksnēm uz muguras.

-    Tas gan vairs nebūs vajadzīgs, Melnais Lorens strupi sacīja.

Viņam izrādījās taisnība. Šķielaci viņi atrada peldam ar seju uz leju

grāvī. Apkārt vīram kā blāvu čūsku mudžeklis peldēja viņa zarnas. Drenans puspliks gulēja vārtu būdā, omulīgā istabiņā, no kuras darbināja paceļamo tiltu. Viņa kakls bija pārgriezts no auss līdz ausij. Skrandainā tunika sedza pussadzijušās brūces uz muguras, bet zābaki mētājās katrs savā kaktā un bikses bija sapinušās ap kājām. Uz mazā galdiņa pie durvīm stāvēja gabals siera un tukša krūka. Turpat arī divas krūzītes.

Teons paņēma vienu no tām un paostīja vīna atliekas. Šķielacis bija augšā uz mūra, vai tā?

-    Tā gan, Lorens atbildēja.

Teons ietrieca tasīti pavardā. Izskatās, ka Drenans vilcis nost bikšeles, lai ņemtu priekšā kādu sievišķi, bet šī paņēmusi priekšā viņu pašu. Ar siera griežamo nazi. Sameklējiet pīķi un izvelciet no grāvja arī to otru muļķi.

Otrs muļķis bija krietni bēdīgākā stāvoklī nekā Drenans. Kad Melnais Lorens izvilka šo no ūdens, atklājās, ka viena roka ir nokosta pie elkoņa, trūkst puskakla, turklāt vietā starp nabu un kājstarpi rēgojās milzīgs izplēsts robs. Vilkšanas laikā Lorena pīķis pārdūra nelaiķa zarnas un gaisā izplatījās neciešama smaka.

-     Dižvilki, Teons noteica. Turklāt izskatās, ka abi. Saviebies viņš aizgāja atpakaļ līdz paceļamajam tiltam. Ziemmalu ieskāva divas pamatīgas granīta sienas, starp kurām atradās plats grāvis. Ārējā siena bija astoņdesmit pēdu augsta, bet iekšējā slējās vairāk nekā simt pēdu augstumā. Ņemot vērā vīru trūkumu, Teonam bija nācies aizmirst par ārējo mūri un izvietot sargus uz augstākās, iekšējās sienas. Viņš nebija uzdrīkstējies daļu kareivju nosūtīt sargāt ārējo mūri, lai iespējamā dumpja gadījumā tie neatrastos aizsarggrāvja nepareizajā pusē.

"Tajā visā vajadzēja piedalīties vismaz diviem cilvēkiem," Teons nosprieda. "Kamēr sieviete izklaidēja Drenanu, citi atbrīvoja vilkus."

Viņš pieprasīja lāpu un kopā ar pārējiem uzkāpa pa pakāpieniem līdz mūra augšai. Teons nolaida lāpu pie pašas zemes, meklēdams notikuma vietu… šeit. Mūra iekšmalā, pie platas ambrazūras starp diviem augstiem dzeguļiem. Asinis, viņš noteica, pavirši apslaucītas. Jādomā, ka sieviete nogalināja Drenanu un nolaida tiltu. Šķielacis izdzirdēja ķēžu žvadzoņu un nāca skatīties, kas notiek, bet tika tikai līdz šejienei. Viņi izgrūda līķi cauri ambrazūrai grāvī, lai to neatrastu kāds cits sargs.

Urzens pārlaida skatienu mūriem. Pārējie sargtorņi atrodas diezgan tuvu. Es redzu degošas lāpas…

-    Tur ir tikai lāpas, nevis sargi, Teons aizkaitināti viņu pārtrauca. Ziemmalai ir vairāk torņu nekā man vīru.

-    Četri sargi pie galvenajiem vārtiem, sacīja Melnais Lorens, un bez Šķielača vēl pieci vīri uz mūriem.

Urzens ieminējās: Ja viņš būtu paguvis iepūst ragā…

"Man apkārt ir vieni vienīgi stulbeņi." Urzen, mēģini iedomāties sevi te augšā uz mūra. Ir tumšs un auksts. Tu vairākas stundas esi pavadījis, apstaigājot sienas, un gaidi, kad reiz beigsies tava sardze. Tad tu saklausi troksni un dodies uz vārtu pusi, bet pēkšņi kāpņu galā ieraugi lāpas atspīdumu zaļi zeltainās acīs. Uz tavu pusi metas divas ēnas ātrāk, nekā tu spēj iedomāties. Tu pamani pazibam zobus, sāc laist lejup šķēpu, tad tev klūp virsū divi nezvēri un, saplosot tavas ādas bruņas kā pergamentu, iekožas vēderā. Viņš spēcīgi pagrūda Urzenu. Un tagad tu guli uz muguras, zarnas gāžas uz aukstajiem akmeņiem, un tu jūti, kā ap tavu kaklu sacērtas žokļi. Teons sagrāba vīra izkāmējušo kaklu, sažņaudza pirkstus un pasmaidīja. Pasaki man, kur visas šīs notikumu virknes laikā tu būtu apstājies, lai iepūstu savā sūda ragā? Viņš rupji atgrūda Urzenu, šoreiz tik spēcīgi, kā nabags klupdams atsitās pret dzeguli. Vīrs paberzēja kaklu. "Man vajadzēja tos nezvērus piebeigt dienā, kad mēs ieņēmām cietoksni," Teons dusmīgi nodomāja. "Es taču biju redzējis, kā tie nogalina, es zināju, cik tie ir bīstami."

-    Mums ir jādzenas viņiem pakaļ, Melnais Lorens sacīja.

-   Ne jau tumsā. Jauneklim diez ko negāja pie sirds doma par dižvilku vajāšanu naksnīgajā mežā, kur mednieki pārāk viegli varēja kļūt par medījumu. Sagaidīsim saullēktu. Bet pirms tam es gribētu aprunāties ar saviem uzticamajiem pavalstniekiem.

Pagalmā, sadzīts pie mūra, mīņājās satrauktu vīru, sievu un bērnu pulciņš. Daudziem nebija ļauts apģērbties ietinušies vilnas segās, puskaili vai uzmetuši plecos kādu apmetni, viņi spiedās klāt cits citam. Viņus bija ielencis ducis dzelzsvīru ar lāpu vienā un ieroci otrā rokā. Pūta brāzmains vējš, un raustīgi oranžās liesmas nespodri atblāzmojās tērauda bruņucepurēs, biezajās bārdās un acīs, kurās nemanīja ne mazākā žēluma.

Teons pāris reižu nogāja gar gūstekņu ierindu, pētīdams sejas. Viņi visi likās vainīgi. Cik cilvēku trūkst?

-    Sešu. Smirdis pienāca viņam no muguras, smaržodams pēc ziepēm, garajiem matiem plandot vējā. Nav abu Stārku, purvu puikas un skuķa, pamuļķīša no staļļiem un jūsu brīvsievietes.

"Oša." Tikko Teons bija ieraudzījis otru krūzīti, viņam bija radušās aizdomas tieši par viņu. "Man nevajadzēja uzticēties viņai. Tikpat nevaldāma kā Aša. Pat viņu vārdi ir līdzīgi."

-    Vai kāds pārbaudīja staļļus?

-    Agars zināja teikt, ka visi zirgi esot uz vietas.

-    Dejotājs vēl arvien ir savā steliņģi?

-    Dejotājs? Smirdis sarauca pieri. Agars sacīja, ka netrūkstot neviena zirga. Pazudis tikai pamuļķis.

"Tātad viņi bēg kājām." Tā bija labākā ziņa, ko Teons bija dzirdējis kopš pamošanās. Brens, bez šaubām, sēž grozā Hodoram mugurā. Oša, visticamāk, nes Rikonu, jo viņa mazās kājeles pašas nekur tālu puiku neaiznestu. Teons bija pārliecināts, ka drīz vien dabūs bēgļus rokā. Brens un Rikons ir aizbēguši, viņš vērsās pie cietokšņa ļaudīm, vērodams viņu acis. Kurš zina, kurp viņi devās? Neviens neatbildēja. Viņi nevarēja aizbēgt bez palīdzības, Teons turpināja. Bez ēdiena, bez apģērba, bez ieročiem. Jaunais Grejdžojs bija ieslēdzis visus Ziemmalā atrastos zobenus un cirvjus aiz atslēgas, bet, bez šaubām, kāds ierocis bija ticis no viņa nobēdzināts. Es uzzināšu visu to vārdus, kuri viņiem palīdzēja. Un visu to vārdus, kuri izlikās bēgšanu nemanām. Varēja saklausīt tikai vēja brāzmas. Kad atausis diena, es viņus panākšu un atvedīšu atpakaļ uz Ziemmalu. Viņš aizbāza īkšķus aiz zobena siksnas. Man būs vajadzīgi mednieki. Kurš vēlas jauku, siltu vilka ādu, kas ļaus omulīgi pārlaist nākošo ziemu? Geidž? Savulaik, kad Teons atgriezās no medībām, pavārs vienmēr bija viņu sagaidījis ar prieku, lai apvaicātos, vai nav sagādāts kāds galdā ceļams gardums, taču šoreiz vīrs klusēja. Grejdžojs vēlreiz nogāja gar gūstekņu rindu, mēģinādams saskatīt kādu vainas pazīmi. Mežs nav īstā vieta kroplam bērnam. Un cik gan ilgi tur izturēs tik mazs puika kā Rikons. Auklīt, tu taču vari iedomāties, cik ļoti viņam ir bail? Večiņa bija pļāpājusi ar viņu desmit gadu no vietas, stāstīdama savus nebeidzamos stāstus, bet tagad viņa blenza un Teonu kā uz pilnīgi svešu cilvēku. Es varēju nogalināt visus cietokšņa vīriešus un atdot sievietes saviem vīriem, lai papriecājas, bet es jūs pasargāju. Vai tāda ir jūsu pateicība? Džosets, kas bija kopis viņa zirgus, Fārlens, kas bija Teonam iemācījis visu, ko zināja par suņiem, aldara sieva Bārta, pirmā sieviete viņa mūžā, neviens pat neuzdrīkstējās ieskatīties viņam acīs. "Viņi mani ienīst," Grejdžojs pēkšņi aptvēra.

Smirdis pienāca tuvāk. Novelciet viņiem ādas, viņš mudināja, lielajām lūpām spīdot. Valdnieks Boltons mēdza teikt, ka kailam cilvēkam esot maz noslēpumu, bet nodīrātam tādu neesot vispār.

Nodīrātais vīrs bija Boltonu nama ģerbonī, to Teons zināja. Sensenos laikos vairāki no viņu valdniekiem ir bijuši tik nešpetni, ka tērpušies nogalināto ienaidnieku ādās. Tā savu dzīvi bija beiguši arī vairāki Stārki.

Droši vien tas viss bija beidzies pirms tūkstoš gadiem, kad Boltoni zvērēja uzticību Ziemmalai. "Tā vismaz runā. Tiesa, vecie ieradumi ir grūti atmetami, es pats to labi zinu."

-    Kamēr vien es valdīšu Ziemmalā, cilvēki te dīrāti netiks, Teons skaļi sacīja. "Tikai es varu jūs pasargāt no tādiem kā viņš," jaunais Grejdžojs gribēja izkliegt. Viņš nevarēja izteikties tik nepārprotami, bet atlika cerēt, ka viens otrs tik un tā izpratis viņa augstsirdību.

Debesis virs pils mūriem kļuva gaišākas. Vairs nevarēja būt tālu līdz saullēktam. Džoset, apseglo Smaidīgo un zirgu sev pašam. Mērc, Geris, Tim, pošaties ceļam. Mērčs un Geriss bija labākie mednieki cietoksnī, bet Tims labi šāva ar loku. Agar, Sarkandeguni, Gelmār, Smirdi, Veks. Viņam bija vajadzīgi arī savi vīri, kas pieskatītu, lai nenotiek kas nelāgs. Fārlen, man būs vajadzīgi suņi, un tev būs tie jāved pa pēdām.

Sirmais piķieris sakrustoja rokas uz krūtīm. Un kāpēc gan lai es piekristu medīt savus likumīgos valdniekus, turklāt vēl mazus bērnus?

Teons pienāca tuvāk. Tagad tavs likumīgais valdnieks esmu es, turklāt es gādāju, lai ar Pallu nenotiktu nekas ļauns.

Grejdžojs redzēja, kā Fārlena acīs nodziest spītības uguntiņa. Kā pavēlēsiet, kungs.

Pakāpies atpakaļ, Teons pārlaida skatienu cietokšņa ļaudīm, prātodams, vai nevajadzētu paņemt līdzi vēl kādu. Mestr Lūvin, viņš pasauca.

-    Es no medīšanas neko nesaprotu.

"Tiesa, bet es negribu, lai manas prombūtnes laikā tu paliktu nepieskatīts cietoksnī." Tad ir pēdējais laiks to iemācīties.

-   Ļaujiet nākt arī man. Es gribu to vilkādas apmetni. Soli uz priekšu paspēra puika, ne vecāks par Brenu. Teonam bija vajadzīgs kāds brīdis, lai atcerētos, kas tas par puiku. Es esmu daudz medījis jau iepriekš, sacīja Volders Frejs. Staltbriežus un aļņus, un pat mežakuijus.

Viņa brālēnam par to nāca smiekli. Tiesa gan, viņš reiz jāja mežacūku medībās kopā ar tēvu, taču kuilim gan tuvumā šo nelaida.

Teons ar šaubām paskatījās uz zēnu. Nāc, ja vēlies, tikai, ja nespēsi turēties līdzi, neviens ar tevi neauklēsies. Tad viņš uzrunāja Melno Lorenu. Kamēr būšu projām, Ziemmala paliek tavā ziņā. Ja mēs neatgriežamies, dari te, ko vēlies. "Tas varbūt viņus pamudinās lūgties, lai man veicas."

Kad pirmie nespodrie saules stari pieskārās Zvanu torņa smailei, viņi visi sapulcējās pie Mednieku vārtiem. Dzestrajā rīta gaisā ap vīriem varēja manīt izelpas garaiņu mutulīšus. Gelmārs bija apbruņojies ar garkāta cirvi, kas ļautu trāpīt dižvilkam, pirms tas sasniegtu viņu. Ieroča asmens bija tik smags, ka varēja nogalināt ar vienu cirtienu. Agars bija aplicis tērauda kājsargus. Smirdis ieradās, nesdams kuiļu šķēpu un ar nez ko piebāztu vešerienes maisu. Teonam bija viņa loks. Nekā cita viņam nevajadzēja. Reiz viņš ar bultu bija izglābis Brena dzīvību. Grejdžojs cerēja, ka ar otru nenāksies zēnam to atņemt, kaut gan Teons zināja, ka nevilcinoties to izdarīs, ja vajadzība spiedīs.

Vienpadsmit vīri, divi zēni un ducis suņu šķērsoja tiltu. Aiz ārējās sienas pēdas bija skaidri saskatāmas mīkstajā zemē: vilku milzīgās ķepas, Hodora smagie zābaki, tad abu Rīdu seklākās pēdas. Kad viņi nonāca zem kokiem, akmeņiem klātā zeme un no zariem nobirušās lapas padarīja pēdas sliktāk saskatāmas, taču tobrīd Fārlena rudā kuce jau bija uzņēmusi pēdas. Pārējie suņi, ostīdami un riedami, sekoja tūlīt uz papēžiem, bet dzinēju kavalkādi noslēdza divi draudīga izskata mastifi. To augums un niknums varēja noderēt, ja nāktos cīnīties ar stūrī iedzītu dižvilku.

Viņš bija iedomājies, ka Oša varētu izvēlēties bēgt uz dienvidiem, pie sīra Rodrīka, taču pēdas veda uz ziemeļiem, ziemeļrietumiem, dziļi Vilkumeža sirdī. Teonam tas nepavisam nepatika. Tā būtu rūgta likteņa ironija, ja Stārki aizkļūtu līdz Dziļmeža pilskalnam un tur ieskrietu tieši rokās Ašai. "Es drīzāk nogalināšu viņus," Grejdžojs ar rūgtumu nodomāja. "Labāk lai mani uzskata par nežēlīgu nekā stulbu."

Starp kokiem vējš dzenāja baltas miglas skrandas. Sargkoki un mastu priedes te bija saauguši cieši līdzās cits citam, un nekas nevarēja būt tumšāks un drūmāks par šo mūžzaļo silu. Zeme bija nelīdzena, un nobirušās skujas slēpa bedres un mīkstākas augsnes laukumiņus, tāpēc pamats zem kājām bija viltīgs zirgiem un viņiem nācās pārvietoties visai lēnām. "Tomēr mēs nekustamies tik lēni kā vīrs ar kropli uz muguras vai kaulaina veča ar četrgadnieku pičpaunā." Teons atgādināja sev, ka nepieciešama pacietība. Viņš dabūs bēgļus rokā vēl pirms dienas beigām.

Kamēr vajātāji pārvietojās pa meža zvēru taku, kas veda gar aizas malu, pie Grejdžoja piejāja mestrs Lūvins. Pagaidām, kungs, medības ne ar ko neatšķiras no izjādes mežā.

Teons pasmaidīja. Arī es saskatu zināmu līdzību. Taču medības parasti beidzas ar asinsizliešanu.

Vai tad tā noteikti jābūt? Šī bēgšana ir liela neapdomība, bet vai nu tu nebūsi žēlsirdīgs? Galu galā mēs meklējam tavus audžubrāļus.

-    Neviens no Stārkiem, izņemot Robu, nav izrādījis nekādu dižo brāļa mīlestību pret mani, taču Brens un Rikons man dzīvi ir vairāk vērti nekā miruši.

-     Tas pats sakāms par Rīdiem. Keilinas pils atrodas purvu malā. Valdnieks Houlends, ja vēlēsies, var padarīt tava tēvoča uzbrukumu par īstu elli, taču viņam nāksies pakļauties, ja pie tevis būs viņa mantinieki.

Teonam tas nebija ienācis prātā. Ja godīgi, viņš par purva ļaudīm vispār nebija domājis, ja nu, vienīgais, reizi vai divas nopētījis Mīru, prātodams, vai viņa vēl arvien ir jaunava. Tev var izrādīties taisnība. Mēs saudzēsim viņu dzīvību, ja būs tāda iespēja.

-    Un es ceru, ka arī Hodoram nenotiks nekas ļauns. Tu jau zini, kā viņam ar prātiņu. Viņš dara, ko viņam liek. Cik gan reižu viņš ir sukājis tavu zirgu, ziepējis tavus seglus, spodrinājis tavu bruņukreklu?

Hodors Teonam neko nenozīmēja. Ja viņš mums nepretosies, lai dzīvo. Bet tad jaunais Grejdžojs pacēla pirkstu. Tikai nesaki ne vārda par mežoņu sievišķa saudzēšanu, citādi tu mirsi kopā ar viņu. Tas bābietis zvērēja man uzticību un tad uzdirsa savam zvērestam.

Mestrs pielieca galvu. Es nemēģinu attaisnot zvēresta lauzējus. Dari, kas tev jādara. Un paldies par žēlsirdību.

"Žēlsirdība," Teons nodomāja, kad Lūvins bija atpalicis. "Nolāpīti slazdi. Ja tu izrādi to par daudz, tevi sāk uzskatīt par vāju, ja par maz tevi dēvē par briesmoni." Taču Grejdžojs zināja, ka mestrs ir devis viņam labu padomu. Paša tēvs domāja tikai par iekarošanu, bet kāds gan labums iekarot karaļvalsti, kuru tu pēc tam nespēj noturēt? Spēks un bailes bija tikai puse uzvaras. Žēl gan, ka Neds Stārks bija aizvedis savas meitas uz dienvidiem, citādi Teons būtu varējis nostiprināt savu varu pār Ziemmalu, apprecoties ar vienu no viņām. Turklāt Sansa bija tiri glīta un nu jau varēja būt nobriedusi gultai. Taču viņa atradās tūkstoš ligu no šejienes, turklāt Lanisteru nagos. Patiešām žēl.

Mežs kļuva vēl pirmatnējāks. Priedes un sargkokus nomainīja milzīgi, tumši ozoli. Vilkābeļu biezokņi slēpa bīstamas aizas un klinšu spraugas. Akmeņainās nogāzes veda te augšup, te lejup. Vajātāji pajāja garām pamestam un krūmos ieaugušam zemnieka namiņam un aplieca loku applūdušām akmeņlauztuvēm, kuru sastāvējušajam ūdenim bija tēraudpelēks mirdzums. Kad suņi sāka gaudot, Teons nodomāja, ka bēgļi panākti. Viņš iespieda Smaidīgajam piešus sānos un vieglā riksītī laidās uz priekšu, taču atrada vien jauna aļņa līķi… vai drīzāk to, kas no tā bija palicis.

Viņš nokāpa no zirga, lai apskatītu notikuma vietu. Dzīvnieks vēl bija svaigs, un tas neapšaubāmi bija vilku darbs. Suņi jūsmīgi ošņājās ap atliekām, un viens no mastifiem pat iecirta zobus aļņa ciskā, bet tad Fārlens to pasauca pie sevis. "No šī dzīvnieka cilvēks neko nav nogriezis," Teons secināja. "Te ir ēduši vilki, nevis cilvēki." Pat ja Oša neuzdrīkstētos iekurt uguni, viņai vajadzēja nogriezt pāris filejas gabalu. Nebija jēgas pamest tik daudz labas gaļas satrūdēšanai mežā. Fārlen, vai esi pārliecināts, ka esam uz pareizajām pēdām? viņš bažīgi vaicāja. Vai varētu būt tā, ka tavi suņi dzen nepareizos vilkus?

-   Mana kuce pietiekami labi pazīst Vasariņa un Pinkaina smaržu.

-   Cerēsim. Tevis paša labad.

Pēc nepilnas stundas taka atveda vajātājus pie nogāzes, kuras pakājē čaloja nesenajos lietos pārplūdusi duļķaina upīte. Te suņi pazaudēja pēdas. Fārlens un Vekss kopā ar suņiem pārbrida straumi, taču atgriezās, purinādami galvu, bet dzīvnieki tikmēr ošņādami skraidīja šurpu turpu pa otru krastu. Manu pavēlniek, šeit viņi iegāja ūdenī, bet es neredzu, kur viņi izkāpa no straumes, piķieris atzina.

Teons nokāpa no zirga un notupās pie upītes. Viņš iemērca plaukstu ūdenī. Tas bija auksts. Viņi nevarēja aiziet pa to pārāk tālu, viņš secināja. Paņemiet pusi suņu un dodieties lejup pa straumi, es došos augšup…

Vekss skaļi sasita plaukstas.

-   Kas ir? Teons vaicāja.

Mēmais zēns norādīja ar pirkstu uz krastu.

Zeme ūdens tuvumā bija mikla un dubļaina. Vilku atstātās pēdas bija skaidri redzamas. Ķepu nospiedumi, redzu. Ko tu ar to gribi teikt?

Vekss iecirta papēdi dubļos un pagrozīja to. Tur palika pamatīga iedobe.

Džosets saprata. Tādam vīram kā Hodoram vajadzēja dubļos atstāt dziļas pēdas, viņš paskaidroja. Vēl jo vairāk tad, ja viņš nesa zēnu. Taču te vienīgie zābaku nospiedumi ir mūsējie. Paskatieties paši.

Teons ar šausmām saprata, ka tā ir taisnība. Vilki bija iegājuši brūni mutuļošajā straumē vieni paši. Oša droši vien ir nogriezušies no ceļa jau iepriekš. Visticamāk, vēl pirms aļņa. Viņa ir aizsūtījusi vilkus projām, tā cerot nojaukt mums pēdas. Viņš uzkliedza medniekiem: Ja izrādīsies, ka jūs kaut ko manījāt…

-    Kungs, bija tikai vienas pēdas, es zvēru, Geriss taisnodamies sacīja. Un dižvilki nekad nešķirtos no zēniem. Vismaz ne uz ilgu laiku.

"Tas tiesa," Teons nodomāja. Vasariņš un Pinkainis varēja izmest kadu līkumu, lai pamedītu, taču agrāk vai vēlāk tie atgriezīsies pie Brena un Rikona. Geris, Mērč, paņemiet četrus suņus un dodieties atpakaļ, atrodiet, kur pārējie nošķīrušies no vilkiem. Agar, pieskati viņus, es nepieļaušu nekādas muļķības. Mēs ar Fārlenu turpināsim sekot dižvilkiem. Kad atradīsiet pēdas, iepūtiet ragā vienreiz. Bet divas reizes, ja pamanīsiet vilkus. Kad sapratīsim, kurp devušies briesmoņi, atradīsim ari to saimniekus.

Teons paņēma sev līdzi Veksu, Freju puiku un Gīniru Sarkandeguni un devās meklēt pēdas augšup pa straumi. Viņš un Vekss jāja pa vienu upītes krastu, Sarkandegunis ar Volderu Freju pa otru. Katram pārim sekoja arī divi suņi. Vilki varēja izlēkt no ūdens gan vienā, gan otrā krastā. Teons vēroja, vai kaut kur nepamanīs pēdas, zīmes, aplauztus zarus, kaut mazāko norādi par to, kur dzīvnieki būtu nogriezušies no straumes. Bet i edzēja vienīgi briežu, aļņu un āpšu pēdas. Vekss pārsteidza lapsu, kas dzēi .1 ūdeni, bet Volders iztramdīja no krūmiem trīs trušus un pat pamanījās vienam trāpīt ar bultu. Pēdu dzinēji pamanīja nagu skrāpējumus, kur lācis bija noplēsis mizu no slaida bērza. Taču nekādas dižvilku pazīmes nemanīja.

"Vēl mazliet tālāk," Teons sevi pārliecināja. "Garām tam ozolam, pāri lam pakalniņam, līdz nākamajam upes līkumam, gan jau mēs tur kaut ko atradīsim." Viņš turpināja ceļu uz priekšu vēl ilgi pēc tam, kad bija jau sapratis, ka jāgriežas atpakaļ. Satraukums pieauga un skrāpējās jaunekļa vēderā. Kad viņš padevās un izmisis pagrieza Smaidīgo atpakaļ, bija jau dienas vidus.

Kaut kā Ošai un tiem nolāpītajiem puikām bija izdevies izvairīties no meklētājiem. Tas šķita neiespējami, viņi taču gāja kājām, turklāt kropļa un mazā puikas kavēti. Katra aizvadītā stunda vairoja iespējamību, ka viņiem tomēr izdosies izbēgt. Ja viņi tiks līdz kādam ciemam… Ziemeļu ļaudis nekad neatteiktu palīdzību Neda Stārka dēliem, Roba brāļiem. Viņiem pagādātu zirgus, arī ēdienu. Vīri būtu gatavi kauties par godu aizsargāt Stārkus. Visi nolādētie ziemeļi dotos viņiem palīgā.

"Vilki tomēr būs devušies lejup pa straumi." Viņš pieķērās šai domai. "Tā rudā kuce taču saodīs, kur tie izlēca no ūdens, un mēs atkal būsim bēgļiem uz pēdām."

Taču, kad viņi atkal satika Fārlena vadīto pulciņu, pietika uzmest skatienu piķiera sejai, lai visas Teona cerības sabruktu kā kāršu namiņš. Šie suņi der tikai lāča dzīšanai, Grejdžojs pikti noteica. Ja vien man būtu darīšana ar lāci.

-    Suņi nav vainīgi. Fārlens notupās starp vienu no mastifiem un savu mīļo rudo kuci, uzlicis plaukstu katram uz skausta. Diemžēl, manu pavēlniek, tekošs ūdens neglabā smaržas.

-    Kaut kur taču vilkiem vajadzēja izlēkt no ūdens.

-    Bez šaubām, tā arī bija. Vai nu augšup pa straumi, vai lejup. Ja mēs turpināsim meklēt, mēs atradīsim īsto vietu. Ja vēl mēs zinātu, kurā pusē meklēt…

-   Es nespēju iedomāties, ka vilks skrietu pa straumi vairākas jūdzes, Smirdis sprieda. Cilvēks tā varētu rīkoties. īpaši, ja zinātu, ka viņam dzenas pakaļ. Bet vilks?

Taču Teonu teiktais nepārliecināja. Šie nezvēri nebija nekādi parastie vilki. "Man vajadzēja nodīrāt ādu tiem nolādētajiem lopiem."

Kad viņi satika Gerisu, Mērču un Agaru, arī medniekiem nebija nekādu labu ziņu. Vīri bija nogājuši vai pusceļu atpakaļ līdz Ziemmalai, tomēr viņiem nebija izdevies atrast jel kādas zīmes par to, kur Stārki varēja nošķirties no dižvilkiem. Fārlena suņi izskatījās tikpat nelaimīgi kā vajātāji tie skumīgi ošņāja kokus un akmeņus, lai pa brīdim aizkaitināti uzrūktu un noklabinātu zobus cits uz citu.

Teons neuzdrīkstējās atzīt, ka ir sakauts. Atgriezīsimies pie upītes. Meklēsim vēl. Šoreiz iesim tik tālu, kamēr atradīsim pēdas.

-     Mēs neatradīsim viņus, pēkšņi sacīja Freju puika. Vismaz ne tik ilgi, kamēr varžēdāji ir kopā ar viņiem. Purvadūķi ir ložņas, viņi necīnās kā godavīri. Viņi uzglūn no krūmiem un lieto saindētas bultas. Tu viņus nekad neredzi, bet viņi tevi redz. Tie, kas dodas purvos, lai vajātu varžēdājus, apmaldās un nekad neatgriežas. Viņu mājas pārvietojas, pat viņu cietokšņi, tādi kā Pelēkūdeņu sardze. Viņš tramīgi paskatījās uz zaļo sienu, kas ieskāva viņus no visām pusēm. Varbūt tie sēž kaut kur līdzās, noklausīdamies, ko mēs runājam.

Fārlens iesmējās, lai būtu skaidrs, ko viņš domā par šādu prātuļošanu. Mani suņi saostu jebko, kas slēptos krūmos. Mestos šiem virsū, pirms tu, puis, pagūtu nopirsties.

-     Varžēdāji neož kā citi cilvēki, Frejs turpināja. Viņiem ir purvaina dvaka kā vardēm, kokiem un saziedējušam ūdenim. Padusēs šiem spalvu vietā aug sūnas, un viņi spēj izdzīvot, ēdot dubļus un elpojot purva ūdenī.

Teons jau grasījās puišelim ieteikt, ko viņam labāk darīt ar šīm zīdītājas pasaciņām, kad ierunājās mestrs Lūvins. Rakstos ir minēts, ka ezerciemu vīri sadraudzējās ar mežabērniem tajos laikos, kad zaļreģi mēģināja triekt ūdeņu veseri pret Kaklu. Tāpēc, iespējams, viņiem ir ari kādas slepenas zināšanas.

Pēkšņi mežs likās krietni tumšāks nekā pirms mirkļa, it kā saulei priekšā būtu uzbildis mākonis. Muļķa puika, protams, varēja runāt tādas blēņas, bet mestriem gan vajadzēja būt gudrākiem. Vienīgie bērni, kas mani interesē, ir Brens un Rikons, Teons noskaldīja. Atpakaļ uz upīti! Tūliņ!

Mirkli viņam likās, ka pārējie nepaklausīs, taču galu galā virsroku guva vecais ieradums. Vīri sadrūmuši viņam sekoja, bet tomēr sekoja. I 'reju puika bija tikpat tramīgs kā viņa iepriekš iztramdītie truši. Teons norīkoja vīrus katrā krastā, un viņi turpināja meklēt gar strautu. Viņi lēni un uzmanīgi nojāja neskaitāmas jūdzes, nokāpdami no zirgiem, lai pārvestu tos pāri bīstamām vietām, ļaujot tikai taču rīdīšanai derīga jiem suņiem apostīt katru krūmiņu. Tur, kur straumi bija aizšķērsojis nogāzies koks, pēddziņiem nācās mest līkumu ap dziļu, zaļu dīķi, taču, ja dižvilki bija darījuši to pašu, tiem bija izdevies neatstāt krastos ne ko saskatāmu, ne saožamu. Likās, ka nezvēri ir pārpeldējuši dziļākās vietas. "Kad es viņus noķeršu, šie man varēs izpeldēties pēc sirds patikas. Es .ībus ziedošu Noslīkušajam Dievam."

Kad mežā sāka krēslot, Teons Grejdžojs saprata, ka ir zaudējis. Vai nu ezerciemu iedzīvotājiem tiešām bija zināmas mežabērnu burvestības, vai arī Oša bija piekrāpusi viņus ar kādu mežoņu paņēmienu. Viņš lika visiem turpināt meklēšanu līdz pat tumsai, bet, kad izdzisa pēdējie gaismas stari, Džosets beidzot saņēmās drosmi, lai pateiktu: Tas ir bezjēdzīgi, kungs. Mēs savainosim kādu zirgu vai paši salauzīsim kāju.

-    Džosetam taisnība, piekrita mestrs Lūvins. Taustīšanās cauri mežam lāpu gaismā mums neko nedos.

Teons sajuta kaklā žults garšu, bet vēderā locījās un cita citu plosīja vesels murskulis čūsku. Ja viņš pārvilksies Ziemmalā tukšām rokām, viņš tikpat labi atlikušo dzīvi varēs tērpties klauna drēbēs un nēsāt smailu cepuri ar zvaniņiem. Visi ziemeļi viņu uzskatīs par ākstu. Un, kad to uzzinās tēvs un Aša…

-    Princi. Smirdis piejāja līdzās Grejdžojam. Varbūt Stārki nemaz nedevās uz šo pusi. Viņu vietā es, iespējams, būtu devies uz ziemeļiem un austrumiem pie Amberiem. Uzticami Stārku ļaudis, tā gan. Taču viņu zemes atrodas pārāk tālu. Zēniem nāktos nakšņot kaut kur tuvāk. Varbūt es pat zinu, kur.

Teons ar aizdomām paskatījās uz Smirdi. Stāsti!

-    Vai zināt vecās dzirnavas, kas slejas pie Zīļupes? Mēs tur piestājām, kad mani kā gūstekni veda uz Ziemmalu. Dzirnavnieka sieva pārdeva sienu mūsu zirgiem, kamēr tas vecais bruņinieks čaloja ar viņas bērniem. Varbūt Stārki slēpjas tur?

Teons zināja dzirnavas. Viņš pat pāris reižu bija nokniebies ar dzirnavnieka sievu. Nedz dzirnavās, nedz dzirnavniecē nebija nekā īpaša.

-    Kāpēc tieši tur? Tikpat tālu no Ziemmalas ir ducis citu ciemu un nocietinātu viensētu.

Bālajās acīs uzmirdzēja uzjautrinājums. Kāpēc? To nu gan es nezinu. Taču viņi ir tur, man ir tāda sajūta.

Teonam sāka mesties nelabi no vīra izvairīgajām atbildēm. "Viņa lūpas atgādina divus tārpus, kas kniebjas." Ko tu tur runā? Ja tu noslēpi no manis kaut ko tādu, ko zināji…

-     Princi? Smirdis nokāpa no zirga un pamāja, lai Teons dara tāpat. Kad abi bija zemē, Smirdis atvēra maisu, kuru bija paņēmis līdzi no Ziemmalas. Rau.

Kaut ko saskatīt kļuva arvien grūtāk. Teons nepacietīgi iegrūda roku maisā un sataustīja te mīkstu kažoku, te durstīgu vilnu. Plauksta uzdūrās kaut kam asam, un viņa pirksti sakļāvās ap aukstu un cietu priekšmetu. Viņš izvilka no maisa piespraudi vilka galvas formā no sudraba un ahāta. Pēkšņi viņš visu saprata. Plauksta sažņaudzās dūrē. Gelmār,

-   viņš sacīja, prātodams, kam šeit var uzticēties. Nevienam. Agar! Sarkandeguni! Nāciet kopā ar mums. Jūs, pārējie, kopā ar suņiem varat atgriezties Ziemmalā. Man tie vairs nebūs vajadzīgi. Es zinu, kur pašlaik slēpjas Brens un Rikons.

-     Princi Teon, ierunājās mestrs Lūvins, es ceru, ka atcerēsieties savu solījumu? Jūs runājāt par žēlastību.

-    Žēlastība bija no rīta, Teons noteica. "Labāk, lai no tevis baidās, ne smejas par tevi." Pirms viņi mani saniknoja.

DŽONS

Nakts tumsā viņi varēja saskatīt ugunskuru, kas dega kalna nogāzē kā nokritusi zvaigzne. Tas spīdēja sarkanāk par citām zvaigznēm un nemirguļoja, lai gan brīžiem iedegās spožāk, brīžam saruka līdz blāvai, tik tikko saskatāmai tālai oglītei.

"Pusjūdzi uz priekšu un divtūkstoš pēdu augstāk," Džons sprieda, "lieliska vieta, lai pamanītu jebkuru kustību zemāk pārejā."

-   Sargi Kaucošajā pārejā, brīnījās vecākais no ceļabiedriem. Jaunībā viņš bija kalpojis par ieroču nesēju kādam karalim, tāpēc melnie brāļi vēl arvien viņu dēvēja par Delbridžu Ieroču Nesēju. No kā gan Menss Raiders baidās?

-    Ja viņš uzzinātu, ka šie iedeguši ugunskuru, viņš nabaga bastardiem novilktu ādu pār acīm, piebilda Ebens, drukns, plikpaurains vīrs, kura muskuļotais augums atgādināja maisu ar akmeņiem.

-   Tur, augšā, uguns nozīmē dzīvību, Korīns Pusrocis sacīja, bet tā var kļūt arī par nāvi. Pēc viņa pavēles kopš došanās kalnos viņi neriskēja iekurt atklātu uguni. Viņi pārtika no aukstas, sālītas liellopu gaļas, cietas maizes un vēl cietāka siera, bet gulēja apģērbušies un saspiedušies tuvāk cits citam zem apmetņu un kažoku kaudzes, pateicīgi par līdzās esošā vīra siltumu. Tas lika Džonam atcerēties aukstās naktis Ziemmalā, kad viņš bija gulējis vienā gultā ar brāļiem. Arī šie vīri bija brāļi, tikai gulta, kurā viņi tagad dalījās, bija akmens un zeme.

-    Viņiem droši vien ir rags, sprieda Akmensčūska.

Pusrocis piebilda: Rags, kurā viņi nedrīkst iepūst.

-    Tumsā tas būtu garš un nežēlīgs kāpiens, Ebens sacīja, vērodams

tālo dzirkstelīti caur spraugu klinti, aiz kuras viņi bija paslēpušies. Debesis bija skaidras, robainie kalni gūlās kā melni zobi cits uz cita, līdz sasniedza augstākās virsotnes, kuru aukstie sniega un ledus kroņi mēnessgaismā blāvi mirdzēja.

-    Un vēl garāks kritiens, atzina Korlns Pusrocis. Divi vīri, manuprāt. Tur vajadzētu būt diviem vīriem, kas nomaina viens otru.

-    Es piesakos. Izlūks, kuru visi dēvēja par Akmensčūsku, jau bija pierādījis, ka ir labākais kalnos kāpējs viņu vidū. Tātad viņš bija laba izvēle.

-    Un es arī, noteica Džons Sniegs.

Korīns Pusrocis paskatījās uz jaunekli. Džons varēja saklausīt, kā gaudo vējš, brāzmodams cauri augstajai pārejai virs viņu galvām. Viens no mazajiem zirdziņiem iegrudzinājās un sāka kārpīt plāno augsnes kārtiņu, kas klāja akmeņus ieplakā, kur viņi bija patvērušies. Vilks paliks pie mums, Korīns sacīja. Baltais kažoks ir pārāk viegli saskatāms mēnessgaismā. Tad viņš pievērsās Akmensčūskai. Kad būsiet galā, nosviediet lejā kādu degošu zaru. Kad to redzēsim, augšup dosimies arī mēs.

-    Tad nu ķeramies pie lietas, Akmensčūska noteica.

Abi paņēma pa garam virves ritulim. Akmensčūska uzmeta plecā arī maisu ar dzelzs āķiem un nelielu veserīti, kura galva bija ietīta biezā filcā. Zirgus viņi atstāja pie pārējiem, tāpat arī bruņucepures, bruņkreklus un Spoku. Džons pietupās līdzās dižvilkam un pirms došanās ceļā ļāva tam nolaizīt seju. Paliec, jauneklis pavēlēja. Es drīz atnākšu tev pakaļ.

Akmensčūska gāja pirmais. Viņš bija neliela auguma stiegrains vīrs ar sirmu bārdu, tā ap piecdesmit, taču viņš bija stiprāks, nekā likās pirmajā acu uzmetienā, un tumsā viņš redzēja labāk par visiem, ko Džons jebkad bija saticis. Šonakt tas viņiem gauži noderēs. Dienas gaismā kalni krāsojās zilpelēki un vietām varēja manīt sarmu, bet, kad saule nozuda aiz robainajām virsotnēm, tie kļuva melni. Uzlecošais mēness tagad tos iekrāsoja balti sudrabotus.

Abi melnie brāļi virzījās cauri melnajām ēnām pa šauro, līkumoto taku, kas veda starp klintīm, pa brīdim izpūšot melnajā gaisā pa sarmainas elpas mutulītim. Bez bruņukrekla Džons jutās teju kails, taču viņš nemaz nealka pēc lieka smaguma plecos. Iešana bija visai grūta un lēna. Te steiga varēja beigties ar salauztu potīti vai vēl ko nelāgāku. Likās, Akmensčūskam kāds instinkts pasaka priekšā, kur likt kāju, taču Džonam nācās būt ļoti piesardzīgam uz plaisu sašvīkotās, nelīdzenās klints.

Kaucošā pāreja īstenībā bija vairāku pāreju virkne, gara līkloču taka, kas veda apkārt vairākām ledaina vēja izdobtām klintīm un lejup cauri slēptām ielejām, kurās reti ielūkojās saule. Kopš brīža, kad viņu pulciņš paineta mežu un devās augšup kalnos, Džons nebija redzējis nevienu dzīvu cilvēku, izņemot savus biedrus. Saltilkņi bija viena no skarbākajām dievu radītajām vietām, nedraudzīga jebkurai cilvēciskai būtnei. Kalnos vējš grieza kā nazis un naktīs vaimanāja kā māte, kas apraud nogalinātos bērnus. Nedaudzie koki, ko vīri bija manījuši pa ceļam, bija kropli, groteski stāvi, kas šķībi un greizi izlocījās no klinšu spraugām un plaisām. Juceklīgās klinšu pārkares bieži sniedzās pāri takai, bet no to malām nokarājās milzīgas lāstekas, kas no attāluma atgādināja garus, baltus zobus.

Tomēr Džons Sniegs nenožēloja, ka bija izlēmis doties šajā izlūkgājiena. Te bija arī daudz brīnumainu skatu. Viņš bija redzējis saulesgaismu uzmirdzam cauri sīkiem, ledainiem ūdenskritumiem, kas gāzās lejup no augstām akmens kraujām, viņš bija redzējis kalnu pļavu, ko klāja rudens ziedi, zilās leduslauvmutītes, spilgti sarkanās salaliesmas un skareņu rusganie un zeltainie puduri. Viņš bija ieskatījies tik dziļās un melnās aizās, ka likās tām noteikti vajadzēja beigties ellē. Viņš zirdziņa mugurā bija jājis pāri vēju izgrauztam akmens tiltam, kura abās pusēs pletās vien debesis. Klinšu virsotnēs ligzdoja ērgļi, kas laidās lejup, lai medītu ielejās. Tie bez kādas piepūles meta lokus ar milzīgajiem, zilipelēkajiem spārniem, kas gandrīz likās esam debesu daļa. Reiz viņš bija redzējis, kā enu kaķis uzglūn kalnu aunam, plēsoņa līda lejup pa kalna nogāzi kā šķidru dūmu mutulis, līdz bija gatavs uzbrukumam.

"Tagad ir mūsu kārta uzbrukt." Viņš vēlējās, kaut spētu pārvietoties tikpat droši un klusi kā ēnu kaķis un nogalināt tikpat zibenīgi. Garais Nags atradās makstī, kas bija uzsieta viņam mugurā, taču varēja izrādīties, ka augšā nebūs vietas to likt lietā. Tuvcīņai viņam līdzi bija divi dunči. "Arī viņiem būs ieroči, bet bruņu man nav." Būs jānoskaidro, kurš nakts beigās izrādīsies ēnu kaķis un kurš kalnu auns.

Krietnu ceļa gabalu viņi gāja pa līkloču taku, kas vijās pa kalna nogāzi arvien augstāk un augstāk. Reizēm kāds klinšu izcilnis aizsedza skatu, un viņi vairs nevarēja saredzēt uguni, taču tad atkal tā parādījās. Zirgi pa Akmensčūskas izvēlēto taku nekur tālu nebūtu tikuši. Vietām Džonam nācās piespiest muguru aukstajam akmenim un sprīdi pa sprīdim šļūkt uz priekšu sāniski kā krabim. Pat tur, kur taka kļuva platāka, tā arvien vēl bija bīstama zemi šķērsoja gana lielas plaisas, lai tajās varētu iemukt kāja. Visapkārt mētājās akmeņi, pār kuriem varēja paklupt, ieplakas, kurās pa dienu sakrājās ūdens, kas pa nakti sasala ledū. "Soli pa solim," Džons pie sevis atkārtoja. "Soli pa solim, tad es nezaudēšu pamatu zem kājām."

Jauneklis nebija skuvies, kopš viņi devās projām no Pirmļaužu Dūres, un drīz vien matiņus uz augšlūpas klāja sarma. Divas stundas pēc kāpiena sākuma vējš pēkšņi kļuva tik negants, ka atlika vien sarauties čokurā, pieķerties klintij un lūgties, lai nenopūš lejā. "Soli pa solim," viņš atsāka skandēt, kad brāzmas norima. "Soli pa solim, tad es nezaudēšu pamatu zem kājām."

Drīz vien viņi atradās tik augstu, ka skatīties lejup nelikās prātīga doma. Zemāk pletās rijīgs melnums, bet virs galvas vīdēja vien mēness un zvaigznes. Kalns ir tava māte, Akmensčūska bija ieminējies pirms pāris dienām krietni vieglāka kāpiena laikā. Ķeries pie viņas, piespied seju viņas cičiem, un viņa tevi neatlaidīs. Džons par to bija pajokojis, sakot, ka vienmēr lauzījis galvu, kas īsti ir viņa māte, bet Saltilkņos gan neesot cerējis to sastapt. Tagad šis joks vairs nešķita diez ko smieklīgs. "Soli pa solim," viņš domāja, cieši tverdamies pie klintīm.

Šaurā taka pēkšņi aprāvās tur, kur no kalna sāna bija izspraukusies milzīga melna granīta radze. Pēc gājiena mēnessgaismā tās ēna likās tik melna, it kā viņi būtu iegājuši alā. Te taisni uz augšu, vecākais izlūks klusi sacīja. Mums vajadzētu nokļūt virs viņiem. Akmensčūska novilka cimdus, aizbāza tos aiz jostas, apsēja vienu virves galu sev ap vidukli, bet otru ap Džonu. Seko man, kad virve nospriegojas. Nesagaidījis atbildi, izlūks uzreiz devās uz priekšu, ar pirkstiem un pēdām ķerdamies pie klints, turklāt viņš virzījās augšup ātrāk, nekā Džons būtu spējis iedomāties. Garā virve pamazām atritinājās. Džons cieši vēroja Akmensčūsku, cenzdamies ievērot, kā vecākais brālis pārvietojas un kur viņš atrod katru nākamo atbalsta punktu. Kad pēdējais kaņepju vijuma loks bija atritināts, arī Džons novilka cimdus un sekoja biedram, gan krietni gausāk.

Akmensčūska bija apmetis virvi ap gludu klints izcilni, uz kura viņš gaidīja, taču, tiklīdz Džons viņu sasniedza, nerunīgais vīrs virvi noraisīja un kāpa augstāk. Šoreiz vietā, kur beidzās virve, neatradās ērta klints izciļņa, tāpēc viņš izvilka filcā ietīto āmuru un ar vairākiem viegliem uzsitieniem iedzina āķi dziļi klints spraugā. Lai gan trokšņi bija ļoti klusi, starp akmeņiem tie atbalsojās tik skaļi, ka Džons saviebās pie katra sitiena, pārliecināts, ka arī mežoņi tos dzird. Kad āķis bija droši nostiprināts, Akmensčūska apmeta ap to virvi un Džons sekoja viņam. "Piespied seju kalna cičiem," jauneklis sev atgādināja. "Neskaties lejup. Raugi, lai svars vienmēr būtu augstāk par pēdām. Neskaties lejup. Skaties uz klinti tieši priekšā. Tā, te ir labs izcilnis, lai pieķertos. Neskaties lejup. Es varēšu ■ilvilkt elpu uz tās dzegas, man tikai ir jātiek līdz tai. Nekad neskaties lejup."

Reiz viņam paslīdēja kāja, kad viņš mēģināja uz tās atbalstīties. Sirds krūtīs gandrīz apstājās, taču dievi bija žēlīgi un viņš nekrita. Džons juta, ka no akmeņiem pirkstos iesūcas aukstums, taču viņš neuzdrīkstējās uzvilkt cimdus. Tie slīdētu, lai cik pieguloši izskatījās, jo drāna un kažokāda slīdētu starp pirkstiem un klinti. Tādā augstumā tas varēja viņu nogalināt. Apdedzinātā roka kļuva arvien stīvāka un drīz sāka smelgt. Tad viņš aizlauza īkšķa nagu, un pēc tam visur, kur pieskārās roka, palika asiņu švīkas. Jauneklis cerēja, ka kāpiena beigās viņam vēl arvien būs visi pirksti.

Viņi virzījās augstāk un augstāk, un augstāk kā melnas ēnas, kas slīdēja pāri mēness izgaismotajai klintij. No ceļa, kas veda pa pāreju, viņi būtu viegli saskatāmi, taču no mežoņiem pie ugunskura viņus slēpa kalns. Nu jau viņi gandrīz bija klāt. Džons to juta. Bet pat tagad viņš nedomāja par ienaidniekiem, kas viņus gaidīja, paši to nemaz nenojaušot, bet gan par brāli Ziemmalā. "Brenam reiz patika kāpelēt pa mūriem. Kaut man būtu desmitā daļa viņa drosmes."

Kad līdz virsotnei atlika aptuveni trešdaļa ceļa, klinti šķērsoja lauzīta, apledojusi plaisa. Akmensčūska pasniedza roku, lai palīdzētu Džonam likt tai pāri. Vecākais biedrs bija atkal uzvilcis cimdus, tāpēc Džons izdarīja to pašu. Akmensčūska ar galvu pamāja pa kreisi, un tad abi pa dzegu norāpoja jardus trīssimt vai pat vairāk, līdz varēja saskatīt nespodru oranžu atblāzmu aiz klints malas.

Mežoņi ugunskuru bija sakūruši seklā ieplaciņā virs pārejas šaurākās vietas. Zem viņiem atradās stāva krauja, bet klints izcilnis mežoņiem aiz muguras pasargāja viņus no negantā vēja brāzmām. Šis pats izcilnis ļāva melnajiem brāļiem uz vēdera pielīst līdz dažu soļu attālumam, kad abi varēja no augšas pavērties uz vīriem, kuri viņiem bija jānogalina.

Viens no mežoņiem gulēja, savilcies kamolā un ieritinājies zem milzīga kažokādu kalna. Džons saskatīja tikai viņa matus, kas uguns gaismā likās spilgti sarkani. Otrs vīrs sēdēja netālu no liesmām, ik pa brīdim iemezdams tajās zarus un kritalas un raudulīgā balsī gauzdamies par vēju. Trešais vēroja pāreju, lai gan tur neko nevarēja saskatīt, tikai milzīgu tumsas bļodu, ko ieskāva virsotņu sniegotais gredzens. Šim trešajam kaklā karājās rags.

"Trīs." Uz mirkli Džons zaudēja pārliecību. "Bet vajadzēja būt tikai diviem." Tiesa, viens gulēja. Un, lai cik būtu ienaidnieku, divi, trīs vai divdesmit, viņam tik un tā bija jāizdara tas, kā dēļ viņš bija devies šurp. Akmensčūska pieskārās Džona rokai un norādīja uz brīvcilvēku ar ragu. Džons pamāja uz to, kurš sēdēja pie ugunskura. Likās tik savādi viņš tikko bija izvēlējies cilvēku ko nogalināt. Pusi dzīves viņš bija aizvadījis ar zobenu un vairogu rokā, gatavodamies šim brīdim. "Vai Robs pirms savas pirmās kaujas jutās tāpat?" jauneklis prātoja, taču nebija laika lauzīt galvu par šo jautājumu. Akmensčūska nedarīja kaunu savai iesaukai oļu lietus pavadīts, viņš nolēca no dzegas starp mežoņiem. Džons izvilka Garo Nagu no maksts un sekoja biedram.

Likās, viss notika vienā acumirklī. Pēc tam Džons varēja tikai apbrīnot brīvcilvēka drosmi viņš vispirms sniedzās pēc raga, ne ieroča. Ienaidnieks pat paguva pacelt to pie lūpām, taču, pirms viņš paspēja tajā iepūst, Akmensčūska ar zobena vēzienu izsita ragu no rokām. Džona upuris pielēca kājās, vicinādams jauneklim gar seju degošu zaru. Sniegs sajuta liesmu svelmi un parāvās atpakaļ. Ar acs kaktiņu viņš manīja, ka sakustas arī gulētājs, un saprata, ka viņam pēc iespējas ātrāk jātiek galā ar pirmo pretinieku. Kad zars atkal aizšāvās gar seju, viņš metās uz priekšu, abrocīgi cirzdams ar zobenu. Valīrijas tērauds pāršķēla ādu, kažoku, vilnu un miesu, taču ļimstot brīvcilvēka nedzīvais ķermenis pagriezās, izraudams zobenu no Džona tvēriena. Gulētājs bija piecēlies sēdus. Džons izrāva dunci, sagrāba vīru aiz matiem un pielika asmeni viņam zem zoda, vienlaikus sniegdamies pēc viņa… nē, viņas…

Jaunekļa roka sastinga. Tā ir meitene.

-    Sargs, Akmensčūska atgādināja. Mežonis. Piebeidz viņu.

Džons viņas acīs redzēja bailes un uguni. No vietas, kur naža smaile

bija pārdūrusi ādu, lejup pa balto kaklu tecēja asinis. "Viena rokas kustība, un viss būs galā," viņš sev teica. Viņš atradās tik tuvu, ka tās elpā sajuta sīpolu smaku. "Viņa nav vecāka par mani." Mežoņu sievietē jautās kas tāds, kas lika iedomāties Āriju, lai gan starp abām nebija nekādas ārējas līdzības. Vai tu padodies? viņš vaicāja, mazliet pagriezdams dunci."Un ja nu viņa nepadosies?"

-   Es padodos. Viņas vārdi pacēlās augstajā gaisā kā tvaika mutulīši.

-    Tad tu esi mūsu gūstekne. Viņš atrāva dunci no meitenes kakla maigās ādas.

-    Korīns neteica, lai mēs mēģinām saņemt kādu gūstā, Akmensčūska atgādināja.

Un viņš ari nepiekodināja tos neņemt. Džons atlaida meitenes matus, un viņa parāpās atpakaļ, tālāk no melnajiem brāļiem.

Viņa ir šķēpnese. Akmensčūska pamāja uz cirvi ar garu kātu, kas gulēja zemē līdzās kažokādu migai. Kad tu viņu sagrābi, viņa sniedzās pec tās mantiņas. Dod viņai kaut mazāko iespēju, un viņa ietrieks to tev starp acīm.

Tad es nedošu viņai ne mazāko iespēju. Džons aizspēra cirvi labi patālu, kur meitene nespētu to aizsniegt. Vai tev ir vārds?

-   īgrite. Viņas roka pieskārās kaklam un sataustīja asinis. Viņa palūkojās uz miklajiem pirkstiem.

Iebāzis dunci makstī, viņš atbrīvoja Garo Nagu no nogalinātā vīra ķermeņa. Tu, īgrite, esi mana gūstekne.

-    Es tev nosaucu savu vārdu.

-    Es esmu Džons Sniegs.

Viņa sarāvās. Ļauns vārds.

-   Bastarda vārds, viņš noteica. Man tēvs bija Ziemmalas valdnieks Edards Stārks.

Meitene piesardzīgi vēroja Džonu, bet Akmensčūska dzēlīgi iespurdzās. Savus noslēpumus parasti atklāj gūstekņi, ne sagūstītāji, vai es kaut ko jaucu? Vecais izlūks iemeta ugunī gara zara galu. Viņa gan neko neteiks. Esmu pieredzējis, kā mežoņi nokož paši sev mēli, pirms tev izdodas izdabūt no šiem kaut vārdu. Kad zara gals sāka jautri sprēgāt, Akmensčūska paspēra divus soļus atpakaļ un nosvieda to lejā pārejā. Tas griezdamies aizlidoja naktī, līdz pagaisa skatienam.

-    Sadedziniet tos, kurus nogalinājāt, ierunājās īgrite.

-    Tam būtu vajadzīgs lielāks sārts, un lieli sārti ir pārāk spoži. Akmensčūska pagriezās, lai pārlaistu skatienu melnajai tālei un mēģinātu ieraudzīt vēl kādu gaismas punktiņu. Vai tuvumā ir vēl kādi mežoņi?

-   Sadedziniet viņus, meitene stūrgalvīgi uzstāja, citādi var gadīties, ka jums atkal būs jāliek lietā zobeni.

Džons atcerējās mirušo Otoru un viņa aukstās, melnās rokas. Varbūt mums jāizdara tas, ko viņa iesaka.

-    Tas nav vienīgais paņēmiens. Akmensčūska notupās līdzās vīram, kuru bija nogalinājis, novilka viņam apmetni, zābakus, siksnu un vesti, tad uzmeta ļengano ķermeni pāri šķietami trauslajam plecam un aiznesa to līdz kraujas malai. Ar īsu ņurdienu viņš iemeta līķi tumsā. Pēc brīža krietnu gabalu zemāk nožļarkstēja mikls, smags blīkšķis. Pa to laiku vecais izlūks bija izģērbis kailu ari otru mironi un aiz rokām vilka to uz klints malu. Džons paņēma to aiz kājām un kopā viņi iesvieda mirušo vīru nakts melnumā.

īgrite to visu noskatījās, nebilzdama ne vārda. Viņa tomēr bija vecāka, nekā pirmajā brīdī bija šķitis, Džons aptvēra. Varbūt visus divdesmit gadus veca, tikai ne pārāk slaida savam vecumam, ar līkām kājām, apaļu seju, mazām rokām un uzrautu degunteli. Pinkainie, rudie mati spurojās uz visām pusēm. Sarāvusies pie klints sienas, viņa izskatījās patukla, taču lielāko tiesu šī tukluma veidoja kažokādu, vilnas un ādas kārtas. Zem tām, iespējams, viņa bija tikpat kārna kā Ārija.

-    Vai jūs sūtīja novērot mūs? Džons viņai vaicāja.

-   Jūs un pārējos.

Akmensčūska sildīja rokas virs ugunskura. Kas ir aiz pārejas?

-    Brīvļaudis.

-   Cik daudz?

-    Simti un tūkstoši. Vairāk nekā tu, vārna, jelkad esi redzējis. Viņa pasmaidīja. Meitenes zobi bija greizi, bet ļoti balti.

"Viņa nezina, cik daudz to ir." Kāpēc jūs ieradāties šeit?

īgrite apklusa.

-    Ko Saltilkņos meklē jūsu karalis? Jūs nevarat šeit palikt mūžīgi, te nav ko ēst.

Viņa novērsās no izlūka.

-   Vai jūs grasāties uzbrukt Mūrim? Kad?

Meitene blenza liesmās, it kā nedzirdētu viņu.

-   Vai tu esi ko dzirdējusi par manu tēvoci Bendženu Stārku?

īgrite ignorēja jautājumus. Akmensčūska iesmējās. Ja viņa pēkšņi izspļauj savu mēli, nesaki, ka es tevi nebrīdināju.

Klintīs atbalsojās dobjš rūciens. "Ēnu kaķis," Džons uzreiz saprata. Kad viņš piecēlās kājās, atskanēja vēl viens rūciens, krietni tuvāk. Viņš izvilka zobenu un pagriezās, lai ieklausītos.

-    Viņi mūs liks mierā, īgrite sacīja. Tie atnākuši pēc beigtajiem. Kaķi sajūt asinis sešu jūdžu attālumā. Viņi paliks līķu tuvumā, kamēr nebūs notiesājuši pēdējo dzīslainās gaļas kripatu un pārkoduši kaulus, lai tiktu pie smadzenēm.

Džons dzirdēja, kā no klintīm atbalsojas plēsoņu mielasta skaņas. Tas lika viņam justies neomulīgi. Uguns siltums atgādināja jauneklim, cik noguris viņš jūtas, taču tagad aizmigt viņš neuzdrošinājās. Džons

Iilju saņēmis gūstā ienaidnieku, un viņam tas bija jāsargā. Vai viņi bija I ada rada tev? viņš klusi vaicāja. Tie divi, ko mēs nogalinājām?

Ne vairāk kā tu.

Es? Viņš sarauca pieri. Ko tu ar to gribi teikt?

Tu teici, ka esot Ziemmalas bastards.

-   Tā ari ir.

Kas bija tava māte?

-   Kāda sieviete. Vairums māšu ir sievietes. Kāds reiz bija izmetis AAdu joku. Kurš to viņš vairs neatcerējās.

Viņa vēlreiz pasmaidīja, uzzibinot baltus zobus. Un viņa nekad nav «l/iedājusi tev dziesmu par ziemas rozi?

-   Es nepazīstu savu māti. Un nezinu tādu dziesmu.

-  To sacerēja Dziesminieks Bails, īgrite paskaidroja. Viņš sensenos laikos bija karalis aiz Mūra. Visi brīvļaudis zina viņa dziesmas, bet varbūt jūs dienvidos tās nedziedat.

-   Ziemmala nav dienvidos, Džons iebilda.

-   Ir gan. Viss, kas atrodas aiz Mūra, ir uz dienvidiem no mums.

Viņam tas nekad nebija ienācis prātā. Laikam jau tas ir atkarīgs no

la, kur tu pats atrodies.

-   Tā gan, īgrite piekrita. Tā vienmēr ir.

-   Pastāsti kaut ko, Džons viņu mudināja. Kamēr Korīns tiks līdz viņiem, paies vairākas stundas, un stāsts palīdzētu viņam palikt nomodā. Es labprāt paklausītos.

-    Iespējams, tev mans stāsts nemaz tik ļoti nepatiks.

-    Un tomēr es to labprāt noklausītos.

-    Kāda melna, drosmīga vārna, viņa pavilka jaunekli uz zoba. Nu, tā ilgus gadus, pirms kļūt par brīvļaužu karali, Bails bija dižens laupītājs.

Akmensčūska pavīpsnāja. Slepkava, zaglis un izvarotājs, tā tu gribēji teikt.

-  Arī tas ir atkarīgs no tā, kur tu stāvi, īgrite noteica. Kāds Ziemmalas Stārks gribēja dabūt Baila galvu, taču nespēja tikt izmanīgajam vīram klāt un neizdošanās garša bojāja tam ziemmalietim dzīvi. Tad kādu dienu, īpaša rūgtuma mākts, viņš nosauca Baiļu par gļēvuli, kurš uzglūnot tikai vājajiem. Kad runas par to sasniedza brīvļaudis, Bails nozvērējās pārmācīt šo valdnieku. Tad nu viņš pārrāpās pāri Mūrim, pa Karaļceļu aiztraucās līdz sava noniecinātāja cietoksnim un kādā ziemas vakarā ar arfu rokās ienāca Ziemmalā, dēvējoties par Skagosas Sīgeriku.

"Sīgeriks" vecajā mēlē, kurā savulaik runāja pirmļaudis un kuru vēl tagad lieto milži, nozīmē "krāpnieks".

-      Lai tie būtu ziemeļi vai dienvidi, meitene turpināja, dziesminieks vienmēr ir gaidīts viesis, tāpēc Bails tika apsēdināts pie paša valdnieka Stārka galda un pusi nakts spēlēja Ziemmalas valdniekam, kurš sēdēja savā augstajā krēslā. Viņš dziedāja gan senas dziesmas, gan jaunas, ko pats bija sacerējis. Bails dziedāja un spēlēja tik labi, ka tad, kad viņš apklusa, valdnieks piedāvāja viņam izvēlēties jebkuru dāvanu. Es lūgšu tikai vienu ziedu, Bails atbildēja, visskaistāko ziedu, kas plaukst Ziemmalas dārzos.

-     Bija sagadījies tā, īgrite stāstīja, ka tobrīd tikko bija sākušas ziedēt ziemas rozes, un nav citas tik retas un vērtīgas puķes. Tāpēc Stārks pavēlēja savam dārzniekam doties uz stikla dārziem, izvēlēties visskaistāko no visām ziemas rozēm kā atlīdzību dziesminiekam. Un tas ari tika izdarīts. Bet, kad pienāca rīts, dziesminieks bija izgaisis… tāpat kā valdnieka Brendona meita jaunava. Viņas gultu atrada tukšu, tikai uz spilvena, kur bija atdusējusies tās galva, atradās Baila atstātā gaiši zilā roze.

Šo stāstu Džons nebija dzirdējis. Kurš Brendons tas varētu būt? Brendons Namdaris dzīvoja Varoņu laikmetā, tūkstošiem gadu pirms Baila. Vēl bija Brendons Dedzinātājs un viņa tēvs Brendons Kuģu Būvētājs, bet…

-    Šis bija Brendons Bezmeitis, īgrite viņu strupi pārtrauca. Vai tu gribi klausīties stāstu, vai negribi?

Džons saviebās. Turpini.

-    Valdniekam Brendonam citu bērnu nebija. Pēc viņa rīkojuma simtiem melnu vārnu no saviem cietokšņiem laidās uz visām debesu pusēm, taču nekur tie nespēja uziet nekādas Baila vai valdnieka meitas pēdas. Gandrīz gadu viņi meklēja pazudušos, līdz pavēlnieks saduga sirdī un nolikās gultā un likās, ka Stārku dzimta iznīks. Bet tad kādu nakti, kad viņš gulēja, gaidīdams nāvi, valdnieks Brendons izdzirdēja mazuļa raudas. Viņš devās skaņas virzienā, līdz meitas guļamistabā atrada meitu aizmigušu un ar bērniņu pie krūts.

-    Vai Bails bija atvedis viņu atpakaļ?

-     Nē. Viņi visu laiku bija slēpušies Ziemmalā, pie mirušajiem zem cietokšņa. Jaunava mīlēja Baiļu tik ļoti, ka dāvāja viņam dēlu, vēsta dziesma… lai gan, ja godīgi, Baiļu viņa sacerētajās dziesmās mīl visas jaunavas. Lai kā nu tur būtu, skaidrs ir viens Bails atstāja bērnu kā atlīdzību par rozi, kuru bija nelūgts noplūcis, un, kad zēns pieaugtu, viņš kļūtu par nākamo pavēlnieku Stārku. Tāds nu ir šis stāsts gan tavās, gan manās dzīslās rit Baila asinis.

Nekas tāds nekad nav noticis, Džons iebilda.

Meitene paraustīja plecus. Varbūt ir noticis, bet varbūt nav. Un tomēr tā ir laba dziesma. Mana māte savulaik mēdza man to dziedāt. Arī viņa, Džon Snieg, bija sieviete. Tāpat kā tavējā. īgrite paberzēja kaklu, kur pēdas bija atstājis jaunekļa duncis. Dziesma beidzas, kad viņi .it rod mazuli, tomēr paša stāsta noslēgums ir drūmāks. Pēc trīsdesmit gadiem, kad Bails bija Aizmūra karalis un veda brīvļaudis uz dienvidiem, pie Aizsalušā Brasla viņam pretī stājās jaunais valdnieks Stārks… un nogalināja Baiļu, jo vecais vīrs nespēja pacelt zobenu pret paša dēlu.

-    Tāpēc dēls nogalināja tēvu, Džons noteica.

-    Tā gan, viņa apliecināja, taču dievi neieredz tos, uz kuru rokam ir pašu dzimtas asinis, pat ja slepkava nav zinājis, ko nogalina. Kad valdnieks Stārks atgriezās no kaujas un viņa māte ieraudzīja uz pīķā uzsprausto Baila galvu, viņa bēdās nolēca no torņa. Arī dēls nenodzīvoja daudz ilgāk. Viens no viņa paša valdniekiem novilka Stārkam ādu, lai pagatavotu no tās sev apmetni.

-    Tavs Bails ir melis, Džons noteica, tagad būdams par to pārliecināts.

-     Nē, īgrite nepiekrita, tikai dziesminieka patiesība atšķiras no tavas vai manas patiesības. Lai nu kā, tu lūdzi stāstu, tāpēc es to izstāstīju. Viņa aizgriezās no sava sagūstītāja, aizvēra acis un likās aizmiegam.

Korīns Pusrocis ieradās līdz ar rītausmu. Melnie akmeņi bija kļuvuši pelēki un debesis austrumu pusē iekrāsojušās tumši zilas, kad Akmensčūska pamanīja izlūkus, kas lēnām līkumoja augšā pa nogāzi. Džons pamodināja savu gūstekni un, turēdams pie rokas, devās pretī pārējiem. Laimīgā kārtā lejup no kalna ziemeļrietumu pusē bija vēl otrs ceļš, krietni vieglāks nekā tas, pa kuru viņi bija rāpušies augšā. Akmensčūska un Džons ar savu gūstekni sagaidīja nācējus šaurā aizā. Drīz vien viņi pamanīja brāļus, kas nāca, vezdami pavadā zirdziņus. Saodis saimnieku, Spoks metās uz priekšu. Džons notupās un ļāva dižvilkam saņemt zobos plaukstas locītavu un pastaipīt te uz vienu, te otru pusi. Tā bija rotaļa, kas viņiem abiem patika. Kad Džons pacēla skatienu augšup, viņš ieraudzīja, ka īgrite lūkojas uz viņiem ar plati ieplestām, baltām acīm, kas līdzinājās vistas olām.

Korīns Pusrocis, ieraudzījis gūstekni, neko neteica. Viņi bija trīs, Akmensčūska paziņoja komandierim.

-    Diviem mēs pagājām garām, Ebens sacīja, vai vismaz tam, ko kaķi no viņiem bija atstājuši. Viņš ar skābu, aizdomu pilnu ģīmi nopētīja meiteni.

-    Viņa padevās, Džons pateica, jo likās, ka kaut kas jāsaka.

Korīns vērās uz gūstekni bez kādas izteiksmes sejā. Vai tu zini, kas

es esmu?

-    Korīns Pusrocis. Blakus izlūku komandierim meitene drīzāk atgādināja bērnu, taču viņa drosmīgi vērās tam sejā.

-    Pasaki man godīgi. Ja es kristu tavējo rokās un padotos, ko tas man dotu?

-    Lēnāku nāvi.

Lielais izlūks palūkojās uz Džonu. Mums nav pārtikas, lai viņu barotu, un mums nav vīru, lai pieliktu viņai sargu.

-    Ceļš, kas mūs gaida, puis, ir gana bīstams tāpat, Delbridžs Ieroču Nesējs piekrita. Viens kliedziens brīdī, kad mums būs vajadzīgs klusums, un mēs visi būsim lemti nāvei.

Ebens izvilka dunci. Tērauda skūpsts palīdzēs viņai turēt muti.

Džonam aizžņaudzās kakls. Viņš bezspēcīgi pārlaida acis saviem biedriem. Viņa man padevās.

-    Tad tev pašam ir jādara tas, kas jādara, Korīns Pusrocis sacīja. Tevī rit Ziemmalas asinis, un tu esi Naktssardzes vīrs. Komandieris paskatījās uz pārējiem. Ejam, brāļi. Atstāsim viņu, lai pats visu nokārto. Viņam būs vieglāk, ja mēs neskatīsimies. To pateicis, Korīns pa priekšu vīriem devās augšup pa stāvo līkloču taku pretī blāvi sārtajai saules blāzmai, kas bija izlauzusies spraugā starp divām virsotnēm, un drīz vien Džons un Spoks palika vieni ar mežoņu meiteni.

Viņš iedomājās, ka Igrite mēģinās bēgt, taču viņa stāvēja un gaidīja, vērodama Džonu. Tu nekad iepriekš neesi nogalinājis sievieti, vai ne? Kad jauneklis papurināja galvu, viņa piebilda: Mēs mirstam tāpat kā vīrieši. Taču tev tas nav jādara. Menss tevi pieņems, es zinu, ka pieņems. Kalnos ir slepenas takas. Tās vārnas mūs nenoķers.

-    Es esmu tāda pati vārna kā viņi, Džons sacīja.

Viņa pamāja, samierinādamās ar savu likteni. Vai tu mani pēc tam sadedzināsi?

-    Es nevarēšu. Dūmus var ieraudzīt.

-    Tas tiesa. Viņa paraustīja plecus. Nu ko, cilvēks var nokļūt arī draņķīgākās vietās par ēnu kaķa vēderu.

Jauneklis izvilka Garo Nagu no maksts, kas bija uzsieta uz muguras.

Vai tev nav bail?

Pagājušajā nakti bija, viņa atzinās. Bet tagad ir uzlēkusi saule. Viņa pastūma matus sāņus, lai atsegtu kaklu, un nometās uz ceļiem I >/ona priekšā. Notēmē kārtīgi, vārna, un cērt no sirds, citādi es atgi iezīšos, lai murgos mocītu tevi.

garais Nags nebija tik garš vai smags kā tēva Ledus, tomēr arī viņa zobens bija darināts no Valīrijas tērauda. Viņš ar asmeni pieskārās kakl.im tur, kur bija jāķer cirtienam, un Igrite nodrebinājās. Auksts gan, meitene noteica. Tikai cērt uzreiz, nevelc garumā!

Cieši sažņaudzis plaukstās zobena spalu, jauneklis pacēla Garo Nagu virs galvas. "Viens cirtiens, ieliekot visu spēku." Viņš vismaz spēja dāvāt viņai ātru un vieglu nāvi. Viņš bija sava tēva dēls. Vai tad ne? Vai tad ne?

-    Cērt, viņa pēc brīža atkārtoja. Bastard, cērt! Es vēl zaudēšu drosmi, pirms tu saņemsies. Kad cirtiens nesekoja, meitene pagrieza galvu un paskatījās uz savu sagūstītāju.

Džons nolaida zobenu. Bēdz, viņš nomurmināja.

īgrite neizpratnē blenza uz viņu.

-   Bēdz tūlīt, viņš noņurdēja, pirms manā paurī atgriežas veselais saprāts. Bēdz!

Un viņa bēga.

SANSA

Debesis dienvidu pusē klāja melni dūmu mutuļi. Tie griezdamies cēlās no simtiem tālu ugunsgrēku, ar sodrējainiem pirkstiem aizsmērēdami zvaigznes. Pāri Melnupei katru nakti visā apvāršņa garumā stiepās liesmu virtene, bet upes šajā krastā Velnēns bija nosvilinājis būves pie upes: piestātnes un noliktavas, dzīvojamās būdas un priekamājas, pilnīgi visu, kas atradās ārpus pilsētas mūriem.

Pat Sarkanajā cietoksnī gaiss garšoja pēc pelniem. Kad Sansa uzmeklēja sīru Dontosu dievmeža klusumā, viņš apvaicājās, vai meitene esot raudājusi. Pie visa vainīgi dūmi, viņa meloja. Izskatās, ka deg vai puse visa Karaļmeža.

Valdnieks Staniss vēlas izkvēpināt no mežiem Velnēna kalniešus. Ar vienu roku atbalstījies pret kastaņas stumbru, Dontoss runādams šūpojās. Uz sarkani dzeltenās tunikas pletās vīna traips. Tie bendē Stanisa izlūkus un uzbrūk viņa vezumniekiem. Un arī kalnieši paši aizsvilina pa ugunsgrēkam. Velnēns teica karalienei, ka Stanisam jāsākot pieradināt zirgus ēst pelnus, jo šie neatradīšot ne zāles stiebriņa. Pats dzirdēju, kā viņš to teica. Būdams āksts, es dzirdu tādas lietas, kuras nekad nebūtu uzzinājis kā bruņinieks. Viņi sarunājas tā, it kā manis tur nebūtu, un… viņš pieliecās tuvāk, apdvesdams meitenes seju ar vīna pilnu elpu. …Zirneklis man par katru sīkumu maksā zeltā. Manuprāt, Mēnestiņš viņam ziņo jau gadiem ilgi.

"Viņš atkal ir piedzēries. Dēvē sevi par manu nabaga Floriānu, un tāds arī cenšas būt. Bet man jau bez viņa neviena cita nav." Vai tiesa, ka pavēlnieks Staniss esot nodedzinājis Vētrasgala dievmežu?

Dontoss pamāja. Viņš sakūra milzīgu sārtu no kokiem kā ziedojumu savam jaunajam dievam. To viņam likusi darīt Sarkanā priesteriene. Kunā, ka gan pār Stanisa miesu, gan garu tagad valdot viņa. Viņš ir zvērējis, ka nodedzinās Bailora Svētītā septu, ja ieņems Karaļa ostu.

Lai dedzina. Pirmo reizi ieraugot Bailora septu ar marmora sienani un septiņiem kristāla torņiem, Sansa bija domājusi, ka tā ir skaistākā celtne pasaulē, taču tā viņai likās tikai līdz brīdim, kad Džofrejs uz tempļa pakāpieniem nocirta viņas tēvam galvu. Es gribu, lai to nodedzina.

-    Klusāk, bērns, tevi izdzirdēs dievi.

-    Kāpēc lai viņi pēkšņi izdzirdētu? Manas lūgšanas viņi nekad nav uzklausījuši.

-    Nav tiesa. Viņi taču tev atsūtīja mani, vai ne?

Sansa pārlaida plaukstu koka mizai. Meitenei viegli reiba galva, it kā viņu būtu pārņēmis drudzis. Tevi gan viņi atsūtīja, bet ko labu tev ir izdevies paveikt? Tu solīji aizvest mani mājās, bet es vēl arvien atrodos šeit.

Dontoss noglāstīja viņai roku. Es esmu aprunājies ar kādu pazīstamu vīru, manu labu draugu… un arī tavu draugu. Viņš nolīgs žiglu kuģi, kas aizgādās mūs drošībā, kad pienāks īstais laiks.

-   īstais laiks ir tagad, Sansa uzstāja, pirms sāksies kauja. Viņi par mani ir aizmirsuši. Es zinu ja mēs pacenstos, mums izdotos aizlavīties.

-    Bērniņ, bērniņ. Dontoss papurināja galvu. No cietokšņa mēs aizlavīsimies, tiesa, taču pilsētas vārtus sargā daudz ciešāk nekā iepriekš, turklāt Velnēns ir noslēdzis pieeju upei.

Tā tiešām bija. Melnupe bija tik tukša, kādu Sansa to nekad nebija redzējusi. Visi prāmji bija aizgādāti ziemeļu krastā. Tirdzniecības galeras aizbēgušas vai arī tās bija sagrābis Velnēns, lai pielāgotu karam. Upē varēja redzēt tikai karaļa kara galeras. Tās mūžīgi airējās augšup lejup pa upi, turēdamās upes vidū, kur ūdens bija dziļāks, un raidīdamas bultu lietu pret dienvidu krastā izvietotajiem Stanisa loka šāvējiem, kuri atbildēja ar to pašu.

Pats valdnieks Staniss tikai tuvojās Karaļa ostai, taču viņa priekšpulks bija ieradies jau pirms divām dienām tukša mēness naktī. Kad pilsēta pamodās, tai pavērās skats uz karaspēka nometni ar teltīm un karogiem. Sansa bija dzirdējusi, ka jau ieradušies pieci tūkstoši vīru, gandrīz tikpat, cik vīru bija Pilsētsardzes zeltainajiem apmetņiem. Virs ienaidnieka nometnes plīvoja Fosoveju nama zaļie un sarkanie āboli, Estermontu bruņurupucis, Florentu nama ziedos paslēpusies lapsa. Priekšpulku komandēja sīrs Gijārds Morigens, slavens dienvidnieku bruņinieks, ko vīri tagad dēvēja par Zaļo Gijārdu. Uz viņa karoga bija redzama vārna lidojumā, kuras melnie spārni bija izplesti vētras zaļās debesīs. Taču pilsētu vairāk uztrauca gaiši dzeltenie karogi. Tie plīvoja vējā, mētādami garas astes, kas līdzinājās liesmām, un valdnieka ģerboņa vietā uz tiem bija zīme: Gaismas Dieva degošā sirds.

-    Kad ieradīšoties visa Stanisa armija, runā, viņam būšot desmit reižu vairāk vīru nekā Džofrejam.

Dontoss saspieda meitenes plecu. Karaspēka lielums, mīļā, nav tik ļoti svarīgs, kamēr viņi atrodas upes otrā krastā. Staniss nevar mums uzbrukt, kamēr viņam nav kuģu.

-    Viņam ir kuģi. Un arī to ir vairāk nekā Džofrejam.

-     No Vētrasgala tiem garš ceļš burājams vispirms augšup apkārt Māsija ragam, tad cauri Rīklei un pāri Melnūdens līcim. Varbūt labie dievi sūtīs mums palīgā vētru un paplosīs Stanisa floti. Dontoss cerīgi uzsmaidīja. Es zinu, tev nav viegli. Bet tev, bērns, jābūt pacietīgai. Kad mans draugs atgriezīsies pilsētā, viņš sagādās mums to kuģi. Uzticies savam Floriānam un mēģini nebaidīties.

Sansa sažņaudza pirkstus dūrē tik cieši, ka nagi iedūrās plaukstā. Viņa juta bailes knaibām un durstām vēderu ar katru dienu arvien negantāk. Princeses Mīrselas aizburāšanas dienā redzētie murgi vēl arvien mocīja viņu miegā. Tumši, žņaudzoši sapņi, kas lika meitenei pamosties nakts vidū, izmisīgi tverot elpu. Viņa dzirdēja, kā cilvēki uz viņu rēc, rēc bez vārdiem, gluži kā dzīvnieki. Viņi bija rāvuši Sansu aiz drēbēm, metuši viņai ar mēsliem un mēģinājuši noraut no zirga. Droši vien pūlis būtu viņai nodarījis vēl ko ļaunāku, ja Suns ar zobenu nebūtu izlauzies līdz meitenei. Galu galā viņi bija saplosījuši gabalu gabalos augsto septonu un ar akmeni sašķaidījuši sīra Ārona galvu. Un Dontoss teica: mēģini nebaidīties!

Visa pilsēta baidījās. Sansa to labi redzēja no cietokšņa mūriem, Vienkāršie ļaudis slēpās aiz aizslēģotiem logiem un aizbultētām durvīm, it kā tās spētu pasargāt. Pēdējā reizē, kad Karaļa osta krita, Lanisteri laupīja un izvaroja, kā viņiem ienāca prātā, turklāt vairākus simtus pilsētnieku nogalināja, lai gan toreiz pilsēta atvēra viņiem vārtus. Tagad Velnēns grasījās cīnīties, un pilsēta, kas cīnījās, nevarēja gaidīt nekādu žēlastību.

Dontoss turpināja pļāpāt. Ja es vēl arvien būtu bruņinieks, man nāktos aplikt bruņas un kopā ar pārējiem doties aizstāvēt mūrus. Man vajadzētu skūpstīt karalim Džofrejam kājas un teikt viņam mīļu paldies.

-    Ja tu pateiktos par to, ka viņš padarīja tevi par ākstu, viņš uzreiz ieceltu tevi atpakaļ bruņinieka kārtā, Sansa strupi noskaldīja.

Dontoss iesmējās. Mana Džonkila ir prātīga meitene, vai ne?

-    Džofrejs un viņa māte apgalvo, ka es esot muļķe.

-    Lai. Tā tev, mīļā, ir drošāk. Karaliene Serseja, Velnēns, Varīss un viņiem līdzīgie vēro cits citu uzmanīgi kā vanagi un ir gatavi maksāt ikvienam, kas izspiego, ko dara citi, taču par Tandas kundzes meitu gan neviens neliekas ne zinis, ko? Dontoss aizsedza muti, lai apslāpētu atraugu. Lai dievi tevi sargā, manu mazo Džonkil. Viņa noskaņojums kļuva arvien raudulīgāks. Tā Dontosu parasti ietekmēja vīns. Tagad iedod savam Floriānam mazu bučiņu veiksmei. Viņš piegrīļojās tuvāk meitenei.

Sansa izvairījās no miklajām, meklējošajām lūpām un, viegli noskūpstījusi neskūto vaigu, novēlēja viņam arlabunakti. Viņai vajadzēja saņemt visus spēkus, lai nesāktu raudāt. Beidzamajā laikā viņa raudāja pārāk daudz. Viņa zināja, ka tā neklājas darīt, taču nespēja savaldīties. Asaras likās pašas sariešamies acīs, bieži par galīgiem sīkumiem, un viņa nespēja neko darīt, lai tās apspiestu.

Paceļamais tilts uz Maigora spārnu netika apsargāts. Velnēns bija norīkojis lielāko daļu zeltaino apmetņu uz pilsētas mūriem, un Karaļsardzes baltajiem bruņiniekiem bija svarīgāki uzdevumi, nekā vazāties viņai nopakaļus. Sansa varēja iet, kur vēlējās, ja vien nemēģināja atstāt cietoksni, taču nebija vietas, kurp viņa gribētu doties.

Viņa šķērsoja sauso grāvi ar tā drausmīgajiem dzelzs pīķiem un devās augšup pa šaurajām vītņu kāpnēm, taču, kad meitene nonāca pie savas guļamistabas durvīm, viņa nespēja pa tām ieiet. Pat istabas sienas lika viņai justies kā slazdā. Arī plaši atverot logus, viņai trūka gaisa.

Sansa pagriezās un kāpa vēl augstāk. Dūmi aizsedza zvaigznes un mēness šauro sirpi, tāpēc uz jumta valdīja tumsa un melnas ēnas. Taču no šejienes viss bija redzams: Sarkanās pils augstie torņi un varenie stūru nocietinājumi, pilsētas ielu labirints zem kājām, upes melnā straume uz dienvidiem un rietumiem, līcis austrumos, dūmu stabi un plēnes, un ugunsgrēki, ugunsgrēki visapkārt. Pa pilsētas mūriem kā skudras tekalēja kareivji ar lāpām, pulcēdamies pie jaunizbūvētajiem vairogiem, kas slējās ārpus mūriem. Lejā pie Dubļu vārtiem uz plūstošo dūmu mutuļu fona viņa saskatīja triju milzīgo katapultu neskaidros apveidus. Tik lielas ierīces viņa nekad iepriekš nebija redzējusi tās slējās krietnas divdesmit pēdas virs mūriem. Taču viss redzamais nekādi neremdināja viņas bailes. Sirdī tik asi iedūra, ka Sansa iešņukstējās un saliecās. Iespējams, viņa būtu nokritusi no jumta, bet tad pēkšņi sakustējās viena no ēnām un viņas roku sagrāba spēcīgi pirksti, palīdzot atgūt līdzsvaru.

Viņa atbalstījās pret dzeguli, pirkstiem tveroties pie raupjā akmens.

