Mārtins Džordžs R. R.

Dziesma par ledu un uguni-3. Zobenu Vētra. Pirmā daļa Tērauds un sniegs

DŽORDŽS R. R. MĀRTINS

DZIESMA PAR LEDU UN UGUNI

TREŠĀ GRĀMATA PIRMĀ DAĻA

TĒRAUDS UN SNIEGS

Filisai, kura pierunāja mani iesaistīt pūķus

li

..

.

Kartes sastādījis Džeimss Sinklērs

PIEZĪME PAR HRONOLOĢIIU

"Dziesma par ledu un uguni" tiek stāstīta no varoņu skatpunkta, un reizēm viņi atrodas simtiem vai pat tūkstošiem jūdžu cits no cita. Dažās nodaļās aplūkota diena, citās tikai stunda, bet vēl citās pāris nedēļu, mēnesis vai pat pusgads. Šā iemesla dēļ stāstījums neveido hronoloģisku secību, jo reizēm svarīgi notikumi atgadās vienlaicīgi tūkstoš līgu atstatumā cits no cita.

Tādēļ lasītājs, paņēmis rokā šo grāmatu, sapratīs, ka "Zobenu vētrā" aprakstītās ainas nevis turpina "Karaļu cīņas" notikumus, bet drīzāk gan pārklājas ar tiem. Es sāku grāmatu ar vēstījumu, kas Pirmļaužu Dūrē, Straujupē, Hārenholā un pie Trejžubures gadījās Melnupes kaujas laikā pie Karaļa ostas, kā arī drīz pēc tam…

Džordžs R.R. Mārtins

PROLOGS

Diena bija pelēka un sveloši auksta, un suņi nevarēja uzņemt pēdas.

Liela, melna kuce gan uzoda lāčus, bet, asti iežmiegusi kājstarpē, metās atpakaļ P'e pārējiem suņiem. Vējš šaustīja dzīvniekus, un nabadziņi upes krastā spiedās cieši klāt cits citam. Ari Čets juta, kā vējš dursta miesu cauri melnā vilnas un miecādas apģērba kārtām. Bija nolāpīti auksts laiks gan cilvēkiem, gan lopiem, bet tur nu nekā nevarēja darīt. Viņš saviebās, jo gandrīz juta, kā strutainās pumpas uz vaigiem un kakla kļūst sarkanas un jutīgas. "Man bija jāpaliek pie Mūra, kur vienā mierā būtu varējis kopt tos sasodītos kraukļus un kurināt kamīnu vecajam mestram īmonam." Pie visa vainīgs bija Džons Sniegs un viņa resnais drauģelis Sems Tārlijs, kuru dēļ viņš nu Apsēstajā mežā kopā ar kranču baru saldēja savus pautus.

-     Septiņas elles, viņš nolamājās un spēcīgi parāva suņu saites. Meklēt, jūs izdzimteņi! Tās ir lāča pēdas jūs gribat gaļu vai negribat? Meklēt! Tomēr suņi smilkstēdami tikai spiedās kopā bariņā. Čets virs suņu galvām noplīkšķināja savu īso pātagu, un melnā kuce viņam uzrūca. Suņa gaļa garšo tikpat labi kā lāča gaļa, melnais brālis atgādināja dzīvniekam, ar katru vārdu pūzdams saltajā gaisā tvaika mutuļus.

Lārks no Māsām stāvēja, rokas uz krūtīm sakrustojis un plaukstas sabāzis padusēs. Viņam rokās bija melni vilnas cimdi, taču viņš allaž sūrojās, ka stingstot pirksti.

-    Pie velna, ir pārāk auksts, lai medītu, viņš paziņoja. Dirsā to lāci, tas nav tā vērts, lai mēs te sasaltu ragā.

-    Bet mēs nedrīkstam atgriezties tukšām rokām, I-ārk, cauri biezajai, brūnajai vaigubārdai, kas klāja gandrīz visu seju, noburkšķēja Sīkais Pols. Komandierim tas nepatiks. Lielā auguma vīram padegunē puņķi bija sasaluši lāstekā, bet milzīgajā saujā ar biezo kažokādas cimdu viņš žņaudzīja šķēpa kātu.

-   Dirsā Veco Lāci arī, izmeta Lārks, tievs vīrelis ar asiem sejas vaibstiem un nemierīgām acīm. Mormonts jau līdz rītam būs beigts un pagalam, vai tad nav skaidrs? Kuru gan interesē, kas viņam patiks?

Sīkais Pols samirkšķināja mazās, melnās ačteles. Var jau būt, ka viņš bija piemirsis, Čets nodomāja. Viņš bija pietiekami stulbs, lai aizmirstu pēdējo nieku.

-   Kāpēc mums jānogalina Vecais Lācis? Kāpēc mēs nevaram tīt makšķeres un ļaut viņam dzīvot?

-    Tu domā, viņš ļaus mums aiziet? Lārks noprasīja. Viņš vajās mūs līdz kapa malai. Tu gribi, lai tevi vajā, aitasgalva?

-   Nē, atteica Sīkais Pols. Es to negribu.

-   Tātad tu viņu nomušīsi? Lārks noprasīja.

-    Jā. Lielais vīrs atspieda šķēpa galu pret aizsalušās upes krastu. Nomušīšu. Viņš mūs nevajās.

Lārks izvilka plaukstas no padusēm un pagriezās pret Četu.

-   Es teiktu, ka mums vajag novākt visus virsniekus.

Četam tas nepatika.

-    Mēs par to jau esam runājuši. Mēs novācam Veco Lāci un Bleinu no Ēnu torņa. Novāksim arī Grabu un Eitanu, ja jau viņiem nav paveicies un ir jāstāv sardzē, Dīvenu un Banenu, lai mūs neviens neatrod, un Sīru Cūķi, lai šis nesūta kraukļus tas ari viss. Un novāksim viņus klusītēm, miegā. Ja kāds no viņiem iepīkstēsies, mēs paši kļūsim par barību tārpiem. Četa vātis niknumā kļuva pavisam sarkanas.

-   Dari, kas tev darāms, un pielūko, lai tavi brālēni dara to, kas jādara viņiem. Un tu, Pol, atceries, ka tam jānotiek trešās, ne otrās sardzes laikā.

-   Trešās sardzes laikā, milzenis bilda cauri bārdai un sasalušajiem puņķiem. Mēs ar Mīkstkāji to es atceros, Čet!

Naktij vajadzēja būt bez mēnesnīcas, un viņi bija iekārtojuši sardzes maiņas tā, lai postenī vienlaikus atrastos astoņi savējie, kā arī vēl divi pie zirgiem. Izdevīgāks brīdis varēja arī nepienākt, turklāt kuru katru dienu viņiem varēja uzklupt mežoņi. Čets vēlējās būt labi tālu no slaktiņa vietas, jo viņš nudien negrasījās mirt.

Uz zieme(iem bija devušies trīs simti zvērinātu Naktssardzes brāļu

-    divi simti no Melnās pils un vēl simts no Ēnu torņa. Tas bija vērienīgākais reids, kādu visi spēja vien atminēties, un tajā piedalījās gandrīz trešā daļa visu Naktssardzes spēku. Viņi gribēja atrast Benu Stārku, Veimāru Roisu un citus izlūkus, kas bija pazuduši aiz Mūra, un noskaidrot, kāpēc mežoņi pamet savus ciemus. Par Stārku un Roisu viņi nebija uzzinājuši ne tik, cik melns aiz naga, toties bija atklājuši, kurp dodas mežoņi

-   tie steidzās uz ledainajām un dievu aizmirstajām Saltilkņu virsotnēm. Četam neviena vāts neiesāpētos, ja mežoņi tur paliktu uz mūžīgiem laikiem, bet nē viņi gar Pienupi nāca no kalniem lejup.

Čets pacēla skatienu, un tur nu Pienupe bija. Upes klinšainie krasti šķita apauguši ar ledus bārdu, bet no Saltilkņiem nebeidzamā straumē plūda pienaini blāvie upes ūdeņi. Un tagad arī Menss Raiders ar saviem mežoņiem nāca pa to pašu ceļu. Pirms trim dienām, noskrējies putās, bija atgriezies Torens Smolvuds. Kamēr viņš visu, ko pieredzējis, klāstīja Vecajam Lācim, viens no viņa vīriem Baltacu Enkurs to pašu izstāstīja pārējiem.

-    Viņi vēl ir krietni tālu no kalnu pakājes, taču virzās uz priekšu,

-    Enkurs teica, pie ugunskura sildīdams rokas. Suņagalva Harma, tā bakurētainā kuce, ved priekšpulku. Goudijs pielavījās pašai mežoņu nometnei un gluži skaidri redzēja viņu sēžam pie uguns. Tas muļķis Tamberdžons gribēja viņu nošaut ar bultu, bet Smolvudam pietika prāta atrunāt.

Čets nospļāvās.

-   Vai vari pateikt, cik viņu tur bija?

-   Bez jēgas. Divdesmit, trīsdesmit tūkstoši nebija laika skaitīt. Harmas priekšpulkā ir kādi pieci simti karotāju un visi zirgos.

Vīri pie ugunskura nemierīgi saskatījās. Parasti bija grūti atrast pat duci mežoņu zirgos, kur nu vēl piecus simtus…

-     Smolvuds aizsūtīja Banenu un mani aplinkus priekšpulkam, lai mēs uzmetam aci pārējam karaspēkam, Enkurs turpināja, un tas bija bezgalīgs. Viņi pārvietojas lēni kā sasalusi upe varbūt kādas četras piecas jūdzes dienā, tomēr rādās, ka savos ciematos atgriezties negrasās. Vairāk par pusi sieviešu un bērnu, un visi dzen pa priekšu kazas un aitas, bet vienas otras kamanas velk pat sumbri. Kamanas pilnas ar ādām, gaļu, vistu būriem, sviesta mučelēm, vērpjamajiem ratiņiem visu iedzīvi, kas viņiem pieder. Mūļi un zirģeļi tā apkrauti nastām, ka liekas

-    lopiņiem ielūzīs muguras. Sievišķi arī stiepj nastas.

-   Un viņi nāk lejā gar Pienupi? Lārks no Trim Māsām gribēja precizēt.

-   Vai tad es tā neteicu?

Gar Pienupi mežoņi varēja nokļūt tieši pie Pirmļaužu Dūres senā cietokšņa, kur Naktssardzes vīri bija ierīkojoši nometni. Ikviens, kuram pietika veselā saprāta, redzēja, ka laiks savākt mantas un jozt atpakaļ uz Mūri. Vecais Lācis Dūri bija nocietinājis ar iesmu rindām, izraktām bedrēm un dzelkšņiem, taču pret tādu karapūli tas viss šķita bezjēdzīgi. Ja melnie brāļi paliktu turpat, viņus nenovēršami nomāktu pārspēks.

Un Torens Smolvuds vēl gribēja uzbrukt! Sīra Maladora Lokes ieroču nesējs Mīlulītis Donels Hils zināja stāstīt, ka aizpagājušajā naktī Smolvuds iegājis Lokes teltī. Sīrs Maladors bija vienisprātis ar veco sīru Otīnu Vīzeru un uzskatīja, ka jāatgriežas pie Mūra, taču Smolvuds gribējis viņu pārliecināt par pretējo.

-   Aizmūra karalim neienākot prātā meklēt viņus tik tālu ziemeļos, Mīlulītis Donels atstāstīja dzirdēto. Viss viņa milzīgais karaspēks esot lupatlašu un liekēžu varza, un vairums nezinot, aiz kura gala rokā jātur zobens. Pietikšot ar vienu triecienu, lai mežoņi kaukdami līstu atpakaļ savās būdās un nerādītos laukā vēl piecdesmit gadus.

Trīs simti pret trīsdesmit tūkstošiem! Čets to uzskatīja par tīru neprātu, turklāt trakākais, ka arī Maladors svērās par labu kaujai un abi ar Smolvudu viņi tagad centās pārliecināt Veco Lāci.

-   Ja mēs pārāk ilgi vilcināsimies, tad zaudēsim iespēju, kāda var nekad vairs negadīties, Smolvuds stāstīja visiem, kas bija ar mieru viņā klausīties.

-   Mēs esam vairogs, kas sargā cilvēku karaļvalsti, un vairogu neviens tīšuprāt prom nemet, iebilda Otīns VIzers.

-    Kaujā drošākā aizsardzība ir nevis slēpšanās zem vairoga, bet gan ātrs zobena vēziens, kas nogalina pretinieku, atcirta Torens Smolvuds.

Tomēr ne Smolvudam, ne VIzeram nebija teikšanas. Komandieris bija un palika pavēlnieks Mormonts, bet viņš gaidīja atgriežamies pārējos izlūkus: Džārmenu Bakvelu ar vīriem, kuri bija uzkāpuši pa Milžu kāpnēm, un Korīnu Pusroci ar Džonu Sniegu, kuri bija devušies uz Kaucošo pāreju. Taču Bakvels un Pusrocis kavējās. Visticamāk jau beigti. Čets iztēlojās, kā Džons Sniegs, zils un sasalis, guļ kādā kailā kalnu virsotnē ar mežoņa šķēpu savā bastarda pakaļā. Šī aina lika Četam pasmaidīt. "Jācer, ka šie būs nomieguši arī viņa nolāpīto vilku."

-   Te nekāda lāča nav, viņš pēkšņi izlēma. Tās ir vecas pēdas. Jāiet atpakaļ uz Dūri.

Suņi gandri/, norāva viņu no kājām, jo gribēja tikt atpakaļ apmetnē ne mazāk kā cilvēki. Varbūt tie iedomājās, ka apmetnē dabūs ko ēdamu? Četam nāca smiekli. Viņš nebija suņus barojis trīs dienas, lai tie būtu nikni un izsalkuši. Vakarā, pirms nozušanas tumsā, viņš grasījās tos palaist vaļā pie zirgiem, kad Mīlulītis Donels un Kokakāja Karls būs pārgriezuši pavadas. Dūre būs pilna ar rejošiem suņiem un trakojošiem zirgiem, kas nu trauksies starp ugunskuriem, lēks pāri žogiem un sabradās teltis. Tādā apjukumā paies vairākas stundas, līdz visi apķersies, ka trūkst četrpadsmit brāļu.

Lārks vēlējās iesaistīt divreiz vairāk vīru, bet ko gan varēja gribēt no stulba zvejnieka, kurš nācis no Trim Māsām. Pietika vienam vārdam nonākt nepareizajā ausī, un viņi nespētu ne attapties, kad būtu jau kļuvuši galvas tiesu īsāki. Nē, četrpadsmit bija labs skaitlis pietiekami daudz, lai viņi varētu izdarīt to, kas bija jādara, un pietiekami maz, lai spētu iecerēto saglabāt noslēpumā. Gandrīz visus pierunāja Čets pats. Viens bija Sīkais Pols, stiprākais vīrs pie Mūra, lai gan kustējās pussprāguša gliemeža lēnībā. Reiz viņš bija pārlauzis kādam mežonim mugurkaulu, tikai apskaujot to ap vidukli. Vēl starp sazvērniekiem bija Duncis, kurš iesauku bija ieguvis no sava iemīļotā ieroča, un mazs, pelēks vīrelis, kuru visi dēvēja par Mīkstkāji. Viņš plātījās, ka jaunībā izvarojis simts sievišķus un neviena no skuķēm šo neesot ne redzējusi, ne dzirdējusi, pirms viņš iespraudis tajās daiktu.