-    Laid mani vaļā, viņa iesaucās. Laid!

-    Vai mazputniņš domā, ka viņam ir spārni, ko? Vai varbūt tu gribi atlikušo dzīvi nodzīvot sakropļota kā tavs brālis?

Sansa mēģināja izrauties no tvēriena. Es nemaz netaisījos krist. Tu vienkārši… pārsteidzi mani, tas arī viss.

-    Tu gribēji teikt, ka es izbiedēju tevi. Un ka arī tagad tu no manis baidies.

Viņa ievilka dziļu elpu, lai nomierinātos. Man likās, ka esmu viena, es… Viņa novērsās.

-     Mazputniņš vēl arvien nespēj ne paskatīties uz mani, ko? Suns viņu atlaida. Taču tu biji tīri priecīga, ieraugot manu seju, kad pūlis tevi teju bija dabūjis savos nagos. Vai to tu vēl atceries?

Sansa to atcerējās, pat pārāk labi. Viņa atcerējās pūļa gaudošanu, asinis, kas tecēja lejup pa vaigu no akmens atstātās brūces, un ķiploku smārdu, kas nāca no vīra, kurš bija mēģinājis noraut viņu no zirga. Viņa vēl arvien juta pirkstu nežēlīgo tvērienu uz plaukstas locītavas, kad bija zaudējusi līdzsvaru un sākusi krist.

Tobrīd Sansai bija licies, ka viņa tūlīt mirs, taču pirksti, visi pieci vienlaicīgi, noraustījās un vīrs iezviedzās sāpēs skaļi kā zirgs. Kad uzbrucēja roka novēlās putekļos, cita, spēcīgāka roka uzstūma meiteni atpakaļ seglos. Vīrs ar ķiplokiem elpā locījās zemē, asinīm šļācoties no nocirstā stumbeņa, taču apkārt bija vēl citi satrakoti pilsētnieki un daudziem no viņiem rokās bija bozes. Suns metās tiem virsū, zobena asmenim zibot gaisā un atstājot aiz sevis sarkanas šļakatas. Kad uzbrucēju rindas pašķīda un viņi metās bēgt, Suns iesmējās un viņa briesmīgā, apdegusi seja uz mirkli pārvērtās.

Tagad viņa piespieda sevi cieši ieskatīties šajā sejā, patiešām cieši. Tas bija tikai pieklājīgi, un jaunkundzei nekur un nekad neklājās aizmirst labu uzvedību. "Rētas nav pats ļaunākais, pat ne tas, kā raustās viņa mute. Briesmīgākās ir acis." Viņa nekad nebija redzējusi tik dusmu pilnas acis. Man… man pēc tam vajadzēja aiziet pie tevis, viņa minstinādamās sacīja. Lai pateiktos tev par… par to, ka izglābi mani… tu biji tik drosmīgs.

-    Drosmīgs? Viņa smieklus tikpat labi varēja noturēt par rūcienu.

-    Sunim nav vajadzīga drosme, lai padzītu žurkas. Viņu bija trīs desmiti pret mani vienu, bet neviens neuzdrošinājās stāties man pretī.

Viņai nepatika, kā Suns runāja, vienmēr tik špetni un dusmīgi. Vai lev sagādā prieku tas, ka spēj nobiedēt cilvēkus?

Nē, man sagādā prieku nogalināt viņus. Suņa mute noraustījās.

Šķobi savu sejiņu, kā vien vēlies, tikai aiztaupi man savu viltus svētulību. Tu esi dižciltīga valdnieka atvase. Tikai nestāsti man, ka Ziemmalas valdnieks Edards Stārks nekad nevienu nav nogalinājis.

-   Tas bija viņa pienākums. Patikt tas viņam nekad nav paticis.

-   Vai viņš pats tev to stāstīja? Klegans atkal iesmējās. Tavs tētiņš meloja. Nogalināšana ir saldākais, kas šajā pasaulē pastāv. Viņš izvilka savu vareno zobenu. Te ir tava patiesība. Tavs dārgais tēvs atklāja to uz Bailora septa pakāpieniem. Ziemmalas valdnieks, karaļa labā roka, Ziemeļu aizstāvis, varenais Edards Stārks no dzimtas ar astoņtūkstoš gadu vēsturi… bet Ilīna Peina zobens tik un tā pāršķēla viņam kaklu, vai ne? Vai tu atceries, kā viņš uzdejoja, kad galva noripoja no pleciem?

Sansa sakrustoja rokas viņai pēkšņi kļuva auksti. Kāpēc tu vienmēr esi tik naidīgs? Es mēģināju tev pateikties…

-    It kā es būtu viens no tiem īstajiem bruņiniekiem, kuri tev tik ļoti patīk, tā gan. Kam, meitenīt, tavuprāt, ir radīts bruņinieks? Domā, tādēļ, lai uzklausītu jaunkundžu glaimus un labi izskatītos zelta bruņās? Bruņinieki ir radīti, lai nogalinātu. Viņš pielika zobena asmeni Sansai pie kakla mazliet zem auss. Meitene varēja just tērauda asumu. Savu pirmo vīru es nogalināju divpadsmit gadu vecumā. Un es pat nespētu saskaitīt, cik daudzus esmu nogalinājis pēc tam. Dižciltīgus pavēlniekus ar cēliem vārdiem, resnus, bagātus, samtā tērptus vīrus, no visiem smalkajiem nosaukumiem kā dūdas piepūtušos bruņiniekus, jā, un arī sievietes un bērnus tā visa ir tikai gaļa, un es esmu miesnieks. Lai viņiem tiek viņu zemes un viņu dievi, un viņu zelts. Lai viņiem tiek visi tie viņu sīri. Sandors Klegans nospļāvās viņai pie kājām, lai parādītu, ko par to visu domā. Tikmēr, kamēr man rokā būs šis, viņš sacīja, noņemdams asmeni no meitenes kakla, uz šīs zemes nav neviena vīra, no kura man būtu jābaidās.

"Izņemot tavu brāli," Sansa nodomāja, taču viņai pietika prāta, lai nepateiktu to skaļi. "Viņš tiešām ir suns, kā pats saka. Pusmežonīgs suns ar nešpetnu raksturu, kurš kož rokā, kas mēģina viņu noglāstīt, bet vienlaikus ir gatavs saplosīt ikvienu, kurš mēģina nodarīt ko ļaunu viņa saimniekiem." Pat ne no vīriem upes otrā krastā?

Klegana skatiens pievērsās tālajiem ugunsgrēkiem. Visa šī dedzināšana. Viņš iebāza zobenu makstī. Tikai gļēvuļi karo ar uguni.

-    Valdnieks Staniss nav gļēvulis.

-    Tomēr brāļa drosmes arī viņam nav. Roberts nekad neļautu tādam niekam kā upei apturēt viņu.

-    Ko tu darīsi, kad Staniss pārcelsies šajā krastā?

-    Kaušos. Nogalināšu. Varbūt miršu arī pats.

-    Vai tas tevi nebiedē? Varbūt dievi tevi raidīs lejup kādā šausmīgā ellē par visu to ļaunumu, ko esi pastrādājis.

-    Kādu ļaunumu? viņš iesmējās. Kādi dievi?

-    Dievi, kas radīja mūs visus.

-    Visus? viņš ņirgājās. Pastāsti man, putniņ, kāds dievs rada tādu briesmoni kā Velnēns vai tādu pamuļķi kā Tandas kundzes meita? Ja arī dievi pastāv, tad viņi radīja aitas, lai vilkiem būtu ko ēst, un viņi radīja vājos, lai stiprajiem būtu ar ko spēlēties.

-    īsti bruņinieki aizstāv vājos.

Viņš iespurdzās. Nav nekādu īstu bruņinieku, tāpat kā nav arī dievu. Ja tu nespēj pats sevi pasargāt, mirsti un atbrīvo ceļu tiem, kas to spēj. Ass tērauds un droša roka valda pār šo pasauli, un netici nevienam, kas apgalvo kaut ko citu.

Sansa pakāpās projām no Suņa. Tu esi briesmīgs.

-    Es esmu godīgs. Briesmīga ir pasaule. Un tagad lido projām, putniņ, man ir noriebusies tava čivināšana.

Nebilduši ne vārda, meitene aizsteidzās. Viņa baidījās no Sandora Klegana… un tomēr, kaut kur sirds dziļumos viņa vēlējās, kaut sīram Dontosam piemistu kaut mazumiņš Suņa nešpetnības. "Dievi ir," viņa pie sevis noteica, "tāpat kā ir īsti bruņinieki. Nevar būt, ka visi šie nostāsti būtu vieni vienīgi meli."

Tonakt Sansa atkal sapņoja par nemieriem. Pūlis kā aptracis briesmonis ar tūkstoš sejām, griezīgi kliegdams, trakoja ap viņu. Lai kur viņa grieztos, viņa redzēja baisās, necilvēcīgās maskās pārviebtas sejas. Viņa raudādama stāstīja, ka nekad nav nodarījusi viņiem neko ļaunu, taču pūlis tik un tā norāva viņu no zirga. Nē, viņa kliedza, lūdzu, nē, nedariet to, nedariet, taču neviens viņā neklausījās. Sansa sauca sīru Dontosu, savus brāļus, savu mirušo tēvu un savu mirušo vilku, sauca iznesīgo sīru Lorasu, kurš reiz bija pasniedzis viņai sarkanu rozi, taču neviens nenāca. Viņa sauca varoņus no dziesmām, Floriānu un sīru Rīemu Sarkanvīnu, un princi īmonu Pūķukungu, taču neviens neatsaucās. Sievietes ložņāja pār viņu kā zebiekstes, kniebdamas kājās un sperdamas pa vēderu, tad kāds iesita pa seju, un viņa juta, kā sašķīst zobi. Tad meitene redzēja gaisā uzmirdzam tērauda spožumu. Viņai vēderā ietriecās nazis un sāka graizīt un graizīt, un graizīt miesu, līdz tur nepalika itin nekā, tikai mikli spīdīgas ļerpatas.

Kad viņa pamodās, cauri logam istabā slīpi iespīdēja rīta blāvā ausma, taču viņa jutās tik nelāgi, it kā naktī nebūtu ne acu aizvērusi, un viņai smeldza visas maliņas. Tad uz gurniem viņa sajuta kaut ko lipīgu. Kad Sansa nosvieda segu un ieraudzīja asinis, vispirms viņai iešāvās prāla doma, ka sapnis kaut kā pārvērties īstenībā. Viņa atcerējās nažus, kas dūrās miesā, šķeļot un plosot. Meitene šausmās parāvās atpakaļ, aizspēi a sāņus palagus un izvēlās uz grīdas, saraustīti elpodama, kaila, asinīm klāta un pārbijusies.

Taču, stāvēdama četrrāpus uz grīdas, viņa pēkšņi visu aptvēra. Lūdzu, nē, Sansa iesmilkstējās, lūdzu, nē. Viņa negribēja, lai tā būtu. Ne tagad, ne šeit, ne tagad, ne tagad, ne tagad, ne tagad.

Meiteni pārņēma neprāts. Pieķērusies pie gultas balsta, viņa pieslējās stāvus, piegāja pie bļodas un nomazgāja asinis no kājstarpes, rūpīgi noberzdama visu lipīgumu. Kad viņa bija beigusi, ūdens no asinīm bija nokrāsojies sārts. Kad kalpones to ieraudzīs, viņas visu sapratīs. Tad viņa atcerējās gultasveļu. Viņa piesteidzās pie gultas un šausmās paskatījās uz tumši sarkano traipu un tā nepārprotamo vēstījumu. Viņa spēja domāt vien par to, ka jātiek no traipa vaļā, pirms kāds to ir ieraudzījis. Viņa nevarēja pieļaut, lai kāds to ierauga, citādi viņu izprecinās Džofrejam un piespiedīs gulēt ar viņu.

Paķērusi nazi, Sansa metās virsū palagam un iegrieza no tā traipu. "Ja man jautās par caurumu, ko es teikšu?" Pāri vaigiem lija asaras. Viņa norāva sabojāto palagu no gultas, tāpat arī nosmērēto segu. "Man tas viss ir jāsadedzina." Viņa savīstīja pierādījumus ciešā kamolā, iebāza tos kamīnā, aplēja ar eļļu no lampas un aizdedzināja. Tad viņa ieraudzīja, ka asinis ir izsūkušās cauri palagam un nosmērējušas arī pēli, tāpēc viņa salocīja arī to, taču tas izrādījās pārāk liels, neērts un grūti pārvietojams. Kamīnā viņai izdevās iemīcīt tikai pusi pēļa. Brīdī, kad atvērās istabas durvis un pa tām kliegdama iesteidzās istabene, Sansa, nometusies uz ceļiem, mēģināja ietūcīt liesmās dūnu maisu, bet ap viņu, piepildot istabu, virpuļoja pelēku dūmu mutulis.

Galu galā kalpones trijatā atrāva viņu no kamīna. Turklāt viss izrādījās veltīgi. Gultas veļu gan viņa sadedzināja, taču tad, kad istabenes bija novilkušas viņu nost no liesmām, gurni atkal mirka asinīs. Likās, ka viņas pašas ķermenis nodevis to Džofrejam, atritinot Lanisteru sarkano karogu, lai visa pasaule varētu redzēt.

Apdzēsušas uguni, kalpones aiznesa apsvilušo pēli, cik nu spēja, izvēdināja dūmus un ienesa istabā vannu. Sievietes nāca un gāja, sačukstēdamās savā starpā un dīvaini vērodamas Sansu. Viņas piepildīja vannu ar karstu ūdeni, noberza viņu pašu, izmazgāja meitenei matus un iedeva auduma gabalu, ko nēsāt starp kājām. Tad Sansa jau atkal bija nomierinājusies, un viņu pārņēma kauns par tik nesaprātīgu rīcību. Dūmi bija sabojājuši lielāko daļu viņas drēbju. Viena no sievietēm aizgāja un atnesa zaļu vilnas kleitu, kas meitenei puslīdz derēja. Tā nav tik skaista kā citas jūsu drānas, bet pagaidām varēsiet panēsāt, viņa noteica, pārvilkdama to pāri Sansas galvai. Jūsu kurpes nav sadegušas vismaz nevajadzēs iet pie karalienes basām kājām.

Kad Sansu ieveda karalienes istabās, Serseja ēda brokastis. Tu vari apsēsties, karaliene labvēlīgi sacīja. Vai neesi izsalkusi? Viņa norādīja uz galdu. Tur bija biezputra, medus, piens, vārītas olas un ceptas, kraukšķīgas zivis.

Ēdiena skats vien izraisīja meitenei sliktu dūšu. Viņas vēders bija savilcies mezglā. Nē, paldies, jūsu augstība.

-     Es tevi saprotu. Pateicoties Tīrionam un valdniekam Stanisam, viss, ko es ēdu, garšo pēc pelniem. Un tagad pie dedzināšanas esi ķērusies arī tu. Ko tu cerēji panākt?

Sansa nolaida galvu. Asinis izbiedēja mani.

-    Asinis ir tavas sievietības zīmogs. Valdniece Ketlīna varēja sagatavot tevi šim brīdim. Tā ir tava pirmā ziedēšana, nekas vairāk.

Sansa nekad nebija jutusies mazāk ziedoša. Māte par to stāstīja, taču es… es biju iedomājusies, ka tas būs citādi.

-    Kādā ziņā citādi?

-    Es nezinu. Ne tik… ne tik sāpīgi, varbūt pat nedaudz maģiski.

Karaliene Serseja iesmējās. Pagaidi līdz brīdim, kad tev, Sansa, būs

jādzemdē bērns. Sievietes dzīves deviņas daļas veido sāpes un tikai vienu daļu maģija, to tu aptversi visai drīz… turklāt tas, kas sākumā liekas kā maģija, bieži izrādās vissāpīgākais. Viņa iedzēra malku piena. Tagad tu esi sieviete. Vai tu maz aptver, ko tas nozīmē.

-    Tas nozīmē, ka tagad esmu gatava laulībai un gultai, Sansa atbildēja, kā arī gatava dzemdēt karaļa bērnus.

Karaliene vīpsnājoši pasmaidīja. Es redzu, ka šī iespēja tevi vairs nesajūsmina tā kā agrāk. Es tev to nepārmetīšu. Džofrejs vienmēr ir bijis gi uts bērns. Pat dzemdībās… Es nocīnījos pusotru dienu, līdz viņš nāca pasaulē. Tu nespēj iedomāties, cik tas ir sāpīgi. Es kliedzu tik skaļi, ka likās, varbūt Roberts mani sadzirdēs pat Karaļmežā.

Vai tad viņa augstība nebija kopā ar jums?

Roberts? Roberts bija medībās. Tāds bija viņa ieradums. Katru reizi, kad tuvojās grūtās dienas, mans karaliskais vīrs kopā ar medniekiem un suņiem iebēga mežā. Atgriezies viņš man pasniedza kādas kažokādas vai brieža galvu, bet es viņam pasniedzu mazuli.

-   Tiesa, karaliene turpināja, es nebūt nevēlējos, lai viņš paliek pilī. Man bija dižmestrs Pīsels un vesela vecmāšu armija, un ari mans brālis. Kad Džeimijam pateica, ka viņam ir aizliegts ienākt dzemdību telpā, viņš pasmaidīja un pavaicāja, kurš esot iedomājies viņu tur neielaist.

-   Baidos, ka Džofrejs tev tādu pieķeršanos neizrādīs. Par to tu varētu pateikties savai māšelei, ja vien viņa nebūtu mirusi. Mans dēls nav spējis aizmirst to dienu pie Trejžubures, kad tu redzēji, kā Ārija viņu apkauno, lapēc viņš mēģina apkaunot tevi. Tiesa, tu esi stiprāka, nekā izskaties. Izskatās, ka tu spēsi tikt galā ar vienu otru pazemojumiņu. Es to spēju. Iespējams, tu nekad nemīlēsi karali, taču tu mīlēsi viņa bērnus.

-    Es mīlu viņa augstību no visas sirds, Sansa sacīja.

Karaliene nopūtās. Labāk iemācies kādus jaunus melus un dari to labi drīz. Valdniekam Stanisam šie īsti nepatiks, varu tev to apsolīt.

-   Jaunais augstais septons teica, ka dievi nekad neļaušot valdniekam Stanisam uzvarēt, jo Džofrejs esot likumīgais karalis.

Karalienes sejā nozibēja smaida atblāzma. Roberta likumīgais dēls un mantinieks. Lai gan Džofrejs vienmēr raudāja, kad Roberts viņu paņēma rokās. Viņa augstībai tas nepatika. Roberta bastardi vienmēr sagaidīja viņu ar laimīgu burbuļošanu un zīda viņa pirkstu, kad karalis ielika to mazajās mutītēs. Roberts vienmēr mīlēja smaidus un prieku, tāpēc viņš gāja tur, kur to netrūka, pie saviem draugiem un pie savām staigulēm. Roberts vēlējās, lai viņu mīl. Manam brālim Tīrionam ir tā pati kaite. Vai tu, Sansa, vēlies būt mīlēta?

-    Ikviens vēlas būt mīlēts.

-     Izskatās, ka uzziedēšana nav padarījusi tevi diez ko prātīgāku, Serseja noteica. Sansa, ļauj šajā īpašajā dienā atklāt tev kādu nieciņu sievietes gudrības. Mīlestība ir inde. Jā, piekrītu, salda inde, bet tā tevi tik un tā nogalina.

DŽONS

Kaucošajā pārejā valdīja tumsa. Kalnu varenās akmens sienas dienas lielāko daļu slēpa sauli, tāpēc viņi jāja ēnā, cilvēku un zirgu elpai metot garaiņu mutuļus aukstajā gaisā. No sniegotajām virsotnēm lejup tecēja ūdens ledainie pirksti, veidojot mazas, aizsalušas peļķes, kas krakšķēja un plīsa zem zirdziņu pakaviem. Reizēm viņi manīja kādu nezāli, kas spraucās ārā no plaisas klintī, vai gaišpelēku ķērpju traipu, taču zāles nekur nebija, un tagad viņi atradās virs koku augšanas robežas.

Taka bija tikpat stāva, cik šaura, un tā aizlocījās arvien augšup. Tur, kur pāreja bija tik šaura, ka izlūkiem nācās iet rindā pa vienam, pa priekšu parasti gāja Delbridžs Ieroču Nesējs, kurš, turēdams gatavībā loku, vēroja apkārtējās virsotnes. Runāja, ka viņam esot asākā redze visā Naktssardzē.

Spoks nemierīgi rikšoja blakus Džonam. Laiku pa laikam viņš apstājās un, ausis saspicējis, pavērās atpakaļ, it kā kaut ko saklausītu izlūkiem aiz muguras. Džons nedomāja, ka ēnu kaķi uzdrošinātos uzbrukt dzīviem cilvēkiem, ja vien tie nebūtu ilgi cietuši badu, tomēr viņš iegrozīja Garā Naga spalu pa tvērienam.

Pārejas augstāko punktu iezīmēja vēja izgrauzta pelēka akmens arka. Te taka kļuva platāka un sākās garais lejupceļš līdz pat Pienupes ielejai. Korīns paziņoja, ka viņi te apmetīsies un atpūtīsies, līdz atkal sāks krēslot. Ēnas ir melnā tērptu vīru draugi, viņš noteica.

Džonam tas likās prātīgi. Tiesa, kādu laiciņu jāt gaismā būtu bijis tīri jauki, ļaujot spožajai kalnu saulei izsūkties cauri viņu drānām un .»izgaiņāt aukstumu no kauliem, taču viņi neuzdrošinājās to darīt. Tur, kur bija norīkoti trīs vērotāji, varēja izrādīties arī citi, kas to vien gaidīja, lai saceltu trauksmi.

Akmensčūska saritinājās zem sava apdriskātā kažokādas apmetņa un gandrīz uzreiz aizmiga. Džons daļu sālītās liellopu gaļas atdeva Spokam, bet Ebens un Delbridžs Ieroču Nesējs tikmēr pabaroja zirgus. Korīns Pusrocis sēdēja ar muguru pret klinti, gariem, lēniem vēzieniem asinot zobenu. Džons kādu brīdi vēroja komandieri, tad saņēmās drosmi un piegāja pie viņa. Kungs, viņš sacīja, jūs tā arī neapvaicājāties, kā man viss beidzās. Ar to meiteni.

-    Es, Džon Snieg, neesmu nekāds kungs. Turēdams galodu rokā ar diviem pirkstiem, Korīns to slaidi pārslidināja pār asmeni.

-    Viņa teica, ka Menss mani pieņemtu, ja es bēgtu kopā ar viņu.

-    Tas tiesa.

-    Viņa pat apgalvoja, ka mūsu dzīslās ritot viena asins. Viņa man izstāstīja stāstu…

-    … par Baiļu un Ziemmalas rozi. To man pateica Akmensčūska. Es pat zinu to dziesmu. Savulaik Menss to mēdza dziedāt, atgriezies no izlūkgājiena. Viņam trakoti patika mežoņu melodijas. Jā, un viņu sievišķi arī.

-    Jūs viņu pazināt?

-    Mēs visi viņu pazinām. Pusroča balsī varēja saklausīt skumjas.

"Viņi reiz bija gan draugi, gan brāļi," Džons aptvēra, "bet tagad abi ir

zvērināti ienaidnieki." Kāpēc viņš dezertēja?

-    Daži apgalvo, ka meičas dēļ. Citi min, ka viņam sakārojās kroni. Korīns pārbaudīja zobena asumu ar īkšķa spilventiņu. Mensam patika sievietes, turklāt viņš nebija no tiem vīriem, kuriem labi lokās ceļgali, tas tiesa. Taču tur slēpās kas vairāk. Viņš brīvību mīlēja vairāk nekā Mūri. Tas bija viņa asinīs. Menss bija piedzimis kā mežonis, tad bērnībā saņemts gūstā, kad kareivji nogalināja laupītāju pulciņu. Kad viņš pameta Ēnu torni, viņš tikai devās mājup.

-    Vai viņš bija labs izlūks?

-    Labākais no visiem, Pusrocis atzina, un vienlaikus arī sliktākais. Tikai tādi muļķi kā Torens Smolvuds nonievā mežoņus. Viņi, Džon, ir tikpat drosmīgi kā mēs. Tikpat stipri, tikpat ātri, tikpat apķērīgi. Taču viņiem trūkst disciplīnas. Viņi sauc sevi par brīvļaudīm un katrs no viņiem uzskata sevi par līdzīgu karalim un gudrāku par kuru katru mestru. Menss bija tāds pats. Viņš nekad neiemācījās paklausīt.

-    Arī es nepaklausīju, Džons klusi atzinās.

Korīna vērīgās acis likās redzam jauneklim cauri. Tātad tu palaidi viņu? Nelikās, ka Korīns būtu pārsteigts.

-    Jūs to zinājāt?

-    Nupat uzzināju. Pastāsti, kāpēc tu apžēloji viņu?

To bija grūti izskaidrot vārdiem. Mans tēvs nekad neizmantoja bendi. Viņš mēdza teikt, ka tas ir viņa pienākums, ieskatīties acīs vīriem, kurus viņš soda ar nāvi, uzklausīt viņu pēdējos vārdus. Un, kad es ieskatījos īgrites acīs, es… Džons bezspēcīgi palūkojās uz rokām. Es zinu, ka viņa ir ienaidniece, taču ļaunuma viņā nebija.

-    Tāpat kā abos pārējos.

-    Tobrīd izšķīrās, kurš izdzīvos, mēs vai viņi, Džons sacīja. Ja viņi būtu mūs pamanījuši, ja viņi būtu paguvuši iepūst ragā…

-    Mežoņi sadzītu mums pēdas un visus nogalinātu, tas tiesa.

-    Tagad rags ir pie Akmensčūskas, mēs atņēmām īgritei nazi un cirvi. Viņa palika mums aiz muguras, kājām, bez ieročiem…

-    Tāpēc viņa nevar mūs apdraudēt, Korīns piekrita. Ja es būtu uzskatījis, ka viņai noteikti jāmirst, es būtu atstājis viņu ar Ebenu vai izdarījis to pats.

-    Tad kāpēc tu liki to paveikt man?

-     Es tev neko neliku. Es teicu, lai izdari to, kas jādara, un ļāvu pašam izlemt, kā rīkoties. Korīns piecēlās un ieslidināja zobenu atpakaļ makstī. Kad ir jāuzrāpjas klintī, es to lieku darīt Akmenčūskam. Kad pāri vējainam kaujaslaukam ir jāietriec bulta ienaidniekam acī, es saucu Delbridžu Ieroču Nesēju. Ebens piespiedīs jebkuru cilvēku atklāt savus noslēpumus. Lai vadītu vīrus, viņi ir jāpazīst, Džon Snieg. Es par tevi zinu vairāk, nekā zināju šorīt no rīta.

-    Un ja es būtu viņu nogalinājis? Džons vaicāja.

-    Tad viņa būtu mirusi, un es tevi pazītu labāk, nekā iepriekš. Bet gana pļāpu. Tev tagad ir jāguļ. Mums priekšā garas ceļa līgas un neskaitāmas briesmas. Spēks tev vēl noderēs.

Džonam likās, ka viņam būs grūti aizmigt, taču viņš vienlaikus zināja, ka Pusrocim ir taisnība. Viņš atrada aizvēju zem klints pārkares un novilka apmetni, lai izmantotu kā segu. Spok, viņš pasauca. Šurp! Pie manis! Jauneklis vienmēr gulēja labāk, ja blakus atradās lielais baltais vilks. Spoka ierastā smarža nomierināja viņu, bet pinkainais, gaišais kažoks sniedza patīkamu siltumu. Taču šoreiz dižvilks tikai paskatījās uz saimnieku. Tad dzīvnieks novērsās, apmeta loku zirdziņiem un pēkšņi izgaisa. "Viņš grib pamedīt," Džons nodomāja. Iespējams, kalnos mitinājās kazas. Ēnu kaķiem taču no kaut kā jāpārtiek. Tikai nemēģidi uzbrukt kaķiem, jauneklis nomurmināja. Pat dižvilkam tas varēja Izrādīties bīstami. Džons savilka apmetni ciešāk un izstiepās zem klints.

Aizvēris acis, viņš sāka sapņot par dižvilkiem.

l iesa, tur, kur vajadzēja būt sešiem, bija tikai pieci, turklāt viņi bija izkliedēti tālu projām cits no cita. Viņš izjuta dziļu tukšuma smeldzi, tādu ka nepilnlguma sajūtu. Mežs bija milzīgs un auksts, un viņi jutās tik sīki, lik apmaldījušies. Viņa brāļi un māsa atradās kaut kur biezokni, taču viņš nespēja sajust to smaržu. Viņš apsēdās uz pakaļkājām un pacēla galvu pret tumstošajām debesim. Viņa gaudas atbalsojās mežā ilga, vientuļa, sēra skaņa. Kad tā apklusa, viņš saspicēja ausis, ieklausīdamies, vai nesadzirdēs .itbildi, taču spēja saklausīt tikai vēja dzenāta sniega nopūtas.

"Džon?"

Balss atskanēja viņam aiz muguras, klusāka par čukstu, bet vienlaikus spēka pilna. Vai kliedziens var būt kluss? Viņš pagrieza galvu, mekledams brāli, meklēdams slaidu, pelēku apveida kustību starp kokiem, taču neko tādu viņš nesaskatīja, tikai…

Sejaskoks.

Tas likās augam laukā no klints, bālajām saknēm vijoties augšup no neskaitāmām plaisām un plaisiņām. Salīdzinājumā ar citiem sejaskokiem šis likās krietni slaidāks, jaunāks, taču tas viņa acu priekšā auga arvien lielāks, zari, stiepjoties pret debesīm, kļuva arvien resnāki. Viņš piesardzīgi apgāja apkārt gludajam, baltajam stumbram, līdz nostājās pretī sejai. Sarkanās acis vērās viņā. Tās bija skarbas, tomēr priecājās viņu redzot. Sejaskokam bija viņa brāļa seja. Vai tad brālim vienmēr bijušas trīs acis?

"Ne vienmēr," atskanēja kluss kliedziens. "Ne pirms vārnas."

Viņš apostīja mizu, sajūtot vilka un koka, un zēna smaržu, bet aiz tām bija vēl citas smaržas siltas zemes dāsnā, brūnā smarža un akmens cietā, pelēkā, un vēl kāda cita, pagalam baisa. Viņš saprata tā bija nāve. Viņš saoda nāvi. Viņš pakāpās atpakaļ, spalvai uz skausta saslejoties stāvus, un atieza ilkņus.

"Nebaidies, man patīk tumsā. Neviens nespēj tevi saskatīt, bet tu redzi visus. Tikai vispirms tev ir jāatver acis. Redzi? Šādi." Koks pasniedzās lejup un pieskārās viņam.

Un pēkšņi Džons atkal atradās kalnos. Ķepas bija dziļi iegrimušas sniega kupenā, un viņš stāvēja bezgalīgi dziļa bezdibeņa malā. Viņa priekšā gaisīgajā tukšumā atklājās Kaucošā pāreja, bet zemāk kā rudens pēcpusdienas krāsām izrakstīta sega pletās ieleja, kas apveida ziņā līdzinājās staklei.

Ielejas vienu galu aizšķērsoja milzīga zilibalta siena, spiezdamās starp kalniem tā, it kā ar saviem pleciem būtu tos atstūmusi nostāk. Tad uz mirkli likās, ka viņš sapnī ir atgriezies Melnajā cietoksnī. Tad viņš saprata, ka skatās uz vairākus tūkstošus pēdu augstu ledus upi. Zem šīs mirdzošās, aukstās klints pletās bezgalīgs ezers, kura tumši zilajā spogulī atspīdēja sniegiem klātās virsotnes. Tagad viņš spēja saskatīt cilvēkus ielejā. Daudz cilvēku, tūkstošiem, milzīgu karapulku. Vieni plēsa milzīgus caurumus pussasalušajā zemē, bet citi tikmēr apguva cīņas paņēmienus. Viņš vēroja, kā milzīgs jātnieku pulks triecas pret vairogu sienu. Viņu zirgi izskatījās sīki kā skudras. Mācību kaujas troksnis līdzinājās vēja nestai, klusai tērauda lapu čaboņai. Apmetne bija uzslieta bez kāda plāna. Viņš neredzēja ne grāvjus, ne noasinātus mietus, ne kārtīgas zirgu rindas. Vienkāršas zemnīcas un ādas teltis vīdēja juku jukām, gluži kā baku vātis uz zemes sejas. Viņš pamanīja šā tā samestas siena kaudzes, saoda kazas un aitas, zirgus un cūkas, arī neskaitāmus suņus. No tūkstoš ugunskuriem cēlās tumšu dūmu strūkliņas.

"Šī nav nekāda armija, un arī pilsēta tā nav. Tā ir vesela tauta, kas sapulcējusies vienuviet."

Ezera otrā krastā sakustējās viens no pauguriem. Viņš ieskatījās ciešāk un saprata, ka tā nebūt nav zeme, bet dzīvs, pinkains, gauss nezvērs ar čūsku deguna vietā un milzīgiem ilkņiem, kuri bija daudzkārt lielāki nekā vislielākajam mežakuilim. Arī radījums, kas jāja tā mugurā, bija milzīgs, turklāt tam bija savāds apveids pārāk smags kājās un gurnos, lai būtu cilvēks.

Tad pēkšņa, auksta brāzma lika kažokam saslieties stāvus un gaisā noplīkšķēja spārnu vēzieni. Kad viņš pacēla acis pret ledus baltajām kalnu virsotnēm, viņš pamanīja no debesīm krītošu ēnu. Gaisu pāršķēla griezīgs ķērciens. Viņš redzēja, kā plati paplēšas zilpelēki spārni, aizsedzot sauli…

-    Spok!Džons iekliedzās, uzšaudamies sēdus. Viņš vēl arvien juta asos nagus, juta sāpes. Spok, pie manis!

Parādījās Ebens, sagrāba un sapurināja viņu. Klusāk! Vai tu gribi sasaukt visus tuvākās apkārtnes mežoņus? Kas ar tevi notiek, puis?

-    Sapnis, Džons vārgi noteica. Es biju Spoks, es stāvēju pie kraujas malas un lūkojos lejup uz aizsalušu upi, kad man kaut kas uzbruka. Šķiet, putns… ērglis, visdrīzāk…

Delbridžs Ieroču Nesējs pasmaidīja. Manos sapņos vienmēr ir daudz skaistu sieviešu. Kaut es redzētu tos biežāk!

Pienāca Korīns. Tu minēji aizsalušu upi?

-    Pienupe iztek no milzīga ezera ledāja pakājē, Akmensčūska piebilda.

-   Es redzēju koku ar mana brāļa seju. Mežoņi… viņu bija tūkstošiem, vairāk, nekā es jebkad biju iedomājies. Un milži, kas jāja mamutu mugurā. No tā, kā tagad krita gaisma, Džons sprieda, ka bija nogulējis četras piecas stundas. Viņam sāpēja galva un kakla aizmugure, kur to bija caururbuši nagi. "Bet tas taču notika sapnī."

-    Pastāsti visu, ko atceries, no sākuma līdz beigām, sacīja Korīns Pusrocis.

Džons samulsa. Tas bija tikai sapnis.

-   Vilka sapnis, Pusrocis piebilda. Krāsters augstajam komandierim izstāstīja, ka mežoņi pulcējoties pie Pienupes iztekas. Iespējams, tāpēc tu to nosapņoji. Varbūt tas, ko tu redzēji, mūs gaida pēc dažām stundām. Izstāsti.

Džons jutās gana muļķīgi, klāstot tādas lietas Korīnam un pārējiem izlūkiem, taču darīja, kā likts. Tomēr neviens no melnajiem brāļiem par viņu nesmējās. Kad jauneklis bija ticis līdz beigām, pat Delbridžs Ieroču Nesējs vairs nesmaidīja.

-    Veidmainis? drūmi vaicāja Ebens, vērsdamies pie Pusroča. "Vai viņš domā ērgli?" Džons prātoja. "Vai mani?" Veidmaiņi un vilkači iederējās vecās auklītes pasakās, ne pasaulē, kurā viņš bija nodzīvojis visu savu dzīvi. Taču šeit, šajā savādajā, kailajā klinšu un akmens savvaļā, bija grūti tam nenoticēt.

-    Ceļas aukstie vēji. Mormonts baidījās, ka tā varētu būt. Arī Bendžens Stārks to juta. Miroņi atkal staigā, un kokiem atkal ir acis. Kāpēc mums izlikties, ka nav iespējami arī vilkači un milži?

-    Vai tas nozīmē, ka arī mani sapņi ir patiesi? Delbridžs Ieroču Nesējs apvaicājās. Valdnieks Sniegs var paturēt savus mamutus, dodiet tik man manas meičas.

-    No puikas gadiem esmu kalpojis Naktssardzei un gājis izlūkgājienos tālāk par jebkuru citu, Ebens piebilda. Esmu redzējis milžu kaulus un dzirdējis daudzus savādus nostāstus, bet ne vairāk. Es gribu to skatīt pats savām acīm.

-    Tikai uzmanies, lai viņi neierauga tevi pirmie, Eben, Akmensčūska noteica.

Kad viņi atkal devās ceļā, Spoks vēl nebija parādījies. Tobrīd ēnas jau bija pārklājušas pašu pāreju un saule ātri grima uz robainās dvīņu virsotnes pusi, kas slējās virs milzīgā, melno brāļu par Žubursmaili dēvētā kalna. "Ja sapnis bija patiess." Pat šī doma viņu biedēja. Vai ērglis varēja ievainot Spoku, pat notriekt viņu bezdibenī? Un ko gan nozīmēja sejaskoks ar brāļa seju, kas smaržoja pēc nāves un tumsas?

Beidzamais saules stars nodzisa aiz Žubursmailes virsotnes. Ieleju piepildīja ēnas. Likās, ka uzreiz kļūst krietni aukstāks. Viņi vairs nekāpa augšup. Gluži pretēji, nogāze tagad veda lejup, tiesa, ne pārāk strauji. Taku klāja plaisas, sadrupušu klinšu atlūzas un nobrukumu atstātas akmeņu kaudzes. "Drīz jau būs tumšs, bet no Spoka ne vēsts." Tas plosīja Džona sirdi, taču viņš neuzdrošinājās pasaukt dižvilku, kaut ļoti to vēlējās. Viņu varēja sadzirdēt arī citi radījumi.

-    Korīn, klusi ierunājās Delbridžs Ieroču Nesējs. Tur. Paskat.

Augstu virs viņiem uz klints dzegas tupēja ērglis, kura apveids izcēlās

pret tumšajām debesīm. "Mēs esam redzējuši arī citus ērgļus," Džons nodomāja. "Tam nebūt nav jābūt putnam no mana sapņa."

Ebens jau grasījās raidīt bultu tā virzienā, taču Delbridžs viņu atturēja. Ar loku to neaizsniegt.

-    Man nepatīk, ka tas mūs vēro.

Ieroču Nesējs paraustīja plecus. Arī man tas diez ko neiet pie sirds, bet mēs tur neko nevaram darīt. Tikai izniekosi bultu.

Korīns, pagriezies seglos, krietnu brīdi pētīja ērgli. Dosimies uz priekšu, viņš beidzot sacīja. Izlūki turpināja lejupceļu.

"Spok," Džons gribēja iekliegties, "kur tu esi?"

Viņš jau grasījās sekot Korīnam un pārējiem, kad starp diviem klintsbluķiem pamanīja uzzibam kaut ko baltu. "Veca sniega kupena," viņš nodomāja, bet tad tā sakustējās. Viņš tūlīt nolēca no zirga. Kad Džons nometās uz ceļiem, Spoks pacēla galvu. Dižvilka kakls mikli nozalgoja tumsā, taču dzīvnieks neizdvesa ne skaņas, kad Džons novilka cimdu un pieskārās mugurai. Nagi bija izplēsuši asiņainus robus kažokā un miesā, taču putnam nebija izdevies pārlauzt Spoka kaklu.

Korīns Pusrocis pienāca pie jaunekļa. Cik nelāgi ir?

It kā atbildot uz šo jautājumu, Spoks uzgrīļojās stāvus.

-     Vilks ir spēcīgs, izlūks noteica. Eben, ūdeni. Akmensčūska, man vajadzēs tavu vīna maisu. Džon, turi viņu cieši.

Kopīgiem spēkiem viņi nomazgāja sakaltušās asinis no dižvilka kažoka. Spoks mēģināja pretoties un pat atieza zobus, kad Korīns ielēja vīnu ērgļa atstātajās sarkanajās švīkās, bet Džons apvija rokas dzīvniekam ap kaklu un murmināja viņam ausī mierinošus vārdus, un drīz vien vilks norima. Kad viņi noplēsa strēmeli no Džona apmetņa, lai pārsietu brūces, jau bija iestājusies pilnīga tumsa. Tikai zvaigžņu punktiņi atšķīra melnās debesis no melnā akmens. Vai dosimies uz priekšu? Akmensčūska vēlējās zināt.

Korlns piegāja pie sava zirdziņa. Atpakaļ, ne uz priekšu.

-   Atpakaļ? Džons jutās pārsteigts.

-    Ērgļiem ir asāka redze nekā cilvēkiem. Mūs redzēja. Tagad mums jābēg. Pusrocis aptina ap seju garu, melnu šalli un ielēca seglos.

Pārējie izlūki saskatījās, taču neviens pat nemēģināja iebilst. Cits pēc cita viņi uzkāpa zirgu mugurā un pagrieza tos uz māju pusi. Spok, nāc, Džons pasauca, un dižvilks sekoja viņam kā bāla ēna, kas slīd cauri naktij.

Viņi jāja visu nakti, taustoties augšup pa līkumoto pāreju un pāri saplaisājušu klinšu posmiem. Vējš pieņēmās spēkā. Reizēm bija tik tumšs, ka izlūki nokāpa no zirgiem un devās uz priekšu, vezdami pie rokas savus zirgus. Kādā brīdī Ebens ieminējās, ka noderētu lāpas, taču Korīns atbildēja: Iztiksim bez uguns, un ar to arī saruna beidzās. Viņi sasniedza akmens tiltu virsotnē un atkal sāka līkumot lejup. Kaut kur tumsā nikni ierēcās ēnu kaķis, un tā kliedziens atbalsojās akmeņos tā, ka likās dzīvniekam atbild krietns ducis ciltsbrāļu. Reiz Džonam likās, ka uz pārkares virs takas viņš pamana pāri gailošu aci, kas likās lielas kā divi pilnmēneši.

Nakts melnākajā stundā pirms pašas rītausmas viņi apstājās, lai padzirdītu zirgus un ļautu tiem apēst kādu riekšavu auzu un pāris sauju siena. Mēs neatrodamies tālu no vietas, kur nomira brīvļaudis, Korīns sacīja. No turienes viens vīrs var aizkavēt simtu. Ja vien tas ir īstais vīrs. Viņš paskatījās uz Delbridžu Ieroču Nesēju.

Ieroču nesējs palocīja galvu. Atstājiet man tik bultu, cik varat, brāļi. Viņš noglāstīja savu loku. Un iedodiet manam zirdziņam kādu ābolu, kad tiksiet mājās. Nabaga lopiņš to ir pelnījis.

"Viņš paliek, lai mirtu," Džons saprata.

Korīns satvēra Delbridža apakšdelmu ar cimdoto roku. Ja ērglis laižas zemāk, lai uzmestu tev skatu…

-   …es viņu izdaiļošu ar jaunām spalvām.

Pēdējais, ko Džons redzēja no Delbridža Ieroču Nesēja, bija vīra mugura, kad viņš pa šauro taku rāpās augšup uz dzegu.

Kad uzausa gaisma, Džons pavērās skaidrajās debesīs un ieraudzīja punktiņu slīdam cauri zilgmei. Arī Ebens to ieraudzīja un nolamājās, bet Korīns lika viņam apklust. Ieklausieties.

Džons aizturēja elpu un sadzirdēja tālu viņiem aiz muguras kalnos atbalsojās medību raga sauciens.

-    Un tur viņi nāk, Korīns sacīja.

TIRIONS

Podriks palīdzēja viņam sagatavoties mocībām ietērpa Lanisteru sarkanajā samta tunikā un atnesa amata ķēdi. Tīrions to atstāja uz naktsskapīša. Māsai nepatika atgādinājums, ka punduris ir karaļa labā roka, un viņš nevēlējās vēl vairāk saasināt jau tā saspīlētās attiecības.

Kad Velnēns šķērsoja pagalmu, viņu panāca Varīss. Kungs, einuhs, mazliet aizelsies, sacīja. Labāk izlasiet šo te. Viņa baltā roka pastiepa pergamenta vīstokli. Ziņojums no ziemeļiem.

-    Labas ziņas vai nelāgas? Tīrions apvaicājās.

-    Ne man par to spriest.

Tīrions atritināja pergamentu. Viņam nācās samiegt acis, lai saskatītu vārdus lāpu apgaismotajā pagalmā. Žēlīgie dievi, viņš klusi noteica. Vai abi?

-     Baidos, ka jā, manu pavēlniek. Tas ir tik skumji. Tik neticami skumji. Tik jauni un nevainīgi.

Tīrions atcerējās, kā gaudoja vilks, kad Stārku puika nokrita no torņa. "Nez, vai arī tagad tie gaudo?" Vai tu jau kādam to pateici? viņš vaicāja.

-    Pagaidām vēl ne, kaut gan, protams, man tas būs jādara.

Tīrions saritināja vēstuli. Es izstāstīšu māsai. Viņš gribēja redzēt,

kā viņa uzņems šos jaunumus. Viņš to gribēja redzēt ļoti, ļoti.

Karaliene šovakar izskatījās īpaši daiļa. Viņa bija tērpusies tumši zaļa samta tērpā ar dziļu izgriezumu. Audums lieliski izcēla viņas acu krā-. su. Zeltainie mati krita pāri kailajiem pleciem, bet ap vidukli bija aplikta austa, ar smaragdiem greznota josta. Tīrions nogaidīja, līdz viņu

apsēdina, un pasniedz viņam kausu vīna, un tikai tad iedeva pergamentu Sersejai. Karaliene nevainīgi pamirkšķināja acis un paņēma vīstokli.

-   Ceru, ka šī ziņa tevi iepriecina, viņš noteica, kamēr māsa lasīja.

Šķiet, tu vēlējies, lai Stārku puika mirtu.

Sersejas sejā parādījās skāba izteiksme. Pa logu viņu izgrūda Džeimijs, ne es. Mīlestības dēļ, viņš teica, it kā tas mani iepriecinātu. Tā bija muļķīga rīcība, turklāt bīstama, bet kad gan mūsu mīļais brālis, pirms kaut ko darīt, arī padomā?

-    Zēns jūs redzēja, Tīrions atgādināja.

-       Viņš bija bērns. Es viņu nobiedētu tā, ka viņš nebilstu ne vārda. Serseja domīgi paskatījās uz vēstuli. Kāpēc gan man jāpiedzīvo pārmelumi ik reizi, kad kāds no Stārkiem sasit mazo pirkstiņu? Tas ir Grejdžoia roku darbs, man ar to nav nekādas saistības.

-    Cerēsim, ka tam noticēs arī pavēlniece Ketlīna.

Sersejai ieplētās acis. Viņa taču…

-       …nenogalinās Džeimiju? Un kāpēc gan ne? Ko tu darītu, ja kāds noslepkavotu Džofreju un Tommenu?

-    Manās rokās vēl arvien ir Sansa! karaliene atgādināja.

-       Mūsu rokās vēl arvien ir Sansa, Tīrions izlaboja, un mums vajadzētu ļoti labi par viņu parūpēties. Tad kur ir tās vakariņas, kuras tu, mīļo māsiņ, man solīji?

Serseja prata sagādāt lieliskas maltītes, to nevarēja noliegt. Viņi sāka ar krēmīgu kastaņu zupu, kraukšķīgi karstu maizi un zaļajiem salātiem, ko papildināja āboli un ciedru rieksti. Tad sekoja nēģu pīrāgs, medū marinēts cūkas cepetis, burkāni, baltās sviesta pupiņas un šķiņķis, bet pēc tam cepts, ar sēnēm un austerēm pildīts gulbis. Tīrions izturējās īpaši uzmanīgi piedāvāja māsai katra ēdiena labākos gabaliņus un rūpīgi sekoja tam, lai pats ēstu tikai to, ko viņa nogaršojusi. Viņš gan īsti neticēja, ka Serseja varētu mēģināt viņu noindēt, taču piesardzība nekad nenāca par ļaunu.

Viņš redzēja, ka ziņa par Stārkiem ir pabojājusi māsas omu. Vai no Rūgtā Tilta nav nekādu ziņu? viņa nervozi apvaicājās, uzdūra ābola gabaliņu uz dunča asmens un tad, nokozdama pa niecīgam kumosam, to apēda.

-    Nekādu.

-       Es nekad neesmu uzticējusies Īkstītim. Par pieklājīgu zelta daudzumu viņš acumirklī pārietu Stanisa pusē.

-       Staniss Barateons ir pārāk paštaisns, lai pirktu vīrus. Turklāt Petīram līdzīgajiem viņš nebūs pārāk patīkams valdnieks. Šis karš ir savedis kopā visai dīvainus cilvēkus, es piekrītu. Tomēr šie divi? Nē.

Kamēr viņš nogrieza pāris šķēļu no cepeša, karaliene sacīja: Par cūku mums jāsaka paldies Tandas kundzei.

-   Mīlestības apliecinājums?

-    Kukulis. Viņa lūdz, lai ļaujot atgriezties pašas cietoksnī. Lūdz gan tavu, gan manu atļauju. Manuprāt, viņa baidās, ka tu sagūstīsi viņu uz ceļa tāpat, kā sagūstīji valdnieku Džilu.

-    Vai viņa taisās pazust kopā ar troņmantnieku? Tīrions piedāvāja māsai nogrieztā cepeša šķēli un paņēma vienu arī sev. Tad lai viņa paliek šeit. Ja viņa vēlas justies drošāk, pasaki, lai ved šurp Stoukvortas garnizonu. Jo vairāk vīru, jo labāk.

-    Ja mums ir tik ļoti vajadzīgi vīri, kāpēc tu aizsūtīji projām savus kalniešus? Sersejas balsī ieskanējās aizkaitinājums.

-    Tas ir labākais veids, kā tos izmantot, viņš godīgi pateica. Viņi ir nikni cīnītāji, bet ne karavīri. Kaujā disciplīna ir svarīgāka par drosmi. Jau tagad viņi Karaļmežā mums ir atnesuši vairāk labuma, nekā jebkad būtu devuši uz pilsētas mūriem.

Kad pasniedza gulbi, karaliene apvaicājās par Ragu vīru sazvērestību. Likās, tie viņu vairāk kaitināja, nekā biedēja. Kāpēc visapkārt ir tik daudz nodevību? Ko gan ļaunu viņiem ir nodarījis Lanisteru nams?

-     Neko, Tīrions piekrita, taču viņi ir nolēmuši būt uzvarētāju pusē… bet tas nozīmē, ka viņi ir ne vien nodevēji, bet arī muļķi.

-   Vai esi pārliecināts, ka sagūstīji viņus visus?

-   Varīss tā saka. Gulbis viņam likās pārāk trekns.

Sersejas baltajā pierē starp daiļajām acīm ievilkās grumba. Tu pārāk uzticies tam einuham.

-   Viņš kalpo man godam.

-    Vai vismaz viņš dara visu, lai tu tā domātu. Vai uzskati, ka esi vienīgais, kam viņš pačukst pa noslēpumam? Katram no mums Varīss sagādā tik daudz informācijas, lai pārliecinātu, ka bez viņa mēs pazustu. Jau tad, kad apprecējos ar Robertu, viņš sāka spēlēt šo spēlīti ar mani. Gadiem ilgi es uzskatīju, ka galmā man nav patiesāka drauga, bet tagad… Viņa kādu brīdi pētīja brāļa seju. Einuhs apgalvo, ka tu taisoties atņemt Džofrejam Suni.

"Nolāpītais Varīss." Man Klegans ir vajadzīgs svarīgākiem pienākumiem.

-    Nekas nav svarīgāks par karaļa dzīvību.

-   Karaļa dzīvībai nekādas briesmas nedraud. Džofam līdzās būs varonīgais sīrs Osmunds un pat Merīns Trents. "Nekam citam viņi neder."

Belons Svons un Suns man ir vajadzīgi to vienibu vadībai, kas rūpēsies, lai Staniss nespēj nostiprināties Melnupes šajā krastā.

-    Džeimijs pats būtu stājies to priekšgalā.

-   No pašas Straujupes? Tas nu gan būtu brīnums.

-   Džofs ir tikai zēns.

-             Zēns, kurš vēlas piedalīties šajā kaujā, un šī ir reize, kad viņš izrāda kaut mazākos saprāta aizmetņus. Es netaisos grūst viņu pašā cīņas speltē, bet vīriem viņš ir jāredz. Kareivji cīnīsies spīvāk par karali, kas pakļauj sevi tām pašām briesmām, kam pakļauti viņi, nevis slēpjas māmiņas brunčos.

-   Viņam, Tīrion, ir trīspadsmit.

-             Vai atceries Džeimiju trīspadsmit gados? Ja tu vēlies, lai zēns izaug par tēva cienīgu dēlu, Jauj viņam nospēlēt savu lomu. Džofs būs tērpies labākajās bruņās, kādas vien iespējams nopirkt par naudu, un viņam apkārt vienmēr būs ducis zeltaino apmetņu. Ja radīsies kaut mazākie draudi, ka pilsēta varētu krist, es viņu nekavējoties nogādāšu atpakaļ Sarkanajā cietoksnī.

Tīrions bija domājis, ka šie apsvērumi nomierinās Serseju, taču māsas zaļajās acīs viņš nemanīja ne kripatiņu lepnuma. Vai pilsēta kritīs?

-            Nē. "Bet, ja tas tomēr notiks, lūdzies, lai mēs spētu noturēt Sarkano cietoksni pietiekami ilgi, kamēr mūsu tēvs pagūst atsteigties palīgā."

-   Tu, Tīrion, esi man melojis arī iepriekš.

-             Vienmēr pamatotu iemeslu dēļ, mīļo māsiņ. Es vēlos draudzīgas attiecības starp mums tikpat ļoti kā tu. Esmu nolēmis atbrīvot valdnieku Džilu. Un tu vari dabūt atpakaļ arī sīru Borosu Blauntu.

Karalienes lūpas saspringa. Sīrs Boross var sapūt Rosbijā, viņa sacīja, bet Tommens…

-             … paliks tur, kur viņš ir. Aiz valdnieka Džeislīna muguras viņš ir krietni lielākā drošībā, nekā esot Džila aizbildnībā.

Apkalpotāji aiznesa gulbi, kuram ēdāji bija tik tikko pieskārusies. Serseja pasūtīja desertu. Es ceru, ka tev garšo kazeņu kūciņas.

-    Man garšo visvisādas kūciņas.

-   Ak, es to zinu jau krietnu brīdi. Vai zini, kāpēc Varīss ir tik bīstams?

-   Vai mēs tagad spēlējam mīklu minēšanu? Nezinu.

-   Viņam nav pautu.

-   Arī tev to nav. "Un tev, Serseja, tas tik šausmīgi nepatīk, vai ne?"

-             Iespējams, arī es esmu bīstama. Tu savukārt esi tikpat liels muļķis kā visi vīrieši. Ar tārpu, kas lokās tev starp kājām, tu domā biežāk, nekā ar smadzenēm.

Tīrions nolaizīja drupačas no pirkstiem. Māsas smaids viņam diez ko nepatika. Jā, un pašlaik mans tārps domā, vai tikai nav pienācis laiks atvadīties.

-     Vai tu nejūties labi, brālīt? Viņa paliecās uz priekšu, ļaudama Tīrionam kārtīgi apskatīt savas krūtis. Tu pēkšņi liecies tik satraukts.

-    Satraukts? Tīrions paskatījās uz durvīm. Viņam likās, ka aiz tām bija atskanējis kāds troksnis. Velnēns sāka nožēlot, ka bija atnācis vienatnē. Nekad agrāk tu netiki izrādījusi ne mazāko interesi par maniem pautiem.

-    Ne jau tavs daikts mani interesē, bet gan tas, kur tu to bāz. Atšķirībā no tevis es ne vienmēr paļaujos uz einuhu. Man ir pašai savi ceļi, kā iegūt informāciju… jo īpaši to informāciju, ko cilvēki mēģina no manis slēpt.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-    Tikai to, ka tava mazā mauķele ir pie manis.

Tīrions pasniedzās pēc vīna kausa, lai pagūtu kaut nedaudz apdomāt nākamo soli. Man likās, ka tu dod priekšroku vīriešiem.

-     Tu nu gan esi ērmots vīrelis. Pastāsti, vai arī šo tu jau esi apprecējis? Kad viņš neatbildēja, Serseja iesmējās un teica: Kāds milzīgs atvieglojums tēvam!

Likās, ka viņa vēderā būtu iemājojis pusducis zušu. Kā viņa bija uzzinājusi par Šaiju? Vai Varīss bija viņu nodevis? Vai arī visu sagrāva viņa nepacietība tonakt, kad viņš aizjāja tieši uz Šaijas slēptuvi? Kāpēc gan tevi uztrauc, ko es izvēlos savas gultas sildīšanai?

-     Lanisters vienmēr nomaksā savus parādus, viņa atbildēja. Tu kal sazvērestības pret mani jau kopš tās dienas, kad ieradies Karaļa ostā. Tu pārdevi Mīrselu, nolaupīji Tommenu un tagad mēģini panākt, lai Džofs ietu bojā. Tu vēlies, lai viņš mirtu, jo tad tu ar Tommena palīdzību varētu valdīt.

"Nu ko, es nevarētu apgalvot, ka šāda iespēja nebūtu kārdinoša." Tas ir neprāts, Sersej. Staniss būs šeit pēc dažām dienām. Es tev esmu vajadzīgs.

-    Kādēļ gan? Vai dēļ tava varonīguma kaujas laukā?

-    Brona algotņi bez manis nekad necīnīsies, viņš meloja.

-    O, man šķiet, ka cīnīsies gan. Jo viņi nemīl vis tavus velnišķos jokus, bet gan tavu zeltu. Tomēr nebaidies, viņiem nenāksies iztikt bez tevis. Nevaru apgalvot, ka man laiku pa laikam nav radusies vēlme pārgriezt tev rīkli, bet, ja es to izdarītu, Džeimijs man nekad nepiedotu.

-    Un kā ar priekameitu? Viņš nolēma nesaukt viņu vārdā. "Ja man izdotos pārliecināt Serseju, ka Šaija man neko nenozīmē, iespējams…"

-   Ar viņu apiesies pieklājīgi tikmēr, kamēr ar maniem dēliem viss būs kartībā. Taču, ja Džofs mirs vai Tommens nonāks mūsu ienaidnieku rokas, tava mazā peža nomirs briesmīgākās mokās, nekā tu spēj iedomāties.

"Viņa patiešām tic, ka es grasos nogalināt paša māsasdēlus." Zēni ir drošībā, viņš noguris apsolīja. Žēlīgie dievi, Sersej, viņi taču ir manis paša asinis! Par kādu cilvēku tu mani uzskati?

-    Par mazu un greizu.

Tīrions paskatījās uz mielēm vīna kausa dibenā. "Kā manā vietā rīkotos Džeimijs?" Visdrīzāk, nogalinātu kuci un par sekām domātu pēc tam. Vienīgais Tīrionam nebija nedz zelta zobena, nedz prasmes to likt lietā. Viņš no sirds mīlēja brāļa pārgalvīgās dusmas, taču viņam vajadzēja mēģināt atdarināt tēvu. "Par akmeni, man ir jākļūst par akmeni, man ir jākļūst par Rūdas klintīm, cietām un nesatricināmām. Ja es neizturēšu šo pārbaudījumu, tikpat labi varu meklēt ķēma darbu tuvākajā cirkā." Tikpat labi var būt, ka tu viņu jau esi nogalinājusi.

-   Vai vēlies viņu redzēt? Man likās, ka tev varētu rasties tāda vēlme. Serseja pārgāja pāri istabai un atvēra smagās ozolkoka durvis. Atvediet mana brāļa mauku.

Sīra Osmunda brāļi Osnejs un Osfrīds bija zirņi no tās pašas pāksts, slaidi vīri ar ērgļa deguniem, tumšiem matiem un nežēlīgiem smaidiem. Meitene ļengani nokarājās starp abiem, bet tumšajā sejā balti mirdzēja plaši ieplestās acis. No pārsistās lūpas tecēja asinis, un apģērba plīsumos Tīrions pamanīja zilumus. Rokas bija sasietas ar virvi, un mute aizbāzta, lai viņa nespētu parunāt.

-    Tu solīji, ka viņai netiks nodarīts pāri.

-     Viņa pretojās. Atšķirībā no brāļiem Osnejs bija gludi skuvies, tāpēc uz viņa vaigiem skaidri izcēlās skrāpējumu pēdas. Viņai ir ēnu kaķa cienīgi nadziņi.

-   Zilumi sadzīst, Serseja garlaikoti noteica. Šī mauka dzīvos. Tikmēr, kamēr dzīvos Džofs.

Tīrions teju sāka smieties. Tas būtu tik saldi, tik ļoti, ļoti saldi, taču tad viņš nodotu pats sevi. "Tu, Serseja, esi zaudējusi, un Melnkatliņi ir vēl lielāki muļķi, nekā apgalvoja Brons." Velnēnam vajadzēja pateikt vien dažus vārdus, un viss būs darīts.

Tā vietā viņš ieskatījās meitenes sejā un pārvaicāja māsai: Tātad tu apzvēri, ka atbrīvosi viņu pēc kaujas?

-    Tikko tu atbrīvosi Tommenu, jā.

Tīrions pieslējās kājās. Tad paturi viņu, bet paturi drošībā. Ja šie dzīvnieki iedomājas, ka var viņu izmantot… tad, mīļo māsiņ, nepiemirsti, ka svari var nosvērties uz abām pusēm. Viņa balss bija mierīga, bezkaislīga, vienaldzīga. Viņš bija meklējis tēva balsi un atradis to. Visu, ko nāksies pārciest viņai, pārcietīs arī Tommens arī sitienus un izvarošanu. "Ja reiz viņa uzskata mani par tādu briesmoni, esmu gatavs iejusties lomā."

To Serseja nebija gaidījusi. Tu neuzdrošināsies dot tādu pavēli.

Tīrions atļāvās pasmaidīt lēnu un aukstu smaidu. Zaļā un melnā acs ņirdza par karalieni. Uzdrošināšos? Pavēli? Es pats to izdarīšu.

Māsas plauksta nozibēja uz Velnēna sejas pusi, taču viņš noķēra roku pie locītavas un, izgrieza to līdz Serseja iekliedzās. Osfrīds paspēra soli, lai dotos palīgā. Vēl viens solis, un es salauzīšu viņai roku, punduris brīdināja. Vīrs apstājās. Vai atceries, es teicu, ka tu man nekad vairs nesitīsi? Tīrions nogrūda karalieni zemē un uzgrieza muguru Melnkatliņiem. Atraisiet viņai rokas un izņemiet to lupatu no mutes.

Virve bija sasieta tik cieši, ka asinsrite plaukstās bija gandrīz apstājusies. Kad tā atjaunojās, meitene sāpēs iekliedzās. Tīrions maigi masēja viņas pirkstus, līdz tirpums pārgāja. Mīļā, viņš sacīja, tev jābūt drosmīgai. Man ļoti žēl, ka viņi nodarīja tev pāri.

-    Es zināju, ka tu mani atbrīvosi, pavēlniek.

-    Es tiešām to izdarīšu, viņš apsolīja, un Alaiaija pieliekusies noskūpstīja punduri uz pieres. Meitenes pārsistās lūpas atstāja tur asins traipu. "Asiņains skūpsts ir vairāk, nekā esmu pelnījis," Tīrions nodomāja. "Ja nebūtu manis, neviens viņai nebūtu nodarījis pāri."

Pat nenoslaucījis asinis, viņš paskatījās uz karalieni. Tu, Serseja, man nekad neesi patikusi, taču tu biji mana māsa, tāpēc es nekad neesmu darījis tev neko ļaunu. Tu tam pieliki punktu. Un par to tu samaksāsi. Es vēl nezinu, kā, bet dod man kādu laiku. Pienāks diena, kad tev liksies, ka esi drošībā, ka jūties laimīga, bet pēkšņi tavs prieks mutē pārvērtīsies pelnos. Un tad tu zināsi, ka esi samaksājusi parādu.

Viņa tēvs reiz bija teicis, ka karā kauja beidzas tajā brīdī, kad vienas armijas rindas pajūk un tā metas bēgt. Tam, ka viņu ir tikpat daudz kā pirms mirkļa, ka viņi ir tērpti tajās pašās bruņās un ar tiem pašiem ieročiem rokās, vairs nav nekādas nozīmes. Tad, kad viņi tavā priekšā metas bēgt, viņi vairs nepagriezīsies, lai atkal mestos cīņā. Ar Serseju bija tāpat. Vācies projām! bija vienīgā atbilde, kuru viņa spēja izspiest. Pazūdi no manām acīm!

Tīrions paklanījās. Tad arlabunakti. Un saldus sapņus.

Punduris devās atpakaļ uz Labās rokas torni, tūkstoš bruņu zābakiem maršējot cauri viņa galvai. "Jau pirmajā reizē, kad es izlavījos cauri slepenajām durvīm Čataijas drēbju skapī, man vajadzēja paredzēt, ka t.i notiks." Iespējams, viņš nebija gribējis to redzēt. Kad viņš uzkāpa pa kāpnēm līdz savām istabām, kājas nelāgi sāpēja. Viņš aizsūtīja Podriku pēc vīna krūkas un turpināja ceļu uz guļamistabu.

Baldahīna gultā, sakrustojusi kājas, sēdēja Šaija. Viņa bija pilnīgi kaila, ja neņēma vērā smagu zelta ķēdi, kas gūlās pār krūšu apaļumiem, ķēdi, ko veidoja savienotu zelta roku posmi.

Tīrions nebija gaidījis ieraudzīt viņu šeit. Ko tu te dari?

Viņa iesmējās un noglāstīja ķēdi. Es gribēju, lai maniem pupiņiem pieskaras kādas rokas… bet šīs mazās zelta plaukstiņas ir pārāk aukstas.

Viņš apjuka un mirkli nezināja, ko teikt. Vai gan viņš spēja izstāstīt, ka cita sieviete nupat ir piekauta viņas vietā un var pat mirt viņas vietā, ja kaujas laikā ar Džofreju notiktu kāda nelaime? Viņš ar plaukstas aizmuguri noslaucīja Alaiaijas asinis no pieres. Lolīsas kundze…

-    Viņa guļ. Tā milzīgā govs vienmēr grib tikai vienu gulēt. Guļ un ēd. Reizēm pat aizmieg ēdot. Tad ēdiens sabirst zem segas, viņa tajā i/vārtās un man pēc tam viss jātīra. Viņa savilka sejiņu pretīguma izteiksmē. Tie taču tikai izdrāza viņu.

-   Lolīsas māte domā, ka meita ir saslimusi.

-   Viņai vienkārši ir bērns vēderā, tas arī viss.

Tīrions aplaida skatienu istabai. Viss likās tieši tāpat, kā viņš to bija atstājis. Kā tu šeit iekļuvi? Parādi man slepenās durvis.

Viņa paraustīja plecus. Varīsa kungs lika man uzlikt galvā kapuci. Es neko neredzēju, izņemot… vienā vietā man izdevās paglūnēt pa kapuces malas apakšu. Tur bija mazas flīzītes, zini, tādas, no kurām uztaisa bildi.

-    Mozaīka?

Šaija pamāja. Tās bija sarkani un melni krāsotas. Manuprāt, bildē bija pūķis. Citādi viss bija tumšs. Mēs nokāpām lejā pa kāpnēm un gājām garus gabalus, līdz man sajuka visas debespuses. Vienreiz mēs apstājāmies, lai viņš varētu atslēgt dzelzs vārtus. Kad gāju cauri, es tiem pieskāros. Pūķis bija aiz vārtiem. Tad mēs kāpām augšā pa trepēm, kas beidzās ar tuneli. Man nācās pieliekt galvu, un, manuprāt, Varīsa kungs rāpoja četrrāpus.

Tīrions apgāja apkārt guļamistabai. Viens no svečturiem likās vaļīgs. Viņš pastiepās uz pirkstgaliem un mēģināja to pagriezt. Noskrapstot pret sienas akmeni, tas lēnām padevās. Kad tas bija pagriezts uz leju, no turekļa izkrita sveces gals. Pa grīdu izmētātie meldri pat nesakustējās. Vai tad kungs negrib mani? Šaija vaicāja.

-     Pēc brītiņa. Tīrions atvēra drēbju skapi, pastūma sāņus drānas un uzspieda uz aizmugures sieniņas. Tas, kas darbojās priekamājā, varēja darboties arī cietoksnī… bet, nē, koks bija stingrs, tas nepadevās. Tad viņa skatienu piesaistīja akmens pie platās palodzes, taču arī te nedz vilkšana, nedz stumdīšana nedeva nekādus rezultātus. Vīlies un aizkaitināts, viņš atgriezās gultā.

Šaija atraisīja viņa drēbju saites un apskāva Tīriona kaklu. Tavi pleci ir saspringti kā klints, viņa nomurmināja. Pasteidzies, es gribu sajust tevi manī. Taču, kad meitenes kājas saslēdzās ap pundura vidukli, viņa vīrietība noplaka. Kad Šaija juta Velnēnu atslābstam, viņa paslīdēja zem palagiem un paņēma viņa locekli mutē, bet pat tas nespēja Tīrionu uzbudināt.

Pēc īsa brītiņa viņš apturēja meiteni. Vai kaut kas nav kārtībā? viņa jautāja. Visas pasaules saldā nevainība bija ierakstīta viņas jaunās sejiņas vaibstos.

"Nevainība? Muļķi, viņa taču ir ielene. Sersejai bija taisnība, tu, stulbais muļķi, domā ar savu pimpi."

-     Guli vien, mīļā, viņš mudināja, noglāstīdams meitenes matus. Taču krietnu laiku pēc tam, kad Šaija bija paklausījusi viņa padomam, Tīrions pats vēl gulēja nomodā, saņēmis vienu no mazajām krūtīm plaukstā un ieklausoties viņas elpā.

KETLĪNA

Ja Straujupes Lielajā zālē vakariņoja divatā, tā uzdvesa vientulību.  Sienas tinās dziļās ēnās. Viena no lāpām bija izdzisusi, dega tikai  trīs. Ketlīna sēdēja, neredzošām acīm skatoties vīna kausā. Dzēriens uz mēles likās plāns un skābs. Brīna sēdēja viņai pretī galda otrā pusē. Starp abām slējās pavēlnieka Tūlija augstais krēsls tikpat tukšs kā pārējā zāle. Pat kalpi bija projām. Viņa bija ļāvusi visiem doties uz svinībām.

Cietokšņa sienas bija ļoti biezas, tomēr viņas varēja saklausīt pagalmā valdošās līksmības apslāpētās skaņas. Sīrs Desmonds bija pavēlējis uznest no pagrabiem divdesmit muciņu, tad nu pils un apkārtnes ļaudis, cilādami riekstu brūna alus kausus, svinēja Edmūra gaidāmo atgriešanos un to, ka Robs bija ieņēmis Klinti.

"Es nevaru vainot viņus," Ketlīna domāja. "Viņi to vēl nezina. Un, pat ja zinātu, kāda gan viņiem rūpe? Viņi nepazina manus dēlus. Viņi nekad nav skatījušies, sirdij kāpjot kaklā, kā Brens rāpjas pa mūriem, kad lepnums un šausmas likās sakūstam vienā sajūtā. Viņi nekad nav smaidījuši, redzot, kā Rikons tik ļoti cenšas atdarināt vecākos brāļus." Valdniece Stārka vērās saklātajā vakariņu galdā: te bija šķiņķī ietīta forele, rāceņu lapu, sarkanā fenheļa un smaržīgās mārsmilgas salāti, kā arī zirņi, sīpoli un silta maize. Brīna kārtīgi ēda, it kā vakariņas būtu vēl viens padarāms darbs. "Es esmu kļuvusi par sarūgtinātu sievieti," Ketlīna nodomāja. "Mani neiepriecina ne alus, ne gaļa, bet dziesmas un smiekli ir kļuvuši par aizdomīgiem svešiniekiem. Es esmu skumju, pīšļu un smagu ilgu sagrauzta būtne. Tur, kur reiz pukstēja mana sirds, tagad ir tukšums."

Otras sievietes ēšana kļuva nepanesama. Brīna, es neesmu tā labākā sabiedrība. Ej pievienojies svinībām, ja vēlies. Iedzer kausu alus un uzdejo Rīmunda arfas pavadībā.

-     Es, manu pavēlniec, neesmu radīta līksmošanai. Viņas lielās plaukstas pārlauza rupjmaizes galiņu. Brīna paskatījās uz abiem gabaliņiem, it kā būtu aizmirsusi, ko tur rokās. Ja jūs man pavēlat, es…

Ketlīna juta, ka jaunā sieviete nejūtas ērti. Man tikai ienāca prātā, ka tev varbūt patiktu priecīgāka sabiedrība par mani.

-     Es jūtos labi. Meitene ar maizes gabaliņu uzslaucīja no šķīvja šķiņķa taukus, kuros bija cepta forele.

-    No rīta atlidoja vēl viens putns. Ketlīna nezināja, kāpēc to pateica. Mestrs mani uzreiz pamodināja. Viņš rīkojās apzinīgi, tomēr ne pārāk jauki. Nepavisam ne jauki. Viņa nebija grasījusies to stāstīt Brīnai. Par notikušo zināja tikai viņa pati un mestrs Vīmens, un Ketlīna bija nolēmusi, ka tam tā arī jāpaliek, tikai… tikai…

"Kas tikai? Muļķa sievišķi, vai tiešām tu domā, ka, paturot to kā noslēpumu savā sirdī, notikušais kļūs mazāk īsts? Ka tad, ja tu nevienam to neizstāstīsi, nekad par to nerunāsi, tas pārvērtīsies tikai sapnī? Pat ne sapnī pusaizmirstā murgā? Ak, ja dievi spētu būt tik žēlsirdīgi…"

-   Vai ziņas no Karaļa ostas? Brīna apvaicājās.

-    Kaut nu tā būtu bijis. Putns atlidoja no Servīnu cietokšņa, no mana komandanta sīra Rodrīka. Tumši spārni, tumši vārdi. Viņš ir sapulcinājis tik vīru, cik bija iespējams, un dodas uz Ziemmalu, lai atkarotu cietoksni. Cik gan mazsvarīgi tas tagad izklausījās. Taču viņš teica… viņš rakstīja… viņš man paziņoja, viņš…

-    Kas noticis, manu pavēlniec? Vai kādas ziņas par jūsu dēliem?

Cik vienkāršs jautājums. Kaut nu arī atbilde uz to būtu tikpat vienkārša. Kad Ketlīna mēģināja runāt, bet vārdi iesprūda kaklā. Man vairs nav citu dēlu bez Roba. Viņa izmocīja šos baisos vārdus neiešņukstoties un par to jutās priecīga.

Brīna ar šausmām paskatījās viņā. Manu pavēlniec?

-     Brens un Rikons mēģināja bēgt, taču tika sagūstīti dzirnavās pie Zilupes. Teons Grejdžojs ir uzspraudis viņu galvas uz Ziemmalas sienām. Teons Grejdžojs, kurš no desmit gadu vecuma ēda pie mana galda. "Es to pateicu, lai dievi man piedod. Es to pateicu un padarīju par notikušu."

Brīnās seja izsmērējās miklā plankumā. Meitene pasniedzās pāri galdam, taču pirksti sastinga sprīdi pirms Ketlīnas rokām, it kā pieskāriens varētu likties nevēlams. Man… man trūkst vārdu, manu pavēlniec. Manu labo pavēlniec. Jūsu dēli, viņi… tagad viņi ir pie dieviem.

-    Vai tiešām? Ketlīna strupi vaicāja. Kāds dievs pieļautu kaut ko tādu? Rikons bija teju zīdainis. Kā gan viņš varēja būt pelnījis šādu nāvi? Un Brens… kad es devos projām no ziemeļiem, viņš vēl nebija atvēris acis pēc kritiena. Man nācās posties ceļā, pirms viņš bija pamodies. Tagad es nekad vairs nevarēšu atgriezties pie Brena, dzirdēt viņa smieklus. Viņa parādīja Brīnai plaukstas un pirkstus. Šī rētas… viņi atsūtīja slepkavu, lai tas pārgrieztu aizmigušajam Brenam kaklu. Mans dēls būtu miris jau todien un es kopā ar viņu, ja Brena vilks nebūtu izplēsis tam vīram rīkli. Šie vārdi lika Ketlīnai uz mirkli apklust. Laikam jau Teons ir nogalinājis arī vilkus. Viņam tas bija jāizdara, citādi… Es biju pārliecināta, ka zēni būs drošībā tikmēr, kamēr viņiem līdzās būs dižvilki. Gluži kā Pelēkais Vējš, kurš ir blakus Robam. Bet manām meitām vilku vairs nav.

Pēkšņā sarunas tēmas maiņa pārsteidza Brīnu. Jūsu meitas…

-    Sansa jau triju gadu vecumā bija jaunkundze, vienmēr tik pieklājīga un izpatikt alkstoša. Vairāk par visu viņai patika stāsti par varonīgiem bruņiniekiem. Vīrieši teica, ka viņa izskatoties pēc manis, taču, kad Sansa izaugs, viņa būs daudz skaistāka par mani, to uzreiz var redzēt. Es bieži raidīju kalponi projām, lai pati varētu izsukāt meitai matus. Viņai bija kastaņbrūni mati, gaišāki par manējiem un tik biezi un mīksti… lāpu gaisma izcēla tajos rudumu, un tad tie spīdēja kā varš.

-     Un Ārija, jā… Ketlīna turpināja. Neda viesi viņu bieži noturēja par staļļapuiku, ja tiem gadījās iejāt pilī bez pieteikšanās. Jāatzīst, viegli ar Āriju nebija. Pa pusei puika, pa pusei vilcēns. Atlika viņai kaut ko aizliegt, lai tas kļūtu par meitas karstākajām ilgām. Viņai bija Neda garā seja un brūni mati, kas vienmēr izskatījās tā, it kā tajos ligzdotu putns. Man bieži nolaidās rokas, domājot, kā es viņu izaudzināšu par dāmu. Viņa krāja rētas tāpat kā citas meitenes krāj lelles, un teica visu, ko domāja. Man liekas, ka arī viņa ir mirusi. Kad Ketlīna to pateica, likās, ka milzīga roka saspiež viņas krūtis. Es, Brīna, gribu, lai viņi visi mirst. Teons Grejdžojs pats pirmais, tad Džeimijs Lanisters un Serseja, un Velnēns. Visi, visi kā viens. Bet manas meitenes… manas meitenes…

-    Karalienei… viņai taču pašai ir maza meitiņa. Brīna neveikli ieminējās. Un arī dēli līdzīgā vecumā kā jūsējie. Kad viņa uzzinās par notikušo, varbūt viņa… varbūt viņa apžēlosies un…

-    Atsūtīs manas meitas atpakaļ sveikas un veselas? Ketlīna skumji pasmaidīja. Tu, bērns, vēl esi tik maigi nevainīga. Es varētu to vēlēties… taču nē. Robs atriebsies par saviem brāļiem. Ledus spēj nogalināt tikpat labi kā uguns. Par Ledu sauca Neda zobenu. Valīrijas tērauds, tūkstoš kaluma vilnīšu iezīmēts, tik ass, ka baidījos tam pieskarties. Roba zobens ir tik truls kā milna salīdzinājumā ar Ledu. Viņam, es baidos, nebūs viegli nocirst Teonam galvu. Stārki nekad neizmanto bendes. Neds vienmēr teica, ka vīram, kurš piespriež nāvi, pašam arī jāceļ zobens. Tiesa, viņam šis pienākums nekad nav sagādājis ne mazāko prieku. Bet man tas sagādātu. Tā gan. Viņa atkal paskatījās uz rētu klātajām plaukstām, atvēra tās un sažņaudza, tad lēnām pacēla acis. Es aizsūtīju viņam vīnu.

-    Vīnu? Brīna apjuka. Robam? Vai… Teonam Grejdžojam?

-    Karaļkāvim. Šis paņēmiens bija izrādījies varen noderīgs Kleosa Freja gadījumā. "Es ceru, ka tu, Džeimij, esi izslāpis. Es ceru, ka tavs kakls ir izkaltis sauss." Es gribētu, lai tu nāc kopā ar mani.

-    Kā vēlaties, manu pavēlniec.

-    Lieliski. Ketlīna strauji piecēlās. Paliec un mierīgi pabeidz maltīti. Es vēlāk kādu atsūtīšu tev pakaļ. Ap pusnakti.

-    Tik vēlu, manu pavēlniec?

-    Pazemē nav logu. Tur, lejā, viena stunda līdzinās citai, un arī man visas stundas ir kā pusnakts. Soļiem atbalsojoties tukšajā zālē, Ketlīna aizgāja. Kāpdama pa kāpnēm uz valdnieka Hostera istabām, viņa dzirdēja, kā ārā sauc "Tūlij!" un "Kausu! Kausu jaunajam, varonīgajam valdniekam!" Mans tēvs vēl nav miris, viņa gribēja līksmotājiem uzkliegt. "Mani dēli ir miruši, bet mans tēvs vēl ir dzīvs, nolādēts, un viņš vēl arvien ir jūsu valdnieks."

Valdnieks Hosters gulēja, cieši aizmidzis. Viņš nesen izdzēra kausu sapņu vīna, pavēlniec, mestrs Vīmens paskaidroja. Pret sāpēm. Viņš nesapratīs, ka tu esi šeit.

-    Tam nav nozīmes, Ketlīna atbildēja. "Viņš ir vairāk miris nekā dzīvs, tomēr dzīvāks nekā mani nabaga mīļie dēli."

-     Manu pavēlniec, vai es varu tev kā palīdzēt? Varbūt kādu miega uzlējumu?

-     Paldies, mestr, man neko nevajadzēs. Manas bēdas nav iespējams izgulēt. Brens un Rikons ir pelnījuši ko vairāk. Ejiet un līksmojiet, es kādu laiciņu pasēdēšu kopā ar tēvu.

-   Kā vēlies, manu pavēlniec. Vīmens paklanījās un atstāja viņu vienu.

Valdnieks Hosters gulēja uz muguras ar pavērtu muti, katrs elpas vilciens kā klusa, svelpjoša nopūta. Viena roka nokarājās pāri matrača malai, bāls, trausls bezmiesas veidojums, tomēr silta, kad viņa tai pieskārās. Ketlīna ieslidināja starp tēva pirkstiem savējos un sažņaudza tos. "Lai cik stipri es viņu turētu, es nespēšu viņu te noturēt," viņa skumīgi nodomāja. "Man jāļauj viņam iet." Taču viņas pirksti negribēja atliekties.

-    Man nav neviena, ar ko aprunāties, tēv, viņa sacīja. Es lūdzos, bet dievi neatbild. Viņa viegli noskūpstīja valdnieka Tūlija roku. Āda bija silta, un zem tās blāvā caurspīdīguma kā upes sazarojās vēnas. Zem pils mūriem plūda dižākas upes, Sarkanais Atzars un Akmeņkrāce, un tās plūdīs mūžam, bet upes tēva rokā drīz izsīks. Pārāk drīz šīs straumes sastings. Pagājušajā naktī es sapņoju par laiku, kad mēs ar Līsu apmaldījamies, jādamas atpakaļ no Jūrassardzes. Vai tu atceries? Nolaidās savāda migla un mēs atpalikām no pārējiem. Viss bija pelēks, un es neredzēju tālāk par pēdu no mana zirga purna. Mēs pazaudējām ceļu. Koku zari bija kā garas, izkaltušas rokas, kas mēģināja mūs satvert, kad jājām garām. Līsa sāka raudāt, un, kad es mēģināju kliegt, migla likās aprijam skaņu. Taču Petīrs zināja, kur mēs esam, viņš devās atpakaļ un atrada mūs…

-   Bet tagad, viņa pēc brīža piebilda, mani neviens neatradīs, vai ne? Šoreiz ceļš ir jāatrod man pašai, un tas ir grūti, tik ļoti grūti.

-    Es vēl arvien atceros Stārku vārdus. Ziema ir atnākusi, tēt. Vismaz man. Man. Tagad Robam ir jācīnās ne vien pret Lanisteriem, bet arī pret Grejdžojiem, un par ko? Par zelta kroni un dzelzs krēslu? Vai tad šī zeme nav izlējusi gana daudz asiņu? Es vēlos, lai manas meitenes atgriežas pie manis. Es vēlos, lai Robs noliek zobenu un izvēlas kādu glītu Voldera Freja meitu, kas padarīs viņu laimīgu un dāvās viņam dēlus. Es vēlos atgūt Brenu un Rikonu, es vēlos… Ketlīna nolaida galvu. Es vēlos, viņa vēlreiz atkārtoja, bet tad viņai vairs nebija ko teikt.

Pēc kāda laiciņa svece nosprakšķēja un izdzisa. Mēnessgaisma slīpi krita starp slēģu listēm, klājot gaiši sudrabotas svītras pāri tēva sejai. Viņa varēja saklausīt Straujupes valdnieka smagās elpas kluso švīkstoņu, bezgalīgo ūdeņu šalku, kādas mīlas dziesmas tikko jaušamos, saldsērīgos akordus, kas plūda no pagalma. Reiz mīlēju meiču, tik kvēlu kā rudens, Rīmunds dziedāja, un saulriets tai mirdzēja matos.

Ketlīna pat nepamanīja, kad apklusa dziedāšana. Pagāja vairākas stundas, bet likās, ka pagājis tikai mirklis, kad durvīs parādījās Brīna. Manu pavēlniec, viņa klusi pavēstīja. Ir pienākusi pusnakts.

"Tēv, ir pienākusi pusnakts," viņa nodomāja, "un man ir jāpilda mans pienākums." Viņa atlaida valdnieka Hostera roku.

Cietumsargs bija necils mazs vīrelis ar sīkiem, pārplīsušiem asinsvadiem uz deguna. Abas nācējas pārsteidza viņu noliekušos pār alus kausu un baložu pīrāga atliekām. Viņš bija vairāk nekā mazliet iereibis. Viņš aizdomīgi paskatījās uz sievietēm. Piedodiet, kundze, bet valdnieks Edmūrs piekodināja, ka pie Karaļkāvja nedrīkst nevienu laist bez rakstiskas viņa pavēles ar visu zīmogu.

-     Valdnieks Edmūrs? Vai varētu būt tā, ka mans tēvs ir miris, bet man par to neviens nav paziņojis?

Cietumsargs aplaizīja lūpas. Nē, kundze, man par to nekas nav zināms.

-    Tu vai nu atvērsi celli, vai nāksi kopā ar mani pie valdnieka Hostera, lai paskaidrotu, kāpēc tu iedomājies man atteikt.

Vīrelis nolaida acis. Kā pavēlat. Atslēgas žvadzēja, iekārtas ķēdē pie kniedēm greznotas ādas siksnas, kas bija apjozta viņam ap vidukli. Viņš kaut ko pie sevis murmināja, pārskatīdams tās, līdz atrada vajadzīgo atslēgu, kas derēja Karaļkāvja celles durvīm.

-    Ej atpakaļ pie sava alus kausa un atstāj mūs vienas, viņa pavēlēja. Pie zemajiem griestiem āķī karājās eļļas lampa. Ketlīna to paņēma un uzgrieza lielāku liesmu. Brīna, pielūko, lai mani neviens netraucētu.

Pamājusi meitene ieņēma vietu ārpusē pie celles durvīm. Viņas plauksta balstījās uz zobena spala. Pasauciet mani, ja būšu vajadzīga.

Ketlīna ar plecu atstūma smagās, ar dzelzi apkaltās koka durvis un iegāja nelāgi smakojošajā tumsā. Šīs bija Straujupes "iekšas", un oda te atbilstoši. Zem kājām knikstēja veci salmi. Sienu krāsu vietām bija noēdis salpetris. Cauri akmens mūrim tik tikko varēja saklausīt Akmeņkrāces čalu. Lampa vienā celles stūrī izgaismoja izkārnījumiem pārpildītu spaini, bet otrā kamolā sarāvušos stāvu. Vīna krūka neskarta stāvēja pie durvīm. "Tātad viltība nav izdevusies. Man laikam jāpriecājas, ka cietumsargs nav izdzēris to pats."

Nožvadzinādams ap plaukstu locītavām sakaltās ķēdes, Džeimijs pacēla rokas, lai aizsegtu seju. Valdniece Stārka, viņš noteica no ilgās klusēšanas ķērkstošā balsī. Baidos, ka šādā stāvokli nevarēšu jūs pieņemt.

-    Paskatieties uz mani, sīr.

-     Gaismā man sāp acis. Esiet tik laipna, pagaidiet mirkli. Kopš nakts, kad Džeimiju Lanisteru sagūstīja Čukstu mežā, viņš nebija redzējis bārdasnazi, un tagad pinkaina bārda klāja viņa seju, kas reiz bija tik ļoti līdzinājusies karalienes vaigam. Lampas gaismā matiņi zeltaini uzmirdzēja, tāpēc Lanisters atgādināja dižu, dzeltenu zvēru, kas izskatījās vareni, pat sakalts ķēdēs. Nemazgātie mati krita uz pleciem šķipsnās un grīstēs, drēbes uz viņa ķermeņa trūdēja, seja bija bāla un izmocīta, tomēr pat tagad šī vīrieša spēks un skaistums bija acīm redzams.

-    Redzu, ka neesat iekārojis manis sūtīto vīnu.

-    Tik pēkšņa labvēlība likās mazliet aizdomīga.

-    Es jebkurā mirklī varu jums nocirst galvu. Kāpēc man vajadzētu jūs noindēt?

-     Indes izraisītu nāvi nav grūti uzdot par dabisku. Grūtāk būtu kādam iestāstīt, ka man vienkārši nokrita galva. Vēl arvien sēdēdams uz grīdas, viņš pacēla samiegtās, kaķiski zaļās acis, kas pamazām aprada ar gaismu. Es lūgtu jūs apsēsties, taču jūsu brālim nav labpaticies apgādāt mani ar krēslu.

-    Es tīri labi spēšu nostāvēt kājās.

-    Vai tiešām? Man jāatzīst, jūs izskatāties briesmīgi. Lai gan varbūt vainīgs ir šejienes apgaismojums. Ķēdēs sakaltas bija gan viņa plaukstu locītavas, gan potītes, turklāt visas sprādzes savienotas savā starpā, lai Džeimijam nebūtu ērti nedz stāvēt, nedz gulēt. Potīšu ķēdes bija piekaltas pie sienas. Vai manas rokassprādzes jums liekas gana smagas, vai varbūt esat atnākusi uzdāvināt man vēl kādas? Es varētu tās skaisti pažvadzināt, ja jūs tas iepriecinātu.

-     Tā ir jūsu paša vaina, viņa atgādināja. Mēs bijām ievietojuši jūs krietni ērtākā torņa cellē, kas atbilda jūsu dižciltībai un vārdam. Jūs mums atmaksājāt ar bēgšanas mēģinājumu.

-    Celle ir un paliek celle. Zem Rūdas klintīm ir arī tādas, salīdzinājumā ar kurām šī atgādina saulainu dārzu. Kādu dienu, iespējams, es jums varēšu tās parādīt.

"Ja viņš ir nobijies, tad labi to slēpj," Ketlīna nodomāja. Sīr, vīram ar ķēdēs sakaltām rokām un kājām vajadzētu locīt savu mēli mazliet uzmanīgāk. Es neierados šeit, lai jūs man draudētu.

-    Nē? Tad noteikti atnācāt, lai papriecātos ar mani? Runā, ka atraitnes mēdzot nogurt no savām tukšajām gultām. Mēs Karaļsardzē zvēram nekad neprecēties, bet es pieļauju, ka tomēr varētu jums pakalpot, ja tas ir tas, kas jums nepieciešams. Ielejiet mums vīnu, nometiet kleitu, un paskatīsimies, vai es spēšu ar to tikt galā.

Ketlīna ar pretīgumu paskatījās uz Lanisteru. "Vai gan iespējams par šo vīru vēl skaistāks un vienlaikus arī negantāks cilvēks?" Ja jūs to pateiktu mana dēla klātbūtnē, viņš jūs nogalinātu par to vien.

-    Tikai tad, ja es vēl arvien nēsātu šīs rotas. Džeimijs Lanisters, pacēlis rokas pret pavēlnieci Stārku, pažvadzināja ķēdes. Mēs abi zinām, ka tas puišelis baidās cīnīties ar mani divkaujā.

-     Mans dēls vēl ir jauns, tomēr, ja jūs uzskatāt viņu par muļķi, jūs rūgti maldāties… un, ja pareizi atceros, jūs tā vis nemētājāties ar izaicinājumiem, kad jums aiz muguras bija vesela armija.

-    Vai arī senatnē Ziemas karaļi slēpās aiz mātes brunčiem?

-    Man tas sāk apnikt, sīr. Es vēlējos šo to uzzināt no jums.

-    Kāpēc gan man būtu jelkas jums jāstāsta?

-    Lai izglābtu savu dzīvību.

-    Jūs domājat, ka es baidos no nāves. Tas likās viņu uzjautrinām.

-    Jums vajadzētu baidīties. Jūsu noziegumi ir pelnījuši mūžīgas mocības visdziļākajā no septiņām ellēm, ja dievi ir taisnīgi.

-     Par kādiem dieviem jūs runājat, valdniece Ketlīna? Par kokiem, kuru priekšā lūdzās jūsu vīrs? Vai tie viņam noderēja, kad mana māsa nocirta tam galvu? Džeimijs iesmējās. Ja dievi pastāv, tad kāpēc šajā pasaulē ir tik daudz sāpju un netaisnības?

-    Jums līdzīgo dēļ.

-    Man nav neviena līdzīga. Es tāds esmu vienīgais.

"Te nav nekā cita bez uzpūtības, lepnības un prātu zaudējuša vīra tukšās drosmes. Es velti tērēju laiku. Ja viņā reiz mājoja kaut dzirkstīte goda, tad tā ir sen nodzisusi." Ja jūs nevēlaties ar mani runāt, lai tā būtu. Izdzeriet vīnu vai iečurājiet tajā, sīr, man tas ir gluži vienalga.

Kad viņas roka uzgūlās uz durvju roktura, viņš ierunājās: Valdniece Stārka. Viņa pagriezās, nogaidīja. Šajā miklumā daudz kas sarūsē, Džeimijs turpināja. Pat cilvēka labās manieres. Palieciet, un jūs dzirdēsiet atbildes… par zināmu maksu.

"Kauna gan viņam nav."Gūstekņi nenosaka maksu.

-     Ak, manējā būs gana pieticīga. Jūsu cietumsargs stāsta man tikai un vienīgi negantus melus. Vienu dienu viņš apgalvo, ka āda esot novilkta Sersejai, jau nākamajā tas ir mans tēvs. Atbildiet uz maniem jautājumiem, un es atbildēšu uz jūsējiem.

-    Patiesi?

-    Ak tad jūs vēlaties patiesību? Uzmanieties, kundze. Tīrions apgalvo, ka cilvēki bieži sākoties alkstam patiesību, taču reti kuram patīkot tās garša.

-    Es esmu gana stipra, lai uzklausītu visu, ko jūs esat gatavs teikt.

-    Kā vēlaties. Bet vispirms, ja jūs būtu tik laipna… vīnu. Mans kakls ir izkaltis.

Ketlīna pakāra lampu pie durvīm un pastūma krūku un krūzīti tuvāk gūsteknim. Pirms norīt vīna malku, Džeimijs paskalināja to mutē.

-    Skābs un nelāgs, viņš noteica, bet būs jau labi. Viņš atspiedās ar muguru pret sienu, pievilka ceļgalus pie krūtīm un paskatījās uz sievieti.

-    Kāds būs jūsu pirmais jautājums, valdniece Ketlīna?

Nezinādama, cik ilgi vēl šī spēlite vilksies, Ketlīna nolēma ķerties vērsim pie ragiem. Vai jūs esat Džofreja tēvs?

-    Jūs nekad neuzdotu šo jautājumu, ja nezinātu atbildi.

-    Es vēlos to dzirdēt no jūsu mutes.

Cietumnieks paraustīja plecus. Džofrejs ir manējais. Tāpat kā pārējie Sersejas auklējumi, cik nu es saprotu.

-    Jūs atzīstat, ka esat paša māsas mīļākais?

-    Es vienmēr esmu mīlējis māsu, un jūs man esat parādā divas atbildes. Vai visi manējie ir dzīvi?

-    Man ziņoja, ka sīrs Stefords Lanisters esot kritis pie Vēršu Brasla.

Džeimiju tas, šķiet, neuztrauca. Māsa viņu sauca par tēvoci Ēzeļ-

galvu. Mani vairāk interesē Serseja un Tīrions. Kā arī tēvs.

-    Viņi visi trīs ir dzīvi. "Bet es ceru, ka tas drīz mainīsies, ja dievi būs labvēlīgi."

Džeimijs iedzēra vēl pāris malku vīna. Jūsu nākamais jautājums.

Ketlīna prātoja, vai viņš uzdrīkstēsies godīgi atbildēt uz nākamo jautājumu, vai tomēr samelos. Kā Brens nokrita no torņa?

-    Es izgrūdu viņu pa logu.

Vieglums, ar kādu viņš to pateica, lika Ketlīnai uz mirkli pazaudēt balsi. "Ja man būtu nazis, es viņu nogalinātu te un tagad," viņa nodomāja, taču tad atcerējās meitas. Kaklam aizžņaudzoties, viņa sacīja: Jūs bijāt bruņinieks, jūs zvērējāt, ka aizstāvēsiet vājos un nevainīgos.

-    Vājš gan viņš bija, bet, iespējams, ne gluži nevainīgs. Viņš izspiegoja mūs.

-    Brens nekad nevienu neizspiegoja.

-    Tad vainojiet savus dārgos dievus, kuri atveda zēnu pie mūsu loga un lika ieraudzīt to, ko viņam nevajadzēja redzēt.

-    Vainot dievus? viņa pārvaicāja, nespēdama noticēt savām ausīm. Jūsu roka viņu pagrūda. Jūs gribējāt, lai viņš mirst.

Važas klusi nošķindēja. Es loti reti grūžu bērnus no torņiem, lai uzlabotu viņu veselību. Jā, es gribēju, lai viņš mirst.

-     Un, kad viņš nenomira, jūs zinājāt, ka esat apdraudēti vēl vairāk nekā iepriekš, tāpēc samaksājāt tam ložņām kārtīgu zutni sudraba, lai Brens nekad nepamostos.

-    Vai tiešām? Džeimijs pacēla krūzīti un iedzēra lielu malku. Es nenoliegšu, mēs par to spriedām, bet jūs bijāt pie zēna dienu un nakti, tur bieži iegriezās arī mestrs un pavēlnieks Edards, un kur nu vēl sargi un nolāpītie dižvilki… man būtu nācies apkaut pusi Ziemmalas. Un kāpēc gan lieki censties, ja izskatījās, ka zēns nomirs pats?

-    Ja jūs man melojat, šī saruna ir beigusies. Ketllna pastiepa pret Lanisteru rokas, lai viņš varētu apskatīt viņas pirkstus un plaukstas. Virs, kurš nāca, lai pārgrieztu Brena rīkli, atstāja man šis rētas. Vai jūs zvērat, ka jums ar šo slepkavu nav nekāda sakara?

-    Pie sava Lanistera goda.

-    Jūsu Lanistera gods nav šī vērts. Viņa ar spērienu apgāza izkārnījumu spaini. Brūnais, smirdošais ķīselis lēni vēlās pāri cellei, iesūkdamies salmos.

Džeimijs Lanisters parāvās nostāk no mikluma, cik nu tālu viņam ļāva pārvietoties ķēdes. Iespējams, mans gods tiešām ir aptraipīts ar sūdiem, nenoliegšu, taču es vēl nekad neesmu līdzis kādu citu, lai viņš nogalina manā vietā. Valdniece Stārka, jūs varat domāt, ko gribat, bet, ja es būtu gribējis, lai jūsu Brens mirst, es būtu viņu nogalinājis pats.

"Lai dievi žēlīgi, viņš runā patiesību." Ja slepkavu nesūtījāt jūs, to izdarīja jūsu māsa.

-   Es to zinātu. Serseja no manis neko neslēpa.

-   Tad Velnēns.

-   Tīrions ir tikpat nevainīgs kā Brens. Viņš nekāpelēja apkārt, mēģinot ielūrēt citu logos.

-    Kāpēc slepkavam bija viņa duncis?

-    Kāds duncis?

-    Garš, viņa sacīja, ar rokām parādot tā aptuveno garumu, vienkāršs, bet godam darināts, ar Valīrijas tērauda asmeni un pūķakaula spalu. Jūsu brālis to vinnēja no valdnieka Bailiša turnīrā, kas tika rīkots par godu prinča Džofreja vārda dienai.

Lanisters ielēja, iedzēra, ielēja un tad ieskatījās vīna krūzītē. Šis vīns liekas kļūstam arvien pieklājīgāks, jo vairāk es to izdzeru. Iedomājieties tik. Es šķiet atceros dunci, kuru jūs man aprakstījāt. Vinnēja, jūs sakāt? Kā?

-     Liekot likmi uz jums, kad jūs cīnījāties ar Ziedu bruņinieku. Taču, izteikusi šos vārdus, Ketllna aptvēra, ka kaut ko sajaukusi. Nē… vai bija otrādi?

-    Derībās Tīrions vienmēr derēja uz mani, Džeimijs sacīja, bet todien sīrs Lorass notrieca mani no zirga. Pārrēķināšanās. Es novērtēju puiku pārāk zemu, taču kāda gan tam nozīme. Lai ko mans brālis lika uz spēles, viņš zaudēja… bet jūsu minētais duncis tiešām nonāca citās rokās, es tagad to atceros. Tovakar dzīrēs Roberts man to rādīja. Viņa augstībai patika kaisīt sāli manās brūcēs, jo īpaši tad, kad viņš bija piedzēries. Un kad gan viņš nebija piedzēries?

Ketllna atcerējās, ka Tīrions Lanisters bija stāstījis tieši to pašu, kad viņi jāja cauri Mēness kalniem. Toreiz viņa Velnēnam nenoticēja. Petīrs bija apzvērējis ko citu, Petirs, kurš reiz viņai bija gandrīz kā brālis, Petirs, kurš mīlēja viņu tik ļoti, ka cīnījās divkaujā par viņas roku… taču, ia 1 )žeimijs un Tīrions apgalvoja vienu un to pašu, ko gan tas nozīmēja? brāļi nebija redzējušies vairāk kā gadu, kopš viesošanās Ziemmalā. Vai jūs mēģināt mani piekrāpt? Kaut kur slēpās lamatas.

-    Es atzinos, ka izgrūdu jūsu mīļo puišeli pa logu, kāpēc gan lai es melotu par šo nazi? Viņš izdzēra vēl vienu vīna krūzi. Domājiet, ko gribat, mani sen vairs neinteresē, ko cilvēki par mani saka. Un tagad mana kārta. Vai Roberta brāļi ir devušies karā?

-Ir.

-   Tā nu gan bija pieticīga atbilde. Pastāstiet ko vairāk, citādi arī mana nākamā atbilde būs tikpat īsa.

-    Staniss dodas uz Karaļa ostu, viņa nelabprāt sacīja. Renlijs ir miris. Viņu pie Rūgtā Tilta ar man nesaprotamas melnās maģijas palīdzību nogalināja paša brālis.

-   Žēl gan, Džeimijs noteica. Man Renlijs tīri labi patika, par Stanisu gan es to nevarētu teikt. Kurā pusē ir nostājušies Tīreli?

-   Sākumā viņi pieslējās Renlijam. Tagad es nezinu.

-   Jūsu zēns droši vien jūtas vientuļi.

-    Pirms dažām dienām Robam palika sešpadsmit… pieaudzis vīrietis, turklāt karalis. Viņš ir uzvarējis visās kaujās. Beidzamās ziņas, ko saņēmām no viņa, vēstīja, ka viņš ir ieņēmis Vesterlingu klinti.

-   Bet viņš vēl nav stājies pretī manam tēvam?

-    Kad tas notiks, Robs viņu sakaus. Tāpat kā viņš sakāva jūs.

-   Viņš pārsteidza mani negaidot. Gļēvuļa paņēmiens.

-    Jūs uzdrīkstaties runāt par paņēmieniem? Jūsu brālis Tīrions atsūtīja slepkavas, ietērptus sūtņu drānās, zem miera karoga.

-   Ja šajā cellē sēdētu viens no jūsu dēliem, vai tad viņa brāļi nerīkotos tāpat?

"Manam dēlam nav brāļu," viņa nodomāja, taču zināja, ka neatklās savas sāpes šādam briesmonim.

Džeimijs iedzēra vīnu. Ko gan nozīmē brāļa dzīvība, ja runa ir par godu, ko? Vēl viens malks. Tīrions ir gana gudrs, lai saprastu, ka jūsu dēls nekad nepieņems izpirkuma maksu par mani.

Ketlīna tam nevarēja nepiekrist. Roba karogneši jūs labprāt redzētu mirušu. Jo īpaši Rikards Kārstārks. Jūs Čukstu mežā nogalinājāt divus viņa dēlus.

-    Tos divus ar baltās saules zīmi? Džeimijs paraustīja plecus. Ja godīgi, es tobrīd mēģināju nogalināt jūsu dēlu. Tie pārējie vienkārši gadījās pa ceļam. Es viņus nonāvēju godīgā cīņā, kaujas mutulī. Jebkurš cits bruņinieks būtu rīkojies tāpat.

-    Kā gan jūs varat vēl arvien uzskatīt sevi par bruņinieku, ja esat lauzis visus jelkad dotos zvērestus?

Džeimijs pastiepās pēc krūkas, lai vēlreiz piepildītu krūzi. Tik daudz solījumu… viņi liek tev zvērēt atkal un atkal. Aizsargā karali. Klausi karalim. Glabā viņa noslēpumus. Pildi viņa pavēles. Atdod savu dzīvību par viņējo. Un cieni savu tēvu. Mīli savu māsu. Aizstāvi nevainīgos. Aizsargā vājos. Cieni dievus. Nepārkāp likumus. Pārāk daudz. Lai kā cilvēks rīkotos, viņš pārkāpj ja ne vienu, tad citu zvērestu. Viņš ierāva krietnu vīna malku un uz mirkli aizvēra acis, atspiezdams galvu pret salpetra traipu uz sienas. Es biju jaunākais vīrs Karaļsardzes vēsturē, kuram uzticēja balto apmetni.

-    Un jaunākais, kurš nodeva visu, ko šis apmetnis simbolizēja. Karaļkāvis.

-    Karaļkāvis, viņš rūpīgi atkārtoja. Kāds gan satriecošs karalis mums bija! Viņš pacēla vīnu. Par Airīsu Tārgārjenu, Otro sava vārda nesēju, septiņu valstību valdnieku un karaļvalsts aizstāvi. Un par zobenu, kas uzšķērda viņam rīkli. Par zelta zobenu, vai tad jūs nezināt. Līdz karaliskās asinis sarkani plūda pa tā asmeni. Tās ir Lanisteru krāsas sarkans un zelts.

Kad viņš iesmējās, Ketlīna saprata, ka vīns tomēr ir iedarbojies. Džeimijs bija izdzēris krūkas lielāko daļu un nu bija piedzēries. Tikai jums līdzīgs cilvēks var lepoties ar šādu rīcību.

-    Es jau jums teicu, man neviens nelīdzinās. Pasakiet man, valdniece Stārka, vai jūsu Neds kādreiz tika stāstījis, kā mira viņa tēvs? Vai viņa brālis?

-    Brendonu nožņaudza, tēvam redzot, un tad nogalināja arī valdnieku Rikardu. Baiss stāsts un sešpadsmit gadus sens. Kāpēc gan viņš par to vaicāja tieši tagad?

-    Nogalināja, tas tiesa, bet kā?

-    Laikam jau ar virvi vai cirvi.

Džeimijs iedzēra vēl vienu malku, tad noslaucīja muti. Nešaubos, ka Neds vēlējās jūs pažēlot. Viņa saldā, jaunā līgava, teju jaunava. Nu ko, jūs alkāt patiesības. Pajautājiet man. Mēs noslēdzām darījumu, es neko nedrīkstu jums atteikt. Vaicājiet.

-    Miris ir un paliek miris. "Es nevēlos to zināt."

-    Brendons atšķīrās no sava brāļa, vai ne? Viņam dzīslās ritēja asinis, ne auksts ūdens. Tajā ziņā viņš vairāk līdzinājās man.

-    Brendons nekādi nelīdzinājās jums.

-    Ja jūs tā apgalvojat. Jums abiem vajadzēja apprecēties.

-     Viņš bija ceļā uz Straujupi, kad… Savādi, ka vēl tagad, runājot par senajiem notikumiem, viņai aizžņaudzās kakls. … kad uzzināja par lāennu un uzreiz devās uz Karaļa ostu. Tas bija pārsteidzīgi. Viņa atcerējās, kā bija trakojis pašas tēvs, kad ziņas sasniedza Straujupi. "Cēlais muļķis," tā valdnieks Tūlijs nosauca Brendonu.

Džeimijs ielēja beidzamo krūzīti vīna. Viņš iejāja Sarkanajā cietoksnī kopā ar dažiem biedriem un sāka saukt princi Rīgeru, lai tas iznāk no pils un mirst. Taču Rīgera pilī nebija. Airīss pavēlēja sargiem visus apcietināt par mēģinājumu nogalināt karaļa dēlu. Arī pārējie bija valdnieku dēli, ja atmiņa neviļ.

-     ītens Glovers bija Brendona ieroču nesējs, Ketlīna atcerējās. Viņš vienīgais palika dzīvs. Pārējie bija Džeforijs Malisters, Kīls Roiss un Elberts Arīns, Džona Arīna brāļadēls un mantinieks. Cik savādi, pēc visiem šiem gadiem viņa vēl atcerējās puišu vārdus. Airīss apsūdzēja viņus nodevībā un izsauca uz tiesu tēvus atbildēt par šo noziegumu, dēlus paturot kā ķīlniekus. Kad viņi ieradās, karalis pavēlēja bez tiesas visus nogalināt. Gan tēvus, gan dēlus.

-     Īstenībā tiesa notika. Džeimijs turpināja. Ja to tā var saukt. Valdnieks Rikards pieprasīja tiesu ar divkauju, un karalis apmierināja viņa vēlmi. Stārks ietērpās kaujai, domādams, ka nāksies stāties pretī kādam no Karaļsardzes. Iespējams, man. Tā vietā viņu aizveda uz troņa zāli un piekāra pie sijām, kamēr divi no Airīsa piromantiem aizkūra zem viņa sārtu. Karalis paziņoja, ka Tārgārjenu nama čempions būšot uguns. Tāpēc valdniekam Rikardam, lai pierādītu savu nevainību valsts nodevībā, vajadzēšot tikai… nesadegt.

-    Kad uguns jau liesmoja, ieveda Brendonu. Viņa rokas bija sakaltas ķēdēs aiz muguras, bet ap kaklu Stārkam bija apmesta samērcētas ādas cilpa, kas savienota ar ietaisi, ko karalis savulaik bija atvedis no Tīrošas. Brendona kājas bija brīvas, un viņa zobens nolikts tā, ka viņš teju, teju spēja to aizsniegt.

-     Piromanti cepināja pavēlnieku Rikardu lēnītēm, neļaudami liesmām uzšauties pārāk augstu, bet arī mazliet uzpūzdami tās, kad uguns draudēja noplakt. Tā karstums bija jauks un vienmērīgs. Vispirms aizdegās pavēlnieka Rikarda apmetnis, tad viņa kamzolis, un drīz vien viņš bija tērpies tikai tēraudā un pelnos. Tagad viņš sākšot cepties, Airīss paziņoja… ja vien dēls neatbrīvošot tēvu. Brendons arī mēģināja to darīt, taču, jo vairāk viņš centās, jo ciešāk ap kaklu savilkās cilpa. Galu galā viņš pats nožņaudzās. Ja atgriežamies pie valdnieka Rikarda, tad viņa krūšu bruņas pamazām nokaita ķiršu sarkanas, zelts nokusa no piešiem un pilienu pa pilienam sapilēja ugunī. Es stāvēju Dzelzs troņa pakājē, tērpies savās baltajās bruņās un baltajā apmetnī, un centos domāt par Serseju. Pēc tam pats Džerolds Haitauers pasauca mani malā un paziņoja: Tu zvērēji aizstāvēt karali, ne tiesāt viņu. To teica Baltais Vērsis, uzticams līdz galam un krietni labāks cilvēks par mani, to visi zina.

-    Airīss… Ketlīna juta kaklā sakāpjam žulti. Stāsts bija tik baiss, ka varēja būt arī patiess, vismaz viņai radās tādas aizdomas. Airīss bija zaudējis prātu, to zināja visa karaļvalsts, bet, ja jūs vēlaties mani pārliecināt, ka nogalinājāt karali, lai atriebtu Brendonu Stārku…

-    Neko tādu es neapgalvoju. Stārki man neko nenozīmēja. Es teiktu, ka man liekas visai savādi, ka mani kāds mīl par labestību, kuru nekad neesmu izrādījis, bet tik daudzi ienīst par manu cēlāko rīcību. Roberta kronēšanas laikā man pavēlēja mesties uz ceļiem karalim pie kājām kopā ar dižmestru Pīselu un einuhu Varīsu, lai viņš varētu mums piedot mūsu noziegumus, pirms pieņemt savā dienestā. Kas attiecas uz jūsu Nedu, viņam vajadzēja skūpstīt roku tam, kas nogalināja Airīsu, taču viņš izvēlējās nīst pēcpusi, kuru dižais Stārks pieķēra sēžam Roberta tronī. Manuprāt, Neds Stārks mīlēja Robertu vairāk nekā brāli vai tēvu… vai pat jūs, kundze. Viņš nekad nebija neuzticīgs Robertam, vai ne? Džeimijs iesmējās piedzēruša cilvēka smieklus. Klau, valdniece Stārka, vai tas viss jums tiešām neliekas satriecoši smieklīgi?

-    Nekas no jūsu teiktā, Karaļkāvi, man neliekas smieklīgi.

-    Atkal šis vārds. Laikam jau tomēr es jūs nepisīšu, Īkstītis tak dabūja pamieloties ar jums pirmais, ko? Es nekad neēdu no cita cilvēka šķīvja. Turklāt jūs neesat ne uz pusi tik glīta kā mana māsa. Viņa smaids dūrās sirdī. Es nekad neesmu gulējis ne ar vienu citu sievieti kā tikai Serseju. Es savā ziņā esmu bijis uzticīgāks nekā jūsu Neds. Nabaga vecais, beigtais Neds. Tad kuram tagad ir sūdiem notraipīts gods, gribu jums vaicāt? Kā sauca to bastardu, kuru viņš sagādāja?

Ketlīna paspēra soli atpakaļ. Brīna.

-    Nē, tā viņu nesauca. Džeimijs Lanisters apgāza krūku virs mutes. Pa viņa seju notecēja vīna strūkliņa, spilgta kā asinis. Sniegs, tā viņu sauca. Tik balts vārds… gluži kā glītie apmetņi, kurus mums izsniedza Karaļsardzē, kad bijām nodevuši savus jaukos zvērestus.

Brīna atgrūda durvis un ienāca cellē. Jūs saucāt, manu pavēlniec?

-    Iedod man savu zobenu. Ketlīna pastiepa roku.

TEONS

Debesis klāja drūmi mākoņi, meži slējās miruši un sasaluši. Saknes mēģināja aizķert skrienošā Teona kājas, un kailie zari pātagoja seju, atstādami uz vaigiem asiņainas svītras. Viņš neprātā, kaklam aizžņaudzoties, traucās uz priekšu, sašķaidīdams lāstekas lauskās. "Žēlastību," viņš šņukstēja. Aiz muguras atskanēja stindzinošas gaudas, kas lika asinīm sastingt dzīslās. "Žēlastību, žēlastību." Kad viņš atskatījās pāri plecam, viņš ieraudzīja tuvojamies vilkus zirgu lielumā ar mazu bērnu galvām. "Ak, žēlastību, žēlastību!" No vajātāju mutēm asinis pilēja melnas kā darva un izdedzināja plankumus sniegā visur, kur tās nokrita. Ar katru soli nezvēri arvien tuvojās. Teons mēģināja paskriet ātrāk, taču kājas viņu neklausīja. Visiem kokiem bija sejas, un tie smējās par viņu, smējās, smējās, un tad atkal atskanēja kauciens. Viņš sajusta briesmoņu karsto elpu pakausī, tā dvakoja pēc sēra un iznīcības. "Viņi ir miruši, miruši, es redzēju viņus mirušus", viņš mēģināja iesaukties, "es redzēju viņu galvas, iemērktas darvā," taču, kad viņš atvēra muti, no tās izlauzās vien vaids, un tad kaut kas pieskārās viņam, Teons kliegdams pagriezās…

…un mēģināja pagrābt dunci, ko vienmēr nolika blakus gultai, taču pusmiegā nogrūda to uz grīdas. Vekss palēca atpakaļ. Aiz mēmā zēna stāvēja Smirdis, kura seju no apakšas izgaismoja svece, ko viņš turēja rokā. Kas ir? Teons nokliedzās. "Žēlastību". Ko jums vajag? Kāpēc jūs esat manā guļamistabā? Kāpēc?

Princi, Smirdis atbildēja, jūsu māsa ir ieradusies Ziemmalā. Jūs lūdzāt, lai jums paziņo, tikko viņa būtu klāt.

-    Sen bija laiks, Teons nomurmināja, izlaizdams pirkstus caur matiem. Viņš bija sācis bažīties, ka Aša grasās pamest viņu likteņa varā. "Žēlastību." Viņš paskatījās ārā pa logu, kur rītausmas pirmie stari tik tikko izgaismoja Ziemmalas torņus. Kur viņa ir?

-    Lorens aizveda viņu un viņas vīrus uz Lielo zāli ieturēties. Vai vēlaties viņu satikt jau tagad?

-    Jā. Teons pagrūda sāņus segas. Uguns kamīnā bija izdegusi, atstājot vien dažas kvēlojošas oglītes. Veks, karstu ūdeni. Viņš nevarēja pieļaut, ka Aša viņu redz izspūrušu un sviedros izmirkušu. Vilki ar bērnu sejām… Viņš nodrebinājās. Aizver slēģus. Likās, ka guļamistabā ir tikpat auksts kā murgu mežā.

Beidzamajā laikā visos viņa sapņos bija auksti, un katrs no tiem bija baisāks par iepriekšējo. Pagājušajā naktī viņš sapņoja, ka atkal atrodas dzirnavās un, nometies uz ceļiem, saģērbj mirušos. Bērnu locekļi sāka pamazām stingt, tāpēc likās, ka tie drūmi pretojas viņa pussasalušajiem pirkstiem, kas mauca kājās bikses, sēja auklas, vilka ar kažokādām apdarinātos zābakus kājās, kas vairs negribēja locīties, tad sasprādzēja kniedēm apsistu ādas jostu ap vidukli, kas likās vien sprīdi plats. Es nevēlējos, lai kaut kas tāds notiktu, viņš darbodamies klāstīja. Viņi man neatstāja citu izvēli. Līķi neko neatbildēja, tikai kļuva arvien aukstāki un smagāki.

Iepriekšējā naktī viņu apciemoja dzirnavnieka sieva. Teons vairs neatcerējās viņas vārdu, bet ķermeni gan atminējās mīkstas, spilveniem līdzīgas krūtis un strijas uz vēdera. Viņš atcerējās, kā tās nagi skrāpējās mugurā, kad viņš drāza sievieti. Pagājušajā naktī sapnī Teons atkal attapās viņas gultā, tikai šoreiz dzirnavniecei zobi bija ne vien augšā, bet arī apakšā. Viņa vienlaikus plosīja Grejdžoja rīkli un kumosu pa kumosam nokoda no viņa vīrieša mantības. Tas bija neprāts. Teons bija redzējis mirstam arī dzirnavnieka sievu. Gelmārs pāršķēla sievieti ar vienu cirvja cirtienu, kad viņa kliedzot lūdza Teonam žēlastību. "Liec mani mierā. Tevi taču nogalināja viņš, ne es. Un tagad arī viņš ir miris." Vismaz Gelmārs nemocīja Teonu sapņos.

Kad Vekss atgriezās ar ūdeni, sapnis bija atkāpies. Teons nomazgāja sviedrus un miegu no acīm un sāka lēnā garā ģērbties. Aša bija likusi viņam gaidīt gana ilgi. Tagad bija viņas kārta. Viņš izvēlējās atlasa tuniku ar melnām un zelta svītrām, kā arī smalku ādas kamzoli ar sudraba kniedēm… bet tad atcerējās, ka viņa nolāpītā māsa par skaistumu daudz augstāk vērtē ieročus. Lādēdamies viņš norāva drēbes un saģērbās vēlreiz, šoreiz izvēloties melnu vilnas vadmalu un bruņukreklu. Ap vidukli viņš aplika jostu ar zobenu un dunci, atcerēdamies vakaru, kad Aša bija pazemojusi viņu pie tēva galda. "Viņas saldais mazulītis, tā gan. Nu, ko, ari man ir nazis un es protu to likt lietā."

Pašās beigās viņš uzlika galvā kroni, aukstu pirksta resnuma dzelzs stīpu, kurā bija iestrādāti smagi melna dimanta kluči un zelta tīrradņi. Kalums bija greizs un neglīts, bet tur neko nevarēja darīt. Mikens gulēja zem zemes, un jaunajam kalējam neko daudz vairāk par naglām un pakaviem nevarēja uzticēt. Teons mierināja sevi, atgādinot, ka šis ir tikai prinča kronis. Kad viņu kronēs par karali, viņš liks pagatavot ko krietni smalkāku.

Aiz durvīm gaidīja Smirdis ar Urzenu un Kromu. Kopā ar vīriem Teons devās tikties ar māsu. Beidzamajā laikā, lai kurp viņš dotos, viņš visur ņēma līdzi sargus. Pat uz mazmājiņu. Ziemmala gribēja redzēt viņu mirušu. Vakarā, kad viņi atgriezās no Zīļupes, Drūmais Gelmārs paklupa uz kāpnēm, novēlās lejup vairākus pakāpienus un salauza muguru. Nākamajā dienā Agaru atrada ar pārgrieztu rīkli. Gīnirs Sarkandegunis kļuva tik piesardzīgs, ka atteicās no vīna, sāka gulēt bruņukreklā un bruņucepurē, kā arī savāca pie piķieriem vistrokšņaināko suni, lai tas viņu brīdinātu, ja kāds mēģinātu piezagties guļvietai. Par spīti visiem pūliņiem kādu ritu pili pamodināja šuneļa neprātīgās rejas. Kucēns kā traks auļoja ap aku, jo tajā peldēja noslīkušais Sarkandegunis.

Viņš nevarēja pieļaut, ka par slepkavībām nevienu nesoda. Fārlens varēja būt vainīgs tāpat kā jebkurš cits, tāpēc Teons sarīkoja tiesu, pasludināja piķieri par vainīgu un notiesāja ar nāvi, bet pat sodīšana izgāzās. Nometies ceļos pie bluķa, Fārlens noteica: Pavēlnieks nāvessodus, ko piesprieda, vienmēr pats arī izpildīja. Teonam bija divas iespējas vai nu ķerties pie cirvja, vai palikt par vārguli visu apkārtējo acīs. Grejdžojam bija sasvīdušas plaukstas, tāpēc kāts vēzienā sagriezās un pirmais cirtiens trāpīja Fārlenam starp pleciem. Jauneklim vajadzēja vēl trīs cirtienus, līdz viņam izdevās pāršķelt visus kaulus un muskuļus un galva noripoja no ķermeņa. Pēc tam Teons atcerējās neskaitāmās reizes, kad abi bija sēdējuši pie alus kausa, pļāpādami par suņiem un medībām, un viņam sametās nelaba dūša. "Man nebija citas izvēles," viņš gribēja uzkliegt līķim. "Dzelzī dzimušie neprot glabāt noslēpumus, viņiem bija jāmirst, taču kāds par to bija arī jāsoda." Vienīgais viņš vēlējās, kaut būtu izdevies Fārlenu nogalināt tīrāk. Nedam Stārkam nekad nevajadzēja vairāk par vienu cirtienu, lai nošķeltu kādam galvu.

Pēc Fārlena nāves neviens vairs negāja bojā, taču viņa vīri tik un tā staigāja drūmi un satraukti. Atklātā kaujā viņi nebīstas neviena, Melnais Lorens sacīja, taču gluži kas cits ir dzīvot starp ienaidniekiem, nezinot, vai vešeriene grasās tevi noskūpstīt vai nodurt, vai puika, kas apkalpo pie galda, pilda tev kausu ar alu vai ko nelāgu. Mums būtu labāk doties projām no šejienes.

-   Es esmu Ziemmalas princis! toreiz bija kliedzis Teons. Šī ir mana mītne, neviens vīrs mani no šejienes nepadzīs. Nē, un sieviete arī ne!

"Aša. Tas bija viņas roku darbs. Mana mīļā māsiņa, kaut svešie viņu ar zobenu pakaļā izdrāztu." Viņa gribēja piebeigt Teonu, lai varētu viņa vietā kļūt par tēva mantinieci. Tāpēc tas skuķis ļāva viņam te nīkt, nelikdamies ne zinis par steidzamajām pavēlēm ierasties Ziemmalā.

Kad viņš ienāca Lielajā zālē, māsa sēdēja Stārku augstajā krēslā un plēsa nost stilbiņu ceptai vistai. Telpā skanēja vīru balsis tur viņas kareivji un teonieši, kopā dzerdami, stāstīja cits citam par piedzīvoto. Valdīja tāds troksnis, ka Teona ienākšanu gandrīz neviens nepamanīja. Kur ir pārējie? viņš prasīja Smirdim. Pie steķu galdiem bija ne vairāk par piecdesmit kareivjiem, turklāt vairums bija Teona paša vīri. Ziemmalas Lielajā zālē varēja dzīrot pat desmit reižu lielāks pulks.

-    Te ir visi, manu princi.

-    Visi?… Cik tad vīru bija kopā ar māsu?

-    Divi desmiti, cik nu paguvu saskaitīt.

Teons Grejdžojs devās turp, kur vaļīgi izgāzusies sēdēja māsa. Aša smējās par joku, ko bija izmetis viens no vīriem, taču aprāvās, kad pamanīja nācējus. O, tas taču Ziemmalas princis. Viņa pameta nograuzto kaulu vienam no suņiem, kas ošņājās pa zāli. Platā mute zem kumpā ērgļa deguna savilkās izsmējīgā smīnā. Vai varbūt tas ir ākstu princis?

-    Skaudība nedaiļo jaunavu.

Aša apsūkāja taukainos pirkstus. Melno matu cirta noslīdēja pāri acīm. Viņas vīri sauca pēc maizes un šķiņķa un pamanījās sacelt tādu troksni, kas nedarītu kaunu arī krietni lielākam pulkam. Skaudība, Teon?

-    Kā citādi to nosaukt? Ar trīsdesmit vīriem es vienas nakts laikā ieņēmu Ziemmalu. Tev bija vajadzīgs tūkstotis kareivju un vesels mēnesis, lai tiktu galā ar Dziļmeža pilskalnu.

-    Nu, brāl, es neesmu tik diža karotāja kā tu. Viņa izdzēra pusragu alus un noslaucīja muti ar rokas virspusi. Es redzēju galvas virs taviem vārtiem. Atzīsties, kuru bija grūtāk pieveikt, kropli vai zīdaini?

Teons juta, kā seja pieplūst asinīm. Viņam tās galvas nesagādāja nekādu prieku, tāpat kā nebija iepriecinājusi bērnu līķu izstādīšana i ietokšņa priekšā. Vecā auklīte stāvēja, mīkstajai bezzobu mutei bez skaņas atveroties un aizveroties, bet Fārlens metās virsū Grejdžojam, ņurdēdams kā viens no viņa suņiem. Urzenam un Kedvīlam nācās ar šķēpu kātiem piekaut piķieri līdz nemaņai. "Kā es līdz tam nonācu?" tāda doma bija pavīdējusi galvā, Teons atcerējās, stāvot pie mušu apsēstajiem ķermeņiem.

Tikai mestram Lūvinam pietika dūšas pienākt tuvāk. Ar akmenī sastingušu seju mazais, sirmais vīrs bija lūdzis atļauju piešūt zēnu galvas atpakaļ pie ķermeņa, lai guldītu viņus pazemes kapenēs kopā ar pārējiem Stārku aizgājējiem.

-    Nē, Teons bija aizliedzis. Kapenēs viņi negulēs.

-   Bet kāpēc, manu pavēlniek? Tagad gan viņi nekādi nevar jums kaitēt. Tur ir viņu īstā vieta. Visu Stārku kauli…

-    Es teicu "nē". Galvas Teonam bija vajadzīgas, lai uzspraustu virs vārtiem, taču ķermeņus, ietērptus vissmalkākajās drānās, viņš lika sadedzināt vēl tajā pašā vakarā. Pēc tam viņš bija notupies, lai starp kauliem un pelniem sameklētu sakusuša sudraba piku ar saplaisājušu ahātu. Tas bija viss, kas palika pāri no Brenam savulaik piederējušās sprādzes vilka galvas veidolā. Teons vēl arvien glabāja metāla piku pie sevis.

-   Es pret Brenu un Rikonu izturējos labvēlīgi, viņš paziņoja māsai. Viņi paši izvēlējās tādu likteni.

-    Tāpat kā mēs visi to darām, mazo brālīt.

Viņa pacietība sāka izsīkt. Kā, tavuprāt, es varu noturēt Ziemmalu, ja tu man atved tikai divdesmit vīru?

-    Desmit, Aša izlaboja. Pārējie atgriezīsies kopā ar mani. Tu taču negribi, lai tava mīļā māsa dodas cauri baisajam mežam bez pavadoņiem? Tur tumsā var piezagties dižvilki. Viņa izlocījās no lielā akmens krēsla un piecēlās. Aizejam kaut kur aprunāties zem četrām acīm.

Viņai bija taisnība, Teons to saprata, taču viņu tracināja, ka lēmumu atkal pieņem māsa. "Man nemaz nevajadzēja nākt uz zāli," viņš novēloti aptvēra. "Man vajadzēja izsaukt viņu pie sevis."

Taču tagad jau bija par vēlu to nožēlot. Teonam neatlika nekas cits, kā vien aizvest Ašu uz Neda Stārka istabām. Tur, skatoties izdzisušajā kamīnā, viņš izgrūda: Dagmers zaudēja kauju pie Torhena cietokšņa…

-     Jā, vecais komandants sašķēla mūsu vairogu sienu, Aša mierīgi noteica. Un ko tu gaidīji? Tas sīrs Rodrīks te pazīst katru kukurznīti, bet Caurais Žoklis nē, turklāt daudzi ziemeļnieki bija zirgos. Dzelzī dzimušajiem trūkst disciplīnas, lai nenodrebētu, kad viņiem virsū brāžas bruņām klāts zirgs. Dagmers palika dzīvs, vismaz par to vari būt priecīgs. Viņš ved izdzīvojušos atpakaļ uz Akmeņkrastu.

"Viņa zina vairāk nekā es," Teons aptvēra. Tas tikai vēl vairāk uzkurināja dusmas. Uzvara iedrošināja Leobaldu Tolhārtu pamest mūrus un pievienoties sīram Rodrīkam. Un man ziņoja, ka valdnieks Manderlijs ir nosūtījis augšup pa upi duci liellaivu ar bruņiniekiem, zirgiem un aplenkuma iekārtām. Arī Amberi pulcina spēkus aiz Galējās upes. Nepaies ne mēnesis, kad aiz maniem vārtiem stāvēs vesela armija, un tu man atved tikai desmit vīru?!

-    Man nevajadzēja tev vest nevienu.

-    Es tev pavēlēju…

-     Tēvs man pavēlēja ieņemt Dziļmeža pilskalnu, viņa pārtrauca Teonu. Viņš man neko neteica par nepieciešamību glābt manu mazo brāļuku.

-    Pie dirsas Dziļmežu, Teons atcirta. Koka naktspods kalna galā, nekas vairāk. Ziemmala ir zemes sirds, bet kā gan es to noturēšu bez garnizona?

-     Par to, iespējams, vajadzēja padomāt. Ak, viss bija atjautīgi nostrādāts, to es atzīstu. Ja vien tev būtu pieticis veselā saprāta nolīdzināt cietoksni līdz ar zemi, bet abus mazos princēnus aizgādāt uz Paiku kā ķīlniekus, tu, iespējams, patiešām būtu vienā rāvienā uzvarējis karu.

-    Tev gan tas patiktu, vai ne? Redzēt, kā manas uzvaras augļi pārvēršas drupās un pelnos.

-   Tavas uzvaras augļi pazudinās tevi. Kalmāri mīt jūrā, Teon, vai varbūt tu esi to aizmirsis, pārāk ilgi dzīvojot starp vilkiem? Mūsu spēks ir mūsu kuģos. Mans koka naktspods atrodas pietiekami tuvu jūrai, lai to apgādātu ar pārtiku un vīriem, kad vien rastos tāda vajadzība. Bet Ziemmala atrodas simtiem līgu dziļāk iekšzemē, tā ir mežu, kalnu, naidīgu apmetņu un cietokšņu ieskauta. Un katru vīru tūkstoš līgu apkaimē tu esi padarījis par savu ienaidnieku. Nelolo citas domas. Par to tu esi parūpējies, izliekot tās galvas virs vārtiem. Aša papurināja galvu. Kā gan tu vari būt tāds nolāpīts muļķis? Bērni…

-    Viņi man nepaklausīja! viņš sāka kliegt māsai tieši sejā. Turklāt tā bija atriebība asinis pret asinīm. Divi Edarda Stārka dēli, lai samaksātu par Rodrīku un Maronu. Vārdi izspruka pār viņa lūpām bez apdomāšanas, taču Teons uzreiz saprata, ka to nu tēvs atbalstītu. Manu brāļu gari tagad var dusēt mierā.

-    Mūsu brāļu, Aša viņam atgādināja ar vāru smaidu uz lūpām, kas lika noprast, ka viņa Teona runas par atriebību uzskata par pīlīšu pūšanu. Un vai tu, brālīt, viņu garus atstiepi līdzi no Paikas? Man šķita, ka tie moka tikai tēvu.

-   Kad gan sieviete ir sapratusi vīrieša alkas pēc atriebības? Pat ja tēvam būtu kādi iebildumi pret Ziemmalas dāvanu, viņam taču vajadzēja priecāties par to, ka Teons ir atriebis brāļus!

Aša iespurdzās, bet tūdaļ apspieda smieklus. Šo sīru Rodrīku var pārņemt tādas pašas vīrišķīgas alkas, vai par to tu neesi padomājis? Tu, lēon, esi manu asiņu asins, lai kāds tu būtu. Mūs abus dzemdējušās mātes vārdā es tevi lūdzu dosimies uz Dziļmeža pilskalnu kopā. Nodedzini Ziemmalu un atkāpies, kamēr tu vēl to vari.

-    Nē. Teons sakārtoja kroni. Es ieņēmu šo cietoksni, un es to noturēšu.

Māsa labu brītiņu vēroja viņu. Tad turi vien, viņa noteica, visu atlikušo dzīvi. Viņa nopūtās. Es teiktu, ka tas izklausās pēc pilnīgas muļķības, bet ko gan kautrīga jaunava saprot no vīru lietām? Iedama ārā pa durvīm, viņa vēlreiz izsmējīgi uzsmaidīja Teonam. Tavai zināšanai, tas ir neglītākais kronis, kādu jebkad esmu redzējusi. Vai tu pats to kali?

Aša atstāja brāli vārāmies dusmās un nekavējās ilgāk, cik bija nepieciešams, lai pabarotu un padzirdītu zirgus. Puse no viņas atvestajiem vīriem, kā jau viņa bija draudējusi, atkal devās projām un drīz vien izjāja pa tiem pašiem Mednieku vārtiem, kurus bēgšanai bija izmantojuši brāļi Stārki.

Teons noskatījās viņiem pakaļ, stāvot uz cietokšņa mūra. Kad māsa pazuda Vilkumeža dūmakā, viņš sāka prātot, kāpēc gan nav uzklausījis viņas padomu un jājis kopā ar Ašu.

-    Aizjāja, kungs? Smirdis nostājās viņam līdzās.

Teons nebija dzirdējis un arī saodis viņa tuvošanos. Jaunais Grejdžojs nespēja iedomāties kādu, kuru viņš gribētu redzēt mazāk. Viņš jutās neomulīgi, ka vīrs, kas zināja visu, ko zināja Smirdis, vēl elpo. "Man vajadzēja viņu nogalināt pēc tam, kad viņš bija novācis pārējos," jauneklim iešāvās prātā, taču šī doma padarīja viņu tramīgu. Lai cik tas liktos savādi, šis Smirdis prata lasīt un rakstīt, un viņam piemita gana daudz prastas viltības, lai noslēptu viņu grēka darbu pēdas.

-    Manu princi, piedodiet, ka teikšu ko tādu, bet viņai nevajadzēja jūs pamest. Un ar desmit vīriem mums nepietiks.

-    Es to lieliski apzinos, Teons noteica. "Tāpat kā Aša."

-    Varbūt es varu jums palīdzēt, Smirdis sacīja. Iedodiet man zirgu un zutni ar naudu, un es varētu sameklēt mums labus palīgus.

-    Cik? Teons piemiedza acis.

-    Iespējams, simtu. Divus simtus. Varbūt vairāk. Smirdis pasmaidīja, blāvajām acīm uzdzirkstot. Esmu dzimis te, ziemeļos. Es pazīstu daudzus vīrus, un daudzi vīri pazīst Smirdi.

Divsimt vīru nebija armija, taču, lai aizsargātu tik varenu pili kā Ziemmala, nevajadzēja tūkstošus. Ja vien vīri, ar kuru šķēpa galu jādur ienaidniekam, varēja izšķirt pilsētas likteni. Dari, kā esi iecerējis, un es nepalikšu parādā. Un tu vari izvēlēties arī pats savu atlīdzību.

-     Redziet, kungs, kopš laika, kad biju kopā ar valdnieku Remziju, man nav bijis sievietes, Smirdis sacīja. Esmu metis acis uz Pallu un dzirdēju, ka viņa jau ir ņemta priekšā, tāpēc…

Viņš ar Smirdi bija ielaidies pārāk tālu, lai tagad pēkšņi viņam kaut ko liegtu. Divi simti vīru un viņa ir tava. Bet, ja atvedīsi kaut par vīru mazāk, būsi atpakaļ pie nolāpītajām cūkām.

Smirdis devās ceļā vēl pirms saulrieta, ņemdams līdzi maišeli Stārku sudraba un Teona pēdējās cerības. "Ļoti iespējams, es to nelgu nekad vairs neredzēšu," viņš rūgti nodomāja, taču šī bija iespēja, kuru nevarēja atstāt neizmantotu.

Tonakt viņš sapņoja par dzīrēm, kuras Neds Stārks bija sarīkojis, kad Ziemmalā ieradās karalis Roberts. Zālē dimdēja mūzika un smiekli, lai gan ārā aukstie vēji arvien pieņēmās spēkā. Sākumā plūda vīns un uz galdiem ruka ceptas gaļas kalni, Teons dzina jokus, blenza uz kalponēm un jautri pavadīja laiku… līdz viņš pamanīja, ka zālē pamazām kļūst tumšāks. Mūzika vairs nelikās tik jautra. Viņš saklausīja muzikantu kļūmes, tad meldiņš pa brīdim pārtrūka pavisam un asiņainajā gaisā kā pakārtas izskanēja atsevišķas griezīgas notis. Pēkšņi vīns mutē kļuva rūgts un, kad Teons pacēla acis no kausa, viņš saprata, ka vakariņo kopā ar miroņiem.

Karalim Robertam no milzīgās brūces vēderā uz galda gāzās ārā zarnas, bet viņam blakus sēdēja valdnieks Edards bez galvas. Arī uz zemākajiem soliem rindojās līķi. Kad viņi pacēla kausus, pelēkbrūnā miesa ira nost no kauliem un tārpi ložņāja caurumos, kur reiz bijušas acis. Viņš pazina viņus visus Džoriju Kaselu un Resno Tomu, Porteru, Keinu un staļļmeistaru Hūlenu, un visus pārējos, kuri bija devušies uz dienvidiem, uz Karaļa ostu, lai nekad vairs neatgrieztos. Mikens sēdēja blakus Čeilam no viena pilēja asinis, bet no otra ūdens. Benfreds Tolhārts un viņa Mežonīgie Zaķi aizņēma galda lielāko daļu. Te bija arī dzirnavnieka sieva un Fārlens, un pat mežonis, kuru Teons bija nogalinājis Vilkumežā todien, kad izglāba Brena dzīvību.

Taču zālē sēdēja ari citi, kurus viņš nekad nebija pazinis dzīves laikā, sejas, kuras viņš bija redzējis, tikai atveidotas akmenī. Slaidā, skumjā meitene ar gaiši zilu rožu kroni un asinīm notašķītu kleitu varēja būt tikai Līenna. Līdzās viņai stāvēja viņas brālis Brendons, bet abiem aiz muguras viņu tēvs valdnieks Rikards. Gar sienām cauri ēnām slīdēja tikai daļēji saskatāmi apveidi, gaiši silueti ar garām, drūmām sejām. Kad Teons tās ieraudzīja, viņa ķermenim pārskrēja baiļu tirpas, asas kā nazis. Un tad ar blīkšķi atvērās augstās durvis un no nakts tumsas zālē ienāca Robs. Viņam blakus degošām acīm tecēja Pelēkais Vējš, un abiem gan jauneklim, gan vilkam no pussimta baisu brūču gāzās asinis.

Teons pamodās ar kliedzienu, pārbiedēdams Veksu tik ļoti, ka puika kails izmetās no istabas. Kad ar izvilktiem zobeniem iesteidzās sargi, viņš pavēlēja atvest mestru. Kad saburzīts un samiegojies ieradās Lūvins, kauss vīna bija ļāvis Teonam apturēt roku drebēšanu, un viņam bija kauns par baiļu lēkmi. Ļauns sapnis, viņš nomurmināja, tas bija tikai sapnis. Tas neko nenozīmēja.

Neko, Lūvins drūmi piekrita. Mestrs atstāja Teonam miega uzlējumu, taču Teons to ielēja atejā, tikko vecais vīrs bija projām. Lūvins bija ne tikai mestrs, bet arī vīrs, turklāt vīrs, kurš neloloja pret Grejdžoju nekādas siltās jūtas. "Viņš grib, lai es guļu, jā… aizmiegu, lai nekad nepamostos. Viņš to grib tikpat ļoti kā Aša."

Viņš aizsūtīja vienu no sargiem pēc Kīras, ar spērienu aizvēra durvis un izdrāza meiču ar tādu niknumu, kādu nekad nebija piedzīvojis. Kad Teons beidza, meitene šņukstēja, bet viņas kaklu un krūtis klāja zilumi un kodumu pēdas. Viņš izgrūda piegulētāju no gultas un pasvieda viņai segu. Vācies.

Tomēr arī pēc tam viņam neizdevās aizmigt.

Kad pienāca rīts, viņš apģērbās un izgāja no savas istabas, lai apstaigātu ārējos mūrus. Pāri nocietinājumiem pūta spirgts rudens vējš. Tas nosārtināja Teona vaigus un dzēla acīs. Viņš noskatījās, kā, gaismai pamazām sūcoties starp klusajiem kokiem, mežs no pelēka pārtop zaļā. Kreisajā pusē viņš spēja saskatīt torņu virsotnes virs iekšējā mūra to virsotnes tagad zeltīja lecošā saule. Sejaskoka sarkanās lapas likās kā ugunsgrēks zaļā jūrā. "Neda Stārka koks," viņš nodomāja, "un Stārku mežs, Stārku pils, Stārku zobens, Stārku dievi. Šī ir viņu pilsēta, nevis manējā. Es esmu Paikas Grejdžojs, dzimis, lai uz sava vairoga uzkrāsotu kalmāru un burātu pāri lielajai sāls jūrai. Man vajadzēja doties projām kopā ar Ašu."

Uz dzelzs pīķiem virs vārtu mājas viņu gaidīja galvas.

Teons klusēdams tās vēroja, bet vējš raustīja apmetni ar mazām, spokainām roķelēm. Dzirnavnieka puikas bija vecumā ar Brenu un Rikonu, līdzīga auguma un matu krāsas, un, kad Smirdis novilka viņiem no sejas ādu un iemērca galvas darvā, bija gluži viegli saskatīt pazīstamus vaibstus šajos bezveidīgajos trūdošās miesas klučos. Cilvēki bija tādi muļķi. "Ja mēs būtu teikuši, ka tās ir aunu galvas, viņi spētu pie tām saskatīt ragus."

SANSA

Kopš pirmās ziņas par ienaidnieka buru parādīšanos pie apvāršņa sasniedza cietoksni, krietns ļaužu pulks visu rītu aizvadīja septā, dziedot dziesmas. Balsu koris jaucās ar zirgu grudzināšanu, tērauda žvadzoņu un lielo bronzas vārtu vaidiem, lai kopā veidotu savādu un baisu mūziku. "Septā dzied Mātei, lai izlūgtos viņas žēlsirdību, bet uz mūriem vīri klusēdami pielūdz Kareivi." Sansa atcerējās, kā septa Mordeina savulaik bija teikusi, ka Kareivis un Māte esot viena un tā paša dižā dieva divas sejas. "Taču, ja īstā seja ir tikai viena, kuru lūgšanas tiks uzklausītas?"

Sīrs Merīns Trents pieturēja tumšu asiņu krāsas bēri, lai Džofrejs varētu uzkāpt seglos. Gan zēnu, gan zirgu klāja apzeltītas un ar emalju greznotas sarkanas bruņas, bet galvā abiem dižojās līdzīgas zelta lauvas. Blāvā saules gaisma atmirdzēja uz spožā zelta un sarkanuma ik reizi, kad Džofrejs pakustējās. "Spilgts, mirdzošs un tukšs," Sansa nodomāja.

Velnēns sēdēja dūkanruda ērzeļa mugurā krietni vienkāršākā bruņojumā nekā karalis. Bruņas padarīja punduri līdzīgu mazam zēnam, kas ietērpies tēva drānās. Taču kaujas cirvī, kas bija pakārts zem viņa vairoga, nebija nekā bērnišķīga. Blakus Tīrionam jāja sīrs Mendons Mūrs, baltajam tēraudam ledaini mirdzot saules staros. Kad punduris ieraudzīja meiteni, viņš pagrieza zirgu uz viņas pusi. Sansas jaunkundz, viņš uzsauca no segliem, esmu pārliecināts, ka mana māsa ielūdza tevi pievienoties pārējām augstdzimušajām dāmām Maigora spārnā.

Ielūdza, kungs, taču karalis Džofrejs gribēja, lai es pavadu viņu kaujā. Un es vēlos ieiet septā, lai noskaitītu lūgšanu.

-    Es nejautāšu, par ko tu lūgsies. Pundura mute savādi savilkās. Ja tas bija smaids, tad viens no dīvainākajiem, kādu viņai bija nācies redzēt. Šī diena var izšķirt visu. Gan tev, gan Lanisteru namam. Man vajadzēja tevi aizsūtīt projām kopā ar Tommenu tā es tagad spriežu. Tomēr Maigora spārnā tev vajadzētu būt drošībā, vismaz tikmēr, kamēr…

-    Sansa! Pāri pagalmam atskanēja zēnisks sauciens. Viņu bija pamanījis Džofrejs. Sansa, šurp!

"Viņš sauc mani tā, kā sauktu suni," viņa nodomāja.

-     Tu esi vajadzīga viņa augstībai, TIrions Lanisters bilda. Mēs aprunāsimies vēlreiz pēc kaujas, ja dievi to ļaus.

Sansa aizsteidzās cauri zeltainos apmetņos tērptu šķēpnešu pulkam, jo Džofrejs māja, lai viņa pienāk tuvāk. Tūlīt būšot kauja, visi tā runā.

-    Lai dievi ir žēlsirdīgi pret mums visiem.

-    Žēlsirdība būs vajadzīga manam tēvocim, taču es viņam to nenovēlēšu. Džofrejs izvilka zobenu. Tā poga bija sirds veidā izslīpēts rubīns starp lauvas žokļiem. Asmenī bija trīs dziļas gropes. Mans jaunais asmens, Siržēdis.

Reiz viņam bija cits zobens, Lauvaszobs, Sansa atcerējās. Ārija Džofam to atņēma un iesvieda upē. "Ceru, ka Staniss izdarīs to pašu ar šo."

-    Ļoti skaists kalums, jūsu augstība.

-    Svētī manu tēraudu ar skūpstu. Viņš pastiepa zobenu lejup pretī meitenei. Ātrāk noskūpsti to.

Viņš izklausījās pēc maza muļķa puikas tik ļoti, cik ļoti vispār bija iespējams izklausīties. Sansa pieskārās ar lūpām metālam, domādama, ka daudz labprātāk skūpstītu simtiem citu zobenu, tikai ne Džofreja. Tiesa, likās, ka šis žests gandarī karali. Viņš ar varenu vēzienu iebāza asmeni atpakaļ makstī. Kad es atgriezīšos, tu to noskūpstīsi vēlreiz tikai tad tas garšos pēc mana tēvoča asinīm.

"Tikai tad, ja Karaļsardze viņu nogalinās tavā vietā." Bija iecerēts, ka trīs no Baltajiem Zobeniem visu laiku paliks kopā ar Džofreju un viņa mātesbrāli: sīrs Merīns, sīrs Mendons un sīrs Osmunds Melnkatliņš.

-    Vai jūs pats vadīsiet savus bruņiniekus kaujā? Sansa apvaicājās, cenzdamās, lai balsī neizskanētu cerības.

-    Es labprāt to darītu, taču tēvocis Velnēns apgalvo, ka tēvocis Staniss pat netikšot pāri upei. Toties es komandēšu Trīs Maukas. Es pats gādāšu, lai tie nodevēji mirst visi kā viens. Šī doma lika Džofam pasmaidīt. Zēna apaļās, sārtās lūpas vienmēr lika viņam izskatīties tā, it kā viņš būtu sabozies. Reiz tas Sansai bija licies pievilcīgi, bet tagad uzdzina sliktu dūšu.

Runā, ka mans brālis Robs vienmēr dodoties tur, kur norisinās viskarstākā kauja, viņa pārgalvīgi ieminējās. Lai gan viņš jau ir vecāks par jūsu augstību. Pieaudzis vīrs.

Šie vārdi lika karalim sabozties. Es izrēķināšos ar tavu brāli, kad būšu ticis galā ar tēvoci nodevēju. Es viņu uzšķērdīšu ar Siržēdi, tu vēl redzēsi. Viņš apgrieza zirgu un, iecirtis piešus tam sānos, aizauļoja uz vārtu pusi. Sīrs Merīns un sīrs Osmunds pieslēdzās Džofrejam no labās un kreisās puses, un jātniekiem sekoja zeltaino apmetņu kolonna, izkārtojusies pa četriem vīriem rindā. Velnēns un sīrs Mendons Mūrs noslēdza kavalkādi. Sargi kaujāgājējus pavadīja ar saucieniem un gavilēm. Kad vīri bija projām, pagalmu pēkšņi pārņēma stingums, gluži kā klusums pirms vētras.

Cauri klusumam viņa saklausīja aicinošu dziedāšanu. Sansa pagriezās uz septa pusi. Viņai sekoja divi staļļapuiši un viens no sargiem, kura maiņa bija beigusies.

Sansa nekad nebija redzējusi septu tik pilnu un gaiši izgaismotu majestātiskas, visās varavīksnes krāsās zaigojošas saules gaismas strēles slīpi krita cauri augstajos logos iestrādātajiem kristāliem, un visās malās dega sveces, mazajām liesmiņām mirdzot kā zvaigznēm. Mātes un Kareivja altāri zaigoja gaismā, bet savs lūdzēju pulciņš bija arī Kalējam, Vecai, Jaunavai un Tēvam. Dažas liesmiņas dejoja pat pie Svešinieka pa pusei cilvēciskās sejas… jo kas gan bija Staniss Barateons, ja ne Svešinieks, kas ieradies spriest tiesu pār viņiem? Sansa piegāja pēc kārtas pie visiem altāriem, pie katra aizdegdama pa svecei, tad atrada sev vietu uz sola starp krunkainu, vecu vešerieni un Rikona vecuma puiku, par kura piederību bruņinieka ģimenei liecināja smalkā lina tunika. Sirmās sievas roka bija kaulaina un klāta tulznām, zēna plaukstiņa maza un maiga, taču tik un tā bija labi pie kaut kā pieturēties. Gaiss bija karsts un smags, smaržoja pēc kvēpināmajām zālēm un oda pēc sviedriem, zaigodams kristālu un sveču mirdzumā. Tas viss kopā lika meitenes galvai noreibt. Mīļo māt, tu, miera avot, Lūdzam paglāb mūsu dēlus kaujā, Novērs zobenus un bultas, Ļauj tiem skatīt dienu jaunu. Mīļo māt, tu, sievu drosme, Savām meitām līdzi postā, Apdzēs dusmas, remdē naidu, Ieved visus miera ostā.

Daudzi tūkstoši ļaužu no visas pilsētas bija saspiedušies Bailora Svētītā septā, kas slējās Visēnijas pakalnā, un arī viņi droši vien dziedāja, balsīm veļoties cauri pilsētai, pāri upei un augšup debesīs. "Dieviem taču mūs ir jāsadzird," viņa nodomāja.

Sansa zināja vairumu no tempļa himnām un mēģināja dziedāt līdzi arī tām, kuras īsti nezināja. Viņa dziedāja kopā ar veciem, pinkainiem kalpotājiem un jaunām, satrauktām sievām, ar istabenēm un karavīriem, pavāriem un vanagu kopējiem, bruņiniekiem un blēžiem, ieroču nesējiem, virtuves izpalīgiem un mātēm, kas zīdīja mazuļus. Viņa dziedāja kopā ar tiem, kas bija patvērušies aiz cietokšņa sienām, un kopā ar tiem, kas atradās ārpus tām, viņa dziedāja kopā ar visu pilsētu. Viņa dziedāja, izlūgdamās žēlastību gan dzīvajiem, gan mirušajiem, žēlastību Brenam, Rikonam un Robam, māsai Ārijai un pusbrālim Džonam Sniegam, kas tagad kalpoja pie Mūra. Viņa dziedāja mātei un tēvam, vectēvam Hosteram Tūlijam un tēvocim Edmūram Tūlijam, draudzenei Džeinei Pūlai, dziedāja vecajam, mūžam iedzērušajam karalim Robertam, septai Mordeinai un sīram Dontosam, un Džorijam Kaselam, un mestram Lūvinam, dziedāja visiem drosmīgajiem bruņiniekiem un kareivjiem, kuri šodien mirs, un dziedāja visiem bērniem un sievām, kas viņus apraudās, un beigu beigās viņa pat dziedāja Velnēnam Tīrionam un Sunim. "Viņš nav īsts bruņinieks, tomēr viņš mani izglāba," viņa sacīja Mātei. "Izglāb viņu, ja spēj, un remdē naida spīvumu viņā."

Bet, kad uz paaugstinājuma telpas vidū uzkāpa septons un vērsās pie dieviem ar aicinājumu sargāt un aizstāvēt viņu īsteno un cēlo karali, Sansa piecēlās. Septa ejās drūzmējās cilvēki. Viņa ar grūtībām izlauzās cauri pūlim, bet septons tikmēr lūdza Kalēju padarīt varenu Džofreja zobenu un vairogu un Kareivi dot karalim drosmi, bet Tēvu aizstāvēt jauno valdnieku briesmu brīdī. "Kaut viņa zobens salūztu un vairogs sašķīstu," Sansas prātu, spiežoties uz durvīm, pārņēma ledainas domas. "Lai drosme viņu atstāj un lai visi viņu pamet."

Uz nocietinājumiem virs vārtu ēkas varēja manīt dažus sargus, taču citādi cietoksnis likās pamests. Sansa apstājās un ieklausījās. Tālumā varēja dzirdēt kaujas trokšņus. Dziedāšana gandrīz tos noslāpēja, taču, ja piepūlēja dzirdi, varēja saklausīt dažādas skaņas kaujas ragu dobjos vaidus, čīkstēšanu un būkšķus, ar kādiem akmeņus pret ienaidnieku raidīja katapultas, šļakstus un brākšķus, degošas darvas sprēgāšanu un skorpionu tarkšķus, raidot pret uzbrucējiem šautras ar dzelzs uzgaļiem… bet visam pāri varēja sadzirdēt mirstošu vīru vaidus.

Tā bija cita dziesma, baisa dziesma. Sansa pacēla apmetņa kapuci, lai aizsegtu ausis, un steidzās uz Maigora spārnu, cietoksnī iebūvētu cietoksni, kurā, kā karaliene bija solījusi, visiem vajadzēja būt drošībā. Pie paceļamā tilta viņa satika Tandas kundzi ar abām meitām. Falīsa tieši vakar bija ieradusies no Stoukvortas pils kopā ar saujiņu kareivju. Viņa mēģināja pierunāt māsu doties pāri tiltam, taču Lolīsa ķērās pie savas istabenes, šņukstēdama: Es negribu tur iet, es negribu, es negribu.

-    Kauja ir sākusies, trauslā balsī sacīja Tandas kundze.

-    Es negribu, es negribu.

Sansa nekādi nevarēja izvairīties no sievietēm. Viņa laipni tās sveicināja. Vai es varu kā palīdzēt?

Tandas kundze kaunā piesarka. Nē, jaunkundz, tomēr mēs jums pateicamies. Jums ir jāatvaino mana meita, beidzamajā laikā viņa jūtas sasirgusi.

-    Es negribu. Lolīsa ķērās pie savas istabenes slaidas, glītas meitenes ar īsiem matiem, kura izskatījās tā, it kā vairāk par visu pasaulē vēlētos iegrūst savu saimnieci grāvī, lai tā uzdurtos uz asajiem pīķiem tā dibenā. Lūdzu, lūdzu, es negribu.

Sansa mierīgi uzrunāja satraukto meiteni. Mēs visi iekšā būsim trīskārt lielākā drošībā, tur būs gana ēdienu un dzērienu, turklāt mēs vēl varēsim uzdziedāt.

Lolīsa pablenza uz jaunpienācēju pavērtu muti. Viņai bija nespodri brūnas acis, kas vienmēr likās miklas no asarām. Es negribu.

-     Tev ir jāiet, māsa Falīsa asi noskaldīja, un pietiek strīdēties. Šaija, palīdzi man! Viņas paņēma Lolīsu katra pie sava elkoņa un pa pusei pārvilka, pa pusei pārnesa meiteni pāri tiltam. Sansa sekoja trijotnei kopā ar Tandas kundzi. Viņa jūtas sasirgusi, māte atkārtoja. "Ja bērniņu var nosaukt par sērgu," nodomāja Sansa. Apkārt visi runāja, ka Lolīsa esot uz grūtām kājām.

Sargi pie durvīm bija tērpušies Lanisteru nama sarkanajos apmetņos un ar lauvu rotātajās bruņucepurēs, taču Sansa zināja, ka tie ir šādi saģērbti algotņi. Vēl viens sēdēja uz pakāpiena īsts sargs stāvētu kājās, nevis sēdētu uz kāpnēm, pārlicis āvu pār ceļiem, taču, ieraudzījis nācējas, viņš piecēlās un atvēra durvis, lai ielaistu sievietes cietoksnī.

Karalienes Balles zāle bija reižu desmit mazāka par cietokšņa Lielo zāli un divreiz mazāka par Mazo zāli Karaļa labās rokas tornī, taču gana liela, lai te ērti sasēstos simt cilvēku. Turklāt izmēra niecību tā kompensēja ar izsmalcinātību. Pie katra lāpas turētāja mirdzēja kalta sudraba spogulis, tāpēc atstarotās liesmas deva divreiz vairāk gaismas; sienas klāja koka paneļi ar grezniem kokgriezumiem, bet grīdas bija nokaisītas ar saldi smaržojošām niedrēm. No galerijas pāri galvām plūda stabuļu un vijoles spēlētas jautras melodijas. Dienvidu sienā bija izbūvēta augstu arkveida logu rinda, taču šobrīd tiem priekšā bija aizvilkti biezi smaga samta aizkari, kas neielaida telpā ne stariņa gaismas, turklāt slāpēja gan lūdzēju balsis, gan kaujas trokšņus. "Tam nav nekādas nozīmes," Sansa nodomāja. "Karš ir šeit kopā ar mums."

Gandrīz visas pilsētas augstdzimušās dāmas sēdēja pie gariem steķu galdiem kopā ar saujiņu vecu vīru un zaļu puiku. Šīs sievietes bija sievas, mātes, meitas un māsas. Viņu vīri bija devušies kaujā pret valdnieku Stanisu. Daudzi no viņiem vairs nepārnāks. Šī apziņa darīja gaisu smagu. Kā Džofreja saderinātajai Sansai bija ierādīta goda vieta pie karalienes labās rokas. Kāpdama uz paaugstinājuma, viņa pamanīja vīru, kurš stāvēja ēnā pie zāles tālākās sienas. Viņš bija tērpies melnā, saeļļotā bruņukreklā un turēja sev priekšā zobenu viņas tēva zobenu, Ledu, kas bija teju tikpat garš kā vīrs. Zobena asmens bija atbalstīts pret grīdu, bet vīra spēcīgie, kaulainie pirkti gūlās uz šķērssarga abās roktura pusēs. Sansai aizrāvās elpa. Likās, ka sīrs Ilīns Peins sajūt viņas skatienu. Viņš pagrieza pret meiteni savu izdēdējušo, bakurētaino seju.

-     Ko viņš šeit dara? Sansa vaicāja Osfrīdam Melnkatliņam, kurš bija iecelts par karalienes jaunās sarkano apmetņu sardzes komandieri.

Osfrīds nosmīnēja. Viņas augstība pieļauj, ka vēl līdz dienas beigām tai varētu būt vajadzīgi viņa pakalpojumi.

Sīrs Ilīns bija karaļa bende. Un viņš sniedza tikai vienu pakalpojumu. "Kā galvu Serseja vēlas?"

-    Visi piecelieties, lai sagaidītu viņas augstību Serseju no Lanisteru nama, karalieni reģenti un karaļvalsts aizstāvi, atskanēja karaliskā ziņneša balss.

Serseja bija tērpusies sniegbaltā lina tērpā, tikpat baltā kā Karaļsardzes apmetņi. Platajās, izšūtajās piedurknēs varēja saskatīt zeltīta atlasa padrēbi. Uz kailajiem pleciem biezās sprogās gūlās blondie mati. Ap slaido kaklu bija aplikta briljantu un smaragdu kaklarota. Baltais tērps lika viņai izskatīties savādi nevainīgai, gandrīz jaunavīgai, taču vaigu galos varēja manīt vieglu sārtumu.

-     Sēdieties, karaliene sacīja, kad bija ieņēmusi savu vietu uz paaugstinājuma, un esiet sveicināti. Osfrīds Melnkatliņš palīdzēja piestumt krēslu tuvāk galdam. Kāds pāžs palīdzēja izdarīt to pašu Sansai. Tu, Sansa, izskaties bāla, Serseja ievēroja. Vai tavs sarkanais zieds vēl arvien plaukst?

-Jā.

-    Cik atbilstoši. Vīri asiņos aiz cietokšņa mūriem, bet tu pašā cietoksnī. Karaliene pamāja, lai kalpotāji pasniedz pirmo ēdienu.

-    Kāpēc te atrodas sīrs Ilīns? Sansai izspruka.

Karaliene paskatījās uz mēmo bendi. Lai sodītu nodevējus un aizstāvētu mūs, ja rastos tāda nepieciešamība. Pirms kļūt par bendi, viņš bija bruņinieks. Serseja norādīja uz zāles tālo galu, kur aizvērtas un aizbultētas slējās augstas koka durvis. Kad cirvji saskaldīs tās durvis, tu, iespējams, būsi priecīga par viņa klātbūtni.

"Es priecātos vairāk, ja šeit būtu Suns," Sansa nodomāja. Lai cik skarbs viņš bija, meitene neticēja, ka Sandors Klegans ļautu, ka ar viņu notiek kas slikts. Vai tad sargi mūs nepasargās?

-   Un kas mūs pasargās no maniem sargiem? Karaliene ar acs kaktiņu uzmeta skatienu Osfrīdam. Uzticami algotņi ir tikpat reti sastopami kā nevainīgas prieka meitas. Ja kauja tiks zaudēta, mani sargi klupdami krizdami plēsīs nost no pleciem sarkanos apmetņus. Viņi nozags ko spēs un tad metīsies bēgt kopā ar kalpiem, vešerienēm un staļļapuikām, lai tikai glābtu savas nekam nederīgās ādas. Vai tu, Sansa, saproti, kas notiek, kad pilsēta tiek ieņemta un izlaupīta? Nē, laikam jau nezini? Viss, ko tu zini par dzīvi, ir uzzināts no dziesminiekiem, bet labu dziesmu par pilsētas izlaupīšanu ir tik maz!

-    īsti bruņinieki nekad nedarīs pāri sievietēm un bērniem. Izteiktie vārdi pat pašas ausīs noskanēja tukši.

-    īsti bruņinieki. Karalienei tas laikam šķita pagalam uzjautrinoši. Nav ne mazāko šaubu, ka tev taisnība. Tāpēc ķeries vien pie zupas kā kārtīga meitene un gaidi, kad tev, mīļumiņ, palīgā atsteigsies Sīmeons Zvaigžņacis un īmons Pūķukungs. Esmu pārliecināta, ka viņiem kuru katru brīdi jābūt klāt.

DĀVOSS

Melnupes līcis bija sagaidījis viņus ar nepatīkamu viļņošanos un baltām putu cepurēm. Melnā Beta slīdēja kopā ar paisuma straumi, burai ar plīkšķi ziņojot par katru vēja maiņu. Rēgs un Valdniece Mārja burāja tai līdzās. Starp kuģu priekšgaliem nebija vairāk par divdesmit jardiem. Viņa dēli prata saglabāt ierindu. Dāvoss ar to lepojās.

Pāri jūrai no kuģa uz kuģi nodunēja kaujas ragu dobjie, aizsmakušie pūtieni, gluži kā baisu čūsku šņācieni. Nolaidiet buru, Dāvoss pavēlēja. Noņemiet mastu. Airētāji pie airiem! Viņa dēls Matoss atkārtoja pavēles. Melnās Betas klājs ņudzēja kā skudru pūznis, kad apkalpes vīri metās pildīt uzdoto, grūstīdami kareivjus, kuri vienmēr trāpījās ceļā, lai kur tie stāvētu. Sīrs Imrī bija noteicis, ka kuģiem jāiebrauc upē, izmantojot tikai airus, lai ar burām neatklātu flotes tuvošanos uz Karaļa ostas mūriem izvietotajiem "skorpioniem" un ugunsmetējiem.

Krietni tālāk dienvidaustrumos Dāvoss spēja saskatīt Niknumu, kura zeltītās buras ar Barateonu kronēto briedi nolaidās lejup, pa brīdim uzmirdzēdamas. No šī kuģa klāja Staniss Barateons pirms sešpadsmit gadiem bija komandējis uzbrukumu Pūķakmenim, taču šoreiz viņš bija izvēlējies stāties sauszemes spēku priekšgalā, uzticēdams Niknumu un flotes vadīšanu sievasbrālim sīram Imrī, kurš pārnāca viņa pusē pie Vētrasgala kopā ar pavēlnieku Alesteru un pārējiem Florentiem.

Dāvoss pazina Niknumu tikpat labi kā paša kuģus. Klājs virs trijiem simtiem airu bija pilnībā atvēlēts "skorpioniem", bet uz augšējā klāja gan priekšgalā, gan pakaļgalā bija izvietoti ugunsmetēji, kas spēja raidīt pret ienaidnieku pat degošas darvas mucas. Viens no varenākajiem kuģiem, kādi jebkad bija uzbūvēti, turklāt ari ļoti ātrs. Tiesa, sīrs Imrī to bija no viena gala līdz otram piebāzis ar bruņās tērptiem bruņiniekiem un algotņiem, kas flotes flagmani padarīja mazliet gausāku.

Atkal atskanēja kaujas ragi un no Niknuma sāka pienākt jaunas pavēles. Dāvoss juta kņudēšanu nocirstajos pirkstu galos. Izlaist airus, viņš nokliedzās. Izveidot ierindu. Atskanot airu pārziņa bungām, ūdenī tika nolaists airu simts. Bungu dārdoņa atgādināja lielas, lēnas sirds pukstus, un katram sitienam atbilda viens airu vēziens, simt vīriem kustoties kā vienam.

Koka spārni bija parādījušies arī pie Rēga un Valdnieces Mārjas sāniem. Visas trīs galeras, airiem kuļot ūdeni, turējās līdzās. Lēnām uz priekšu, Dāvoss pavēlēja. Pavēlnieka Velariona Driftmārkas lepnums ar sudraboto priekšvadni bija nostājies paredzētajā vietā pa kreisi no Rēga un arī Pārdrošie smiekli strauji tuvojās. Tiesa, Hāridens tikai tagad bija izlaidis airus, bet uz Jūraszirdziņa nespēja nolaist buru. Dāvoss paskatījās pāri kuģa pakaļgalam. Jā, tur, tālu dienvidos, varēja būt tikai Zobenzivs, kas vienmēr kavējās. Kuģim bija divi simti airu un lielākais zveltnis visā flotē, taču Dāvosam bija lielas šaubas par kapteiņa prasmēm.

Viņš dzirdēja, kā kareivji uz blakus kuģiem sasaucas, iedrošinādami cits citu. Kopš izbraukšanas no Vētrasgala armija bija kalpojusi teju tikai kā balasts, tāpēc vīri, pārliecināti par uzvaru, kaisa mesties virsū ienaidniekam. Šajā ziņā karavīru un flotes admirāļa augstā kapteiņa sīra Imrī Florenta domas sakrita.

Pirms trijām dienām, kad flote stāvēja noenkurota pie Vendupes grīvas, viņš bija sasaucis visus kapteiņus uz Niknuma klāja, lai kara padomes laikā iepazīstinātu ar kaujas plānu. Dāvosam un viņa dēliem bija ierādīta vieta otrajā kaujas rindā, krietni tālu bīstamajā labajā flangā. Goda vieta, bija paziņojis Elards, apmierināts ar iespēju pierādīt drosmi. Bīstama vieta, bija norādījis jaunekļa tēvs. Viņa dēli bija uzmetuši Dāvosam nožēlas pilnus skatienus, pat zaļais Mariks. "Sīpolu bruņinieks ir pārvērties vecā sievā," Dāvoss gandrīz spēja saklausīt dēlu domas, "sirdī viņš vēl arvien ir kontrabandists."

Nu, ko, par beidzamo viņiem bija taisnība, par to viņš taisnoties negrasījās. "Sīvorts" gan izklausījās pavēlnieciski lepni, tomēr dziļi sirdī viņš vēl arvien bija Dāvoss no Blusu Gala, kurš atgriezās dzimtajā pilsētā, kas slējās uz trijiem augstiem kalniem. Viņš par kuģiem, burām un piekrastēm zināja vairāk nekā jebkurš cits vīrs visās septiņās valstībās un bija izcīnījis ne vienu vien izmisīgu divcīņu zobens pret zobenu uz slapja kuģa klāja. Taču tādā kaujā kā šī viņš vēl nebija piedalījies, tāpēc jutās satraukts un nobijies. Kontrabandisti nepūš kaujas ragos un nevicina karogus. Kad viņi saož briesmas, viņi paceļ buras un laižas projām pa vējam.

Ja par admirāli būtu iecelts Dāvoss, viņš būtu rīkojies citādi. Viņš nosūtītu pāris ātrākos kuģus augšup pa upi, lai redzētu, kas viņus gaida, nevis gāzies virsū pilsētai ar visu floti. Kad viņš to bija ieteicis sīram Imrī, augstais kapteinis bija laipni pateicies Sīpolu bruņiniekam, bet admirāļa acis gan nebija tik laipnas. "Kas ir šis prastu ļaužu gļēvulis?" bija vaicājušas acis. "Vai tik tas nav tas vīrs, kurš nopirka savu bruņinieka titulu par sīpolu?"

Ņemot vērā, ka Stanisam bija četrreiz vairāk kuģu nekā jaunajam karalim, sīrs Imrī uzskatīja, ka piesardzība vai viltus manevri nav vajadzīgi. Viņš izkārtoja savu floti desmit kaujas rindās, katrā pa divdesmit kuģiem. Pirmajām divām rindām vajadzēja doties augšup pa upi, iesaistīties kaujā ar Džofreja nedaudzajiem kuģiem un par lielu prieku pavēlniekiem, kas komandēja kuģus, iznīcināt to, ko sīrs Imrī dēvēja par "puiku mantiņām". Nākamās rindas izsēdinātu loka šāvējus un šķēpnešus pie pilsētas mūriem un tikai pēc tam iesaistītos kaujā uz ūdens. Saladoram Sānam un viņa līsiešiem vajadzēja palikt līča vidū, lai gadījumā, ja izrādītos, ka citi Lanisteru kuģi ir paslēpti tālāk gar piekrasti un mēģina uzbrukt viņiem no aizmugures, piesegtu flotes mazākos un lēnākos kuģus, kuriem bija jāpārceļ no dienvidu krasta pāri upei Stanisa armijas lielākā daļa.