Arī plānu bija izstrādājis Čets, jo viņš no visiem bija gudrākais: viņš četrus garus gadus bija mestra īmona pārvaldnieks, pirms tas izdzimtenis Džons Sniegs panāca, ka to darbu dabū viņa drauģelis, šis resnais cūka. Čets tovakar bija nolēmis nogalināt Semu Tārliju un iečukstēt viņam ausī: "Nodod sveicienu valdniekam Sniedziņam." Un tikai tad pienāktu laiks pārgriezt Sīram Cūķim rīkli, lai cauri biezajai speķa kārtai nolaistu viņa burbuļojošās asinis. Čets zināja, kā rīkoties ar kraukļiem, tāpēc ar tiem sarežģījumu nebūs, tāpat kā ar Tārliju viens pieskāriens ar nazi, un tas gļēvulis, mīzdams biksēs, lūgsies pēc žēlastības. "Lai viņš lūdzas, tas viņam tāpat nepalīdzēs." Pēc tam, kad Tārlijam būs pāršņāpta rīkle, viņš atvērs kraukļu būrus un izlaidīs putnus, lai neviena ziņa nevarētu sasniegt Mūri. Mīkstkājim un Sīkajam Polam vajadzēja nogalināt Veco Lāci, Duncis piebeigtu Bleinu, bet Lārks ar brālēniem apklusinātu Banenu un veco Dīvenu, lai tie nevilktos viņiem pa pēdām. Viņi bija parūpējušies par pārtiku divām nedēļām, bet Mīlulītis Donels un Kokakāja Karls jau būs netālu noslēpuši zirgus. Pēc Mormonta nāves par komandieri kļūs sirs Otīns Vīzers, vecs, bailīgs sakārnis. "Viņš vēl pirms saullēkta taisnā ceļā laidīsies uz Mūri un netērēs vīru spēkus, lai dzītos mums pakaļ."

Suņi traucās starp kokiem un spēcīgi raustīja pavadas. Čets redzēja Dūri slejamies pāri zaļajām koku galotnēm. Diena vērtās tik tumša, ka Vecais Lācis bija licis iedegt lāpas, kas tagad plašā lokā viscaur liesmoja virs apaļā cietokšņa sienām kraujā, klinšainā pakalna virsotnē. Visi trīs vīri šķērsoja strautu. Ūdens bija ledaini auksts, un tajā peldēja ledus gabali.

Es došos uz piekrasti, pavēstīja Lārks. Mēs ar brālēniem uzbūvēsim laivu un burāsim atpakaļ uz Māsām.

"Bet mājās visi zinās, ka esat dezertieri, un tur nocirtīs jūsu stulbās galvas," Čets nodomāja. Ja zvērests reiz dots, no Naktssardzes atceļa vairs nebija. Ikvienā septiņu valstību vietā dezertierus savaņģoja un sodīja ar nāvi.

Ollo Šķībrocis grasījās doties uz Tīrošu, kur, pēc viņa vārdiem, nevienam nenocirta rokas par nieka godīgu zādzību un nevienu nesūtīja nosalt līdz nāvei, ja viņam gadījies pārgulēt ar bruņinieka sievu. Čets apsvēra iespēju braukt kopā ar viņu, taču viņš ne vārda neprata Tīrošas mēlē. Un ko gan viņš tur iesāktu? Viņš neprata nevienu amatu, jo bija uzaudzis Raganu purvā. Viņa tēvs visu mūžu lieca muguru citu cilvēku tīrumos un vāca dēles. Viņš izģērbās kails, atstājot tikai biezu ādas strēmeli starp kājām, un iebrida duļķainajā muklājā. Izlīdis no ūdens, viņš no krūtīm līdz papēžiem bija kā nosēts ar dēlēm. Reizēm Čets palīdzēja tās nolasīt. Kāda dēle piezīdās viņa rokai, un viņš riebumā to sašķaidīja pret sienu, bet tēvs par to viņu noslānīja līdz asinīm, jo mestri dēles pirka par grasi ducī.

Lārks varēja doties mājās, ja viņam bija tāda vēlēšanās, un tīrošietis ari, bet Čets tā vis nedarīs. Viņš nebūt nealka atgriezties Raganu purvā, taču Krāstera pils viņam bija iepatikusies.

Krāsters savā pilī dzīvoja kā kungs, un kāpēc viņš nevarētu darīt tāpat? Tie tikai būtu joki: dēļu lasītāja dēls Čets kļūst par valdnieku pilī. Viņa karogā plīvotu divpadsmit dēles uz sārta fona. Bet kāpēc jāsamierinās ar valdnieka titulu? Varbūt viņš var kļūt par karali. Menss Raiders arī sāka ar dienestu vārnās. "Es varu būt tāds pats karalis kā viņš un apņemt dažas sievas. Krāsteram bija deviņpadsmit sievas, neskaitot jaunākās, kuras vēl nebija piegulējis. Puse no viņa sievām bija tikpat vecas un neglītas kā Krāsters pats, tas gan bija nieks vecākās varētu gatavot

ēst, tirit un mazgāt, raut dārzā burkānus un pieskatīt cūkas, bet jaunākās tikmēr sildītu gultu un dzemdētu bērnus. Krāsters neiebildīs, ja Sīkais Pols viņu cieši apskaus.

Padauzas no Kurmju ciema bija vienīgās sievietes, ar kurām Čets tika gulējis. Jaunībā ciema skuķi riebumā novērsās, ieraudzījušas viņa strutu pumpas, un visļaunākā bija tā mauķele Besa. Viņa paplēta kājas jebkuram puišelim Raganu purvā, kāpēc tad viņa nevarēja atdoties arī viņam? Čets pat veselu rīta cēlienu mežā lasīja puķes, jo bija dzirdējis, ka viņai tās patīkot. Taču skuķis tikai pasmējās viņam sejā un paziņoja, ka labāk likšoties gultā ar viņa tēva dēlēm nekā ar viņu. Kad Čets iedūra meičai ar nazi, viņa mitējās ņirgt. Bija tik patīkami skatīties, kā mainās viņas sejas izteiksme, kad Čets nazi izvilka un iedūra vēlreiz. Kad viņš pie Septiņiem strautiem tika notverts, vecais valdnieks Volders Frejs pat nepapūlējās sarīkot kārtīgu tiesu. Viņš tikai aizsūtīja šim pakaļ vienu no saviem bastardiem Volderu Upi, un nākamais, ko Čets atcerējās, bija, kā viņš kopā ar to smirdīgo, melno sātanu Jorenu dodas uz Mūri. Par vienu baudas mirkli viņš bija samaksājis ar visu turpmāko dzīvi.

Bet tagad viņš gribēja atgūt savu dzīvi un Krāstera sievas arīdzan. Vecajam draņķa mežonim bija taisnība: ja gribēji sievišķi par sievu, tad vajadzēja viņu ņemt, nevis bēdzināt savu strutaino ģīmi aiz puķītēm. Šo kļūdu Čets vairs negrasījās pieļaut.

Viņš vai simto reizi sev atkārtoja, ka plāns var izdoties, ja veiksies dzīviem tikt prom. Otīns noteikti dosies uz Ēnu torni, jo tas bija taisnākais ceļš uz Mūri. Ar bēgļiem Vīzers nekrāmēsies, ja gribēs sveiks un vesels atgriezties. Torens Smolvuds, protams, uzstās, ka jāiet uzbrukumā, bet Otīns ir pārāk piesardzīgs, turklāt viņa pakāpe augstāka. Bet kāda gan starpība ja viņi būs aizbēguši, tad Smolvuds var uzbrukt tik, cik vien vēlas. "Par ko mums uztraukties? Ja pie Mūra neviens neatgriezīsies, tad neviens mūs ari nemeklēs, jo visi domās, ka esam gājuši bojā kopā ar citiem." Tā bija jauna iecere, kas Četu uz kādu brīdi aizrāva. Taču, lai par komandieri kļūtu Smolvuds, viņiem vajadzētu nogalināt arī sīru Otīnu un sīru Maladoru Loki, bet šie abi dienu un nakti tika labi apsargāti… nē, risks bija pārāk liels.

-Čet, ierunājās Sīkais Pols, kad viņi starp sekvojām un staltām priedēm soļoja pa akmeņainu zvēru taku, kas būs ar putnu?

-   Nolāpīts, kādu vēl putnu? viņam nepavisam nebija vajadzīga tukša muldēšana par kaut kādiem putniem.

-   Ar Vecā Lāča kraukli, Sīkais Pols atbildēja. Ja mēs viņu nogalināsim, kas tad baros putnu?

Kam gan tas, pie velna, interesē? Nomiegsim ari putnu, ja tu tā

gribi.

Es negribu nodarīt krauklim pāri, milzis atteica. Un tas taču ir i imājošs putns. Ja nu tas kādam izstāsta, ko esam pastrādājuši?

I.ārks iesmējās.

Sīkais Pol' ir tik dumjš kā zābak' zol', viņš mēdījās.

-    Pievaldi mēli, Sīkais Pols pabrīdināja.

-    Pol, Čets iejaucās, pirms tēvainis bija kļuvis nikns, kad visi atradīs veco guļam zemē ar pārgrieztu rīkli, tad nevienam nevajadzēs kraukli, lai saprastu, ka kāds šo ir nomušījis.

Sīkais Pols mirkli apdomāja dzirdēto.

-   Taisnība gan, viņš piekrita. Bet vai tādā gadījumā drīkstu to kraukli paturēt? Man tas patīk.

-   Vari to putnu dabūt, Čets atvēlēja, lai tikai milzenis apklustu.

-   Ja būsim izsalkuši, varēsim to apēst, Lārks ieminējās.

-    Labāk nemēģini aprīt manu kraukli, Lārk. Labāk turies pa gabalu.

Čets starp kokiem izdzirda balsis.

-  Aizveriet savas nolādētās žaunas mēs jau gandrīz esam nonākuši Dūrē.

Viņi nāca no pakalna rietumu nogāzes puses un devās uz dienvidu pusi, kur slipums nebija tik stāvs. Meža malā ducis vīru vingrinājās loka šaušanā. Koku stumbros iegriezuši cilvēku siluetus, viņi raidīja to virzienā bultas.

-    Paskat vien, Lārks ieteicās, cūka ar loku.

Tuvāk stāvošais loka šāvējs, protams, bija pats Sīrs Cūķis resnais puisietis, kurš bija aizņēmis viņa vietu mestra Imona dienestā. Ieraugot Semvelu Tārliju vien, Čets kļuva nikns. Pārvaldnieka darbs pie mestra izrādījās vieglākais, kādu viņš jebkad tika darījis, jo vecais virs nebija prasīgs un Klaidass tāpat visu paveica viņa vietā. Četam atlika tikai izmēzt putnu būrus, pa reizei iekurt uguni, pa reizei atnest ēdienu… turklāt īmons ne reizi netika viņam iesitis. Bet Sems iedomājas, ka var tā vienkārši ierasties un izmest mani, jo ir no augstdzimuša nama un prot lasīt. "Vajadzēs šim pajautāt, kas rakstīts uz mana dunča, pirms es pārgriežu viņam rīkli."

-    Ejiet vien tālāk, viņš teica biedriem. Es gribu paskatīties.

Suņi raustīja pavadas, jo cerēja, ka kalna galā tos gaida barība. Čets

iespēra kucei ar zābaka purngalu, tas dzīvniekiem lika maķenīt nomierināties.

No koku aizsega viņš vēroja, kā resnais puisis, sasprindzinājumā savilcis sarkano, apaļo seju, ņemas ar loku, kas bija teju viņa garumā. Šāvēja priekšā zemē bija iespraustas tris bultas. Tārlijs atvilka stiegru, labu brīdi pūlējās notēmēt un beigās atlaida bultu, un tā aizsvilpa mežā. Čets ļaunā priekā skaļi iespurdzās.

-   To mēs vairs neatradīsim, bet vainīgs tāpēc būšu es, paziņoja Eds Tolets drūms ieroču nesējs ar sirmiem matiem, kuru visi sauca par Skumjo Edu. Kopš es pazaudēju zirgu, visi lūr uz mani, tiklīdz kaut kas pazūd. It kā es būtu varējis ko darīt tas zirgs bija balts, un putināja sniegs. Ko var gribēt?

-    Bultu aiznesa vējš, sacīja vēl viens Valdnieka Sniedziņa draugs Grens. Centies loku turēt cieši, Sem.

-   Tas ir smags, resnulis sūrojās, tomēr paņēma otru bultu. Šoreiz tā aizlidoja pārāk augstu un nozuda koka zaros desmit pēdas virs mērķa.

-   Šķiet, tu notrauci no tā koka lapu, ieminējās Skumjais Eds. Rudenī lapas birst tāpat, nav jēgas tām vēl palīdzēt. Viņš nopūtās. Un mēs visi zinām, kas seko rudenim. Ak dievi, esmu pārsalis. Izšauj pēdējo bultu, Semvel, citādi man mēle piesals pie aukslējām.

Sīrs Cūķis nolaida loku, un Četam jau likās, ka šis sāks pinkšķēt.

-   Tas ir pārāk smags.

-   Uzliec bultu uz stiegras, atvelc un palaid, Grens pamācīja. Uz priekšu!

Tuklais jauneklis ar pienākuma apziņu paņēma pēdējo bultu, uzlika to stiegrai, atvilka un palaida. Un izdarīja viņš to pavisam ātri, netēmējot piemiegtām acīm, kā bija darījis iepriekšējās divas reizes. Bulta ieurbās silueta krūšu daļā, kur ar ogli bija uzzīmēts mērķis, un palika tur šūpojamies.

-   Es trāpīju! likās, ka Sīrs Cūķis pats par to ir pārsteigts. Gren, vai tu redzēji? Ed, skaties, es trāpīju!

-   Es teiktu, ka tieši starp ribām, Grens atbildēja.

-   Vai es viņu nogalināju? resnulis gribēja zināt.

-   Visticamāk, caurdūri plaušu, ja viņam tāda būtu, Tolets paraustīja plecus. Parasti kokiem gan tādu nav, kā zināms. Viņš paņēma Sema loku. Esmu redzējis arī sliktākus šāvienus, un pašam tādi ir gadījušies.