Godīgi runājot, sīra Imrī steigai bija pamatojums. Ceļā no Vētrasgala vēji nebija viņus lutinājuši. Divi nelieli kuģi sašķīda pie Kuģlaužu līča klintīm jau pirmajā ceļojuma dienā, un tas bija nelāgs sākums. Viena no mīriešu galerām dabūja sūci Tārtas šaurumā, bet, iebraucot Rīklē, sākās vētra un izkaisīja floti pa pusi šaurās jūras. Kad viņi pārgrupējās Māsija raga aizvējā Melnūdens līča mierīgākajos ūdeņos, trūka divpadsmit kuģu un viņi bija zaudējuši lērumu laika.

Stanisam vajadzēja nokļūt līdz upei jau pirms vairākām dienām. Karaļceļš, kas no Vētrasgala veda tieši līdz Karaļa ostai, bija daudz īsāks nekā ceļš pa jūru. Turklāt armijas lielākā daļa bija jātnieki teju divdesmit tūkstoši bruņinieku, vieglā kavalērija un algotņi mantojums, kuru brālim negribot bija atstājis Renlijs. Viņiem līdz mērķim vajadzēja nonākt visai raiti, taču bruņotie zirgi un divpadsmit pēdu garie pīķi neko nespētu padarīt Melnupes dziļajai straumei un pilsētas augstajiem mūriem. Staniss kopā ar saviem valdniekiem tikmēr bija uzcēlis nometni upes dienvidu krastā un, bez šaubām, dega nepacietībā, prātodams, kur gan sīrs Imrī palicis ar visu floti.

Pirms divām dienām pie Merlinga klints viņi bija pamanījuši pusduci /vejas laivu. Zvejnieki bija metušies bēgt, taču viņu laivas citu pēc citas panāca un to apkalpes sagūstīja. Maza karotīte uzvaras ir labākais līdzeklis, lai nomierinātu vēderu pirms lielas kaujas, sīrs Imrī bija laimīgi paziņojis. Tas liek vīriem kārot lielāku porciju. Taču Dāvosu vairāk interesēja, ko sagūstītie zina par Karaļa ostas aizsardzību. Zvejnieki runāja, ka punduris būvējot kaut kādu šķērsli, lai noslēgtu upes grīvu, taču viņi nespēja vienoties, vai darbi jau pabeigti, vai vēl turpinoties. Dāvoss gandrīz vēlējās, kaut šķērslis būtu gatavs, jo, ja upe būtu slēgta, sīram Imrī nāktos apstāties un rūpīgāk izplānot turpmāko rīcību.

Jūra bija skaņu pilna: kliedzieni un saucieni, kaujas ragi un bungas, un griezīgās svilpes, koka plaukšķi pret ūdeni, tūkstošiem airu ceļoties un krītot. Saglabājiet ierindu! Dāvoss uzsauca. Vēja brāzma sapurināja viņa veco, zaļo apmetni. Miecētās ādas kamzolis un pie kājām noliktā pusķivere bija viņa vienīgās bruņas. Viņš uzskatīja, ka jūrā smags tērauds var ne vien izglābt vīru, bet tikpat viegli arī nogalināt. Sīrs Imrī un pārējie augstdzimušie kapteiņi bija citās domās un staigāja pa saviem klājiem, spoži mirdzēdami.

Hāridens un Jūraszirdziņš beidzot bija ieņēmuši paredzētās vietas, tāpat kā pavēlnieka Seltigāra Sarkanā spīle aiz viņiem. Pa labi no Elarda Valdnieces Mārjas atradās trīs galeras, kuras Staniss bija atņēmis nabaga Sanglāsam, Dievbijība, Lūgšana un Ziedošanās -, uz kuru klājiem čumēja un ņudzēja loka šāvēji. Airu un buru dzīta, pat Zobenzivs pamazām tuvojās, grīļodamās un zvalstīdamās arvien nemierīgākajā jūrā. "Kuģim ar tik daudziem airiem vajadzēja būt krietni ātrākam," Dāvoss neapmierināti nodomāja. "Tam pierīkotais zveltnis ir pārāk liels, tātad kuģim trūkst līdzsvara."

Vēja brāzmas pūta no dienvidiem, taču airējot tam nebija īpašas nozīmes. Viņus nesa paisums, tomēr Lanisteru pusē būs Melnupes straume, kas pie jūras bija spēcīga un ātra. Pirmais trieciens noteikti būs labvēlīgāks ienaidniekam. "Mēs esam muļķi, ka ielaižamies kaujā uz Melnupes," Dāvoss nodomāja. Ja sadursme notiktu atklātā jūrā, Stanisa flotes ierinda varētu aplenkt ienaidnieka kuģus no visām pusēm un tad iznīcināt. Taču uz upes sīra Imrī kuģu skaitliskā pārsvara un pārākā aprīkojuma nozīme būs mazāka. Viņi nevarēja tur izkārtot vairāk par divdesmit kuģiem vienā rindā, lai neriskētu ar airu saķeršanos vai pat kuģu sadursmēm savā starpā.

Pāri karakuģu ierindai Dāvoss spēja saskatīt Sarkano cietoksni augstu Igona kalna virsotnē. Tas iezīmējās kā tumšs apveids citronkrāsas debesis, bet zem tā jūrā ieplūda Melnupe. Upes dienvidu krasts bija viru un zirgu pilns, un, kad tur pamanīja kuģus, visi sakustējās kā skudrupūznis. Staniss droši vien bija nodarbinājis viņus, būvējot plostus un gatavojot bultas, taču pat tad gaidīšana nebija viegla. Krastā atskanēja tauru smalkās, spalgās balsis, ko tūlīt noslāpēja tūkstoš rīkļu izgrūsts rēciens. Dāvoss uzlika sakropļoto roku uz maisiņa ar pirkstu kauliņiem un noskaitīja klusu lūgšanu veiksmei.

Niknums pats izvietojās pirmās kaujas rindas vidū, tam blakus atradās divsimtairinieki Valdnieks Stefans un Jūras briedis. Tālāk pa labi un pa kreisi izkārtojās simtairinieki Valdniece Hāra, Spožā zivs, Smejošais valdnieks, Jūras dēmons, Ragainais gods, Skrandu Dženna, Trešais trejžuburis, Ašais zobens, Princese Rinīsa, Suņa purns, Scepteris, Uzticamais, Sarkanais krauklis, Karaliene Alīsenne, Kaķis, Drošsirdīgais un Pūķu lāsts. Pie visiem priekšgaliem plīvoja Gaismas Dieva liesmojošā, sarkani oranžā sirds. Aiz Dāvosa un viņa dēlu rindas kārtojās vēl viena bruņinieku un pavēlnieku komandētu simtairinieku rinda, un tad mazākie, lēnākie mīriešu kuģi, kuriem nebija vairāk par astoņdesmit airiem. Vēl dziļāk flotes izkārtojumā atradās burukuģi un zvejas laivas. Paši beidzamie ierindā bija Saladora Sāna lepnais Valīrietis, milzīgs kuģis ar trīssimt airiem, un viņa pārējās galeras ar raksturīgajiem, svītrotajiem korpusiem. Ugunīgais līsiešu princis piktojās, ka norīkots pašā astē, taču bija skaidrs, ka sīrs Imrī viņam neuzticas vairāk kā Staniss. "Pārāk daudz žēlabu un pārāk daudz runāšanas par zeltu, ko viņam ir parādā." Tomēr Dāvosam īsti prātīgi tas nelikās. Saladors Sāns bija vecs, apķērīgs pirāts, un viņa komandas veidoja īsti, kaujā bezbailīgi jūras vilki. Aizmugurē viņi neko nespēs ietekmēt.

Ahooooooooooo! No Niknuma priekšgala pāri baltajām viļņu cepurēm un airu šļakstiem aizvēlās sauciens: sīrs Imrī sauca uzbrukumā. Ahooooooooooo, ahooooooooooo!

Zobenzivs beidzot bija iekļāvusies ierindā, kaut virs tās vēl arvien plandījās buras. Ātrāk uz priekšu, Dāvoss norējās. Bungas sāka rībēt straujāk, un arī airi cilājās žiglāk: švīks-švāks, švīks-švāks, švīks-švāks. Uz klāja kareivji dauzīja zobenus pret vairogiem, bet loka šāvēji klusēdami nospriegoja lokus un izvilka bultas no makiem, kas karājās pie siksnām. Pirmās rindas galeras aizsedza Dāvosam skatu, tāpēc viņš pagājās šurpu turpu pa klāju, lai atrastu labāku skatpunktu. Nekādu šķērsli nemanīja, upes mute bija pavērta, it kā lai aprītu viņus visus. Tikai…

Kad Dāvoss vēl nodarbojās ar kontrabandu, viņš mēdza jokot, ka pazīst Karaļa ostas ūdeņus labāk nekā paša kabatu. Divi jaunie, zemie svaigi tēsta akmens torņi, kas slējās pretī viens otram pie Melnupes grīvas, varēja neko nenozīmēt sīram Imrī Florentam, taču Sīpolu bruņiniekam bija sajūta, it kā no plaukstas būtu izauguši divi jauni pirksti.

Piesedzis acis, lai rietumos arvien zemāk slīdošā saule nežilbinātu, viņš ciešāk nopētīja torņus. Tie bija pārāk mazi, lai uzņemtu ievērojamu vīru skaitu. Ziemeļu krastā izvietotais piekļāvās klintij, pāri kurai slējās Sarkanais cietoksnis. Dienvidu krasta torņa pamati bija iebūvēti ūdenī. "Viņi izrakuši krastā grāvi," Dāvoss uzreiz saprata. Tas padarīja uzbrukumu tornim ļoti sarežģītu uzbrucējiem nāktos brist pa ūdeni vai pārmest tiltu pāri nelielajam kanālam. Staniss pie torņa bija izvietojis loka šāvējus, kuriem vajadzēja mērķēt aizstāvjiem ik reizi, kad kāds no tiem būtu gana pārgalvīgs, lai paslietos virs nocietinājumiem.

Kaut kas nozibēja zem pašas ūdens virsmas, kur tumšā straume griezās ap torņa pamatiem. Tur saules stari apspīdēja tēraudu un pavēstīja Dāvosam Sīvortam visu, kas viņam bija jāzina. "Milzu ķēde… un tomēr viņi nav noslēguši upi, lai aizkavētu mūs. Kāpēc tā?"

Arī par to būtu vajadzējis padomāt, tikai laika vairs nebija. Uz priekšā slīdošajiem kuģiem atskanēja saucieni un vēlreiz iedunējās kaujas ragi: viņiem pretī stājās ienaidnieks.

Starp Sceptera un Uzticamā zibošajiem airiem Dāvoss pamanīja šauru, pāri upei izstieptu rindu, ko veidoja galeras ar zeltā krāsotiem korpusiem, uz kuriem atspīdēja saule. Viņš pazina šos kuģus ne sliktāk par savējiem. Tad, kad viņš vēl pelnīja iztiku ar kontrabandu, viņš vienmēr jutās drošāk, ja zināja, vai bura pie apvāršņa nozīmē ātru vai lēnu kuģi un vai kapteinis bija jauns puika, kas alkst slavas, vai vecs vīrs, kas vēlas mierīgi sagaidīt vecumdienas.

Ahooooooooooo, sauca kaujas ragi. Kaujas ātrums! Dāvoss nokliedzās. Viņš dzirdēja, kā pa labi un pa kreisi Deils un Elards dod to pašu pavēli. Bungas sāka sist neprātīgā ritmā, airi zibēja virs ūdens, un Melnā Beta rāvās uz priekšu. Kad Dāvoss pameta skatienu uz Rēga pusi, Deils pamāja viņam ar roku, Zobenzivs atkal atpalika, zvalstīdamās mazāko kuģu ķīļūdens viļņos. Citādi ierinda bija taisna kā vairogu siena.

Upe, kas pa gabalu bija izskatījusies šaura, tagad pletās plaša kā jūra, un arī pilsēta nu likās izaugusi milzīgi liela. No Sarkanā cietokšņa īgona kalnā bija redzamas visas pieejas Karaļa ostai. Ar saviem dzelzī kaltajiem mūru robojumiem, milzīgajiem torņiem un biezajām, sarkanajām sienām tas atgādināja asinskāru plēsoņu, kas savilcies lēcienam pāri upei un pilsētas ielām. Klintis, uz kurām cietoksnis balstījās, bija stāvas un gludas, tās vietvietām izraibināja ķērpju plankumi un rets, samežģīts un ērkšķiem klāts kociņš. Lai sasniegtu ostu un pilsētu, flotei nāksies izbraukt zem cietokšņa.

Pirmā kuģu rinda jau atradās upē, taču ienaidnieka galeras lēnām virzījās atpakaļ. "Viņi mēģina mūs ievilināt grīvā. Viņi grib, lai mūsu kuģi saspiežas tuvu cits citam, lai tie nespēj apiet viņu flotes flangus… un tad viņi pacels ķēdi mums aiz muguras." Viņš staigāja pa klāju, lai labāk saskatītu Džofreja floti. Starp zēna rotaļlietām bija lielais, neveiklais Dievpalīgs, vecais un gausais Princis īmons, Zīda pavēlniece un tās māsa Valdnieces kauns, Trakais vējš, Karaļostnieks, Baltais briedis, Pīķis, Jūraszieds. Bet kura gan bija Lauvaszvaigzne7 . Kur bija skaistā Valdniece Līenna, ko karalis Roberts bija nosaucis par godu jaunavai, kuru bija mīlējis un zaudējis? Un kur bija Karaļa Roberta veseris? Tā bija lielākā kara galera visā karaliskajā flotē, četri simti airu, vienīgais jaunajam karalim piederošais kuģis, kurš varēja pārspēt Niknumu. Šim flagmanim vajadzēja veidot jebkuras aizsardzības kodolu.

Dāvoss nojauta slazdus, taču nemanīja aiz muguras parādāmies ienaidnieka kuģus, tikai milzīgo Stanisa Barateona floti kārtīgās rindās stiepjamies līdz pašam ūdeņu klātajam apvārsnim. "Varbūt viņi pacels ķēdi, lai sašķeltu mūs uz pusēm?" Taču viņš nespēja saskatīt, kāds no tā būtu labums. Līcī palikušie kuģi tik un tā spētu izsēdināt vīrus uz ziemeļiem no pilsētas. Tur šķērsojums aizņemtu vairāk laika, tomēr būtu drošāks.

No cietokšņa izlidoja savi divdesmit trīsdesmit oranži, liesmojoši putni degošas darvas podi, kas apmeta loku virs upes, atstādami aiz sevis liesmu astes. Vairākumu no tiem aprija ūdens, taču daži trāpīja arī pirmās rindas galerām un saplīstot izšķieda uguni pa klāju. Viens trāpīja Karalienei Alīsennei, un karavīri spruka kur nu kurais. Uz Pūķu lāsta, kas atradās vistuvāk krastam, Dāvoss saskatīja pat trīs atsevišķus dūmu stabus. Tobrīd gaisā jau bija uzšāvusies otra zalve, ko pavadīja bultu lietus, kad šņākdamas krita lejup no torņu virsotnēs izvietotajām loka šāvēju ligzdām. Kāds kareivis pārvēlās pāri Kaķa bortam, atsitās pret airiem un nogrima. "Pirmais šodien mirušais vīrs," Dāvoss nodomāja, "bet viņš nebūs pēdējais".

Virs Sarkanā cietokšņa mūriem plīvoja jaunā karaļa karogi: Barateonu briedis ar kroni galvā uz zelta pamatnes un Lanisteru lauva uz sarkana laukuma. Šurp lidoja nākamie darvas podi. Dāvoss dzirdēja vīrus kliedzam, ugunij pārņemot Drošsirdīgo. Airētāji atradās drošībā zem klāja, kas pasargāja viņus no visu veidu lādiņiem, taču augšā kareivjiem bija paveicies mazāk. Kā viņš jau bija paredzējis, labais flangs cieta lielākos zaudējumus. "Tūlīt būs arī mūsu kārta," viņš, juzdamies neomulīgi, atgādināja pats sev. Melnā Beta atradās ugunspodu sniedzamības joslā, jo bija tikai sestais kuģis no ziemeļu krasta. Pa labi no Dāvosa galeras atradās tikai Elarda Valdniece Mārja, neveiklā Zobenzivs, kas bija atpalikusi tik tālu, ka atradās tuvāk trešajai, ne otrajai rindai, kā arī Dievbijība, Lūgšana un Ziedošanās, kam patiešām vajadzēs dievišķīgu iejaukšanos, lai izspruktu sveikā no bīstamās pozīcijas, kurā šī trijotne bija izvietota.

Kad otrā kuģu rinda slīdēja garām torņiem, Dāvoss ieskatījās ciešāk. Viņš spēja saskatīt trīs milzīgas ķēdes posmus, kas nokarājās no vīra galvas resnuma cauruma, lai nozustu zem ūdens. Torņiem bija pa vienām durvīm, kas atradās krietnas divdesmit pēdas virs zemes. Loka šāvēji no ziemeļu torņa jumta raidīja bultas lejup uz Lūgšanu un Ziedošanos. Strēlnieki no Ziedošanās klāja izšāva atbildes zalvi, un Dāvoss dzirdēja, kā tornī, bultas ķerts, iekliedzas kāds vīrs.

Kapteini. Viņam līdzās bija nostājies dēls Matoss. Tava bruņucepure. Viņš paņēma to ar abām rokām un uzlika galvā. Pusķiverei nebija sejsega viņam riebās, ja kaut kas aizsedza skatu uz notiekošo.

Tagad darvas podi krita viņiem visapkārt. Viņš redzēja vienu sašķīstam uz Valdnieces Mārjas klāja, taču Elarda vīri ātri to apdzēsa. Pa kreisi uz Driftmārkas lepnuma atskanēja kaujas ragi. Katrs airu vēziens uzšķīla gaisā ūdens šļakatas. "Skorpiona" raidīta jardu gara šautra vibrēdama ietriecās klāja kokā nepilnas divas pēdas no Matosa. Priekšējā kuģu rinda atradās loka šāviena attālumā no ienaidniekiem. Starp kuģiem sāka lidot bultas, šņācot kā sakaitinātas čūskas.

Dienvidos no Melnupes Dāvoss manīja vīrus, kas vilka uz ūdens pusi rupji sastiprinātus plostus. Zem karogu tūkstošiem izkārtojās kareivju kolonnas. Visur varēja saskatīt tikai liesmojošo sirdi, bet sīkais, melnais, liesmās paslēptais briedītis bija pārāk sīks, lai to saskatītu. "Mums vajadzēja doties kaujā zem kronētā brieža," Dāvoss nodomāja. "Briedis bija karaļa Roberta ģerbonis, pilsēta uzgavilētu, to ieraugot. Šis svešinieku karogs tikai noskaņo cilvēkus pret mums."

Viņš nespēja uzlūkot liesmojošo sirdi, neatceroties ēnu, kuru Melisandre bija dzemdējusi tumsā zem Vētrasgala. "Vismaz šo kauju mēs izcīnām gaismā, ar godīgu vīru ieročiem," Dāvoss atgādināja pats sev. Sarkanajai priesterienei un viņas tumsas bērniem te nebūs nekādas daļas. Staniss bija aizsūtījis viņu atpakaļ uz Pūķakmeni kopā ar ārlaulībā dzimušo brāļadēlu Edriku Vētru. Karaļa kapteiņi un karogneši bija uzstājuši, ka sievietei kaujaslaukā nav vietas. Pret to iebilda tikai karalienes vīri un arī tad ne pārāk uzstājīgi. Pat tad karalis teju atteica Melisandres projām raidītājiem un piekāpās tikai pēc tam, kad valdnieks Brīss Kārons paziņoja: Jūsu augstība, ja kopā ar mums būs burve, ļaudis pēc tam runās, ka tā bijusi viņas uzvara, ne jūsējā. Viņi teiks, ka jūs kroni esat ieguvis, pateicoties viņas burvestībām. Tas nosvēra svaru kausu par labu Melisandres pretiniekiem. Strīdu laikā Dāvoss bija turējis muti, bet, ja godīgi, viņš neskuma, redzot burvi pametam nometni. Viņš negribēja, lai viņam būtu kaut kas kopīgs ar šo sievieti vai viņas dievu.

Pa labi no viņiem Ziedošanās sasniedza krastu un izbīdīja laipu. Loka šāvēji salēca seklumā, turēdami lokus augstu virs galvas, lai nesamērcētu stiegras. Viņi, šķiezdami šļakatas, izbrida krastā šaurajā zemes strēlītē zem klintīm. No cietokšņa sāka velties milzu akmeņi, sašķaidīdami ne vienu vien uzbrucēju, kā arī bultas un šķēpi, tomēr leņķis bija pārāk stāvs, lai tie nodarītu kaut cik vērā ņemamus zaudējumus.

Lūgšana piestāja malā pārdesmit jardu augstāk pa straumi, un arī Dievbijība tuvojās krastam, kad lejup pa krastmalu, zirgiem seklumā šķiežot ūdens šaltis, aizvēlās pilsētas aizstāvju jātnieku vilnis. Bruņinieki ietriecās strēlnieku rindās kā vilki vistu barā, atspiezdami loka šāvējus pie kuģiem, pirms vairums paguva uzlikt bultu uz stiegras. Smagāk bruņotie kājnieki metās palīgā strēlniekiem, lai aizsargātu biedrus ar šķēpiem un cirvjiem, un pāris acumirkļos šaurā zemes strēle pārvērtās asinīm piemirkušā haosā. Dāvoss pazina Suņa bruņucepures purna veidolu. Baltajam apmetnim plīvojot pie pleciem, viņš uzjāja pa laipu uz Lūgšanas klāja, ar zobenu pāršķeldams ikvienu nelaimīgo, kas trāpījās viņam ceļā.

Aiz cietokšņa, mūru iejozta, slējās Karaļa osta. Upes piekraste bija melna, izdegusi postaža Lanisteri bija nosvilinājuši pēdējo suņubūdu un paslēpušies aiz Dubļu vārtiem. Nogremdēto baržu apdegušie masti slējās no sēkļiem, liedzot pieeju garajām akmens piestātnēm. "Tur mums neizdosies izcelties". Aiz Dubļu vārtiem Dāvoss spēja saskatīt triju milzīgu ugunsmetēju augšējo daļu. Augstu Visēnijas pakalnā saule atstarojās no Bailora Svētītā septa septiņiem kristāla torņiem.

Dāvoss īsti neredzēja kauju, kas sākās uz pašas upes, taču viņš to dzirdēja: ar varenu šņarkstošu brīkšķi saskrējās divas galeras, lai gan viņš nesaprata, kuras divas tās bija. Pēc mirkļa pāri ūdeņiem aizvēlās vēl viena trieciena troksnis, kuram sekoja trešais. Cauri lūstoša koka vaidiem Sīpolu bruņinieks saklausīja Niknuma priekšgala katapultas dobjo būkšķi. Jūras briedis pāršķēla vienu no Džofreja galerām uz pusēm, taču Suņa purns dega un

Karaliene Alīsenne bija iestrēgusi starp Zīda pavēlnieci un Valdnieces kaunu un tās komanda kāvās ar ienaidniekiem, kas rausās uz Karalienes klāja.

Tieši sev priekšā Dāvoss pamanīja, kā Džofreja Karalostnieks ieslīd starp Uzticamo un Scepteri. Uzticamā vīri pirms trieciena paguva ievilkt labā borta airus, taču Sceptera kreisā borta airi salūza kā skali, kad Karaļostnieks piebrauca tam cieši klāt. Zalvi, Dāvoss pavēlēja, un viņa strēlnieki raidīja šautru lietu pār ienaidnieka kuģi. Viņš redzēja, kā krīt Karaļostnieka kapteinis, un mēģināja atcerēties vīra vārdu.

Aiz cietokšņa mūriem gaisā uzšāvās milzīgo katapultu sviras viena, otra, trešā, un dzeltenajās debesīs augstu uzlidoja simtiem akmeņu. Katrs bija vīra galvas lielumā. Kad tie piezemējās, tie uzšķieda gaisā milzīgas ūdens šļakatas, iztriecās cauri klāju ozola dēļiem un pārvērta dzīvus cilvēkus kaulu, gaļas un asiņu biezenī. Šķērsām upei visa pirmā kuģu rinda bija iesaistījusies kaujā. Gaisā lidoja abordāžas āķi, dzelzs zveltņi triecās cauri koka korpusiem, kareivji steidzās pāri uz ienaidnieka kuģiem, bultu svilpieni sačukstējās, traucoties cauri dūmu vāliem, un mira vīri… Bet uz Dāvosa kuģa pagaidām visi bija sveiki un veseli.

Melnā Beta šāvās augstāk pa straumi, airu uzrauga bungām dunot kapteiņa ausīs, kamēr Dāvoss lūkoja sava kuģa zveltnim piemērotu upuri. Karaliene Alīsenne bija iesprostota starp diviem Lanisteru kuģiem, un visu trijotni kopā cieši saturēja āķi un virves.

Trieciena ātrumu! Dāvoss norēcās.

Bungu sitieni likās saplūstam garā, drudžainā blarkšķī, un Melnā Beta lidoja uz priekšu, ar priekšvadni sakuļot ūdeni pienbaltās putās. Elards bija pamanījis to pašu iespēju, tāpēc Valdniece Mārja turējās līdzās Dāvosa kuģim. Pirmā Stanisa flotes rinda bija pārvērtusies atsevišķu divcīņu haosā. Trīs abordāžas saslēgtie kuģi slējās priekšā, lēnām griezdamies straumē. Uz to klājiem notika asiņains slaktiņš vīri tur skaldīja cits citu ar zobeniem un cirvjiem. "Vēl mazliet," Dāvoss Sīvorts lūdzās Kareivim, "pagriez to vēl mazliet tālāk, parādi man tās sānus."

Laikam taču Kareivis viņu uzklausīja. Melnā Beta un Valdniece Mārja ietriecās Valdnieces kauna sānos acumirkli viena pēc otras, ietriecoties ienaidnieka priekšgalā un pakaļgalā ar tādu spēku, ka trīs kuģus tālāk no Zīda pavēlnieces klāja ūdenī ievēlās vairāki vīri. Trieciena brīdī, zobiem sacērtoties, Dāvoss gandrīz nokoda mēli. Viņš izspļāva asinis. "Veco muļķi, nākamreiz aizver muti." Četrdesmit jūrā pavadītajos gados šī bija pirmā reize, kad viņam nācās taranēt citu kuģi. Viņa strēlnieki šāva, nežēlodami bultas.

Atpakaļgaitu! viņš pavēlēja. Kad Melnā Beta paairējās atpakaļ, ūdens gāzās iekšā pa Valdnieces kauna korpusā izsistajiem caurumiem un ienaidnieka kuģis viņa acu priekšā saira atlūzās, iemetot straumē daudzus dučus viru. Daži no dzīvajiem noturējās virs ūdens peldus. Daži mirušie vienkārši palika uz upes virsmas. Smagajās bruņās tērptie visi kā viens nogrima dzelmē, tiklab dzīvie, kā mirušie. Dāvosa ausīs atbalsojās slīkstošo cilvēku gārdzieni.

Tad priekšā un pa kreisi viņš ar acs kaktiņu pamanīja zaļu zibsni, un Karalienes Alīsennes pakaļgalā, degot un šņācot, galvas paslēja ņudzošu smaragda čūsku ligzda. Vēl pēc mirkļa Dāvoss izdzirdēja ļaunu vēstošu saucienu: Mežonīgā uguns!

Viņš saviebās. Degoša darva bija viena lieta, bet mežonīgā uguns gluži kas cits. Nešpetna padarīšana, un teju nenodzēšama. Ja tai uzmeta virsū apmetni, apmetnis aizdegās. Ja mēģināji notraukt dzirkstelīti ar plaukstu, nākamajā mirklī liesmoja visa roka. Ja mēģināsi tai uzčurāt, daiktu nosvilināsi, mēdza teikt veci jūras vilki. Tiesa, sīrs Imrī bija brīdinājis, ka viņiem var nākties iepazīties ar alķīmiķu nelāgo brūvējumu. Par laimi, dzīvi esot palikuši vien nedaudzi dedzinātāji. "Un mežonīgās uguns krājumi viņiem drīz izsīks," viņus bija mierinājis sīrs Imrī.

Dāvoss izkliedza pavēles. Viena airu rinda airējās uz priekšu, otra atpakaļ, un galera drīz vien apgriezās. Arī Valdniecei Mārjai bija izdevies atbrīvoties no taranētā ienaidnieka kuģa, un labi, ka tā. Uguns uz Karalienes Alīsennes un abiem pilsētas aizstāvju kuģiem pletās plašumā daudz straujāk, nekā viņš būtu spējis iedomāties. Zaļu liesmu ieskauti vīri lēca ūdenī, kliegdami necilvēciskās mokās. Uz Karaļa ostas mūriem izvietotie ugunsmetēji vēma nāvi un milzīgās katapultas aiz Dubļu vārtiem raidīja pret uzbrucējiem īstus klintsbluķus. Viens no tiem kārtīga vērša lielumā iegāzās ūdenī starp Melno Betu un Rēgu, sašūpodams abus kuģus un nošķiezdams visus uz klāja no galvas līdz kājām. Otrs, tikai nedaudz mazāks akmens trāpīja Pārdrošajiem smiekliem. Velariona galera sašķīda kā no torņa nomesta bērnu mantiņa, nosējot upi ar vīra rokas garuma skabargām.

Cauri melnajiem dūmiem un zaļo liesmu vērpetēm Dāvoss pamanīja, ka lejup pa straumi traucas nelielu kuģīšu un laivu gūzma: tur juku jukām peldēja prāmji un liellaivas, vieglas laiveles un īsti vraki, kas likās pārāk satrūdējuši, lai vispār turētos virs ūdens. Tas oda pēc izmisuma. Šādi prauli nevarēja mainīt kaujas gaitu, tikai maisīties visiem pa kājām. Tiesa, viņš manīja, ka Stanisa flotes kaujas ierinda ir pamatīgi iestrēgusi.

Pa kreisi Valdnieks Stefons, Skrandu Dženna un Ašais zobens bija izlauzušies cauri ienaidnieka kuģiem un traucās augšup pa upi. Taču labais flangs smagi cīnījās, bet kodolu dragāja katapultu raidītie akmeņi. Daži kapteiņi grieza kuģus lejup pa straumi, citi spiedās pa kreisi viņi darīja visu, lai tikai izvairītos no nāvējošā lietus. Niknums bija pagriezis aizmugures katapultu un mēģināja raidīt atbildes uguni pret pilsētu, tomēr ierīcei trūka jaudas darvas mucas šķīda mūru pakājē. Scepteris bija zaudējis teju visus airus, bet Uzticamais bija taranēts un sāka lēnām svērties uz sāniem. Viņš ar Melno Betu iebrauca starp abiem kuģiem un ar slīdošu triecienu trāpīja karalienes Sersejas greznajai, ar kokgriezumiem un apzeltījumiem rotātajai izpriecu liellaivai, kura šoreiz bija kareivju, ne dažādu gardumu pārpildīta. Trieciens pārsvieda duci ienaidnieku pāri bortam, kur izpeldēt mēģinošos vīrus panāca Melnās Betas strēlnieku bultas.

Matosa sauciens pievērsa uzmanību briesmām, kas draudēja no kreisās puses. Viena no Lanisteru galerām tuvojās, lai taranētu viņa kuģi sānos. Cik jaudas pa labi! Dāvoss nokliedzās. Vīri lika lietā airus, lai atgrūstos no baržas, bet pārējie sagrieza Melno Betu tā, lai tās priekšvadnis būtu vērsts pretī uzbrūkošajam Baltajam briedim. Pirmajā mirklī kapteinis nobijās, ka būs izrādījies pārāk lēns, ka viņa kuģi tūlīt nogremdēs, taču straume palīdzēja pagriezt Melno Betu tā, ka trieciens izrādījās salīdzinoši viegls, garāmslīdošs. Abu galeru korpusi nošvīkstēja viens gar otru, salauzdami vairākus airus. Asa, šķēpam līdzīga koka atlūza aizšāvās Dāvosam gar galvu. Viņš sarāvās. Abordāžu! viņš iekliedzās. Gaisā uzspurdza āķi ar virvēm. Kapteinis izrāva zobenu un pats savu vīru priekšgalā metās pāri bortam.

Baltā brieža komanda sagaidīja viņus pie sava kuģa reliņiem, taču Melnās Betas kareivju tērauda paisums tos pārmāca. Dāvoss izcirtās cauri pūlim, meklēdams otra kuģa kapteini, taču vīrs jau bija miris, pirms Dāvoss nonāca līdz viņam. Brīdī, kad Sīpolu bruņinieks uz mirkli aizkavējās virs kritušā, viņam no aizmugures pa galvu trāpīja cirvis, taču pusķivere novirzīja cirtienu sāņus, tāpēc pakausis tikai nozvanīja, ne sašķīda. Apdullis viņš spēja vien pavelties sāņus. Uzbrucējs rēkdams metās viņam virsū. Dāvoss satvēra savu zobenu cieši abās rokās un ietrieca tā smaili vīram vēderā.

Viens no viņa apkalpes locekļiem palīdzēja pieslieties kājās. Kapteini, Briedis ir mūsu. Dāvoss redzēja, ka tā patiešām ir. Vairākums ienaidnieku bija miruši, mira vai padevās gūstā. Viņš noņēma bruņucepuri, noslaucīja asinis no sejas un devās atpakaļ uz savu kuģi, uzmanīgi sperdams soļus pa dēļiem, ko neticami slidenus bija padarījušas izgāztās iekšas. Matoss pasniedza tēvam pretī roku, lai palīdzētu pārkļūt uz Melnās Betas.

Šajos pāris mirkļos Melnā Beta un Baltais briedis likās kā miera acs trakojošas vētras vidū. Karaliene Alīsenne un Zīda pavēlniece, vēl arvien bortu pie borta, bija pārvērtušās zaļā, trakojošā ellē un slīdēja lejup pa straumi, vilkdamas līdzi Valdnieces kauna atlūzas. Viena no mīriešu galerām sadūrās ar šiem kuģiem un arī aizdegās. Kaķis mēģināja uzņemt vīrus no strauji grimstošā Drošsirdīgā. Pūķu lāsta kapteinis bija iebraucis kuģi starp diviem moliem un sadragājis tam dibenu. Apkalpe kopā ar loka šāvējiem un kājniekiem metās krastā, lai pievienotos pārējiem, kas uzbruka mūriem. Taranētais Sarkanais krauklis pamazām svērās uz vieniem sāniem. Jūras briedis cīnījās gan ar liesmām, gan uzbrucējiem, taču pāri Džofreja Uzticamajam vīram jau plīvoja ugunīgā sirds. Niknuma vareno priekšgalu bija sadragājis klintsbluķis, un sīra Imrī flagmanis cīnījās ar Dievpalīgu. Dāvoss manīja, kā pavēlnieka Velariona Driftmārkas lepnums ietriecas starp diviem Lanisteru upes kuģīšiem, apgāzdams vienu un ar degošām bultām aizdedzinādams otru. Dienvidu krastā bruņinieki veda savus zirgus uz zvejas laivām, bet vairākas no mazākajām galerām jau devās pāri straumei, pilnas ar kājniekiem. Viņiem nācās uzmanīgi lavierēt starp grimstošajiem kuģiem un peldošiem mežonīgās uguns plankumiem. Šobrīd upē atradās visa Stanisa flote, izņemot Saladora Sāna līsiešus. Pavisam drīz Melnupe būs viņu varā. "Sīrs Imrī būs izcīnījis savu uzvaru," Dāvoss nodomāja, "un Staniss varēs pārcelties ar visu armiju pāri upei, bet, lai dievi žēlīgi, cik gan tas viss mums izmaksāja…"

-    Kapteini Matoss pieskārās viņa plecam.

Dēls norādīja uz Zobenzivi, kuras abas airu rindas ritmiski cēlās un krita. Kuģis tā arī nebija nolaidis buras, un degošas darvas pikuči bija aizķērušies takelāžā. Dāvoss vēroja, kā uguns lēnām pletās plašumā, ložņādama pa virvēm un burām, līdz pāri kuģim ziedēja dzeltenu liesmu cepure. Zobenzivs neveiklais dzelzs zveltnis, kas atgādināja zivi, kuras vārdu nesa kuģis, šķēla ūdeni. Tieši priekšā straume uz Zobenzivs pusi nesa vienu no upē dziļi iegrimušajiem Lanisteru vrakiem, iegrozot to kā kārdinošu taranēšanas mērķi. Starp vraka dēļiem lēnām sūcās biezas, zaļas asinis.

Kad Dāvoss Sīvorts to ieraudzīja, viņam krūtīs uz mirkli apstājās sirds.

-     Nē, viņš noteica. Nē, NĒĒĒĒĒĒ! Cauri kaujas rēkoņai un brīkšķiem viņu nedzirdēja neviens cits, izņemot Matošu. Vismaz Zobenzivs kapteinis noteikti ne, cieši apņēmies beidzot kaut ko uzdurt uz sava klamzīgā, resnā zobena. Kuģis uzņēma kaujas ātrumu. Dāvoss pacēla sakropļoto roku, lai cieši satvertu ādas maisiņu ar pirkstu kauliņiem.

Ar ausis plosošu, skaidas šķaidošu krakšķi Zobenzivs pāršķēla sadragāto vraku uz pusēm. Tas pārsprāga kā pārgatavojies auglis, bet neviens auglis nekad nebija izkliedzis tik daudzbalsīgu lūstošu dēļu spiedzienu. Dāvoss redzēja, kā vraka tilpnēs sašķīst tūkstošiem krūku, izmēzdamas zaļu indi gluži kā no mirstoša nezvēra iekšām, kas, zaigodama un mirdzēdama, sāka izplatīties pa upes virsmu.

Atpakaļ! viņš ierēcās. Projām! Pārcērtiet abordāžas tauvas, atpakaļ, atpakaļ! Virves tika pārcirstas, un Dāvoss juta, kā zem kājām nolīgojas klājs, Melnā Beta atbrīvojās no Baltā brieža. Viņa kuģa airi ieslīdēja ūdenī.

Tad viņš dzirdēja īsu, asu "buh!", it kā kāds viņam būtu spēcīgi iepūtis ausī. Pusmirkli vēlāk Dāvosu sasniedza rēciens. Klājs pazuda zem kājām, un sejā triecās melna ūdens vilnis, piešķiezdams degunu un muti. Viņš aizrijās un sāka slīkt. īsti nesaprazdams, kur atrodas ūdens virsma, Dāvoss aklās šausmās kūlās pa upi, līdz galva pēkšņi pacēlās virs straumes. Viņš izspļāva ūdeni, ievilka gaisu un cieši pieķērās pie tuvākās kaut cik lielās atlūzas.

Zobenzivs un vraka upē vairs nebija, ap viņu lejup pa straumi peldēja melni apdeguši ķermeņi, un aizrijušies vīri ķērās pie kūpoša koka gabaliem. Piecdesmit pēdu augstumā virmojošs zaļu liesmu dēmons dejoja virs upes. Tam bija ducis roku, un katrā no tām zibēja pātaga, un, lai kam tās pieskārās, viss acumirklī aizdegās. Viņš redzēja degam Melno Betu un Balto briedi ar Uzticamo vīru abās kuģa pusēs. Dievbijība, Kaķis, Drošsirdīgais, Scepteris, Sarkanais krauklis, Hāridens, Uzticamais, Niknums, visus tos pārņēma liesmas, tāpat kā Karaļostnieku un Dievpalīgu. Dēmons aprija ari savējos. Valdnieka Velariona Driftmārkas lepnums mēģināja pagriezties, taču izdzimums pārlaida pār tā sudrabotajiem airiem laisku, zaļu pirkstu un tie uzliesmoja kā tievas svecītes. Brīdi likās, ka kuģis airējas pa upi ar divām garu, spožu lāpu rindām.

Tobrīd Dāvosu savā varā jau bija sagrābusi straume, griezdama varenajos virpuļos. Viņš ar kājām paīrās sāņus, lai izvairītos no peldoša mežonīgās uguns plankuma. "Mani dēli," Sīpolu bruņinieks nodomāja, taču rēcošajā haosā nebija ne mazāko cerību viņus atrast. Aiz muguras uzsprāga vēl viens ar mežonīgo uguni pārpildīts vraks. Likās, ka deg pati Melnupe, bet gaisu pildīja degošu mastu, degošu cilvēku un degošu, sašķaidītu kuģu atliekas.

"Mani nes ārā līcī." Tam nevajadzēja būt nekam ļaunam. Dāvoss apzinājās, ka tiks līdz krastam, viņš bija labs peldētājs. Līcī būs arī Saladora Sāna galeras, sīrs Imrī bija pavēlējis tām palikt iepakaļus…

Bet, kad upe viņu atkal pagrieza, Dāvoss ieraudzīja, kas viņu gaidīja lejup pa straumei.

"Ķēde. Lai dievi mums žēlīgi, viņi ir pacēluši ķēdi."

Tur, kur upe kļuva platāka, lai ieplūstu Melnūdens līcī, knapi divas vai trīs pēdas virs ūdens stiepās cieši nospriegota ķēde. Pret to jau bija atdūries savs ducis galeru, un straume turp nesa vēl arī citas. Gandrīz visi kuģi dega, un bija skaidrs, ka arī neskartos tūlīt pārņems liesmas. Dāvoss spēja saskatīt Saladora Sāna kuģu svītrotos korpusus, bet saprata, ka viņam nemūžam neizdosies nokļūt līdz tiem. Viņa priekšā slējās sarkani nokaitēta tērauda, liesmojoša koka un zaļi virpuļojošas uguns siena. Melnupes grīva bija pārvērtusies elles rīklē.

TĪRIONS

Nekustīgs kā gargula, Tīrions Lanisters tupēja uz viena ceļa uz cietokšņa mūra dzeguļa. Aiz Dubļu vārtiem un krāsmatām, kur reiz bija atradies zivju tirgus un kuģu piestātnes, likās, ka deg pati upe. Liesmoja puse Stanisa flotes un arī teju visa Džofreja flote. Mežonīgās uguns skūpsts pārvērta lepnus kuģus bēru sārtos un vīrus dzīvās lāpās. Gaiss bija dūmu, bultu un vaidu pilns.

Lejup pa straumi gan pilsētnieki, gan augstdzimušie kapteiņi varēja redzēt, kā karstā, zaļā nāve, Melnupes straumes nesta, griežas uz viņu plostu, burukuģu un laivu pusi. Cenšoties izbēgt no iznīcības, mīriešu galeru garie, baltie airi zibēja kā prātu zaudējušu simtkāju kājeles, taču tas bija veltīgi. Simtkājiem nebija kur bēgt.

Tur, kur bija uzsprāgušas degošās darvas mucas, pie pilsētas mūriem liesmoja savs ducis pamatīgu ugunsgrēku, taču mežonīgā uguns lika tām izskatīties kā svecēm degošā mājā. Oranži sarkanie darvas karogi līdzās nefrīta armagedonam nelikās ievērības cienīgi. Degošās upes krāsas atblāzmojās zemajos mākoņos, pārvēršot debesjumu savādi pievilcīgā zaļu pustoņu dejā. "Baiss skaistums. Gluži kā pūķuguns." Tīrions prātoja, vai, lidojot virs Uguns lauka, īgonu Iekarotāju pārņēma līdzīgas sajūtas.

Ēzes elpa plandīja pundura sarkano apmetni un sitās kailajā sejā, taču viņš nespēja novērsties. Viņš miglaini apjauta, ka zeltainie apmetņi gavilē. Tomēr viņam nebija spēka pievienoties kareivjiem. Tā bija tikai puse uzvaras. Ar to vien nepietiks.

Viņš redzēja, kā vēl vienu vraku, kas bija pielādēts ar karaļa Airīsa

dīvainajiem augļiem, aprij izsalkušās liesmas. No upes izšāvās degoša nefrīta strūklaka, un uzliesmojums bija tik spožs, ka viņam nācās aizsegt acis. Sprakšķēdamas un šņākdamas, virs ūdens dejoja trīsdesmit un četrdesmit pēdu augstas mēles. Uz pāris mirkļiem aizdegšanās troksnis apslāpēja kliedzienus. Ūdenī kūņojās simtiem cilvēku, slīkdami vai degdami, vai darīdami gan vienu, gan otru.

"Vai tu, Stanis, dzirdi, kā viņi kliedz? Vai tu redzi, kā viņi deg? Tas ir tavu roku darbs tikpat, cik manējo." Tīrions zināja, ka vīru pūznī uz dienvidiem no Melnupes arī Staniss vēro notiekošo. Šim Barateonam nekad nebija piemitušas brālim Robertam tik raksturīgās kaujas alkas. Staniss parasti komandēja no aizmugures, no rezerves gluži kā to mēdza darīt valdnieks Tīvins Lanisters. Šobrīd, visticamāk, Staniss sēdēja sava zirga mugurā, tērpies spožās bruņās, ar kroni galvā. "Varīss zināja teikt, ka tas esot kalts no sarkana zelta tā, lai atgādinātu liesmu mēles."

Mani kuģi. Džofrejs uzsauca no apgaitas ceļa pa mūriem, kur bija droši iekārtojies starp saviem sargiem, un jaunajam karalim aizlūza balss. Viņa bruņucepuri greznoja zelta stīpa, kas norādīja uz valdnieka statusu. Deg mans Karaļostnieks, Karaliene Serseja, Uzticamais vīrs. Skatieties, tas ir Jūraszieds. Zēns ar jauno zobenu norādīja turp, kur zaļās liesmas laizīja Jūraszieda zeltīto korpusu un līda augšup pa airiem. Kapteinis bija pagriezis kuģi augšup pa straumi, taču par vēlu, lai izvairītos no mežonīgās uguns.

Jūraszieds bija nolemts, Tīrions to zināja. "Citas iespējas man nebija. Ja mēs nebūtu devušies ienaidniekam pretī, Staniss nojaustu lamatas." Bultu un šķēpu, pat akmeni no katapultas varēja nomērķēt, bet mežonīgajai ugunij bija pašai sava griba. Kad to izlaiž no sprosta, cilvēks to apturēt nespēj. Tur neko nevarēja darīt, viņš atgādināja māsasdēlam. Mūsu flote bija nolemta bojāejai jebkurā gadījumā.

Pat no dzeguļa augšas viņš bija pārāk īss, lai redzētu pāri nocietinājumu apmalei, tāpēc lika, lai viņam palīdz uzrāpties augstāk liesmas, dūmi un kaujas haoss neļāva Tīrionam saskatīt to, kas notika lejup pa straumi zem cietokšņa, taču viņš to bija tūkstoškārt skatījis gara acīm. Tikko Stanisa flagmanis pabrauca zem Sarkanā cietokšņa, Brons sāka pātagot vēršus un dzīt tos uz priekšu. Ķēde bija neticami smaga, tāpēc milzu vinčas, čīkstēdamas un grabēdamas, griezās ļoti lēnām. Visai viltvārža flotei vajadzēja atrasties upē, kad zem ūdens parādītos pirmais metāla atspīdums. Ķēdes posmiem bija jāparādās virs virsmas piloši slapjiem, dažiem ar dūņām klātiem, līdz visa ķēde būtu stingri nostiepta pāri straumei. Karalis Staniss bija pavēlējis savai flotei ieairēt Melnupē, taču izairēt no tās ienaidniekam vairs neizdosies.

Tomēr dažiem kuģiem bija izdevies izvairīties no baisā likteņa. Upes straume ir niķīgs radījums, tāpēc mežonīgā uguns neizplatījās tik vienmērīgi, kā Tīrions bija cerējis. Galvenais kuģu ceļš dega zaļās liesmās, taču diezgan daudziem mīriešiem bija izdevies aizkļūt līdz dienvidu krastam šķietami neskartiem. Vēl vismaz astoņi kuģi bija sasnieguši krastu zem pilsētas mūriem. "Sasnieguši krastu vai uzskrējuši tam, iznākums bija viens to vīri bija izcēlušies krastā." Vēl nelāgāk bija tas, ka ienaidnieka pirmo divu kaujas rindu dienvidu flangs bija atradies pārāk tālu augšup pa straumi, kad vraki uzsprāga un radīja pekli ūdens virsū. Tātad Stanisam, cik nu varēja spriest, palika kādas trīsdesmit vai četrdesmit galeras. Ar tām bija vairāk nekā gana, lai pārceltu pāri upei visu armiju, kad viņi būs atguvuši drosmi.

Tas varēja prasīt zināmu laiku. Pat drosmīgākie nez vai spēja mierīgi noskatīties, kā mežonīgā uguns aprij kādu tūkstoti cīņas biedru. Halīns bija minējis, ka reizēm šķidrums degot tik svelmaini, ka miesa kūstot kā vasks. Un tomēr…

Tīrions neloloja nekādas ilūzijas pats par saviem vīriem. "Ja liksies, ka kaujas iznākums varētu būt nelabvēlīgs, viņu rindas pašķīdīs, un pašķīdīs ne pa jokam," viņu bija brīdinājis Džeislīns Baivoters. Tāpēc vienīgā iespēja uzvarēt nozīmēja, ka uzvarai no kaujas sākuma līdz pat beigām ir jābūt drošai.

Viņš redzēja, ka starp upmalas piestātņu krāsmatām kustas tumši stāvi. "Laiks vēl vienam pretuzbrukumam," viņš nodomāja. Vīru visvieglāk pārsteigt, tikko tas izsteberējis krastā. Viņš nedrīkstēja dot ienaidniekam gana laika, lai nostiprinātos ziemeļu krastā.

Tīrions norausās no dzeguļa. Pasaki valdniekam Džeislīnam, ka šajā upes pusē parādījies ienaidnieks, viņš pavēlēja vienam no ziņnešiem, ko Baivoters bija nodevis tā rīcībā. Otram viņš sacīja: Nodod manus apsveikumus sīram Arneldam un palūdz viņu pagriezt Maukas trīsdesmit grādus uz rietumiem.

Māte solīja, ka es tikšu pie Maukām, ierunājās Džofrejs. Tīrions ar nepatiku ievēroja, ka valdnieks atkal pacēlis bruņucepures sejsegu. Bez šaubām, puika vai cepās smagajās tērauda bruņās… taču Velnēnam nepavisam nevajadzēja, lai māsasdēlam acī trāpītu noklīdusi bulta.

Viņš aizrāva sejsegu ciet. Tas, jūsu augstība, labāk darbojas, ja ir aizvērts. Tu mums visiem esi bezgala dārgs. "Turklāt tu noteikti nevēlies sabojāt savu daiļo vaigu." Maukas ir tavā rīcībā. Piemērotāka laika māsasdēla iegribu izpildei varēja arī nebūt. Mešana ar degošas darvas podiem pa liesmojošiem kuģiem likās veltīga. Džofrejs bija pavēlējis sasietos Ragu vīrus izdzīt kailus cietokšņa pagalmā. Viņiem pie galvām bija piestiprināti ragi. Kad sazvērniekus atveda pie Dzelzs troņa tiesāt, zēns bija solījis tos aizsūtīt pie Stanisa. Cilvēks nebija tik smags kā klintsbluķis vai degošas darvas muca, viņu varēja aizsviest krietni tālāk. Daži no zeltainajiem apmetņiem pat slēdza derības, vai nodevēji pārlidošot pāri Melnupei un nokritīšot otrā krastā. Tikai pasteidzies, jūsu augstība, Tīrions piekodināja Džofrejam. Katapultas mums drīz būs vajadzīgas akmeņu mešanai. Pat mežonīgā uguns nedeg mūžīgi.

Džofrejs sīra Merīna pavadībā laimīgs aizsteidzās, bet Tīrions sagrāba sīru Osmundu aiz rokas, pirms tas paguva sekot valdniekam. Lai kas arī notiktu, gādā, lai viņš būtu sveiks un vesels, vai skaidrs?

-    Kā pavēlēsiet. Sīrs Osmunds mīļi pasmaidīja.

Tīrions bija brīdinājis Trentu un Melnkatliņu, kas viņus gaida, ja karalim notiks kas nelāgs. Un kāpņu pakājē Džofreju gaidīja ducis vecā kaluma zeltaino apmetņu. "Es sargāju tavu nolāpīto bastardu, cik labi vien spēju," viņš rūgti nodomāja. "Pielūko, gādā par Alaiaiju tikpat rūpīgi."

Tikko Džofrejs bija projām, pa kāpnēm uzskrēja aizelsies ziņnesis. Kungs, pasteidzieties! Vīrs nometās uz viena ceļa. Viņi ir izcēluši vīrus turnīru rīkošanas laukumā, to ir simtiem! Viņi tuvojas Karaļa vārtiem ar tarānu.

Tīrions nolamājās un grīļodamies devās uz pakāpienu pusi. Podriks Peins gaidīja to pakājē ar zirgiem. Viņš aizauļoja lejup pa Upes ielu, bet Podriks un sīrs Mendons Mūrs sekoja viņam pa pēdām. Aizslēģotās mājas grima zaļā ēnā, cilvēku uz ielām nebija, tāpēc viņiem neviens netraucēja. Tīrions bija pavēlējis, lai ielas būtu brīvas, ja nu aizstāvjiem nāktos ātri pārsviest spēkus no vieniem vārtiem pie otriem. Taču, kad jātnieki sasniedza Karaļa vārtus, punduris varēja saklausīt smagus koka triecienus pret koku tie vēstīja, ka zveltnis jau ir likts lietā. Vareno eņģu vaidi atgādināja mirstoša milža vaimanas. Laukumu pie vārtu sardzes mājas klāja ievainotie, bet viņš redzēja arī zirgu rindas, ne visi no tiem bija cietuši kaujā, turklāt no algotņiem un zeltainajiem apmetņiem varēja izveidot gana spēcīgu kolonnu. Kārtoties, viņš nokliedzās, nolēkdams no zirga. Vārti nošūpojās no vēl viena trieciena. Kurš šeit komandē? Jūs tūlīt dosieties ārā.

-    Nē. No sienas atdalījās ēna, lai pārtaptu garā vīrā ar tumši pelēkām bruņām. Sandors Klegans ar abām rokām nostīvēja no galvas bruņucepuri un ļāva tai nokrist zemē. Tērauds bija apdedzis un sadauzīts, sunim ar atņirgtajiem zobiem bija nocirsta kreisā auss. No brūces virs vSuņa kreisās acs plūstošās asinis bija aizsmērējušas vecās apdeguma rētas, paslēpjot pusi sejas.

-    Jā. Tīrions nostājās viņam pretī.

Klegana elpa kļuva saraustīta. Pie dirsas pretuzbrukumu. Un tevi arī.

Līdzās Sunim nostājās algotnis. Mēs jau bijām ārā. Trīs reizes. Puse mūsu vīru ir pagalam vai ievainoti. Visapkārt liesmo mežonīgās ugunis, zirgi vaimanā kā cilvēki, un cilvēki vaimanā kā zirgi…

-    Vai tu domā, ka mēs tevi nolīgām, lai cīnītos turnīrā? Vai man tev atnest saldu, atdzesētu pieniņu un bļodu ar zemenītēm? Nē? Tad rāpies mugurā savam nolāpītajam zirgam. Arī tu, Suns.

Asinis uz Klegana sejas mirdzēja sarkanas jo sarkanas, bet acis bija balti ieplestas. Viņš izvilka zobenu.

"Viņš ir nobijies," Tīrions satriekts aptvēra. "Suns ir nobijies." Velnēns mēģināja izskaidrot situāciju. Viņi ar tarānu dragā vārtus, jūs taču no dzirdat, mums viņi ir jāpatriec…

-    Atvērsim vārtus. Kad viņi ielauzīsies iekšā, aplenksim uzbrucējus un apkausim. Suns iedūra zobena smaili zemē un šūpodamies atbalstījās pret roktura pogu. Es esmu zaudējis pusi vīru. Un zirgu. Es tajā ugunī vairs nevienu nevedīšu.

Sīrs Mendons Mūrs nostājās līdzās Tīrionam nevainojami baltās, ar emalju klātās bruņās. Karaļa labā roka tev pavēlēja.

-    Pakaļā to karaļa roku. Tur, kur Suņa seja nebija asiņaini lipīga, tā baloja kā piens. Atnesiet man iedzert. Zeltaino apmetņu virsnieks pasniedza viņam kausu. Klegans iedzēra malku, tad izspļāva šķidrumu un aizsvieda kausu. Ūdens? Sūdu būšana. Atnesiet man vīnu!

"Viņš ir pārguris līdz nāvei." Tīrions beidzot to saprata. "Ievainojums, uguns… viņš ir iztukšots, man jāatrod kāds cits, bet kurš tas varētu būt? Sīrs Mendons?" Velnēns paskatījās uz vīriem un saprata, ka tie nederēs. Klegana bailes bija satriekušas visus. Bez vadoņa viņi vienkārši atteiksies doties kaujā, un sīrs Mendons… jā, bīstams vīrs, kā Džeimijs apgalvoja, bet ne tāds, kuram citi vīri sekos nāvē.

Atskanēja vēl viens skaļš belziens. Tumstošās debesis virs mūriem blāzmojās zaļas un oranžas. Cik ilgi vēl vārti izturēs?

"Tas ir neprāts." Punduris nodomāja, "bet labāk neprāts nekā sakāve. Jo sakāve nozīmē nāvi un apkaunojumu." Lai notiek, es vadīšu pretuzbrukumu.

Ja viņš bija iedomājies, ka Suns nokaunēsies un saņems dūšu, viņš kļūdījās. Klegans tikai nosmējās. Tu?

Tīrions redzēja neticību vīru sejās. Es. Sīr Mendon, tu nesīsi karaļa karogu. Podrik, padod manu bruņucepuri. Zēns metās izpildīt pavēli. Suns atspiedās uz saskrambātā, asinīm notašķītā zobena un paskatījās uz Velnēnu ar plati ieplestajām, baltajām acīm. Sīrs Mendons palīdzēja Tīrionam uzkāpt seglos. Kārtoties! viņš uzsauca.

Tīriona Lanistera lielā sarķa galvu un kaklu klāja bruņas. Pāri bruņu pārsegam bija pārmests sarkans zīds. Augstos seglus greznoja zeltījumi. Podriks Peins pasniedza viņam bruņucepuri un smagu ozola vairogu, uz kura sarkanās pamatnes bija uzkrāsota mazu zelta lauviņu ielenkta zelta roka. Viņš zirga mugurā apmeta nelielu līkumu, nopētīdams nedaudzos vīrus, kas bija paklausījuši viņa pavēlei. To nebija vairāk par divdesmit. Viņi sēdēja zirgos, izbolījuši tikpat baltas acis kā Suns. Tīrions nicinoši palūkojās uz pārējiem bruņiniekiem un algotņiem, kas bija devušies triecienos kopā ar Kleganu. Mani dēvē par pusviru, Velnēns sacīja. Tad jājautā, kas esat jūs?

Tāds apkaunojums iekustināja vīrus. Kāds bruņinieks bez bruņucepures galvā piejāja pie pārējiem. Viņam sekoja pāris algotņu. Tad vēl daži. Karaļa vārti atkal nodrebēja. Dažos mirkļos Tīriona pulks bija kļuvis divtik liels. Viņa lamatas bija nostrādājušas. "Ja es došos cīņā, viņiem jādara tas pats, vai arī viņi ir niecīgāki par punduriem."

Jūs nedzirdēsiet mani saucam Džofreja vārdu, viņš uzrunāja vīrus. Jūs nedzirdēsiet mani piesaucam Rūdas klintis. Šī ir jūsu pilsēta, kuru Staniss grasās iznīcināt, un šie ir jūsu vārti, kurus viņš mēģina izgāzt. Tāpēc sekojiet man un nogalināsim to kuces dēlu! Tīrions izrāva kaujas cirvi, pagrieza ērzeli un sīkā riksī devās uz vārtu pusi. Viņš cerēja, ka pārējie tam seko, taču neuzdrošinājās atskatīties.

SANSA

Lāpu liesmas spoži atstarojās kaltā metāla spoguļos, kas bija piekārti pie lāpturiem, piepildot Karalienes Balles zāli ar sudrabotu gaismu. Tomēr telpā jautās arī tumsa. Sansa spēja to saskatīt sīra Ilīna Peina blāvajās acis. Viņš stāvēja pie aizmugures durvīm nekustīgs kā akmens, nebaudot nedz ēdienu, nedz dzērienu. Viņa spēja to saklausīt valdnieka Džila sāpīgajā klepū un Osneja Melnkatliņa čukstos, kad tas ieslīdēja zālē, lai pavēstītu Sersejai kārtējos jaunumus.

Brīdī, kad Sansa beidza ēst zupu, viņš parādījās pirmo reizi, ienākdams pa aizmugures durvīm. Meitene ievēroja, kā tas sarunājas ar savu brāli Osfrīdu. Tad viņš uzkāpa uz paaugstinājuma un notupās līdzās karalienes krēslam, ozdams pēc zirga. Pāri Osneja vaigam stiepās četras garas, tievas, kreveļu klātas švīkas, bet mati krita pāri apkaklei un acīm. Lai cik klusi viņš čukstēja, Sansa tomēr sadzirdēja teikto. Abas flotes cīnās viena pret otru. Daži loka šāvēji izcēlās krastā, bet Suns, jūsu augstība, viņus visus nogalināja. Jūsu brālis paceļ ķēdi, es dzirdēju signālu. Blusu Galā vairāki pļēguri uzlauž durvis un cauri logiem lien mājās. Valdnieks Baivoters nosūtīja zeltainos apmetņus, lai tiek ar tiem galā. Bailora septs ir cilvēku pilns, visi lūdzas.

-   Un kā mans dēls?

-    Karalis devās uz templi, lai saņemtu augstā septona svētību. Tagad viņš kopā ar labo roku apstaigā nocietinājumus, iedrošina vīrus, cenšas uzlabot visiem omu.

Serseja pamāja pāžam, lai pasniedz viņai vēl vienu vīna kausu. Tas bija zeltains, auglīgs un bagāts laba gada baltvīns no Pergolas. Karaliene dzēra daudz, taču likās, ka vīns viņu padara tikai skaistāku vaigi piesarka un, kad viņa pievērsās zālei, acīs dzirkstīja spožs, drudžains karstums. "Mežonīgās uguns acis," Sansa nodomāja.

Muzikanti spēlēja. Žonglieri žonglēja. Mēnestiņš klandāja pa zāli uz ķekatām, vilkdams visus uz zoba, bet sīrs Dontoss tikmēr dzinās pakaļ kalponēm sava slotaskāta kumeļa mugurā. Viesi smējās, taču šajos smieklos nebija prieka. Šādi smiekli var acumirklī pārvērsties elsās. "Viņu ķermeņi gan atrodas šeit, bet domas un sirdis ir uz pilsētas mūriem."

Pēc zupas pasniedza ābolu, riekstu un rozīņu salātus. Jebkurā citā dienā tā būtu bijusi garda uzkoda, bet šodien viss garšoja pēc bailēm. Sansa nebija vienīgā, kurai nebija ēstgribas. Valdnieks Džils vairāk klepoja nekā ēda, Lolīsa Stoukvorta sēdēja, uzmetusi kūkumu un trīcēdama pie visām miesām. Jaunava, kas bija saderināta ar vienu no sīra Lensela bruņiniekiem, pēkšņi sāka nevaldāmi raudāt. Karaliene pavēlēja mestram Frenkenam iedot viņai kausu sapņu vīna un nolikt gulēt. Asaras, viņa nicīgi vērsās pie Sansas, kad jauno sievieti izveda no zāles. Mana māte mēdza to dēvēt par sievietes ieroci. Vīrieša ierocis ir zobens. Un tas ir viss, kas jāzina, vai ne?

-     Tomēr vīriem ir jābūt ļoti drosmīgiem, Sansa sacīja. Doties kaujā pret zobeniem un cirvjiem, kad visi mēģina tevi nogalināt…

-    Džeimijs man reiz teica, ka īsti dzīvs jūtoties tikai kaujas laukā un gultā. Karaliene pacēla kausu un iedzēra lielu malku. Viņas salāti stāvēja neskarti. Es labprātāk stātos pretī zobenu simtam, ne bezspēcīgi tupētu šeit, izliekoties, ka mani sajūsmina šo pārbiedēto klukstu sabiedrība.

-   Jūs pati viņas ielūdzāt, jūsu augstība.

-    No karalienes sagaida zināmu rīcību. Un to sagaidīs arī no tevis, ja tomēr iziesi pie Džofreja. Labāk mācies. Karaliene brīdi pētīja sievas, mātes un meitas, kas pildīja solus. Pašas vistas neko nenozīmē, tomēr viņu gaiļi viena vai otra iemesla dēļ varbūt ir svarīgi, un daži, iespējams, šodienas kaujā paliks dzīvi. Tāpēc man ir pienākums pasargāt viņu sievietes. Ja mans nolāpītais pundurbrālis kaut kā pamanīsies gūt virsroku, viņas atgriezīsies pie saviem vīriem un tēviem, klāstīdamas, cik gan es biju drosmīga, kā mana bezbailība iedvesmoja un pacilāja arī viņas, kā es ne brīdi nešaubījos par mūsu uzvaru.

-    Un ja pils kristu?

-    Tev gan tas patiktu, ko? Serseja nemaz negaidīja noliegumu. Ja mani nenodos pašas sargi, es spēšu šeit noturēties krietnu brīdi. Tad es izietu uz mūriem un piedāvātu padoties pašam pavēlniekam Stanisam.

Tas paglābtu mūs no ļaunākā. Taču, ja Maigora spārns kristu, pirms pilsētā ierastos Staniss, tad, visticamāk, vairums manu viešņu piedzīvotu izvarošanu. Un šādos laikos nevar izslēgt arī sakropļošanu, spīdzināšanu un slepkavības.

Sansa bija šausmās. Bet šīs taču ir neapbruņotas, augstdzimušas sievietes.

-    Dižciltība viņas sargā, Serseja piekrita, taču ne tik droši, kā tev liekas. Katra no viņām ir laba izpirkuma vērta, taču pēc kaujas neprāta kareivji, šķiet, biežāk dod priekšroku miesai, ne naudai. Tomēr zelta vairogs ir labāks par nekādu. Ielās pret sievietēm neizturēsies tik saudzīgi. Tāpat kā pret mūsu kalponēm. Tādas smukulītes, kā tā Tandas kundzes istabene, piedzīvotu līksmu naksniņu, bet nez vai sveikā cauri tiktu arī vecās, vārgās un neglītās. Pietiekams daudzums reibinošu dzērienu pat aklām vešerienēm un smirdošām cūkkopēm liks izskatīties tikpat pievilcīgām kā tev, mīļumiņ.

-   Man?

-    Sansa, vismaz mēģini tik ļoti neizklausīties pēc peles. Tu tagad esi sieviete, vai atceries? Un saderināta ar manu pirmdzimto. Karaliene iemalkoja vīnu. Ja aiz pilsētas mūriem būtu kāds cits, man vēl būtu cerība apburt viņu. Bet tur ir Staniss Barateons. Tad es drīzāk varētu pavedināt viņa zirgu. Pamanījusi Sansas sejas izteiksmi, viņa iesmējās. Vai es tevi satriecu, jaunkundz? Serseja pieliecās tuvāk. Klausies, mazo muļķīt. Asaras nav sievietes vienīgais ierocis. Otrs ir paslēpts tev starp kājām, un labāk mācies to izmantot. Tu atklāsi, ka vīri savus zobenus izmanto ļoti labprāt. Abus savus zobenus.

Sansai nenācās neko atbildēt, jo zālē atkal ienāca divi no Melnkatliņiem. Sīrs Osmunds un viņa brāļi bija labi ieredzēti pilī. Viņi vienmēr bija gatavi pasmaidīt un pajokot, viņi labi sapratās gan ar zirgupuišiem un medniekiem, gan ar bruņiniekiem un ieroču nesējiem. Baumoja, ka vislabāk viņi sapratās ar kalponēm. Beidzamajā laikā sīrs Osmunds bija ieņēmis Sandora Klegana vietu līdzās Džofrejam, un Sansa pie veļas velēšanas baļļām bija dzirdējusi sievas mēļojam, ka viņš esot tikpat stiprs kā Suns, tikai jaunāks un žiglāks. Ja tā tiešām bija, Sansa brīnījās, kāpēc viņa nekad nebija dzirdējusi par šiem Melnkatliņiem, pirms sīru Osmundu iecēla Karaļsardzē.

Osnejs, plati smaidīdams, pietupās līdzās karalienei. Vraki uzsprāga. Visu Melnupi klāj mežonīgā uguns. Deg simt kuģu, varbūt pat vairāk.

-   Un mans dēls?

-    Viņš, jūsu augstība, ir pie Dubļu vārtiem kopā ar labo roku un Karaļsardzi. Pirms kaujas viņš aprunājās ar loka šāvējiem un deva vairākus padomus, kā labāk rīkoties ar arbaletu. Visi ir vienisprātis, ka viņš ir viens drosmīgs zēns.

-    Lai nu labāk viņš paliek dzīvs zēns. Serseja pievērsās Osfrīdam, kurš bija garāks, nopietnāks un nēsāja nokarenas, melnas ūsas. Jā?

Pāri garajiem, melnajiem matiem Osfrīds bija uzlicis tērauda pusķiveri, bet seju savilcis drūmā izteiksmē. Jūsu augstība, viņš klusi sacīja, zēni noķēra zirgupuisi un divas kalpones lavoties ārā pa sānu vārtiem kopā ar trijiem karaļa zirgiem.

-    Pirmie šā vakara nodevēji, karaliene sacīja, bet baidos, ka ne pēdējie. Lai sīrs Ilīns parūpējas par viņiem un uzsprauž galvas pie staļļiem kā brīdinājumu. Kad brāļi aizgāja, Serseja pievērsās Sansai. Vēl viena mācība, kuru tev pieklātos iegaumēt, ja tu ceri reiz sēdēt līdzās manam dēlam. Ja tādā dienā kā šī tu izrādīsi mīkstsirdību, nodevības vairosies ap tevi kā sēnes pēc silta vasaras lietus. Vienīgais veids, kā saglabāt cilvēku uzticību, ir likt tiem no tevi baidīties vairāk nekā no ienaidnieka.

-    Es to iegaumēšu, jūsu augstība, Sansa atbildēja, lai gan viņa bieži bija dzirdējusi, ka mīlestība ir drošāks ceļš uz cilvēku sirdīm nekā bailes. "Ja es reiz kļūšu par karalieni, es panākšu, ka visi mani mīl."

Salātiem sekoja krabju spīļu pīrāgi. Pēc tam uz izdobtas maizes pamatnes pasniedza ar puraviem un burkāniem ceptu jēru. Lolīsa ēda pārāk strauji, tāpēc viņai kļuva slikti, un viņa novēma gan sevi, gan māsu. Valdnieks Džils klepoja, dzēra, klepoja, dzēra, līdz beidzot aizmiga turpat pie galda. Karaliene ar riebumu nolūkojās, kā viņš gulēja ar seju ēdienā un roku iemērcis vīna plančkā. Dievi nav pie pilna prāta, kad iznieko vīrišķību viņam līdzīgiem nelgām, un es laikam nebija pie pilna prāta, kad pieprasīju atbrīvot viņu.

Sarkanajam apmetnim plandot, atgriezās Osfrīds Melnkatliņš. Jūsu augstība, laukumā pulcējas cilvēki un lūdz, lai ļauj viņiem patverties pilī. Nav nekādi salašņas, bet gan bagāti tirgotāji un tamlīdzīgi.

-    Pavēli viņiem atgriezties mājās, karaliene atbildēja. Ja viņi nepaklausa, liec, lai arbaletisti pārīti nošauj. Vārti nekādā gadījumā netiks virināti.

-    Kā pavēlat. Viņš paklanījās uz aizgāja.

Sersejas sejā iegūla cietsirdīga, dusmu pilna izteiksme. Kaut nu es varētu pati ņemt zobenu rokā un pamielot viņu kaklus. Karalienes balss sāka viegli piešļupstēt. Kad mēs bijām mazi, mēs ar Džeimiju bijām tik līdzīgi, ka pat tēvs nespēja mūs atšķirt. Reizēm mēs pajokojām, saģērbjoties viens otra drānās, un aizvadījām visu dienu otra gaitās.

Tomēr, kad Džeimijam uzdāvināja pirmo zobenu, man nekas netika.

Ko es dabūšu? atceros, toreiz vaicāju. Mēs bijām tik līdzīgi, es nespēju saprast, kāpēc pret mums izturas tik atšķirīgi. Džeimijs mācījās cīnīties ar zobenu, pīķi un vāli, bet man mācīja smaidīt, dziedāt un izpatikt. Viņš bija Rūdas klinšu mantinieks, bet mani bija iecerēts pārdot kādam svešiniekam kā tādu zirgu, kuru jaunais saimnieks varēs jāt, kad viņam ienāks prātā, sist, kad viņam ienāks prātā, un ar laiku aizmirst, lai sameklētu sev jaunāku ķēvīti. Džeimijam tika visa slava un vara, bet man palika tikai dzemdības un mēnešreizes.

-    Bet jūs taču bijāt visu septiņu valstību karaliene, Sansa sacīja.

-    Kad vīri ķeras pie zobeniem, karaliene tomēr ir tikai sieviete. Sersejas vīna kauss bija tukšs. Pāžs pienāca pie galda, lai atkal to piepildītu, taču viņa kausu apgāza uz mutes un papurināja galvu. Pietiks. Man ir jāsaglabā skaidra galva.

Saldajā ēdienā bija kazas siers ar ceptiem āboliem. Zāli piepildīja kanēļa smarža, kad pa durvīm vēlreiz ieslīdēja Osnejs Melnkatliņš un nometās uz ceļa starp karalieni un Sansu. Jūsu augstība, viņš nomurmināja. Staniss ir izsēdinājis vīrus turnīra laukumā, pāri upei ceļas vēl citi. Ienaidnieki uzbrūk Dubļu vārtiem un mēģina ar tarānu izgāzt Karaļa vārtus. Velnēns devās pretuzbrukumā, lai atsistu viņus.

-    Tas viņiem iedvesīs šausmas, karaliene pavīpsnāja. Es ceru, ka viņam līdzi nav Džofs.

-    Nē, jūsu augstība, karalis ar manu brāli ir pie "Maukām", viņi met upē Ragu vīrus.

-     Brīdī, kad Dubļu vārtiem uzbrūk? Neprāts. Pasaki sīram Osmundam, ka es vēlos, lai viņu no turienes nekavējoties ved projām, tas ir pārāk bīstami. Atgādājiet viņu atpakaļ cietoksnī.

-   Velnēns lika…

-     Tevi vairāk vajadzētu interesēt tas, ko es lieku. Sersejas acis samiedzās šauras jo šauras. Tavs brālis rīkosies tā, kā viņam liek, vai es parūpēšos, lai nākamo pretuzbrukumu vadītu viņš pats, un tevi nosūtīšu viņam līdzi.

Kad maltītes paliekas bija nokoptas, vairāki viesi lūdza atļauju doties uz septu. Serseja cēli ļāva iet visiem, kas vēlējās. Starp tiem, kas deva priekšroku bēgšanai, bija arī Tandas kundze ar abām meitām. Palicēju ielīksmošanai tika atsaukts dziesminieks, kas piepildīja zāli ar daiļām arfas melodijām. Viņš dziedāja par Džonkilu un Floriānu, par princi īmonu Pūķukungu un viņa mīlestību pret brāļa karalieni, par

Nīmerijas desmit tūkstoš kuģiem. Tās visas bija skaistas, bet arī ļoti skumjas dziesmas. Vairākas sievietes sāka raudāt, un Sansa juta, ka arī viņai acīs sariešas miklums.

-    Ļoti labi, mīļā. Karaliene pieliecās tuvāk. Izmēģini asariņas. Tas noderēs, ja šeit ieradīsies karalis Staniss.

Sansa tramīgi saknosījās. Jūsu augstība?

-    Ak, pietaupi savas tukšās laipnības. Notikumu pavērsiens ir bijis pagalam nelāgs, ja pundurim ir jāvada vīri kaujā, tāpēc tu droši vari noņemt savu masku. Es zinu visu par tavām mazajām nodevībām dievmežā.

-     Dievmežā? "Neskaties uz sīru Dontosu, neskaties, neskaties," Sansa sev pavēlēja. "Viņa neko nezina, neviens neko nezina. Dontoss man apsolīja, mans Floriāns mani nekad nepieviltu." Es neesmu nevienu nodevusi. Es eju uz dievmežu, lai lūgtos.

-    Par Stanisu. Vai savu brālīti, nav starpības. Kāda cita iemesla dēļ tu vērsies pie sava tēva dieviem? Tu lūdzies, lai mūs sakautu. Kā citādi to nosaukt, ja ne par nodevību?

-    Es lūdzos par Džofreju, viņa satraukti uzstāja.

-    Kāpēc gan? Vai tāpēc, ka viņš tik mīļi izturas pret tevi? Karaliene paņēma saldā plūmju vīna krūku no garām ejošas kalpones un pielēja Sansas kausu. Dzer, Serseja ledainā balsī pavēlēja. Iespējams, tas pārmaiņas pēc dos tev drosmi kļūt patiesai.

Sansa pacēla kausu pie lūpām un iedzēra malciņu. Vīns bija šķebinoši salds un ļoti stiprs.

-    Tu spēj vairāk, Serseja noteica. Izdzer visu, Sansa. Tava karaliene tev pavēl.

Gandrīz aizrīdamās, Sansa iztukšoja kausu, izmalkodama biezo, saldo vīnu, līdz viņai noreiba galva.

-    Vēl? Serseja vaicāja.

-    Nē. Lūdzu.

Karaliene izskatījās neapmierināta. Kad tu nesen apvaicājies par sīru Ilīnu, es tev sameloju. Vai tu, Sansa, gribi dzirdēt patiesību? Vai tu vēlies zināt, kāpēc viņš te atrodas?

Meitene neuzdrošinājās atbildēt, taču tam nebija nekādas nozīmes. Karaliene pacēla roku un pamāja, nemaz negaidīdama, ko viņa teiks. Sansa pat nebija ievērojusi, kad sīrs Ilīns atgriezās zālē, taču te viņš pēkšņi bija, izslīdēdams no ēnām paaugstinājuma aizmugurē klusi kā kaķis. Rokās viņš turēja no maksts izvilkto Ledu. Sansa atcerējās, ka pēc tam, kad tēvs bija nocirtis kādam galvu, viņš vienmēr devās uz dievmežu un rūpīgi notīrīja asmeni, bet sīrs Ilins nebija tik izlepis. Uz viļņotā tērauda kalta asinis, to sarkanumam pamazām vēršoties brūnam. Pastāsti Sansas jaunkundzei, kāpēc esmu tev pavēlējusi uzturēties mūsu tuvumā, Serseja lika.

Sīrs Ilins pavēra muti un izgrūda aizlauztu tarkšķi. Viņa bakurētainajā sejā nebija nekādas izteiksmes.

-     Viņš paskaidroja, ka atrodas šeit mūsu dēļ, karaliene sacīja. Staniss var ieņemt pilsētu un viņš var sēsties Dzelzs tronī, taču es nepieļaušu, lai viņš mani tiesātu. Es nepieļaušu, lai viņš mūs sagūstītu dzīvas.

-    Mūs?

-    Tu dzirdēji, ko es teicu. Tāpēc varbūt tev atkal vajadzētu ķerties pie lūgšanām un lūgties, lai kaujas iznākums būtu cits. Stārkiem nebūs ne mazākā iemesla priecāties par Lanisteru nama krišanu, to es tev apsolu. Viņa pasniedzās uz priekšu un, pieskārusies meitenes matiem, viegli atglauda tos no Sansas kakla.

TIRIONS

Sprauga bruņucepurē ierobežoja TIriona skatu viņš spēja redzēt tikai to, kas atradās viņam tieši priekšā. Bet pagriezis galvu, viņš ieraudzīja krastā pie turnīru laukuma piestājušas trīs galeras. Ceturtā, lielāka par pārējām, atradās tālāk upē un raidīja cietokšņa virzienā degošas darvas mucas.

-     Ķīlī, Tīrions pavēlēja vīriem, kas vēl arvien plūda ārā no sānu vārtiem. Viņi izkārtojās šķēpa uzgaļa formā ar Velnēnu pašā smailē. Sīrs Mendons Mūrs ieņēma vietu pa labi no viņa, liesmām atblāzmojoties uz bruņu baltās emaljas un acīm bezkaislīgi mirdzot bruņucepures dziļumos. Viņš jāja ogļu melna, ar baltu segu pārsegta zirga mugurā, bet pie kreisās rokas bija piesprādzēts Karaļsardzes spilgti baltais vairogs. Kreisajā pusē Tīrions pārsteigts ieraudzīja Podriku Peinu ar zobenu rokā. Tu esi pārāk jauns, Velnēns uzreiz uzsauca. Griezies atpakaļ!

-   Es, manu pavēlniek, esmu jūsu ieroču nesējs.

Tīrionam nebija laika, lai strīdētos. Tad kopā ar mani. Turies cieši līdzās! Un viņš paskubināja zirgu uz priekšu.

Viņi jāja ceļgalu ceļgalā gar vareno mūri. Pie sīra Mendona pīķa sarkani zeltains plīvoja Džofreja karogs, briedis un lauva, savīti dejā nagu pret ķepu. Cietokšņa aizstāvji pārgāja no soļiem uz sīku riksi un jāja apkārt torņa pamatiem. No pilsētas mūriem šāvās bultas, pāri galvām griezdamies lidoja akmeņi, akli ietriekdamies zemē un ūdenī, tēraudā un miesā. Priekšā bija redzami Karaļa vārti un uzbrucēju kareivji, kas stīvējās ap milzīgu zveltni, melnināta ozola baļķi, kam galā pierīkots dzelzs uzgalis. Ap viņiem pulcējās no kuģiem izsēdinātie loka šāvēji, raidīdami bultas pret ikvienu aizstāvi, kurš uzdrīkstējās parādīties uz vārtu ēkas mūriem. Pīķus, Tīrions pavēlēja. Piešu mudināts, viņa /irgs pielika soli.

Zeme bija izmirkuši un slidena, to klāja dubļi un asinis. Velnēna ērzelis paklupa pār kādu līķi, tā pakavi paslīdēja un uzsita gaisā zemes. Pirmajā mirklī Tīrions nobijās, ka uzbrukums beigsies, izlidojot no segliem, vēl pirms viņš būs ticis līdz ienaidniekam, taču gan viņam, gan zirgam tomēr izdevās saglabāt līdzsvaru. Vīri pie vārtiem steigšus griezās pret jātniekiem, mēģinādami izkārtoties, lai atvairītu triecienu. Tīrions pacēla cirvi un ieaurojās: Par Karaļa ostu! Viņa saucienam pievienojās citas balsis, un tagad kavalērija šāvās uz priekšu kā gara tērauda un zīda šautra ar dunošiem pakaviem un liesmu skūpstītiem griezīgiem asmeņiem.

Sīrs Mendons nolaida pīķa asmeni beidzamajā iespējamajā brīdī un iztrieca Džofreja karogu cauri vīram kniedētā ādas kamzolī. Bruņinieks pacēla nabagu gaisā, bet tad kāts salūza. Tīrionam priekšā bija bruņinieks, uz kura drēbēm bija redzama lapsa, kas glūnēja no ziedu apļa. "Florents," bija pirmais, ko punduris nodomāja, taču šai domai tūlīt sekoja nākamā: "Bez bruņucepures." Viņš trieca vīram sejā visu cirvja, rokas un auļojošā zirga svaru, nošķeldams upurim pusi galvas. No spējā trieciena Velnēnam notirpa plecs. "Šaga par mani smietos," viņš saprata, jādams tālāk.

Pret Tīriona vairogu nobūkšķēja šķēps. Podriks auļoja viņam līdzās, cirzdams ikvienam, ko spēja aizsniegt. Velnēns kā pa miglu saklausīja gavilējam vīrus uz mūriem. Tarāns nokrita dubļos, visu aizmirsts, jo tā nesēji vai nu bēga, vai pagriezās pret jātniekiem, lai cīnītos. Tīrions pārjāja pāri kādam strēlniekam, pārcirta šķēpnesi no pleca līdz padusei, šķīla pa bruņucepuri, taču cirvis noslīdēja gar tēraudu. Pie zveltņa viņa lielais sarķis saslējās pakaļkājās, bet melnais ērzelis līgani pārlēca pāri šķērslim, un sīrs Mendons aizšāvās garām gluži kā sniegbaltā zīdā tērpta nāve. Bruņinieka zobens cirta nost locekļus, sašķaidīja galvas, satrieca lupatās vairogus lai gan starp ienaidniekiem bija pietiekami maz vīru, kuriem bija izdevies tikt pāri upei, nepazaudējot vairogus.

Tīrions paskubināja zirgu pāri zveltnim. Ienaidnieks bēga. Viņš uz mirkli pagrieza galvu pa kreisi, taču Podriku Peinu nekur nemanīja. Pret tērauda vaigu nograbēja bulta, nieka collu netrāpot acu spraugā. Pēkšņs baiļu vilnis teju nosvieda viņu no zirga. "Ja es grasos sēdēt te kā celms, tad tikpat labi varēju likt, lai man uz krūšubruņām uzkrāso mērķi."

Ietriecis piešus zirgam sānos, viņš lika tam atkal sakustēties. Sarķis devās sīkā riksī pāri līķu nosētajam laukam. Lejup pa straumi Melnupē dega galeru vraku gūzma. Pa ūdens virsmu vēl arvien slīdēja mežonīgās uguns plankumi, sviezdami debesīs indīgi zaļus, pēdas divdesmit augstus dūmu mutuļus. Cietokšņa aizstāvjiem bija izdevies izdzenāt vīrus ap tarānu, bet viņš redzēja, ka kaujas norisinās visā upes piekrastē. Visticamāk, sīra Belona Svona vai varbūt Lensela vīri mēģināja iedzīt upē ienaidnieka kareivjus, kas lēca krastā no degošajiem kuģiem. Tagad jāsim uz Dubļu vārtiem.

Sīrs Mendons nokliedzās: Uz Dubļu vārtiem! Un viņi atkal traucās uz priekšu. Par Karaļa ostu! gārdza viņa vīru aizsmakušās balsis, un tad atskanēja: Pusvīrs! Pusvīrs! "Nez, kas viņiem bija to iemācījis," Tīrions nodomāja. Cauri tēraudam un bruņucepures paoderei viņš dzirdēja izmisuma pilnus kliedzienus, liesmu alkatīgās sprēgās, kaujas ragu gaisu tricinošos saucienus un tauru bezkaunīgi griezīgās skaņas. Visur plosījās liesmas. "Lai dievi mums žēlīgi, nav brīnums, ka Suns bija nobijies. Liesmas viņam varētu nepatikt…"

Pāri Melnupei atbalsojās milzīgs brīkšķis tur zirga lieluma klintsbluķis bija trāpījis kādai galerai tieši klāja vidū. "Mūsējai vai viņējai?" Mutuļojošajos dūmos viņš nespēja to saskatīt. Ķīlis bija iziris un katrs vīrs tagad kāvās par sevi. "Mums vajadzēja griezties atpakaļ," viņš nodomāja, dodamies uz priekšu.

Cirvis sažņaugtajā dūrē kļuva arvien smagāks. Kāda saujiņa vīru vēl arvien sekoja viņam, pārējie bija miruši vai izklīduši. Viņam nācās pacīnīties ar savu ērzeli, lai tas turpinātu ceļu uz austrumiem. Lielajam rikšotājam uguns nepatika tikpat ļoti kā Sandoram Kleganam, taču zirgu savaldīt bija vieglāk.

No upes rāpās ārā kareivji apdeguši un asiņojoši vīri, viņi zvārojoties atklepoja ūdeni, vairums bija tuvu nāvei. Viņš vadīja savus jātniekus šajā pūlī, dāvādams ātrāku un vieglāku nāvi tiem, kas bija gana spēcīgi, lai nostāvētu kājās. Karš bija sarucis līdz acu spraugas lielumam. Par punduri divreiz lielāki bruņinieki bēga no viņa, vai, ja stājās pretī -mira. Viņi likās tik sīki un baiļu pārņemti. Par Lanisteriem! Tīrions nogalinādams auroja. Velnēna roka bija sarkana līdz elkonim un tajā likās atspīdam uz ūdens trakojošās liesmas. Kad zirgs atkal saslējās pakaļkājās, viņš pakratīja cirvi pret zvaigznēm un dzirdēja, kā tās iesaucas: Pusvīrs! Pusvīrs! Tīrions jutās kā piedzēries.

"Kaujas drudzis". Viņš nekad nebija iedomājies, ka nāksies pašam to izbaudīt, kaut Džeimijs par to bija stāstījis gana bieži. Par to, kā laiks liekas izplūstam, kļūstam gausāks un pat apstājas, par to, kā pagātne un nākotne izgaist, atstājot tikai šo mirkli, par to, kā bailes pazūd, domas pazūd, pat paša ķermenis pazūd. Tajā brīdī tu nejūti ievainojumus, nejūti no bruņu smaguma sāpošo muguru, nejūti acīs plūstošos sviedrus. Tu pārstāj just, tu pārstāj domāt, tu pārstāj būt tu, pastāv tikai kauja, ienaidnieks, šis vīrs un tad nākamais, un nākamais, un nākamais, un tu saproti, ka viņi ir nobijušies un pārguruši, bet tu tāds neesi, tu esi dzīvs. Ap tevi visapkārt plosās nāve, taču viņu zobeni kustas tik lēni, ka tu spēj smiedamies izdejot starp tiem. "Kaujas drudzis. Es esmu slaktiņa apreibināts pusvīrs, lai viņi nogalina mani, ja spēj!"

Un ienaidnieki mēģināja to darīt. Kāds šķēpnesis metās viņam virsū. Tīrions vispirms nocirta šķēpa galu, tad uzbrucēja plaukstu, tad roku, arvien mezdams ap savu upuri apļus. Kāds bez loka palicis strēlnieks mēģināja iedurt viņam ar bultu, turēdams to rokā kā nazi. Ērzelis iespēra vīram pa gurnu, notriekdams viņu zemē, un Tīrions rejoši iesmējās. Jādams garām dubļos iespraustam karogam ar Stanisa liesmojošo sirdi, viņš ar vienu cirvja vēzienu pārcirta tā kātu uz pusēm. Tad no nekurienes pēkšņi parādījās kāds bruņinieks un ar savu milzīgo zobenu iecirta pa Velnēna vairogu vienreiz, otrreiz, līdz kāds ietrieca viņam padusē dunci. Iespējams, viens no Tīriona vīriem. Viņš neredzēja, kas to izdarīja.

Es padodos, sīr, tālāk gar upi iesaucās kāds cits bruņinieks. Padodos. Sīr, es padodos jums. Te ir manu vārdu apliecinājums. Vīrs gulēja melna ūdens peļķē un kā padošanās zīmi piedāvāja savu bruņucimdu. Tīrionam nācās pieliekties, lai to paņemtu. Tajā brīdī virs galvas uzsprāga mežonīgās uguns pods, izšķiezdams uz visām pusēm zaļas liesmas. Pēkšņajā gaismas uzplaiksnījumā viņš ieraudzīja, ka peļķe nav vis melna, bet sarkana. Cimdā vēl arvien bija bruņinieka plauksta. Punduris nometa to zemē. Padodos, vīrs bezcerīgi, bezspēcīgi šņukstēja. Tīrions atstāja viņu guļam.

Kāds kājnieks pieķērās Velnēna zirga pavadai un mēģināja trāpīt ar dunci viņam sejā. Atvairījis asmeni, punduris no aizmugures ietrieca cirvi vīram kaklā. Atbrīvodams asmeni no līķa, viņš ar acs kaktiņu pamanīja baltu uzplaiksnījumu. Tīrions pagriezās, iedomādamies, ka viņu panācis sīrs Mendons Mūrs, taču tas bija cits baltais bruņinieks. Sīrs Belons Svons bija tērpies tādās pašās bruņās, tikai zirgu greznoja pārsegs ar viņa nama ģerboni melno un balto gulbi, kas cīnījās viens pret otru. "Viņš drīzāk atgādina plankumainu nekā baltu bruņinieku," Tīrions muļķīgi nodomāja. Sīrs Belons no galvas līdz kājām bija nošķaidīts ar asinīm un notraipījies ar sodrējiem. Viņš pacēla savu vāli, lai norādītu lejup pa straumi. Pie tās varēja manīt smadzeņu un kaulu atliekas. Kungs, skatieties!

Tīrions pagrieza rikšotāju, lai labāk redzētu Melnupes lejteci. Straume vēl arvien plūda melna un spēcīga, tikai tai pāri klājās asiņu un liesmu āda. Debesis blāzmoja sarkanas, oranžas un spokaini zaļas. Kas tur ir? viņš vaicāja. Un tad to ieraudzīja.

Tērauda bruņās tērpti vīri zvārojās nost no molā ietriekušās, sadragātas galeras. "Viņu ir tik daudz, no kurienes viņi tur rodas?" Piemiedzis acis, lai labāk varētu redzēt cauri dūmiem un atblāzmām, Tīrions izsekoja viņu rindai, kas aizstiepās pāri upei. Tur cita citai bija uztriekušās savas divdesmit galeras, varbūt pat vairāk, precīzu skaitu noteikt bija grūti. Sakrustotiem airiem, ar abordāžas āķiem kopā savilktiem korpusiem, uzdūrušās cita uz citas zveltņiem, sapinušās nokritušu takelāžu virvēs. Starp diviem mazākiem kuģiem slējās liela apgāzta kuģa dibens. Vraki, bet saspiesti tik cieši kopā, ka bija iespējams pārlēkt no klāja uz klāju un tā šķērsot Melnupi.

Un daudzi simti Stanisa Barateona drosmīgāko vīru tieši to šobrīd arī darīja. Tīrions pamanīja kādu neprātīgu bruņinieku, kurš mēģināja pārjāt pāri straumei, skubinādams pārbiedēto zirgu pāri bortiem un airiem, pāri slīpiem, no asinīm slideniem un zaļās ugunis liesmojošiem klājiem. "Nolāpīts, mēs esam uzcēluši viņiem tiltu," viņš šausmās nodomāja. Atsevišķas tilta daļas grima, citas dega, tas čīkstēja un ļodzījās, gatavs kuru katru brīdi izirt, taču tas nelikās aizkavējam uzbrucējus. Tie ir drosmīgi vīri, viņš apbrīnā uzrunāja sīru Belonu. Apkausim viņus.

Tīrions sapulcināja savus un sīra Belona vīrus un cauri lēkājošajām liesmām, krasta sodrējiem un pelniem aizauļoja pa garo akmens molu. Viņiem pievienojās arī sīrs Mendons, kura vairogs likās sarucis divreiz mazāks no daudzajiem atvairītajiem cirtieniem. Gaisā virmoja dūmi un dzirksteles. Ienaidnieka rindas jātnieku priekšā pašķīda, Stanisa vīri metās atpakaļ ūdenī vai arī notrieca citus kareivjus, kas mēģināja nokļūt uz mola. Tilta galā atradās pusnogrimusi ienaidnieka galera, uz kuras priekšgala bija uzkrāsoti vārdi Pūķu lāsts, tās dibenu bija sadragājis viens no vrakiem, kurus Tīrions bija pavēlējis nogremdēt starp piestātnēm. Šķēpnesis ar Seltigāru nama sarkano krabi uz krūtīm ietrieca ieroci Belona Svona zirgam krūtīs, bruņinieks nepaguva nolēkt no dzīvnieka, tāpēc trieciens viņu izmeta no segliem. Traukdamies garām, Tīrions pāršķēla ienaidnieka galvu, bet tad jau bija par vēlu pievilkt pavadu, lai apturētu zirgu. Viņa ērzelis nolēca no mola, pāršāvās pāri sadragātām kuģa margām un, nelāgi iezviedzies, ar milzīgām šļakatām iekrita ūdenī, kas sniedzās līdz potītēm. Tīrionam no rokām izspruka cirvis, tad punduris pats zaudēja līdzsvaru, un kritienā viņam slapji iezvēla virs ūdens virsmas paslējies klājs.

Pēc tam viss pārvērtās pilnīgā neprātā. Zirgs bija salauzis kāju un baisi īdēja. Velnēnam izdevās izvilkt dunci un pārgriezt nabaga radījumam kaklu. No brūces izšļācās asiņu strūkla, izmērcēdama Tīriona rokas un krūtīs. Atradis cietu pamatu zem kājām, viņš uzvilkās augšā gar klāja apmali, un tad atkal nokļuva cīņas mutulī, klupdams krizdams šļakstoties pa gāzelīgajiem, ūdens klātajiem klājiem. Viņam uzbruka. Vairākus vīrus viņš nogalināja, vairākus ievainoja, un vairāki devās kur citur, taču parādījās arvien jauni ienaidnieki. Viņš pazaudēja dunci, taču pēkšņi viņam rokās parādījās salauzts šķēps, viņš pat nesaprata, kur tas radās. Sagrābis stumbeni, viņš lādēdamies dūra ar to pa labi un kreisi. Karavīri bēga no viņa, un viņš metās tiem pakaļ, rāpdamies pāri reliņiem uz nākamo kuģi un tad atkal uz nākamo. Viņam vienmēr līdzās bija divas baltas ēnas Belons Svons un Mendons Mūrs, tik izskatīgi baltajās bruņās. Velariona šķēpnešu ielenkti, viņi saspiedās kopā ar mugurām un padarīja kauju iznesīgu kā deju.

Pats punduris nogalināja lempīgi. Vienam no ienaidniekiem viņš iedūra nierē, kad tas bija uzgriezis muguru, otru sagrāba aiz kājas un iegāza upē. Bultas svilpa gar Velnēna galvu un atsitās pret bruņām. Viena pat iestrēga starp pleca un krūšu bruņām, taču viņš to nejuta. No debesīm uz klāja novēlās kails cilvēks, viņa ķermenis sašķīda kā no torņa nomesta melone. Asinis piešķieda Tīriona bruņucepures skata spraugu. Apkārt sāka birt akmeņi, sadragājot klājus un pārvēršot cilvēkus maltajā gaļā, līdz viss tilts nodrebēja un izmisīgi sagriezās zem kājām, pasviezdams viņu sāņus.

Pēkšņi viņa bruņucepurē skalojās upe. Viņš to norāva un pa šķībo klāju rāpās uz augšu, līdz ūdens sniedzās tikai līdz kaklam. Gaisu piepildīja vaids, kas līdzinājās milzīga nezvēra pirmsnāves rēcienam. "Kuģis," Velnēns paguva nodomāt, "kuģis tūlīt aizpeldēs." Sadragāto galeru virkne trūka, tilts bruka. Tikko viņš to bija aptvēris, kad atskanēja spējš pērkona skaļuma brīkšķis, klājs zem kājām palēcās un viņš ieslīdēja atpakaļ ūdenī.

Slīpums bija tik stāvs, ka Tīrionam nācās līst atpakaļ, collu pēc asiņainas collas pievelkoties pie kādas pārtrūkušas tauvas. Ar acs kaktiņu punduris manīja, ka vraks, ar kuru vēl pirms mirkļa bija sapiņķējusies viņa galera, slīdēja lejup pa straumi, lēni griezdamies. Pāri tā bortam cits pēc cita lēca vīri. Dažiem uz tērpa varēja manīt Stanisa liesmojošo sirdi, citiem Džofreja briedi un lauvu, vēl kādam citus ģerboņus, taču nelikās, ka tam būtu kāda nozīme. Gan augšup, gan lejup pa straumi varēja redzēt liesmas. Vienā pusē trakoja kauja virs cīņas pārņemtu vīru jūras juceklīgi plandījās spilgti karogi. Vairogu sienas te izveidojās, te saira, cauri pūlim cirtās bruņinieki zirgu mugurā, visu pasauli likās pārņēmuši putekļi un dubļi, asinis un dūmi. Otrā pusē, augstu virs kalna slējās Sarkanais cietoksnis, spļaudams uguni. Taču tie atradās nepareizajās pusēs. Vienu mirkli Tīrionam likās, ka viņš zaudē prātu, ka Staniss un cietoksnis ir apmainījušies vietām. "Kā gan Staniss varēja nokļūt ziemeļu krastā?" Tad ar krietnu novēlošanos Velnēns aptvēra, ka klājs turpina griezties un viņš pats ir aprauts ar skatu pretējā virzienā, tāpēc pils un kauja bija apmainījušās vietām. "Kauja, kāda kauja, ja Staniss nav ticis otrā krastā, ar ko tad viņš cīnās?" Tīrions bija pārāk noguris, lai mēģinātu izprast, kas tur notiek. Viņam neizturami sāpēja plecs un, pacēlis roku, lai to paberzētu, viņš sajuta bultu un visu atcerējās. "Man jātiek nost no šī kuģa." Lejup pa straumi nebija itin nekā, izņemot uguns sienu, un, ja vraks atrausies no tilta, straume to ietrieks tieši liesmās.

Kāds tikko dzirdami sauca viņa vārdu to tik tikko bija iespējams sadzirdēt kaujas dunā. Tīrions mēģināja atbildēt. Šeit! Šeit, es esmu šeit, palīdziet man! Velnēna balss skanēja tik vārgi, ka viņš tikko spēja sadzirdēt pats sevi. Viņš uzvilkās uz slīpā klāja un sagrāba reliņus. Kuģis ietriecās nākamajā galerā, un spēcīgais atsitiens gandrīz pārmeta punduri pāri bortam. Kur gan bija pagaisis viss spēks? Viņš knapi spēja noturēties pie kuģa malas.

KUNGS! ĶERIETIES MAN PIE ROKAS! VALDNIEK TĪRION!

Uz nākamā kuģa klāja, otrā pusē melna ūdens spraugai, kas pletās arvien platāka, stāvēja sīrs Mendons Mūrs ar pastieptu roku. Viņa baltajās bruņās atspīdēja dzelteni zaļas liesmas un bruņucimds izskatījās lipīgs no šodien izlietajām asinīm, taču Tīrions tik un tā pasniedzās pēc bruņinieka plaukstas, nodomādams, kaut pašam būtu garākas rokas. Tikai beidzamajā mirklī, kad viņu pirksti virs upes saskārās, viņā nozibēja dīvainas šaubas… Sīrs Mendons bija pastiepis savu kreiso roku, kāpēc tā…

Vai viņš parāvās atpakaļ šaubu mākts, vai tomēr tāpēc, ka pamanīja zobenu? To viņš nekad neuzzinās. Ieroča smaile pāršķēla ādu tieši zem acīm, un Tīrions vispirms sajuta auksto, nežēlīgo pieskārienu, tad arī sāpju vilni. Galva noraustījās, it kā viņam būtu iecirsts pliķis. Aukstā ūdens šoks bija otrs pliķis, vēl stindzinošāks par pirmo. Punduris novicināja gaisā rokas, lai kaut kam pieķertos, saprazdams, ja neatradīs atbalstu, viņš, visticamāk, vairs neizkļūs no ūdens. Nez kā viņa roka uzdūrās salauzta aira skabargainajam galam. Sagrābis to cieši jo cieši kā izmisis mīļākais, viņš pēdu pa pēdai rāpās uz augšu. Acīs bija ūdens, bet mute asiņu pilna, un viņam neciešami, pulsējoši sāpēja galva. "Dievi, dodiet man spēku tikt līdz klājam…" Nekā cita vairs nebija, tikai airis, ūdens, klājs.

Beidzot viņš pārvēlās pāri kuģa malai un palika guļam uz muguras, smagi elpodams un pārguris. Zaļu un oranžu liesmu lodes sprēgāja virs galvas, atstājot starp zvaigznēm dzirksteļu astes. Viņš paguva iedomāties, cik gan skaisti tas izskatījās, kad skatu aizsedza sīrs Mendons. Bruņinieks atgādināja balta tērauda ēnu, kuras bruņucepurē melni mirdzēja acis. Tīrionam nebija vairāk spēka kā lupatu lellei. Sīrs Mendons ielika zobena smaili viņa kakla bedrītē un apvija abas rokas ap spalu.

Un tad pēkšņi viņš gāzās pa kreisi, ietriekdamies reliņos. Koks neizturēja, un sīrs Mendons Mūrs ar kliedzienu un šļakstu pazuda. Pēc mirkļa kuģu korpusi atkal saskrējās tik spēcīgi, ka klājs likās palecamies. Tad kāds notupās viņam līdzās. Džeimij? Velnēns iegārdzās, gandrīz aizrīdamies ar asinīm, kas plūda mutē. Kas gan cits viņu glābtu, ja ne paša brālis.

Guliet mierīgi, kungs, jūs esat nelāgi ievainots. "Zēna balss. Tas nav iespējams," Tīrions nodomāja. Lai gan teju izklausījās, ka tur varētu runāt Podriks.

SANSA

Kad sīrs Lensels Lanisters paziņoja karalienei, ka ciņa zaudēta, viņa pagrozīja rokās tukšo vīna kausu un noteica: Pavēsti to manam brālim, sīr. Viņas balss skanēja atsvešināti, it kā šie jaunumi viņu diez ko nesaistītu.

Visticamāk, jūsu brālis ir kritis. Sīra Lensela kamzolis bija piesūcies ar asinīm, kas tecēja viņam no paduses. Kad bruņinieks bija ienācis zālē, viņa izskats lika vairākiem viesiem iekliegties. Mēs domājam, ka viņš bija uz viena no laivu tiltiem, kad tas sabruka. Visticamāk, bojā aizgāja arī sīrs Mendons, un neviens nespēj atrast Suni. Lai dievi nolādēti, Sersej, kāpēc jums vajadzēja atsaukt Džofreju uz pili? Simtiem zeltaino apmetņu vienkārši nometa šķēpus un bēga. Kad viņi ieraudzīja karali dodamies projām, viņiem dūša saskrēja papēžos. Visa Melnupe ir vraku, liesmu un līķu pilna, bet mēs varējām noturēties, ja vien…

Osnejs Melnkatliņš paspraucās viņam garām. Jūsu augstība, tagad kauja notiek abās upes pusēs. Iespējams, ka Stanisa pavēlnieki cīnās cits pret citu, neviens neko nesaprot, tur valda pilnīgs apjukums. Suns ir pazudis, neviens nezina, kur viņš varētu būt, un sīrs Belons nupat atkāpās iekšpus mūriem. Upes krastu ir ieņēmuši ienaidnieki. Viņi atkal mēģina izgāzt Karaļa vārtus, un sīrs Lensels runā patiesību jūsu vīri bēg no mūriem un nogalina savus virsniekus. Pie Vecajiem un Dievu vārtiem ir sapulcējušies salašņas, kas mēģina izlauzties no pilsētas, bet Blusu Galā valda apdzērušos ubagu dumpis.

"Lai dievi žēlīgi," Sansa nodomāja, "tas patiešām notiek, Džofrejs paliks bez galvas, tāpat kā es." Viņa ar acīm sāka meklēt sīru Ilīnu, taču karaļa bendi nekur nemanīja. "Taču es viņu jūtu. Viņš ir kaut kur līdzās, man no viņa neizbēgt, viņš nocirtīs man galvu."

Karaliene savādā mierā pievērsās otram Melnkatliņam Osfrīdam.

Paceliet tiltu un aizbultējiet durvis. Neviens nedrīkst ienākt Maigora spārnā vai iziet no šejienes bez manas ziņas.

-    Kā rīkoties ar sievietēm, kuras devās uz templi lūgties?

-    Viņas izvēlējās pamest manu patvērumu. Lai viņas lūdzas. Varbūt dievi viņas aizsargās. Kur ir mans dēls?

-     Pils vārtu bastionā. Viņš gribēja komandēt arbaletistus. Ārpusē auro pūlis, puse no tiem ir zeltainie apmetņi, kas kopā ar viņu atgriezās no Dubļu vārtiem.

-    Atvediet viņu uz Maigoru nekavējoties.

-   Nē! Lensels bija tik dusmīgs, ka piemirsa pieklusināt balsi. Galvas pagriezās uz viņa pusi, kad jauneklis kliedza: Te atkal atkārtosies Dubļu vārti! Ļaujiet viņam palikt tur, kur viņš ir, viņš ir karalis…

-    Viņš ir mans dēls. Serseja Lanistera piecēlās stāvus. Arī tu, brālēn, sauc sevi par Lanisteru, ej un pierādi to. Osfrīd, kāpēc tu vēl stāvi šeit? Nekavējoties nozīmē tūlīt.

Osfrīds Melnkatliņš kopā ar brāli izsteidzās no zāles. Ārā pa durvīm steidzās arī daudzi viesi. Vairākas sievietes raudāja, vairākas lūdzās. Vēl citas palika pie galdiem un prasīja, lai viņām pasniedz vēl vīnu. Serseja, sīrs Lensels lūdzās, ja mēs zaudēsim cietoksni, Džofreju tik un tā nogalinās, jūs taču to saprotat. Ļaujiet viņam palikt, es visu laiku būšu karalim līdzās, es zvēru…

-    Nost no ceļa! Serseja ar plaukstu iezvēla pa Lensela ievainojumu tā, ka bruņinieks sāpēs iekliedzās un gandrīz zaudēja samaņu. Karaliene izsteidzās no zāles. Viņa pat neuzmeta Sansai acis. "Viņa ir aizmirsusi par mani. Sīrs Ilīns mani nogalinās, un viņa pat neiedomāsies par to."

-    Ak dievi, ievaimanājās kāda sieviete gados. Mēs esam pagalam, kauja ir zaudēta, karaliene aizbēga. Vairāki bērni raudāja. "Viņi saož bailes." Sansa saprata, ka palikusi uz paaugstinājuma viena pati. Vai palikt tepat? Vai steigties pakaļ karalienei un izlūgties, lai atstāj viņu dzīvu?

Meitene īsti nesaprata, kāpēc piecēlās kājās, tomēr viņa to izdarīja. Nebaidieties, viņa skaļi uzrunāja zāli. Karaliene pavēlēja pacelt tiltu. Šī ir drošākā vieta visā pilsētā. Biezi mūri, grāvis, pīķi…

-    Kas noticis? uzstājīgi pieprasīja kāda mazāk nozīmīga pavēlnieka sieva, kuru Sansa mazliet pazina. Ko Osnejs viņai teica? Vai karalis ir cietis? Vai pilsēta ir kritusi?

-    Izstāsti mums, atskanēja vēl viena balss. Kāda sieviete vaicāja par savu tēvu, cita par dēlu.

Sansa pacēla rokas, lai apklusinātu saucienus. Džofrejs ir atgriezies cietoksni. Viņš ir sveiks un vesels. Kaujas turpinās, tas ir viss, ko es zinu, mūsējie cīnās drošsirdīgi. Karaliene drīz atgriezīsies. Beidzamais apgalvojums bija meli, bet viņai vajadzēja nomierināt satrauktos prātus. Sansa pamanīja zem balkona stāvošos ākstus. Mēnestiņ, iepriecini mūs!

Mēnestiņš apmeta ritenīti un uzlēca uz galda. Paķēris četrus vīna kausus, viņš sāka ar tiem žonglēt. Ik pa laikam kāds no tiem trāpīja ākstam pa galvu. Daži zālē sēdošie nervozi iesmējās. Sansa piegāja pie sīra Lensela un notupās viņam blakus. Ievainojums, pa kuru karaliene bija iesitusi, asiņoja ar jaunu spēku. Neprāts, viņš izdvesa. Dievi, Velnēnam bija taisnība, bija taisnība…

-     Palīdziet viņam, Sansa pavēlēja diviem kalpotājiem. Viens no viņiem paskatījās uz meiteni un metās bēgt ar visu vīna krūku rokās. Arī citi kalpotāji lavījās ārā no zāles, un viņa nespēja tos aizkavēt. Sansa kopā ar palikušo kalpotāju palīdzēja ievainotajam bruņiniekam pieslieties kājās. Aizvediet viņu pie mestra Frenkena. Lensels bija viens no viņiem, taču meitene nevēlējās, lai viņš aizietu bojā. "Es esmu mīkstsirdīga, vāja un stulba, gluži kā Džofrejs saka. Man vajadzēja nonāvēt šo puisi, nevis palīdzēt viņam."

Lāpu liesmas pamazām plaka, te viena, te otra nodzisa pavisam. Neviens pat netaisījās tās mainīt. Serseja neatgriezīsies. Sīrs Dontoss uzkāpa uz paaugstinājuma, izmantodams brīdi, kad visi skatījās uz otru ākstu. Atgriezies savā guļamistabā, Džonkila, viņš nočukstēja. Ieslēdzies, tur būs drošāk. Es aiziešu pēc tevis, kad kauja būs beigusies.

"Kāds pēc manis tiešām atnāks," Sansa nodomāja, "tikai kurš tas būs tu vai sīrs Ilīns?" Neprāta mirklī viņa iedomājās, ka varētu lūgt Dontosu, lai tas viņu aizstāv. Galu galā viņš reiz bija bruņinieks, apmācīts rīkoties ar zobenu un zvērējis aizstāvēt vājos. "Nē. Viņam trūka gan drosmes, gan prasmes. Es tikai panākšu, ka arī viņu nogalinās."

Sansai vajadzēja pielikt visus spēkus, lai lēnām izietu no karalienes Balles zāles, kaut gan ļoti gribējās mesties bēgt. Kad meitene nonāca pie kāpnēm, viņa arī metās skriet, līdz aizrāvās elpa un noreiba galva. Pa ceļam viņai uzskrēja virsū kāds sargs. Ar dārgakmeņiem rotāts vīna kauss un pāris sudraba svečturu izslīdēja no sarkanā apmetņa, kurā tie bija ietīti, un nograbēja lejā pa pakāpieniem. Sapratis, ka meitene nemēģinās viņam atņemt guvumu, tas metās pakaļ laupījumam, nelikdamies ne zinis par Sansu.

Guļamistabā valdīja piķa melna tumsa. Sansa aizbultēja durvis un akli aiztaustījās līdz logam. Kad meitene atrāva aizkarus, viņai aizrāvās elpa.

Dienvidos debesīs mutuļoja blāzmojošas, mainīgas krāsas, ko meta trakojošie ugunsgrēki. Draudīgi zaļi viļņi vēlās pret mākoņu vēderiem, un oranžas gaismas peļķes skalojās debesīs. Parasto liesmu sarkanās un dzeltenās mēles cīnījās pret mežonīgās uguns smaragda un nefrīta toņiem, katrai no krāsām te uzplaiksnot spilgtāk, te atkal noplokot un dzemdinot acumirklīgu ēnu armijas, kas nākamajā brīdī jau bija mirušas. Likās, ka pats gaiss ir piededzis. Tā reizēm oda zupas katls, kas bija aizmirsies uz uguns tik ilgi, līdz visa zupa izvārījusies. Nakts gaisā kā jāņtārpiņu spieti lidinājās dzirksteles.

Sansa atkāpās no loga, lai ieraustos gultas drošajā patvērumā. "Es došos pie miera," viņa pati sev sacīja, "un, kad es pamodīšos, būs jauna diena un debesis atkal būs zilas. Kauja būs beigusies, un kāds man pateiks, vai es dzīvošu, vai miršu." Kundzīt, meitene klusi iešņukstējās, prātodama, vai pēc nāves atkal satiks savu vilcēni.

Tad aiz Sansas kaut kas sakustējās, no tumsas pastiepās roka un satvēra viņas plaukstas locītavu.

Meitene pavēra muti, lai iekliegtos, bet otra roka uzgūlās viņai uz sejas. Pirksti bija raupji, tulznu klāti un lipīgi no asinīm. Mazputniņ! Es zināju, ka tu atnāksi šurp. Vīrieša čerkstošā balss liecināja, ka viņš ir piedzēries.

Aiz loga pret zvaigznēm aizšāvās mutuļojošs nefrīta šķēps, piepildīdams istabu ar zaļu atblāzmu. Viņa uz mirkli ieraudzīja uzbrucēju melni zaļā vīra seju klāja asinis, tumšas kā darva, viņa acis pēkšņajā uzplaiksnījumā iemirdzējās kā sunim. Tad gaisma apdzisa un viņš pārvērtās uzkumpušā tumsā, kurai plecos bija uzmests notraipīts balts apmetnis.

-    Ja tu kliegsi, es tevi nogalināšu. Nešaubies par to. Sandors Klegans noņēma roku no meitenes mutes. Viņa saraustīti elpoja. Uz galdi ņa pie gultas Suns bija nolicis vīna krūku. Viņš ierāva pamatīgu malku. Vai tu, putniņ, nevēlies man pajautāt, kurš uzvar kaujā?

-    Kurš tad? viņa jautāja, baidīdamās nepaklausīt.

Suns iesmējās. Es zinu tikai to, kas šajā kaujā zaudēja. Es zaudēju.

"Nekad es neesmu redzējusi viņu tik ļoti piedzērušos. Viņš gulēja manā gultā. Ko viņš te grib?"

-    Ko tu zaudēji?

-    Visu. Sejas apdegušo pusi klāja sakaltušu asiņu maska. Nolādētais punduris. Man vajadzēja viņu nogalināt. Jau pirms daudziem gadiem.

-    Runā, ka viņš esot miris.

-    Miris? Nē. Pie dirsas. Es negribu, lai viņš būtu miris. Viņš iemeta tukšo krūku istabas kaktā. Es gribu, lai viņš sadegtu. Ja dievi mani uzklausīs, viņi to sadedzinās, tikai manis šeit vairs nebūs, lai to redzētu. Es dodos projām.

-    Projām? Viņa mēģināja izrauties no Suņa rokām, tomēr vīra tvēriens bija dzelžains.

-    Mazputniņš atkārto visu, ko viņš dzird. Projām, jā.

-    Kurp tu dosies?

-    Projām no šejienes. Projām no liesmām. Ārā pa Vecajiem vārtiem, visticamāk. Kaut kur uz ziemeļiem, kur acis rādīs.

-    Tu netiksi ārā no pilsētas, Sansa sacīja. Karaliene ir aizslēgusi Maigora spārnu, arī visi pilsētas vārti ir ciet.

-    Ne man. Man ir baltais apmetnis. Un man ir šis. Viņš noglāstīja zobena rokturi. Vīrs, kurš mēģinās mani aizkavēt, jau nākamajā mirklī būs miris. Ja vien viņš nedegs. Viņš rūgti iesmējās.

-    Kāpēc tu atnāci uz šejieni?

-    Tu, putniņ, apsolīji man uzdziedāt. Vai esi jau aizmirsusi?

Viņa nesaprata, kā Suns to iedomājās. Viņa taču nevarēja dziedāt viņam tagad, šeit, kad debesīs plaiksnīja liesmas un apkārt simtos, pat tūkstošos mira cilvēki. Es nespēju, meitene sacīja. Palaid mani vaļā, tu mani biedē.

-    Viss tevi biedē. Paskaties uz mani. Paskaties uz mani.

Asinis bija paslēpušas briesmīgākās rētas, taču Suņa acis bija baltas, ieplestas un šausminošas. Apdegušais mutes kaktiņš noraustījās, tad noraustījās atkal un atkal. Sansa spēja viņu saost; sviedru un skāba vīna, un sastāvējušos vēmekļu smārds, un pāri visam asiņu, asiņu, asiņu smaka.

-    Es tevi varētu nosargāt, viņš nogārdzās. Viņi visi no manis baidās. Neviens tev vairs nedarīs pāri vai arī es viņus nogalināšu. Klegans parāva Sansu tuvāk, un pirmajā mirklī viņai likās, ka vīrietis grasās viņu noskūpstīt. Suns bija pārāk stiprs, lai viņam pretotos. Meitene aizvēra acis, vēlēdamās, kaut tas viss ātrāk beigtos, taču nekas nenotika. Vēl arvien nespēj ne paskatīties? atskanēja vīrieša balss. Viņš rupji pagrieza Sansas roku, aprāva viņu apkārt un nogrūda uz gultas. Es tomēr noklausīšos to dziesmu. Par Floriānu un Džonkilu, tu teici. Suns bija izrāvis dunci un pielicis to viņai pie kakla. Dziedi, mazputniņ. Dziedi, ja gribi saglabāt savu mazo dzīvībiņu.

Kakls bailēs bija izkaltis un sasprindzis, un visas dziesmas, kuras viņa reiz bija zinājusi, likās pagaisušas no prāta. Lūdzu, nenogalini mani, viņa gribēja iekliegties, lūdzu, nenogalini. Meitene juta, kā Klegans pagriež dunča smaili, spiezdams to dziļāk kaklā, un Sansa gandrīz atkal aizvēra acis, taču tad viņa atcerējās. Tā nebija dziesma par Floriānu un Džonkilu, tomēr tā bija dziesma. Viņas balss pašas ausīs skanēja tik tikko dzirdami, smalki un dreboši.

Mīļo māt, tu, miera avot, Lūdzam paglāb mūsu dēlus kaujā, Novērs zobenus un bultas, Ļauj tiem skatīt dienu jaunu. Mīļo māt, tu, sievu drosme, Savām meitām līdzi postā, Apdzēs dusmas, remdē naidu, Ieved visus miera ostā.

Pārējos pantus meitene bija aizmirsusi. Kad viņas balss noklusa, Sansu pārņēma bailes, ka tagad Suns viņu nogalinās, taču pēc mirkļa Klegans, nebildis ne vārda, noņēma dunci viņai no kakla.

Nesaprotams instinkts lika viņai pacelt plaukstu un ar pirkstiem pieskarties vīrieša vaigam. Istaba bija pārāk tumša, lai saskatītu Kleganu, taču viņa juta lipīgās asinis un miklumu, kas nebija asinis. Mazputniņ, viņš vēlreiz noteica aizlūzušā balsī, kas noskanēja griezīgi kā tērauds uz akmens. Pēc brīža viņš piecēlās no gultas. Sansa dzirdēja, kā plīstot notirkšķēja audums, tad soļi attālinājās un kļuva arvien klusāki.

Kad pēc kāda laika Sansa izlīda no gultas, viņa istabā bija viena pati. Uz grīdas meitene atrada ciešā grīstē sagrieztu apmetni, uz kura baltās vilnas pēdas bija atstājušas gan asinis, gan liesmas. Tobrīd debesis jau bija tumšākas un starp zvaigznēm dejoja vien pāris blāvi zaļi spoki. Uzpūta dzestra vēja brāzma un noklabināja slēģus. Sansai sala. Viņa izpurināja saplēsto apmetni un drebinādamās saritinājās zem tā turpat uz grīdas.

Cik ilgi meitene tur bija gulējusi, viņa nezināja, taču pēc kāda laika izdzirdēja kaut kur tālu pilsētā iedimdamies zvanu. Starplaiki starp dobjajiem bronzas dārdiem arvien saruka, zvans sitās ātrāk un ātrāk. Sansa sāka prātot, ko tas varētu nozīmēt. Tad pirmajam zvanam pievienojās nākamais, tad trešais, un to balsis lija pār kalniem un ielejām, ielām un torņiem, pieskandinot katru Karaļa ostas stūrīti. Sansa nometa apmetni un piegāja pie loga.

Austrumos varēja manīt pirmo, tik tikko jaušamo rīta svīdumu. Tagad zvanīja arī Sarkanā cietokšņa zvani, pievienojoties arvien varenākajai skaņas straumei, kas plūda no Bailora Svētītā septa septiņiem kristāla torņiem. Viņa atcerējās, kā zvani bija skanējuši dienā, kad nomira karalis Roberts, taču šodien bija citādi, tā nebija lēnā, skumīgā nāves duna, bet gan līksms pērkons. Meitene dzirdēja cilvēku sasaukšanos ielās un ko tādu, kas varēja būt tikai gaviles.

Jaunākās ziņas par notikušo atnesa sīrs Dontoss. Viņš iestreipuļoja pa atvērtajām guļamistabas durvīm, apskāva Sansu ar savām mīkstajām rokām un sāka griezt apkārt pa istabu, aurodams tik nesakarīgi, ka meitene nesaprata ne vārda. Viņš bija tikpat piedzēries, cik piedzēries naktī bija Suns, tikai viņš bija dejojoši un priecīgi piedzēries. Kad Dontoss nolaida viņu uz grīdas, Sansai bija aizrāvusies elpa un noreibuši galva. Kas noticis? viņa pieķērās pie gultas balsta. Kas noticis? Pastāsti!

-    Viss ir noticis! Viss! Viss! Pilsēta ir glābta. Valdnieks Staniss ir pagalam, valdnieks Staniss ir aizbēdzis, neviens neko nezina, nevienam nekas nerūp, viņa armija ir sagrauta, briesmas ir garām. Nogalināta, izdzenāta vai pārgājusi mūsu pusē, tā vismaz runā. O, spilgtie karogi! Karogi, Džonkil, karogi! Vai tev nav kāds vīna malks? Man ir jāiedzer par šo dienu, tā gan. Tas nozīmē, ka tu esi drošībā, vai tad tu nesaproti?

-    Pastāsti man, kas noticis! Sansa sapurināja viņu.

Sīrs Dontoss smiedamies lēkāja no vienas kājas uz otru, gandrīz apkrizdams. Viņi pēkšņi parādījās no pelniem, kad visa upe liesmoja. Upē, Staniss bija līdz kaklam upē, kad viņi tam uzbruka no aizmugures. Ak, ja es atkal būtu kļuvis par bruņinieku, ja es būtu varējis tajā visā piedalīties! Kā runā, Stanisa vīri esot tik tikko pretojušies. Daži laidušies bēgt, bet vairākums metušies uz ceļa un pārgājuši uzbrucēju pusē, uzgavilējot valdniekam Renlijam! Ko gan domāja Staniss, kad to izdzirdēja? Man to stāstīja Osnejs Melnkatliņš, kurš to bija uzzinājis no sīra Osmunda, taču tagad ir atgriezies arī sīrs Belons un viņa vīri apgalvo to pašu ko zelta apmetņi. Mēs, mīļā, esam glābti! Viņi attraucās pa Rožu ceļu un gar upes krastu cauri Stanisa nodedzinātajiem laukiem, pelniem putot ap kājām un padarot vīru bruņas pelēkas, bet, ak, karogiem vajadzēja būt spilgtiem, zelta rozei un zelta lauvai, un visiem pārējiem, Mārbrandu un Rovanu kokiem, Tārliju medniekam un Sarkanvīnu vīnogām, un valdnieces ozola lapai. Visi rietumnieki, visi Gaisa dārzu un Rūdas klinšu spēki! Pavēlnieks Tīvins pats komandēja armijas labo flangu upes ziemeļu krastā, Randīls Tārlijs komandēja centru un Meiss Tīrels kreiso flangu, bet kauju uzvarēja viņu priekšpulks. Uzbrucēji iztriecās cauri Stanisam kā piķis ķirbim, visiem gaudojot vienā balsī kā tēraudā ietērptam dēmonam. Un vai zini, kas vadīja kaujā priekšpulku? Vai zini? Vai zini? Vai tu zini?

-    Robs? Tā bija pārgalvīga cerība, un tomēr…

-    Tas bija valdnieks Renlijs! Valdnieks Renlijs savās zaļajās bruņās, ugunīm blāzmojot no bruņucepures zelta ragiem! Valdnieks Renlijs ar garo pīķi rokā! Runā, ka viņš pats divcīņā nogalinājis sīru Gijārdu Morigenu un pēc tam vēl duci dižu bruņinieku. Tas bija Renlijs, tas bija Renlijs, tas bija Renlijs! Ak! Karogi, mīļā Sansa! Ak! Ja es varētu būt bruņinieks!

DINERĪSA

Torīt viņa ēda aukstu garneļu un hurmas zupu, kad Irri ienesa kartiešu kleitu, gaisīgu ziloņkaula krāsas zīda brīnumu, cauraustu ar zelta pavedieniem un rotātu ar mazām pērlītēm. Aiznes to, Denija noteica. Piestātnes nav īstā vieta tādiem smalkumiem.

Ja reiz piena ļaudis uzskatīja viņu par tādu mežoni, viņa tā arī ģērbsies. Dodoties uz staļļiem, halēse bija tērpusies izbalējušās smilškrāsas zīda biksēs un pītās zāles sandalēs. Viņas mazās krūtis brīvi šūpojās zem izkrāsotās dotraku vestes, bet līkais duncis nokarājās no medaljonu jostas. Džiki bija sapinusi viņas matus, kā tas bija pieņemts dotrakiem, un bizes galā piestiprinājusi sudraba zvaniņu. Es vēl neesmu izcīnījusi nevienu uzvaru, viņa mēģināja iebilst savai kalponei, kad zvaniņš klusi iezvanījās.

Džiki nepiekrita saimniecei. Tu sadedzināji meigas viņu putekļu namā un aizsūtīji to dvēseles uz elli.

"Tā bija Drogona uzvara, ne manējā," Denija gribēja iebilst, tomēr pievaldīja mēli. Dotraku acīs viņa tikai iegūs ar dažiem zvaniņiem matos. Zvaniņam skanot, viņa uzkāpa savas sudrabainās ķēves mugurā, un tas ar vieglu tinkšķēšanu pavadīja katru zirga soli, taču ne sīrs Džorahs, ne viņas asinsjātnieki par to nebilda ne vārda. Lai pieskatītu mājiniekus un pūķus prombūtnes laikā, Denija bija izvēlējusies Raharo. Džogo un Aggo devās viņai līdzi uz krastmalu.

Marmora pilis un smaržīgie dārzi palika viņiem aiz muguras. Jātnieku pulciņš devās cauri pilsētas trūcīgajai daļai, kur pieticīgas kleķa

mājiņas rādīja ielai aklas bezlogu sienas. Te varēja manīt mazāk zirgu un kamieļu, arī palankīnu šeit gandrīz nebija nemaz, toties ielās čumēja un mudžēja bērni, ubagi un izkāmējuši smilšu krāsas suņi. Bāli vīri nopulējušos linu svārkos stāvēja arkveida durvju ailās un pavadīja Denijas pulciņu ar skatieniem. "Viņi zina, kas es esmu, un viņi mani nemīl." To halēsei lika saprast kartiešu acis.

Sīrs Džorahs labprāt būtu ietupinājis viņu nestuvēs un droši paslēpis aiz zīda aizkariem, taču Denija atteicās. Viņa bija pārāk ilgi laiskojusies uz atlasa spilveniem, ļaujot vēršiem viņu nēsāt šurpu turpu. Jājot viņa tomēr juta, ka virzās uz priekšu.

Ne jau no laba prāta viņa devās uz ostu. Viņa atkal bēga. Likās, visa Denijas dzīve bija kļuvusi par vienu garu bēgšanu. Bēgt viņa bija sākusi, vēl esot mātes klēpī, un turpinājusi to darīt visu savu dzīvi. Cik gan reižu viņai un Viserīsam nācās aizlavīties projām nakts tumsā, par nieka soli apsteidzot Uzurpatora nolīgtos slepkavas? Taču bija tikai divas izvēles bēgt vai mirt. Ksaro zināja teikt, ka Pīets Prī pulcinot izdzīvojušos riebējus, lai nodarītu viņai ļaunu.

Kad tirgotājs viņai to pateica, Denija iesmējās. Vai tad tas nebiji tu, kurš teica, ka riebēji līdzinoties veciem kareivjiem, kas tukši lielās ar aizmirstiem varoņdarbiem un zaudētu spēku?

Ksaro izskatījās uztraucies. Un toreiz tā arī bija. Bet tagad? Es vairs neesmu tik pārliecināts. Runā, ka Uratona Naktsgājēja namā degot sveces, kas neesot degušas simt gadu. Gehānes dārzā augot spoku zāle, rēgu bruņurupuči manīti pārnēsājam ziņas starp bezlogu mājām Riebēju alejā un žurkas pilsētā nograužot pašas sev astes. Matosa Malārvana sieva, kura reiz pasmējās par kāda riebēja noskrandušajām, kožu saēstajām drānām, ir zaudējusi prātu un tagad nenēsā nekādas drēbes. Pat tikko mazgāts zīds viņai liek justies tā, it kā pa ādu skraidītu tūkstošiem kukaiņu. Un Aklais Acēdējs Sībasions atkal redzot, tā vismaz apzvēr viņa vergi. Un cilvēks sāk domāt. Viņš nopūtās. Šie ir Kartai savādi laiki. Un savādi laiki nav labi tirdzniecībai. Man ar smagu sirdi jāatzīst, ka, iespējams, tev vislabāk būtu doties projām no mūsu pilsētas uz visiem laikiem, turklāt jo ātrāk, jo labāk. Ksaro uzmundrinoši noglāstīja viņas pirkstus. Bet tev nav jādodas projām vienai. Tu Putekļu pilī redzēji tumšas vīzijas, taču Ksaro piemeklēja gaišāki sapņi. Es redzēju tevi laimīgu atlaidušos gultā ar bērnu pie krūts. Dodies kopā ar mani ceļojumā pa Nefrīta jūru, un mēs ļausim šim sapnim piepildīties! Vēl nav par vēlu. Dāvā man dēlu, ak, mana saldā prieka dziesma!

"Dāvā man pūķi, tu gribēji teikt." Es, Ksaro, neprecēšu tevi.

Šie vārdi lika tirgotāja sejā parādīties aukstai izteiksmei. Tad dodies projām.

-    Kurp?

-    Kaut kur tālu no šejienes.

Nu ko, iespējams, bija pienācis laiks to darīt. Viņas halasāra ļaudis ar prieku bija atvilkuši elpu pēc sarkanā tuksneša mocībām, taču tagad, kad viņu vaigi atkal bija apaļi un miesas atpūtušās, viņus novaldīt kļuva arvien grūtāk. Dotraki nav pieraduši ilgu laiku palikt vienā vietā. Viņi ir karotāji, kas nav radīti, lai dzīvotu pilsētā. Iespējams, Dinerīsa, Kartas baudu un ērtību vilināta, bija kavējusies te pārāk ilgi. Viņai likās, ka šī pilsēta vienmēr solīja vairāk, nekā spēja cilvēkam dot, un, kopš Nemirstīgo nams bija sabrucis varenā dūmu un liesmu mutulī, pilsētnieku viesmīlība likās pārvērtusies nepatikā. Vienas nakts laikā kartieši bija pēkšņi atcerējušies, ka pūķi ir bīstami. Viņi vairs necentās pārspēt cits citu dāvanu krāšņumā. Tā vietā Turmalīna brālība atklāti pieprasīja Dinerīsas izraidīšanu, bet Garšvielnieku ģilde pat viņas nāvi. Un Ksaro nācās pamatīgi nopūlēties, lai Trīspadsmit nepievienotos pārējiem.

"Bet kurp es došos?" Sīrs Džorahs ieteica ceļot tālāk uz austrumiem, projām no Tārgārjenu ienaidniekiem septiņās valstībās. Viņas asinsjātniekus vairāk vilināja dižā zāļu jūra, pat ja tas nozīmēja vēl vienu gājienu pāri sarkanajam tuksnesim. Denija pati kādu brīdi apsvēra iespēju apmesties Vīsā Toloro un nogaidīt, kamēr pūķi būs pieauguši un spēcīgi. Taču viņas sirds bija šaubu pilna. Ikviena no šīm iespējām šķita nepareiza… un pat tad, kad viņa būs nolēmusi, kurp doties, jautājums par to, kā tur nokļūt, palika atklāts un satraukumu raisošs.

Ksaro Ksons Daksoss negrasījās palīdzēt, to viņa tagad zināja. Par spīti visiem uzticības solījumiem viņš spēlēja savu spēli tāpat kā Pīets Prī. Tajā naktī, kad tirgotājs ieteica viņai doties projām, Denija izteica viņam vēl beidzamo lūgumu. Vai tā būs armija, ko? Ksaro jautāja.

-    Zelta pods? Vai varbūt galera?

Jaunā sieviete nosarka. Viņai riebās lūgt. Man vajadzētu kuģi.

Ksaro acis iedzalkstījās tikpat spoži kā dārgakmeņi viņa degunā.

-    Es, halēse, esmu tirgonis. Tāpēc varbūt labāk mums runāt nevis par dāvanām, bet gan par darījumiem. Par vienu no saviem pūķiem tu vari dabūt desmit manas flotes labāko kuģu. Tev tikai jābilst viens vienīgs salds vārdiņš.

-   Nē, viņa atbildēja.

-    Ak vai, Ksaro tēloti iešņukstējās, tas nebija vārdiņš, kuru es cerēju dzirdēt.

-   Vai tu lūgtu mātei pārdot vienu no saviem bērniem?

-    Kāpēc gan ne? Viņas vienmēr var tikt pie vēl kāda mazuļa. Mātes pārdod savus bērnus katru mīļu dienu.

-    Bet ne jau Pūķu Māte.

-    Pat ne par divdesmit kuģiem?

-    Pat ne par simt.

Ksaro lūpu kaktiņi noslīdēja lejup. Simta man nav. Taču tev ir trīs pūķi. Atstāj man vienu kā mazu pateicību par atbalstu. Tev paliktu vēl divi pūķi un trīs desmiti kuģu.

Ar trīsdesmit kuģiem pietiktu, lai izceltu Rietmalas krastā mazu armiju. Tikai man nav mazas armijas. Cik kuģu tev, Ksaro, īsti pieder?

-   Astoņdesmit trīs, neskaitot manu izpriecu laivu.

-   Un taviem Trīspadsmit draugiem?

-    Kopā, iespējams, kāds tūkstotis.

-    Un Garšvielniekiem ar Turmalīna brālību?

-   Viņu niecīgās flotes nav pieminēšanas vērtas.

-   Un tomēr, viņa uzstāja, cik?

-   Tūkstoš divsimt vai tūkstoš trīssimt Garšvielniekiem. Ne vairāk par astoņsimt Brālībai.

-    Un ašajiem, brāvosiešiem, vasarsaliešiem, ibeniem un visām citām tautām, kas vago dižo sāls jūru, cik daudz kuģu ir viņiem? Visiem kopā?

-   Daudz un vēl vairāk, tirgonis aizkaitināts sacīja. Kāpēc tu to vaicā?

-     Es mēģinu noteikt cenu vienam no trim pūķiem, kas šobrīd atrodami visā pasaulē. Denija saldi uzsmaidīja viņam. Man šķiet, ka viena trešdaļa no visas pasaules kuģiem būtu godīgāks darījums.

Pa vaigiem abās pusēs Ksaro dārgakmeņiem nosētajam degunam sāka plūst asaru tērcītes. Vai tad es nebrīdināju tevi, lai nedodies uz Putekļu pili? Ir noticis tas, no kā es baidījos. Riebēju čuksti ir padarījuši tevi tikpat neprātīgu kā Malārvana sievu. Trešdaļa visu pasaules kuģu? Tpu. Tpu, es saku. Tpu.

Kopš tā brīža Denija viņu vairs neredzēja. Ksaro senešals piegādāja ziņojumus, vienu vēsāku par otru. Denijai jāizvācas no viņa mājas. Ksaro vairs nevēloties barot viņu un viņas ļaudis. Tirgotājs pieprasīja atdot visas dāvanas, kuras viņa esot ļaunprātīgi pieņēmusi. Vienīgais mierinājums bija tas, ka viņai bija pieticis veselā saprāta neapprecēties ar šo tirgoni.

"Riebēji čukstēja par trejām nodevībām… vienu par asinīm, vienu par zeltu un vienu par mīlestību." Pirmā nodevēja noteikti bija Mirri Mazdūra, kas nogalināja halu Drogo un viņu nedzimušo dēlu, lai atriebtos par savu tautu. Vai Pīets Prī un Ksaro Ksons Daksoss varēja būt otrais un trešais nodevējs? Viņai pašai tā nelikās. Pīets nerīkojās zelta dēļ un Ksaro nekad nebija viņu īsti mīlējis.

Kad viņi nonāca kvartālā, kur slējās drūmas akmens noliktavas, ielas kļuva tukšākas. Aggo jāja halēsei pa priekšu, Džogo aiz muguras, bet viņai līdzās turējās sīrs Džorahs Mormonts. Zvaniņš matos klusi tinkšķēja, un Denijas domas atkal aizklīda atpakaļ uz Putekļu pili, tāpat kā mēle aizklīst līdz tukšumam, ko atstājis zaudēts zobs. "Treju bērns," tie bija viņu nosaukuši, "Nāves Meita, Melu Nāvētāja, Uguns Līgava." Tik daudz trijotņu. Trejas ugunis, trejas seglojamas būtnes, trejas nodevības. Pūķim ir trejas galvas, viņa nopūtās. Vai tu, Džorah, zini, ko tas nozīmē?

-     Jūsu augstība? Tārgārjenu nama ģerbonis ir sarkans trejgalvains pūķis uz melnas pamatnes.

-   To es pati zinu. Taču trejgalvainu pūķu nav.

-   Trīs galvas bija īgons un viņa māsas.

-   Visēnija un Rinīsa, viņa atcerējās. Es esmu cēlusies no īgona un Rinīsas caur viņu dēlu Īnīsu un mazdēlu Džihirīsu.

-    Zilās lūpas pauž tikai un vienīgi melus, vai tad Ksaro tā neteica? Kāpēc jūs tā lauzāt galvu par to, ko riebēji čukstēja? Viņi gribēja tikai vienu izsūkt no jums dzīvību, tagad taču jūs to saprotat.

-    Iespējams, viņa nelabprāt piekrita. Taču tas, ko es redzēju…

-   Miris vīrs kuģa priekšgalā, zila roze, asiņu mielasts… ko gan, halēse, tas viss nozīmē? Jūs teicāt, ākstu pūķis. Kas ir ākstu pūķis, pastāstiet, lūdzama?

-    Lupatu pūķis uz kārtīm, Denija paskaidroja. Kumēdiņu rādītāji to izmanto, lai varoņiem izrādēs būtu pret ko cīnīties.

Sīrs Džorahs sarauca pieri.

Tomēr Denija nespēja par to aizmirst. "Viņa dziesma ir dziesma par ledu un uguni," man brālis teica. Esmu pārliecināta, ka tas bija mans brālis. Ne Viserīss, bet Rīgers. Viņam bija arfa ar sudraba stīgām.

Grumbas sīra Džoraha sarauktajā pierē kļuva vēl dziļākas, līdz uzacis saskārās. Princis Rīgers patiešām spēlēja šādu arfu, viņš atcerējās. Jūs viņu redzējāt?

Viņa pamāja. Gultā gulēja sieviete ar bērnu pie krūts. Mans brālis teica, ka mazulis esot pareģotais princis, un lika viņai to nosaukt par īgonu.

-    Princis īgons bija Rīgera mantinieks, kuru viņam dzemdēja Dornes Elija, sīrs Džorahs sacīja. Bet, ja viņš bija pareģotais princis, šis pareģojums sašķīda kopā ar viņa galviņu, kad Lanisteri to trieca pret akmens sienu.

-    Es atceros, Denija skumji teica. Viņi nogalināja arī mazo princesi, Rīgera meitiņu. Viņu sauca par Rinīsu tāpat kā īgona māsu. Visēnijas gan toreiz nebija, taču viņš teica, ka pūķim esot trejas galvas. Kas ir dziesma par uguni un ledu?

-    Es tādu nekad neesmu dzirdējis.

-   Es devos pie riebējiem, cerēdama rast atbildes, bet tā vietā viņi man sagādāja simt jaunu jautājumu.

Ielās atkal bija parādījušies cilvēki. Dodiet ceļu, sauca Aggo, bet Džogo tikmēr aizdomīgi ostīja gaisu. Es to sajūtu, halēse, viņš sacīja. Indes ūdens. Dotraki neuzticējās jūrai un visiem, kas spēja pa to pārvietoties. Viņi negribēja neko kopīgu ar ūdeni, kuru zirgs nespēja dzert. Viņi iemācīsies nebaidīties, Denija apņēmīgi nodomāja. "Es kopā ar halu Drogo pakļāvu viņu jūru. Tagad viņiem nāksies pakļaut manējo."

Karta bija viena no pasaules lielajām ostām, kas, pasargāta no vējiem plašā līcī, atklāja krāsu, skaņu un smaržu kamolu. Vīna darītavas, noliktavas un spēļu midzeņi rindojās ielu malās līdzās lētām priekamājām un tempļiem, kuros pielūdza savādus dievus. Kabatzagļi, slepkavas, burvestību tirgotāji un naudas mijēji bija manāmi visur, kur pulcējās kāds cilvēku bariņš. Krastmala bija viens milzīgs tirgus placis, kurā pirka un pārdeva gan dienu, gan nakti, turklāt daudzas lietas maksāja vien niecīgu daļu no to cenas bazārā, ja vien cilvēks nevaicāja, kur tās cēlušās. Senatnīgas, grumbainas večas, salīkušas kā kuprīši, no plecos uzsietām glazētas keramikas krūkām piedāvāja smaržīgus ūdeņus un kazas pienu. Jūrnieki, kas pārstāvēja vai pussimtu tautību, klīda starp tirgotavām, dzerdami piparotus liķierus un dzīdami jokus savādi skanošās mēlēs. Gaiss smaržoja pēc sāls un ceptām zivīm, karstas darvas un medus, vīraka un eļļas, un spermas.

Aggo samaksāja kādam puišelim kapara monētu par iesmiņu ar medū ceptām pelēm un, virzīdamies uz priekšu, knibinājās ap tām. Džogo nopirka riekšavu lielu, gaišu ķiršu. Citās tirgotavās viņi manīja skaistus bronzas dunčus, kaltētus kalmārus un no oniksa grieztas lietiņas, varenu maģisku eliksīru, kas bija pagatavots no jaunavas piena un vakara pavēņa, pat pūķu olas, kas aizdomīgi atgādināja apgleznotus akmeņus.

Jādama garām akmens piestātnēm, kuras bija atvēlētas Trīspadsmit kuģiem, viņa redzēja, kā no Ksaro greznā Cinobra skūpsta viri krauj ārā safrāna, vīraka un piparu lādes. Turpat līdzās pa Zilās līgavas laipām stiepa augšup vīna mucas, skābo lapu ķīpas un saiņus ar svītrainām ādām kuģim vajadzēja izbraukt no ostas līdz ar vakara bēgumu. Gabaliņu tālāk pūlis bija sanācis ap Garšvielnieku galeru Saulstāvis, no kuras izsolīja vergus. Visi zināja, ka vergu vislētāk ir pirkt tieši no kuģa, un karogi, kas plīvoja tā mastos, liecināja, ka Saulstāvis tikko atburājis no Astaporas pie Vergu līča.

Denija zināja, ka viņai nepalīdzēs nedz Trīspadsmit, nedz Turmalīna brālība, nedz Garšvielnieku ģilde. Viņa nojāja vairākas jūdzes gar moliem, dokiem un noliktavām, visu ceļu līdz pašam pakavveida ostas galam, kur ļāva piestāt kuģiem no Vasaras salām, Rietmalas un deviņām brīvpilsētām. Viņa izlēca no segliem pie likmju likšanas zaņķa, kura arēnā, aurojošu jūrnieku ielenkts, bazilisks plosīja lielu, rudu suni. Aggo, Džogo, palieciet sargāt zirgus, kamēr mēs ar sīru Džorahu aprunāsimies ar kapteiņiem.

-    Kā pavēlēsiet, halēse. Mēs paturēsim jūs acīs.

Tuvojoties pirmajam kuģim, Denija nodomāja, ka ir tik patīkami dzirdēt vīrus runājam valīriešu un pat kopējā valodā. Jūrnieki, dokeri un tirgotāji visi kā viens pašķīrās viņas priekšā, īsti nesaprazdami, ko šeit dara šī slaidā, jaunā meitene ar sudrabzeltainajiem matiem, kas bija tērpusies dotraku drēbēs un ko pavadīja bruņinieks. Par spīti dienas svelmei sīrs Džorahs pāri bruņukreklam bija uzvilcis zaļu vilnas kamzoli, kam uz krūtīm bija uzšūts Mormontu melnais lācis.

Taču ne viņas skaistums, ne pavadoņa varenais augums un spēks neko nenozīmēja vīriem, kuru kuģi viņiem bija vajadzīgi.

-     Jums vajag pārvest simt dotraku ar visiem viņu zirgiem, jūs pašu un šo bruņinieku, kā arī trīs pūķus? pārvaicāja pamatīgas zvejas laivas, sauktas par Aizrautīgo draugu, kapteinis un tad smiedamies pameta viņus vienus. Kad viņa līsietiem no Taurētāja pavēstīja, ka viņa esot Dinerīsa Vētrā Dzimusī, septiņu valstību karaliene, uzrunātais paskatījās uz viņu ar akmens cietu seju un atbildēja: Jā, un es esmu valdnieks Tīvins Lanisters un katru nakti diršu zeltu. Mīriešu galeras Zīdainais gars kravas pārzinis sprieda, ka pūķi jūrā varēja izrādīties pārāk bīstami, jo katra nejauša uguns elpa varot aizdedzināt takelāžu. Valdnieka Faro vēdera kapteinis bija gatavs riskēt un uzņemt pūķus, taču ne dotrakus. Es nelaidīšu tādus bezdievīgus mežoņus savā Vēderā, nekad arī ne. Divi brāļi, kas vadīja divus vienādus kuģus Dzīvsudrabu un Dzinējsuni likās visai iejūtīgi un ielūdza Deniju un sīru Džorahu paciemoties kajītē, lai nobaudītu glāzi Pergolas sarkanvīna. Abi kapteiņi izturējās tik pieklājīgi, ka Denijai uz brīdi radās cerības, taču beigu beigās viņu prasītā cena izrādījās pārāk augsta iespējams, pat Ksaro to nespētu samaksāt. Izvirtulis Peto un Brūnacu skaistule bija pārāk mazi, Bravo devās uz Nefrīta jūru, bet Maģistrs Manolo nelikās īsti piemērots, lai dotos atklātā jūrā.

Kad viņi devās uz nākamo piestātni, sīrs Džorahs aplika roku viņai ap vidukli. Jūsu augstība. Mums seko. Nē, negriezieties. Viņš uzmanīgi ievirzīja Deniju uz varkaļa tirgotavu. Šis, manu karalien, ir smalks darbs, bruņinieks skaļi sacīja, paceldams lielu šķīvi, lai viņa varētu to nopētīt. Vai redzat, kā tas mirdz saules gaismā?

Misiņš bija spoži nopulēts. Vispirms Denija tajā ieraudzīja savu seju… un, kad sīrs Džorahs pavērsa to pa labi, viņa saskatīja, kas atrodas aiz muguras. Es redzu resnu, tumsnēju vīru un sirmgalvi ar nūju. Kurš mums seko?

-     Abi, sīrs Džorahs atbildēja. Viņi nāk mums pa pēdām, kopš pametām Dzīvsudrabu.

Misiņa izliekumi dīvaini pārvērta svešiniekus, liekot vienam izskatīties garam un izkāmējušam, otram neticami īsam un platam. Lielisks misiņš, dižā pavēlniece, tirgotājs daudzināja savu preci. Spožs kā pati saule! Un Pūķu Mātei es atdošu par nieka trīsdesmit godmaņiem.

Šķīvis nebija ne trīs godmaņu vērts. Kur ir mani sargi? Denija iesaucās. Šis vīrs mēģina mani aplaupīt! Tad, vērsdamās pie Džoraha, viņa kopējā valodā pusčukstus piebilda: Varbūt viņi nevēl man neko sliktu. Vīrieši ir skatījušies uz sievietēm kopš laika gala. Iespējams, tā ir tikai ziņkāre.

Misiņa pārdevējs nelikās ne zinis par abu sačukstēšanos. Trīsdesmit? Vai tiešām man paspruka trīsdesmit? Kāds gan es esmu muļķis. Šķīvja cena ir divdesmit godmaņu.

-    Viss misiņš šajā tirgotavā nav divdesmit godmaņu vērts, Denija viņam atbildēja, pētīdama atspulgus. Vecākajā vīrā jautās kaut kas no Rietmalas, savukārt melnīgsnējais varēja svērt teju trīssimt mārciņu. "Uzurpators ir apsolījis valdnieka titulu tam, kurš nogalinās mani, un šie divi ir aizklīduši tālu no savām mājām. Vai varbūt viņus ir nolīguši riebēji, lai pārsteigtu nesagatavotu?"

-     Desmit, halēse, tikai tāpēc, ka esat tik skaista. Izmantojiet to kā spoguli. Tikai tik smalks misiņš spēj pienācīgi atspoguļot tādu daili.

-     Tas man var noderēt tikai par naktspodu. Ja tu to izmestu, iespējams, es to pievāktu, bet tikai tad, ja nevajadzētu pieliekties. Bet maksāt par to? Denija iegrūda to tirgotājam atpakaļ rokās. Laikam tārpi tev pa degunu ielīduši galvā un apēduši smadzenes.

-    Astoņi godmaņi, viņš iesaucās. Manas sievas mani nopērs un saukās par muļķi, bet es esmu kā bezspēcīgs bērns jūsu rokās. Klausieties, astoņi, tas ir mazāk par metāla vērtību.

-    Ko gan man darīt ar blāvu misiņu, ja Ksaro Ksons Daksoss mani ēdina no zelta šķīvjiem? Griezdamās promiešanai, Denija ļāva skatienam pārslīdēt pār svešiniekiem. Tumsnējais vīrs bija teju tik plats, cik plats izskatījās šķīvja atspulgā. Viņam bija skūta galva un einuha gludie vaigi. Aiz sviedru klātās dzeltena zīda jostas bija aizbāzts garš, līks arahs. Virs zīda viņa augums bija kails, ja neņēma vērā neticami niecīgu vestīti ar dzelzs kniedēm. Koka stumbriem līdzīgās rokas, milzīgo krūškurvi un izspīlēto vēderu klāja neskaitāmas rētas, kas baloja uz riekstu brūnās ādas.

Otram vīram mugurā bija ceļotāja apmetnis no nekrāsotas vilnas. Kapuce bija atmesta atpakaļ. Garie, sirmie mati gūlās uz pleciem, un pusi sejas klāja zīdaina, balta bārda. Viņš balstīja augumu uz pamatīgas ozola nūjas teju paša augumā. "Tikai muļķi blenztu uz mani tik atklāti, ja būtu iecerējuši nodarīt man kaut ko ļaunu." Tomēr likās tikai saprātīgi doties atpakaļ pie Džogo un Aggo. Sirmgalvim pat nav zobena, viņa kopvalodā sacīja Džoraham, vadīdama bruņinieku projām.

Misiņa pārdevējs palēkdamies skrēja viņiem pakaļ. Pieci godmaņi, atdošu par pieciem godmaņiem, šis šķīvītis ir kā radīts, lai piederētu jums.

Sīrs Džorahs noteica: Ar tādu ozola nūju var sadragāt galvaskausu tikpat labi kā ar jebkuru vāli.

-   Četri! Es zinu, ka jūs to vēlaties! Tirgotājs dejoja viņiem pa priekšu, atmuguriski kāpdamies atpakaļ un grūzdams šķīvi viņiem sejā.

-    Vai viņi seko?

-    Pacel to mazliet augstāk, bruņinieks lika tirgonim. Jā. Vecākais izliekas, ka kavējas pie podnieka darbnīcas, bet brūnais nenolaiž acu no tevis.

-    Divi godmaņi! Divi! Divi! Pārdevējs smagi elpoja no trakās skriešanas atmuguriski.

-    Samaksā viņam, pirms viņš nav nobeidzis sevi, Denija lūdza sīram Džoraham, nespēdama iedomāties, ko pēcāk darīs ar milzīgo misiņa šķīvi. Kad bruņinieks paņēma maku, viņa pagriezās atpakaļ, nolēmusi darīt galu šiem kumēdiņiem. Pūķu asins nepiaļaus, lai viņu cauri tirgum gana vecs sirmgalvis un resns einuhs.

Pēkšņi viņas priekšā nostājās kāds kartietis. Pūķu Māte, šis ir domāts jums. Viņš nometās uz ceļa un gandrīz iegrūda halēsei sejā dārgakmeņu lādīti.

Denija gluži instinktīvi to paņēma. Lādīte bija izgriezta no koka, bet perlamutra vākā iestrādāta jašma un ahāts. Jūs esat tik dāsns. Viņa atvēra kārbiņu. Tajā atradās mirdzošs, zaļš, no oniksa un smaragda darināts skarabejs. "Cik skaists," viņa nodomāja. "Tas mums palīdzēs samaksāt par kuģi." Kad viņa pasniedzās, lai paņemtu rotu, vīrs noteica: Man ļoti žēl, bet viņa to nedzirdēja.

Skarabejs ar šņācienu atvērās.

Denija pamanīja ļaunu, melnu seju, kurā jautās kaut kas cilvēcisks, un izliektu asti, no kuras pilēja inde… un tad negaidīti lādīte viņas rokās pārvērtās skaidās. Pēkšņas, asas sāpes iedzēla pirkstos. Viņa iekliedzās un saķēra roku. Misiņa tirgonis iebļāvās, kāds sieviete sāka spiegt, un pēkšņi kartieši visapkārt sāka aurot un grūstīt cits citu. Sīrs Džorahs paspraucās viņai garām, un Denija pakrita uz viena ceļa. Tad viņa atkal izdzirdēja šņācienu. Vecais vīrs ietrieca nūjas galu zemē. Aggo izjāja cauri olu pārdevēja tirgotavai un izlēca no segliem, virs galvas noplīkšķēja Džogo pātaga, sīrs Džorahs iezvēla einuham pa galvu ar misiņa šķīvi, jūrnieki, ielasmeitas un tirgoņi kliegdami metās kur nu kurais…

-     Jūsu augstība, tūkstoškārt atvainojos. Vecais vīrs nometās viņai līdzās. Tas ir beigts. Vai es salauzu jūsu roku?

Denija viebdamās salieca pirkstus. Šķiet, ka ne.

-    Man vajadzēja to pasist tālāk, viņš iesāka, taču, pirms viņš paguva pabeigt sakāmo, viņam uzklupa asinsjātnieki. Aggo aizspēra nūju, bet Džogo sagrāba vīru aiz pleciem, nospieda uz ceļiem un pielika dunci pie kakla. Halēse, mēs redzējām, kā viņš tev iesita. Vai tu vēlies redzēt viņa asiņu krāsu?

-     Atlaidiet viņu. Denija piecēlās. Paskaties uz viņa nūjas galu, manu asiņu asinis. Einuhs bija notriecis sīru Džorahu gar zemi. Kad gaisā uzzibēja zobens un arahs, viņa metās starp abiem vīriem. Nolieciet ieročus! Mieru!

-    Jūsu augstība? Mormonts nolaida zobenu tikai pāris pirkstu tiesu zemāk. Šie vīri man uzbruka.

-     Viņi izglāba manu dzīvību. Denija papurināja roku, lai remdētu tirpoņu, kas bija pārņēmusi pirkstus. Man uzbruka tas trešais, tas kartietis. Kad halēse atskatījās, slepkava bija pazudis. Tas bija no Žēlajiem vīriem. Dārglietu lādītē, ko viņš pasniedza, bija mantikora. Šis sirmgalvis izsita to man no rokām. Misiņa tirgonis vēl arvien vārtījās pa zemi. Viņa piegāja pie nabaga un palīdzēja tam piecelties. Vai tev iedzēla?

-    Nē, labo pavēlniec, viņš drebēdams atbildēja, tad jau es būtu pagalam. Taču tā man pieskārās, aijāāā, izlidojusi no lādītes, tā nokrita man uz rokas. Denija pamanīja, ka vīrs ir pieslapinājis bikses, bet tas nebija nekāds brīnums.

Viņa iespieda pārdevējam saujā sudraba monētu, lai kaut mazliet atlīdzinātu pārdzīvotās šausmas, un, aizraidījusi viņu projām, atkal pievērsās vecajam vīram ar balto bārdu. Kam man jāpateicas par savu dzīvību?

-    Jums nav jāpateicas, augstība. Mani dēvē par Arstanu, kaut gan Belvass, ceļojot uz Kārtu, mani iedēvēja par Baltbārdi. Lai gan Džogo bija atlaidis sirmgalvi, viņš vēl arvien tupēja, nometies uz viena ceļa. Aggo pacēla viņa nūju, apskatīja tās galu, klusi nolamājās dotraku mēlē un tad, noskrāpējis mantikoras atliekas pret akmeni, atdeva nūju svešiniekam.

-   Un kas ir Belvass? viņa vaicāja.

Milzīgais, tumsnējais einuhs gāzelēdamies panācās uz priekšu un iebāza savu arahu atpakaļ makstī. Es esmu Belvass. Mīrīnas cīņu bedrēs mani sauc Stiprais Belvass. Es nekad nezaudē. Viņš ar plaukstu uzplīkšķināja pa rētu klāto vēderu. Katram pretiniekam es ļauju vienreiz man iešņāpt un tad nogalināt viņu. Saskaitiet rētas, un jūs uzzināsiet, cik vīru Stiprais Belvass ir nonāvējis.

Denijai pat nevajadzēja skaitīt rētas, lai redzētu, ka to ir ļoti daudz, pietika uzmest viņam vienu skatienu. Un kāpēc tu esi šeit, Stiprais Belvas?

-    No Mīrīnas mani pārdod tālāk uz Kohoru un tad uz Pentosu dūšīgam vīram ar saldu smaku matos. Viņš bija tas, kurš sūta Stipro Belvasu atpakaļ pāri jūrai kopā ar veco Baltbārdi, lai palīdz viņam.

"Dūšīgais vīrs ar saldu smaku matos…"Ilīrio? viņa vaicāja. Jūs atsūtīja maģistrs Ilīrio?

-     Viņš pats, jūsu augstība, vecais Baltbārdis atbildēja. Maģistrs ļoti atvainojas, ka nav ieradies pats, bet savā vietā sūta mūs, jo pats vairs nespēj nosēdēt zirga mugurā kā reiz jaunības dienās, un jūras ceļojumi kaitē viņa gremošanai. Sarunas sākumā Arstans bija runājis valīriešu valodas brīvpilsētu izloksnē, bet tagad pārgāja uz kopējo valodu. Es lūdzu piedošanu, ja mēs jūs satraucām. Taisnību sakot, mēs nebijām īsti pārliecināti, mēs gaidījām kādu… kādu…

-    Karaliskāku personu? Denija iesmējās. Viņai nebija līdzi pūķa, un arī apģērbs nebūt nebija karalienes cienīgs. Tu, Arstan, labi runā kopējā valodā. Vai esi no Rietmalas?

-    Esmu gan. Es, jūsu augstība, piedzimu Dornes pierobežā. Kā zēns es kalpoju par ieroču nesēju pie viena no valdnieka Svona bruņiniekiem. Viņš pacēla garo nūju kā piķi, kuram trūka tikai karoga. Tagad es kalpoju par ieroču nesēju pie Belvasa.

-     Mazliet par vecu tādam darbam. Sīrs Džorahs bija izspraucies cauri pūlim un, neveikli pasitis padusē misiņa šķīvi, nostājās blakus Denijai. Belvasa varenā galva to bija pamatīgi saliekusi.

-   Es neesmu par vecu, lai kalpotu savam saimniekam, valdniek Mormont.

-    Ari mani tu pazīsti.

-    Esmu redzējis jūs cīnāmies reizi vai divas. Lanisportā, kur jūs teju izsitāt no segliem Karaļkāvi. Un arī Paikā. Vai neatminaties, valdniek Mormont?

Sīrs Džorahs sarauca pieri. Tava seja man liekas redzēta, taču Lanisportā toreiz bija daudzi simti cilvēku, bet Paikā daudzi tūkstoši. Un es neesmu valdnieks. Taču salu man atņēma. Es esmu parasts bruņinieks.

-     Manas sardzes bruņinieks. Denija saņēma sīra Džoraha roku. Un mans uzticams draugs un labs padomdevējs. Viņa mirkli pētīja Arstana seju. Viņam piemita mierīga cienība, kluss spēks un tas halēsei patika. Celies, Arstan Baltbārdi. Un esi sveicināts, Stipro Belvas. Sīru Džorahu jūs jau pazīstat. Ko Aggo un Ko Džogo ir manu asiņu asinis. Viņi kopā ar mani šķērsoja sarkano tuksnesi un redzēja, kā piedzimst mani pūķi.

-    Zirgupuikas. Belvass atieza zobus un pasmaidīja. Belvass cīņu bedrēs ir nokāvis daudzus zirgupuikas. Viņi dzindzina, kad mirst.

Aggo izrāva savu arahu. Bet es vēl nekad neesmu nokāvis resnus un brūnus vīrus. Belvass būs mans pirmais.

-    Paslēp tēraudu atpakaļ makstī, manu asiņu asinis, Denija pavēlēja, šis vīrs ir ieradies, lai kalpotu man. Belvas, un tu izturēsies ar cieņu pret maniem vīriem, citādi tev nāksies pamest manu tuvumu ātrāk, nekā esi iecerējis, un ar vairāk rētām, nekā ierodoties.

No milža platās, brūnās sejas pagaisa šķirbaino zobu smaids un to nomainīja apjukuma pilns vieplis. Pat vīri ļoti reti uzdrīkstējās draudēt Belvasam, kur nu vēl par viņu trīsreiz sīkāka meitene.

Denija uzsmaidīja vīram, lai nolīdzinātu pārmetumu. Tagad pastāstiet, ko maģistrs Ilīrio gribēja no manis, ja reiz atsūtīja jūs no pašas Pentosas?

-    Viņš gribēt pūķus, Belvass, uzmetis lūpu, atbildēja, un gribēt meiteni, kas tos taisa. Viņš gribēt tevi.

-    Belvass runā patiesību, jūsu augstība, Arstans piekrita. Mums lika sameklēt jūs un atvest atpakaļ uz Pentosu. Jūs esat vajadzīga septiņām valstībām. Uzurpators Roberts ir miris, un karaļvalsts noasiņo. Kad mēs devāmies projām no Pentosas, valstī cits ar citu karoja četri karaļi, tāpēc taisnīgumu tur velti meklēt.

Dinerīsas sirds uzgavilēja priekā, taču viņa neļāva tam parādīties sejā. Man ir trīs pūķi, halēse sacīja, un vairāk nekā simt cilvēku halasārs ar visām mantām un zirgiem.

-    Tas nav no svara, Belvass noducināja. Mēs ņemsim visus. Resnais vīrs nolīgst trīs kuģus savai sudrabmatu karalienei.

-     Tā arī ir, jūsu augstība, Arstans Baltbārdis apliecināja. Mola galā ir pietauvots liels kuģis, ko sauc par Saduleonu, bet divas galeras Vasaras saule un Džozo joks ir noenkurotas aiz viļņlaužiem.

"Pūķim ir trejas galvas," Denija izbrīnīta nodomāja. Es pavēlēšu saviem ļaudīm, lai viņi nekavējoties gatavojas doties jūrā. Taču kuģiem, kas mani pārvedīs mājās, ir jābūt nosauktiem citos vārdos.

-    Kā vēlaties, atbildēja Arstans. Kādus vārdus jūs tiem dosiet?

-     Vagars, Dinerīsa sacīja. Merakss. Un Balērions. Uzrakstiet, Arstan, tos uz kuģu priekšgaliem ar trīs pēdu augstiem zelta burtiem. Es gribu, lai visi, kas tos ierauga, zina, ka pūķi ir atgriezušies.

ĀRIJA

Galvas bija iemērktas darvā, lai kavētu trūdēšanu. Katru rītu, dodoties uz aku pēc svaiga ūdens Rūža Boltona mutes bļodai, viņai nācās iet tām garām. Tās bija pagrieztas projām no pagalma, tāpēc meitene neredzēja sejas, taču viņai patika iztēloties, ka viena no tām ir Džofreja galva. Ārija mēģināja iedomāties, kā viņa glītais ģīmītis izskatītos iemērkts darvā. "Ja es būtu vārna, es nolaistos šim uz sejas un noknābātu stulbās, uzmestās lūpeles."

Galvām apmeklētāju netrūka. Vārnas, griezīgi sakliegdamās un plēsdamās, lidinājās virs mūriem un ap vārtu ēku. Tās ķērca un rājās cita ar citu, un cēlās spārnos ik reizi, kad garām gāja kāds sargs. Dažbrīd vārnām mielastā piebiedrojās mestra kraukļi, ar platajiem, melnajiem spārniem noplivinādamies lejā no putnu mītnes. Kad parādījās kraukļi, vārnās pajuka uz visām pusēm, lai atkal atgrieztos, tikko lielākie putni bija projām.

"Vai kraukļi atceras mestru Totmūru?" Ārija prātoja. "Vai tie skumst par viņu? Vai tad, kad putni uzķērc viņam, tie brīnās, kāpēc šis vīrs neatbild?" Iespējams, ka mirušie prata sarunāties ar kraukļiem kādā noslēpumainā valodā, ko dzīvie nespēja saklausīt.

Totmūram galvu nocirta par to, ka viņš Hārenholas krišanas naktī nosūtīja putnus uz Rūdas klintīm un Karaļa ostu. Kalējam Lukanam par to, ka bija kalis ieročus Lanisteriem. Harai par to, ka bija likusi valdnieces Ventas kalpotājiem appuišot Lanisterus, namzinim par to, ka viņš bija atdevis valdniekam Tīvinam dārgumu skapja atslēgas. Pavāru apžēloja (daži apgalvoja tāpēc, ka viņš pagatavojis zebiekstu zupu), bet glītajai Pijai un citām sievām, kas bija iepriecinājušas ar saviem jaukumiem Lanisteru kareivjus, tika kauna sieksta. Sievietes izģērba, nodzina viņām matus un atstāja vidus pagalmā līdzās taču bedrei, lai viņas varētu izmantot jebkurš vīrs, kurš to vēlējās.

Torīt, kad Ārija devās uz aku, ap sodītajām sievietēm ņēmās trīs Freju kareivji. Viņa centās neskatīties, taču nevarēja nedzirdēt vīru smieklus. Pilnais spainis bija ļoti smags. Kad meitene pagriezās, lai nestu to uz Karaļsmaili, viņas roku sagrāba Amabela. Ūdens pāršļācās pāri spaiņa malai un uzlija sievietei uz kājām. Tu to izdarīji tīšām! viņa ieaurojās.

-    Ko jūs gribat? Ārija mēģināja izrauties no tvēriena. Kopš Harai nocirta galvu, Amabela izturējās kā prātu zaudējusi.

-    Redzi viņu? sieviete norādīja pāri pagalmam uz Piju. Kad šitais ziemeļnieks kritīs, tu būsi viņas vietā.

-     Laidiet mani vaļā! meitene centās atbrīvoties, bet Amabela sažņaudza roku vēl ciešāk.

-    Arī viņš kritīs, Hārenhola galu galā iznīcina visus. Tagad valdnieks Tīvins ir uzvarējis, viņš atgriezīsies ar visu savu karapulku, un tad būs viņa kārta sodīt neuzticamos! Un neceri, ka viņš neuzzinās, ko tu izdarīji! Vecā sieviete iesmējās. Es varbūt pati tevi apciemošu. Harai bija veca slota, es to pietaupīšu tev. Ar skabargainu un saplaisājušu kātu…

Ārija atvēzēja spaini. Ūdens smagums lika tam pagriezties meitenes rokās, tāpēc viņa netrāpīja Amabelai pa galvu, kā bija iecerējusi, taču sieviete tik un tā viņu atlaida, jo ūdens šļāciens nolēja to no galvas līdz kājām. Nekad vairs neskaries man klāt, Ārija nokliedzās, vai arī es tevi nogalināšu. Vācies projām!

Izmirkuši Amabela ar kaulaino pirkstu norādīja uz vīru ar novilkto ādu, kas greznoja Ārijas tunikas priekšpusi. Tu domā, ka tevi nosargās tas mazais, asiņainais vīrelis tev uz pupiem, bet viņš to nespēs! Lanisteri tuvojas! Paskatīsimies, kas notiks, kad viņi atgriezīsies.

Trīs ceturtdaļas ūdens bija izlijis, tāpēc Ārijai nācās vēlreiz doties uz aku. "Ja to, ko viņa teica, es izstāstītu valdniekam Boltonam, Amabelas galva vēl pirms tumsas būtu uzsprausta uz mūra līdzās Haras paurim," meitene nodomāja, atkal vilkdama augšā ūdeni. Taču viņa zināja, ka to nedarīs.

Reiz, kad tur bija tikai puse no pašreiz nocirstajām galvām, Džendrijs pieķēra Āriju tās vērojam. Priecājies par pastrādāto? viņš vaicāja.

Kalēja palīgs dusmojās uz meiteni, viņam bija paticis Lukans, to Ārija zināja, un tomēr tas nebija godīgi. To pastrādāja Dzelzskājis Voltons, viņa aizstāvēdamās sacīja. Un Āksti, un valdnieks Boltons.

-    Un kāpēc mēs nokļuvām viņu nagos? Pie visa vainīga esi tu ar savu zebiekstu zupu.

Ārija iesita viņam pa roku. Tā bija tikai karsta zupa. Arī tev riebās sīrs Emorijs.

-     Šie man riebjas daudzkārt vairāk. Sīrs Emorijs cīnījās par savu valdnieku, bet Āksti ir algotņi un pārbēdzēji. Puse no viņiem pat neprot kopējo valodu. Septonam Atam patīk mazi zēni, Kībērns nodarbojas ar melno maģiju, un tavs draugs Kodējs ēd cilvēkus.

Ļaunākais tas, ka Džendrijam bija taisnība, viņa nevarēja apgalvot pretējo. Bezbailīgie brāļi gādāja Hārenholai pārtiku, un Rūzs Boltons bija uzdevis viņiem iznīdēt Lanisterus. Vārgo Houts bija sadalījis savus vīrus četrās vienībās, lai tie varētu apciemot pēc iespējas vairāk ciemu. Viņš pats vadīja lielāko pulku, bet pārējos nodeva saviem uzticamākajiem virsniekiem. Ārija bija dzirdējusi Rordžu smejamies par paņēmienu, ar kura palīdzību valdnieks Vārgo meklēja nodevējus. Viņš tikai atgriezās vietās, kuras bija apmeklējis iepriekš zem valdnieka Tīvina karoga, un sagrāba tos, kas viņam toreiz bija palīdzējuši. Daudzus uzpirka ar Lanisteru sudrabu, tāpēc Āksti bieži atgriezās ar naudas maisiem un galvu groziem. Mīkla! Drāzenis mēdza bļaustoties dzīt jokus. Ja valdnieka Boltona āzis ēd vīrus, kas baroja pavēlnieka Lanistera āzi, cik āžu pavisam ir?

-    Viens, atbildēja Ārija, kad šo jautājumu uzdeva viņai.

-    Vai, šitā zebiekste ir gudra kā āzis! ķiķināja muļķis.