Sīrs Cūķis staroja. Paskatoties uz viņu, varētu šķist, ka viņš patiešām ir sasniedzis ko dižu. Taču, kad Sems ieraudzīja Četu ar suņiem, viņa smaids izdzisa.

-   Tagad tu trāpīji kokā, Čets ierunājās. Paskatīsimies, kā tu šausi, kad pretī būs Mensa Raidera zeļļi. Viņi vis nestāvēs ieplestām rokām, čabinot lapas. Kad viņi aurodami metīsies tev virsū, tu piemīzīsi bikses. Kāds no šiem ielaidīs cirvi starp tavām cūkas ačelēm, un pēdējā skaņa, ko tu dzirdēsi, būs būkšķis, ar kādu asmens iecirtīsies tev galvā.

Resnais puisis sāka trīcēt, un Skumjais Eds uzlika viņam roku uz pleca.

-    Brāl, viņš nopietni sacīja Četam, tas, ka tā ir noticis ar tevi, nenozīmē, ka tā atgadīsies ar Semvelu.

-   Ko tu tur muldi, Tolet?

-   Par cirvi, kas pāršķēlis tavu pauri. Vai taisnība, ka no blieziena puse lavu smadzeņu pašķīdušas zemē un tās aprijuši suņi?

Lempīgais Grens iesmējās, un pat Semvels Tārlijs vāri pasmaidīja. Čets iespēra tuvākajam sunim, parāva pavadas un pagriezies sāka kāpt kalnā. "Smaidi vien, ja gribi, Sīr Cūķi. Paskatīsimies, kurš šovakar smiesies pēdējais." Čets vēlējās, kaut nu viņam pietiktu laika novākt arī Toletu stulbeni ar allaž drūmu zirgaģīmi.

Kāpiens bija stāvs pat no šīs Dūres puses, kur nogāze bija vislēzenākā. Pusceļā suņi sāka kvenkšķēt un raustīt pavadas, cerot, ka drīz dabūs paēst. Taču tā vietā viņš tos pacienāja ar kājas spērieniem, bet vislielāko un neglītāko, kurš atļāvās atiezt zobus uz viņa pusi, aplaimoja ar pātagas cirtienu. Kad suņi bija piesieti, Čets devās ziņot par veikumu.

-    Pēdas tur patiešām bija, kā teica Milzis, taču suņi tās neuzņēma,

-   viņš pavēstīja Mormontam, kurš stāvēja pie savas lielās, melnās telts.

-   Tik tālu pie upes tās droši vien ir vecas pēdas.

-   Skāde, komandierim Mormontam bija pliks pakausis un bieza, sirma, pinkaina bārda, un viņa balss šķita tikpat sagurusi kā viņš pats.

-   Svaigas gaļas gabals mums visiem būtu nācis par labu.

Krauklis uz Mormonta pleca nolieca galvu sānis un atkārtoja:

-   Gaļa, gaļa, gaļa.

"Mēs varētu pagatavot cepeti no tiem nolāpītajiem suņiem," Četam ienāca prātā, taču viņš savaldījās un klusēja, līdz Vecais Lācis ļāva iet. "Un šī ir pēdējā reize, kad es šim klanos," viņš ar baudu nodomāja. Šķita, kļuvis vēl aukstāks, lai arī Čets bija gatavs apzvērēt, ka vēl aukstāks laiks nemaz nav iespējams. Suņi sasalušajos dubļos cieši spiedās cits pie cita, un Čets tiem labprāt būtu piebiedrojies, tomēr viņš aptina melno vilnas šalli ap seju, atstādams spraugu mutei. Čets atklāja, ka kustoties kļūst siltāk, tāpēc, paņēmis kušķi skābo lapu, devās apgaitā ap pozīcijām, padaloties ar vienu otru melno brāli, kas stāvēja sardzē, un uzklausot, kas viņiem sakāms. Nevienu no dienas sardzes vīriem viņš nebija plānojis nogalināt, taču viņam vienalga likās prātīgi uzzināt, ko tie domā.

Pārsvarā viņi visi domāja, ka ir sasodīti auksts.

Ēnām stiepjoties garākām, cēlās arī vējš. Tas klusi svilpa, it kā sprauktos cauri aizsargmūra akmeņu spraugām.

-   Ciest nevaru šo skaņu, mazais Milzis paziņoja. Tā vien liekas, tur zīdainis brēc pēc piena.

Pēc apgaitas Čets atgriezās pie suņiem, kur viņu jau gaidīja Lārks.

-   Virsnieki sapulcējušies Vecā Lāča teltī un kaut ko dedzīgi spriež.

-   Tā viņi mēdz darīt, Čets attrauca. Visi, izņemot Bleinu, ir augstdzimuši, un viņi piedzeras ne no vīna, bet reibst no vārdiem.

Lārks pieliecās viņam tuvāk.

-   Tas aitasgalva turpina blēt par kraukli, viņš brīdināja, palūkojies apkārt, lai pārliecinātos, ka tuvumā neviena cita nav. Tagad viņš tincina, vai mēs esam paņēmuši graudus tam nolāpītajam lidonim.

-   Tas taču ir krauklis, Čets atteica. Tas barojas ar līķiem.

-   Varbūt ar viņa līķi? Lārks pasmīnēja.

"Vai tavējo." Čets uzskatīja, ka milzenis viņiem būs noderīgāks par Lārku.

-    Beidz melst par Sīko Polu. Dari, kas tev darāms, un viņš paveiks savas lietas.

Kad viņš tika vaļā no Lārka un dabūja apsēsties, lai uztrītu zobenu, cauri mežam jau zagās krēsla. Zobena asināšana ar cimdiem rokās bija ellīgi grūts darbs, taču viņam pat prātā nenāca pirkstaiņus novilkt tādā salā ikviens nejēga, kurš iedomājās pieskarties tēraudam ar kailu roku, noplēsa sev miesu no kauliem.

Saulei rietot, suņi sāka smilkstēt, tāpēc Čets iedeva tiem ūdeni un nolamājās.

-   Pacietieties līdz naktij, un paši varēsiet meklēt ko rit.

Bet tad viņš gaisā saoda vakariņas.

Pavārs Heks pasniedza Četam sausiņa kanci, bļodiņu ar pupiņu un cūkgaļas virumu, kamēr Dīvens pie ugunskura teica runu.

-     Mežs ir pārāk kluss, vecais mežinieks vāvuļoja. Ne vardes kurkst pie upes, ne pūces naktī ūjina. Nekad vēl neesmu bijis tik pamirušā mežā.

-   Tavi zobi arī ir gana pamiruši, Heks iestarpināja.

-   Un nav pat vilku. Tie te bija, bet nu vairs nav. Kā jūs domājat, kur šie palikuši?

-   Tur, kur ir siltāks, Čets atteica.

No divpadsmit melnajiem brāļiem, kuri sēdēja pie uguns, četri bija viņa rokaspuiši. Ēdot viņš katru rūpīgi vēroja, lai redzētu, vai tie negrasās pabēgt malā. Duncis izskatījās pavisam mierīgs viņš sēdēja klusu un tāpat kā ik vakaru asināja savu duramo. Mīlulītis Donels mētājās ar lētiem jokiem. Viņam bija balti zobi, biezas, sārtas lūpas un zeltainas cirtas, kam viņš nekārtīgā jūklī ļāva nokarāties pāri plei iem viņš apgalvoja, ka esot kāda Lanistera bastards. Var jau būt, ka .111 bija. Četam krita uz nerviem gan mīlīgi puisīši, gan bastardi vispār, lāču izskatījās, ka Mīlulītis Donels turas godam. Savukārt par mežcirtēju, kuru brāļi sauca par Zāģeri vairāk skaļās krākšanas dēļ, nekā dēļ prasmes rīkoties ar zāģi, viņš nejutās tik drošs. Zāģeris bija tik jestrs, il kā jaustu, ka nekad mūžā vairs nekrāks. Ar Maslīnu bija vēl trakāk Čets redzēja, ka par spīti saltajam vējam pār viņa seju aumaļām līst sviedri lāses mirdzēja liesmu gaismā kā neskaitāmi dārgakmeņi. Maslīns arī neko neēda, tikai blenza savā bļodā tā, it kā viņam no strebjamā azaida smakas mestos nelabi. "Vajadzēs viņu pieskatīt," Čets nodomāja.

-   Pulcēties! sauciens atskanēja pēkšņi un vienlaicīgi kādās desmit balsīs, tāpēc komanda tūdaļ izplatījās pa visu nometni. Naktssardzes vīri! Pulcēties pie centrālā ugunskura!

Čets saviebies izēda zupu un gāja kopā ar pārējiem.

Pie ugunskura gaidīja Vecais Lācis, bet Smolvuds, Loke, Vīzers un Bleins pēc pakāpes stāvēja viņam līdzās ierindā. Mormonts bija ietinies melnā kažokādas apmetnī, bet viņam uz pleca sēdēja krauklis un spodrināja spalvas. Tas nebija uz labu. Čets iespraucās starp Brūno Bernāru un dažiem vīriem no Ēnu torņa. Kad visi bija sapulcējušies, atskaitot izlūkus mežā un sargus uz mūriem, Mormonts nogrimšļojās un nospļāvās. Spļāviens sasala, pirms vēl slienas sasniedza zemi.

-    Brāļi, viņš iesāka, Naktssardzes vīri!

-   Vīri! krauklis ieķērcās. Vīri, vīri!

-   Mežoņi gar Pienupi dodas lejup no kalniem. Torens domā, ka viņu priekšpulks te būs pēc desmit dienām, skaitot no šā brīža. Priekšpulkā kopā ar Suņagalvu Harmu ir visspējīgākie jātnieki. Pārējie, visticamāk, veido arjergardu vai jāj kopā ar pašu Menšu Raideru, taču kopējā karaspēkā tādu būs pavisam nedaudz. Viņiem ir vērši, mūļi, zirgi… bet arī nedaudz. Vairums iet kājām, viņi ir slikti apbruņoti un nav apmācīti. Visticamāk, viņu ieroči ir no kaula un akmens, nevis no tērauda. Viņiem līdzi nāk sievietes, bērni, aitu un kazu bari, kā ari paņemta visa iedzīve.

īsāk sakot, viņu ir daudz, taču viņi ir ievainojami, turklāt viņi nezina, ka mēs esam te. Katrā gadījumā mēs par to varam lūgt dievus.

"Viņi zina," Čets nodomāja. "Tu, stulbais mērgli, viņi zina tas nu ir skaidrs kā diena. Korins Pusrocis taču nav atgriezies? Džārmens Bakvels arī ne. Ja kāds no viņiem ticis notverts, tu taču apjēdz, ka mežoņi pratīs šos padarīt runīgus."

Tad uz priekšu panācās Smolvuds.

-    Menss Raiders grasās izlauzties cauri Mūrim un uzsākt asiņainu karu ar septiņām valstībām. Taču šo spēli var izspēlēt arī pretējā virzienā

-   no rīta mēs pieteiksim viņiem karu.

-   Mēs izjāsim rītausmā ar visiem spēkiem, Vecais Lācis paziņoja, kad brāļu pulkā atskanēja balsu murdoņa. Mēs jāsim uz ziemeļiem un metīsim loku uz rietumiem. Harmas priekšpulks būs labu gabalu aiz Dūres, kad mēs pagriezīsimies. Saltilkņu nogāzes pilnas ar šaurām ielejām, kas ir kā radītas slēpņu ierīkošanai. Viņu karaspēks ir izstiepies daudzu jūdžu garumā. Mēs viņiem uzbruksim vairākās vietās vienlaicīgi, un viņi būs gatavi apzvērēt, ka mūsu ir trīs tūkstoši, nevis trīs simti.

-   Mēs dosim pamatīgu triecienu un būsim jau gabalā, kad viņu jātnieki apķersies, ka jāstājas mums pretī, Torens Smolvuds turpināja.

-   Ja viņi sāks mūs vajāt, mēs pavadāsim viņus apkārt, tad pagriezīsimies atpakaļ un vēlreiz uzbruksim kolonnai citā vietā. Mēs dedzināsim viņu ratus, izgaiņāsim lopu barus un nogalināsim tik daudz mežoņu, cik vien spēsim. Arī Menšu Raideru, ja viņš trāpīsies mums pa rokai. Ja viņi salūzis un atkāpsies uz saviem ciematiem, mēs būsim uzvarējuši. Ja ne, mēs sekosim viņiem līdz pat Mūrim un gādāsim, lai aiz viņiem paliek līķi, kas asinīm iezīmē viņu ceļu.

-   Viņu ir tūkstošiem! kāds iesaucās Četam aiz muguras.

-   Mēs visi būsim pagalam! tā bija Maslīna balss viņš izbīlī šķita gluži vai zaļš.

-    Pagalam, iebrēcās Mormonta krauklis, ieplešot melnos spārnus.

-   Pagalam, pagalam, pagalam!

-   Mirs daudzi no mums, Vecais Lācis nerimās. Varbūt pat mirsim mēs visi, bet, kā teica kāds cits Naktssardzes komandieris pirms tūkstoš gadiem, tieši tāpēc mēs tērpjamies melnā. Atcerieties zvērestu, brāļi, jo mēs esam zobeni tumsā un sargi uz mūriem…

-   Uguns, kas dedzinot stājas pretī salam, sīrs Maladors Loke izvilka no maksts garo zobenu.

-   Gaisma, kas atnes rītausmu, citi piebalsoja, un daudzi atkailināja zobenus.

Drīz vien visi rāva laukā zobenus, līdz gaisā bija pacelti gandrīz trīs simti, un gandrīz tikpat daudz balsu sauca:

-   Taure, kas modina gulošos! Vairogs, kas aizsargā cilvēku dzimuma valstību!

Četam neatlika nekas cits kā vien piebalsot kliedzējiem. Gaiss no brāju elpas tapa mitrs, un zobenu asmeņos atmirdzēja ugunskuru liesmas. Viņš nopriecājās, kad redzēja kopā ar viņu gavilējam arī Lārku, Mīkstkāji un Mīlulīti Donelu, it kā viņi būtu tādi paši muļķi kā pārējie. Tas bija prātīgi. Nebija jēgas pievērst sev uzmanību brīdī, kad viņu stunda šķita tik tuvu.

Kad klaigāšana aprima, Čets atkal izdzirdēja troksni, ar kādu vējš lauzās cauri sargmūrim. Liesmas virpuļoja un trīcēja, it kā nosalušas būtu arī tās, un šajā klusumā Vecā Lāča krauklis skaļi ieķērcās un vēlreiz pavēstīja:

-   Pagalam!