Rordžs un Kodējs izturējās tikpat briesmīgi kā pārējie. Kad valdnieks Boltons ieturēja maltīti kopā ar garnizona vīriem, starp pārējiem Ārija manīja arī viņus abus. Kodējs oda kā sabojājies siers, tāpēc Drosmīgie Biedri lika viņam sēdēt pašā galda galā, kur tas varēja savā nodabā ņurdēt un šņākt, un plosīt gaļu ar pirkstiem un zobiem. Kodējs mēdza paostīt gaisu, kad Ārija gāja garām, taču vairāk meiteni šausmināja Rordžs. Viņš mēdza sēdēt blakus Ursvīkam Uzticīgajam, taču viņa juta, kā vīra acis ložņā pa viņas ķermeni, kamēr Ārija pildīja uzticētos pienākumus.

Reizēm viņa vēlējās, kaut būtu devusies pāri šaurajai jūrai kopā ar Žakenu Hgaru. Meitenei vēl arvien bija viņa dotā muļķīgā monēta graša lieluma dzelzs gabaliņš, kuram turklāt rūsēja mala. Tā vienā pusē bija kaut kas rakstīts, savādi vārdi, kurus viņa nespēja izlasīt. Otrā pusē bija vīrieša galva, taču tik nodilusi, ka vaibsti vairs nebija saskatāmi. "Viņš teica, ka tā ir ļoti vērtīga, tomēr tie, visticamāk, ir meli, tāpat kā viņa vārds un pat viņa seja." Tas Āriju tā sadusmoja, ka viņa aizsvieda monētu, taču pēc stundas pārņēma tik nelāga sajūta, ka viņa to atkal sameklēja, kaut tā nebija ne nieka vērta.

Salikusi zem spaiņa smaguma, Ārija gāja pāri Tekakmeņu laukumam un domāja par Žakena monētu. Nena, kāds iesaucās. Noliec spaini un palīdzi man.

Elmārs Frejs nebija vecāks par viņu, turklāt sīks savam vecumam. Piesarcis no piepūles, viņš apturēja mucu, kuru tikko bija vēlis pāri nelīdzenajiem akmeņiem. Ārija devās viņam palīgā. Kopā viņi aizvēla mucu līdz mūrim un atkal atpakaļ, pēc tam pieslēja stāvus. Meitene dzirdēja, kā mucā nošalc smiltis. Elmārs atknibināja vāku un izvilka no tās bruņukreklu. Kā tu domā, vai tas ir gana tīrs? Kā Rūža Boltona ieroču nesējam puikam bija jārūpējas, lai pavēlnieka bruņas būtu spožas jo spožas.

-   Tev jāizpurina smiltis. Te vēl ir rūsas traipi. Redzi? Viņa parādīja. Labāk pavalsti to vēl.

-     Valsti tu. Elmārs mēdza izturēties gana draudzīgi, kad viņam bija vajadzīga palīdzība, taču pēc tam viņš uzreiz atcerējās, ka ir ieroču nesējs, bet viņa tikai kalpone. Mazajam Frejam patika lielīties, ka šis esot Pārceltuves valdnieka dēls, ne kāds tur brāļadēls vai bastards, vai mazdēls, bet likumīgi dzimis dēls, un tāpēc viņš reiz apprecēšot princesi.

Āriju neinteresēja viņa dārgās princeses un nepatika, ka Elmārs viņai pavēl. Man ir jāaiznes valdniekam ūdens. Viņam guļamistabā liek dēles. Ne parastās melnās, bet lielās, bālās dēles.

Freja acis izspiedās lielas kā vārītas olas. Dēles viņu šausmināja, jo īpaši lielās, bālās, kas izskatījās pēc želejas, līdz piesūcās ar asinīm. Es piemirsu, ka tu esi pārāk kārna, lai veltu tik smagu mucu.

-    Es aizmirsu, ka tu esi tik glups. Ārija pacēla spaini. Varbūt man vajadzētu uzlikt tev kādu dēlīti. Runā, ka šaurumā mājojot cūku lieluma dēles. To pateikusi, viņa pameta puiku ar viņa mucu.

Kad meitene atgriezās valdnieka guļamistabā, tā izrādījās cilvēku pilna. Te bija Kībērns, drūmais Voltons bruņukreklā un kāju bruņās, kā arī ducis Freju brāļi, pusbrāļi un brālēni. Rūzs Boltons gulēja gultā kails. Dēles klāja viņa bālās krūtis, nokarājās no roku un kāju iekšpuses. Garie, caurspīdīgie radījumi, pamazām piesūcoties ar asinīm, kļuva glumi sārti. Boltons tāpat kā Ārija par tiem nelikās ne zinis.

-    Mēs nedrīkstam pieļaut, ka valdnieks Tīvins aplenc mūs Hārenholā, sacīja sīrs Enīss Frejs, kamēr Ārija pielēja mazgājamo bļodu. Milzīgais, salīkušais milzis ar mūžam asarojošām apsārtušajām acīm un neticami lielajām, mezglainajām rokām uz dienvidiem, uz Hārenholu, bija atvedis pusotru tūkstoti Freju zobenu, taču reizēm likās, ka viņš nespēja nolikt pie vietas pat paša brāļus. Cietoksnis ir tik liels, ka tā aizstāvībai ir vajadzīga vesela armija, bet, ja to aplenktu, mēs nespētu pabarot armiju, jo mums neizdosies savākt pietiekamus pārtikas krājumus. Zeme ir pārvērsta pelnos, pamestajos ciemos gaudo vilki, raža ir nodedzināta vai nolaupīta. Rudens jau ir sācies, taču apcirkņos un klētīs nav nekā ēdama un arī sēt neviens neko vairs nesēj. Mēs pārtiekam no zemniekiem atņemtā, bet, ja Lanisteri neļaus mums doties ārā no cietokšņa, pēc mēneša mēs ēdīsim žurkas un zābaku ādu.

-    Es netaisos gaidīt, lai mūs te aplenc. Rūža Boltona balss bija tik klusa, ka vīriem nācās sasprindzināt dzirdi, lai to saklausītu, tāpēc viņa istabās vienmēr valdīja savāds klusums

-     Kā tad mēs rīkosimies? gribēja zināt sīrs Džereds Frejs, slaids plikpauris ar bakurētainu seju. Vai Edmūru Tūliju uzvara ir tā apreibinājusi, ka viņš grasās doties kaujā pret pavēlnieku Tīvinu?

"Ja viņš nolems to darīt, viņš sakaus Lanisterus," Ārija nodomāja. "Sakaus tāpat, kā sakāva pie Sarkanā Atzara, paši redzēsiet." Neviena neievērota, viņa nostājās blakus Kībērnam.

-    Valdnieks Tīvins atrodas daudzu līgu attālumā, Boltons mierīgi noteica. Viņam daudz kas jāpaveic Karaļa ostā. Vēl kādu laiku viņš nedosies uz Hārenholu.

Sīrs Enīss ietiepīgi papurināja galvu. Jūs, valdniek, nepazīstat Lanisterus tik labi kā mēs. Arī karalis Staniss uzskatīja, ka valdnieks Tīvins atrodas tūkstoš līgu no Karaļa ostas, un tas viņu pazudināja.

Gultā gulošais bālais vīrs, kura asinis dzēra dēles, pasmaidīja. Mani, sīr, nav tik viegli pazudināt.

-    Pat ja Straujupe sapulcinās visus savus spēkus un Jaunais Vilks uzvarēs rietumos un atsteigsies mums palīgā, vai gan mēs spēsim savākt tik lielu armiju, lai tā skaitliski līdzinātos valdnieka Tīvina pulkiem? Kad viņš nāks šurp, viņa rīcībā būs daudz vairāk vīru nekā savulaik pie Zaļā Atzara. Gribu atgādināt, ka Džofrejam ir pievienojušies arī Gaisa dārzi!

-    Es to neesmu aizmirsis.

-     Es reiz biju valdnieka Tīvina gūsteknis, bilda sīrs Hostīns, muskuļots vīrs ar četrstūrainu seju, kuru uzskatīja par stiprāko starp Frejiem. Un man nav ne mazākās vēlēšanās vēlreiz izbaudīt Lanisteru viesmīlību.

Sīrs Harīss Heigs, Frejs no mātes puses, sparīgi pamāja ar galvu. Ja valdnieks Tīvins spēj sakaut tik pieredzējušu vīru kā Staniss Barateons, kādas gan cerības viņu pieveikt būs mūsu jaunajam karalim, kurš vēl nupat bija puika? Viņš palūkojās apkārt, gaidīdams atbalstu no brāļu un brālēnu puses, un starp viņiem atskanēja piekrītoša murdoņa.

-    Kādam ir jābūt pietiekami drosmīgam un tas jāpasaka, sīrs Hostīns noteica. Karš ir zaudēts. Karalim Robam tas jāsaprot.

Rūzs Boltons ar bālām acīm nopētīja runātāju. Viņa augstība ir sakāvis Lanisterus ik reizi, kad stājies tiem pretī kaujā.

-    Viņš ir zaudējis ziemeļus, uzstāja Hostīns Frejs. Viņš ir zaudējis Ziemmalu! Viņa brāļi ir miruši…

Uz mirkli Ārija aizmirsa, ka jāelpo. "Miruši? Brens un Rikons ir miruši? Ko viņš ar to gribēja teikt? Ko viņš gribēja teikt par Ziemmalu? Džofrejs nekad nespētu ieņemt Ziemmalu. Nekad. Robs to nekad nepieļautu." Tad viņa atcerējās, ka Roba Ziemmalā nebija. Viņš bija projām rietumos, Brens sakropļots, un Rikons tikai četrus gadus vecs. Meitenei nācās sakopot visus spēkus, lai nepakustētos un nebilstu ne vārda viņa stāvēja kā mēbele, gluži kā Sīrio Forels bija mācījis. Ārija juta asaras riešamies acīs un ar gribasspēku tās apspieda. "Tā nav taisnība. Tā nevar būt taisnība. Tie ir kārtējie Lanisteru meli."

-    Ja Staniss būtu uzvarējis, viss varēja būt citādi, ar rūgtumu noteica Ronels Upe, viens no valdnieka Voldera ārlaulības dēliem.

-     Staniss zaudēja, strupi atgādināja sīrs Hostīns. Mūsu vēlme, lai būtu citādi, neko nemainīs. Karalim Robam jāsalīgst miers ar Lanisteriem, viņam jānoliek kronis un jāzvēr tiem uzticība, lai kā arī tas nepatiktu.

-     Un kurš viņam to ieteiks? Rūzs Boltons smaidot pavaicāja. Ir jauki, ja trauksmainos laikos ir tik daudz drosmīgu brāļu. Es padomāšu par to, ko jūs teicāt.

Smaids nozīmēja, ka kara padome ir beigusies. Freji atvadījās un izgāja no guļamistabas, atstājot tur tikai Kībērnu, Dzelzskāji Voltonu un Āriju. Valdnieks Boltons paaicināja viņu tuvāk. Nu jau būs nosūkts gana asiņu. Nena, tu vari noņemt dēles.

-     Tūlīt, manu pavēlniek. Labāk vajadzēja pasteigties, lai Rūzam Boltonam nenāktos pavēli atkārtot. Ārija gribēja pavaicāt, ko sīrs Hostīns bija domājis, pieminot Ziemmalu, taču viņa neuzdrīkstējās. "Es pajautāšu Elmārām," viņa nodomāja. "Elmārs man izstāstīs." Dēles lēnām locījās starp viņas pirkstiem, kad meitene tās uzmanīgi nolasīja no pavēlnieka auguma. To ķermeņi bija mikli un pieblīduši no asinīm. "Tās ir tikai dēles," viņa sev atgādināja. "Ja es saspiestu plaukstu, tās izšķīstu." Ir pienākusi vēstule no jūsu sievas kundzes. KIbērns izvilka no piedurknes pergamenta tīstokli. Lai gan viņš bija tērpies mestra drānās, ķēdes ap kaklu vīram nebija. Baumoja, ka viņš to zaudējis par niekošanos ar nekromantiju.

-   Nolasi vēstuli, Boltons lika.

Voldas kundze gandrīz katru dienu rakstīja no Dvīņiem, taču visas vēstules bija vienādas. Manu dārgo pavēlniek, es lūdzos par tevi no rīta, pusdienlaikā un vakarā, viņa rakstīja, un skaitu dienas līdz brīdim, kad tu atkal būsi manā gultā. Atgriezies pie manis jo drīz, un es tev dāvāšu neskaitāmus dēlus, lai kāds no tiem ieņemtu tava dārgā Domerika vietu un pēc tevis valdītu Dredfortā. Ārija iedomājās tuklu, sārtu zīdaini šūpulīti, klātu ar tuklām, sārtām dēlītēm.

Viņa atnesa valdniekam Boltonam samitrinātu drānu, lai noslaucītu maigo ķermeni, uz kura nemanīja ne pūciņas. Es pats gribu nosūtīt vēstuli, viņš sacīja bijušajam mestram.

-   Voldas kundzei?

-   Sīram Helmanam Tolhārtam.

Sīra Helmana ziņnesis bija ieradies pirms divām dienām. Tolhārta vīri pēc īsa aplenkuma bija ieņēmuši Deriju cietoksni un pieņēmuši Lanisteru garnizona padošanos.

-    Nodod viņam, ka karalis pavēlējis nokaut gūstekņus un nodedzināt cietoksni. Tad viņam jāpievienojas Robeta Glovera pulkiem un jādodas uz austrumiem, uz Daskendeilu. Tās ir bagātas zemes, ko kaujas gandrīz nav skārušas. Ir pienācis laiks arī viņiem nomēģināt, kā garšo karš. Glovers ir zaudējis cietoksni, bet Tolhārts dēlu. Lai viņi atriebjas Daskendeilai.

-   Es sagatavošu vēstuli apzīmogošanai, kungs.

Ārija priecājās dzirdot, ka Deriju cietoksni nodedzinās. Tieši turp viņu aizveda pēc saķeršanās ar Džofreju, tieši tur karaliene piespieda tēvu nogalināt Sansas vilku. "Tas ūķis ir pelnījis nodedzināšanu." Taču viņa vēlējās, kaut Robets Glovers un sīrs Helmans Tolhārts atgrieztos Hārenholā. Viņi bija devušies projām pārāk ātri, pirms Ārija paguva izlemt, vai uzticēt viņiem savu noslēpumu.

-    Es šodien došos medībās, Rūzs Boltons paziņoja, kamēr Kībērns palīdzēja viņam uzvilkt vatētu kamzoli.

-    Vai tas ir droši, kungs? Kībērns vaicāja. Tikai pirms trijām dienām septona Ata vīriem uzbruka vilki. Tie ienāca nometnē un piecus jardus no ugunskura nogalināja divus zirgus.

-     Tieši vilkus es ari grasos medīt. Naktīs es nespēju gulēt, jo tie visu laiku gaudo. Boltons aplika jostu un sakārtoja zobenu un dunci.

-    Runā, ka reiz ziemeļos klīduši milzīgi dižvilku bari, pat lielāki par simt plēsoņām vienā, un tie nebaidījās nedz cilvēku, nedz mamutu, taču tas bija ļoti sen un citā zemē. Tāpēc ir savādi, ka parasti dienvidu vilki izturas tik pārdroši.

-    Briesmīgi laiki, kungs, rada briesmīgus nezvērus.

Boltons atklāja zobus grimasē, ko varēja uzskatīt par smaidu. Vai, mestr, šie ir briesmīgi laiki?

-   Vasara ir pagājusi, un karaļvalstī ir četri karaļi.

-    Viens karalis varētu būt briesmīgs, bet visi četri? Viņš paraustīja plecus. Nena, manu kažokādas apmetni! Ārija to viņam pasniedza.

-    Lai istabas līdz manai pārnākšanai būtu iztīrītas un sakārtotas, viņš pavēlēja, kamēr meitene aizsprādzēja apmetni. Un tiec galā ar Voldas kundzes vēstuli.

-    Kā teiksiet, kungs.

Valdnieks un mestrs izgāja no istabas, pat neatskatoties uz Āriju. Kad abi bija projām, viņa paņēma vēstuli un aiznesa to līdz kamīnam. Tad meitene ar krāsns kruķi sabikstīja pagales, lai liesmas iekurtos ar jaunu sparu. Viņa noskatījās, kā pergaments savelkas čokurā, nomelnē un aizdegas. "Ja Lanisteri ir nodarījuši ko nelāgu Brenam un Rikonam, viņš nogalinās viņus visus. Robs nekad nemetīsies uz ceļa viņu priekšā, nekad, nekad, nekad. Viņš nebaidās ne no viena." Pelnu plēksnes aizskrēja augšup skurstenī. Ārija notupās pie uguns, cauri karstu asaru plīvuram vērodama, kā tās lidinās gaisā. "Ja Ziemmala patiešām ir kritusi, vai šīs tagad ir manas mājas? Vai es vēl arvien esmu Ārija vai tikai kalpone Ārija uz visiem, visiem, visiem laikiem?"

Pāris nākamās stundas viņa aizvadīja, uzkopjot valdnieka istabas. Viņa izslaucīja vecos meldrus un izkaisīja svaigus un saldi smaržojošus, iekūra kamīnā uguni, nomainīja gultasveļu un uzbužināja pēli, izlēja naktspoda saturu atejas caurumā un izmazgāja to, aiznesa krietnu kaudzi netīru drēbju pie vešerienēm un sagādāja virtuvē bļodu ar kraukšķīgiem rudens bumbieriem. Tikusi galā ar guļamistabu, viņa nogāja pusi kāpņu laidiena zemāk un ķērās pie milzīgās darbistabas, patukšas, caurvējainas telpas, kas bija tikpat liela kā zāles daudzos mazākos cietokšņos. Sveces bija gandrīz izdegušas, tāpēc Ārija tās nomainīja. Zem logiem bija milzīgs ozola galds, pie kura valdnieks rakstīja vēstules. Viņa sakrāva grāmatas kārtīgās kaudzītēs, nomainīja sveces, nolika rakstāmspalvas, tintnīcas un zīmogvasku savā vietā.

Uz papīriem bija uzmesta liela, nobružāta aitāda. Ārija ķērās to saritināt, kad pamanīja krāsas ezeru un upju zilos plankumus un līkloču līnijas, sarkanus punktus tur, kur atradās cietokšņi un pilsētas, mežu zaļos plašumus. Meitene izklāja karti. "Trejžubures zemes" bija rakstīts zem kartes ar smalki izzīmētiem burtiem. Kartē bija attēlotas plašas zemes no šaurās jūras līdz pat Melnupei. "Te, virs lielā ezera, ir Hārenhola," viņa aptvēra, "bet kur ir Straujupe?" Tad viņa to ieraudzīja. "Nav nemaz tik tālu…"

Kad viņa pabeidza uzkopt istabas, bija agra pēcpusdiena, tāpēc Ārija devās uz dievmežu. Valdnieka Boltona kausu lējējas pienākumi bija vieglāki nekā darbi, ko lika darīt Vīse vai pat Sārtacis, lai gan tagad viņai nācās staigāt pāža drēbēs un mazgāt vairāk, nekā būtu gribējies. Mednieki neatgriezīsies vēl vairākas stundas, tāpēc viņai bija nedaudz laika pavingrināties.

Viņa kapāja bērza lapas, līdz salauztā slotaskāta asais gals bija zaļš un lipīgs. Sīrs Gregors, viņa izdvesa. Dansens, Polivers, Saldumiņš Rafs. Viņa griezās, lēca un centās noturēt līdzsvaru uz pēdu spilventiņiem, šaudamās te uz vienu, te otru pusi un sizdama priežu čiekurus uz visām pusēm. Kutinātājs, viņa nosauca vārdu, Suns, bija nākamais. Sīrs Ilīns, sīrs Merīns, karaliene Serseja. Viņas priekšā pavīdēja ozola stumbrs, un viņa metās uz priekšu, lai ietriektu tajā ieroča smaili, ņurdēdama: Džofrejs, Džofrejs, Džofrejs. Meitenes rokas un kājas izraibināja saules stari un lapu ēnas. Kad viņa uz brīdi apstājās, ādu klāja sviedru kārtiņa. Cīnoties viņa bija nobrāzusi labo papēdi un tas asiņoja, tāpēc viņa nostājās sejaskoka priekšā uz vienas kājas un pacēla slotaskātu sveicienā. Valar morghulis, viņa sveicināja ziemeļu vecos dievus. Viņai patika, kā šie vārdi izskan, kad tos pasaka.

Iedama pāri pagalmam uz pirti, viņa pamanīja kraukli laižamies lejup uz putnu mītni un sāka prātot, no kurienes tas atlidojis un kādas ziņas atnesis. "Varbūt Robs raksta, ka tā nav patiesība par Brenu un Rikonu." Viņa, cerību pilna, iekoda lūpā. "Ja man būtu spārni, es varētu aizlidot uz Ziemmalu un par visu pārliecināties savām acīm. Un, ja tā izrādītos taisnība, es vienkārši aizlidotu, aizlidotu garām Mēnesim un spožajām zvaigznēm un redzētu visu to, par ko vecā auklīte stāstīja savās pasakās, pūķus un jūras briesmoņus, un Brāvosas Titānu. Un varbūt es nemaz nelidotu atpakaļ, ja vien man nerastos tāda vēlēšanās."

Pret vakaru atgriezās mednieki ar deviņiem nonāvētiem vilkiem. Septiņi bija pieauguši plēsoņas lieli, pelēkbrūni dzīvnieki, mežonīgi un vareni. Pat nāvē to mutēs bija sastindzis beidzamais ņurdiens, atsedzot garus, dzeltenus ilkņus. Bet pārējie divi bija mazi vilcēni.

Valdnieks Boltons lika, lai ādas sašuj segā, ko uzklāt viņam uz gultas. Mazo vilna vēl ir ļoti mīksta, kungs, viens no vīriem ieminējās. Jums iznāktu jauku, siltu cimdu pāris.

Boltons paskatījās uz karogiem, kas plīvoja virs vārtu ēkas torņiem.

-    Stārki mums nebeidz atgādināt, ka ziema nāk. Lai tā būtu. Kad viņš pamanīja Ārijas skatienu, valdnieks uzsauca: Nena, es gribēšu krūku karstvīna ar garšvielām, jo mežā pārsalu. Pielūko, lai tas neatdzistu. Vakariņas es ieturēšu vienatnē. Miežu maize, sviests un mežacūkas gaļa.

-    Tūlīt, kungs. Tā vienmēr bija labākā atbilde.

Kad viņa iegāja virtuvē, Karstais Pīrādziņš gatavoja auzu cepumus. Trīs citi pavāri ņēma asakas ārā no zivīm, bet iesmu puika grozīja mežacūku virs liesmām. Pavēlnieks vēlas vakariņas un karstvīnu ar garšvielām, ko piedzert tām klāt, Ārija noteica, turklāt viņš nevēlas, lai tas būtu atdzisis. Viens no pavāriem nomazgāja rokas, paņēma katliņu un piepildīja to ar biezu, saldu sarkanvīnu. Karstajam Pīrādziņam lika saberzt garšvielas un pievienot vīnam, kamēr tas karsa. Ārija devās viņam palīgā.

-    Es pats tikšu galā, viņš pikti norūca. Tu vari man nemācīt, kā vārīt karstvīnu.

"Arī viņš mani ienīst vai arī baidās no manis." Viņa pagāja sāņus, vairāk noskumusi nekā dusmīga. Kad vakariņas bija gatavas, pavāri tām uzlika sudraba vāku un ietina karstvīna krūku biezā dvielī, lai tas neatdzistu. Ārā krēsloja. Uz mūriem vārnas klanījās ap galvām kā galminieki ap karali. Viens no sargiem pieturēja atvērtas Karaļsmailes torņa durvis.

-    Es ceru, ka tā nav zebiekstu zupa, viņš pajokoja.

Kad Ārija ienāca istabā, Rūzs Boltons sēdēja pie kamīna un lasīja biezu, ādas vākos iesietu grāmatu. Iededzini dažas sveces, viņš pavēlēja, pāršķirdams lappusi. Te kļūst patumšs.

Viņa nolika ēdienu valdniekam pa rokai un darīja, kā vēlēts. Istaba piepildījās ar trīcošu gaismu un krustnagliņu smaržu. Boltons ar pirkstu pāršķīra vēl pāris lappušu, tad aizvēra grāmatu un rūpīgi ielika ugunī. Viņš noskatījās, kā liesmas to aprij, un blāvajās acīs atmirdzēja gaismas uzplaiksnījumi. Vecā, izkaltusi āda aizdegās ar klusu rūcienu, un dzeltenās lapas degot mētājās tā, it kā tās lasītu spoks. Šovakar tu man vairs nebūsi vajadzīga, viņš noteica, pat nepaskatījis uz meiteni.

Ārijai vajadzēja doties projām, taču kaut kas lika viņai aizkavēties.

-    Kungs, viņa ievaicājās, vai jūs paņemsiet mani līdzi, kad dosieties projām no Hārenholas?

Boltons pagriezās, lai paskatītos uz meiteni, un viņa sejas izteiksme lika domāt, ka viņu nupat uzrunājušas atnestās vakariņas. Nena, vai es atļāvu tev uzdot man jautājumu?

-    Nē, kungs. Viņa nolaida acis.

-    Tad tev nevajadzēja man to uzdot, vai tiesa?

-    Tiesa, kungs.

Kādu mirkli viņš izskatījās uzjautrināts. Es tev atbildēšu, tikai šo vienu reizi. Kad es atgriezīšos ziemeļos, es atdošu Hārenholu valdniekam Vārgo. Un tu paliksi šeit kopā ar viņu.

-    Bet es ne… viņa iesāka.

Boltons viņu pārtrauca. Nena, es neesmu pieradis, ka mani pratina kalpi. Vai man pavēlēt, lai tev izgriež mēli?

Meitene zināja, ka viņš to izdarītu ar tādu pašu vieglumu, ar kādu cits virs noglāstītu sunim galvu. Nē, kungs.

-    Tad es no tavas mutes vairs nedzirdēšu ne skaņas?

-    Nē, kungs.

-    Ej! Es aizmirsīšu šo nekaunību.

Ārija izgāja no valdnieka istabām, bet nedevās gulēt. Kad viņa izgāja pagalma tumsā, sargs pie durvīm pameta viņai ar galvu un noteica: Tuvojas vētra. Vai saod to gaisā? Vējš pūta spējās brāzmās, raustot uz mūriem līdzās galvām izlikto lāpu liesmas. Pa ceļam uz dievmežu viņa pagāja garām Gaudu tornim, kurā savulaik bija dzīvojusi, katru mīļu dienu baidīdamās no Vīses. Kopš Hārenholas krišanas tajā bija iekārtojušies Freji. No pavērtā loga varēja dzirdēt dusmīgas balsis tur, cits citu pārkliedzot, runāja un strīdējās vairāki vīri. Elmārs viens pats sēdēja ārā uz torņa pakāpieniem.

-    Kas noticis? Ārija apvaicājās, kad ieraudzīja asaras mirdzam uz zēna vaigiem.

-     Mana princese, viņš elsoja. Enīss apgalvo, ka mēs esot krituši negodā. Esot atlidojis putns no Dvīņiem. Mans tēvs teica, ka man būšot jāprecas ar kādu citu vai jākļūst par septonu.

"Stulbā princese," viņa nodomāja," atradis, par ko pinkšķēt." Iespējams, mani brāļi ir miruši, viņa atzinās.

Elmārs uzmeta viņai nicinošu skatienu. Kuram gan rūp kalpu skuķa brāļi?

Viņai nācās savaldīties, lai neiecirstu zēnam pļauku. Kaut tava princese nosprāgtu, viņa izmeta un aizskrēja, pirms Elmārs paguva to noķert.

Dievmežā viņa sameklēja slotaskāta zobenu tur, kur bija to nolikusi, un aiznesa pie sejaskoka. Tur viņa nometās ceļos. Sarkanās lapas iečabējās. Sarkanās acis ieurbās viņā. "Dievu acis." Atklājiet, dievi, ko man tagad darīt, viņa lūdzās.

Krietnu bridi nebija dzirdams nekas cits, izņemot vēja šalkoņu, ūdens urdzēšanu un zaru čīkstoņu. Un tad no milzīgas tālienes, tālu aiz dievmežā un Hārenholas augstajiem torņiem un milzīgajiem akmens mūriem, no nekurienes, kas likās atrodamies aiz šis pasaules malas, atskanēja garš, vientuļš vilka kauciens. Ārijai uzmetās zosāda un uz mirkli noreiba galva. Tad viņai likās, ka saklausa tikko dzirdamu tēva balsi. Kad sniegi krīt un pūš baltie vēji, vientuļš vilks iet bojā, bet bars izdzīvo, viņš sacīja.

-    Bet te taču bara nav, viņa čukstus atbildēja dievmežam. Brens un Rikons bija miruši, Sansa bija Lanisteru nagos, Džons kalpoja uz Mūra. Šobrīd pat es neesmu es pati. Es esmu Nena.

-    Tu esi Ziemmalas Ārija, ziemeļu meita. Tu man teici, ka spēsi būt stipra. Tavās dzīslās rit vilku asinis.

-    Vilku asinis. Tagad Ārija visu atcerējās. Es būšu stipra kā Robs. Es teicu, ka būšu. Viņa ievilka dziļi elpu, tad pacēla slotaskātu abās rokās un trieca pret ceļgalu. Tas ar skaļu brīkšķi pārlūza, un meitene aizsvieda skalus projām. "Es esmu dižvilks, un man pietiek spēlēties ar koka zobiem."

Tonakt viņa gulēja šaurajā gultā uz dzelstīgajiem salmiem, ieklausīdamās dzīvo un mirušo balsīs, to čukstos un strīdos, gaidīdama, līdz uzlēks mēness. Tās bija vienīgās balsis, kurām viņa tagad uzticējās. Viņa spēja saklausīt pašas elpu un arī vilkus. Tur bija liels bars. "Tie ir daudz tuvāk nekā tas, kuru es dzirdēju dievmežā," viņa nodomāja. "Tie sauc mani."

Beigu beigās viņa izslīdēja no segapakšas, ielocījās tunikā un basām kājām notipināja lejā pa kāpnēm. Rūzs Boltons bija piesardzīgs vīrs, un Karaļsmailes ieeju apsargāja gan dienu, gan nakti, tāpēc viņai nācās izlīst ārā pa šauru pagraba lodziņu. Pagalmā valdīja klusums, milzīgais cietoksnis bija iegrimis savos apsēstajos sapņos. Kaut kur augstāk vējš smilkstēja Gaudu torņa šķirbās.

Smēdē visas ugunis bija nodzēstas, durvis aizvērtas un aizbultētas. Viņa ielīda telpā pa logu, kā reiz jau bija to darījusi. Džendrijs gulēja uz viena maisa kopā ar vēl diviem kalēja mācekļiem. Viņa krietnu brīdi notupēja pažobelē, ļaujot acīm aprast ar tumsu, līdz bija pārliecināta, ka Džendrijs ir malējais no trijiem. Tad meitene uzlika plaukstu viņam uz mutes un ieknieba. Kalēja mācekļa acis atvērās. Nelikās, ka viņš būtu bijis cieši aizmidzis. "Lūdzu," viņa nočukstēja. Viņa noņēma roku no Džendrija mutes un norādīja lejup.

Brīdi Ārijai likās, ka jauneklis neko nesaprot, taču tad viņš izslīdēja no segām, kails pārgāja pāri telpai, uzmeta mugurā vaļīgu vadmalas tuniku un kopā ar meitenei norāpās no pažobeles. Pārējie gulētāji pat nepakustējās. Ko tu tagad gribi? Džendrijs pavaicāja klusā, dusmīgā balsī.

-    Zobenu.

-    Melnīkšķis visus ieročus glabā aiz atslēgas, esmu to tev teicis jau simt reižu. Vai tas ir Dēļu pavēlniekam?

-    Man. Paņem veseri un salauz atslēgu.

-     Un viņi man pēc tam salauzīs roku, viņš norūca. Vai izdarīs kaut ko vēl ļaunāku.

-    Ja tu bēgsi kopā ar mani, nekas tāds nenotiks.

-    Ja bēgsi, viņi tevi noķers un nogalinās.

-    Viņi ar tevi izrīkosies vēl briesmīgāk. Valdnieks Boltons grasās atdot Hārenholu Asiņainajiem Ākstiem, viņš pats man to teica.

Džendrijs atmeta acīs krītošos melnos matus. Un?

Viņa bezbailīgi ieskatījās kalēja māceklim acīs. Un tad, kad Vārgo Houts kļūs par valdnieku, viņš nocirtīs pēdu visiem cietokšņa ļaudīm. Arī kalējiem.

-    Tas ir tikai nostāsts, viņš nicīgi noteica.

-    Nē, tā ir patiesība, es pati dzirdēju, kā valdnieks Vārgo to atkārtoja, viņa meloja. Katram nocirtīšot vienu pēdu. Kreiso. Aizlavies uz virtuvi un pamodini Pīrādziņu, viņš izdarīs visu, ko liksi. Mums vajadzēs maizi vai auzu cepumus, vai kaut ko tamlīdzīgu. Tu paņem zobenus, es sagādāšu zirgus. Tad tiksimies pie mazajiem vārtiņiem austrumu sienā aiz Spoku torņa. Tur neviens nestaigā.

-     Es zinu vārtiņus, par kuriem tu runā. Bet arī tos apsargā tāpat kā visus pārējos.

-    Un? Tu neaizmirsīsi zobenus?

-    Es neesmu teicis, ka grasos kaut kur doties.

-    Neesi gan. Bet, ja izlemsi nākt, vai neaizmirsīsi zobenus?

Viņš saviebās. Nē, viņš beidzot noteica. Laikam jau neaizmirsīšu.

Ārija ielīda atpakaļ Karaļsmailē pa to pašu pagraba logu, pa kuru bija izlīdusi, un tad, ieklausīdamās soļos, uzzagās augšā pa kāpnēm. Savā istabiņā viņa nometa visas drānas un tad atkal rūpīgi saģērbās, apvilkdama divas veļas kārtas, siltas zeķes un tīrāko tuniku. Tā bija valdnieka Boltona kalpotāju livreja. Uz krūtīm tai bija izšūts viņa ģerbonis, -

Dredfortas cilvēciņš ar nodīrāto ādu. Viņa aizsēja zābakus, uzmeta kaulainajos plecos vilnas apmetni un sasēja to mezglā zem zoda. Klusi kā ēna viņa aizslīdēja lejup pa kāpnēm. Pie valdnieka darbistabas durvīm viņa apstājās, lai ieklausītos, un tad, nedzirdot neko citu, izņemot klusumu, lēni pavēra tās.

Aitādas karte vēl arvien bija uz galda līdzās valdnieka Boltona vakariņām. Viņa satina to ciešā vīstoklī un aizbāza aiz jostas. Uz galda pavēlnieks bija atstājis dunci Ārija to paņēma gadījumam, ja Džendrijs tomēr nobītos pievienoties viņai.

Kad meitene ieslīdēja tumšajā stallī, klusi iegrudzinājās viens no zirgiem. Visi staļļapuiši gulēja. Viņa tikmēr bikstīja vienu no aizmigušajiem, līdz tas pamodās, piecēlās sēdus un apdullis pavaicāja: Ko? Kas?

-    Valdniekam Boltonam ir vajadzīgi trīs apsegloti zirgi.

Zēns pieslējās kājās, izpurinādams salmus no matiem. Ko, šitai stundā? Zirgi, tu saki? Viņš pablenza uz zīmi, kas rotāja Ārijas tuniku.

-    Kam ta šim zirgi piķa melnā tumsā?

-    Valdnieks Boltons nav pieradis, ka viņu pratina kalpotāji. Meitene sakrustoja rokas uz krūtīm.

Staļļapuisis vēl arvien lūrēja uz vīru ar novilkto ādu. Viņš zināja, ko tas nozīmē. Trīs, tu saki?

-    Viens, divi, trīs. Medību zirgi. Ātri un droši. Ārija palīdzēja viņam ar iejūgiem un segliem, lai nenāktos modināt kādu citu. Meitene cerēja, ka tad, kad atklāsies bēgšana, zēnam nenāksies ciest, taču viņa zināja, ka visdrīzāk tam klāsies plāni.

Visnelāgākais pasākums bija zirgu izvešana cauri cietoksnim. Kur vien iespējams, viņa turējās mūru ēnā, lai sargkareivjiem uz mūriem nāktos teju pārkārties pāri nocietinājumu malai, lai viņu ieraudzītu. "Un, ja arī viņi mani ieraudzīs, kas par to? Es taču esmu paša valdnieka kausu pienesēja." Bija dzestra, mikla rudens nakts. Mākoņi traucās pāri debesīm no rietumu puses, aizsegdami zvaigznes, un katra vēja brāzma lika Gaudu tornim drūmi ievaimanāties. "Ož pēc lietus." Ārija īsti nesaprata, vai tas nāks iecerētajai bēgšanai par labu vai par ļaunu.

Neviens nepamanīja meiteni, un arī viņa neredzēja nevienu, tikai pelēkbaltu kaķi, kas aizlavījās pa dievmeža mūra augšmalu. Tas apstājās un uzšņāca viņai, atsaucot atmiņā Sarkano cietoksni, tēvu un Sīrio Foreļu.

-    Ja es gribētu, spētu tevi noķert, viņam tam klusi uzsauca, taču man jādodas projām, runcīt. Kaķis vēlreiz nošņācās un aizskrēja.

No visiem pieciem Hārenholas milzīgajiem torņiem tieši Spoku torni laika zobs bija apskādējis visvairāk. Tas stāvēja tumšs un pamests aiz sabrukuša septa drupām, kur teju trīssimt gadu vienīgās lūdzējas bija žurkas. Tur viņa apstājās, lai pagaidītu Džendriju un Karsto Pīrādziņu, ja viņi būtu izlēmuši piebiedroties. Meitenei likās, ka pagāja krietns laiciņš. Zirgi plucināja nezāles, kas dīga starp saplaisājušajiem akmeņiem, bet mākoņi tikmēr aprija vienīgās zvaigznes. Ārija izvilka dunci un sāka to asināt, lai būtu ar ko nodarbināt rokas. Gari, vienmērīgi vēzieni, tā, kā bija mācījis Sīrio. Šī skaņa meitene nomierināja.

Nācējus viņa izdzirda vēl krietnu brīdi, pirms tie parādījās. Karstais Pīrādziņš smagi elpoja. Reiz viņš tumsā paklupa, sasita kāju un nolamājās gana skaļi, lai pamodinātu pusi Hārenholas. Džendrijs gāja klusāk, taču viņa nestie zobeni ik pa brīdim sasitās kopā un iežvadzējās. Es esmu šeit. Viņa piecēlās. Izturieties klusāk, vai arī mūs sadzirdēs.

Puiši, kāpdami pāri izmētātajiem akmeņiem, pienāca tuvāk. Ārija pamanīja, ka Džendrijam zem apmetņa ir pavilkts labi saeļļots bruņukrekls, bet uz muguras uzsiets kalēja veseris. Zem apmetņa kapuces vīdēja Karstā Pīrādziņa sarkanā, apaļā seja. Labajā rokā viņam kūļājās maiss ar maizi, bet kreisajā padusē bija pasists liels siera ritulis. Pie tiem vārtiņiem ir sargs, Džendrijs klusi bilda. Es tev teicu, ka tur kāds būs.

-     Palieciet pie zirgiem, meitene noteica. Es tikšu no viņa vaļā. Nāciet žigli, kad pasaukšu.

Džendrijs pamāja. Karstais Pīrādziņš piemetināja: Nokliedzies kā pūce, kad gribi, lai mēs virzāmies uz tavu pusi.

-    Es neesmu pūce, Ārija atbildēja. Es esmu vilks. Es iegaudošos.

Tad viņa vienatnē izslīdēja cauri Spoku torņa ēnai. Meitene gāja ātri,

lai viņu nepanāktu bailes, un viņai likās, ka līdzās iet Sīrio Forels un Jorens, un Žakens H gars, un Džons Sniegs. Viņa pagaidām bija atteikusies no Džendrija atnestā zobena. Šobrīd labāk noderēs duncis. Labs un ass duncis. Šī sānu izeja bija mazākie no Hārenholas vārtiem šauras bieza ozola durvis, apsistas ar dzelzs naglām un paslēptas mūra stūrī līdzās aizsargtornim. Pašus vārtus vajadzēja sargāt vienam vīram, taču viņa zināja, ka vēl citi kareivji būs tornī un turpat blakus uz mūriem. Lai kas notiktu, viņai vajadzēja būt klusai kā ēnai. "Viņš nedrīkst iekliegties." Sāka krist retas lietus lāses. Meitene juta, kā viena trāpa viņai pa pieri un lēnām noslīd gar degunu.

Viņa nemēģināja slēpties, bet atklāti devās tieši pie sarga, it kā viņu tiešām būtu sūtījis valdnieks Boltons. Viņš vēroja Āriju tuvojamies, brīnīdamies, ko gan te melnā nakts stundā dara pāžs. Kad meitene pienāca tuvāk, viņa ievēroja, ka kareivis bija ziemeļnieks, ļoti garš un tievs, satinies noskrandušā kažokādas apmetni. Tā nebija laba ziņa. Vieglāk būtu piemānīt kādu no Freju vīriem vai pat kādu no Bezbailīgajiem Brāļiem, taču Dredfortas viri Rūzam Boltonam bija nokalpojuši visu mūžu un pazina savu pavēlnieku labāk nekā viņa pati. "Ja es paziņošu šim, ka esmu Ārija Stārka, un pavēlēšu atvērt vārtus…" Nē, tas būtu pārāk pārgalvīgi. Viņš bija ziemeļnieks, taču ne Ziemmalas vīrs. Viņš piederēja Rūzam Boltonam.

Nonākusi līdz sargam, viņa pasita sāņus apmetni, lai viņš varētu redzēt Boltonu ģerboni viņai uz krūtīm. Mani sūtīja valdnieks Boltons.

-    Šajā stundā? Kamdēļ?

Ārija pamanīja zem kažokādas uzmirdzam tēraudu. Viņa nezināja, vai ir gana stipra, lai iztriektu dunci cauri bruņukreklam. "Man ir jātiek pie viņa kakla, bet viņš ir pārāk garš, es nemūžam to neaizsniegšu." Uz mirkli viņa apjuka, nezinādama, ko teikt. Uz mirkli viņa atkal bija maza, nobijusies meitene, un lietus lāses uz sejas pēkšņi atgādināja asaras.

-    Viņš lika man katram no sargiem izdalīt pa sudraba gabalam par labu dienestu. Vārdi likās radušies nez no kurienes.

-    Sudrabu, tu saki? Kareivis neticēja skuķim, tomēr naudu viņam kārojās. Galu galā sudrabs bija un palika sudrabs. Dod tik šurp.

Viņas pirksti ieslīdēja aiz tunikas un uzmeklēja Žakena doto monētu. Galu galā, tumšo dzelzi varēja noturēt par nosūbējušu sudrabu. Viņa pasniedza naudas gabalu sargam… un ļāva tam izslīdēt no pirkstiem.

Klusi lamādams neveiklo meiteni, vīrs nometās uz ceļgala un sāka grābstīties putekļos, meklēdams monētu, un tagad viņa kakls bija tieši Ārijas acu priekšā. Viņa izvilka dunci un pārgrieza sargkareivja kaklu ar vienu vēzienu, mīkstu kā vasaras zīds. Meitenes roku apšļāca karstu asiņu šalts, viņš mēģināja iekliegties, taču arī nelaimīgā mute bija asiņu pilna.

-    Valar morghulis, viņa nočukstēja, vīram izdziestot.

Kad sargkareivis pārstāja raustīties, viņa pacēla monētu. Aiz Hārenholas mūriem gari un skaļi iegaudojās vilks. Viņa pacēla vārtu šķērsi, nolika to sāņus un atvilka vaļā smagās ozola vērtnes. Kad pienāca Karstais Pīrādziņš un Džendrijs ar zirgiem, jau pamatīgi gāza lietus. Tu viņu nogalināji! pavārpuikam aizrāvās elpa.

-    Un ko, tavuprāt, man vajadzēja darīt? Pirksti bija lipīgi no asinīm, un to smaka padarīja viņas ķēvi tramīgu. "Tam nav nozīmes," viņa nodomāja, ielēkdama seglos. "Drīz vien lietus tās nomazgās."

SANSA

Troņa zālē viļņojās dārgakmeņu, kažokādu un spožu audumu jūra. Valdnieki un galma dāmas pildīja zāles aizmuguri un stāvēja zem augstajiem logiem, grūstīdamies kā zivju sievas

piestātnē.

Šodien Džofreja galma iemītnieki bija pacentušies pārspēt cits citu. Džalabhara Kso tērps bija rotāts ar tik daudzām spalvām, ka viņš atgādināja fantastisku un pārmēru košu putnu, kurš tūliņ pacelsies spārnos. Augstā septona kristāla kronis zibināja varavīksnes uz visām pusēm ik reizi, kad viņš pakustināja galvu. Pie padomes galda karaliene Serseja zaigoja zelta auduma tērpā ar vīnsarkana samta ielaidumiem, bet viņai līdzās ceriņkrāsas brokāta tērpā te uztraucās, te smaidīja Varīss. Mēnestiņam un sīram Dontosam bija pašūti jauni ākstu tērpi, tīri kā pavasara rīts. Pat Tandas kundze un viņas meitas izskatījās glīti saskaņotās tirkīzzilās kleitās ar vāverādām, un valdnieks Džils klepoja ar zeltītām mežģīnēm apdarinātā sarkana zīda kabatlakatā. Augstāk par visiem klātesošajiem starp Dzelzs troņa asmeņiem un dzelkšņiem sēdēja karalis Džofrejs. Viņš bija tērpies sarkanā brokātā, plecos uzmetis melnu, ar rubīniem greznotu mantiju, bet galvā smagi gūlās zelta kronis.

Izspiedusies cauri bruņinieku, ieroču nesēju un bagāto pilsētnieku pūlim, Sansa tika līdz galerijas pirmajām rindām tieši tajā mirklī, kad fanfaras ziņoja par valdnieka Tīvina Lanistera ierašanos.

Viņš zirga mugurā izjāja cauri zālei un nokāpa no segliem Dzelzs troņa priekšā. Sansa nekad nebija redzējusi tādas bruņas. Tās bija darinātas no pulēta sarkana tērauda ar zelta vītņu un rakstu ielaidumiem.

Bruņucepures medaljoni bija izkalti saules veidolā un to visu vainagoja rēcošs lauva ar rubina acīm. Uz katra pleca tupoša lauvene saturēja no zeltaina auduma darinātu apmetni, kas bija tik garš, ka nosedza auļotāja muguru. Pat zirga bruņas bija apzeltītas, un dzīvnieku pārklāja sarkans zīds ar Lanisteru lauvas izšuvumu.

Rūdas klinšu pavēlnieks izskatījās tik vareni, ka kūpošā zirgābolu čupa, ko viņa auļotājs atstāja pašā troņa pakājē, likās teju satriecoša. Kad Džofrejs nokāpa lejā, lai apskautu vectēvu un pasludinātu to par Pilsētas Glābēju, viņam nācās mest ļodzīgu līkumu ap smirdošo kaudzīti. Sansa aizsedza muti, lai noslēptu tramīgu smaidu.

Džofs nospēlēja nelielu izrādi, lūgdams vectēvu pārņemt karaļvalsts pārvaldīšanu, un valdnieks Tīvins dziļā nopietnībā uzņēmās šo pienākumu "līdz laikam, kad jūsu augstība sasniegs pilngadību". Tad ieroču nesēji noņēma vecākā Lanistera bruņas un Džofrejs aplika vectēvam ap kaklu karaļa labās rokas amata ķēdi. Valdnieks Tīvins apsēdās pie padomes galda līdzās karalienei. Pēc tam kalpi aizveda viņa zirgu un novāca tā atstāto "sveicienu" un Serseja pamāja, ka ceremonija var turpināties.

Spalgu fanfaru skaņas sagaidīja katru varoni, kad tie cits pēc cita ienāca pa milzīgajām ozolkoka durvīm. Ziņotāji izkliedza kārtējā sumināmā vārdu un paveikto varoņdarbu tā, lai to dzirdētu visi klātesošie, tad cēlie bruņinieki un augstdzimušās galma dāmas tik aizrautīgi uzgavilēja ienācējam kā rīkļurāvēji gaiļu cīņās. Goda vietu atvēlēja Meisam Tīrelam, Gaisa dārzu pavēlniekam, reiz varenam vīram, kurš, kaut arī vēl arvien pievilcīgs, bija krietni apvēlies miesās. Viņam sekoja dēli sīrs Lorass un viņa vecākais brālis, sīrs Gārlans Iznesīgais. Visi trīs Tīreli bija ģērbušies līdzīgi ar sabuļādām apšūtās zaļa samta drānās.

Karalis vēlreiz nokāpa no troņa, lai sasveicinātos ar trijotni, un tas bija liels gods. Džofrejs katram ap kaklu aplika no mīksta, dzeltena zelta darinātu rožu ķēdi, kurā karājās no rubīniem veidots zelta disks ar Lanisteru lauvu. Rozes atbalsta lauvu, tāpat kā Gaisa dārzu spēks atbalsta karaļvalsti, pasludināja Džofrejs. Ja jūs vēlaties kādu atalgojumu par savu varoņdarbu, sakiet, un es jums to piešķiršu.

"Tūlīt sāksies," nodomāja Sansa.

Jūsu augstība, sacīja sīrs Lorass, es lūdzu piešķirt man to godu kalpot jūsu Karaļsardzē un sargāt jūs no ienaidniekiem.

Džofrejs palīdzēja Ziedu bruņiniekam piecelties kājās un noskūpstīja viņu uz vaiga. Tavs lūgums ir izpildīts, brāl.

Valdnieks Tīrels nolieca galvu. Nav lielāka gandarījuma par kalpošanu jūsu karaliskajai augstībai. Ja mani uzskatītu par gana cienīgu, lai pievienotos jūsu karaliskajai padomei, es būtu līdz galam uzticams un patiess tās loceklis.

Džofrejs uzlika roku uz valdnieka Tīreļa pleca un, kad viņš piecēlās, noskūpstīja arī veco karavīru. Tava vēlme ir izpildīta.

Sīrs Gārlans Tīrels bija piecus gadus vecāks par sīru Lorasu un atgādināja krietni slavenākā jaunākā brāļa garāku un bārdaināku versiju. Viņam bija varenākas krūtis un platāki pleci. Seja bija gana glīta, tomēr tai trūka sīra Lorasa pārsteidzošā skaistuma. Jūsu augstība, Gārlans ierunājās, kad karalis pienāca pie viņa. Man ir māsa, jaunava Mārgērija, mūsu nama prieks un acuraugs. Kā jūs zināt, viņa bija salaulāta ar Renliju Barateonu, taču pavēlnieks devās karā, pirms viņi bija gūlušies laulības gultā, tāpēc viņa vēl arvien ir nevainīga. Mārgērija ir dzirdējusi stāstus par jūsu gudrību, drosmi un bruņnieciskumu, un iemīlējusi jūs, vēl neskatot vaigā. Es pazemīgi lūdzu sūtīt pēc viņas jūsu pārstāvjus, lai ņemtu viņu par sievu un uz mūžīgiem laikiem nostiprinātu saites starp mūsu namiem.

Karalis Džofrejs izlikās pārsteigts. Sīr Gārlan, jūsu māsas skaistumu daudzina visās septiņās valstībās, taču es esmu apsolīts kādai citai. Karalim ir jātur dotais vārds.

Nočaukstot svārkiem, piecēlās karaliene Serseja. Jūsu augstība, mazā padome ir lēmusi, ka nebūtu pareizi un tālredzīgi apņemt par sievu ar nāvi sodīta valsts nodevēja meitu, jaunavu, kuras brālis vēl arvien atklāti dumpojas pret troni. Valdniek, jūsu padomnieki lūdz jūs karaļvalsts rītdienas vārdā atteikties no Sansas Stārkas. Mārgērijas jaunkundze jums būs daudz piemērotāka karaliene.

Kā labi iedīdītu suņu pulks zālē sapulcētie pavēlnieki un dāmas sāka skaļi paust savu sajūsmu. Mārgēriju, viņi kliedza. Izvēlieties Mārgēriju! un Nē nodevēju karalienēm! Tīreļu! Tīreļu!

Džofrejs pacēla roku. Es labprāt uzklausītu manu pavalstnieku vēlmes, māt, taču es devu svētu solījumu.

Uz priekšu panācās augstais septons. Jūsu augstība, dievi saderināšanos uzskata par svētu, taču jūsu tēvs karalis Roberts, kuru pieminam ar labu vārdu, noslēdza šo vienošanos, pirms Ziemmalas Stārki atklāja savu īsto dabu. Viņu noziegumi pret karaļvalsti ir atbrīvojuši jūs no jebkādiem iepriekšējiem solījumiem. Ja runa ir par ticību, starp jums un Sansu Stārku nav spēkā esoša laulības līguma.

Troņa zālē sacēlās īsta gaviļu vētra un apkārt Sansai atskanēja saucieni "Mārgēriju, Mārgēriju". Sansa paliecās uz priekšu, plaukstas cieši sažņaugusi ap galerijas koka apmali. Viņa zināja, kam tagad jāseko, tomēr baidījās, ko Džofrejs varētu teikt. Baidījās, ka viņš atteiksies atbrīvot viņu pat tagad, kad no tā bija atkarīga viņa karalistes nākotne. Sansa jutās tāpat kā toreiz, kad stāvēja uz marmora pakāpieniem pie Bailora Svētītā septa, gaidīdama, kad viņas princis apžēlos tēvu, bet tā vietā izdzirdēja, kā Džofrejs pavēl Ilīnam Peinam nocirst valdniekam Stārkam galvu. "Lūdzu," viņa kaismīgi lūdzās, "lai viņš to pasaka, lai viņš to pasaka!"

Valdnieks Tīvins skatījās uz savu mazdēlu. Džofrejs uzmeta viņam sapīkušu skatienu, pamīņājās un palīdzēja sīram Gārlanam Tīrelam piecelties. Lai dievi ir žēlīgi. Es esmu brīvs klausīt savai sirdij. Es ar prieku ņemšu tavu jauko māsu par sievu, sīr. Viņš noskūpstīja sīru Gārlanu uz bārdainā vaiga, bet apkārt atskanēja varenas gaviles.

Sansai savādi noreiba galva. "Es esmu brīva." Viņa juta sev pievērstus skatienus. "Es nedrīkstu smaidīt," viņa pati sev atgādināja. Karaliene bija viņu brīdinājusi lai ko meitene justu, viņas sejai, ko redzēja pasaule, vajadzēja palikt dziļi skumīgai. Es nepieļaušu, lai manu dēlu pazemotu, Serseja sacīja. Vai tu mani dzirdi?

-    Jā. Bet, ja es nekļūšu par karalieni, kas ar mani notiks?

-    Tas vēl jāizlemj. Pašlaik tu paliksi šeit, galmā kā mūsu aizbilstamā.

-    Es vēlos doties mājup.

Tas karalieni aizkaitināja. Tev būtu laiks saprast, ka nevienam no mums nav tā, ko vēlamies.

"Viena mana vēlēšanās tomēr piepildījās," Sansa nodomāja. "Es esmu brīva no Džofreja. Man nevajadzēs viņu skūpstīt, nevajadzēs dāvāt viņam savu jaunavību, nevajadzēs iznēsāt viņa bērnus. Lai tas tiek nabaga Mārgērijai Tīrelai."

Kamēr skanēja gaviles, Gaisa dārzu pavēlnieks tika apsēdināts pie padomes galda un viņa dēli piebiedrojās pārējiem bruņiniekiem un valdniekiem, kas stāvēja zem zāles logiem. Sansa centās izskatīties izmisusi un pamesta, bet tikmēr troņa priekšā tika aicināti citi Melnupes kaujas varoņi, lai saņemtu balvas un atzinību.

Cauri zālei izsoļoja Pergolas valdnieks Paksters Sarkanvīns kopā ar dēliem dvīņiem Plienu un Slienu. Pirmais no jaunajiem Sarkanvīniem kliboja viņš kaujā bija guvis ievainojumu. Pergolas vīriem sekoja valdnieks Matiss Rovans sniegbaltā kamzolī ar zelta diegiem izšūtu lielu koku uz krūtīm. Tad nāca valdnieks Randīls Tārlijs, kalsns plikpauris, kura vareno, šķērsām mugurai piesieto zobenu slēpa dārgakmeņiem rotāta maksts. Pēc tam parādījās sīrs Kevans Lanisters, dūšīgs vīrs ar šķidriem matiem un īsi apcirptu bārdiņu, sekoja sīrs Ādams Mārbrands, kura vara rudie mati gūlās uz pleciem. Tad dižie rietumu valdnieki Līdens, Kreikhols un Brakss.

Šiem vīriem sekoja četri zemākas kārtas vīri, kas bija izcēlušies* kaujā: vienacainais bruņinieks sīrs Filips Fūts, kurš divcīņā bija nonāvējis valdnieku Brīsu Kāronu; brīvjātnieks Lotārs Brūns, kurš bija izcirtis ceļu cauri pussimtam Fosoveju vīru, lai saņemtu gūstā Zaļābolu sīru Džonu un nogalinātu Sarkanābolu sīru Brienu un sīru Edvīdu, tā izpelnīdamies sev Lotāra Ābolēdēja iesauku; Vilits, sirms kareivis, kurš kalpoja sīram Harīsam Sviftam un bija izvilcis savu kungu no mirstoša zirga apakšas un atvairījis duci uzbrucēju, un kāds ieroču nesējs Džosmīns Pekledons ar pūkām klātiem vaigiem, kurš bija nogalinājis divus bruņiniekus, ievainojis trešo un saņēmis gūstā vēl divus citus, lai gan viņam nevarēja būt vairāk par četrpadsmit gadiem. Vilitu ienesa uz nestuvēm, tik nelāgi bija vīra ievainojumi.

Sīrs Kevans ieņēma vietu līdzās savam brālim valdniekam Tīvinam. Kad ziņotāji bija beiguši vēstīt par katra veiktajiem varoņdarbiem, sīrs Kevans piecēlās. Tā ir viņa augstības griba, lai šiem goda vīriem tiktu atlīdzināts par viņu drosmi. Ar karalisko rīkojumu sīrs Filips kopš šī brīža tiks saukts par valdnieku Filipu no Fūtu nama, un viņa valdījumā nonāks visas Kāronu nama zemes, tiesības un ienākumi. Lotārs Brūns tiks iesvētīts bruņinieku kārtā un kara beigās saņems īpašumu starpupēs. Džosmīns Pekledons saņems zobenu un bruņas, jebkuru zirgu no karaliskajiem staļļiem, kā arī bruņinieka titulu, tikko viņš būs sasniedzis pilngadību. Un, visbeidzot, Vilitam tiks dāvāts šķēps ar sudraba apkalumiem, jauns bruņukrekls un bruņucepure ar sejsegu. Turklāt viņa dēli tiks pieņemti dienestā Lanisteru nama mītnē Rūdas klintīs vecākais kā ieroču nesējs un jaunākais kā pāžs ar iespēju saņemt bruņinieka titulu, ja viņi kalpos uzticami un labi. Šim visam piekrīt karaļa labā roka un mazā padome.

Tad tika godināti karaļa karakuģu Trakais vējš, Princis īmons un Upes bulta kapteiņi, kā arī vairāki zemāka ranga virsnieki no Dievpalīga, Pīķa, Zīda pavēlnieces un Auna pieres. Cik nu Sansa saprata, viņu galvenais nopelns bija izdzīvošana kaujā uz upes un ar to nevarēja lepoties pārāk daudzi. Karaļa pateicību saņēma arī Halīns Piromants un Alķīmiķu ģildes meistari. Halīnu pat iecēla valdnieka kārtā, tiesa gan, Sansa ievēroja, ka šim titulam nebija pievienotas nedz zemes, nedz cietoksnis, kas padarīja alķīmiķi par tādu pašu valdnieku kā Varīss. Krietni nozīmīgāku valdnieka titulu saņēma sīrs Lensels Lanisters. Džofrejs viņam piešķīra

Deriju nama zemes, cietoksni un tiesības. Šīs dzimtas beidzamais mantinieks bija gājis bojā karadarbības plosītajā starpupē, "neatstājot likumīgi dzimušus Deriju asiņu mantiniekus, vien ārlaulības brālēnu".

Sīrs Lensels neparādījās, lai saņemtu titulu. Runāja, ka ievainojums var maksāt viņam roku vai pat dzīvību. Mēļoja, ka arī Velnēns mirstot no baisas brūces galvā.

Kad ziņotājs pavēstīja: Valdnieks Petīrs Bailišs, parādījās Īkstītis, tērpies dažādu toņu rožu un plūmju krāsas drānās. Viņa apmetni rotāja zobgaļstrazdi. Sansa pamanīja, ka viņš, nometoties Dzelzs troņa priekšā ceļos, smaida. "Viņš izskatās ļoti apmierināts." Meitene nebija dzirdējusi, ka Īkstītis kaujas laikā būtu paveicis ko īpaši varonīgu, taču likās, ka viņu tik un tā apbalvos.

Sīrs Kevans atkal piecēlās. Viņa karaliskā augstība vēlas, lai uzticamajam padomniekam Petīram Bailišam tiktu atlīdzināts par uzticīgu kalpošanu kronim un karaļvalstij. Visiem tiek darīts zināms, ka valdniekam Bailišam tiek piešķirts Hārenholas cietoksnis ar visām tam piederošajām zemēm un ienākumiem, lai viņš tur varētu iekārtot savu mītni un turpmāk valdīt kā Trejžubures virspavēlnieks. Petīrs Bailišs, kā arī viņa dēli un dēlu dēli baudīs šo godu līdz laika galam, un visiem Trejžubures valdniekiem tiek uzlikts par pienākumu atzīt viņu par savu likumīgo kungu. Karaļa labā roka un mazā padome tam piekrīt.

Vēl arvien nometies ceļos, Īkstītis pacēla acis uz karali Džofreju. Pazemīgi pateicos, jūsu augstība. Tas laikam nozīmē, ka man nāksies ķerties pie dēlu un mazdēlu radīšanas.

Džofrejs iesmējās, un kopā ar viņu iesmējās viss galms. "Trejžubures virspavēlnieks," Sansa nodomāja, "un vēl Hārenholas valdnieks piedevām." Viņa nesaprata, kāpēc Bailišs par to tā priecājas. Goda nosaukumi bija tikpat tukši kā Halīnam Piromantam piešķirtais tituls. Hārenhola bija nolādēta, to zināja ikviens, un šobrīd Lanisteri to pat nebija ieņēmuši. Turklāt Trejžubures valdnieki bija zvērējuši uzticību Straujupei un Tūliju namam, kā arī Ziemeļu karalim. Viņi nekad nepieņemtu Īkstīti par savu kungu. "Ja vien viņus nepiespiedīs to darīt. Ja vien manu brāli, tēvoci un vectēvu nesakaus un nenogalinās." Šī doma satrauca Sansu, bet tad viņa pavēlēja sev rimties. "Robs viņus vienmēr ir sakāvis. Brālis sakaus arī pavēlnieku Bailišu, ja viņam nāksies to darīt."

Todien bruņinieka kārtā iecēla sešus simtus vīru. Visu nakti viņi bija aizvadījuši, lūdzoties Bailora Svētītā septā, un tad no rīta basām kājām nogājuši no viena pilsētas gala līdz otram, lai pierādītu savu siržu pazemību. Tagad, tērpušies nekrāsotas vilnas paltrakos, viņi ienāca Troņa zālē, lai Karaļsardzes vīri viņus iesvētītu par bruņiniekiem. Tas aizņēma krietnu laiku, jo šobrīd tikai trīs Baltā zobena brāļi varēja veikt šo pienākumu. Mendons Mūrs kritis kaujā, Suns pazudis, Arīss Oukhārts Dornē kopā ar princesi Mīrselu, bet Džeimijs Lanisters atradās Roba gūstā, tāpēc Karaļsardzē bija tikai Belons Svons, Merīns Trents un Osmunds Melnkatliņš. Pēc iesvētīšanas jaunie bruņinieki piecēlās, apjoza zobenu un nostājās logu pusē. Daudziem kājas no gājiena cauri pilsētai bija noberztas asinīs, tomēr, kā Sansai likās, viņi stāvēja stalti un lepni.

Kamēr visiem jaunajiem bruņiniekiem tika piešķirti viņu sīru tituli, zāle kļuva arvien nemierīgāka un visnemierīgākais likās esam Džofrejs. Daži galerijā stāvošie sāka klusiņām lavīties projām, bet dižciltīgie lejā zālē bija iesprostoti viņiem neklājās aiziet bez karaļa ziņas. Spriežot pēc tā, kā Džofrejs dīdījās Dzelzs tronī, viņš labprāt būtu to ļāvis, taču dienas darbi vēl ne tuvu nebija galā. Tikai tagad bija pienākusi kārta otrai pusei un zālē ieveda gūstekņus.

Arī šajā pulkā netrūka varenu valdnieku un cēlu bruņinieku: te bija gan vecais, drūmais valdnieks Seltigārs jeb Sarkanais Krabis; sīrs Bonifers Labais; valdnieks Estermonts, pat vecāks par Seltigāru; valdnieks Vārners, kurš, atsakoties no atbalsta, pārkliboja pāri visai zālei, neskatoties uz sadragāto ceļgalu; sīrs Marks Malendors ār pelnu pelēku seju un pie elkoņa nocirstu kreiso roku; nešpetnais Sarkanais Ronets no Grifu Ligzdas; sīrs Dermots no Lietusmeža; valdnieks Vilums ar dēliem Džošua un Eliasu; sīrs Džons Fosovejs; sīrs Timons Zobenzobs; Driftmārkas bastards Aureins; valdnieks Stīdmons, saukts par Grašmīli, un vēl simtiem citu.

Tiem, kuri kaujas laikā bija pārbēguši uzvarētāju nometnē, tagad vajadzēja tikai apzvērēt uzticību Džofrejam, bet tie, kas bija cīnījušies par Stanisu līdz pat rūgtajām beigām, bija spiesti runāt. Un tas, ko viņi teica, izšķīra šo vīru likteni. Tos, kuri lūdza piedošanu par nodevību un solīja uzticami kalpot nākotnē, Džofrejs apžēloja un saglabāja tiem viņu zemes un tiesības. Taču saujiņa valdnieku palika uzticīgi Stanisam. Nedomā, puis, ka viss ir galā, brīdināja kāda Florenta bastards. Gaismas Dievs aizsargā karali Stanisu, tagad un mūžīgi mūžos. Visi tavi zobeni un visas tavas sazvērestības nepaglābs tevi, kad tā stunda sitīs.

Tava stunda ir tagad. Džofrejs pamāja sīram Ilīnam Peinam, lai izved vīru no zāles un nocērt tam galvu. Taču tikko pirmo spītnieku izvilka pa durvīm, cēla izskata bruņinieks ar liesmojošo sirdi uz kamzoļa iekliedzās: Staniss ir īstais karalis! Dzelzs tronī sēž briesmonis, asinsgrēkā radīts izdzimtenis!

Apklusti! ierēcās sīrs Kevans Lanisters.

Taču bruņinieks turpināja runāt vēl skaļāk: Džofrejs ir melns tārps, kas izgrauž karaļvalsts sirdi! Tumsa bija viņa tēvs un nāve viņa māte! Iznīciniet viņu, pirms viņš samaitājis jūs visus! Iznīciniet viņus visus, karalieni staiguli un karali tārpu, špetno punduri un čukstošo zirnekli, visas viltus puķes! Glābiet sevi! Viens no zeltainajiem apmetņiem notrieca vīru no kājām, taču tas turpināja kliegt. Nāks šķīstījoša uguns! Karalis Staniss atgriezīsies!

Džofrejs pielēca kājās. Es esmu karalis! Nogaliniet viņu! Nogaliniet tūlīt! Es pavēlu! Zēns parādīja cērtošu kustību ar plaukstu, negantu, dusmīgu žestu… un iespiedzās sāpēs, kad roka ķēra vienu no troņa asajiem dzelzs ilkņiem, kas ieskāva viņu. Spilgti sarkanais piedurknes brokāts kļuva tumšāks, audumam piesūcoties ar asinīm. Māt! karalis iegaudojās.

Kamēr visi bija pievērsušies Džofrejam, zemē notriektais bruņinieks nez kā bija izrāvis vienam no zeltainajiem apmetņiem šķēpu un ar tā palīdzību pieslējies kājās. Tronis viņu atgrūž! gūsteknis sauca. Viņš nav karalis!

Serseja steidzās uz troņa pusi, taču pavēlnieks Tīvins palika nekustīgs kā akmens. Viņš tikai pacēla pirkstu, un sīrs Merīns Trents, izvilcis zobenu, metās uz priekšu. Beigas bija straujas un brutālas. Zeltainie apmetņi sagrāba bruņinieka rokas. Nav karalis! viņš vēlreiz paguva iekliegties, bet tad sīrs Merīns ietrieca zobenu dumpiniekam krūtīs.

Džofrejs saļima mātes rokās. Pie viņiem teciņus metās trīs mestri, lai izvestu jaunekli ārā pa karaļa durvīm. Tad visi sāka runāt reizē. Kad zeltainie apmetņi aizvilka nogalināto, uz grīdas palika spilgta sarkanu asiņu svītra. Valdnieks Bailišs glāstīja bārdiņu, kamēr Varīss kaut ko čukstēja viņam ausī. "Vai viņi tagad mūs atlaidīs?" Sansa prātoja. Savu likteni gaidīja vēl pāris desmiti gūstekņu, tiesa, neviens nezināja, ko viņi darīs, zvērēs uzticību vai izkliegs lāstus.

Valdnieks Tīvins piecēlās. Turpināsim, viņš pateica skaidrā, spēcīgā balsī, kas apklusināja murmināšanu. Tie, kas vēlas lūgt piedošanu par nodevību, var to darīt. Bet nekādas stūrgalvības izpausmes mēs vairs necietīsim. Viņš devās uz Dzelzs troņa pusi un apsēdās uz tā pakāpieniem tikai trīs pēdas virs grīdas.

Kad grēku nožēlošana tuvojās beigām, aiz logiem sāka krēslot. Sansa, dodoties projām no galerijas, jutās ļengana no pārguruma. Viņa prātoja, cik gan stipri Džofrejs ir sagriezies. "Runā, ka Dzelzs tronis varot būt bīstami nežēlīgs pret tiem, kuriem nav tajā jāsēž."

Atgriezusies savas istabas drošībā, viņa paslēpa seju spilvenā, lai apslāpētu prieka kliedzienu. "Ak, labie dievi, viņš to izdarīja, viņš visu priekšā atteicās no manis!" Kad kalpone atnesa vakariņas, Sansa gandrīz noskūpstīja viņu. Uz paplātes bija karsta maize un tikko kults sviests, bieza liellopu gaļas zupa, vista, burkāni un medū mērcēti persiki. "Pat ēdiens garšo labāk," viņa nodomāja.

Kad pilnīgi satumsa, viņa uzmeta plecos apmetni un devās uz dievmežu. Paceļamo tiltu sargāja sīrs Osmunds Melnkatliņš baltās bruņās. Novēlot viņam labvakaru, Sansa centās izklausīties pagalam izmisusi. Melnkatliņš uz viņu paglūnēja tā, ka viņa palika neizpratnē, vai izmisums bija izdevies pietiekami pārliecinošs.

Dontoss gaidīja mēnessgaismā starp kokiem. Kāpēc tik skumja seja? Sansa līksmi vaicāja. Tu taču tur biji, tu visu dzirdēji. Džofs atteicās no manis, starp mums viss ir galā, viņš…

Āksts saņēma viņas roku. Ak, Džonkila, mana nabaga Džonkila, tu neko nesaproti. Tu saki, galā? Nē, tagad viss tikai sākas.

Sirds meitenes krūtīs apmeta kūleni. Ko tu ar to gribi teikt?

-     Karaliene tevi nekad neatlaidīs, nekad. Tu esi pārāk vērtīga ķīlniece. Un Džofrejs… mīļā, viņš vēl arvien ir karalis. Ja viņš gribēs tevi iedabūt savā gultā, viņš tevi tur arī iedabūs, tikai likumīgu dēlu vietā viņš tavā klēpī radīs bastardus.

-    Nē, Sansa satriekta noteica. Viņš atteicās no manis, viņš…

Sīrs Dontoss uzspieda siekalainu skūpstu meitenei uz auss. Esi

drosmīga. Es zvērēju, ka aizgādāšu tevi mājās, un tagad es to spēšu paveikt. Tā diena jau ir izvēlēta.

-    Kad? Sansa pārvaicāja. Kad mēs dosimies ceļā?

-    Džofreja kāzu naktī. Pēc dzīrēm. Viss nepieciešamais jau ir sarunāts. Sarkanais cietoksnis būs svešinieku pilns. Puse galma būs piedzērusies līdz nemaņai, bet otra puse palīdzēs Džofrejam guldināt līgavu. Uz īsu mirkli visi būs aizmirsuši par tevi, un apjukums nāks mums palīgā.

-    Kāzas notiks tikai pēc mēneša. Mārgērija Tīreļa vēl ir Gaisa dārzos, viņi tikai šodien aizsūtīja pēc līgavas.

-    Tu esi gaidījusi tik ilgi, pacieties vēl mazliet. Rau, es tev kaut ko atnesu. Sīrs Dontoss parakājās somiņā pie jostas un izvilka sudrabotu zirnekļa tīklu, kas šūpojās starp viņa resnajiem pirkstiem.

Tas bija matu tīkliņš no smalka sudraba pavediena. Diedziņi bija tik tievi un viegli, ka tad, kad Sansa to paņēma, tīkliņš likās sveram ne vairāk par vieglu vēja pūsmiņu. Pavedienu krustpunktos bija iestrādāts pa sīkam dārgakmenim, kas bija tik tumši, ka likās iesūcam sevī mēnessgaismu. Kas tie par akmeņiem?

-    Ašaī melnie ametisti. Ļoti reta krāsa dienasgaismā tiem būs dziļš purpura tonis.

-     Ļoti skaists, Sansa noteica, pie sevis domādama, "Man vajag kuģi, nejau tīkliņu matiem."

-    Skaistāks, nekā tu spēj iedomāties, manu bērniņ. Redzi, tas ir burvju tīkliņš. Tu turi rokā taisnīguma uzvaru. Atriebību par tavu tēvu. Dontoss pieliecās tuvāk un vēlreiz noskūpstīja meiteni. Tas nozīmē mājas.

TEONS

Mestrs Lūvins atnāca pie viņa, kad aiz mūriem pamanīja pirmos izlūkus. Princi, vecais vīrs sacīja, jums ir jāpadodas.

Teons blenza uz brokastu paplāti uz tās bija auzu cepumi, medus un asinsdesa. Vēl viena bezmiega nakts likās savilkusi nervus pulsējošā mezglā un pat ēdiena izskats uzdzina nelabu dūšu. Vai mans tēvocis neko nav atbildējis?

-    Nē, mestrs atbildēja. Arī no jūsu tēva Paikā nav nekādu ziņu.

-    Sūti vēl putnus.

-    Tas neko nedos. Līdz tam laikam, kad tie nonāks līdz…

-    Sūti tos! Ar rokas vēzienu aizlidinājis ēdiena paplāti, viņš atgrūda sāņus segas un piecēlās no Neda Stārka gultas kails un pārskaities. Vai arī tu vēlies, lai es mirtu? Kā tur ir, Lūvin? Runā taisnību.

Mazais, sirmais vīrs nelikās nobijies. Mans ordenis kalpo.

-    Jā, bet kam?

-     Karaļvalstij, mestrs Lūvins atbildēja, un Ziemmalai. Teon, reiz es jums mācīju skaitīt un lasīt, es jums mācīju vēsturi un kara zinības. Un būtu iemācījis vēl daudz ko citu, ja vien jūs būtu gribējis mācīties. Es neapgalvošu, ka izjūtu pret jums milzu mīlestību, nē, bet es arī nespēju jūs ienīst. Un, pat ja ienīstu, tikmēr, kamēr Ziemmala ir jūsu rokās, mans zvērests liek dot jums padomus. Un šobrīd mans padoms ir padoties.

Teons pieliecās, lai paceltu zemē nomesto apmetni, nopurināja no tā meldrus un uzmeta plecos. "Nodedzināšu, visu nodedzināšu. Man tikai vajag tīras drānas. Kur ir Vekss? Es netaisos mirt netīrās drēbēs."

-     Jums nav ne mazāko izredžu noturēt cietoksni, mestrs turpināja. Ja jūsu tēvs grasitos sūtīt papildspēkus, viņš to jau būtu izdarījis. Viņam vairāk rūp šaurā jūra. Kauja par ziemeļiem tiks izcīnīta Keilinas pils drupās.

-    Iespējams, noteica Teons. Un tikmēr, kamēr Ziemmala ir manās rokās, sīrs Rodrīks un Stārka karogneši nevar doties uz dienvidiem, lai uzbruktu tēvocim no aizmugures. "Kara zinībās es nemaz neesmu tik neaptēsts, kā tev liekas, večukiņ." Cietoksnī ir gana pārtikas, lai vajadzības gadījumā es izturētu gadu ilgu aplenkumu.

-    Nekāda aplenkuma nebūs. Iespējams, viņi pakavēsies dienu vai divas, sagatavojot kāpnes un piesienot āķiem virves. Bet drīz vien viņi tiks pāri jūsu mūriem simt vietās vienlaicīgi. Varbūt jums izdosies kādu brīdi noturēt pili, bet cietoksnis kritīs stundas laikā. Jums būtu labāk atvērt cietokšņa vārtus un lūgt…

-    …žēlastību? Es zinu, kādu žēlastību saņemšu no viņiem.

-    Tā ir vienīgā iespēja.

-    Es esmu dzelzī dzimušais, Teons atgādināja mestram. Es radu pats savas iespējas. Kādu izvēli viņi man ir atstājuši? Nē, neatbildi, esmu atklausījies tavus padomus. Ej nosūti putnus, kā es tev pavēlēju, un pasaki Lorenam, ka vēlos viņu redzēt. Un atsūti arī Veksu. Es gribu, lai viņš nospodrina manu bruņukreklu. Garnizonam pulcēties pagalmā.

Pirmajā mirklī viņam likās, ka mestrs nepaklausīs. Taču galu galā Lūvins stīvi paklanījās. Kā pavēlat.

Pagalmā sapulcējās nožēlojami neliela saujiņa cilvēku: dzelzsvīru skaits bija mazs, bet pagalms liels. Ziemeļnieki būs pie mūsu mūriem, kad satumsīs, viņš pavēstīja savējiem. Sīrs Rodrīks Kasels un visi valdnieki, kas atsaukušies viņa aicinājumam. Es nebēgšu no viņiem. Es ieņēmu šo pili un grasos to noturēt, lai dzīvotu vai mirtu kā Ziemmalas princis. Taču es nepavēlēšu nevienam mirt kopā ar mani. Ja kāds no jums dosies projām tagad, pirms cietoksni ir sasnieguši sīrs Rodrīka galvenie spēki, jums ir iespēja izglābties. Viņš izvilka no maksts zobenu un novilka zemē svītru. Tie, kuri paliks un cīnīsies, speriet soli uz priekšu!

Neviens nebilda ne vārda. Vīri stāvēja bruņās, kažokādās un miecētās ādas kamzoļos, it kā būtu izcirsti no akmens. Daži saskatījās. Urzens pamīņājās. Dīks Hārlovs nokremšļojās un nospļāvās. Vējš sabužināja Endehāra garos, gaišos matus.

Teons jutās tā, it kā slīktu. "Par ko gan es esmu pārsteigts?" viņš nevarīgi nodomāja. Tēvs viņu bija pametis, tēvoči, māsa… pat nolāpītais radījums Smirdis viņu bija pametis. Kāpēc lai viņa vīri būtu uzticamāki? Te neko nevarēja ne piebilst, ne darīt. Teonam atlika vien stāvēt zem milzīgajiem, pelēkajiem mūriem un baltajām, skarbajām debesīm ar zobenu rokā un gaidīt, gaidīt…

Pirmais svītrai pārkāpa Vekss. Trīs žigli soļi un zēns sašķiebies stāvēja viņa pusē. Kā nokaunināts viņam viebdamies sekoja Melnais Lorens. Vai vēl kāds? Teons uzstājīgi vaicāja. Uz priekšu panācās Sarkanais Rolfs. Kroms. Verlāgs. Tīmors un viņa brāļi. Sirdzējs Ulfs. Harags Aituzaglis. Četri Hārlovi un divi Botliji. Beidzamais bija Keneds Valis. Pavisam kopā septiņpadsmit.

Urzens palika starp tiem, kas nepakustējās, tāpat Stīgs un visi desmit vīri, kurus no Dziļmeža pilskalna bija atvedusi Aša. Tad nu ejiet, Teons noteica. Skrieniet pie manas māsas. Viņa jūs sagaidīs atplestām rokām, par to es nešaubos.

Stīgām vismaz pietika godaprāta izskatīties nokauninātam. Pārējie devās projām, nebilduši ne vārda. Teons pagriezās pret tiem septiņpadsmit, kuri bija palikuši. Atpakaļ uz mūriem. Ja dievi mūs saudzēs, es atcerēšos jūs visus.

Pārējie jau bija aizgājuši, bet Melnais Lorens vēl kavējās. Tikko sāksies kauja, cietokšņa ļaudis mums uzbruks.

-    Zinu. Ko tu iesaki man darīt?

-    Izlikt viņus aiz mūriem, Lorens atbildēja. Visus.

Teons papurināja galvu. Vai cilpa ir kārtībā?

-    Ir gan. Vai grasāties to izmantot?

-    Vai zini kādu labāku paņēmienu?

-    Zinu gan. Es paņemšu cirvi un nostāšos uz paceļamā tilta. Lai viņi mēģina tikt man garām. Pa vienam, pa diviem, pa trijiem, tam nav nozīmes. Pāri grāvim neviens netiks, kamēr vien es elpoju.

"Viņš taisās mirt," Teons saprata. "Viņam nevajag uzvaru, viņam vajag dziesmas cienīgu galu." Mēs liksim lietā virvi.

-     Kā teiksiet, Lorens atbildēja, bet viņa acīs bija skaidri redzams nicinājums.

Vekss palīdzēja Teonam saģērbties kaujai. Zem melnā kamzoļa un zeltītās mantijas viņš pavilka labi saeļļotu bruņukreklu, bet zem bruņām miecētas ādas kārtu. Ietērpies bruņās un paņēmis ieročus, Teons uzkāpa sargtornī, kas slējās vietā, kur sadūrās austrumu un dienvidu siena, lai palūkotos uz likteni, kas viņu gaidīja. Ziemeļnieki sadalījās mazākās vienībās, lai ielenktu cietoksni. Bija grūti novērtēt to kopskaitu. Viņiem bija vismaz tūkstotis viru, varbūt pat visi divi. Pret septiņpadsmit. Aplencēji bija sagādājuši ari katapultas un "skorpionus". Teons nemanīja, ka pa Karaļceļu šurp grabētu aplenkuma torņi, taču Vilkumežā koku netrūka, tāpēc tos varēja viegli uzcelt vajadzīgajā skaitā.

Teons ņēma talkā mestra Lūvina mīriešu tālskati, lai izpētītu ienaidnieka karogus. Lai kur viņš vērsa skatienu, visur drosmīgi plīvoja Servīnu kara cirvis, manīja arī Tolhārta kokus un Baltās ostas nāras. Retāk varēja ieraudzīt Flintu un Kārstārku ģerboņus. Pāris vietās viņš saskatīja Hornvudu alni. "Taču ne Gloveru, jo Aša par viņiem parūpējās, nedz arī Boltonu no Dredfortas vai Amberu no pašas Mūra pakājes." Tiesa, viņu klātbūtne nebija nepieciešama. Drīz vien parādījās jaunais Klejs Servīns ar miera karogu gara kāta galā, lai paziņotu, ka sīrs Rodrīks Kasels vēloties pārspriest padošanās noteikumus ar Teonu Pārbēdzēju.

"Pārbēdzējs". Šis vārds skanēja rūgti kā žults. Viņš atcerējās, ka uz Paiku bija devies, lai vestu tēva karakuģus pret Lanisportu. Es tūlīt iznākšu pa vārtiem, viņš nokliedza lejup. Vienatnē.

Melnajam Lorenam tā nelikās laba doma. Tikai asinis var nomazgāt asinis, viņš sacīja. Bruņinieki var ievērot pamieru ar citiem bruņiniekiem, taču viņi nebūs tik piesardzīgi par savu godu, kad darīšana ar tiem, kurus viņi uzskata par noziedzniekiem.

Teons saspurojās. Es esmu Ziemmalas princis un Dzelzs salu troņa mantinieks. Tagad ej, sameklē meiteni un izdari to, ko tev liku.

Melnais Lorens uzmeta viņam slepkavniecisku skatienu. Jā, princi.

"Arī viņš ir pret mani," Teons aptvēra. Pēdējā laikā viņam šķita, ka pat Ziemmalas akmeņi viņu ienīst. "Ja es miršu, es miršu visu pamests, bez draugiem." Kādu gan citu izvēli liktenis viņam atstāja kā vien izdzīvot?

Uzlicis kroni galvā, viņš aizjāja līdz vārtu ēkai. Sieviete cēla no akas ūdens spaini, un pavārs Geidžs stāvēja virtuves durvīs. Viņi slēpa savu ienaidu aiz drūmiem vaibstiem un akmenscietām bezemociju sejām, taču Teons to tik un tā juta.

Kad nolaida paceļamo tiltu, pāri grāvim pārskrēja dzestra vēja brāzma. Tās pieskāriens lika Teonam nodrebēt. "Tas ir tikai aukstums, nekas vairāk," viņš sev sacīja, "drebuļi, ne trīsas. Pat drosmīgus vīrus reizēm māc drebuļi." Izjādams zem vārtu režģa pāri paceļamajam tiltam, viņš devās vējam tieši zobos. Atvērās ārējie vārti, lai izlaistu viņu no cietokšņa. Kad jaunais Grejdžojs parādījās no mūru aizsega, viņš varēja sajust, kā no tukšajiem redzokļiem, kur reiz bijušas acis, viņu vēro nogalinātie zēni.

Sīrs Rodrīks gaidīja laukumā, kurā parasti notika gadatirgi, sēdēdams sava dābolainā zirga mugurā. Blakus viņam vējā, jaunā Kleja Servīna turētā karogkāta galā, plīvoja Stārku dižvilks. Laukumā viņi bija vieni, taču Teons manīja loka šāvējus uz apkārtējo namu jumtiem, šķēpnešus pa labi, bet pa kreisi dlžājās jātnieku rinda zem Manderliju nama nāras un trijžubura karoga. "Viņi visi vēlas, lai es mirtu." Daži bija puikas, ar kuriem kopā viņš bija dzēris, spēlējis kauliņus un pat gājis meitās, bet tas Teonu neglābtu, ja viņš kristu to rokās.

-   SIr Rodrīk. Grejdžojs pievilka pavadu un apturēja zirgu. Man ir ļoti žēl, ka esam spiesti tikties kā ienaidnieki.

-    Man ir ļoti žēl, ka nāksies vēl kādu bridi nogaidīt, pirms varēšu pakārt tevi, vecais bruņinieks nospļāvās uz dubļainās zemes un piebilda, Teon Pārbēdzēj.

-    Es esmu Paikas Grejdžojs, Teons atgādināja. Apmetnis, kurā mani ietina tēvs pēc dzimšanas, bija iezīmēts ar kalmāru, ne ar dižvilku.

-    Desmit gadu tu biji Stārku aizbildnībā.

-    Kā ķīlnieks un gūsteknis.

-    Tad, iespējams, valdniekam Edardam vajadzēja turēt tevi pieķēdētu pie sienas pazemē. Viņš tevi uzaudzināja starp paša dēliem, mazākos no kuriem tu tagad esi nokāvis. Man par nebeidzamu kaunu es tevi apmācīju karamākslās. Ja būtu zinājis, kā tu rīkosies, es būtu iedūris zobenu tev vēderā, nevis ielicis rokā.

-    Es ierados, lai vestu sarunas, ne paciestu apvainojumus. Saki, kas tev, sirmgalvi, jāsaka. Ko tu vēlies no manis?

-    Tikai divas lietas, vecais bruņinieks atbildēja. Ziemmalu un tavu dzīvību. Pavēli saviem vīriem atvērt vārtus un nolikt ieročus. Tie, kuri nepiedalījās bērnu slepkavošanā, varēs iet, bet pār tevi tiesu spriedīs karalis Robs. Lai dievi tev žēlīgi, kad viņš atgriezīsies.

-    Robs nekad vairs neredzēs Ziemmalu, Teons apsolīja. Viņu sakaus pie Keilinas pils, kur pēdējo desmittūkstoš gadu laikā ir iznīcinātas visas dienvidnieku armijas. Ziemeļi, sīr, ir mūsu rokās.

-    Jūsu rokās ir trīs cietokšņi, sīrs Rodrīks atbildēja, un šo, Pārbēdzēj, es grasos atgūt.

Teons palaida apvainojumu gar ausīm. Mani noteikumi ir šādi. Jūsu spēkiem līdz vakaram ir jāizklīst. Tie, kas zvērēs uzticību Belonam Grejdžojam kā viņu karalim un man kā Ziemmalas princim, saglabās savas tiesības un īpašumus, un mēs pret viņiem nevērsīsimies. Tie, kas nepakļausies, tiks iznīcināti.

-    Vai tu, Grejdžoj, esi zaudējis prātu? Jaunais Servīns nespēja noticēt tam, ko tik tikko bija dzirdējis.

Sīrs Rodrīks papurināja galvu. Tikai uzpūtīgs, puis. Baidos, ka Teons vienmēr ir bijis pārāk augstās domās par sevi. Vecais vīrs norādīja ar pirkstu uz jauno Grejdžoju. Nedomāju, ka man ir jāgaida, kamēr Robs izlauzīsies pāri Kaklam, lai tiktu galā ar tādiem kā tu. Man ir gandrīz divi tūkstoši vīru… un, ja runas ir puslīdz patiesas, tev nav vairāk par pieciem desmitiem.

"Septiņpadsmit īstenībā." Teons piespieda sevi pasmaidīt. Man ir kas labāks par vīriem. Un viņš pacēla virs galvas dūri tā bija zīme, ko gaidīja Melnais Lorens.

Ziemmalas mūri bija Grejdžojam aiz muguras, bet sīrs Rodrīks skatījās tieši uz tiem, tāpēc viņš nevarēja neredzēt tur notiekošo. Teons vēroja vecā bruņinieka seju. Kad Kasela zods zem stīvajām, baltajām ūsām nodrebēja, jauneklis zināja, ko vecais vīrs redz. "Viņš nav pārsteigts," Teons skumīgi nodomāja, "bet nobijies gan."

-    Tas ir gļēvi, sīrs Rodrīks sacīja. Tā izmantot bērnu… tas ir nožēlojami.

-   Ak, es to lieliski zinu, Teons atbildēja. Tas ir saldais ēdiens, ko es pats esmu nobaudījis, vai varbūt tu esi to aizmirsis? Man bija desmit gadu, kad mani aizveda no tēva mājām, lai nodrošinātos, ka viņš vairs nedumposies.

-   Tas nav viens un tas pats!

Teona sejā nenoraustījās ne vaibsts. Tiesa, virve ap manu kaklu nebija vīta no kaņepājiem, tomēr es to jutu tik un tā. Un tā žņaudza mani, sīr Rodrīk. Žņaudza neticami cieši. Līdz šim viņš to nekad nebija sapratis, bet tagad, kad vārdi paši pārslīdēja viņam pār lūpām, viņš saprata to patiesumu.

-   Tev nekad netika nodarīts nekas ļauns.

-    Un arī tavai Betai nenokritīs ne matiņš no galvas, ja vien tu…

Sīrs Rodrīks neļāva viņam pabeigt teikumu. Odze, bruņinieks sacīja, sejai aiz sirmajām ūsām dusmās piesarkstot koši sarkanai. Es devu tev, Pārbēdzēj, iespēju izglābt savus vīrus un mirt ar kaut kripatiņu goda. Man vajadzēja zināt, ka tas ir pārāk daudz prasīts no bērnu slepkavas. Bruņinieka roka uzgūlās zobena spalam. Man vajadzētu nogalināt tevi šeit un tagad, lai apturētu tavus melus un krāpšanos uz mūžīgiem laikiem.

Teons nebaidījās no drebelīga večuka, bet loka šāvēji un bruņinieku pulks bija kas cits. Ja tiktu izvilkti zobeni, viņa izredzes aizkļūt atpakaļ līdz pilij dzīvam būtu stipri niecīgas. Pārkāp savu zvērestu un nogalini mani, un tu redzēsi, kā tava mazā Beta izbeidz dzīvi virves galā.

SIra Rodrīka pirkstu kauliņi bija balti no saspringuma, taču pēc mirkļa viņš noņēma plaukstu no zobena spala. Patiesi, es esmu nodzīvojis pārāk ilgi.

-    Nevaru tam nepiekrist, sīr. Vai tu pieņemsi manus noteikumus?

-    Man ir pienākums valdnieces Ketlinas un Stārku nama priekšā.

-    Un kā ar tavu namu? Beta ir beidzamā tavu asiņu mantiniece.

Vecais bruņinieks izslējās taisnāk. Es piedāvāju sevi pašu manas

meitas vietā. Atbrīvo viņu, un es došos tev līdzi kā ķīlnieks. Ziemmalas komandantam vajadzētu būt vairāk vērtam nekā bērnam.

-     Tikai ne man. "Cēls žests, vecais, bet es neesmu tik liels muļķis."Un, varu saderēt, ari ne valdniekam Manderlijam vai Leobaldam Tolhārtam. "Tava krunkainā āda viņiem nav vairāk vērta par jebkura cita vira ādu."Nē, es paturēšu meiteni… un rūpēšos, lai viņa būtu drošībā, vismaz tik ilgi, kamēr tu darīsi to, ko es pavēlēšu. Viņas dzīvība ir tavās rokas.

-     Lai dievi ir žēlīgi, Teon, kā tu vari tā rīkoties? Tu zini, ka man ir jāuzbrūk, es esmu zvērējis…

-    Ja, rietot saulei, tavi pulki vēl arvien būs manu vārtu priekšā ar ieročiem rokās, Beta tiks pakārta, Teons noskaldīja. Nākamais ķīlnieks sekos viņai kapā līdz ar saullēktu, un vēl viens, rītvakar rietot saulei. Katrs saullēkts un katrs saulriets nozīmēs vienu nāvi, līdz jūs aizvāksieties. Man ķīlnieku netrūkst. Negaidīdams atbildi, viņš aprāva apkārt Smaidīgo un lēnā solī jāja atpakaļ uz cietoksni. Tad doma par loka šāvējiem viņam aiz muguras lika paskubināt zirgu vieglā riksī. No pīķiem viņu vēroja mazās galviņas, to darvas klātās sejiņas ar novilkto ādu ar katru soli kļuva arvien lielākas un lielākas. Starp abiem pīķiem ar cilpu kaklā stāvēja mazā Beta Kasela un raudāja. Teons iecirta piešus Smaidīgajam sānos un laidās kārtīgos auļos. Drīz vien zirga pakavi pārrībēja pāri paceļamajam tiltam kā bungu rībieni.

Pagalmā viņš nokāpa no zirga un atdeva pavadu Veksam. Tas varētu viņus aizkavēt, viņš sacīja Melnajam Lorenam. Mēs to zināsim, kad pienāks saulriets. Tikmēr ieved skuķi cietoksnī un ieslēdz kādā drošā vietā. Zem ādas, tērauda un vilnas kārtām Teons bija pamatīgi nosvīdis. Man vajadzēs kausu vīna. Vai, vēl labāk, vīna mucu.

Neda Stārka guļamistabā bija iekurta uguns. Teons apsēdās pie kamīna un piepildīja kausu ar biezu sarkanvīnu no pils pagrabiem. Dzēriens bija tikpat skābs kā viņa oma. "Viņi uzbruks," jauneklis drūmi prātoja, blenzdams liesmās. "Sīrs Rodrīks mīl savu meitu, tomēr viņš ir komandants un bruņinieks līdz kaulu smadzenēm." Ja cilpa būtu apmesta ap kaklu Teonam un uzbrūkošo armiju komandētu valdnieks Belons, uzbrukuma signāls jau sen būtu noskanējis, par to viņam nebija ne mazāko šaubu. Viņam vajadzēja pateikties dieviem, ka sīrs Rodrīks nebija dzimis Dzelzs salās. Zaļo līdzenumu ļaudis bija radīti no maigākas matērijas, lai gan jauneklis nebija pārliecināts, vai tā izrādīsies gana maiga.

Ja vecais vīrs tomēr dos pavēli uzbrukt cietoksnim, Ziemmala kritīs. Šajā ziņā Teonam nebija nekādu ilūziju. Viņa septiņpadsmit vīri varēja nogalināt trīs, četras, piecas reizes vairāk uzbrucēju, taču galu galā viņus vienkārši nomāktu pārspēks.

Teons vērās liesmās pāri vīna kausa malai, drūmi prātodams par visa notiekošā netaisnīgumu. Es jāju blakus Robam Stārkam Čukstu mežā, viņš nomurmināja. Tonakt viņš bija nobijies, taču ne tā, kā tagad. Viena lieta bija doties kaujā, draugu pulkā, bet gluži kas cits bija iet bojā vienatnē un visu ienīstam. "Žēlastību," viņš izmisis domāja.

Vīns nesniedza nekādu mierinājumu, tāpēc Teons aizsūtīja Veksu atnest loku un pats devās uz veco iekšējo pagalmu. Tur viņš stāvēja, raidīdams bultu pēc bultas šaušanas mērķos, līdz pleci smeldza un pirksti bija noberzti jēli. Teons apstājās tikai uz brīdi, kamēr izvilka bultas no mērķiem, lai atkal ķertos pie šaušanas. "Ar šo loku es izglābu Brenam dzīvību," viņš sev atgādināja. "Kaut tas man palīdzētu izglābt arī savējo." Sievietes nāca uz aku, bet ilgi tur nekavējās. Lai arī ko viņas saskatīja Teona sejā, tas lika visām kā vienai steigties projām.

Viņam aiz muguras slējās pussabrukušais tornis, kura ugunsgrēkā pirms daudziem gadiem sabrukusi virsotne atgādināja zobainu kroni. Saulei ritot pāri debesjumam, tā ēna slīdēja pa zemi, pakāpeniski izstiepdamās, līdz tās melnā roka sasniedza Teonu Grejdžoju. Kad saule apspīdēja mūri, jaunekli pilnībā pārklāja ēna. "Ja es pakāršu meiteni, ziemeļnieki uzreiz uzbruks," viņš sprieda, raidot mērķī kārtējo bultu. "Ja es nepakāršu, viņi sapratīs, ka mani draudi ir tukši." No viņa loka aizlidoja vēl viena šautra. "Man nav citu iespēju, vienkārši, nav."

-     Ja tev būtu kāds simts tikpat labu loka šāvēju, tev būtu izredzes noturēt cietoksni, atskanēja klusa balss.

Jauneklis pagriezās un sev aiz muguras ieraudzīja mestru Lūvinu. Ej projām, Teons noteica. Man ir apriebušies tavi padomi.

-    Tāpat kā paša dzīve? Vai arī tā jums, princi, ir apriebusies?

Teons pacēla loku. Vēl viens vārds, un es ietriekšu šo bultu tev sirdī.

-    Tu to nedarīsi.

Teons uzvilka loku, pieskardamies ar pelēkajām zosu spalvām pie vaiga. Vēlies noslēgt derības?

-    Es, Teon, esmu jūsu pēdējā cerība.

"Man nav cerību," jauneklis nodomāja. Taču viņš nolaida loku par pirksta tiesu zemāk un noteica: Es nebēgšu.

-    Es nerunāju par bēgšanu. Iestājieties melnajos brāļos.

-    Naktssardzē? Teons ļāva lokam lēnām atslābt un pavērsa bultu pret zemi.

-    Sīrs Rodrīks visu dzīvi ir kalpojis Stārku namam, un Stārku nams vienmēr ir labvēlīgi izturējies pret Sardzi. Viņš jums neliegs šo iespēju. Atveriet vārtus, nolieciet ieročus, pieņemiet viņa nosacījumus tad Kaselam jāļauj jums doties uz Mūri.

Naktssardzes brālis. Tas nozīmēja, ka viņam nekad nebūs kroņa, nebūs dēlu, nebūs sievas… tomēr tas nozīmēja dzīvi, un godpilnu dzīvi. Pat Neda Stārka brālis bija izvēlējies Mūri, tāpat arī Džons Sniegs.

"Kad noplēsīšu kalmārus no apģērbiem, man būs daudz melnu drēbju. Pat mans zirgs ir melns. Es Sardzē varētu uzkalpoties tīri augstu kļūt par izlūku vadoni, ļoti iespējams, pat par augsto komandieri. Lai Aša patur savas nolāpītās salas, tās ir tikpat nedzīvas kā viņa pati. Ja es kalpotu Austrumsardzē, es varētu kļūt par kuģa kapteini, bet medīšana aiz Mūra esot labu labā. Kas attiecas uz sievišķiem, kura gan mežoņu meiča nevēlēsies princi savā gultā?" Teona sejā iezagās lēns smaids. "Tos, kuri apvelk melnu, vairs nesauc par pārbēdzējiem. Es būšu vienlīdzīgs ar jebkuru citu…"

-    PRINCI TEON! Pēkšņs kliedziens pārtrauca viņa nomoda sapni. Pāri pagalmam lēkšoja Kroms. Ziemeļnieki…

Viņu pārņēma nelāga draudu sajūta. Viņi uzbrūk?

Mestrs Lūvins satvēra Teona roku. Vēl ir laiks. Paceliet miera karogu…

-    Viņi cīnās savā starpā, Kroms pārtrauca mestru. Vispirms parādījās krietns pulks vīru, vairāki simti. No sākuma viņi tā kā grasījās pievienoties aplencējiem. Bet pēc tam jaunpienācēji uzbruka viņiem!

-    Vai tā ir Aša? Vai tomēr māsa būtu ieradusies, lai glābtu Teonu?

Taču Kroms papurināja galvu. Nē. Tie ir ziemeļnieki, kā es jums

saku. Ar asiņainu vīru uz karoga.

Dredfortas nodīrātais vīrs. Teons atcerējās, ka Smirdis pirms krišanas gūstā bija kalpojis Boltonu Bastardam. Bija grūti noticēt, ka tādam briesmonim būtu izdevies pārliecināt Boltonus lauzt uzticības zvērestu, bet nekādi citādi viņš to nespēja izskaidrot. Man tas jāredz pašam, Teons sacīja.

Mestrs Lūvins steidzās Grejdžojam pa pēdām. Kad viņi sasniedza mūra augšu, tirgus laukums aiz vārtiem bija nosēts ar kritušiem vīriem un mirstošiem zirgiem. Nekādus kaujas formējumus nemanīja, tikai virpuļojošu karogu un ieroču haosu. Aukstajā rudens gaisā skanēja kliedzieni un vaidi. Sīram Rodrīkam bija skaitlisks pārsvars, taču Dredfortas vīriem likās esam drosmīgāks komandieris, turklāt tiem bija izdevies pārsteigt aplencējus nesagatavotus. Teons vēroja, kā dredfortieši uzbrūk, tad apgriež zirgus un atkal uzbrūk, skaldīdami skaita ziņā pārākos pretinieka spēkus ik reizi, kad tie mēģināja starp ēkām izveidot kaujas ierindu. Dzelzs cirvju triecieni pret ozolkoka vairogiem blīkšķēja pat skaļāk par sakropļota zirga baiso zviegšanu. Grejdžojs pamanīja, ka deg iebrauktuve.

Līdzās viņam parādījās Melnais Lorens un brīdi stāvēja klusēdams. Saule bija nolaidusies zemu rietumos, iekrāsodama laukus un mājas blāzmojoši sarkanā krāsā. Mūru virsotni sasniedza spalgs, drebelīgs sāpju kliedziens, bet aiz degošajām mājām atskanēja kaujas rags. Teons vēroja, kā kāds ievainots vīrs, pēdējiem spēkiem pārvarot sāpes un cenšoties sasniegt aku tirgus laukuma vidū, vilkās pāri pagalmam, izsmērēdams dubļos dzīvības asinis. Viņš nomira, pirms sasniedza mērķi. Kritušais bija tērpies ādas kamzolī un koniskā pusķiverē, taču uz viņa apģērba nemanīja ģerboni, kas ļautu noteikt, kurā pusē viņš bija cīnījies.

Zilganajā krēslā kopā ar vakara zvaigznēm parādījās arī vārnas. Dotraki tic, ka zvaigznes ir bezbailīgu kritušo gari, Teons noteica. To viņam pirms daudziem gadiem bija stāstījis mestrs Lūvins.

-    Dotraki?

-    Zirgu pavēlnieki šaurās jūras otrā krastā.

-    Ak tie. Melnais Lorens saviebās bārdā. Mežoņi tic visādām glupībām.

Naktij satumstot un dūmiem pārklājot kaujas lauku, kļuva arvien grūtāk saskatīt, kas notika lejā, taču tērauda šķinda pamazām apklusa, bet kliedzienu un kaujas ragu vietu ieņēma vaidi un žēlas vaimanas. Galu galā no vēja dzītajiem dūmiem izjāja kavalēristu kolonna. Tās priekšgalā bija bruņinieks tumšās bruņās. Viņa apaļā bruņucepure blāzmoja drūmi sarkanā krāsā un blāvi sārtais apmetnis plīvoja aiz muguras. Pie galvenajiem vārtiem jātnieks apturēja zirgu, un viens no viņa vīriem uzsauca, lai atverot cietokšņa vārtus.

-    Vai jūs esat draugi vai ienaidnieki? Melnais Lorens vaicāja.

-    Vai tad ienaidnieki būtu sagādājuši jums tik jaukas dāvanas? Vīrs sarkanajā bruņucepurē pamāja ar roku, un vīri vārtu priekšā nometa trīs līķus. Kāds pavicināja lāpu virs ķermeņiem, lai cietokšņa aizstāvji uz mūriem varētu redzēt mirušo sejas.

-    Vecais komandants, pazina Melnais Lorens.

-    Ar Leobaldu Tolhārtu un Kleju Servīnu. Jaunajam pavēlniekam bulta bija trāpījusi acī, un sīrs Rodrīks bija zaudējis kreiso roku pie elkoņa. No mestra Lūvina mutes atskanēja bezvārdu vilšanās vaids, tad viņš novērsās no tikko redzētā un nokrita uz ceļiem, sākdams vemt.

-    Milzīgā Manderliju cūka izrādījās pārāk gļēva, lai pamestu Baltās ostas mūrus, citādi mēs būtu atstiepuši arī viņu, nokliedzās vīrs sarkanajā bruņucepurē.

"Es esmu glābts," Teons nodomāja. "Tad kāpēc mani ir pārņēmusi šī tukšuma sajūta?" Šī taču bija uzvara, salda uzvara, glābiņš, par kuru viņš bija skaitījis lūgšanas. Viņš paskatījās uz mestru Lūvinu. "Ja iedomājas, ka es gandrīz padevos un iestājos Naktssardzē…"

-     Atveriet vārtus mūsu draugiem. Iespējams, šonakt Teons spēs aizmigt, nebaidoties no tā, ko redzēs sapņos.

Dredfortas vīri šķērsoja grāvi un pa iekšējiem vārtiem iejāja cietoksnī. Teons kopā ar Melno Lorenu un mestru Lūvinu nokāpa no mūriem, lai sagaidītu viņus pagalmā. No nedaudzo pīķu smailēm nokarājās gaiši sarkani vimpeļi, bet vairums vīru bija bruņojušies ar kaujas cirvjiem un divroku zobeniem. Daudzi vairogi bija sakapāti teju skalos. Cik vīrus jūs zaudējāt? Teons vaicāja vīram sarkanajā bruņucepurē, kad bruņinieks nokāpa no segliem.

-    Divus vai trīs desmitus. Lāpas mestā gaisma uzplaiksnīja tur, kur ķiveres sejsegam bija nosista emaljas lauska. Gan bruņucepure, gan kakla bruņas bija izkaltas nodīrāta un asiņaina vīra sejas un plecu veidolā, ar klusā ciešanu kaucienā pavērtu muti.

-    Sīram Rodrīkam bija piecreiz vairāk vīru.

-     Tiesa, bet viņš noturēja mūs par draugiem. Izplatīta kļūme. Kad vecais muļķis padeva man plaukstu, es nocirtu viņam pusi rokas. Tad ļāvu viņam ieskatīties manā sejā. Vīrs paņēma bruņucepuri abās rokās un nocēla to no galvas, lai pēc tam pasistu padusē.

-     Smirdi, Teons satraukti iesaucās. "Kā gan kalps ir ticis pie tik smalkām bruņām?"

Vīrs iesmējās. Tas nabags ir miris. Viņš paspēra soli tuvāk. Pie visa vainīgs bija skuķis. Ja šī nebūtu aizskrējusi tik tālu, viņa zirgs nebūtu savainojis kāju un sācis klibot un, iespējams, mums būtu izdevies aizbēgt. Kad pamanīju jātniekus, es viņam atdevu savu zirgu. Tobrīd es jau biju nodarījis ar mūsu meiču visu, ko gribēju, bet viņam tās patika, kamēr vēl siltas. Man nācās novilkt Smirdi no skuķa un iespiest šim rokās savas drēbes teļādas zābakus un samta kamzoli, sudrabā kalto zobena siksnu, pat manu sabuļādu apmetni. "Jāj uz Dredfortu," es viņam piekodināju, sapulcini visus, ko vien spēj. Ņem manu zirgu, tas ir ātrāks, un, te būs gredzens, ko tēvs man savulaik dāvāja, tad viņi zinās, ka tu runā manā vārdā." Viņš gluži labi zināja, ka labāk man neuzdot jautājumus. Kad vajātāji iešāva viņam mugurā bultu, es jau biju nosmērējies ar skuķa ķeskām un ietinies sava drauga skrandās. Viņi varēja mani tik un tā pakārt, tomēr tā bija vienīgā iespēja, kuru tobrīd saskatīju. Viņš nobrauca ar plaukstas virspusi pār muti. Un tagad, manu mīļo princi, jūs man solījāt sievieti, ja es atvedīšu divsimt vīru. Redziet, es atvedu trīsreiz vairāk, turklāt ne jau kaut kādus zaļus puišeļus vai laukus, bet mana tēva garnizonu.

Teons bija devis vārdu. Tagad bija muļķīgi liegties. "Samaksā viņam prasīto un izrēķinies ar viņu pēc tam." Harag, Grejdžojs uzsauca, aizej uz suņu mītni un atved Pallu…

-    Remzijam. Tuklajās lūpās rotājās smaids, bet neticami gaišajās acīs to nemanīja. Mana sieva, pirms nebija apēdusi savus pirkstus, sauca mani par Sniegu, bet es dodu priekšroku Boltona vārdam. Smaids viņa sejā sašķobījās. Tātad jūs man par visu, ko esmu paveicis, piedāvājat suņu skuķi, vai es pareizi saprotu?

Bruņinieka balsī ieskanējās tonis, kas Teonam nepavisam nepatika, tāpat kā nepatika nicīgie skatieni, ar kuriem viņu apveltīja Dredfortas vīri. Viņa bija tā, kas tika apsolīta.

-   Viņa smird pēc suņu sūdiem. Zini, man pietiek visādas smirdoņas. Manuprāt, es došu priekšroku tavai piegulētājai. Kā tu viņu sauc? Ķīra?

-    Vai tu esi traks? Teons pikti iesaucās. Es likšu tevi…

Bastarda sitiens ar plaukstas virspusi trāpīja viņam tieši sejā, un Te-

ona vaigakauls ar šķebinošu krakšķi sašķīda zem kaltā tērauda. Pasaule pagaisa sarkanā sāpju rēcienā.

Pēc mirkļa Teons attapās, notriekts zemē. Viņš apvēlās uz vēdera un norija asiņu malku. "Aizveriet vārtus!" viņš mēģināja iesaukties, bet bija jau par vēlu. Dredfortas vīri bija nodūruši Sarkano Rolfu un Kenedu, bet pa vārtiem turpināja plūst iekšā bruņukreklu un griezīgu zobenu straume. Teonam ausīs zvanīja, un apkārt plosījās tīrās šausmas. Melnais

Lorens bija izrāvis zobenu, taču četri pretinieki lika viņam atkāpties. Grejdžojs redzēja, kā, bēgot uz Lielo zāli, Ulfs saļimst ar arbaleta šautru vēderā. Mestrs Lūvins mēģināja viņam palīdzēt, kad bruņinieks zirga mugurā ietrieca šķēpu vecajam vīram starp lāpstiņām, tad pagriezās, lai samītu savu upuri zem pakaviem. Cits dredfortietis sagrieza lāpu ap galvu un tad uzsvieda to uz staļļu lubiņu jumta. "Pietaupiet man Frejus," ieaurojās Bastards, kad augšup debesīs rēkdamas uzšāvās liesmas, un nodedziniet visu pārējo. Nodedziniet, nodedziniet visu.

Pēdējais, ko Teons Grejdžojs redzēja, bija Smaidīgais, kurš, izlauzies no degošajiem staļļiem, krēpēm liesmojot izmisīgi zviedza un slējās pakaļkājās…

TĪRIONS

Viņš sapņoja par saplaisājušiem akmens griestiem, par asiņu, sūdu un apdegušas miesas smārdu. Gaiss bija kodīgu dūmu pilns. Viņam visapkārt vaidēja un šņukstēja vīri, un laiku pa laikam telpu pāršķēla neizciešamu sāpju kliedziens. Kad Tīrions mēģināja pakustēties, viņš sajuta, ka ir pietaisījis paša guļvietu. Dūmi lika acīm asarot. "Vai es raudu?" Viņš nedrīkstēja pieļaut, lai tēvs to redzētu. Viņš bija Rūdas klinšu Lanisters. "Lauvam, man ir jābūt lauvam, man ir jādzīvo kā lauvam, jāmirst kā lauvam." Taču viņam neizturami sāpēja. Juzdamies pārāk vārgs, lai ievaidētos, viņš palika guļam savos mēslos un aizvēra acis. Kaut kur netālu kāds lādēja dievus dobjā, vienmuļā balsī. Tīrions klausījās lāstos un prātoja, vai mirst. Pēc kāda laika telpa pagaisa.

Velnēns attapās aiz pilsētas mūriem, ejot cauri bezkrāsu pasaulei. Pelēkajās debesīs, vicinot melnus spārnus, lidinājās kraukļi, un, lai kur viņš spertu soli, gaisā tūlīt uzšāvās no dzīrēm iztraucētu maitu rijēju vārnu satrakotie mākoņi. Pa melnajām puvekļu kaudzēm ložņāja balti tārpi. Vilki bija tikpat pelēki kā Klusējošās māsas; gan vieni, gan otri plēsa miesu no kritušo kauliem. Visu turnīru laukumu klāja līķi. Saule atgādināja karstu, baltu grasi, kas spīdēja pāri pelēkajai upei, un tā tecēja pāri nogrimušu kuģu apdegušajām ribām. No mirušo sārtiem debesīs vijās melnu dūmu stabi un balti, karsti pelni. "Manu roku darbs," nodomāja Tīrions Lanisters. "Viņi mira pēc manas pavēles."

Iesākumā pasaulē nebija nekādu skaņu, bet pēc kāda laika viņš sāka saklausīt mirušo klusās un baisās balsis. Tie raudāja un vaidēja, tie lūdza pārtraukt ciešanas, tie lūdza palīdzību un sauca savas mātes. Tīrions nekad nebija redzējis savu māti. Viņš gribēja Šaiju, taču viņas te nebija. Viņš gāja starp pelēkām ēnām, mēģinādams atcerēties…

Klusējošās māsas vilka nost kritušajiem bruņas un drānas. Visas spilgtās krāsas bija izbalējušas no mirušo kamzoļiem. Viņi bija tērpti baltā un pelēkā, bet viņu asinis bija melnas un kreveļainas. Tīrions vēroja, kā kailos ķermeņus paceļ aiz rokām un kājām un šūpojošos aiznes līdz sārtiem, kur tie pievienojas saviem nelaimes biedriem. Dzelžus un drānas iesvieda divu lielu, melnu zirgu vilktu balta koka ratu pēcpusē.

"Tik daudzi pagalam, tik neticami daudzi." Miroņu locekļi ļengani nokarājās, sejas vidēja atslābušas, sastingušas vai uzpūtušās no gāzēm, nepazīstamas, gandrīz necilvēciskas. Drēbes, ko māsas viņiem novilka, bija rotātas ar melnām sirdīm, pelēkiem lauvām, novītušiem ziediem un blāviem, spokainiem briežiem. Viņu bruņas bija sadauzītas un sacirstas, bruņukrekli ieplēsti vai pāršķelti. "Kāpēc gan es nogalināju viņus visus?" Reiz viņš bija to zinājis, bet tagad nespēja atcerēties.

Viņš būtu pavaicājis kādai no Klusējošajām māsām, taču tad, kad Tīrions mēģināja runāt, viņš atklāja, ka viņam nav mutes. Viņa zobus klāja gluda, līdzena āda. Šis atklājums Velnēnu pārbiedēja. Kā gan viņš dzīvos bez mutes? Viņš sāka skriet. Pilsēta bija tepat līdzās. Aiz mūriem viņš būs drošībā, projām no visiem šiem miroņiem. Viņam nebija vietas starp miroņiem. Pundurim nebija mutes, tomēr viņš bija dzīvs cilvēks. "Nē, lauva, lauva, un turklāt dzīvs." Taču tad, kad Tīrions nonāca pie pilsētas mūriem, izrādījās, ka vārti viņam ir slēgti.

Kad Velnēns atkal pamodās, apkārt valdīja tumsa. Sākumā viņš neko neredzēja, bet pēc kāda laiciņa ap viņu iezīmējās izplūdis gultas apveids. Aizkari bija aizvilkti, taču Tīrions spēja saskatīt kokgriezumiem rotāto gultas balstu līnijas un baldahīna nokārušos samta vēderu virs galvas. Zem sevis viņš juta pēļa paļāvīgo mīkstumu, bet spilvens zem galvas bija pildīts ar zosu dūnām. "Manis paša gulta, es esmu savā gultā, savā guļamistabā."

Aiz baldahīna aizkariem zem kažokādu un segu kalna bija silti. Viņš svīda. "Drudzis," Tīrions apdullis nodomāja. Velnēns jutās neticami vārgs, un, kad viņš mēģināja pacelt roku, ķermenim cauri izšāvās sāpju zibens. Viņš likās mierā. Galva šķita esam milzīga, teju tik liela kā gulta un pārāk smaga, lai to paceltu virs spilvena. Ķermeni viņš gandrīz nejuta. "Kā es te nokļuvu?" Viņš mēģināja kaut ko atcerēties. Prātā pazibēja kaujas uzplaiksnījumi. Cīņa pie upes, bruņinieks, kurš pasniedza viņam savu cimdu, kuģu tilts…

'Sīrs Mendons." Viņš redzēja nedzīvās, tukšās acis, pastiepto roku, zaļās ugunis, kas atspīdēja baltajās emaljas bruņās. Bailes pāršalca Tīrionu kā auksts vilnis; viņš juta, kā neiztur pūslis un zem viņa saslapst palagi. Viņš būtu iekliedzies, ja vien viņam būtu mute. "Nē, tas bija sapnis," viņš nodomāja, galvai dunot. "Palīdziet man, kāds palīdziet man! Džeimij, Šaija, māt, kāds palīdziet man… Tiša…"

Neviens viņu nedzirdēja. Neviens nenāca. Palicis viens tumsā, viņš atkal iekrita miegā, kas oda pēc mīzaliem. Viņš sapņoja, ka redz māsu, noliekušos pār gultu, un viņai līdzās, saraucis pieri, stāv tēvs. Tam jābūt sapnim, jo pavēlnieks Tīvins atradās tūkstoš līgu no Karaļa ostas, rietumos cīnoties pret Robu Stārku. Nāca un gāja arī citi. Varīss palūkojās lejup uz Velnēnu un nopūtās, bet Īkstītis pajokoja. "Nolādētais, nodevīgais suņabērn," Tīrions indīgi nodomāja, "mēs tevi aizsūtījām uz Rūgto Tiltu, bet tu tā arī neatgriezies." Reizēm viņš dzirdēja, ka sapņu tēli sarunājas cits ar citu, taču vārdus ievainotais nespēja saprast. Balsis viņa ausīs dūca kā biezā filcā paslēpušās lapsenes.

Tīrions gribēja kādam pavaicāt, vai viņi ir uzvarējuši kaujā. "Laikam jau tas ir izdevies, citādi mana galva rotātu kāda pīķa smaili. Ja esmu dzīvs, tad mēs esam uzvarējuši." Punduris īsti nesaprata, kas viņu gandarīja vairāk: pati uzvara vai tas, ka viņš bija spējis to izsecināt. Lai cik lēnām, prāta spējas pamazām atgriezās. Tas bija labi. Prāts bija vienīgais, kas viņam bija.

Kad viņš pamodās nākamreiz, aizkari bija atvilkti un pie gultas stāvēja Podriks Peins ar sveci rokā. Ieraudzījis, ka Tīrions atver acis, viņš aizskrēja. "Nē, neaizej, palīdzi man, palīdzi man," Velnēns mēģināja iesaukties, taču spēja pāri lūpām izdabūt vien apslāpētu vaidu. "Man nav mutes." Viņš pacēla plaukstu pie sejas, katra neveiklā kustība sagādāja pamatīgas sāpes. Tur, kur pirkstiem vajadzēja sataustīt miesu, lūpas, zobus, tie uzdūrās stingram audumam. "Apsēji." Viņa sejas lejasdaļa bija cieši nosaitēta. Sacietējuša ģipša maska ar caurumiem elpošanai un barošanai.

Pēc īsa brīža atgriezās Podriks. Šoreiz kopā ar viņu bija svešinieks mestra tērpā ar ordeņa ķēdi kaklā. Kungs, jums ir jāguļ mierīgi, vīrs nomurmināja. Jūs esat smagi ievainots. Jūs nodarīsiet sev pāri. Vai esat izslāpis?

Tīrionam izdevās neveikli pamāt. Mestrs ielika izliektu piltuvi barošanas caurumā virs vārdzēja mutes un lēni ielēja viņam kaklā šķidruma strūkliņu. Tīrions to norija, pat īsti nepagaršojis. Pārāk vēlu viņš saprata, ka tas ir magoņu piens. Tad, kad mestrs izņēma piltuvi no Velnēna mutes, ievainotais jau atkal grima miegā.

Šoreiz viņš sapņoja, ka atrodas kādā milzīgā zālē dzīrēs par godu uzvarai. Viņš sēdēja augstā krēslā uz paaugstinājuma, un vīri cilāja kausus, daudzinot viņu kā varoni. Zālē bija Marilions, dziesminieks, kurš kopā ar viņu bija ceļojis cauri Mēness kalniem. Viņš spēlēja arfu un dziedāja par Velnēna pārdrošajiem varoņdarbiem. Pat Tīriona tēvs labvēlīgi smaidīja. Kad dziesma bija galā, no savas vietas piecēlās Džeimijs, pavēlēja Tīrionam mesties uz ceļa, tad ar savu zelta zobenu pieskārās vispirms pundura vienam plecam, tad otram, un Velnēns piecēlās kā bruņinieks. Šaija gaidīja, kad varēs apskaut viņu. Meitene paņēma Tīriona roku, smiedamās un ķircinoties saukdama viņu par Lanisteru milzi.

Viņš pamodās tumšā, aukstā un tukšā istabā. Aizkari atkal bija aizvilkti. Likās, kaut kas nav kārtībā, kaut kas ir mainījies, lai gan viņš nespētu pateikt, kāpēc viņam radās šāda sajūta. Viņš atkal bija viens. Pastūmis sāņus segas, Tīrions mēģināja pieslieties sēdus, taču sāpes izrādījās pārāk stipras, tāpēc pēc brīža viņš atkrita guļus, drudžaini elpodams. Seja nebija pats briesmīgākais. Visa labā puse likās kā viena vienīga milzu brūce, un katru reizi, kad viņš centās pacelt roku, asi iesāpējās krūtīs. "Kas ar mani ir noticis?" Pat kauja šķita pa pusei kā sapnis, kad viņš mēģināja atcerēties notikušo. "Es biju ievainots smagāk, nekā man likās. Sīrs Mendons…"

Šīs atmiņas viņu biedēja, taču Tīrions saņēmās un paturēja tās prātā, pamatīgi apdomāja, aplūkoja no visām pusēm. "Viņš mēģināja mani nogalināt, par to nevar būt ne mazāko šaubu. Tā daļa nebija sapnis. Viņš būtu pāršķēlis mani uz pusēm, ja Podriks nebūtu… Podriks, kur ir Podriks?"

Sakodis zobus, viņš sagrāba gultas aizkarus un parāva tos. Tie notrūka no baldahīna rāmja un nokrita lejā, pa pusei uz grīdas meldriem, pa pusei uz pundura gultas. Pat šī nelielā piepūle bija likusi galvai noreibt. Istaba sāka virpuļot ap viņu kailās sienas, tumšās ēnas, viens vienīgs šaurs logs. Viņš redzēja savu mantu lādi, nekārtīgu drēbju kaudzi, sadauzītās bruņas. "Šī nav mana guļamistaba," viņš aptvēra. "Šis pat nav karaļa labās rokas tornis." Kāds bija pārnesis viņu. Dusmu kliedziens izskanēja kā apslāpēts vaids. "Viņi ir atnesuši mani šurp nosprāgt," viņš nodomāja, nespēdams vairs cīnīties un vēlreiz aizvēra acis. Istaba bija mikla un auksta, bet Velnēns pats dega.

Sapnī viņš redzēja jaukāku vietu mazu, omulīgu namiņu pie saulrieta pielietas jūras. Sienas bija greizas un saplaisājušas, bet grīdas vietā nomīdīta zeme, tomēr te viņam vienmēr bija silti, pat tad, kad viņi ļāva kamīnam izdzist. "Viņa mēdza mani par to vilkt uz zoba," viņš atcerējās.

"Man nekad neienāca prātā piemest ugunij kādu pagali, tas vienmēr bija kalpu darbs." Mums nav kalpu, viņa man atgādināja, un es tad teicu: Tev esmu es, es esmu tavs kalps, un viņa sacīja: Kāds slinks kalps! Ko, kungs, ar slinkiem kalpiem dara Rūdas klintis? un viņš atbildēja: Viņus tur bučo. Tas vienmēr lika viņai iesmieties. Kādas muļķības. Varu saderēt, viņus tad per, viņa iebilda, bet viņš uzstāja: Nē, nē, bučo, lūk šādi. Un tad Tīrions rādīja viņai, kā to dara. Vispirms viņiem skūpsta pirkstus, katru pirkstiņu, tad viņiem skūpsta plaukstas, jā, un tad elkoņu iekšpusi. Tad viņiem skūpsta dīvainās ausis, visiem mūsu kalpiem ir dīvainas ausis. Nesmejies! Un pēc tam viņiem skūpsta vaigus, un deguntiņus ar mazajiem kūkumiņiem, lūk, šādi, te, un tad viņiem skūpsta mīļās pierītes un lūpas, viņu… mmm… mutes… tā…

Tad viņi skūpstījās stundām ilgi un aizvadīja cauras dienas, nedarot neko daudz vairāk kā vārtoties gultā, ieklausoties viļņos un glāstot viens otru. Viņas ķermenis Tīrionam bija kā brīnums, un šķita, ka arī meitene priecājas par viņējo. Reizēm viņa uzdziedāja Velnēnam. Reiz mīlēju meiču kā skaistu vasaru, ar saulstariem matos. Es tevi mīlu, Tīrion, viņa čukstēja, pirms viņi vakaros devās pie miera. Es mīlu tavas lūpas. Es mīlu tavu balsi un vārdus, kurus tu man saki, un to, cik maigi tu pret mani izturies. Es mīlu tavu seju.

-    Manu seju.

-    Jā. Jā. Es mīlu tavas rokas un kā tu pieskaries man. Tavu daiktu, es mīlu tavu daiktu, es mīlu to, kā tas ieiet manī.

-    Arī viņš, manu pavēlniec, jūs mīl.

-    Man patīk izrunāt tavu vārdu. Tīrions Lanisters. Tas piestāv manējam. Ne jau Lanisters, bet tā pirmā daļa. Tīrions un Tiša. Tiša un Tīrions. Tīrions. Mans pavēlnieks Tīrions…

"Meli," viņš nodomāja, "viena vienīga izlikšanās, viss tikai zelta dēļ. Viņa bija mauka, Džeimija mauka, Džeimija dāvana, mana melīgā sirdsdāma." Likās, ka viņas seja izbalē, izšķīzdama aiz asaru plīvura, bet pat tad, kad viņa bija izgaisusi, Tīrions spēja saklausīt tik tikko dzirdamu balsi, kas sauca viņa vārdu. …kungs, vai jūs mani dzirdat? Kungs? Tīrion? Kungs! Kungs!

Cauri magoņu piena izraisītā miega miglai Velnēns ieraudzīja pār sevi noliekušos maigu, sārtu sejiņu. Viņš bija atpakaļ drēgnajā istabā ar saplēstajiem gultas aizkariem, un šī bija nepareiza seja, ne viņas seja, pārāk apaļa, ar brūnas bārdas malu. Vai esat izslāpis, kungs? Es atnesu pienu. Jūs nedrīkstat piepūlēties, nē, nemēģiniet pakustēties, jums ir jāatpūšas. Vienā miklajā, sārtajā rokā viņš jau turēja vara piltuvi, bet otrā pudeli.

Kad vīrs pieliecās tuvāk, Tīrions pirksti paslīdēja zem viņa daudzo metālu ķēdes, sagrāba to un sāka vilkt. Pudele izkrita mestram no rokām un magoņu piens izlija pa visu segu. Tīrions grieza ķēdi, līdz juta, kā tās posmi iegrimst vīra resnajā kaklā. Nē. Pietiek, viņš nogārdzās tik aizžņaugtā balsī, ka Tīrions nesaprata, vai viņš vispār ir runājis. Bet laikam jau kaut kas bija noskanējis, jo mestrs izgrūda atbildi. Beidziet, kungs, lūdzu… jums ir vajadzīgs piens… sāpes… ķēde, nedariet tā, beidziet, nē…

Sārtā seja pamazām kļuva violeta, kad Tīrions atlaida ķēdi. Mestrs aizgrīļojās pāris soļu atpakaļ, smagi elpodams. Uz piesarkušā kakla varēja skaidri redzēt dziļus, baltus ķēdes posmu nospiedumus. Arī viņa acis bija baltas. Tīrions pacēla roku pie sejas un pūlējās satvert apsējus. Tad vēlreiz. Un vēlreiz.

-    Jūs… jūs vēlaties, lai noņem apsējus, vai tā? beidzot mestrs saprata. Bet es to nedrīkstu… tas būtu… ļoti pārsteidzīgi, kungs. Jūsu brūces vēl nav sadzijušas, karaliene…

Māsas piesaukšana lika Tīrionam ieņurdēties. "Tātad tu esi viens no viņas pakalpiņiem?" Viņš norādīja ar pirkstu uz mestru, tad savilka plaukstu dūrē. Sadragāšu, nožņaugšu, tas bija solījums, ja muļķis neizpildīs to, ko viņam pavēl.

Laimīgā kārtā mestrs visu saprata. Es… es izdarīšu to, ko kungs liek, protams, taču… tas ir pārsteidzīgi, jūsu ievainojumi…

-    Izdari. Tagad. Šoreiz balss izskanēja skaļāk.

Vīrs paklanījās un izsteidzās no istabas, lai pēc pāris mirkļiem atgrieztos ar garu, zāģim līdzīgu nazi, ūdens bļodu, mīkstu lupatu kaudzi un vairākām pudelēm. Pa to laiku Tīrionam bija izdevies paslieties atpakaļ dažas collas, tādējādi viņš atradās pussēdus, ar muguru pret spilvenu. Mestrs lūdza viņam nekustēties un zem zoda aizslidināja naža galu aiz maskas. "Viena neveikla rokas kustība, un Serseja būs brīva no manis," Tīrions nodomāja. Viņš juta, kā asmens zāģē cieto audumu tikai pāris collu virs viņa kakla.

Par laimi, ļumīgais, sārtais vīrs nebija drosmīgākais no māsas pakalpiņiem. Pēc brīža Tīrions sajuta uz vaigiem gaisa vēsumu. Viņš juta arī sāpes, taču centās nelikties par tām zinis. Mestrs izmeta ar ģipsi piesūcinātos, grabošos apsējus. Tagad nekustieties, man jāizmazgā brūce. Mestra pieskāriens bija maigs, ūdens silti glāstošs. "Ievainojums," Tīrions domāja, atcerēdamies pēkšņo sudraba uzplaiksnījumu zem pašām acīm. Tagad varētu kost, mestrs brīdināja, samērcēdams drāniņu vīnā, kas smaržoja pēc saberztām garšvielām. "Kost" bija ļoti maigi teikts. Pāri visai Velnēna sejai pārslīdēja uguns švīka, bet degunā bija tāda sajūta, ka tur iegrūstu balti nokaitētu krāsns kruķi un pagrieztu. Tīriona pirksti sažņaudza gultas drēbes, un viņš spēji ierāva plaušās gaisu, tomēr pamanījās neiekliegties. Mestrs klukstēja kā veca vista. Būtu jau bijis prātīgāk atstāt masku vietā, līdz miesa būtu pilnībā sadzijusi, kungs. Tomēr brūce izskatās tīra, tas ir labi, tas ir labi. Mēs jūs atradām pagrabā starp mirušajiem un mirstošajiem, jūsu ievainojumi bija netīri. Jums ir lauzta viena riba, bez šaubām, jūs to jūtat, vai nu vāles trieciens, vai kritiens, to grūti teikt. Un vēl jums rokā pie paša pleca bija trāpījusi bulta. Sākumā tur varēja manīt audu atmiršanas pazīmes, un kādu laiku es baidījos, ka jūs varētu zaudēt roku, taču mēs kopām brūci ar karstu vīnu un tārpiem, un tagad izskatās, ka tā tīri dzīst…

-    Sauc, Tīrions izdvesa. Sauc.

Mestrs piemiedza acis. Nu, jūs, kungs, sauc par Tīrionu Lanisteru. Jūs esat karalienes brālis. Vai atceraties kauju? Reizēm ievainojumi galvā…

-     Kā tevi sauc. Kakls likās jēls, un Velnēna mēle šķita aizmirsusi, kā veidot vārdus.

-    Mani sauc par mestru Balabaru.

-    Balabars, Tīrions atkārtoja. Atnes man. Spoguli.

-    Kungs, mestrs iebilda, es neieteiktu… tas varētu būt pārsteidzīgi… jūsu ievainojums…

-    Atnes to, Velnēnam nācās atkārtot. Mute bija stīva un sāpīga, it kā dūres trieciens būtu pārsitis lūpu. Un dzērienu. Vīnu. Ne magones.

Mestrs piesarcis pielēca kājās un aizsteidzās. Viņš atgriezās ar gaiši dzintaraina vīna krūku un mazu, sudrabotu spoguli greznā zelta rāmī. Apsēdies uz gultas malas, vīrs ielēja puskausu vīna un pacēla to pie Tīriona pietūkušajām lūpām. Tērcīte vēsi ielija kaklā, kaut gan Velnēns tik tikko spēja sajust tā garšu. Vēl, viņš sacīja, kad kauss bija tukšs. Mestrs Balabars vēlreiz ielēja vīnu. Kad tukšs bija arī otrais kauss, Tīrions Lanisters jutās gana spēcīgs, lai ieskatītos pats sev sejā.

Viņš pagrieza spoguli un nesaprata, vai viņam smieties, vai raudāt. Rēta bija gara un zigzagveida. Tā sākās mata tiesu zem kreisās acs un beidzās apakšžokļa labajā pusē. Trīs ceturtdaļas viņa deguna bija nocirstas, arī lūpā bija izrauts pamatīgs robs. Kāds bija sašuvis saplosīto miesu, neveiklie dūrieni vēl arvien bija redzami garām jēlās, sarkanās, pussadzijušās miesas vīlei. Glīti, viņš nogārdzās, aizsviezdams spoguli sāņus.

Tagad Velnēns visu atcerējās. Kuģu tilts, sīrs Mendons Mūrs, roka, zobens, kas tuvojās Tīriona sejai. "Ja es nebūtu parāvies atpakaļ, cirtiens būtu nošķēlis man pusi galvas." Džeimijs vienmēr bija teicis, ka sīrs Mendons esot bīstamākais no Karaļsardzes bruņiniekiem, jo viņa nedzīvās, tukšās acis nekad neļāva nojaust tā nolūkus. "Man nevajadzēja uzticēties nevienam no viņiem." Tīrions zināja, ka sīrs Merīns un sīrs Boross ēd māsai no rokas, tāpat kā vēlāk sīrs Osmunds, taču punduris bija ļāvies iedomām, ka pārējie nav pilnīgi zaudējuši godu. "Serseja droši vien samaksāja viņam, lai es nekad neatgrieztos no kaujas. Kāds gan cits iemesls būtu iespējams? Es nekad neesmu nodarījis sīram Mendonam neko ļaunu, vismaz man par to nekas nav zināms." Tīrions pieskārās savai sejai, taustīdams miesas izciļņus ar strupajiem, resnajiem pirkstiem. "Vēl viena dāvana no manas mīļās māsiņas."

Mestrs stāvēja pie gultas kā zoss, kas grasās celties spārnos. Kungs, visticamāk, paliks rēta…

-     Visticamāk? Iecerētais spurdziens beidzās ar sāpēs savilktiem vaibstiem. Rēta paliks, par to nevarēja būt nekādu šaubu. Tāpat nebija pārlieku ticams, ka viņa deguns varētu drīzumā ataugt. Bet nebija jau arī tā, ka viņa seja jelkad būtu bijusi tīkama uzlūkošanai. Iemāciet… mani… nespēlēties ar… cirvjiem. Smīns cieši nostiepa ādu. Kur… mēs esam? Kas… kas šī ir par vietu? Katrs vārds sagādāja sāpes, taču Tīrions bija klusējis pārāk ilgi.

-    O, jūs atrodaties Maigora spārnā, kungs. Istabā virs karalienes Balles zāles. Viņas augstība vēlējās paturēt jūs savā tuvumā, lai laiku pa laikam varētu apraudzīt.

"Kā nu ne." Aizgādājiet mani atpakaļ, Tīrions pavēlēja. Uz manu gultu. Uz manu istabu. "Tur ap mani būs paša vīri un arī paša mestrs, ja es atradīšu kaut vienu, kam uzticēties."

-     Jūsu istaba… manu pavēlniek, tas nebūs iespējams. Jūsu bijušajās istabās ir ievākusies karaļa labā roka.

-    Es… esmu… roka. Runāšana sāka nogurdināt, un viņš īsti nesaprata to, ko dzirdēja.

Mestrs Balabars likās uztraucies. Nē, kungs, es… jūs bijāt ievainots, tuvu nāvei. Tagad šos pienākumus ir uzņēmies jūsu tēvs. Valdnieks Tīvins, viņš…

-    Šeit?

-    Kopš kaujas nakts. Valdnieks Tīvins izglāba mūs visus. Ļaudis pilsētā runā, ka tas bijis karaļa Renlija spoks, taču prātīgāki vīri zina labāk. Tas bija jūsu tēvs un valdnieks Tīrels kopā ar Ziedu bruņinieku un valdnieku Īkstīti. Viņi atjāja cauri pelniem un uzbruka viltvārdim Stanisam no aizmugures. Tā bija diža uzvara, un tagad valdnieks Tīvins ir iekārtojies Labās rokas tornī, lai palīdzētu viņa augstībai panākt kārtību karaļvalstī. Lai slavēti dievi.

-     Lai slavēti dievi, Tīrions nedomādams atkārtoja. Viņa nolāpītais tētuks un nolāpītais Īkstītis un vēl Renlija spoks? Es gribu… Ko es gribu? Viņš nevarēja pavēlēt sārtajam Balabaram, lai atved Šaiju. Ko gan viņš varēja atsaukt? Kam viņš varēja uzticēties? Varīsam? Bronam? Sīram Džeislīnam? …manu ieroču nesēju, viņš pabeidza. Podriku. Peinu. "Tas taču bija Podriks uz kuģu tilta, tas puika izglāba man dzīvību."

-    Zēnu? Savādo zēnu?

-    Savādo zēnu. Podriku… Peinu. Sauc viņu šurp.

-    Kā teiksiet, kungs. Mestrs Balabars pamāja ar galvu un izsteidzās no istabas. Gaidot Tīrions juta, kā spēki viņu pamazām atstāj. "Serseja gribētu, lai es turpinu gulēt mūžam, bet es atļaušos nesagādāt viņai to prieku."

Podriks Peins ienāca guļamistabā nobijies kā pele. Kungs? Viņš uz pirkstgaliem piezagās tuvāk gultai. "Kā gan kaujā tik drosmīgs puika var būt tik pārbijies slimnieka istabā?" Tīrions nespēja saprast. Es gribēju palikt kopā ar jums, taču mestrs mani aizsūtīja projām.

-    Aizsūtīja viņu projām. Paklausies. Runāt grūti. Vajag sapņu vīnu. Sapņu vīnu, ne magoņu pienu. Es pie Frenkena. Pie Frenkena, ne Balabara. Stāvi klāt, kamēr viņš to gatavo. Atnes šurp. Podriks pameta žiglu skatienu uz Tīriona seju un tikpat ātri to novērsa. "Nu ko, es nevaru viņam to pārmest." Es gribu, Tīrions turpināja, savējos. Sargus. Bronu. Kur ir Brons?

-    Viņu iecēla bruņinieku kārtā.

Pat viebšanās izrādījās sāpīga. Atrod viņu. Atved šurp.

-    Kā teiksiet. Kungs. Bronu.

Tīrions sagrāba zēna plaukstas locītavu. Sīrs Mendons?

Zēns sarāvās. Es negribēju…

-    Miris? Tu esi drošs? Miris?

Viņš muļķīgi pamīņājās. Viņš noslīka.

-    Labi. Nesaki neko. Par viņu. Par mani. Ne par ko. Neko.

Kad ieroču nesējs aizgāja, bija zuduši arī Tīriona beidzamie spēki. Viņš atlaidās un aizvēra acis. Varbūt viņš sapnī atkal redzēs Tišu. "Nez kā šai tagad patiktu mana seja," viņš ar rūgtumu nodomāja.

DŽONS

Kad Korīns Pusrocis lika sacirst krūmus ugunskuram, Džons saprata, ka pienākusi viņu pēdējā stundiņa.

"Būs tik patīkami sajust siltumu kaut vai uz īsu bridi," viņš sacīja pats sev, skaldīdams nokaltuša koka zarus. Spoks sēdēja un vēroja saimnieku, neizdvesdams ne skaņas. "Vai viņš gaudos par mani, kad būšu miris, tāpat kā Brena vilks gaudoja, kad pusbrālis nokrita no torņa?" Džons prātoja. "Un Pinkainis tālu Ziemmalā, Pelēkais Vējš un Nīmerija, lai kur viņi tagad būtu?"

Kad Džons ar kramu un dunci uzšķīla dzirksteles, aiz viena kalna lēca mēness, bet aiz cita rietēja saule. Pēc brīža parādījās dūmu strūkliņa. Korīns pienāca blakus jauneklim, vērojot, kā no mizas un nokaltušajām skujām paceļas pirmā drebošā liesmiņa. Kautrīga kā jaunava kāzu naktī, lielais izlūks klusi noteica, un gandrīz tikpat daiļa. Reizēm cilvēks piemirst, cik skaista var būt uguns.

Milzis īsti nebija tas vīrs, no kura varētu sagaidīt runas par jaunavām un kāzu naktīm. Cik nu Džons zināja, Korīns visu dzīvi bija aizvadījis Sardzē. "Vai viņš reiz mīlēja jaunavu un svinēja kāzas?" Puisim mute nevērās uzdot tādu jautājumu. Viņš turpināja apvēdināt liesmas. Kad ugunskurs bija iededzies, Džons novilka stīvos cimdus, lai sasildītu plaukstas, un nopūtās vai šī sajūta nav patīkamāka pat par skūpstu? Siltums lija pār viņa pirkstiem kā kūstošs sviests.

Pusrocis nolaidās zemē un, sakrustojis kājas, apsēdās pie uguns, ļaujot lēkājošajām gaismām rotaļāties viņa sejas bargajos vaibstos. No pieciem izlūkiem, kuri no Kaucošās pārejas bēga Saltilkņu zilpelēkajā skarbumā, dzīvi bija palikuši tikai viņi abi.

Sākumā Džons bija cerējis, ka Delbridžam Ieroču Nesējam izdosies aizkavēt mežoņus pārejas šaurākajā vietā. Taču, kad tālumā atskanēja kaujas raga pūtiens, visi saprata, ka viņu brālis ir kritis. Pēcāk viņi krēslā pamanīja uz platiem zilipelēkiem spārniem planējam ērgli. Akmensčūska norāva no pleca loku, taču putns aizslīdēja ārpus šāviena sniedzamības robežām, pirms viņš paguva to nospriegot. Ebens nospļāvās un drūmi nomurmināja kaut ko par vilkačiem un veidmaiņiem.

Nākamajā dienā izlūki ērgli ievēroja vēl divas reizes un dzirdēja medību ragu atbalsojamies kalnos viņiem aiz muguras. Katru nākamo reizi tas likās skanam mazliet skaļāk, mazliet tuvāk. Kad pienāca nakts, Pusrocis lika Ebenam paņemt pašam savu un Ieroču Nesēja zirgu un pēc iespējas ātrāk steigties uz austrumiem, uz Mormonta nometni pa to pašu ceļu, pa kuru viņi bija nākuši šurp. Pārējiem vajadzēja nojaukt vajātājiem pēdas. Sūti Džonu, Ebens bija lūdzis. Viņš jāj ne sliktāk par mani.

-    Džonam paredzēts cits uzdevums.

-    Viņš vēl ir pa pusei puika.

-    Nē, Korīns atbildēja, viņš ir Naktssardzes vīrs.

Kad uzlēca mēness, Ebens šķīrās no pārējiem. Akmensčūska kādu gabalu jāja viņam līdzi, tad atgriezās pa to pašu ceļu, lai padarītu grūtāk nolasāmas pēdas, un trijotne devās uz dienvidrietumiem.

Pēc tam dienas un naktis saplūda kopā. Viņi gulēja seglos un apstājās tikai uz tik ilgu laiku, lai pabarotu un padzirdītu zirgus, tad atkal turpināja ceļu. Viņi jāja pāri kailām klintīm, cauri drūmiem priežu mežiem un veca sniega kupenām, pāri ledus klātām kalnu korēm un seklām bezvārda upēm. Reizēm Korīns vai Akmensčūska apmeta loku, lai noslaucītu viņu pēdas, taču tā bija veltīga nodarbe. Bēgļus vēroja. Katru rītu un vakaru viņi manīja starp virsotnēm slīdam ērgli, sīksīku punktiņu debesu bezgalībā.

Kad trijotne jāja pāri zemai korei starp divām sniegotām virsotnēm, no sava midzeņa nepilnu desmit jardu attālumā šņākdams izlēca ēnu kaķis. Dzīvnieks izskatījās izkāmējis un izbadējies, taču tā parādīšanās izbiedēja Akmensčūskas ķēvi. Ķēve saslējās pakaļkājās un metās projām. Pirms izlūkam izdevās dzīvnieku savaldīt, zirdziņš uz stāvās nogāzes paklupa un salauza kāju.

Todien Spoks paēda pēc sirds patikas, un Korīns uzstāja, ka vajagot piejaukt zirga asinis viņu auzām, lai vairotu spēkus. Biezputra garšoja tik nelāgi, ka Džons gandrīz aizrijās, tomēr galu galā viņš piespieda sevi visu apēst. Izlūki katrs paņēma duci sīkstās gaļas slokšņu, lai zelētu tās ceļā, bet pārējo atstāja ēnu kaķiem.

Par jāšanu divatā uz viena zirga nevarēja būt ne runas. Akmensčūska ieminējās, ka palikšot slēpnī un pārsteigšot vajātājus. Varbūt viņš spēšot paraut pārīti sev līdzi uz elli. Korīns neļāva viņam to darīt. Ja kāds no Naktssardzes vīriem spēj šķērsot Saltilkņus vienatnē un kājām, tad tas esi tu, brāli. Tu spēj pārrāpties pāri kalniem, kuriem zirgs ir spiests iet apkārt. Dodies uz Dūri. Izstāsti Mormontam, ko un kā Džons redzēja. Izstāsti komandierim, ka mostas senie spēki, ka viņu gaida tikšanās ar milžiem, vilkačiem un vēl baisākiem neradījumiem. Izstāsti viņam, ka kokiem atkal ir acis.

"Viņam nav nekādu izredžu," Džons nodomāja, vērodams, kā Akmensčūska pazūd aiz sniega klātās kores. Sīka melna vabolīte, kas rāpo pāri viļņojošai baltai bezgalībai.

Pēc tam katra nākamā nakts likās aukstāka par iepriekšējo un arī vientuļāka. Spoks ne vienmēr bija kopā ar viņiem, tiesa, dižvilks nekad arī neaizklīda pārāk tālu. Pat tad, kad viņi nebija kopā, Džons juta Spoka tuvumu. Jauneklis par to bija priecīgs. Pusrocis nebija īpaši sabiedrisks vīrs. Korīna garā, sirmā bize lēni šūpojās zirga soļu ritmā. Bieži viņi jāja stundām ilgi, nebilstot ne vārda. Tad vienīgā skaņa bija pakavu skripsti uz akmeņiem un vēja gaudas. Brāzmas augstienēs nerimās nekad. Kad Džons gulēja, viņš neredzēja nekādus sapņus nedz par vilkiem, nedz par brāļiem, nedz par ko citu. "Te nespēj izdzīvot pat sapņi", viņš nodomāja.

-     Džon Snieg, vai tavs zobens ir ass? pāri dejojošajām liesmām pavaicāja Korīns Pusrocis.

-   Mans zobens ir kalts no Valīrijas tērauda. Man to uzdāvināja Vecais Lācis.

-    Vai tu atceries sava zvēresta vārdus?

-    Jā. Tie nebija vārdi, ko cilvēks tā viegli aizmirsa. Reiz izteiktus, tos vairs nevarēja paņemt atpakaļ. Tie mainīja tavu dzīvi uz visiem laikiem.

-    Tad, Džon Snieg, atkārto tos kopā ar mani.

-     Ja tu tā vēlies. Lēcošā mēness gaismā viņu balsis saplūda vienā, Spoks klausījās viņos, un paši kalni kalpoja par lieciniekiem. Tuvojas nakts, un sākas mana sardze. Tā nebeigsies līdz pat manai nāvei. Es neņemšu sievu, neturēšu zemi, nekļūšu par tēvu. Es nelikšu galvā kroņus un nemeklēšu slavu. Es dzīvošu un miršu savā postenī. Es esmu zobens tumsā. Es esmu sargkareivis uz mūriem. Es esmu uguns, kas kuras pret aukstumu, gaisma, kas atnes rītausmu, taure, kas modina gulošos, vairogs, kas aizsargā cilvēku zemes. Es apsolu savu dzīvi un godu Naktssardzei uz šo nakti un uz visām nākamām naktīm.

Kad zvērests bija galā, iestājās klusums, kurā vienīgā skaņa bija liesmu klusie spraksti un vēja tālās nopūtas. Džons atlieca un atkal salieca apdedzinātos pirkstus, prātā vēlreiz pārdomādams tikko izteiktos vārdus un lūgdamies, lai viņa tēva dievi dotu viņam spēku mirt bezbailīgi, kad pienāks viņa stunda. Tai vajadzēja pienākt visai drīz. Zirgi bija tuvu spēku izsīkumam. Džonam bija aizdomas, ka Korīna nesējs neizturēs vēl vienu dienu.

Liesmas pamazām plaka, un gaisa arī siltums. Uguns drīz izdzisīs, Korīns noteica, bet, ja Mūris reiz kritīs, izdzisīs visas ugunis.

Džons neko nevarēja piebilst. Viņš tikai pamāja.

-     Varbūt mums vēl izdosies izbēgt no viņiem, izlūks sacīja. Bet varbūt arī ne.

-    Es nebaidos mirt. Tie tikai pa pusei bija meli.

-    Tas var nebūt tik viegli, Džon.

Jauneklis nesaprata. Ko tu gribi ar to teikt?

-    Ja mūs saņems gūstā, tev ir jāpadodas.

-     Jāpadodas? Viņš neticīgi piemiedza acis. Mežoņi neņēma gūstā vīrus, kurus tie dēvēja par vārnām. Viņi nogalināja visus, izņemot… Viņi saudzē tikai zvēresta lauzējus. Tos, kuri pievienojas viņiem, kā Menss Raiders.

-    Un arī tu.

-    Nē. Džons papurināja galvu. Nekad. Es to nedarīšu.

-    Darīsi. Es tev to pavēlu.

-    Pavēli? Bet…

-    Tavs gods nav vairāk vērts par mūsu dzīvībām, ja vien karaļvalsts ir drošībā. Vai tu esi Naktssardzes vīrs?

-    Jā, bet…

-    Nav nekādu "bet", Džon Snieg. Vai nu tu esi, vai neesi.

Džons apsēdās taisnāk. Es esmu.

-    Tad uzklausi mani. Ja mūs saņems gūstā, pārej viņu pusē, kā tevi mudināja brīvļaužu skuķis, kuru tu sagūstīji. Viņi var pieprasīt, lai tu sagriez apmetni lupatās, lai tu zvēri viņiem uzticību pie sava tēva kapa, lai tu nolādi savus brāļus un augsto komandieri. Tu nedrīksti nodrebēt, lai ko no tevis prasītu. Dari, ko viņi tev liek… bet sirdī atceries, kas tu esi un par ko cīnies. Jāj kopā ar viņiem, ēd kopā ar viņiem, ej kaujā kopā ar viņiem tik ilgi, cik būs nepieciešams. Un vēro.

-    Ko? Džons vaicāja.

-    Es arī to gribētu zināt, Korīns atbildēja. Tavs vilks redzēja viņu rakumus Pienupes ielejā. Ko viņi meklēja tik vientulīgā un tālā vietā? Vai viņi to atrada? Tas ir tas, kas tev jāuzzina, pirms tu atgriezies pie pavēlnieka Mormonta un saviem brāļiem. Tas ir pienākums, kuru es tev, Džon Snieg, uzticu.

-    Es izdarīšu visu, ko tu liec, ar smagu sirdi Džons pakļāvās, bet… tu taču mūsējiem izstāstīsi, kā ir patiesībā? Vismaz Vecajam Lācim? Izstāsti viņam, ka es neesmu lauzis doto zvērestu.

Korīns Pusrocis pāri ugunskuram paskatījās uz jaunekli. Izlūka acis slēpa dziļas ēnas. Tad, kad nākamreiz viņu satikšu. Es zvēru. Viņš pamāja uz ugunskuru. Piemet vēl malku. Lai tas iedegas spoži un karsti.

Džons aizgāja sacirst vēl zarus, pirms mešanas ugunskurā pārlauzdams katru no tiem uz pusēm. Koks bija sen nokaltis, taču ugunī tas likās atkal atdzīvojamies, jo katrā zarā pamodās liesmaini dejotāji, kas kā neprātīgi līgojās un virpuļoja savos dzeltenajos, sarkanajos un oranžajos tērpos.

-   Gana sēdēts, Korīns pēkšņi noteica. Tagad jāsim.

-    Jāsim? Aiz ugunskura mestās gaismas loka valdīja tumsa un auksta nakts. Uz kurieni jāsim.

-    Atpakaļ. Korīns atkal uzkāpa sava pārgurušā zirdziņa mugurā. Es ceru, ka uguns liks viņiem paskriet mums garām. Ceļā, brāl.

Džons atkal uzvilka cimdus un uzmeta galvā kapuci. Likās, ka pat zirgi nelabprāt dodas prom no ugunskura. Saule sen bija nozudusi, un tikai pusmēness aukstais, sudrabotais mirdzums izgaismoja ceļu atpakaļ pāri bīstamajām nokalnēm. Viņš nezināja, kas ir padomā Korīnam, taču varbūt viņiem tomēr bija kāda iespēja. Viņš vismaz tā cerēja. "Es negribētu tēlot zvēresta lauzēju, pat cēla mērķa labad ne."

Viņi virzījās uz priekšu piesardzīgi, kustēdamies tik klusi, cik nu klusi cilvēks ar zirgu vispār spēj pārvietoties. Jādami atpakaļ pa savām pēdām, viņi pēc kāda laiciņa nonāca pie šauras aizas, cauri kurai starp diviem kalniem tecēja ledaina tērcīte. Džons atcerējās šo vietu. Te viņi pirms saulrieta bija dzirdinājuši zirgus.

-    Upīte aizsalst, nogriezdamies aizā, Korīns ievēroja, citādi mēs jātu pa gultni. Bet, ja mēs salauzīsim ledu, viņi to pamanīs. Turies cieši pie klintīm. Kādu pusjūdzi tālāk ir līkums, kas aizsegs mūs. Pusrocis iejāja aizā. Džons pameta pēdējo ilgpilno skatienu uz tālumā degošo ugunskuru un sekoja.

Jo tālāk viņi jāja, jo tuvāk no abām pusēm spiedās klintis. Viņi devās augšup pa mēness apgaismoto straumes jostu tās iztekas virzienā. Akmeņainajos krastos nokarājās lāsteku bārdas, taču Džons zem plānā ledus vēl arvien spēja saklausīt tekoša ūdens šļakstus.

Pēc kāda laiciņa viņi nonāca pie vietas, kur juceklīgs sagāzušos akmeņu krāvums aizšķērsoja ceļu, acīmredzot te bija nobrukusi daļa klints, taču mazie, drošie zirdziņi spēja atrast ceļu pāri atlūzām. Aiz nogruvuma sienas strauji satuvinājās un straume atveda abus pie augsta, mutuļojoša ūdenskrituma. Gaisā virmoja miglas vāli, gluži kā milzīga, auksta nezvēra elpa. Krītošais ūdens mēnessgaismā mirdzēja kā sudrabs. Džons satraukti palūkojās visapkārt. "No šejienes nav izejas." Viņš un Korīns vēl spētu uzrāpties augšup klintīs, bet ne ar zirgiem. Un diezin vai viņi iešus ilgi varētu izvairīties no vajātājiem.

-    Tagad tikai ātri, Pusrocis piekodināja. Lielais vīrs mazā zirdziņa mugurā pāršāvās pāri slideni apledojušajiem akmeņiem un, iejājis tieši ūdens aizkarā, pazuda skatienam. Kad Korīns neatgriezās, Džons uzsita ar papēžiem pa sāniem savam zirgam un sekoja izlūkam. Jaunekļa zirdziņš vēl beidzamajā mirklī mēģināja parauties sāņus. Krītošais ūdens abus nodunkāja ar ledainām dūrēm, un pēkšņais aukstums lika aizrauties Džona elpai.

Tad viņš saprata, ka izjājis cauri ūdenskritumam. Jā, viņš bija izmircis un drebuļu pārņemts, tomēr otrā pusē.

Sprauga klintī bija tieši tik plata, lai pa to varētu izjāt cilvēks zirga mugurā, taču mazliet tālāk klinšu sienas pavērās platāk un zem zirgu pakaviem akmeņus nomainīja mīkstas smiltis. Džons juta, kā bārdā sasalst šļakatas. Spoks izšāvās cauri ūdenskritumam piktā lēcienā, nopurināja ūdens lāses no kažoka, aizdomīgi paostīja tumsu, tad pacēla kāju pie klints sienas. Korīns jau bija nokāpis no zirga. Džons izdarīja to pašu. Tu jau iepriekš zināji par šo vietu.

-    Kad es biju tavā vecumā, es dzirdēju kādu brālim stāstām, kā viņš izsekojis ēnu kaķi cauri šim ūdenskritumam. Pusrocis nocēla zirgam seglus, noņēma laužņus un iemauktus un izbrauca ar pirkstiem caur rikšotāja pinkainajām krēpēm. Ceļš ved cauri kalna sirdij. Kad pienāks rīts, mēs dosimies tālāk, ja vien viņi nebūs mūs atraduši. Es stāvēšu sardzē pirmais, brāl. Korīns apsēdās smiltīs ar muguru pret sienu, nekas vairāk kā izplūdusi, melna ēna alas tumsā. Cauri krītošā ūdens šalkšanai noskanēja tērauda švīksts pret ādu, kas varēja nozīmēt vienīgi to, ka Pusrocis bija izvilcis savu zobenu.

Džons novilka slapjo apmetni, taču te bija pārāk auksts un mikls, lai noģērbtu vēl kādas drānas. Spoks izstiepās viņam līdzās un nolaizīja saimnieka cimdu, tad saritinājās uz gulēšanu. Džons bija pateicīgs par dižvilka siltumu. Viņš sāka prātot, vai iekurtais ugunskurs vēl dega vai arī jau bija izdzisis. "Ja Mūris reiz kritīs, izdzisīs visas ugunis." Mēness spīdēja cauri krītošā ūdens aizkaram, iekrāsojot smiltīs blāvu, zaigojošu joslu, bet pēc kāda laika tā izdzisa un apkārt iestājās pilnīga tumsa.

Jauneklis beidzot aizmiga, bet līdz ar miegu atnāca arī murgi. Viņš sapņoja par degošiem cietokšņiem un miroņiem, kas nemierīgi modās no kapiem. Vēl bija tumšs, kad Korīns viņu pamodināja. Kamēr Pusrocis gulēja, Džons sēdēja atspiedis muguru pret alas sienu, ieklausīdamies ūdens šalkās un gaidīdams rītausmu.

Kad uzlēca saule, viņi nokošļāja pussasalušu zirga gaļas sloksni, tad abi apsegloja zirdziņus un aplika ap pleciem melnos apmetņus. Savas sardzes laikā Pusrocis bija pagatavojis pusduci lāpu, samērcēdams izkaltušu sūnu kumšķus eļļā, ko vienmēr turēja savā seglu somā. Tagad viņš aizdedza pirmo lāpu un pirmais devās tumsā, turēdams blāvo liesmu sev priekšā. Džons sekoja, vezdams abus zirgus. Akmeņainā taka līkločiem vijās te lejup, te augšup, tad atkal lejup, tikai stāvāk. Vietām eja kļuva tik šaura, ka bija grūti pārliecināt zirdziņus tai spraukties cauri. "Kad mēs iznāksim no alas, mēs būsim atrāvušies no viņiem," Džons soļodams sevi mierināja. "Pat ērglis nespēj redzēt cauri akmenim. Mēs būsim nojaukuši viņiem pēdas, tāpēc varēsim raiti doties uz Dūri un izstāstīt Vecajam Lācim visu, ko zinām."

Taču, kad viņi pēc vairāku stundu gājiena atkal iznāca dienas gaismā, ērglis viņus gaidīja, nometies uz nokaltuša koka simt pēdu augstāk pa nogāzi. Spoks metās augšup pa akmeņiem, cerēdams to saplosīt, taču putns savicināja spārnus un pacēlās gaisā.

Pavadot ērgli ar acīm, Korīns saknieba lūpas ciešāk. Šī vieta nav slikta, lai cīnītos, viņš noteica. Kalna mute piesedz mūs no augšas, un viņi nevar mums piekļūt no aizmugures, neiziedami cauri kalnam. Vai tavs zobens ir ass, Džon Snieg?

-    Jā, jauneklis atbildēja.

-    Pabarosim zirgus. Nabaga lopiņi mums kalpoja bez baiļu.

Džons iedeva savam zirdziņam pēdējās auzas un noglāstīja tā pinkainās krēpes, bet Spoks tikmēr satraukti ložņāja starp klintīm. Jauneklis uzvilka cimdus ciešāk un salieca apdedzinātos pirkstus. "Es esmu vairogs, kas aizsargā cilvēku zemes."

Kalnos atskanēja medību rags, un vēl pēc mirkļa Džons izdzirda suņu rejas. Viņi drīz būs klāt, Korīns sacīja. Neļauj vilkam nekur aizskriet.

-    Spok, pie manis, Džons pasauca. Dižvilks nelabprāt atgriezās līdzās saimniekam, asti stīvi saslējis sev aiz muguras.

Mežoņi parādījās uz kores nepilnas pusjūdzes attālumā. Viņu suņi, zobus atņirguši pelēkbrūni nezvēri, kuru dzīslās ritēja ne viena vien lāse vilku asiņu, skrēja pa priekšu. Spoks atņirdza zobus, un spalva uz muguras saslējās stāvus. Mierīgi, Džons nomurmināja. Pie kājas! Virs galvas viņš izdzirdēja spārnu švīkstoņu. Ērglis nolaidās uz klints izciļņa un uzvaroši iekliedzās.

Vajātāji tuvojās piesardzīgi, iespējams, bīdamies bultu. Džons saskaitīja četrpadsmit vīrus un astoņus suņus. Mežoņu lielie, apaļie vairogi bija izgatavoti, pārvelkot ādu klūgu pinumam. Tos rotāja uzkrāsoti galvaskausi. Apmēram puse slēpa seju zem vienkāršām, no koka un miecētas ādas darinātām ķiverēm. Abos flangos loka šāvēji bija uzlikuši bultas uz nelielu koka un raga loku stiegrām, taču šaut neviens nešāva. Pārējie izskatījās bruņoti ar šķēpiem un vālēm. Viens turēja rokā akmens cirvi. Bruņas bija tikai retajam un arī tad atsevišķas, mirušiem izlūkiem novilktas vai sirojumu laikā iegūtas bruņu sastāvdaļas. Mežoņi neieguva dzelzsrūdu un nekausēja dzelzi. Uz ziemeļiem no Mūra bija ļoti maz kalēju un vēl mazāk smēžu.

Korīns izvilka zobenu. Par to, kā viņš bija mācījies cīnīties, liekot lietā kreiso roku, pēc tam, kad bija zaudējis labo, stāstīja leģendas. Runāja, ka tagad Pusrocis zobenu cilā vēl izveicīgāk nekā iepriekš. Džons nostājās plecu pie pleca ar lielo izlūku un izvilka no maksts Garo Nagu. Neskatoties uz dzestro gaisu, jauneklim acīs koda sviedri.

Desmit jardu no alas ieejas vajātāji apstājās. Viņu barvedis pajāja uz priekšu viens. Vīrs sēdēja mugurā radījumam, kura drošā gaita pa akmeņaino nogāzi vairāk atgādināja kazu, ne zirgu. Kad vadonis zirga mugurā piejāja tuvāk, Džons saklausīja dīvainu klaboņu un tad aptvēra, ka abu bruņas ir darinātas no kauliem. Govju kauliem, aitu kauliem, kazu un sumbru, un aļņu kauliem, no spalvaino mamutu milzīgajiem kauliem… un arī cilvēku kauliem.

-    Grabsvārci, Korīns ledainā pieklājībā uzsauca.

-     Vārnām pienāktos mani saukt par Kaulu Pavēlnieku. Jātnieka bruņucepure bija darināta no nošķelta milža galvaskausa, bet uz miecētās ādas piedurknēm bija uzšūtas taču ķetnas.

Korīns iespurdzās. Pavēlniekus gan es te nemanu. Tikai jājot grabošu, vistu stilbiņos ietērpušos suni.

Barvedis iešņācās dusmās, un viņa rikšotājs saslējās pakaļkājās. Viņš patiešām grabēja, Džons to dzirdēja pats savām ausim. Kauli bija sastiprināti vaļīgi, lai kustoties sistos cits pret citu un klabētu. Drīz vien es grabināšu tavus kaulus, Pusroci. Es novārīšu miesu no tiem un no tavām ribām pagatavošu sev krūšu bruņas. Es izraušu tev zobus, lai zīlētu ar tiem nākotni, un no tava galvaskausa ēdīšu putru.

-    Ja tu gribi tikt pie maniem kauliem, nāc un paņem tos.

To Grabsvārcis laikam īsti nevēlējās darīt. Viņa skaitliskais pārsvars neko daudz nedotu šaurībā starp klintīm, kur mežoņi gaidīja melnie brāļi. Lai izvilinātu bēgļus no alas, mežoņiem nāktos uzbrukt pa pāriem. Tad barvedim blakus piejāja sieviete, kādas otrpus Mūrim dēvēja par šķēpsievām. Mēs esam četri-un-desmit pret jums, divām vārnām, un astoņi suņi pret vienu vilku, viņa uzsauca. Cīnieties vai bēdziet, jums no mums neizglābties.

-    Parādi viņiem, pavēlēja Grabsvārcis.

Sieviete iebāza roku asinīm notraipītā maisā un izvilka trofeju. Uz Ebena galvas nebija audzis ne matiņš, tāpēc viņa to turēja aiz auss.

-    Viņš mira kā drosmīgs vīrs, viņa noteica.

-    Bet viņš nomira, Grabsvārcis novilka, tāpat nomirsiet arī jūs. Viņš izvilka savu kaujas cirvi un savicināja virs galvas. Tas bija labs tērauds, un abpusgriezīgais asmens nešpetni mirdzēja. Ebens par saviem ieročiem vienmēr labi rūpējās. Pārējie mežoņi panācās uz priekšu un sastājās pūlītī ap barvedi, izkliegdami zobgalības. Vairāki par izsmiekla mērķi izvēlējās Džonu. Vai tas, puisīt, ir tavs vilks? izvilkdams akmens spriguli, iesaucās kārns jauneklis. Vēl pirms saulrieta es uztaisīšu no tā sev jaunu apmetni. Uzbrucēju rindas otrā galā cita šķēpsieva pavēra noskrandušās kažokādas, lai parādītu Džonam smagu, baltu krūti.

-    Vai mazulītis grib pie māmiņas? Nāc, pazīdies, bērniņ! Arī suņi rēja.

-    Viņu dzēlības var likt mums pastrādāt kādu muļķību. Korīns uzmeta Džonam ilgu skatienu. Atceries pavēli.

-    Izskatās, mums nāksies padzenāt vārnas, Grabsvārcis pārkliedza tērgas. Pamielojiet viņus ar bultām!

-     Nē! vārds izlauzās no Džona lūpām, pirms loka šāvēji paguva atlaist stiegras. Viņš paspēra divus soļus uz priekšu. Mēs padodamies!

-    Vīri mani brīdināja, ka bastardu asinis ir gļēvulīgas, aiz muguras viņš dzirdēja atskanam Korīna Pusroča ledaino balsi. Tagad redzu, ka tā tiešām ir. Skrien pie saviem jaunajiem saimniekiem, lupata!

Piesarkušu seju Džons devās lejup pa nogāzi, kur zirga mugurā sēdēja Grabsvārcis. Mežonis paskatījās uz jaunekli cauri bruņucepures atverēm un noteica: Brīvļaudlm nav vajadzīgi gļēvuļi.

-    Viņš nav gļēvulis. Viens no strēlniekiem novilka no aitādām sašūto ķiveri un izpurināja pinkainu rudu matu kodaļu. Tas ir Ziemmalas bastards, kurš saudzēja manu dzīvību. Ļauj viņam dzīvot.

Džons ieskatījās īgrites acīs un nespēja izdvest ne skaņas.

-    Lai viņš mirst, uzstāja Kaulu Pavēlnieks. Melnā vārna ir viltīgs putns. Es viņam neuzticos.

Virs viņiem uz klints sēdošais ērglis saplivināja spārnus, un gaisu pāršķēla dusmu brēciens.

-    Putnam tu, Džon Snieg, nepatīc, īgrite sacīja. Un viņu var saprast. Viņš bija cilvēks, pirms tu viņu nogalināji.

-   Es to nezināju, Džons godīgi atzina, pūlēdamies atcerēties, kā bija izskatījies vīrs, kuru viņš nogalināja kalnu pārejā. Tu teici, ka Menss mani pieņemšot.

-    Pieņems gan, īgrite apliecināja.

-    Mensa te nav, Grabsvārcis novilka. Regvīla, uzšķērd viņu.

Lielā šķēpsieva piemiedza acis un iebilda: Ja vārna grasās pievienoties brīvļaudlm, lai viņš parāda savu izveicību un pierāda nodomu godīgumu.

-    Es darīšu visu, ko liksiet. Šie vārdi pār lūpām nenāca viegli, tomēr viņš tos izspieda.

Grabsvārcim iesmejoties, kaulu bruņas skaļi noklabēja. Tad, bastard, nogalini Pusroci!

-    It kā viņš to spētu, Korīns novilka. Pagriezies, Snieg, un mirsti.

Un tad Korīna zobens šāvās pret Džonu un kaut kā Garais Nags pasitās

augšup, lai atvairītu asmeni. Trieciena spēks gandrīz izsita zobenu jauneklim no rokas un lika viņam grīļojoties atkāpties. "Tu nedrīksti nodrebēt, lai ko no tevis prasītu." Viņš saņēma zobena rokturi abās rokās gana strauji, lai triektu asmeni pret Pusroci, taču lielais izlūks ar nicīgu smīnu lūpās to atvairīja. Melnajiem apmetņiem plandot, viņi te uzbruka, te atkāpās, jaunības veiklībai cīnoties pret Korīna kreisās rokas cirtienu mežonīgo spēku. Pusroča zobens likās esam visur vienlaicīgi tā asmens zibēja te vienā, te otrā pusē, virzīdams jaunekli turp, kur Korīns vēlējās, neļaujot Džonam ne mirkli atgūt līdzsvaru. Sniegs juta, ka viņam sāk tirpt rokas.

Pat tad, kad Spoka zobi spēji sacirtās ap izlūka kājas lielu, Korīns kaut kā spēja noturēties stāvus. Taču brīdī, kad Pusrocis pagriezās, viņš uz mirkli atklāja sevi. Džons saspringa, un Garais Nags nosvilpa gaisā. Izlūks mēģināja izvairīties no ieroča, atliekdamies atpakaļ, un pirmajā mirklī likās, ka viņam tas arī izdevies. Tad uz milzu vīra kakla parādījās sarkanu lāšu virtene, koša kā rubīnu kaklarota, un vēl pēc mirkļa no ievainojuma izšļācās asiņu strūkla. Korīns Pusrocis saļima.