"Prātīgs putns," Čets nosprieda, kad virsnieki ļāva brāļiem izklīst un piekodināja, lai visi kārtīgi paēd un atpūšas. Ieritinājies kažokādās blakus suņiem, viņš pēkšņi apjauta, ka galva pilna ar domām par visu, kas var noiet greizi. Ja nu tā nolāpītā zvēresta dēļ kāds ņem un pārdomā? Ja nu Sīkais Pols kaut ko sajauc un nogalina Mormontu nevis trešās, bet gan otrās sardzes maiņas laikā? Ja nu Maslīns atsakās piedalīties vai kāds par visu kādam nosūdzēs, vai…

Čets apķērās, ka ieklausās naktī. Vēja gaudas patiešām atgādināja bērna raudas, ik pa brīžam atskanēja kāda vīra balss vai zirga zviedziens, ugunskurā nosprakšķēja pagale. Citu skaņu nebija, viss likās mierīgi.

Viņa acu priekšā iznira Besas seja. "Ne jau nazi es gribēju tevī ietriekt," viņš gribēja sacīt. "Es tev saplūcu puķes mežrozītes, biškrēsliņus un zeltainos zvaniņus, un tas man prasīja visu rītu." Viņa sirds sitās kā bungas, turklāt tik skaļi, ka Čets sabijās, vai tā nepamodinās visu nometni. Bārda ap muti bija apaugusi lāstekām. Kur gadījās tādas domas par Besu? Kad vien Čets par meiču domāja, viņš atminējās tās seju nāves brīdi. Kas bija noticis? Viņš tikko spēja paelpot. Vai viņš bija iemidzis? Čets pieslējās uz ceļgaliem un sajuta uz degungala kaut ko mitru. Naktssardzes brālis pacēla skatienu.

Sniga sniegs.

Un tad viņam pār vaigiem sāka ritēt asaras. "Tas nav godīgi!" Čets gribēja kliegt nebalsī sniegs izpostīs visus viņa rūpīgi perinātos plānus. Tas bija biezs sniegs visapkārt krita smagas baltas pārslas. Kā viņi tagad kupenās atradīs paslēptos pārtikas krājumus un zvēru taku, pa kuru bija iecerējuši doties uz austrumiem? "Ja iesim pa svaigi uzsnigušu sniegu, nevajadzēs ne Dīvenu, ne Banenu, lai mūs atrastu. Zem sniega visa zemes virsma šķitīs vienāda, sevišķi jau naktī zirgs varēs paklupt uz kādas saknes vai salauzt kāju pret kādu akmeni. "Mums ir beigas," viņš saprata. "Beigas, pirms vispār sākām ko darīt. Mēs esam zaudējuši." Dēļu lasītāja dēlam nebūs ne kunga dzīves, ne sava cietokšņa, ne sievu bara, ne kroņa galvā. Vienīgi mežoņa zobens vēderā un nezināmā kareivja kaps. "Sniegs man ir atņēmis visu… nolādētais sniegs…"

Sniegs bija sagrāvis viņa dzīvi jau iepriekš Sniegs ar savu pieradināto cūku.

Čets izslējās stāvus. Kājas bija stīvas, un sniegputenis pārvērta tālākās lāpas vārā oranžā atblāzmā. Melnajam brālim likās, viņam uzbrūk blāvu saltu kukaiņu mākonis tie uzmetās viņam uz pleciem un galvas, līda degunā un acīs. Čets lādēdamies centās sniegpārslas notraukt. Tad viņš atcerējās: "Semvels Tārlijs!" Ar Sīru Cūķi es varu izrēķināties arī tāpat. Aizsedzis seju ar šalli un uzmetis galvā kapuci, Čets brida cauri nometnei uz to pusi, kur pampa šis gļēvulis.

Putenis bija tik biezs, ka Čets apmaldījās starp teltīm, taču beigu beigās tomēr uzgāja mazo, mājīgo aizslietni, ko resnulis bija uzslējis starp klints radzi un kraukļu būriem. Tārlijs bija ierušinājies melnu vilnas segu un kažokādu kamolā. Arī aiz aizslietņa putināja, un zem sniega segas Sems atgādināja tādu kā mīkstu, apaļu pauguriņu. Čets izvilka dunci, un tērauds klusi nošvīkstēja pret ādas maksti. Viens no kraukļiem ieķērcās.

-    Sniegs, ierunājās kāds cits, ar melnām acīm lūkodamies cauri redelēm.

-   Sniegs, piebalsoja pirmais.

Rūpīgi sperdams soļus, Čets zagās putniem garām. Ar kreiso roku viņš aizspiedīs zeņķim muti, lai šis nebrēktu, un tad…

Uuūūūūūūooooooooo.

Kad atskanēja raga skaņa, viņš sastinga un piespieda sevi nenolamāties raga pūtiens bija kluss un tāls, taču kļūdīties nebija iespējams.

Lai dievi ir nolādēti, kāpēc tieši TAGAD? Vecais Lācis bija paslēpis sargus tālu mežā visapkārt Dūrei, lai tie brīdinātu par ikvienu nācēju. Čets minēja, ka tur no Milža kāpnēm atgriežas Džārmens Bakvels vai arī Korīns Pusrocis no Kaucošās pārejas. Viens pūtiens nozīmēja, ka pārrodas brāļi. Ja tas bija Pusrocis, tad, iespējams, kopā ar viņu nāk arī Džons Sniegs sveiks un vesels.

Sems Tārlijs samiegojies pietrūkās sēdus un apjucis pētīja sniegu. Krauk|i skaļi ķērca, un Čets dzirdēja, ka arī viņa suņi sākuši riet. Nolāpīts, puse nometnes jau bija pamodusies. Ap dunča spalu sažņaugtie cimdā tērptie pirksti gaidīja, kad raga pūtiens noklusīs, taču tas atskanēja vēlreiz, tiklīdz pirmais bija izsīcis, tikai šoreiz bija skaļāks un ilgāks.

Uuuūūūūūūūūūūooooooooooooooo.

-   Ak dievi, viņš izdzirda Semu Tārliju vaimanājam.

Gulētāja kājas pinās apmetnī un segās, tāpēc, svempjoties augšā, resnais zeņķis sabruka uz ceļiem. Aizspēris segas, viņš pasniedzās pēc bruņukrekla, ko bija pakāris turpat klintsradzē, uzstīvēja milzīgo dzelžoto tērpa gabalu sev pāri galvai un pamanīja Četu.

-   Vai bija divi pūtieni? viņš noprasīja. Man miegā likās, ka bija divi.

-   Tu nesapņoji, Čets atbildēja. Divi pūtieni nozīmē, ka Naktssardzei jāgatavojas kaujai. Ei, resnais, tur kāds nāk ar cirvi, uz kura rakstīts "Sivēns". Divi pūtieni nozīmē mežoņus. Izbīlis lielajā, apaļajā sejā lika Četam iesmieties. Pakaļā viņus Harmu, Menšu Raideru un Smolvudu, kurš teica, ka viņiem līdz mums esot…

Uuuuuūūūūūūūūūūūūūūūoooooooooooooooooooo.

Raga pūtiens turpināja skanēt, un likās, tas nekad nebeigsies. Kraukļi vēcināja spārnus un ķērca, lidinājās pa būriem un sitās pret spraišļiem, savukārt nometnē Naktssardzes melnie brāļi cēlās, meklēja bruņas, aplika zobensiksnas, ķēra pēc kaujas cirvjiem un lokiem. Semvels Tārlijs trīcēja, un viņa seja vērtās tādā pašā krāsā kā sniegs, kas vērpetēm virpuļoja viņiem visriņķl.

-    Trīs, viņš iekviecās. Trīs pūtieni, es dzirdēju trīs… Nekad nav bijuši trīs pūtieni ne simtiem, ne tūkstošiem gadu. Trīs pūtieni nozīmē…

-   Svešos, Čets izdvesa kaut ko vidēju starp smieklu un šņukstu, un pēkšņi viņa bikses kļuva slapjas. Viņš juta, kā mīzali tek gar kāju, bet no bikšupriekšas sāk celties silts tvaiks.

1.NODAĻA DŽEIMIJS

Austrenis glāstīja viņa saķepušos matus tik maigi un smaržīgi kā Sersejas pirksti. Viņš klausījās putnu dziesmās un juta virmojam upi zem laivas, kas nesa viņus pretī sārtajai rītausmai. Pēc tik ilga tumsā pavadīta laika pasaule šķita tik jauka, ka Džeimijs Lanisters bija gluži vai noreibis. "Es esmu dzīvs un piedzēries no saules stariem." Pēkšņi pār viņa lūpām kā paipala no slēptuves izspruka smiekli,

-    Klusē, meiča, saraukusi pieri, norūca. Šie rūcieni viņas platajai neglītajai sejai piedienēja daudz labāk par smaidu. Turklāt Džeimijs tā arī ne reizi netika redzējis viņu smaidām. Viņš iztēlojās sievieti kādā no Sersejas zīda kleitām, nevis šajā kniedētajā ādas kamzolī tiklab zīdā varēja ieģērbt arī govi.

Tomēr šī govs prata airēt. Zem rupjā audekla biksēm slēpās tādi ikri kā malkas šķilas, un garo roku muskuļi saspringa ik reizi, kad viņa iegūla airos. Viņa bija airējusi jau pusi nakts bez mitas, taču neizrādīja ne mazākās noguruma pazīmes, ko gan nevarēja teikt par viņa brālēnu sīru Kleosu, kurš vēzēja otru airu pāri. No skata spēcīga zemnieku padauza, taču runāja kā augstdzimusi dāma un nēsāja gan garo zobenu, gan dunci. Jā, bet vai viņa prata ieročus likt lietā? Džeimijs bija cieši nolēmis to noskaidrot, tiklīdz izdosies atbrīvoties no važām.

Viņa rokas ieskāva dzelzs stīpas un tādas pašas apņēma potītes, un savā starpā šīs stīpas savienoja ķēde, ne garāka par pēdu.

-   Jums šķiet, ka ar manu Lanistera vārdu nepietiek? viņš jokoja, kad tika iekalts važās. Tobrīd, pateicoties Ketlīnai Stārkai, viņš bija pamatīgi piedzēries, tāpēc bēgšanu no Straujupes atcerējās ļoti sadrumstaloti.

l/nāca saķeršanās ar cietumsargu, taču milzigā auguma skuķe to bija uzveikusi.

Pēc nebeidzamās kāpšanas pa vītņu kāpnēm viņa kājas tapa ļenganas kā zāles stiebri un viņš pāris reizes tika zaudējis līdzsvaru, taču meiča viņam bija padevusi roku atbalstam. Pēcāk viņš tika ievīstīts ceļinieka apmetni un noguldīts laivas dibenā. Džeimijs atcerējās Ketlīnu dodam pavēli pacelt Ūdens vārtus viņa sūtot sīru Kleosu Freju uz Karaļa ostu pie karalienes ar jauniem nosacījumiem, un pateica to tādā tonī, ka jebkādi iebildumi kļuva lieki.

Pēc tam viņš droši vien bija iesnaudies no vīna viņš tapa miegains, arī izstiepties šķita patīkami, jo cietumā tādu greznību neļāva važas. Savulaik karagājienos Džeimijs gan bija iemācījies nosnausties seglos un gulēt sakaltam važās nebija neko grūtāk. Tīrions droši vien smiesies kā traks, kad padzirdēs, ka viņš nopampis pats savu bēgšanu. Tagad viņš bija nomodā un važas sāka kaitināt.

-    Cienītā kundze, viņš uzsauca, ja jūs noņemtu ķēdes, es varētu jūs nomainīt pie airiem.

Cienītā kundze atkal savieba ģīmi, un viņas zirga zobos atmirdzēja aizdomas.

-   Tu paliksi sakalts važās, Karaļkāvi.

-   Tu gribi airēt līdz pašai Karaļa ostai, sievišķi?

-   Es esmu Brīna, ne sievišķis.

-    Es esmu sīrs Džeimijs, nevis Karaļkāvis.

-   Tu noliegsi, ka esi nokāvis karali?

-   Nē, bet vai tu noliegsi pašas dzimumu? Ja tā, tad novelc bikses un parādi man, kas tev tur nobāzts. Džeimijs apveltīja Brīnu ar nevainības pilnu smaidu, Es jau varētu tev palūgt atraisīt kamzoli, bet, spriežot pēc tavas sejas, tas gan neko daudz nepierādītu.

-   Brālēn, neaizmirstiet par pieklājību, Kleoss sāka raizēties.

Jā, viņā ritēja maz Lanisteru asiņu. Kleoss bija viņa tantes Džennas dēls, ko šī bija sadzīvojusi ar to stulbeni Emonu Freju, kurš līdz nāvei bijās no valdnieka Tīvina Lanistera līdz pat dienai, kad apprecēja viņa māsu.

"Kad Volders Frejs iesaistījās karā Straujupes pusē, Emons nostājās sievas, nevis tēva pusē, un no šā darījuma Rūdas klintis tikai palika zaudētājos," Džeimijs prātoja. Kleoss izskatījās pēc zebiekstes, cīnījās kā zostēviņš, un drosme viņam piemita kā īpaši bezbailīgai avij. Valdniece Stārka bija apsolījusi viņu atbrīvot, ja Džeimijs nodošot viņas sūtījumu Tīrionam, un sīrs Kleoss visā nopietnībā bija nozvērējies to izdarīt.

Cietumā gāja vaļā abpusēja zvērēšana, un visvairāk zvērēt vajadzēja tieši Džeimijam tā bija Ketlinas noteiktā cena par viņa brivibu. Viņa pielika zemniekmeičas zobena smaili Džeimijam pie sirds un sacija:

-    Zvēri, ka tu nekad nepacelsi zobenu pret Stārkiem un Tūlijiem. Zvēri, ka liksi brālim turēt solījumu un atdot man meitas sveikas un veselas. Zvēri pie sava bruņinieka goda, pie Lanisteru goda un pie Karaļsardzes zvērinātā brāļa goda. Zvēri pie savas māsas, sava tēva un tava dēla dzīvības, zvēri pie vecajiem un jaunajiem dieviem, un es tevi nogādāšu pie tavas māsas. Ja pārkāpsi zvērestu, es izliešu tavas asinis.

Viņš atcerējās, kā asmens smaile dūrās cauri skrandām, kad Ketlīna pakustināja zobenu.

"Interesanti, ko augstais septons teiktu par tāda zvēresta svētumu, ko devis cilvēks smagā dzērumā, važās piekalts pie sienas un ar zobena smaili pie krūtīm?" Džeimijam gan īpaši nerūpēja ne tas resnais krāpnieks septons, ne dievi, kurus viņš it kā pielūdza. Viņš atminējās, kā Ketlīna viņa kamerā aizspēra atejas spaini jocīgs bābietis, ja uztic savas meitas cilvēkam, kura godam gāž virsū sūdus. Lai gan ne jau viņam Ketlīna uzticējās. "Viņa cer uz Tīrionu, nevis mani."

-   Varbūt viņa nemaz nav tāda muļķe? Džeimijs pateica skaļi.

-   Es neesmu ne muļķe, ne kurla. Lanistera gūstītāja teikto pārprata.

Tomēr Džeimijs bija delikāts ņirgāties par šo sievišķi bija tik viegli,

ka tas nesniedza itin nekādu prieku.

-   Es runāju pats ar sevi cietumā pie tā viegli pierast.

Sieviete atkal saviebās un, ne vārda neteikdama, kulstīja airus uz priekšu un atpakaļ. Cik skaista, tik mutīga.

-    Pēc tavas runas var spriest, ka esi dižciltīga.

-    Ar Vakarzvaigznes dievu vēlību mans tēvs ir Selvīns no Tārtas, pat šie vārdi izskanēja drūmi.

-   Tārta, Džeimijs noteica. Ja nemaldos, tā pamatīgā klints šaurajā jūrā? Un Vakarzvaigzne ir zvērējusi uzticību Vētrasgalam. Kā tas gadījies, ka kalpo Ziem malas Robam?

-   Es kalpoju Ketlīnai Stārkai. Un viņa man lika nogādāt tevi dzīvu tavam brālim Tīrionam Karaļa ostā, nevis muldēt niekus, tāpēc turi muti.

-    Klusēšana man jau līdz kaklam, cienītā.

-   Tad parunā ar sīru Kleosu. Man nav nekā sakāma tādiem briesmoņiem kā tu.

-    Vai tad te ir briesmoņi? Džeimijs ieaurojās. Varbūt tie slēpjas zem ūdens? Vai tajā vītolu audzē? Un man nav zobena!

Cilvēks, kurš guļ ar savu māsu, nogalina savu karali un nomet nevainīgu bērnu no torņa, citu vārdu nav pelnījis.

"Nevainīgu? Tas draņķa puišelis mūs izspiegoja." Džeimijs toreiz vēlējas tikai stundu pabūt kopā ar Serseju. Brauciens uz ziemeļiem bija liras mocības redzēt viņu ik dienas, bet nepieskarties, zinot, ka Ro!>ri ls katru vakaru pārdzēries lien pie viņas gultā tajā milzīgajā, čīkstošajā kulbā. Tīrions centās kā spēdams viņu uzmundrināt, taču ar to vien bija par maz.

Izvēlies izteicienus, kad runā par Serseju, sievišķi, Lanisters aizi.idīja.

-   Mani sauc par Brīnu, nevis sievišķi.

-   Vai tev nav vienalga, kā briesmonis tevi sauc?

Mani sauc Brīna, sieviete atkārtoja, pieliekusies uz priekšu kā

suns.

- Valdniece Brīna? Jaunā karotāja samulsa, un Džeimijs sajuta viņā vājumu. Vai varbūt sīrs Brīns tev patiktu labāk? viņš iesmējās. Nē, laikam gan ne. Slaucamai govij var uzlikt bruņas un zīda zirga deķi, bet par kaujas rumaku tā nekļūs.

-   Brālēn Džeimij, lūdzu, nerunājiet tik rupji! zem apmetņa uz Kleosa kamzoļa rotājās Freju torņi un Lanisteru lauva. Mums vēl tāls t eļš priekšā, tāpēc nevajadzētu savā starpā strīdēties.

-  Kad es strīdos, tad es to daru ar zobenu, bet tagad tikai sarunājos ar dāmu. Saki man, sievišķi, vai Tārtā visas sievietes ir tikpat neglītas kā tu? Ja tā, tad nabaga vīri dzīvojot uz drūmas klints jūras vidū, viņi nezina, kā izskatās īstas sievietes.

-  Tārta ir skaista, sieviete norūca, vēzējot airus. Tā tiek saukta par Safīra salu. Un paklusē, briesmoni, ja negribi, lai es tev aizbāžu muti.

-  Viņa arī ir rupja, vai ne, brālēn? Džeimijs uzrunāja Kleosu. Lai gan viņā jūtams ari mugurkauls, kad es tev saku. Ne kurš katrs vīrs uzdrošināsies man acīs pateikt, ka esmu briesmonis.

"Man aiz muguras viņi, bez šaubām, runā, ko vēlas."

Kleoss nervozi iekāsējās.

-  Valdniece Brīna to noteikti iemācījusies no Ketlīnas Stārkas. Stārkiem nav ne mazāko cerību uzveikt mūs ar zobeniem, sīr, tāpēc viņi karo ar indes pilniem vārdiem.

"Mani viņi uzveica ar zobeniem, tu, kretīn bez zoda," Džeimijs pasmīnēja bārdā. Ja cilvēkiem ļauj, viņi no šāda smīna daudz ko var noprast. Interesanti, vai brālēns Kleoss pats tic šīm sūda muļķībām vai arī cenšas pieglaimoties? Interesanti, kas viņš īsti par putnu: godīgs stulbenis vai lišķis?

-    Ikviens, kurš tic, ka zvērināts Karaļsardzes brālis var nodarīt pāri bērnam, nezina, ko nozīmē gods, sīrs Kleoss līksmi tarkšķēja tālāk.

Pielīdējs. Taisnību sakot, Džeimijs nebija priecīgs, ka vajadzēja izsviest Brendonu Stārku pa logu. Kad puika palika dzīvs, Serseja viņam ilgi nedeva mieru.

-   Viņam bija septiņi gadi, māsa viņu strostēja. Pat, ja viņš saprata, ko redzējis, mēs būtu varējuši viņu iebiedēt, lai puišelis klusētu.

-   Man likās, ka tu gribi…

-   Tu nekad nedomā. Ja puika būtu pamodies un izstāstījis tēvam, ko redzējis…

-    Ja, ja, ja. Viņš ievilka māsu klēpī. Ja zeņķis pamodīsies, tad pateiksim, ka viņš to visu nosapņojis. Pateiksim, ka viņš ir melis, un ļaunākajā gadījumā būšu spiests nogalināt Nedu Stārku.

-   Un kā tev šķiet, ko pēcāk iesāks Roberts?

-   Lai Roberts dara, ko vēlas. Ja vajadzēs, iešu pret viņu karot. Dziesminieki to nosauks par Sersejas petenes karu.

-    Laid mani vaļā, Džeimij, viņa saniknojās un centās izrauties no brāļa rokām.

Taču Džeimijs viņu noskūpstīja. Kādu brīdi viņa pretojās, bet tad arī pati pavēra lūpas. Viņš atcerējās vīna un krustnagliņu garšu uz māsas mēles. Serseja notrīsēja. Džeimijs parāva korseti un atsvabināja no zīda skavām viņas krūtis. Mazais Stārks uz brīdi tika aizmirsts.

Vai Serseja vēlāk būtu par viņu atcerējusies un nolīgusi to vīru, par kuru runāja Ketlīna Stārka, lai puika nekad vairs nepamostos? Ja viņa gribēja puišeli nogalināt, tad vajadzēja sūtīt mani. Tas neizskatījās pēc Sersejas sūtīt algotni, kas saķēza visas avenes.

Lejup pa straumi vēja uzjundītajā upes ūdenī trīsuļoja lecošā saule. Dienvidu krasts bija no sarkana māla un līdzens kā ceļš. Upē ietecēja strauti, kuru krastos puva ūdenī iegrimušas siekstas. Ziemeļu krasts bija mežonīgāks. Divdesmit pēdu augstumā virs braucēju galvām slējās ar dižskābaržiem, ozoliem un kastaņām apauguši klinšu bluķi. Džeimijs augstajā krastā ievēroja sargtorni, kas ar katru airu vēzienu auga arvien augstāks. Viņi vēl nebija to sasnieguši, kad Džeimijam jau kļuva skaidrs: tornis bija pamests un laika zoba apgrauztie akmeņi apauguši ar vīteņrozēm.

Kad mainījās vēja virziens, Kleoss palīdzēja milzīgajam sievišķim uzvilkt buru biezu audekla trijstūri ar sarkanām un zilām svītrām.

I as liija Tūliju krāsas, un, kā likts, būs nenovēršamas ziepes, ja upmalā uzklīdīs kāda Lanisteru kaujas vienība, taču tā bija viņu vienīgā bura. Urīna ķērās pie stūres, bet Džeimijs, ķēdēm grabot, pārsēdās nostāk no buras. Tagad ātrums kļuva jestrāks, jo laivu uz priekšu dzina gan vējš, gan straume.

-    Mūsu ceļš būtu daudz īsāks, ja tu mani vestu pie tēva, nevis pie brāļa, Lanisters ierunājās.

-    Valdnieces Ketlīnas meitas ir Karaļa ostā. Vai nu es atgriezīšos kopā ar viņām vai neatgriezīšos vispār.

-   Brālēn, iedod man nazi, Džeimijs pagriezās pret Kleosu.

-   Nē, sieviete saspringa. Ieročus tu nedabūsi. Viņas balss bija nepielūdzama kā akmens.

"Viņa baidās no manis, pat dzelžos iekalta."

-    Kleos, tā vien šķiet, ka būšu spiests tevi lūgt mani noskūt. Atstāj bārdu, bet nodzen man matus.

-   Tu gribi, lai noskuju tev pliku pauri? Kleoss Frejs pārjautāja.

-    Visā karaļvalstī zina, ka Džeimijs Lanisters ir bruņinieks bez bārdas, bet ar gariem, zeltainiem matiem. Plikgalvainu vīru ar pinkainu, dzeltenu bārdu neviens neievēros. Es tikai priecātos, ja mani neviens nepazītu, kamēr esmu iekalts važās.

Duncis nebija tik ass, kā gribētos. Kleoss drosmīgi cirpa un graizīja Džeimija pinkas un meta tās pāri laivas malai. Zeltainās cirtas peldēja pa straumi un pamazām nozuda aiz laivas pakaļgala. Kad mati bija nošķīti, pa viņa kaklu aizrāpoja uts. Džeimijs to noķēra un saspieda pret īkšķa nagu. Kleoss no brālēna galvas nolasīja pārējos kukaiņus un ar knipi aizsvieda ūdenī. Džeimijs samitrināja galvu un vēlēja, lai Frejs uzasina dunci, pirms ķeras pie collu garo, zeltaino matu palieku skūšanas. Kad tas bija paveikts, Kleoss arī pielīdzināja brālēna bārdu.

Ūdens atspulgā Džeimijs sevi nepazina. Viņš bija kļuvis ne tikai plikgalvains pēc gūsta viņš izskatījās gadus piecus vecāks, seja bija kalsnāka, krunkaina un iekritušām acīm. "Tagad es neko daudz nelīdzinos Sersejai. Viņai tas nepatiks."

Ap pusdienlaiku sīrs Kleoss iemiga, un viņa krācieni atgādināja pīļtēviņa riesta dziesmu. Džeimijs izstiepās un vēroja ainavu pēc tumšās cietuma kameras katrs akmens un koks likās īsts brīnums.

Ik pa brīdim garām paslīdēja uz augstiem pāļiem uzslietas vienistabu mājeles, kas līdzinājās dzērvēm ūdenī. No iemītniekiem nebija ne miņas. Putni lidinājās apkārt vai klaigāja krasta kokos, un Džeimijs pamanīja ūdenī sudrabainu zivi. "Tūliju forele tā ir slikta zīme," viņš nodomāja un tūdaļ ieraudzīja vēl ļaunāku zīmi: viena no garām peldošajām siekstām tuvumā izrādījās noasiņojis un uzpūties mironis. Līķa apmetnis bija ieķēries krituša koka saknēs, un tas neapšaubāmi bija Lanisteru sarkanajā nokrāsā. Džeimijam ienāca prātā, vai viņš mirušo reiz pazinis.

Trejžubures atzari bija vienkāršākais ceļš, kā upes apkaimē nogādāt lietas un cilvēkus no viena punkta uz citu. Miera laikos viņi pa ceļam būtu satikuši zvejas laivas, labības baržas, kas ar kārtīm tiek stumtas lejup pa straumi, peldošas bodes, kurās tirgotāji pārdod adatas un audumu baķus, un pat ceļojošu kumēdiņu rādītājus, kas, uzvilkuši rūtainu buru teju vai pussimt krāsās, kuģo augšup pa upi no ciema uz ciemu, no pils uz pili.

Taču karš darīja savu. Viņi peldēja garām ciemiem, tomēr neredzēja nevienu dzīvu dvēseli. Tukši, saplēsti tīkli bija vienīgā pazīme, ka tur savulaik mituši zvejnieki. Kāda meitene, kas pie upes dzirdīja zirģeli, pamanījusi buru, tūdaļ aizjāja prom. Vēlāk viņi pamanīja pusduci zemnieku, kuri raka zemi ap nodeguša torņa čaulu. Vīri truliem skatieniem vēroja laivu un turpināja strādāt, tiklīdz saprata, ka kuģotāji nav bīstami.

Sarkanais Atzars bija plats un lēns, upe bezmērķīgi meta cilpas un līkločus, tā bija sīku, kokiem apaugušu saliņu izraibināta, bet līdz ar ūdens līmeni daudzviet vīdēja smilšu sēres un siekstas. Brīna modru aci allaž pamanīja bīstamās vietas un prata atrast vajadzīgo ceļu. Kad Džeimijs uzslavēja sievieti par to, cik labi viņa pazīst upi, Brīna ar aizdomām palūkojās gūsteknī.

-    Es nepazīstu šo upi. Tārta ir sala. Ar airiem un burām iemācījos rīkoties, vēl pirms uzkāpu zirga mugurā.

Kleoss piecēlās sēdus un izberzēja acis.

-   Ak dievi, kā man sāp rokas. Jācer, ka vējš nenorims, viņš paošņāja gaisu. Es saožu lietu.

Džeimijs par kārtīgu lietusgāzi būtu tikai priecājies, jo Straujupes cietums nebija no tīrākajām vietām visās septiņās valstībās. Tagad viņš droši vien smirdēja kā pārgatavojies pūdēts siers. Kleoss palūkojās lejup pa straumi.

-    Dūmi.

Viņus gluži vai aicināt aicināja smalks, pelēks dūmu pirkstelis, kas dažas jūdzes tālāk pacēlās dienvidu krastā. Džeimijs saskatīja lielas ēkas kūpošās drupas un ozolu, kurā karājās nomaitātas sievietes.

Vārnas tikko bija sākušas mieloties ar līķu miesu. Tievās auklas bija dziļi iegriezušās sieviešu mīkstumos, un viņu mirušos augumus šūpoja un mētāja vējš.

-   Tas nu gan nav bruņnieciski, Brīna paziņoja, kad viņi bija pienākuši tik tuvu, ka varēja nāves ainu aplūkot sīkumos. Neviens īsts bruņinieks nepiedos tik pretīgu slepkavošanu.

-    īsti bruņinieki karā redz ne to vien, sievišķi, Džeimijs atsaucās.

Un arī paši pastrādā ne to vien.

Brīna pagrieza laivu uz krasta pusi.

-   Es neatstāšu nevainīgus upurus vārnām par barību.

-   Tev nu gan nav sirds. Vārnām arī vajadzīgs ēdiens. Labāk turpini stūrēt un liec mierā miroņus.