No Spoka purna pilēja asinis, taču zobens bija gandrīz tīrs nosmērēts bija tikai pats, pats tā galiņš, beidzamā puscolla. Džons atvilka dižvilku sāņus un notupās, ar vienu roku apskāvis vareno augumu. Gaisma Korīna acīs jau dzisa. …ass, viņš izdvesa, paceļot sakropļotos pirkstus. Tad roka atkrita atpakaļ un viņš bija miris.

"Viņš zināja," Džons iztukšots nodomāja. "Viņš zināja, ko mežoņi man liks darīt." Tad viņš iedomājās par Semvelu Tārliju, par Grenu un Skumjo Edu, par Pīpu un Krupi, kuri bija palikuši Melnajā cietoksnī. Vai viņš bija zaudējis viņus visus tāpat kā bija zaudējis Brenu un Rikonu, un Robu? Kas viņš tagad bija? Kas?

-    Raujiet viņu kājās! Rupjš tvēriens uzcēla Džonu stāvus. Viņš nepretojās. Vai tev ir vārds?

īgrite atbildēja viņa vietā. Viņu sauc Džons Sniegs. Viņā rit Ziemmalas Edarda Stārka asinis.

Regvīla iesmējās. Kam gan tas būtu ienācis prātā? Korīnu Pusroci nokauj kaut kāda valdnieciņa sānsolis.

-    Uzšķērd viņu. Tā bija vēl arvien zirgā sēdošā Grabsvārča balss. Ērglis pielidoja pie barveža un kliegdams nometās uz viņa kaulainās bruņucepures.

-    Viņš padevās, īgrite atgādināja.

-    Jā, un nogalināja paša brāli, piebilda maza auguma vienkārša paskata vīrs ar rūsas saēstu dzelzs pusķiveri galvā.

Kauliem klabot, Grabsvārcis piejāja tuvāk. To viņam palīdzēja izdarīt vilks. Tā nebija godīga cīņa. Pusrocim vajadzēja mirt no manas rokas.

-    Mēs visi redzējām, cik nevaldāmi tu rāvies cīņā, Regvīla par viņu pazobojās.

-     Viņš ir vilkacis, Kaulu Pavēlnieks neatlaidās, un vārna. Man viņš nepatīk.

-    Varbūt vilkacis viņš arī ir, īgrite sacīja, bet tas nekad nav mūs īpaši biedējis. Pārējie skaļi piekrita. Grabsvārča skatiens no dzeltenā galvaskausa acu dobumiem neko labu nevēstīja, taču barvedis negribīgi piekāpās. "īsti brīvļaudis," Džons nodomāja.

Korīnu Pusroci sadedzināja turpat, kur viņš bija kritis, sakraujot sārtu no priežu skujām, žagariem un nolauztiem zariem. Daudzi no tiem vēl bija zaļi, tāpēc ugunskurs dega ļoti lēnām, veldams melnus dūmu mutuļus debesu spožajā, cietajā zilumā. Pēc tam Grabsvārcis paņēma sev dažus apdegušus kaulus, bet pārējie meta kauliņus, lai sadalītu izlūka mantas. īgrite laimēja Korīna apmetni.

-    Vai mēs atgriezīsimies cauri Kaucošajai pārejai? Džons viņai vaicāja. Jauneklis nezināja, vai spēs vēlreiz pievārēt augstieni un vai to izturēs viņa zirdziņš.

-    Nē, viņa atbildēja. Aiz mums vairs nekā nav. Meitene paskatījās uz Džonu ar skumjām acīm. Nu jau Menss ir krietni tālāk Pienupes lejtecē. Viņš dodas uz jūsu Mūri.

BRENS

Pelni krita kā mīkstas, pelēkas sniegpārslas.

Viņš pāri sausām skujām un brūnām lapām aizļepatoja līdz meža malai, kur priežu audze kļuva skrajāka. Pāri laukam varēja saskatīt lielas cilvēkakmeņu kaudzes, ap kurām dejoja liesmas. Vējā jautās karstums un tik stipra asiņu un sadegušas gaļas smarža, ka mutē saskrēja siekalas.

Lai gan vienas smaržas viņus vilināja, citas brīdināja par briesmām. Viņš ostīja vēja dzītos dūmus. "Vīri, daudz vīru, daudz zirgu un uguns, uguns, uguns." Neviena cita smarža nebija bīstamāka par šo, pat ne asā, aukstā dzelzs smarža, kura vijās ap cilvēknagiem un cietādām. Dūmi un pelni aizmigloja acis, un tomēr viņš debesīs pamanīja milzīgu, spārnotu čūsku, kas ierēkdamies izgrūda liesmu upi. Viņš atieza zobus, bet tad čūska pazuda. Aiz klintīm augstas liesmu mēles aprija zvaigznes.

Ugunsgrēki sprakstēja visu nakti, un vienubrīd atskanēja varens rēciens un būkšķis, kas lika zemei palēkties zem viņa kājām. Suņi rēja un smilkstēja, zirgi šausmās zviedza. Cauri naktij griezās kaucieni cilvēkbara kaucieni, baiļu vaimanas un mežonīgi izsaucieni, smiekli un spiedzieni. Neviens dzīvnieks nebija trokšņaināks par cilvēku. Viņš saspicēja ausis un ieklausījās, bet brālis katru skaņu pavadīja ar rūcienu. Viņi zagās zem kokiem, un vējš tikmēr dzina pelnus un dzirksteles pāri debesīm. Tad liesmas sāka plakt, līdz noplaka pavisam. Torīt saule uzlēca pelēka un dūmos ietinusies.

Tikai tad viņi pameta koku pavēni un sāka lēnām zagties pāri laukiem. Asiņu un nāves smārda vilināts, viņa brālis skrēja līdzās. Viņi klusām līkumoja starp midzeņiem, ko cilvēki bija uzcēluši no koka, salmiem un dubļiem. Daudzi jo daudzi bija nodedzināti, un daudzi jo daudzi bija sabrukuši. Citi stāvēja, it kā nekas nebūtu noticis. Taču nekur viņi nedz redzēja, nedz arī saoda kādu dzīvu cilvēku. Līķus bija apsēdušas vārnas, kas ķērkdamas šāvās gaisā, kad viņš ar brāli pienāca tuvāk. Klaiņojošie suņi, pamanījuši viņus, lavījās projām.

Zem lielajām, pelēkajām klintīm, skaļi mocīdamies, mira zirgs. Tas atkal un atkal mēģināja nostāties uz salauztās kājas, lai, sāpēs iezviegdamies tūdaļ saļimtu. Brālis apgāja zirgam apkārt, tad pārkoda tam kaklu, kamēr upuris, pārgriezis acis, vārgi noraustīja kājas. Kad viņš piegāja pie līķa, brālis atieza zobus un atglauda ausis, tāpēc viņš iezvēla nelaipnajam radam ar priekšķepu un iekoda tam pakaļkājā. Viņi kādu brīdi cīnījās līdzās beigtajam zirgam, valstīdamies pa zāli un putekļiem starp krītošajām pelnu plēksnēm, līdz brālis apvēlās uz muguras un padevās, iespiedis asti starp pakaļkājām. Nošņakstinājis zobus pie brāļa atklātā kakla, viņš ķērās pie ēšanas, ļaudams paēst arī brālim, un tad nolaizīja asinis no melnā kažoka.

Tad jau viņam bija radusies sajūta, ka viņu vilina tumšā vieta, čukstu māja, kurā visi cilvēki bija akli. Viņš juta tās aukstos pirkstus uz skausta. Tās akmeņainā smarža bija kā čuksts viņa degunā. Viņš mēģināja pretoties vilinājumam. Viņš bija mednieks un uzglūnētājs, un nogalinātājs, un viņa vieta bija kopā ar brāļiem un māsām biezajos mežos, kur varēja brīvi skriet zem zvaigžņotajām debesīm. Viņš apsēdās, pacēla galvu un iegaudojās. "Es tur nelīdīšu," viņš sūdzējās. "Es esmu vilks, es tur nelīdīšu." Taču tumsa likās sabiezējam, līdz tā pārklāja viņa acis un pat ieplūda nāsīs un aizbāza ausis, tāpēc viņš vairs nespēja ne redzēt, ne saost, ne sadzirdēt, ne paskriet, un lielās pelēkās klintis pagaisa. Tad arī beigtais zirgs pagaisa un brālis pagaisa. Viss kļuva melns un stings, un melns, un auksts, un melns, un miris, un melns…

-    Bren, balss klusi nočukstēja. Bren, nāc atpakaļ. Nāc nu atpakaļ, Bren, Bren…

Zēns aizvēra trešo aci un atvēra abas pārējās, abas vecās, abas aklās. Tumšajā vietā visi cilvēki bija akli. Bet kāds viņu turēja. Viņš juta rokas, kas apskāva viņu, un ķermeņa siltumu cieši līdzās. Viņš saklausīja, kā Hodors klusiņām pie sevis dungoja: "Hodors, Hodors, Hodors".

-    Bren? Tā bija Mīras balss. Tu svaidījies, izgrūzdams briesmīgas skaņas. Ko tu redzēji?

-    Ziemmalu. Mēle mutē likās savāda un stīva. "Pienāks diena, kad es atgriezīšos sevī un vairs nemācēšu runāt." Tā bija Ziemmala. Viss dega. Es jutu zirgu, tērauda un asiņu smaržas. Mira, viņi nogalināja pilnīgi visus.

Viņš juta meitenes roku atglaužam viņa matus. Tu esi nosvīdis, tā sacīja. Vai nevēlies padzerties?

-     Jā, padzerties, viņš piekrita. Mīra pacēla maisu pie zēna lūpām, un Brens norija malku tik strauji, ka ūdens iztecēja pa lūpu kaktiņu. Kad viņš atgriezās, viņš vienmēr jutās vājš un izslāpis. Un izsalcis arī. Viņš atcerējās nonāvēto zirgu, asiņu garšu mutē, degušas miesas smārdu rīta gaisā. Cik ilgi es biju prom?

-    Trīs dienas, Džodžens atbildēja. Zēns bija pienācis ļoti klusiņām, vai varbūt stāvējis tepat līdzās visu laiku. Šajā aklajā pasaulē Brens to īsti nemācētu pateikt. Mēs bažījāmies par tevi.

-    Es biju kopā ar Vasariņu.

-    Pārāk ilgi. Tu nomirsi badā. Mīra pa brīdim pilināja tev ūdeni, un mēs smērējām medu tev uz mēles, bet ar to nepietiek.

-     Es ēdu, Brens sacīja. Mēs nokodām alni. Tad mēs aizdzinām koku kaķi, kas mēģināja to mums nočiept. Kaķis bija brūni dzeltens, uz pusi mazāks par dižvilkiem, tomēr varen nešpetns. Zēns atcerējās, ka pretinieks bija smaržojis pēc muskusa un kā tas bija ņurdējis uz viņiem, sēžot ozola zarā.

-     Ēda vilks, Džodžens atgādināja. Nevis tu. Esi piesardzīgāks, Bren. Atceries, kas tu esi.

Brens to atcerējās pat pārāk labi. Zēns Brens, salauztais Brens. Tad labāk zvērēns Brens. Vai kāds brīnums, ka viņš labāk sapņoja savus Vasariņa sapņus, savus vilka sapņus? Te, kapeņu vēsajā, miklajā tumsā, viņa trešā acs beidzot bija atvērusies. Viņš spēja iemiesoties Vasariņā, kad vien vēlējās. Reiz viņam pat izdevās pieskarties Spokam un aprunāties ar Džonu. Lai gan varbūt viņš to tikai nosapņoja. Viņš nespēja saprast, kāpēc tagad Džodžens vienmēr mēģina atturēt viņu. Brens lika lietā rokas, lai pieraustos sēdus. Man ir jāizstāsta Ošai tas, ko redzēju. Vai viņa ir te? Kur viņa aizgāja?

Atbildēja pati mežoņu sieviete. Nekur, manu pavēlniek. Esmu gana izklenderējusies pa tumsu. Viņš dzirdēja papēžu švīkstu uz akmens, pagrieza galvu skaņas virzienā, taču neko neieraudzīja. Brenam likās, ka viņš spēj saost Ošu, taču īsti pārliecināts viņš nebija. Nu jau viņi visi oda līdzīgi, un zēnam nebija Vasariņa deguna, lai atšķirtu citu no cita. Vakarnakt es apčurāju karaļa kāju, Oša turpināja. Vai varbūt tas bija rīts kas gan to zina? Tad es aizmigu, bet tagad vairs neguļu. Viņi visi daudz gulēja, ne tikai Brens. Neko citu te darīt nevarēja. Gulēt un ēst, un atkal gulēt, un reizēm mazliet parunāties… tikai ne īpaši daudz un arī tad čukstus, lai lieki neizaicinātu likteni. Ošai, iespējams, patiktu labāk, ja viņi vispār nerunātu, taču Rikonu apklusināt nebija iespējams, tāpat kā piespiest Hodoru pārtraukt pie sevis vienādiņ murmināt "Hodors, Hodors, Hodors".

-    Oša, Brens sacīja, es redzēju, ka Ziemmala deg. Pa kreisi viņš spēja saklausīt Rikona kluso elpošanu.

-    Sapnis, Oša atbildēja.

-    Vilka sapnis, Brens iebilda. Un es to arī saodu. Neviena cita smarža nelīdzinās uguns vai asiņu smārdam.

-    Kā asinis tās bija?

-    Cilvēku, zirgu, suņu, visu asinis. Mums vajadzētu uzkāpt augšā un paskatīties.

-     Šitā plānā ādele man ir vienīgā, Oša norūca. Ja tas kalmāru princis dabūs mani savos nagos, viņi to man ar pātagu pa sloksnei vien nokapās no muguras.

Mīras plauksta tumsā atrada Brena roku un saspieda zēna pirkstus. Es varu uzkāpt, ja tu baidies.

Brens dzirdēja pirkstus taustāmies gar somas ādu, tad atskanēja tērauda klikšķis pret kramu. Pēc tam vēl viens. Izšķīlās dzirkstele, iekvēlojās uguntiņa. Oša sāka to uzmanīgi uzpūst. Pamodās gara, gaiša liesma, kas stiepās augšup gluži kā meitene uz pirkstgaliem. Ošas seja peldēja tumsā virs uguns. Mežoņu sieviete pieskārās liesmai ar lāpas galu. Darva uzliesmojot, piepildīja pasauli ar oranžu gaismu, un Brenam nācās piemiegt acis. Gaišums pamodināja Rikonu, kurš žāvādamies pieslējās sēdus.

Kad ēnas sakustējās, uz mirkli likās, ka arī mirušie sakustas. Līenna un Brendons, viņu tēvs, valdnieks Rikards Stārks, viņa tēvs valdnieks Edvīls, valdnieks Viljams un viņa brālis Artoss Nesamierināmais, valdnieks Donnors un valdnieks Berons, un valdnieks Rodvels, valdnieks Džonels, kuram bijusi tikai viena acs, valdnieks Bārts un valdnieks Brendons, un valdnieks Kregans, kurš reiz esot cīnījies pret pašu Pūķukungu.Viņi sēdēja savos akmens krēslos, bet pie kājām gulēja pa akmens vilkam. Senči bija nokāpuši šeit, kad siltums aizplūda no viņu ķermeņiem. Te bija mirušo tumšā zāle, kurā dzīvie baidījās ienākt.

Visi seši bēgļi sēdēja saspiedušies ap nelielo maizes, ūdens un kaltētas gaļas krājumiņu tukšajās kapenēs, kuras gaidīja valdnieku Edardu Stārku. Daudz vairs nav palicis, Oša nomurmināja, aplūkodama atlikumus. Man drīz būs jāiet augšā, lai nočieptu vēl pārtiku, citādi mums nāksies ēst Hodoru.

-    Hodors, noteica Hodors, uzsmaidīdams viņai.

-    Nez, vai augšā ir diena vai nakts? Oša prātoja. Man visi rēķini sajukuši.

-    Diena, Brens sacīja, taču dūmu dēļ ir patumšs.

-    Vai kungs ir par to drošs?

Nepakustinājis sakropļoto stāvu, zēns izgāja no sevis un kādu mirkli redzēja dubultā. Tur stāvēja Oša, turēdama lāpu, arī Mīra, Džodžens un Hodors, kā arī augsto granīta pīlāru un sen mirušo valdnieku divkāršā rinda, kas aiz cilvēkiem aizstiepās tumsā… bet pāri šai ainai klājās arī Ziemmala, pelēka no vēja dzenātajiem dūmiem. Milzīgie, ar dzelzi apkaltie ozolkoka vārti bija apdeguši un pa pusei izgāzušies no virām, paceļamais tilts pārvērsts samezglotu ķēžu un trūkstošu dēļu postažā. Grāvī kā vārnu apsēstas saliņas peldēja līķi.

-    Pilnīgi drošs, viņš apliecināja

Oša brīdi to apdomāja. Es uzdrošinātos pabāzt degunu ārā. Es gribu, lai jūs turētos cieši aiz manis. Mīra, sadabū Brena grozu.

-    Vai mēs iesim mājās? Rikons satraukti vaicāja. Es gribu savu zirdziņu. Un es gribu ābolkūkas, sviestu un medu, un Pinkaini arī. Vai mēs iesim pie Pinkaina?

-    Jā, Brens apsolīja, tikai tev jāuzvedas klusu.

Mīra piesprādzēja pīto grozu Hodoram pie muguras un, ievirzot nekustīgās kājas pinuma caurumos, palīdzēja iekārtot tajā Brenu. Zēnam vēderā sitās savādi tauriņi. Viņš zināja, kas viņus gaida virszemē, taču šī zināšana nepadarīja gaidāmo ainu mazāk baisu. Kad bēgļi devās ceļā, viņš pagriezās, lai uzmestu beidzamo skatienu tēvam, un Brenam likās, ka valdnieka Edarda acīs pavīd dziļas skumjas, it kā akmens tēls negribētu, lai viņi dodas projām. "Bet mums tas ir jādara," Brens nodomāja. "Ir laiks."

Savu garo ozolkoka šķēpu Oša nesa vienā, bet lāpu otrā rokā. Pāri mugurai karājās zobens bez maksts viens no pēdējiem, kurā bija iekalta Mikena amata zīme. Kalējs to bija darinājis valdnieka Edarda kapam, lai Neda Stārka gars varētu atdusēties mierā. Taču tagad, kad Mikens bija nogalināts, bet ieroču noliktavu sargāja dzelzsvīri, lai tiktu pie laba ieroča, nevarēja smādēt pat kapus. Mīra bija paņēmusi valdnieka Rikarda zobenu, tiesa, viņa sūdzējās, ka tas esot pārāk smags. Brendonam rokās bija asmens, ko kalēji bija izkaluši viņa vārdabrālim, tēvocim, kuru viņš nekad nebija redzējis. Puisēns zināja, ka kaujā viņš neko daudz nespētu izdarīt, taču pat tad zobens rokā lika justies drošāk.

Tomēr tā visa bija tikai spēle, un Brens to zināja.

Gājēju soļi atbalsojās kapeņu velvēs. Ēnas aiz muguras aprija viņu tēvu, bet ēnas priekšā atkāpās, lai atklātu citas statujas. Tie vairs nebija parasti valdnieki, tie jau bija vecie Ziemeļu karaļi. Viņiem uz pieres rotājās akmens kroņi. Torhens Stārks, Karalis, Kurš Metās Uz Ceļa. Edvīns Pavasara Karalis. Teons Stārks, Izsalkušais Vilks. Brendons Dedzinātājs un Brendons Kuģu Būvētājs. Džorahs un Džonoss, Brendons Negantais, Voltons Mēness Karalis, Ederions Līgavainis, Eirons, Bendžens Saldais un Bendžens Rūgtais, karalis Edriks Sniegbārdis. Seno valdnieku sejas bija drūmas un spēkpilnas. Daži no viņiem bija pastrādājuši briesmu darbus, tomēr tie visi bija Stārki, un Brens zināja katra dzīvesstāstu. Zēns nekad nebija baidījies no kapenēm. Tā bija daļa no mājām un viņa paša, un viņš vienmēr bija zinājis, ka reiz arī pats atdusēsies šajā pazemē.

Bet tagad viņš vairs nebija tik pārliecināts. "Ja došos augšup, vai es vairs atgriezīšos te, lejā? Kurp es došos, kad nomiršu?"

-     Pagaidiet, sacīja Oša, kad viņi sasniedza vītņu kāpnes, kas veda virszemē un arī vēl dziļāk lejup, kur savos tumšajos troņos sēdēja vēl senāki karaļi. Viņa pasniedza lāpu Mīrai. Es uztaustīšos augšā pa tumsu. Kādu brīdi viņi dzirdēja tikai Ošas soļus, taču tie kļuva arvien klusāki un klusāki, līdz apklusa pavisam. Hodors, satraukti noteica Hodors.

Brens simtkārt bija atkārtojis pats sev, cik ļoti viņam nepatika slēpties pazemes tumsā, cik ļoti viņš vēlējās atkal ieraudzīt sauli, jāt zirga mugurā cauri vējam un lietum. Bet tagad, kad šis brīdis bija pienācis, viņam bija bail. Tumsā viņš jutās drošāk. Ja tu nespēj ieraudzīt paša roku sprīža attālumā no sejas, bija viegli iedomāties, ka arī ienaidnieki nemūžam nespēs tevi atrast. Un akmens pavēlnieki bija iedvesuši viņam drosmi. Viņu klātbūtni varēja sajust pat tad, kad viņi nebija redzami.

Šķita, ka paiet krietns brīdis, līdz viņi atkal kaut ko saklausīja. Brens jau sāka baidīties, vai ar Ošu nebūs noticis kas nelāgs. Brālis nepacietīgi dīdījās. Es gribu mājās! viņš skaļi iesaucās. Hodors nošūpoja galvu un novilka: Hodors. Tad viņi atkal izdzirdēja soļus, tie kļuva arvien skaļāki, un pēc pāris minūtēm gaismā parādījās Oša. Viņa izskatījās drūma. Kaut kas neļauj atvērt durvis. Es nespēju tās izkustināt.

-    Hodors spēj izkustināt visu, Brens noteica.

Oša uzmeta milzīgajam staļļapuisim vērtējošu skatienu. Tā gan varētu būt. Tad iesim.

Kāpnes bija šauras, tāpēc viņiem nācās kāpt citam aiz cita. Oša gāja pa priekšu. Viņai sekoja Hodors, kuram uz muguras sēdēja Brens, ierāvis galvu plecos, lai neapdauzītu to pret griestiem. Tad Mira ar lāpu un aiz viņas soļoja Džodžens, saņēmis Rikonu aiz rokas. Krietnu laiciņu viņi meta loku pēc loka, virzīdamies arvien augstāk un augstāk. Brenam likās, ka viņš saož dūmus, kaut gan, iespējams, tā bija tikai lāpa.

Kapeņu durvis bija darinātas no dzelzskoka. Tās bija vecas un smagas, un sašķiebušās slīpi pret zemi. Pie tām no iekšpuses varēja pieiet tikai viens cilvēks. Tikusi līdz durvīm, Oša vēlreiz mēģināja tās pavērt, taču Brens redzēja, ka durvis pat nepakustas. Lai pamēģina Hodors.

Viņiem vispirms nācās izcelt Brenu no groza, lai milzis viņu nesaspiestu. Mīra nometās uz pakāpiena līdzās savainotajam zēnam, kā sargājot aplikusi vienu roku viņam ap pleciem, bet Oša un Hodors apmainījās vietām. Atver durvis, Brens lūdza.

Milzīgais staļļapuisis uzlika abas plaukstas uz durvīm, pagrūda tās un norūcās. Hodors? Tad viņš trieca dūri pret dēļiem, bet tās pat nenotrīsēja. Hodors.

Atspiedies pret tām ar muguru, Brens mudināja. Un liec lietā kājas.

Hodors pagriezās, atbalstījās pret koku ar muguru un stūma. Vēlreiz. Vēlreiz. Hodors! Tad viņš ar vienu kāju nostājās uz augstāka pakāpiena tā, lai saliektā mugura atrastos zem durvju slīpuma, un mēģināja tās pacelt. Šoreiz koks iečīkstējās un mazliet padevās. Hodors! Viņš uzlika uz augstākā pakāpiena arī otru kāju, izpleta tās platāk, sasprindzināja muskuļus un tad iztaisnojās. Hodora seja piesarka, un Brens redzēja, kā, staļļapuisim sasprindzinot visus spēkus, viņam uz kakla uztūkst asinsvadi un savelkas muskuļi. Hodors, Hodors, Hodors, Hodors, Hodors, HODORS! Ārpusē kaut kas dobji sagāzās. Tad durvis pēkšņi atsprāga augšup un Brena seju apspīdēja saulesgaismas strēle, uz brīdi apžilbinot zēnu. Pēc nākamā grūdiena nobūkšķēja krītoši akmeņi un ceļš bija brīvs. Oša pabāza spraugā savu šķēpu, tad izslīdēja ārā arī pati, un, izlīdis Mīrai pa kājstarpi, viņai sekoja Rikons. Hodors atstūma durvis līdz galam un izgāja ārā. Rīdiem nācās uznest Brenu pāris pakāpienu līdz pašai augšai.

Debesis bija gaiši pelēkas, un apkārt virpuļoja dūmi. Viņi stāvēja Pirmā cietokšņa vai drīzāk tā drupu ēnā. Ēkas viena puse bija sagāzusies. Viss pagalms bija nosēts ar akmeņiem un sašķīdušām gargulām. "Tās ir nokritušas tieši turpat, kur nokritu es," ievērojis akmens nezvērus, nodomāja Brens. Dažas gargulas bija sašķīdušas tik sīkās lauskās, ka Brenam nācās brīnīties, kā viņš pats tomēr izdzīvojis. Netālu vairākas vārnas knābāja zem akmens atlūzām sadragātu ķermeni, taču līķis gulēja ar seju uz leju, tāpēc Brens neredzēja, kas bija mirušais.

Pirmo cietoksni Stārki nebija izmantojuši jau vairākus gadsimtus, taču tagad tas atgādināja vien tukšu čaulu. Grīdas bija izdegušas līdz ar visām sijām. Tur, kur bija nobrukusi siena, varēja redzēt cietokšņa istabas, pat atejas. Taču nodegušais tornis aiz cietokšņa slējās tikpat pussabrucis kā iepriekš. Džodžens Rīds no dūmiem klepoja. Vediet mani mājās! Rikons pieprasīja. Es gribu mājās! Hodors kā apmāts soļoja pa apli. Hodors, viņš iesmilkstējās tik tikko saklausāmā balsī. Viņi visi stāvēja saspiedušies ciešā pulciņā drupu un nāves vidū.

-    Mēs sacēlām tādu troksni, kas būtu pamodinājis pūķi, Oša noteica, taču neviens tā arī neparādījās. Cietoksnis ir izmiris un nodedzis, gluži kā Brens to nosapņoja, taču mums labāk… Tad, sadzirdējusi aiz muguras troksni, viņa pēkšņi aprāvās un, pacēlusi šķēpu, pagriezās tā virzienā.

No pussabrukušā torņa puses parādījās divi slaidi, tumši apveidi, kas cauri drupām lēni rikšoja uz viņu pusi. Rikons priecīgi iesaucās: Pinkainis! Melnais dižvilks metās uz saimnieka pusi. Vasariņš tuvojās lēnāk. Pienācis pie Brena, viņš paberzēja galvu pret zēna roku un nolaizīja viņam seju.

-     Mums vajadzētu taisīties projām no šejienes, Džodžens sacīja. Tik daudz nāves atvilinās šurp arī citus vilkus bez Vasariņa un Pinkaina, turklāt ne visi staigās uz četrām kājām.

-     Tiesa, turklāt tas notiks visai drīz, Oša piekrita, taču mums ir vajadzīgs kas ēdams. Varbūt izdosies kaut ko atrast. Turieties kopā. Mīra, turi vairogu paceltu un sargā aizmuguri.

Cietokšņa apgaita aizņēma visu rītu. Milzīgie akmens mūri stāvēja, kā stāvējuši. Vietām uguns uz tiem bija atstājusi melnas kvēpu pēdas, taču citādi tie likās neskarti. Taču iekšpusē valdīja nāve un posts. Lielās zāles durvis bija apdegušas un vēl gruzdēja. Iekšpusē spāres nebija izturējušas, tāpēc jumts bija iebrucis un nogāzies uz grīdas. Stikla dārzu zaļās un dzeltenās rūtis bija sasprāgušas, koki un ziedi izbradāti vai pamesti iznīkšanai. Staļļi, kas bija celti no koka un apjumti ar lubiņu jumtu, nodeguši līdz zemei, atstājot vien pelnus, nodeguļus un zirgu līķus. Brens iedomājās Dejotāju, un viņam acīs saskrēja asaras. Pie Bibliotēkas torņa bija sakrājies sekls, kūpošs ezeriņš, un no plaisas tā sānos plūda karsts ūdens. Tilts starp Zvanu torni un putnu mītni bija nobrucis lejā pagalmā, un mestra Lūvina torņa vairs nebija. Viņi manīja nespodri sarkanu blāzmu atspīdam Lielā cietokšņa šaurajos pagraba logos, un otrs ugunsgrēks turpināja liesmot vienā no noliktavām.

Pulciņam klīstot pa dūmu mutuļiem, Oša ik pa brīdim klusi iesaucās, taču neviens neatbildēja. Viņi pamanīja suni, kurš plosīja kādu līķi, taču tas aizbēga, tikko saoda dižvilku tuvošanos. Pārējie Stārku suņi bija nogalināti savās mītnēs. Pie dažiem līķiem mielojās mestra kraukļi, un vārnas no pussabrukušā torņa bija apsēdušas citus mirušos. Brens pazina Bakurētaino Timu, lai gan kāds bija sašķaidījis vīra seju ar cirvi. Pārogļojies līķis pie Mātes septa nokvēpušās čaulas sēdēja, pacēlis rokas un savilcis plaukstas melnās dūrēs, it kā būtu gatavs mesties virsū ikvienam, kas uzdrošinātos viņam tuvoties. Ja dievi ir taisnīgi, Oša novilka klusā, dusmīgā balsī, Svešie paraus tos, kas visu to pastrādāja.

-    Tas bija Teons, Brens drūmi sacīja.

-     Nē. Paskaties. Viņa ar šķēpu norādīja pāri pagalmam. Tas ir viens no viņa dzelzsvīriem. Un tur otrs. Un tas ir Grejdžoja zirgs, redzi? Melnais, ar daudzajām bultām. Viņa, raukdama pieri, gāja starp mirušajiem. Un te ir Melnais Lorens. Vīrs bija sacirsts, pat sakapāts tik nelāgi, ka tagad bārda izskatījās sarkani brūna. Izskatās, ka mirstot šis parāvis sev līdzi arī dažu labu uzbrucēju. Oša ar kāju apvēla otrādi kādu no tuvējiem līķiem. Re, kur nama zīme. Mazs, sarkans cilvēciņš.

-    Dredfortas vīrs ar novilkto ādu, Brens sacīja.

Vasariņš iekaucās un metās projām.

-    Uz dievmežu. Mira Rīda metās pakaļ dižvilkam, turot vairogu un trejžuburi gatavībā. Pārējie sekoja meitenei, līkumodami starp dūmiem un akmeņu grēdām. Zem kokiem gaiss smaržoja labāk. Dažas priedes gar meža malu bija apdegušas, bet dziļāk miklā augsne un zaļojošie koki bija apturējuši liesmas. Dzīvs mežs ir spēka pilns, noteica Džodžens Rīds, gluži kā nolasīdams Brena domas, tikpat stiprs kā uguns. Sejaskoka pavēnī pie melnā dīķa zemē gulēja mestrs Lūvins. Miklajās lapās varēja saskatīt asiņainu sliedi, pa kuru vecais vīrs bija atrāpojis šurp. Vasariņš stāvēja pie mestra. Pirmajā mirklī Brenam likās, ka viņš ir miris, bet, kad Mīra pieskārās tā kaklam, Lūvins ievaidējās. Hodors? Hodors sērīgi sacīja. Hodors?

Viņi uzmanīgi apvēla mestru uz muguras. Lūvinam bija pelēkas acis un pelēki mati. Reiz arī viņa drēbes bija pelēkas, bet tagad sakaltušās asinis tās padarīja krietni tumšākas. Brens, viņš klusi nočukstēja, ieraudzījis zēnu Hodoram mugurā. Un arī Rikons. Mestrs pasmaidīja. Dievi ir labestīgi. Es zināju…

-    Zināji? Brens, neko nesaprazdams, pārvaicāja.

-     Kājas, es visu sapratu… drēbes bija tavas, taču kāju muskuļi… nabaga puika… Lūvins noklepojās, un uz lūpām parādījās asinis. Jūs pazudāt… mežos… kā jums tas izdevās?

-    Mēs nekur nedevāmies, Brens paskaidroja. Nu, tikai līdz mežmalai, tad atkal atpakaļ. Aizsūtījām vilkus mežā, lai tie atstātu pēdas, bet paši paslēpāmies tēva kapenēs.

-    Pazemē. Lūvins iesmējās ar asiņainām putām uz lūpām. Tad viņš mēģināja pakustēties, un sāpēs ievaidējās.

Brenam acīs sariesās asaras. Kad Ziemmalā kādu ievainoja, viņu veda pie mestra, bet kā rīkoties, ja ievainots bija pats mestrs?

-    Mums vajadzīgas nestuves, lai pārnestu viņu, Oša sacīja.

-    Tam nav jēgas, Lūvins izmocīja. Es, sieva, mirstu.

-    Tu nedrīksti, Rikons pikti sacīja. Nē, tu nedrīksti. Līdzās Pinkainis atieza zobus un ieņurdējās. .

Mestrs pasmaidīja. Būs jau labi, bērniņ, es esmu krietni vecāks par tevi. Es drīkstu… mirt, kad vien vēlos.

-     Hodor, pietupies, Brens noteica. Hodors nometās uz ceļiem līdzās mestram.

-    Paklausies, Lūvins vērsās pie Ošas, prinčus… Roba mantiniekus. Ne… ne kopā… vai tu dzirdi?

Sieviete atbalstījās pret šķēpu. Skaidrs. Drošāk atsevišķi. Tikai kurp viņus vest? Es iedomājos, varbūt pie Servīniem…

Mestrs Lūvins papurināja galvu, lai gan bija skaidri redzams, cik tas viņam nācās grūti. Servīnu puika ir pagalam. Sīrs Rodrīks, Leobalds Tolhārts, valdniece Hornvuda… visi nogalināti. Dziļmeža pils ir kritusi, Keilinas cietoksnis, drīz būs kārta Torhena cietoksnim. Dzelzsvīri Akmeņkrastā. Un austrumos Boltonu Bastards.

-    Tad uz kurieni?

-    Uz Balto ostu… pie Amberiem… es nezinu… visur karš… katrs cīnās pret savu kaimiņu, un nāk ziema… tāds neprāts, tumšs, negants neprāts… Mestrs Lūvins pasniedzās augšup un satvēra Brena apakšdelmu, pirkstiem sažņaudzoties ar izmisīgu spēku. Tev tagad ir jābūt stipram. Stipram.

-     Es būšu stiprs, Brens apsolīja, kaut arī tas nenācās viegli. "Sīrs Rodrīks nogalināts, mestrs Lūvins drīz aizies, visi, visi…"

-    Labi, mestrs noteica. Prātīgs zēns. Sava… sava tēva dēls. Tagad ejiet.

Oša paskatījās uz sejaskoku, uz bālajā mizā iegrieztajiem sarkanajiem vaibstiem. Un atstāt jūs dievu rokās?

-    Es lūdzu… Mestrs norija siekalas un asinis. … pa… padzerties… un… un vēl vienu pakalpojumu. Ja tu varētu…

-    Jā. Oša pagriezās pret Mīru. Aizved zēnus.

Džodžens un Mīra, paņēmuši Rikonu pie rokas, devās projām. Hodors sekoja trijotnei. Ejot starp kokiem, zemākie zari sitās Brenam sejā un lapas noslaucīja asaras. Dažus mirkļus vēlāk Oša viņiem pagalmā pievienojās. Par mestru Lūvinu viņa nebilda ne vārda. Hodoram ir jāpaliek kopā ar Brenu, jābūt par viņa kājām, Oša lietišķi sacīja. Es došos ceļā kopā ar Rikonu.

-    Mēs turēsimies kopā ar Brenu, -Džodžens Rīds bilda.

-    Jā, tā jau man likās, Oša noteica. Es laikam mēģināšu Austrumu vārtus un vismaz kādu gabalu turēšos gar Karaļceļu.

-    Mēs iesim pa Mednieku vārtiem, sacīja Mīra.

-    Hodor, piemetināja Hodors.

Vispirms viņi pārmeklēja virtuvi. Oša atrada vairākus apdegušus, bet vēl ēdamus maizes klaipus un pat aukstu, ceptu vistu, kuru pārplēsa uz pusēm. Mīra uzgāja medus podu un lielu maisu ar āboliem. Ārā viņi atvadījās cits no cita. Rikons šņukstēja un ķērās Hodoram pie kājas, bet Oša uzšāva viņam pa pēcpusi ar šķēpa resgali. Tad puisēns žigli sekoja mežoņu sievietei. Pinkainis joza abiem nopakaļ. Beidzamais, ko Brens redzēja, bija dižvilka aste, kas nozuda aiz pussabrukušā torņa.

Mednieka vārtu dzelzs režģis bija savērpies tik pamatīgi, ka to izdevās pacelt tikai par pēdas tiesu. Viņiem nācās citam pēc cita spraukties zem režģa asajiem stieņiem.

-    Vai mēs dosimies pie jūsu tēva? Brens vaicāja, kad viņi gāja pāri paceļamajam tiltam starp mūriem. Uz Pelēkūdeņu sardzi?

Gaidīdama atbildi, Mīra paskatījās uz brāli. Mūsu ceļš ved uz ziemeļiem, paziņoja Džodžens.

Kad viņi nonāca līdz Vilkumeža malai, Brens pagriezās grozā, lai pēdējo reizi paskatītos uz cietoksni, kas bija visa viņa dzīve. Pelēkajās debesīs vēl arvien vijās dūmu strūkliņas, taču to nebija daudz ne vairāk, kā dzestrā rudens pēcpusdienā būtu cēlies no Ziemmalas skursteņiem. Pie vairākām šaujamlūkām bija redzams nokvēpums, un ārējā mūrī šur tur varēja manīt pa plaisai vai trūkstošam dzegulim, taču no šāda attāluma tie likās tīrie sīkumi. Aiz mūriem slējās cietokšņi un torņi, kā tie bija slējušies simtiem gadu, un bija grūti manīt, ka pils būtu nodedzināta un izlaupīta. "Akmens ir izturīgs," Brens pie sevis nodomāja, "koku saknes sniedzas dziļi jo dziļi, un zem zemes Ziemas karaļi turpina sēdēt savos troņos." Kamēr vien viņi palika savās vietās, Ziemmala turpināja pastāvēt. Tā nebija mirusi, tikai sakropļota. "Tāpat kā es," viņš saprata. "Ari es neesmu miris."

OTRĀS GRĀMATAS BEIGAS

PIELIKUMS

..

KARALI UN VIŅU GALMI

»

>

DZELZS TROŅA KARALIS

Džofrejs Barateons, pirmais sava vārda nesējs, trīspadsmit gadus vecs, karaļa Roberta Barateona I un karalienes Sersejas no Lanisteru nama vecākais dēls

•  viņa māte karaliene Serseja, karaliene reģente un karaļvalsts aizstāve

•  viņa māsa princese Mīrsela, deviņus gadus veca

• viņa brālis princis Tommens, astoņus gadus vecs, Dzelzs troņa mantinieks

Viņa tēvoči no tēva puses

•   Staniss Barateons, Pūķakmens valdnieks, kurš sevi dēvē par karali Stanisu Pirmo

•    Renlijs Barateons, Vētrasgala valdnieks, kurš sevi dēvē par karali Renliju Pirmo

Viņa tēvoči no mātes puses

•  sīrs Džeimijs Lanisters, saukts Karaļkāvis, Karaļsardzes komandieris, gūsteknis Straujupē

•  Tīrions Lanisters, karaļa labās rokas amata izpildītājs

>  TIriona ieroču nesējs Podriks Peins

>  TIriona sargi un zvērinātie algotņi

♦  Brons, algotnis gan melniem matiem, gan melnu sirdi

♦  Šaga Dolfa dēls no Akmens Vārnām

♦ Timets Timeta dēls no Apdedzinātajiem

♦  Čella, Melno Ausu čeika meita

♦  Krauns Kalora dēls no Mēnessbrāļiem

>    TIriona piedzīvotāja Šaija, astoņpadsmit gadus veca skuķe, kas viņam seko visur

Karaļa mazā padome

•  dižmestrs Pīsels

•  valdnieks Petīrs Bailišs, saukts Īkstītis, kases pārzinis

•    valdnieks Džanoss Slints, Pilsētsardzes komandieris Karaļa ostā ("zeltainie apmetņi")

•  Varīss, einuhs, saukts Zirneklis, čukstētāju pārzinis

Karaļsardze

•  sīrs Džeimijs Lanisters, saukts Karaļkāvis, komandieris, gūsteknis Straujupē

•  Sandors Klegans, saukts Suns

•  sīrs Boross Blaunts

•  sīrs Merīns Trents

•  sīrs Arīss Oukhārts

•  sīrs Prestons Grīnfīlds

•  sīrs Mendons Mūrs

Viņa galms un kalpotāji

•  sīrs Ilīns Peins, karaļa bende

•  Vīlārs, Lanisteru sardzes kapteinis Karaļa ostā ("sarkanie apmetņi")

•    sīrs Lensels Lanisters, bijušais karaļa Roberta ieroču nesējs, nesen iecelts bruņinieka kārtā

•  Tīreks Lanisters, bijušais karaļa Roberta ieroču nesējs

•  sīrs Ārons Santagars, ieroču meistars

•  sīrs Belons Svons, Stounhelmas valdnieka Džūliāna Svona otrais dēls

•  sīra Ermesande Heiforda, zīdainīte

•  sīrs Dontoss Holards, saukts Sarkanais, žūpa

•  Džalabhars Kso, no Vasaras salām izsūtīts princis

•  Mēnestiņš, jokdaris un āksts

•  sīra Tanda Stoukvorta

>   Falīsa, viņas vecākā meita

>  Lolīsa, viņas jaunākā meita, trīspadsmit gadus veca jaunuve

•  valdnieks Džils Rosbijs

•   sīrs Horass Sarkanvīns un viņa dvīņubrālis Hobers Sarkanvīns, Kokusalas valdnieka dēli

Karaļa ostas ļaudis

Pilsētsardze ("zeltainie apmetņi")

•  Džanoss Slints, Hārenholas valdnieks un Pilsētsardzes komandieris

>  Moross, viņa vecākais dēls un mantinieks

•  Alārs Dīms, Slinta vecākais seržants

•  sīrs Džeislīns Baivoters, saukts Dzelzs Dūre, Upes vārtu kapteinis

•  Halīns Piromants, Alķīmiķu ģildes gudrais

•  Čataija, dārgas meitumājas īpašniece

>   Alaiaija, Densija, Mareja dažas no pērkamajām skuķēm

•  Tobo Mots, bruņu meistars

•  Saloreons, bruņu meistars

•  Dzelzsvēders, kalējs

•  Lotārs Brūns, brīvjātnieks

•   sīrs Osmunds Melnkatliņš, Robežusardzes bruņinieks ar apšaubāmu reputāciju

> Osfrīds un Osnejs Melnkatliņi viņa brāļi

•  Sīmons Sudrabrīkle, dziesminieks

Karaļa Džofreja karogā redzams melns Barateonu kronētais briedis uz zelta fona un pakaļkājās saslējusies Lanisteru zelta lauva uz purpura fona.

ŠAURĀS JŪRAS KARALIS

Staniss Barateons, pirmais sava vārda nesējs, vecākais no karaļa Roberta brāļiem, bijušais Pūķakmens valdnieks, valdnieka Stefona Barateona un sīras Kasanas no Estermontu nama otrais dēls • viņa sieva valdniece Selīse no Florentu nama > Širīna, viņu vienīgais bērns, desmit gadus veca

Viņa tēvoči un brālēni

•  sīrs Lomass Estermonts, tēvocis

•  viņa dēls sīrs Endrū Estermonts, brālēns

Viņa galms un kalpotāji

•  mestrs Kresens, dziednieks un padomnieks, vecūksnis

•  mestrs Pīloss, viņa jaunais pēctecis

•  septons Barre

•  sīrs Aksels Florents, Pūķakmens namzinis un karalienes Selīses tēvocis

•  Pleķainis, nerrs bez humora izjūtas

•   Melisandre no Ašaī, saukta Sarkanā priesteriene, R'lora priesteriene, Ugunssirds

•   sīrs Dāvoss Sīvorts, saukts Sīpolu bruņinieks un reizēm arī īsrocis, izbijis kontrabandists, Melnās Betas kapteinis

>  viņa sieva Mārja, galdnieka meita

>  viņu septiņi dēli

♦  Deils, Rēga kapteinis

♦  Alārds, Valdnieces Mārjas kapteinis

♦  Matoss, Melnās Betas kapteiņa palīgs

♦ Mariks, Niknuma airētāju uzraugs

♦  Devans, karaļa Stanisa ieroču nesējs

♦ Staniss, deviņgadīgs puika

♦ Stefons, sešgadīgs puika

•  Brīens Fārings, karaļa Stanisa ieroču nesējs

Viņa karogneši un zvērinātie zobenbrāļi

•  Adrians Seltigārs, Spīļu salas valdnieks, vecūksnis

•  Monfords Velarions, Paisumu valdnieks un Driftmārkas valdnieks

•  Durāms Bar Emons, Asraga valdnieks, četrpadsmit gadus vecs

•  Gunsers Sanglāss, Svītportas zunda valdnieks

•  sīrs Habards Rambtons

•  Saladors Sāns no Līsas brīvpilsētas, dēvē sevi par šaurās jūras princi

•  Morošs, mīrietis, īres flotes admirālis

Karalis Staniss savā karogā attēlojis Gaismas Dieva liesmojošo sirdi; tā ir sarkana, oranžu liesmu ieskauta sirds uz koši dzeltena fona. Sirds viducī redzams melns Barateonu kronētais briedis.

GAISA DĀRZU KARALIS

Renlijs Barateons, pirmais sava vārda nesējs, jaunākais no karaļa Roberta brāļiem, bijušais Vētrasgala valdnieks, valdnieka Stefona Barateona un sīras Kasanas no Estermontu nama trešais dēls

•   viņa jaunā līgava sīra Mārgērija no Tīreļu nama, piecpadsmit gadus veca jaunuve

Viņa tēvoči un brālēni

•  sīrs Eldons Estermonts, tēvocis

•  sīra Eldona dēls sīrs īmons Estermonts, brālēns

•  sīra īmona dēls sīrs Alīns Estermonts

Viņa karogneši

•  Meiss Tīrels, Gaisa dārzu valdnieks un karaļa labā roka

•  Randīls Tārlijs, Hornhilas valdnieks,

•  Matiss Rovans, Zeltabirzs valdnieks

•  Brlss Kārons, Māršas valdnieks

•  valdniece Erola, Siena muižas valdniece

•  Arvīna Oukhārta, Vecozolu valdniece

•  Alesters Florents, Skaidrūdens cietokšņa valdnieks

•  sīrs Selvīns no Tārtas, saukts Vakarzvaigzne

•  Leitons Haitauers, Senpilsētas runasvīrs, Ostas valdnieks

•  sīrs Stefons Vārners

Viņa Varavīksnes sardze

•  sīrs Lorass Tīrels, saukts Ziedu bruņinieks, komandieris

•  valdnieks Brīss Kārons, Oranžais

•  sīrs Gijārds Morigens, Zaļais

•  sīrs Pārmens Kreins, Purpura

•  sīrs Robārs Roiss, Sarkanais

•  sīrs Emons Kajs, Dzeltenais

•  Brīna no Tārtas, Zilā, saukta arī Skaistā Brīna, valdnieka Selvīna meita

Viņa bruņinieki un zvērinātie zobenbrāļi

•  sīrs Kortnejs Penrouzs, Vētrasgala pils namzinis

•  Edriks Vētra, sīra Kortneja aizbilstamais, karaļa Roberta bastards, ko dzemdējusi sīra Dēlēna no Florentu nama

•  sīrs Donels Svons, Stounhelmas mantinieks

•  sīrs Džons Fosovejs no Zaļābolu Fosovejiem

•  sīrs Brīens Fosovejs, sīrs Tantons Fosovejs un sīrs Edvīns Fosovejs no Sarkanābolu Fosovejiem

•  sīrs Kolens no Zaļdīķiem

•  sīrs Marks Malendors

•  Reds Ronets, bruņinieks no Grifina Laktas

Viņa ļaudis

•  mestrs Džērns, padomnieks, dziednieks un skolotājs

ZIEMEĻU KARALIS

Robs Stārks, Ziemmalas valdnieks un Ziemeļu karalis, Ziemmalas valdnieka Edarda Stārka un sīras Ketlīnas no Tūliju nama vecākais dēls, piecpadsmit gadus vecs

Karaļa Renlija karogā ir zeltains Vētrasgala Barateonu nama kronētais briedis uz melna fona tāds pats karogs kā viņa brālim Robertam.

• viņa dižvilks Pelēkais Vējš

• viņa māte valdniece Ketlīna no Tūliju nama

• viņa brāļi un māsas

>  princese Sansa, divpadsmit gadus veca jaunuve

♦  Sansas dižvilcene (Kundzīte), nokauta Derija pili

>  princese Ārija, desmit gadus veca

♦  Ārijas dižvilcene Nīmerija, padzīta pirms gada

>  princis Brendons, saukts Brens, Ziemmalas un Ziemeļu mantinieks, astoņus gadus vecs

♦  Brena dižvilks Vasariņš

>   princis Rikons, četrus gadus vecs

♦  Rikona dižvilks Pinkainis

>   viņa pusbrālis Džons Sniegs, piecpadsmit gadus vecs bastards, Naktssardzes brālis

♦  Džona dižvilks Spoks

Viņa tēvoči un tantes

•   (Brendons Stārks), valdnieka Edarda vecākais brālis, nogalināts pēc karaļa Airlsa II Tārgārjena pavēles

• Bendžens Stārks, valdnieka Edarda jaunākais brālis, Naktssardzes brālis, pazudis aiz Mūra

•  LIsa Arīna, valdnieces Ketllnas jaunākā māsa, (valdnieka Džona Arlna) atraitne, Ligzdas valdniece

•  sīrs Edmūrs Tūlijs, saukts Melnā Zivs, valdnieces Ketllnas tēvocis

Viņa zvērinātie zobenbrāļi un cīņu biedri

•  Teons Grejdžojs, valdnieka Edarda aizbilstamais, Paikas un Dzelzs salu mantinieks

•  Haliss Mollens, Ziemmalas sardzes kapteinis

>   Džeks, Kvents, Šads Mollena sardzes vīri

•  sīrs Vendels Manderlijs, Baltās ostas valdnieka otrais dēls

•  Patreks Malisters, Jūrassardzes mantinieks

•  Deisija Mormonta, valdnieces Maiges vecākā meita un Taču salas mantiniece

•  Džons Ambers, saukts Lielais Džons

•  Robins Flints, sīrs Pervīns Frejs, Lūkass Blekvuds

•  viņa ieroču nesējs Olivārs Frejs, astoņpadsmit gadus vecs

Ļaudis Straujupē

•  mestrs Vīmens, padomnieks, dziednieks un skolotājs

•  sīrs Desmonds Grels, ieroču meistars

•  sīrs Robins Rūgers, sardzes kapteinis

•  Aterīds Veins, Straujupes namzinis

•  Rīmunds Rīmētājs, dziesminieks

Ļaudis Ziemmalā

•  mestrs Lūvins, padomnieks, dziednieks un skolotājs

•  sīrs Rodrīks Kasels, ieroču meistars

>  Beta, viņa meita

•   Volders Frejs, saukts Lielais Volders, astoņus gadus vecs valdnieces Ketlīnas aizbilstamais

•  Volders Frejs, saukts Mazais Volders, arī astoņus gadus vecs valdnieces Ketlīnas aizbilstamais

•  septons Čeils, pils septa un bibliotēkas glabātājs

•  Džosets, staļļmeistars

>  Bendija un Šīra, viņa meitas, dvīnes

•  Fārlens, piķieris

t> Palla, piķiera meita

•  vecā auklīte, stāstniece, savulaik zīdītāja, jau ļoti veca

>  Hodors, viņas mazmazdēls, garā vājš staļļapuisis

•  Geidžs, pavārs

>  Rācenis, trauku mazgātāja un virtuves skuķis

•  Oša, mežoņu sieviete, sagūstīta Vilkumežā, kalpo par virtuves strādnieci

•  Mikens, kalējs, arī ieroču kalējs

•  Salmugalva, Ķēmrausis, Bakurētainais Tims, Alusvēders sargi

>  Kalons, Toms sargu bērni

Viņa karogneši un komandieri (ar Robu Straujupē)

•  Džons Ambers, saukts Lielais Džons

•  Rikards Kārstārks, Kārholdas valdnieks

•  Golbārts Glovers no Dziļmeža pils

•  Maige Mormonta, Taču salas valdniece

•   sīrs Stevrons Frejs, valdnieka Voldera Freja vecākais dēls un Dvīņu torņu mantinieks

>  sīra Stevrona vecākais dēls sīrs Rīmans Frejs

>  sīra Rīmana dēls Melnais Volders Frejs

•  Mārtiņš Upe, valdnieka Voldera Freja bastards

(ar Rūža Boltona karaspēku pie Dvīņiem)

•   Rūzs Boltons, Dredfortas valdnieks, ziemeļu karaspēka lielākās daļas komandieris

•  Robets Glovers no Dziļmeža pils

•  Volders Frejs, Pārceltuves valdnieks

•  sīrs Helmans Tolhārts no Torhena cietokšņa, saukts Torhena kvadrāts

•  sīrs Enīss Frejs

(Valdnieka Tīvina Lanistera gūstekņi)

•  sīrs Medžers Servīns

•  Herions Kārstārks, valdnieka Rikarda vienīgais dēls

•  sīrs Vīliss Manderlijs, Baltās ostas mantinieks

•  sīrs Džereds Frejs, sīrs Hostīns Frejs, sīrs Danvels Frejs un viņu pusbrālis bastards Ronels Upe

(karagājienā vai savās pilīs)

•  Līmans Derijs, astoņus gadus vecs

•  Šella Venta, Hārenholas valdniece, kurai pili atņēmis valdnieks Tīvins Lanisters

•  Džeisons Malisters, Jūrassardzes valdnieks

•  Džonoss Brakens, Stounhedžas valdnieks

•  Tītoss Blekvuds, Kraukļukoka valdnieks

•  sīrs Karīls Venss

•  sīrs Marks Paipers

•  sīrs Halmons Paigs

Viņa karogneši un piļu namziņi ziemeļos

•  Vīmans Manderlijs, Baltās ostas valdnieks

•  Houlends Rīds no Pelēkūdeņu sardzes, purvaines iedzīvotājs

>  Houlenda meita Mīra, piecpadsmit gadus veca jaunuve

>   Houlenda dēls Džodžens, trīspadsmit gadus vecs

>    sīra Donella Hornvuda, atraitne un sērojoša māte

•  Klejs Servīns, valdnieka Medžera mantinieks, četrpadsmit gadus vecs

•   Leobalds Tolhārts, sīra Helmana jaunākais brālis, Torhena cietokšņa namzinis

>    Leobalda sieva Berēna no Hornvudu nama

>    Leobalda dēls Brendons, četrpadsmit gadus vecs

>    Leobalda dēls Bērens, desmit gadus vecs

>    sīra Helmana dēls Benfreds, Torhena cietokšņa mantinieks

>    sīra Helmana meita Edara, deviņus gadus veca

•  valdniece Sībela, Robeta Glovera sieva, pārvalda Dziļmeža pili vira prombūtnē

>    Robeta dēls Geivens, trīs gadus vecs Dziļmeža pils mantinieks

>    Robeta meita Erēna, gadu vecs bērnelis

•  Lorenss Sniegs, divpadsmit gadus vecs valdnieka Hornvuda bastards, Golbārta Glovera aizbilstamais

•  Morss Vārnu Rijējs un Hoters Padauzu Lāsts no Amberu nama Lielā Džona tēvoči

•  sīra Liesa Flinta, Robiņa māte

•  Ondrū Loke, Vecpils valdnieks, vecs vīrs

Ziemeļu karaļa karogs tūkstoš gadus ir palicis nemainīgs: skrejošs Ziemmalas Stārku pelēkais dižvilks uz sniegbalta fona.

AIZJŪRAS KARALIENE

Dinerīsa Tārgārjena, saukta Dinerīsa Vētrā Dzimusī, Nesadegusī, Pūķu Māte, dotraku halēse, pirmā sava vārda nesēja, karaļa Airīsa II Tārgārjena un viņa māsas un sievas karalienes Rīlas vienīgais dzīvais palikušais bērns, četrpadsmit gadus veca atraitne

• viņas tikko izšķīlušies pūķi Drogons, Viserions, Rīgels

Viņas brāļi

• (Rīgers), Pūķakmens princis un Dzelzs troņa mantinieks, kuru pie Trejžubures nogalinājis karalis Roberts

•          (Rinīsa), Rīgera meita, ko dzemdējusi īlija no Dornes, nogalināta Karaļa ostas izlaupīšanas laikā

• (īgons), Rīgera dēls, ko dzemdējusi īlija no Dornes, nogalināts Karaļa ostas izlaupīšanas laikā

•          (Viserīss), saucis sevi par karali Viserīsu, trešo sava vārda nesēju, saukts Karalis Ubags, kuru Vīsā Dotrakā nogalinājis hals Drogo

• viņas vīrs (Drogo), dotraku hals, miris no brūču iekaisuma

•          (Raigo), Dinerīsas un hala Drogo nedzīvi piedzimušais dēls, kuru mātes miesās nogalējuši Mirri Mazdūra

Karalienes sardze

• sīrs Džorahs Mormonts, trimdas bruņinieks, bijušais Taču salas valdnieks

•  Džogo, ko un miesassargs, pātagas meistars

•  Aggo, ko un miesassargs, loka meistars

•  Raharo, ko un miesassargs, araha meistars

Viņas kalpones

•  Irri, dotraku meiča

•  Džiki, dotraku meiča

•  Dorea, līsiešu verdzene, izbijusi staigule

Trīs meklētāji

•  Ksaro Ksons Daksoss, tirgotāju princis no Kartas

•  Pīets Prī, burvis no Kartas

•  Kvaite, ēnsauce ar masku no Ašaī

•   Ilīrio Mopatiss, Pentosas brīvpilsētas maģistrs, kurš izkārtojis Dinerīsas un hala Drogo precības, kā arī piedalījies sazvērestībā, lai Viserīss atgūtu Dzelzs troni.

Tārgārjenu karogs ir īgona Iekarotāja karogs, kurš iekarojis sešas no septiņām valstībām, aizsācis dinastiju un no uzvarēto ienaidnieku zobeniem licis izgatavot Dzelzs troni: sarkans trejgalvains pūķis uz melna fona.

CITI NAMI, LIELI UN MAZI

Lanisteru nams

Lanisteri no Rūdas klintīm principiāli atbalsta karaļa Džofreja pretenzijas uz Dzelzs troni. Viņu ģerbonis ir zelta lauva uz purpursarkana fona. Lanisteru devīze: "Dzirdi mani rēcam!"

• Tīvins Lanisters, Rūdas klinšu valdnieks, Rietumu uzraugs, Lanisportas Vairogs, Lanisteru karaspēka komandieris Hārenholā

•  viņa sieva (valdniece Džoanna), māsīca, mirusi dzemdībās

Viņu bērni

•   sīrs Džeimijs, saukts Karaļkāvis, Austrumu uzraugs un Karaļsardzes komandieris, karalienes Sersejas dvīņubrālis

• karaliene Serseja, karaļa Roberta atraitne, Džeimija dvīņumāsa, karaliene reģente un karaļvalsts aizstāve

•  Tīrions, saukts Velnēns, punduris

Viņa brāļi un māsas

•  sīrs Kevans, vecākais brālis

>  sīra Kevana sieva Dorna no Sviltu nama

>  valdnieces Dornas tēvs sīrs Harīss Svifts Viņu bērni

>   sīrs Lensels, bijušais karaļa Roberta ieroču nesējs, pēc karaļa nāves iecelts bruņinieku kārtā

>  Vilems, Mārtiņa dvīņubrālis, ieroču nesējs, gūsteknis Čukstu mežā

>  Mārtiņš, Vilema dvīņubrālis, ieroču nesējs

>  Džaneja, divus gadus veca

•  Dženna, viņa māsa, precējusies ar sīru Emonu Freju

>  Džennas dēls sīrs Kleoss Frejs, gūsteknis Čukstu mežā

>  Džennas dēls Tions Frejs, ieroču nesējs, gūsteknis Čukstu mežā

>  (sīrs Tīgets), vidējais brālis, miris no bakām

>  Tīgeta atraitne Dārlesa no Mārbrandu nama

>  Tīgeta dēls Tireks, karaļa ieroču nesējs

•  (Džerions), jaunākais brālis, pazudis jūrā

>   Džeriona ārlaulības meita Džoja, vienpadsmit gadus veca

•  viņa brālēns sīrs Stefords Lanisters, nelaiķes sīras Džoannas brālis

>  sīra Steforda meitas Serena un Mīriella

>  sīra Steforda dēls sīrs Deivens

Viņa karogneši, kapteiņi un komandieri

• sīrs Ādams Mārbrands, Ešmārkas mantinieks, valdnieka Tīvina jātnieku un izlūku komandieris

•  sīrs Gregors Klegans, saukts Kalns Zirga Mugurā

•  Polivers, Čisvīks, Rafs Saldumiņš, Dansens, Āķīgais viņa armijas karavīri

•  valdnieks Leo Lefords

•  sīrs Emorijs Lorhs, furažieru kapteinis

•  Levīss Līdens, Dīpdenas valdnieks

•  Geivens Vesterlings, Klints valdnieks, sagūstīts Čukstu mežā un nometināts Jūrassardzē

•  sīrs Roberts Brakss un viņa brālis

•  sīrs Flements Brakss

•  sīrs Forlejs Presters no Zelta Zoba

•    Vārgo Houts no brīvpilsētas Kohoras, algotņu vienības Drosmīgie Biedri kapteinis

•  Mestrs Kreilens, viņa padomnieks

Tīreļu nams

Gaisa dārzu valdnieks Tīrels par savu atbalstu karalim Renlijam paziņoja pēc Renlija laulībām ar viņa meitu Mārgēriju, kā arī nodeva viņa rīcībā savus galvenos karognešus. Tīreļu ģerbonī ir zelta roze uz zāles zaļa fona. Viņu devīze: "Lai izaugtu stipri".

• Meiss Tīrels, Gaisa dārzu valdnieks, Dienvidu uzraugs, Māršas aizstāvis, Āru augstais maršals un karaļa labā roka

•  viņa sieva, valdniece Alērija no Senpilsētas Haitaueru nama

Viņu bērni

•  Villass, vecākais dēls, Gaisa dārzu mantinieks

•  sīrs Gārlans, saukts Iznesīgais, vidējais dēls

•    sīrs Lorass, saukts Ziedu bruņinieks, jaunākais dēls, Varavīksnes sardzes komandieris

•  Mārgērija, viņu meita, piecpadsmit gadus veca, nesen apprecējusies ar Renliju Barateonu

•  viņa māte, atraitne, sīra Olenna no Sarkanvīnu nama, saukta Ērkšķu karaliene

Viņa māsa

•  Mina, precējusies ar Paksteru Sarkanvīnu, Pergolas valdnieku Viņu bērni

>  sīrs Horass Sarkanvīns, Hobera dvīņubrālis, saukts Pliens

>  sīrs Hobers Sarkanvīns, Horasa dvīņubrālis, saukts Sliens

>  Desmera Sarkanvīne, sešpadsmit gadus veca jaunuve

>  Džanna, precējusies ar sīru Džonu Fosoveju

Viņa tēvoči

•  Gārts, saukts Tuklais, Gaisa dārzu senešals

>  Gārta dēli bastardi Gārss un Garets Puķes

•  sīrs Morīns, Senpilsētas sardzes augstais komandieris

•  mestrs Gormons, Citadeles zinātnieks

Viņa ļaudis

•  mestrs Lomīss, padomnieks, dziednieks un skolotājs

•  īgons Vīrvels, sardzes kapteinis

•  sīrs Vortimers Kreins, ieroču pārzinis

•  Sviestapika, jokdaris un āksts, ārkārtīgi resns

Martelu nams

Dorne bija pēdējā no septiņām valstībām, kas zvērēja lojalitāti Dzelzs tronim. Dorniešus no citām valstībām šķir asinis, paražas un vēsture. Kad izcēlās karš par mantojuma tiesībām, Dornes princis cieta klusu un nepiedalījās.

Martelu karogā ir sarkana saule, ko caurdūris zelta šķēps. Viņu devīze: "Nelokāmi un nesalauzti".

•  Dцrens Nīmeross Martels, Saulesšķēpa valdnieks, Dornes princis

• viņa sieva Melario no Norvosas brīvpilsētas

Viņu bērni

•  princese Ariāna, vecākā meita, Saulesšķēpa mantiniece

•  princis Kventīns, vecākais dēls

•  princis Trīstens, jaunākais dēls

Viņa brāļi un māsas

• viņa māsa (princese Ēlija), precējusies ar princi RIgeru, nogalināta Karaļa ostas ieņemšanas laikā

>  Ēlijas meita (princese Rinīsa), maza meitene, nogalināta Karaļa ostas ieņemšanas laikā

>  Ēlijas dēls (princis īgons), zīdainis, nogalināts Karaļa ostas ieņemšanas laikā

•  viņa brālis princis Oberīns, saukts Sarkanā Odze Viņa ļaudis

•  Areo Hotahs, norvosu algotnis, sardzes kapteinis

•  mestrs Kaleots, padomnieks, dziednieks un skolotājs

Viņa karogneši

•  Edriks Deins, Stārfolas valdnieks

Starp galvenajiem namiem, kas zvērējuši uzticību Saulesšķēpam, minami Džordeini, Santagari, Alīrioni, Tolandi, Aironvudi, Vīli, Fauleri un Deini.

Florentu nams

Florenti no Skaidrūdens cietokšņa ir zvērināti Gaisa dārzu karogneši, kuri tūlīt pēc Tīreļiem nostājās karaļa Renlija pusē. Tomēr viņi saglabāja daļu savu spēku arī otrā nometnē, jo Stanisa karaliene ir no Florentiem un viņas tēvocis ir Pūķakmens namzinis. Florentu nama ģerbonī ir lapsas galva ziedu apļa vidū.

•  Alesters Florents, Skaidrūdens valdnieks

• viņa sieva valdniece Melāra no Kreinu nama

Viņu bērni

•  Alekīns, Skaidrūdens mantinieks

•  Melesa, precējusies ar valdnieku Randīlu Tārliju

•  Reja, precējusies ar valdnieku Leitonu Haitaueru

Viņa brāļi un māsa

•  sīrs Aksels, Pūķakmens namzinis

•  (sīrs Rīems), gājis bojā, nokrītot no zirga

>    sīra Rīema meita karaliene Selīse, precējusies ar karali Stanisu

>    sīra Rīema vecākais dēls un mantinieks sīrs Imrī

>    sīra Rīema vidējais dēls sīrs Ērens

•  sīrs Kolins

>    Kolina meita Dēlēna, precējusies ar sīru Hosmanu Norkrosu

♦  Delēnas dēls Edriks Vētra, karaļa Roberta bastards

♦  Delēnas dēls Alesters Norkross

♦  Delēnas dēls Renlijs Norkross

♦  Kolina dēls mestrs Omers, Vecozolu dienestā

♦  Kolina dēls Merels, ieroču nesējs Pergolā

•  viņa māsa Rīlena, precējusies ar sīru Rīkerdu Kreinu

Grejdžoju nams

Dzelzs salu valdnieks Belons Grejdžojs savulaik vadīja sacelšanos pret Dzelzs troni, lai gāztu karali Robertu un valdnieku Edardu Stārku. Lai arī Ziemmalā audzinātais viņa dēls Teons bija viens no Roba Stārka atbalstītājiem un tuvākajiem sabiedrotajiem, valdnieks Belons nepieslējās ziemeļniekiem, kad tie devās karagājienā uz dienvidu upju krastmalām.

Grejdžoju ģerbonī ir zelta kalmārs uz melna fona. Viņu devīze: "Mēs nesējam".

•   Belons Grejdžojs, Dzelzs salu valdnieks, Sāls un Klinšu karalis, Jūras vēja dēls, valdnieks Pļāvējs no Paikas, Varenā kalmāra kapteinis

•  viņa sieva valdniece Alanīsa no Hārlovu nama

Viņu bērni

•  (Rodrīks), nogalināts Jūrassardzē Grejdžoju sacelšanās laikā

•  (Merons), nogalināts Paikā Grejdžoju sacelšanās laikā

•  Aša, Melnā vēja kapteinis

•  Teons, valdnieka Edarda Stārka aizbilstamais Ziemmalā

Viņa brāli

•  Eirons, saukts Vārnas Acs, Klusuma kapteinis, izstumtais, pirāts un laupītājs

•  Viktarions, Dzelzs flotes pavēlnieks, kapteinis, Dzelzs uzvaras īpašnieks

•  Irons, saukts Valgmatis, Noslīkušā Dieva priesteris

Viņa ļaudis Paikā

•  Dagmers, saukts Caurais Žoklis, ieroču meistars, Putudzērāja kapteinis

•  mestrs Vendamīrs, dziednieks un padomnieks

•  Helja, pils namzine

Ļaudis Valdniekostā

•  Sigrins, kuģu būvētājs

Viņa karogneši

• valdnieks Botlijs no Valdniekostas

•  valdnieks Vinčs no Dzelzs mežaines

• valdnieks Hārlovs no Hārlovas

•  Akmeņnams no Vecvīkas

•  Drams no Vecvīkas

•  Labrālis no Vecvīkas

•  Labrālis no Dižvīkas

• valdnieks Merlīns no Dižvīkas

•  Spars no Dižvīkas

• valdnieks Blektīds no Blektīdas

• valdnieks Saltklifs no Sālsklintīm

•  valdnieks Sanderlijs no Sālsklintīm

Arīnu nams

Karam sākoties, Arīnu nams nenostājās nevienā pretinieku pusē un visus spēkus izmantoja, lai aizsargātu Ligzdu un Arīnu ieleju. Arīnu ģerbonī ir mēness un vanags, balti uz debeszila fona. Arīnu devīze: "Gods pāri visam".

•  Roberts Arins, Ligzdas valdnieks, Ielejas aizstāvis, Austrumu uzraugs, slims, astoņus gadus vecs

•  viņa māte, sīra Līsa no Tūliju nama, (valdnieka Džona Arīna) nelaiķa karaļa labās rokas trešā sieva un atraitne, Ketlīnas Stārkas māsa

Viņa ļaudis

•  mestrs Kolmons, padomnieks, dziednieks un skolotājs

•  sīrs Marvīns Belmors, sardzes kapteinis

•  sīrs Nestors Roiss, Ielejas augstais namzinis

>    sīra Nestora dēls sīrs Albārs

•  Mija Akmens, ārlaulībā dzimusi meitene, kalpone, patiesībā karaļa Roberta meita

•  Mords, nežēlīgs cietumsargs

•  Marilions, jauns dziesminieks

Karogneši, pielūdzēji un vasaļi

•  sīrs Jons Roiss, saukts Bronzas Jons

>    sīra Jona vecākais dēls sīrs Andārs

>    sīra Jona vidējais dēls sīrs Robārs, karaļa Renlija dienestā, Sarkanais Robārs no Varavīksnes sardzes

>    sīra Jona jaunākais dēls (sīrs Veimārs), Naktssardzes brālis, pazudis aiz Mūra

•  sīrs Nestors Roiss, sīra Jona brālis, Ielejas augstais namzinis

>    sīra Nestora dēls un mantinieks sīrs Albārs

>    sīra Nestora meita Mīranda

•  sīrs Līns Korbrejs, valdnieces Līsas pielūdzējs

>     Mīkels Redforts, viņa ieroču nesējs

•  valdniece Anja Veinvuda

>     valdnieces Anjas vecākais dēls un mantinieks sīrs Mortons, valdnieces Līsas pielūdzējs

>    valdnieces Anjas vidējais dēls sīrs Donels, Vārtu bruņinieks

•  īons Hanters, Longbovholas valdnieks, vecs vīrs, valdnieces Līsas pielūdzējs

Freju nams

Freji ir ietekmīgi, bagāti un daudzskaitlīgi Tūliju nama karogneši, viņi ir zvērējuši uzticību Straujupei, taču ne vienmēr centīgi pildījuši pienākumu. Kad Roberts Barateons pie Trejžubures cīnījās ar Rīgeru Tārgārjenu, Freji ieradās tikai tad, kad kauja jau bija beigusies, un kopš tā laika valdnieks Hosters Tūlijs sauca valdnieku Volderu par "nelaiķa valdnieku Freju". Valdnieks Frejs piekrita karā atbalstīt Ziemeļu karali tikai pēc tam, kad Robs Stārks bija ar mieru saderināties un pēc kara apprecēt vienu no viņa meitām vai mazmeitām. Valdnieks Volders bija pieredzējis deviņdesmit vienu vārda dienu, taču tikai pavisam nesen apņēmis astoto sievu par sevi septiņdesmit gadus jaunāku. Mēdza teikt, ka viņš ir vienīgais pavēlnieks visās septiņās valstībās, kurš pats ar savu sēklu spējis radīt veselu amiju.

•  Volders Frejs, Pārceltuves valdnieks

No viņa pirmās sievas (valdnieces Peras no Roisu nama)

>    sīrs Stevrons, Dvīņu mantinieks

>    precējies ar (Korennu Svonu, kas mirusi no smagas slimības)

•  Stevrona vecākais dēls sīrs Rīmens

•  precējies ar (Džeini Līdenu, kas mirusi, nokrītot no zirga)

>    Rīmena dēls Edvīns, precējies ar Dženīsi Hanteri

>    Edvīna meita Volda, astoņus gadus veca

>    Rīmena dēls Volders, saukts Melnais Volders

>    Rīmena dēls Petīrs, saukts Pumpainais Petīrs

♦ precējies ar Melindu Kāronu

♦  Petīra meita Pera, piecus gadus veca

•  Stevrona dēls īgons, pamuļķis, saukts Zvaniņš

•  Stevrona meita (Mīgela, mirusi dzemdībās)

>    precējusies ar sīru Dafīnu Vensu

♦ Mīgelas meita Marianna, neprecējusies

♦ Mīgelas dēls Volders Venss, ieroču nesējs

♦   Mīgelas dēls Patreks Venss, precējies ar (Mārselu Veinvudu, kas mirusi dzemdībās)

•  Stevrona dēls Voltons, precējies ar Dīenu Hārdingu

>    Voltona dēls Stefons, saukts Saldumiņš

>    Voltona meita Volda, saukta Smukā Volda

>    Voltona dēls Brīens, ieroču nesējs

•  sīrs Emons, precējies ar Džennu no Lanisteru nama

>    Emona dēls sīrs Kleoss, precējies ar Džeini Deriju

♦  Kleosa dēls Tīvins, vienpadsmit gadus vecs ieroču nesējs

♦  Kleosa dēls Vilems, pāžs Ešmārkā

>    Emona dēls sīrs Līonels, precējies ar Melesu Kreikholu

>    Emona dēls Tions, ieroču nesējs, gūsteknis Straujupē

>    Emona dēls Volders, saukts Sarkanais Volders, pāžs Rūdas klintīs

•  Sīrs Īnīss, precējies ar (Tīenu Vildu, kas mirusi dzemdībās)

>    Īnīsa dēls īgons Asiņainais, izstumtais

>    Īnīsa dēls Rīgers, precējies ar Džeini Bīsberiju

♦ Rīgera dēls Roberts, trīspadsmit gadus vecs

♦  Rīgera meita Volda, desmit gadus veca, saukta Baltā Volda

♦  Rīgera dēls Džonoss, astoņus gadus vecs

•  Perianna, precējusies ar sīru Lesīnu Heigu

>    Periannas dēls sīrs Harīss Heigs

♦ Harīsa dēls Volders Heigs, četrus gadus vecs

>    Periannas dēls sīrs Donels Heigs

>    Periannas dēls Alīns Heigs, ieroču nesējs

No viņa otrās sievas (valdnieces Sirēnas no Svonu nama)

•  sīrs Džereds, vecākais dēls, precējies ar (Alīsu Freju)

>    Džereda dēls sīrs Tītoss, precējies ar Žoju Bleintrī

♦ Tītosa meita Zija, četrpadsmit gadus veca jaunuve

♦ Tītosa dēls Zakerijs, divpadsmit gadus vecs, mācībās Senpilsētas septā

>    Džereda meita Ķīra, precējusies ar sīru Garšu Gudbruku

♦ KIras dēls Volders Gudbruks, deviņus gadus vecs

♦  Kīras meita Džeine Gudbruka, sešus gadus veca

>    septons Luseons, kalpotājs Bailora Svētītā septā Karaļa ostā

No viņa trešās sievas (valdnieces Amarejas no Kreikholu nama)

•  sīrs Hostīns, vecākais dēls, precējies ar Belēnu Hoviku

>    Hostīna dēls sīrs Ārvuds, precējies ar Rīelu Roisu

♦ Ārvuda meita Rīela, piecus gadus veca

♦ Ārvuda dēli, dvīņi, Androvs un Alīns, trīs gadus veci

•  sīra Lītena, precējusies ar valdnieku Lūsiasu Vīprenu

>    Lītenas meita Eliana, precējusies ar sīru Džonu Vildu

♦ Elianas dēls Rikards Vilds, četrus gadus vecs

>    Lītenas dēls sīrs Damons Vīprens

•  Sīmonds, precējies ar Betariosu no Brāvosas

>    Sīmonda dēls Alesandrs, dziesminieks

>    Sīmonda meita Alīksa, septiņpadsmit gadus veca jaunuve

>  Sīmonda dēls Bradamars, desmit gadus vecs, kā aizbilstamais nodots audzināšanā Brāvosā pie šīs pilsētas tirgotāja Oro Tendīrisa

•  sīrs Donvels, precējies ar Vīnfreju Ventu

>  (daudz nedzīvi dzimušu un neiznēsātu bērnu)

•  Merets, precējies ar Māriju Deriju

>  Mereta meita Amereja, saukta Amija, sešpadsmit gadus veca atraitne, precējusies ar (sīru Peitu no Zilā Atzara)

>  Mereta meita Volda, saukta Resnā Volda, piecpadsmit gadus veca jaunuve

>  Mereta meita Marisa, trīspadsmit gadus veca jaunuve

>  Mereta dēls Volders, saukts Mazais Volders, astoņus gadus vecs, kā aizbilstamais nodots valdnieces Ketlīnas audzināšanā Ziemmalā

•  (sīrs Džeremijs, noslīcis), precējies ar Kāroleju Veinvudu

>DžeremijadēlsSandors, divpadsmit gadusvecs, sīra DonelaVeinvuda ieroču nesējs

> Džeremija meita Sinteja, deviņus gadus veca, valdnieces Anjas Veinvudas aizbilstamā

•  sīrs Reimunds, precējies ar Beoniju Bīsberiju

>  Reimunda dēls Roberts, sešpadsmit gadus vecs, apmācībā Senpilsētas Citadelē

>  Reimunda dēls Malvīns, piecpadsmit gadus vecs, nodots mācībā pie alķīmiķa Līsā

>   Reimunda dvīņu meitas Serra un Sarra, četrpadsmit gadus vecas jaunuves

>  Reimunda meita Serseja, sešus gadus veca, saukta Bitīte

No viņa ceturtās sievas (valdnieces Alīsas no Blekvudu nama)

•  Lotārs, vecākais dēls, saukts Klibais Lotārs, precējies ar Leonellu Lefordu

>  Lotāra meita Tīsena, septiņus gadus veca

>  Lotāra meita Volda, četrus gadus veca

>  Lotāra meita Emberleja, divus gadus veca

•  sīrs Džemoss, precējies ar Seleju Pīgu

>  Džemosa dēls Volders, saukts Lielais Volders, astoņus gadus vecs, kā aizbilstamais nodots valdnieces Ketlīnas audzināšanā Ziemmalā

>  Džemosa dvīņu dēli Dikons un Matiss, piecus gadus veci

•  sīrs Veilens, precējies ar Silvu Pīgu

>   Veilena dēls Hosters, divpadsmit gadus vecs, sīra, Deimona Pīga ieroču nesējs

>  Veilena meita Merianna, saukta Mērija, vienpadsmit gadus veca

•  valdniece Morja, precējusies ar sīru Flementu Braksu

>   Morjas dēls Roberts Brakss, deviņus gadus vecs, kā pāžs nodots apmācībā Rūdas klintīs

>  Morjas dēls Volders Brakss, sešus gadus vecs

>  Morjase Tīta, vecmeita, divdesmit deviņus gadus veca

No viņa piektās sievas (valdnieces Sārijas no Ventu nama)

•  nav pēcnācēju

No viņa sestās sievas (valdnieces Betānijas no Rosbiju nama)

•  sīrs Pervīns, vecākais dēls

•  sīrs Benfrijs, precējies ar Džīenu Freju, brālēns

>  Benfrija meita Della, saukta Kurlā Della, trīs gadus veca

>  Benfrija dēls Osmunds, divus gadus vecs

•  mestrs Vilamens, kalpo Longbovholā

•  Olivārs, ieroču nesējs Roba Stārka dienestā

•  Roslīna, sešpadsmit gadus veca jaunuve

No viņa septītās sievas (valdnieces Anāras no Fāringu nama)

•  Arvīna, četrpadsmit gadus veca jaunuve

• Vendels, vecākais dēls, trīspadsmit gadus vecs, kā pāžs nodots apmācībā Jūrassardzē

•  Kolmārs, solījies ticībai, vienpadsmit gadus vecs

•  Valtīrs, saukts Tīrs, desmit gadus vecs

•  Elmārs, saderināts ar Āriju Stārku, deviņus gadus vecs

•  Šireja, sešus gadus veca

No viņa astotās sievas valdnieces Džojuses no Ērenfordu nama

•  pagaidām pēcnācēju nav

Valdnieka Voldera bērni no dažādām mātēm

•  Volders Upe, saukts Bastards Volders

•  Bastarda Voldera dēls sīrs īmons Upe

•  Bastarda Voldera meita Volda Upe

•  mestrs Melvīss, kalpo Rosbijā

•  Džeine Upe, Mārtiņš Upe, Rīgers Upe, Ronels Upe, Melāra Upe un citi

Naktssardzes brāļi

Naktssardze aizsargā karaļvalsti un ir zvērējusi neiesaistīties pilsoņu karos un cīņā par troni. Parasti dumpju laikā tā, godinot jebkuru karali, nepakļaujas nevienam.

Melnajā pilī

•  Džeors Mormonts, Naktssardzes komandieris, saukts Vecais Lācis

>   viņa kalpotājs un ieroču nesējs Džons Sniegs, Ziemmalas bastards, saukts Valdnieks Sniedziņš

•  mestrs īmons (Tārgārjens), padomnieks un dziednieks

>  Semvels Tārlijs un Klaidass, viņa kalpotāji

•  Bendžens Stārks, pirmais izlūks, pazudis aiz Mūra

>  Torens Smolvuds, vecākais izlūks

>   Džārmens Bakvels, vecākais izlūks

>  sīrs Otlns VIzers, sīrs Aladeils Vinčs, Grens, Pipars, Matārs, Elrons, Lārks, saukts Māsiņa, izlūki

•  Otels Jārviks, pirmais namdaris

>  Halders, Albets namdari

•  Bovens Māršs, galvenais namzinis

>  Čets, namzinis un piķieris

>  Edisons Tolets, saukts Skumjais Eds, ieroču nesējs

>  septons Selleders, piedzēries svētulis

>  sīrs Endrū Tārts, ieroču meistars

Melnās pils brāļi

•  Donals Nojs, vienrocis ieroču kalējs

•  Trīspirkstu Hobs, pavārs

•  Džērens, Rāsts, Kūgens rekrūši apmācībā

•   Konvijs, Gerens, klīstošās vārnas vervētāji, kas meklē bāreņus un noziedzniekus dienestam pie Mūra

•  Jorens, galvenā klīstošā vārna

>  Preds, Džeks Griezējs, Vots, Rīzens, Kails rekrūši ceļā uz Mūri

>    Koss, Gērens, Dobers, Kurcs, Kodējs, Rordžs, Žakens Hgars noziedznieki ceļā uz Mūri

>    Lomijs Zaļrocis, Džendrijs, Tārbers, Karstais Pīrādziņš, Ārijs bāreņi ceļā uz Mūri

Austrumsardze pie jūras

•  Koters Paiks, Austrumsardzes komandieris

>  Sīrs Elisers Torns, ieroču meistars

•  Austrumsardzes brāļi

•  Dereons, namzinis un dziesminieks

Ēnu tornī

•  Sīrs Denīss Malisters, Ēnu torņa komandieris

>  Korīns, saukts Pusrocis, vecākais izlūks

>  Delbridžs, saukts Delbridžs Ieroču Nesējs, vecākais izlūks

>  Ebens, Akmensčūska izlūki

Content

Mārtins Džordžs R.R. Karaļu cīņa. Dziesma par ledu un uguni. Otrā grāmata

PROLOGS

ĀRIJA

SANSA

TĪRIONS

BRENS

ĀRIJA

DŽONS

KETLĪNA

ĀRIJA

DĀVOSS

TEONS

DINERĪSA

DŽONS

ĀRIJA

TIRIONS

BRENS

TIRIONS

SANSA

ĀRIJA

TIRIONS

BRENS

KETLĪNA

DŽONS

TEONS

TIRIONS

ĀRIJA

DINERĪSA

BRENS

TĪRIONS

ĀRIJA

KETLĪNA

SANSA

KETLĪNA

DŽONS

BRENS

TIRIONS

TEONS

ARIJA

KETLĪNA

DINERĪSA

TIRIONS

DĀVOSS

DŽONS

TĪRIONS

KETLINA

BRENS

ĀRIJA

DINERĪSA

TIRIONS

TEONS

DŽONS

SANSA

DŽONS

TIRIONS

KETLĪNA

TEONS

SANSA

DĀVOSS

TĪRIONS

SANSA

TIRIONS

SANSA

DINERĪSA

ĀRIJA

SANSA

TEONS

TĪRIONS

DŽONS

BRENS

PIELIKUMS

KARALI UN VIŅU GALMI

DZELZS TROŅA KARALIS

ŠAURĀS JŪRAS KARALIS

GAISA DĀRZU KARALIS

ZIEMEĻU KARALIS

AIZJŪRAS KARALIENE

CITI NAMI, LIELI UN MAZI