Viņi piestāja krastā kādu gabalu augšup pa straumi no lielā ozola, kas slīga pāri upei. Brīna nolaida buru, un Džeimijs, neveikli klupdams važās, izkāpa malā. Zābaki sasmēlās Sarkanā Atzara ūdeni, samirka arī noskrandušās bikses. Smiedamies viņš nokrita ceļos, bāza galvu zem ūdens, šļakstījās un skurinājās. Noskalojis dubļainās rokas, viņš nodomāja, ka tās kļuvušas daudz kaulainākas nekā jebkad agrāk. Kājas bija nosēdētas stīvas, stāja nedroša. Pārāk ilgs laiks bija pavadīts nolāpītajā Tūliju cietumā. Brīna kopā ar Kleosu izvilka laivu krastā. Līķi karājās tieši virs viņu galvām kā iepuvuši nāves augļi.

-   Kādam no mums jāpārgriež virves, sieviete sacīja.

-   Es varu uzkāpt, Džeimijs piedāvājās. Tikai noņem tās važas.

Meiča lūkojās augšup uz vienu no nobendētajām sievietēm. Džeimijs

sīkiem solīšiem piešļūkāja tuvāk, jo citādi paiet viņam traucēja pēdu garā ķēde. Ieraudzījis primitīvi uzšņāpto uzrakstu virs upura krūtīm, viņš pasmīnēja.

-    "Viņas gulēja ar lauvām". Džeimijs lasīja. Jā gan, sievišķi, tas nepavisam nav bruņnieciski… tikai no jūsu puses, nevis no mūsējās. Diez, kas šīs tādas bijušas?

-   Krogameitas, paskaidroja Kleoss Frejs. Tagad es atceros, te bija iebraucamā vieta. Daži no maniem pavadoņiem šeit pārlaida nakti, kad pēdējo reizi atgriezāmies Straujupē.

No ēkas nekas nebija palicis pāri tikai akmens pamati un dažas pārogļojušās sijas, bet no krāsmatām vēl arvien kūpēja dūmi.

Bordeļi un staigules atradās Džeimija brāļa Tīriona ziņā, bet Džeimijs pats vienmēr bija alcis tikai un vienīgi Serseju.

-    Rādās, skuķi būs iepriecinājuši kādu no mana tēva karakalpiem. Varbūt pasniegušas viņiem ēdienus un dzērienus? Ar bučām un alus kausu viegli iemantot nodevēja zīmogu, Lanisters palūkojās uz vienu un otru upes pusi, lai pārliecinātos, ka viņi tur ir vieni paši, Šī ir Brakenu zeme, un valdnieks Džanoss droši vien licis viņas nogalināt. Mans tēvs nodedzināja viņa pili, tāpēc mēs, šķiet, esam šim ne pārāk tīkami.

-   Tikpat labi savu roku te var būt pielicis Marks Paipers, ieminējās sīrs Kleoss. Vai arī tas mīkstmiesis Beriks Dondarions, lai arī es dzirdēju, ka šis nogalinot tikai kareivjus. Vai varbūt Rūža Boltona ziemeļnieku banda?

-   Boltonu pie Zaļā Atzara sakāva mans tēvs.

-    Sakāva, bet neiznīcināja, Kleoss iebilda. Kad valdnieks Tīvins devās uz brasliem, šis atkal metās uz dienvidiem. Straujupē dzirdēju runas, ka viņš no sīra Emorija Lorha atkarojis Hārenholu.

Džeimijam tas nepavisam nepatika.

-    Brīna, viņš pieklājīgi uzrunāja savu pavadoni vārdā, cerēdams, ka tāpēc sieviete varētu viņu uzklausīt. Ja valdnieks Boltons ieņēmis Hārenholu, tad vienlīdz labi uzmana gan Trejžuburi, gan Karaļceļu.

Lanisteram šķita, ka viņš sievietes lielajās, zilajās acīs saskata nedrošību.

-   Tu esi manā aizstāvībā. Vispirms viņiem vajadzēs nogalināt mani.

-    Nez, vai tas viņiem sagādās grūtības.

-   Esmu tikpat laba cīnītāja kā tu, Brīna cirta pretī. Es biju viena no karaļa Renlija septiņiem sargiem. Viņš pašrocīgi man aplika savas Varavīksnes sardzes svītroto apmetni.

-    Varavīksnes sardze? Tu un vēl seši skuķi? Kāds dziesminieks reiz rīmēja, ka visas jaunavas esot skaistas un zīdā tērpušās… bet viņš laikam nebija redzējis tevi.

Sieviete piesarka.

-   Mums vēl jāizrok kapi, viņa noteica un sāka rāpties kokā.

Ozola zemākie žuburi bija pietiekami stipri, lai uz tiem varētu nostāties, un Brīna ar nazi rokā pa zaru spraucās cauri lapotnei un grieza pušu virvi pēc virves. Mušas riņķoja ap līķiem, un pie katra nākamā smaka kļuva arvien baisāka.

-   Tāda noņemšanās ar beigtām maukām, Kleoss burkšķēja. Un bedri ar rokām kašāsim? Lāpstu mums nav, bet ar zobenu es nerakšu…

-   Ātri uz laivu! Redzama bura! Brīna iesaucās un nolēca no ozola.

Viņi steidzās, cik ātri vien jaudāja. Tā kā Džeimijs paskriet nevarēja,

brālēns viņu raušus aizrāva uz laivu. Brīna atstūmās ar airi un nekavējoties pacēla buru.

-   Sīr Kleos, jums arī būs jāairē.

Kleoss darīja, kā viņam teikts. Laiva sāka šķelt ūdeni maķenīt ātrāk viņiem palīdzēja straume, vējš un airi. Savažotais Džeimijs sēdēja un lūkojās augšup pa straumi, kur bija redzama tikai buras augšdaļa. Sarkanais Atzars meta cilpu, tāpēc izskatījās, ka laiva koku fonā tieši pāri laukam slīd uz ziemeļiem, kamēr viņi paši peldēja uz dienvidiem, taču Lanisters saprata, ka priekšstats ir maldīgs.

-   Māla sarkanais un ūdeņaini zilais, viņš noteica, pacēlis saķēdētās rokas pie acīm.

Brīna bez skaņas kustināja lielo muti, tāpēc atgādināja govi, kas žļembā gremokli.

-   Airējiet ātrāk, sīr.

Drīz vien iebraucamās vietas drupas vairs nebija redzamas, arī bura bija nozudusi skatienam, taču tas neko nenozīmēja. Tiklīdz sekotāji būs apmetuši cilpu upē, viņi atkal kļūs redzami.

-    Atliek cerēt, ka cēlsirdīgie Tūliji apstāsies, lai nobērētu beigtās maukas, iespēja atgriezties cietumā Džeimijam nepavisam nelikās iepriecinoša. "Tīrions droši vien izdomātu ko viltīgu, bet man nāk prātā vienīgi atkauties ar zobenu."

Krietnu stundas daļu viņi spēlēja ar vajātājiem paslēpes, kuģojot pa upes līkumiem un slapstoties starp mazajām saliņām. Tiklīdz viņiem jau šķita, ka atrāvušies no sekotājiem, tālumā atkal parādījās bura. Kleoss atlaida airi.

-   Kaut svešie viņus parautu, viņš noslaucīja no pieres sviedrus.

-   Airē! Brīna pavēlēja.

-   Mums pakaļ dzenas upes galera, Džeimijs paziņoja, kad bija kādu brīdi vērojis vajātāju laivu. Ar katru airu vēzienu tā kļuva arvien lielāka. Deviņi airi katrā pusē, tas nozīmē astoņpadsmit vīrus. Iespējams, vairāk, ja laivā ir arī karotāji. Ari buras šiem lielākas mēs neaizbēgsim.

-   Tu saki astoņpadsmit? Kleoss sastinga.

-    Seši katram. Es jau gribētu astoņus, bet šis rokassprādzes mazliet traucē, Džeimijs pacēla rokas, Varbūt cienījamā Brīnās kundze būtu tik laipna un mani atsvabinātu?

Brīna nelikās traucēties un turpināja airēt.

-    Mēs viņus apsteidzam par pusi nakts tiesas, Džeimijs turpināja. Viņi airē kopš saullēkta un vienlaikus ļauj atpūsties vienam airētāju pārim. Domāju, viņi būs diezgan saguruši. Mūsu bura pie apvāršņa devusi viņiem spēku, bet ar to nepietiks ilgam laikam. Mēs varētu krietni papluinīt to bariņu.

-   Bet viņi ir… astoņpadsmit… Kleoss noelsās vien.

-   Vismaz. Drīzāk jau divdesmit vai divdesmit pieci.

-   Mēs taču nevaram uzveikt astoņpadsmit kareivjus, Džeimija brālēns ievaidējās.

-    Vai tad es saku, ka varam? Toties mēs varam cerēt uz nāvi ar zobeniem rokās. Viņš runāja pilnīgi atklāti Džeimijs Lanisters nekad nebija baidījies no nāves.

Brīna pārtrauca airēt. Sasvīdušās linu krāsas matu šķipsnas lipa viņai pie pieres, un saviebtā seja padarīja sievieti vēl neglītāku.

-   Jūs abi esat manā aizstāvībā, viņas balss bija tik nikna, ka atgādināja rējienu.

Džeimijs iesmējās, redzot tādu iecirtību. "Suns ar pupiem," viņam ienāca prātā. "Vai vismaz tāda būtu, ja viņai atrastos pupi."

-   Tad aizstāvi mani, sievišķi, vai arī atbrīvo, lai varu aizstāvēties pats.

Galera traucās lejup pa straumi kā milzīga koka spāre. Sparīgie airu

vēzieni bija sakūluši ūdeni putās. Laiva strauji tuvojās, un vīri jau drūzmējās klāja priekšgalā. Viņu rokās mirdzēja tērauds, un Džeimijs ievēroja arī lokus. Loka šāvēji viņš necieta loku šāvējus.

Pašā priekšā stāvēja plecīgs plikpaurains vīrs ar sirmām, kuplām uzacīm un spēcīgām rokām. Pāri bruņām viņš bija uzvilcis baltu, netīru kamzoli ar bāli zaļu sēru vītolu, bet apmetnis bija sastiprināts ar sudraba saspraudi foreles formā. Savulaik Straujupes sardzes kapteinis Robins Rūgers bija izcili sīksts karotājs, taču viņa ziedu laiki bija pagājuši. Viņš bija Hostera Tūlija vienaudzis, kurš novecoja kopā ar savu valdnieku.

Kad laivas šķīra piecdesmit jardi, Džeimijs pielika rokas pie mutes un iesaucās:

-   Atbrauci, lai novēlētu man laimīgu ceļu, sīr Robin?

-   Atbraucu, lai vestu tevi atpakaļ, Karaļkāvi, Robins Rūgers noaurojās. Kur tad palikuši tavi zelta mati?

-   Gribu apžilbināt ienaidniekus ar sava pakauša mirdzumu. Man tas tīri labi izdodas.

Sīram Robiņam teiktais gan nelikās smieklīgs. Attālums starp buru laivu un galeru bija sarucis līdz četrdesmit jardiem.

-   Metiet airus un ieročus upē, un neviens no jums necietīs.

Kleoss pagriezās pret brālēnu.

-   Džeimij, pasaki viņam, ka mūs atbrīvoja valdniece Ketlīna, lai likumīgi apmainītos ar ķīlniekiem…

Džeimijs pateica, lai gan no vārdiem nebija itin nekāda labuma.

-   Ketlīna Stārka Straujupē pavēles nedod, Robins atsaucās, un četri loka šāvēji ieņēma vietas viņam blakus pie katra sāna divi stāvus un divi uz viena ceļgala. Metiet zobenus ūdenī.

-   Man nav zobena, viņš atbildēja. Bet, ja būtu, es to ietriektu tev vēderā un pēc tam nocirstu pautus tiem četriem gļēvuļiem.

Par atbildi laivas virzienā aizlidoja bultas viena ieurbās mastā, divas caurdūra buru, bet ceturtā par pēdas tiesu aizsvilpa garām Džeimijam.

Viņiem priekšā parādījās kārtējais Sarkanā Atzara līkums, un Brīna vadīja laivu šķērsām tam pāri. Rāja sasvērās, un bura plakšķēdama uztvēra vēju. Priekšā vīdēja liela sala, un galvenā straume plūda pa labi, lāču pa kreisi starp salu un ziemeļu krasta klintīm bija atteka. Brīna pagrieza stūri, un laiva, burām plandoties, aizslīdēja pa kreisi. Džeimijs vēroja viņas acis. "Skaistas acis," viņš domāja. "Skaistas un mierīgas." Viņš prata no acīm lasīt domas un zināja, kā izskatās bailes. "Viņa nav izmisusi, viņa ir mērķtiecīga."

Trīsdesmit jardu atstatumā līkumā iegāja arī galera.

-    Sīr Kleos, ņemiet stūri, Brīna lika. Karaļkāvi, ņem airi un atgrūdies no klintīm.

-   Kā kundze pavēl.

Airis gan nebija zobens, taču pēc laba atvēziena ar lāpstiņu varēja pāršķelt cilvēkam seju, bet ar kātu varēja atvairīt pretinieka sitienus.

Kleoss ielika Džeimijam rokā airi un pats iekārtojās laivas pakaļgalā. Viņi pagāja garām salas ragam, strauji nogriezās attekā un, laivai sasveroties, apšļāca ar ūdeni krasta klintsbluķi. Sala bija blīvi noaugusi ar vītoliem, ozoliem un staltām priedēm, kas meta biezas ēnas pār ašo straumi, kurā slēpās siekstas un nogrimušu koku sapuvušie stumbri. Pa kreisi slējās stāva un asa klints, bet tās pakājē ap sašķeltiem laukakmeņiem un atlūzām putoja balti upes ūdeņi.

Viņi nokļuva no saules gaismas ēnas pusē un paslēpās starp zaļo koku mūri un pelēkajām akmens radzēm. "īsa atelpa no bultām," Džeimijs nodomāja, atstumdams laivu no akmens bluķa, kas līdz pusei grima ūdenī.

Laiva sašūpojās. Viņš izdzirda klusu šļakstu un, pagriezis galvu, pamanīja, ka Brīna ir nozudusi. Vēl pēc mirkļa viņš redzēja sievieti klints pakājē lienam ārā no ūdens. Viņa izbrida cauri seklai peļķei, pārkāpa pāri dažiem akmeņiem un sāka rāpties augšup. Kleoss, izbrīnā acis iepletis un muti pavēris, noskatījās. "Gatavais stulbenis," Džeimijam iešāvās prātā.

-   Neliecies ne zinis par to sievišķi, viņš izmeta. Airē.

Aizmugurē starp kokiem parādījās sekotāju bura, un upes galera pilnībā atklājās skatienam divdesmit piecu jardu attālumā. Tās priekšgals pamatīgi šūpojās, un pusducis bultu kur nu kurā aizlidoja garām mērķim. Zvārojās abas laivas, tāpēc strēlniekiem nebija viegli notēmēt, taču Džeimijs zināja, ka drīz vien viņi sapratīs, kā to darīt. Lienot no izciļņa uz izcilni, Brīna bija uzrāpusies klintī līdz pusei gan jau Rūgers viņu ieraudzīs un liks loka šāvējiem sievieti nodabūt lejā. Džeimijs nolēma pārbaudīt, vai lepnums veco vīru nepadarīs par muļķi.

-   Sīr Robin, viņš iesaucās, klausies, ko teikšu!

Robins pacēla roku, strēlnieki nolaida lokus.

-   Saki, kas tev sakāms, bet runā ātri.

Laiva mētājās starp sadragātu akmeņu smailēm.

-    Es zinu, kā prātīgāk nokārtot šo jautājumu, Džeimijs ierosināja. Divcīņā tikai tu un es.

-   Es neesmu vakarējais, Lanister.

-    Nē, bet toties šodien vari nomirt. Džeimijs pacēla rokas, lai viņa ienaidnieks redzētu važas. Es cīnīšos ar tevi ķēdēs saslēgts. No kā tu baidies?

-   No tevis jau nu ne. Ja būtu mana teikšana, es labprāt piedalītos, bet man pavēlēts nogādāt tevi atpakaļ dzīvu, ja vien iespējams. Strēlnieki! Viņš deva zīmi. Likt, atvilkt, šaut…

Attālums saruka līdz divdesmit jardiem, un diez vai loka šāvēji būtu kļūdījušies, taču tajā brīdī, kad strēlnieki atvilka stiegras, pāri viņiem nobira oļu krusa. Sīkie akmeņi grabēja uz klāja, trāpīja pa bruņucepurēm un šļakstēdami krita ūdenī abpus galerai. Tie, kam pietika prāta, palūkoties augšup, paguva ieraudzīt govs lieluma akmens bluķi, kas tieši tajā mirklī atdalījās no klints. Sīrs Robins pārbijies iebļāvās. Akmens lidojumā apmeta kūleni, atsitās pret klinti, pāršķēlās uz pusēm un krita virsū gūstītājiem. Lielākā atlūza pāršķēla mastu, saplēsa buru, ielingoja ūdenī divus strēlniekus un sadragāja kāju airētājam, kurš tobrīd liecās pāri airim. Ātrums, kādā galerā smēlās ūdens, vedināja domāt, ka mazākā atlūza iztriekusies cauri laivas dibenam. Airētāja bļāvieni atbalsojās klintīs, bet strēlnieki tikmēr kūņojās ūdenī izskatījās, neviens no viņiem neprot peldēt. Džeimijs sāka smieties.

Kad laiva iznāca no attekas, galera starp atvariem, krācēm un siekstām strauji grima. Džeimijs Lanisters nodomāja, ka dievi viņam ir labvēlīgi. Sīrs Robins ar saviem trīskārt nolādētajiem loka šāvējiem i/mirkuši varēs kātot atpakaļ uz Straujupi, turklāt viņš bija ticis vaļā arī no milzīgā auguma sievišķa. "Pat es to nebūtu izplānojis labāk. Kad būšu .ilsvabinājies no ķēdēm…"

Tajā brīdī iebļāvās Kleoss. Džeimijs pacēla skatienu un ieraudzīja Itnnu, kas labu gabalu viņiem priekšā gāja pa klints virsotni kamēr laivai vajadzēja pieveikt upes līkumu, viņa bija šķērsojusi klinšu strēli pa taisnāko ceļu. Sieviete atspērās un lēcienā izskatījās gandrīz vai skaista. "Nebūtu pieklājīgi cerēt, ka viņa sašķaidīs galvu pret akmeni." Labi, ka I )žeimijam vēl arvien rokās bija airis. "Kad viņa piepeldēs pie laivas, pieliks ar vienu bliezienu, lai tiktu no viņas vaļā uz visiem laikiem."

Tomēr Džeimijs, pašam nemanot, stiepa airi, lai palīdzētu sievietei. Brīna to satvēra, un Lanisters ievilka meiču laivā. No viņas slapjajiem matiem un apģērba tecēja ūdens. "Slapja viņa ir vēl neglītāka. Kas to būtu domājis?"

-   Tu gan esi nolāpiti stulba ragana, Džeimijs sacīja. Mēs varējām aizbūrāt bez tevis. Tu droši vien ceri, ka es tev tagad pateikšos?

-    Man nav vajadzīga tava pateicība, Karaļkāvi. Esmu zvērējusi, ka nogādāšu tevi sveiku un veselu Karaļa ostā.

-   Un tu esi apņēmusies zvērestu pildīt? Džeimijs apveltīja sievieti ar žilbinošu smaidu. Tīrie brīnumi.

2.NODAĻA KETLĪNA

Sīrs Desmonds Grels bija kalpojis Tūliju namam visu mūžu. Kad Ketlīna piedzima, viņš bija ieroču nesējs, kad viņa mācījās staigāt, jāt ar zirgu un peldēt bruņinieks un ieroču meistars ap to laiku, kad viņa izgāja pie vīra. Viņš bija piedzīvojis, kā valdnieka Hostera mazā Keta kļūst par jaunu sievieti, diža valdnieka sievu un karaļa māti. "Un tagad viņš redzēja, kā es kļūstu par nodevēju."

Aizjājot kaujā, viņas brālis Edmūrs bija iecēlis sīru Desmondu par Straujupes pils pārvaldnieku, tāpēc tieši tam būs jālemj par viņas vainu noziegumā. Lai mazinātu savas atbildības slogu, Grels bija atvedis līdzi viņas tēva lietu pārzini drūmo Aterīdu Veinu. Abi vīri stāvēja un skatījās uz Ketlīnu. Desmonds bija tukls, piesarcis un apjucis, bet Aterīds kalsns, drūms un grūtsirdīgs. Abi gaidīja, kad otrs ierunāsies pirmais. "Viņi ziedoja savu dzīvi, lai kalpotu manam tēvam, bet es viņiem atmaksāju ar negodu," Ketlīna nomākta prātoja.

-    Jūsu dēli… beigu beigās ierunājās Desmonds, mestrs Vīmens mums visu izstāstīja. Nabaga zēni, tas ir šausmīgi. Šausmīgi, bet…

-    Mēs jūtam jums līdzi, kundze, Aterīds Veins piebilda. Visa Straujupe sēro kopā ar jums, bet…

-   Šīs ziņas jums droši vien laupījušas prātu, piemetināja Desmonds. Cilvēki saprot, cik mātei viegli sērās zaudēt prātu. Jūs nezinājāt…

-    Zināju, Ketlīna cieti noteica. Es apzinājos, ko daru, un zināju, ka tā ir nodevība. Ja jūs mani nesodīsiet, ļaudis vēl domās, ka sazvērējāties kopā ar mani atbrīvot Džeimiju Lanisteru. Tas ir tikai un vienīgi mans nodarījums, un tikai man pašai par to jāatbild, leslēdziet mani Karaļkāvja važās, un es tās ar lepnumu nēsāšu, ja tā tam lemts būt.

-   Važās? šķita, šā vārda skaņa vien satriec nabaga sīru Desmondu.

Karaļa māti un mana kunga meitu? Tas nav iespējams.

Bet varbūt, ieminējās pārzinis Veins, kundze varētu doties uz savām istabām un palikt tur, līdz atgriežas sīrs Edmūrs. Jūs pavadītu kādu laiku vienatnē un aizlūgtu par noslepkavotajiem dēliem.

-   Vienatnē jā, Desmonds piekrita. Tikai torņa cietuma celle būs piemērotāka vieta.

-    Ja man jātiek ieslodzītai, tad ļaujiet man palikt līdzās tēvam un atvieglot viņa mūža pēdējās dienas.

Desmonds mirkli apdomājās.

-   Lieliski. Jums netrūks ne ērtību, ne privilēģiju, taču būs liegts brīvi pārvietoties pa pili. Ja vajadzēs, varēsiet doties uz septu, bet visu pārējo laiku līdz valdnieka Edmūra pārnākšanai uzturēsieties valdnieka Hostera istabās.

-    Kā teiksiet, kamēr dzīvs bija tēvs, viņas brālis nebija valdnieks, taču Ketlīna necentās iebilst. Varat nolikt pie durvīm sargus, ja nepieciešams, taču dodu vārdu, ka nemēģināšu bēgt.

Desmonds palocīja galvu, apmierināts, ka nepatīkamais pienākums nu izpildīts, taču Aterīds Veins ar skumjajām acīm uzkavējās vēl brīdi pēc tam, kad pils pārvaldnieks bija aizgājis.

-    Jūs izdarījāt smagu noziegumu, kundze, turklāt veltīgi. Sīrs Desmonds nosūtīja sīru Robiņu Rūgeru, lai tas pārvestu Karaļkāvi atpakaļ Straujupē… vai arī viņa galvu, ja neizdotos sagūstīt viņu dzīvu.

Ketlīna neko citu arī nebija gaidījusi. "Lai Kareivis dod spēku rokai, ar kuru tu cilā zobenu, Brīna," viņa lūdzās. Viņa bija izdarījusi visu, kas bija viņas spēkos, tagad neatlika nekas cits, kā vien cerēt.

Viņas mantas tika aiznestas uz tēva guļamistabu. Gandrīz visu telpu aizņēma lielā gulta, kurā Ketlīna bija dzimusi, tās baldahīna balsti bija izgrebti lecošas foreles veidolā. Viņas tēvs bija pārvietots uz istabu pusi kāpņu vijuma zemāk, un slimības gulta atradās iepretī trīsstūrainam balkoniņam, no kura tēvs varēja redzēt upes, kas viņam vienmēr tik ļoti bija patikušas.

Kad Ketlīna ienāca, valdnieks Hosters bija aizmidzis. Viņa izgāja uz balkona un ar vienu roku atspiedās pret raupjajām akmens margām. Pie pašas pils rāmajā Sarkanajā Atzarā ietecēja straujā Akmeņkrāce, un upe bija redzama tālu uz priekšu. Ja austrumos parādītos svītrota bura, būtu skaidrs, ka atgriežas sirs Robins. Tobrīd gan uz upes nebija nevienas laivas. Viņa pateicās dieviem, iegāja atpakaļ istabā un apsēdās uz tēva gultas malas.

Ketlīna nezināja, vai valdnieks Hosters nojauš par viņas klātbūtni un vai tas viņam deva kādu mierinājumu, taču viņa pati blakus tēvam jutās labi. "Tēvs, ko tu teiktu, ja zinātu par manu noziegumu?" viņa prātoja. "Vai tu būtu rīkojies līdzīgi, ja ienaidnieku rokās būtu Līsa un es? Vai varbūt arī tu mani nosodītu un sauktu par māti, kas zaudējusi prātu?"

Istabā valdīja nāves smaka smaga, salkana un neganti lipīga. Tā viņai atgādināja par zaudētajiem dēliem, mīļo Brenu un mazo Rikonu, kurus bija nogalinājusi Neda audzēkņa Teona Grejdžoja roka. Viņa vēl arvien sēroja pēc Neda un vienmēr sēros, bet atņemt viņai arī bērnus… "Cik tas ir nežēlīgi zaudēt bērnus," viņa klusi čukstēja vairāk pati sev, ne tēva ausim.

Valdnieks Hosters atvēra acis.

—Margrieta, viņš izmocīja sāpju pilnā balsī.

"Viņš mani nepazīst." Ketlīna jau bija pieradusi, ka tēvs viņu notur par savu sievu vai arī viņas māsu Līsu, bet Margrieta bija nedzirdēts vārds.

-   Es esmu Ketlīna, viņa sacīja. Keta, tēvs.

-   Piedod man… par izlietajām asinīm… lūdzu… Margriet…

"Vai tēva dzīvē būtu bijusi vēl kāda sieviete? Varbūt kāda lauku meiča, ar kuru viņam jaunībā gadījies sānsolis? Vai viņš pēc mātes nāves būtu meklējis mierinājumu kādas apteksnes apskāvienos?" Tā bija savāda un uztraucoša doma. Pēkšņi Ketlīnai likās, ka viņa tēvu nemaz tik labi nav pazinusi.

-    Kas ir Margrieta, kungs? Vai man likt viņu pasaukt, tēvs? Kur es varu viņu atrast? Vai viņa vēl ir dzīva?

Valdnieks Hosters novaidējās.

-    Mirusi. Tūlijs satvēra meitas roku. Bet tev vēl būs citi bērni… likumīgi dzimuši.

"Citi?" Ketlīna domās pārjautāja. "Vai viņš būtu aizmirsis, ka Neds gājis bojā? Vai viņš tagad runā ar Margrietu, mani, Līsu vai māti?"

Viņš noklepojās, un starp lūpām burbuļoja asiņainas putas. Hosters saspieda plaukstā Ketlīnas pirkstus.

-    …esi laba sieva, un dievi tevi svētīs… ar dēliem… laulībā dzimušiem dēliem… ak…

Pēkšņā sāpju lēkmē Tūlija roka sažņaudzās krampjos, viņa pirksti ieurbās meitas saujā, bet tad viņš apslāpēti iekliedzās.

Tūdaļ klāt bija ari mestrs Vīmens, kurš iedeva tēvam jaunu magoņu piena devu un lidzēja sirdzējam dziru norit, un drīz vien valdnieks Hosters Tūlijs jau atkal bija iegrimis dziļā miegā.

-   Viņš runāja par kādu sievieti, Keta ieminējās. Par Margrietu.

-   Par Margrietu? mestrs neizpratnē mirkšķināja acis.

-   Vai pazīstat kādu tādā vārdā kalponi vai sievieti no tuvējiem ciemiem? Varbūt tā ir kāda no senākiem laikiem? Ketlīna ilgi bija dzīvojusi tālu prom no Straujupes.

-    Nē, kundze. Ja vēlaties, varu apjautāties. Ja šāda sieviete jebkad ir kalpojusi Straujupē, Aterīds Veins to noteikti zinās. Jūs teicāt Margrieta? Vienkāršie ļaudis bieži nosauc meitas ziedu un augu vārdos. Mestrs kļuva domīgs. Atceros kādu atraitni, kas nāca uz pili un laboja apavus, kuriem vajadzēja nomainīt zoles. Tagad, kad tā domāju, šķiet, viņas vārds bija Margrieta. Vai varbūt Atraitnīte? Katrā ziņā kaut kas līdzīgs. Bet pilī viņa nav rādījusies jau daudzus gadus…

-    Viņu sauca par Vijolīti, izlaboja Ketlīna, kas veco sievieti atcerējās ļoti labi.

-   Vai tiešām? Mestrs jutās vainīgs. Ļoti atvainojos, Ketlīnas kundze, bet es nevaru te ilgāk uzkavēties. Sīrs Desmonds pavēlēja ar jums sarunāties vienīgi gadījumā, ja tas nepieciešams manu pienākumu pildīšanai.

-   Tad jums jāpilda pavēle.

Ketlīna neko nevarēja pārmest sīram Desmondam viņa bija pievīlusi pārvaldnieka uzticību, tāpēc tas, iespējams, baidījās, ka viņa var izmantot iecietību, ar kādu daudzi Straujupes ļaudis izturējās pret sava valdnieka meitu, lai pastrādātu vēl kādu grēka darbu. "Vismaz man kādu brīdi nebūs jākaro," viņa pati sev teica.

Kad mestrs bija aizgājis, viņa ietinās vilnas apmetnī un vēlreiz izgāja uz balkona. Saules stari rotājās upes viļņos un pielēja ar zeltu straumes, kas plūda garām pilij. Ketlīna, aizēnojusi acis ar plaukstu, palūkojās tālumā. Viņa baiļojās, ka tūdaļ ieraudzīs buru. Taču tur nekā nemanīja, tātad arī viņas cerības vēl dzīvoja.

Ketlīna skatījās visu dienu un krietnu vakara cēliena daļu, līdz no stāvēšanas sāka sāpēt kājas. Vēlā pēcpusdienā uz pili atlidoja krauklis un, vēzējot lielos, melnos spārnus, aizšāvās uz putnu mājas pusi. "Tumši spārni, tumši vārdi," viņa domāja, atminēdamās pēdējo vēstnesi un drausmīgo ziņu, ko tas bija atnesis.

Pievakarē mestrs Vīmens atkal ieradās apraudzīt valdnieku Tūliju un pie viena atnesa Ketlīnai pieticīgas vakariņas maizi, sieru un vārītu vērša gaļu ar mārrutkiem.

-  Es aprunājos ar Aterīdu Veinu, kundze. Viņš ir pārliecināts, ka Straujupē, kamēr vien viņš te kalpo, nekad nav bijusi sieviete vārdā Margrieta.

-    Redzēju, ka šodien atlidoja krauklis. Vai Džeimijs ir notverts? "Vai nokauts, lai dievi pasargā?"

-   Nē, kundze, par Karaļkāvi nav nekādu ziņu.

-   Vai vēsts bija par kauju? Varbūt Edmūrs vai Robs ir briesmās? Lūdzu, esiet tik laipns, kliedējiet manas bailes.

-    Kundze, es nedrīkstu… Vīmens palūkojās apkārt, it kā gribēdams pārliecināties, ka istabā neviena cita nav. Valdnieks Tīvins devies prom no upes zemēm. Pie brasliem viss ir mierīgi.

-   No kuras puses atlidoja krauklis?

-    No rietumiem, mestrs atbildēja, kārtodams valdnieka Hostera segas, lai nebūtu jāskatās Ketlīnai acīs.

-   Vai tā bija ziņa no Roba?

Mestrs brīdi vilcinājās.

-   Jā, kundze.

-    Noticis kas slikts, to Ketlīna noprata no Vīmena izturēšanās viņš kaut ko slēpa. Stāstiet vai Robs ir ievainots? "Lai dievi ir žēlsirdīgi, viņš taču nebūs kritis tikai nesakiet, ka viņš gājis bojā."

-   Gaišība ievainots kaujā par Klinti, mestrs Vīmens joprojām bija izvairīgs, taču viņš raksta, ka bažām neesot iemesla un viņš drīz cerot atkal būt ierindā.

-   Ievainots? Kā ievainots? Cik smagi?

-   Viņš raksta, ka bažām neesot iemesla.

-   Man visi ievainojumi ir iemesls bažām. Vai viņš tiek aprūpēts?

-    Par to esmu pilnīgi pārliecināts. Klints mestrs noteikti par viņu rūpējas.

-   Kur viņam ir ievainojums?

-   Kundze, man pavēlēts nesarunāties ar jums. Atvainojiet.

Savācis zāļu pudelītes, Vīmens steidzīgi izgāja no istabas, un Ketlīna

atkal palika vienatnē ar tēvu. Magoņu piens bija iedarbojies, un valdnieks Hosters gulēja dziļā miegā. Tieva siekalu urdziņa tecēja no viena lūpu kaktiņa un slapināja spilvenu. Ketlīna ar linu salveti maigi noslaucīja tēva vaigu. No pieskāriena Tūlijs atkal ievaidējās.

-   Piedod man, viņš teica tik klusi, ka vārdi gandrīz nebija sadzirdami. Margrieta… asinis… asinis… lai dievi ir žēlsirdīgi…

Tēva vārdi ārkārtīgi satrauca Ketlīnu, lai gan viņa neko no teiktā nesaprata. "Asinis," viņa prātoja. "Vai visam jāsākas un jābeidzas ar asinīm? Tēvs, kas bija tā sieviete un ko tu viņai esi nodarījis, ja tev tik ļoti vajadzīga viņas piedošana?"

Naktī Ketlīna gulēja caurā miegā, jo viņai nelika mieru nejēdzīgi sapili par bērniem gan pazudušajiem, gan jau mirušajiem. Krietni pirms rītausmas sieviete pamodās, un viņas ausīs atbalsojās tēva vārdi: "Citi bērni… likumīgi dzimuši…" Kāpēc gan viņš tā teica, ja vien… Vai tiešam viņš būtu šai Margrietai radījis ārlaulības bērnu? Ketlīna nespēja tam noticēt. Viņas brālis Edmūrs jā, Ketlīna nebrīnītos, ja Edmūrs izrādītos tēvs kādam ducim bastardu, bet ne jau viņas tēvs valdnieks I losters Tūlijs to nekad nebūtu atļāvies.

Varbūt Margrieta bija mīļvārdiņš, kādā tēvs saucis Līsu gluži kā viņš mani sauca par Ketu? Valdniekam Hosteram arī iepriekš bija gadījies noturēt viņu par otru meitu. "Tev būs citi bērni," viņš tika teicis. Citi un likumīgi dzimuši. Līsai piecas reizes nebija izdevies iznēsāt bērnus divas reizes Ligzdā, trīs reizes Karaļa ostā… Tomēr nekad tas nebija noticis Straujupē, kur valdnieks Hosters būtu spējis meitu mierināt. Nekad, ja vien… ja vien viņa nebija grūta tajā pirmajā reizē…

Viņas ar māsu bija apprecējušās vienā dienā un palikušas tēva aprūpē, jo jaunie vīri bija aizjājuši, lai piedalītos Roberta karā. Vēlāk, kad mēnešreizes nesākās paredzētajā laikā, Līsa laimīgi čaloja par dēliem, kurus viņas abas piedzemdēs. "Tavējais kļūs par Ziemmalas, bet mans par Ligzdas mantinieku. Viņi būs labākie draugi, gluži kā tavs Neds un valdnieks Roberts. Viņi drīzāk būs kā brāļi, nevis brālēni es to jūtu." Līsa šķita tik laimīga.

Taču drīz pēc tam Līsai atsākās reizes un viss viņas prieks izgaisa. Ketlīna vēl domāja, ka toreiz Līsai mēnešreizes vienkārši aizkavējās, bet, ja māsa tomēr bijusi grūta…

Viņa atcerējās, kā pirmo reizi iedeva Līsai paturēt rokās Robu: viņš bija mazs, sarkanu sejiņu un brēca, taču viņš jau toreiz bija spēcīgs un dzīves gribas pilns. Tiklīdz Ketlīna ielika dēlu māsas rokās, Līsa izplūda asarās, steigšus atdeva bērnu un izskrēja no istabas.

Ja Līsa jau arī iepriekš būtu zaudējusi bērnu, tas varētu izskaidrot ne tikai tēva vārdus, bet arī daudz ko citu. Līsas laulības ar valdnieku Arīnu tika izkārtotas lielā steigā, turklāt Džons bija vecs vīrs jau tolaik vecāks par viņu abu tēvu. Arīns bija vecis bez mantinieka. Abas viņa pirmās sievas nomira, neatstājot bērnus, viņa brāļadēls kopā ar Brendonu Stārku tika nobendēts Karaļa ostā, bet viņa drosmīgais brālēns gāja bojā Zvanu kaujā. Lai Arīnu nama vēsture turpinātos, viņam bija vajadzīga jauna sieva… jauna un auglīga sieviete.

Ketlīna piecēlās, uzvilka kleitu un nokāpa lejā pa kāpnēm uz aptumšoto tēva guļamistabu. Viņā iezagās bezpalīdzīga baiļu sajūta.

Tēvs, viņa teica, es zinu, ko tu esi izdarījis. Ketlīna jau sen vairs nebija nevainīga līgava ar sapņainām domām. Viņa bija atraitne, nodevēja, sērojoša māte un vienkārši dzīvesgudra sieviete. Tu liki viņam apprecēt Līsu, Ketlīna nočukstēja, Līsa bija cena, ko Džons Arīns maksāja par Tūliju zobeniem un šķēpiem.

Kāds tur brīnums, ja māsas laulība nebija svētīta ar mīlestību? Arīni bija lepni un kļuva vai traki sava goda dēļ. Valdnieks Džons varēja apprecēt Līsu, lai nodrošinātu dumpiniekiem Tūliju atbalstu un cerētu tikt pie dēla, tomēr viņam nebija viegli mīlēt sievieti, kura viņa gultā bija nokļuvusi jau iegūta un negribot. Viņš, protams, noteikti bija laipns un pienākuma apziņas pilns, taču Līsai bija vajadzīgs sirds siltums.

Nākamajā rītā pēc brokastīm Ketlīna palūdza spalvu ar papīru un sāka rakstīt vēstuli māsai uz Arīnu ieleju. Skopiem vārdiem viņa izstāstīja Līsai par Brenu un Rikonu, bet vairāk vēstīja par tēvu. "Tagad, kad viņa dienas ir skaitītas, viņš domā tikai par to, ko tev nodarījis. Mestrs Vīmens saka, ka stiprāku magoņu pienu taisīt vairs nevarot. Ir laiks, kad tēvam jānoliek zobens un vairogs, viņam laiks doties atpūtā. Bet vienalga viņš turpina cīnīties un negrasās padoties. Domāju, viņš to dara tevis dēļ, jo viņam vajadzīga tava piedošana. Es zinu, kara dēļ ceļš no Ligzdas uz Straujupi kļuvis bīstams, bet varbūt spēcīgas bruņinieku vienības pavadībā tu varētu tikt pāri Mēness kalniem vai tie būtu simt vai tūkstoš bruņinieku? Ja tu nevari atbraukt, varbūt vismaz uzraksti vēstuli viņam vajadzīgi tikai daži mīlestības pilni vārdi, lai viņš varētu atdusēties mierā. Uzraksti, ko vēlies, es to viņam nolasīšu un atvieglošu viņa gaitas."

Nolikusi spalvu un palūgusi zīmogvasku, Ketlīna noprata, ka vēstule ir pārāk īsa un nāks pārāk vēlu. Mestrs Vīmens uzskatīja, ka valdnieks Hosters nenodzīvos tik ilgi, kamēr krauklis aizlidos līdz Ligzdai un atpakaļ. Lai gan viņš tā bija teicis arī iepriekš… Tūliju vīri nemēdza viegli padoties, lai kādās grūtībās viņi būtu. Ketlīna uzticēja pergamentu mestram un devās uz septu, lai aizdegtu sveci Tēvam pati sava tēva svētībai, Večai, kas bija palaidusi pasaulē pirmo kraukli, atverot nāves durvis, un Mātei lai svētītu Līsu un visus bērnus, ko abas ar māsu bija zaudējušas.

Vēlāk, sēžot pie Hostera gultas un no grāmatas lasot priekšā vienu un to pašu lappusi, viņa izdzirda skaļas balsis un raga skaņas. "Sīrs Robins," viņa tūdaļ iedomājās un sarāvās. Ketlīna izgāja uz balkona, taču uz upes neviena laiva nebija redzama, toties viņa skaidri dzirdēja balsis, zirgu zviedzienus, bruņu šķindoņu un gaviles. Ketlīna pa vītņu kāpnēm drāzās uz pils jumtu. "Desmonds man aizliedza kāpt uz jumta," viņa sev atgādināja.

Skaņas nāca no pretējās pils puses, kur atradās galvenā ieeja. Bariņš viru stāvēja pie paceļamajiem vārtiem, kas raustīdamies un kratīdamies cēlās, kamēr ārpusē gaidīja vairāki simti jātnieku. Vējš iepūta karogos, un Ketlīna atvieglota ieraudzīja lēcienā sastingušo Straujupes foreli. Edmūrs.

Tomēr pie māsas viņš atnāca tikai pēc divām stundām. Ap to laiku pilī jau valdīja trokšņaina dzīru noskaņa, vīri apskāva savas sievas un bērnus, kurus bija atstājuši mājās. No putnu mājas, melnos spārnus vicinot, pacēlās trīs kraukļi. Ketlīna tagad vēroja ļaudis no sava tēva guļamistabas balkona. Viņa bija izmazgājusi matus un pārģērbusies, bet tik un tā gaidīšana bija smaga.

Beidzot izdzirdusi troksni pie istabas durvīm, viņa apsēdās un salika rokas klēpī. Edmūra zābakus, kāju bruņas un kamzoli klāja sarkanu dubļu šļakatas, un, paskatoties uz viņu, nekādi nevarēja pateikt, ka viņš būtu uzvarējis kauju. Viņš bija vājš, izdēdējis, bāliem vaigiem, neskūtu bardu un pārāk spožām acīm.

-   Edmūr, Ketlīna satraukta ierunājās, tu slikti izskaties. Vai noticis kas ļauns? Vai Lanisteri tika pāri upei?

-   Lanisterus es atsitu. Valdnieku Tīvinu, Gregoru Kleganu, Ādamu Mārbrandu… visus atsitu. Bet Staniss… Edmūrs saviebās.

-   Staniss? Kas ar Stanisu?

-   Viņš zaudēja kauju pie Karaļa ostas, Edmūrs neapmierināts noteica. Viņa flote ir nodedzināta, karaspēks iztrenkāts.

Vēsts par Lanisteru uzvaru nebija necik priecīga, taču Ketlīna nejutās tik satriekta kā viņas brālis. Viņai vēl arvien murgos rādījās ēna uz Renlija telts sienas un asinis, kas izšļācās cauri jaunā karaļa bruņām.

-   Staniss mums nav labāks draugs par valdnieku Tīvinu.

-    Tu neko nesaproti. Gaisa dārzi ir zvērējuši uzticību Džofrejam, Dorne arī visi dienvidi. Edmūrs saknieba lūpas. Un tu vēl palaid vaļā Karaļkāvi. Tev nebija nekādu tiesību to darīt.

-    Man bija mātes tiesības. Ketlīnas balss bija mierīga, lai gan ziņa par Gaisa dārziem bija pamatīgs trieciens Roba cerībām. Par to gan viņa tobrīd vēl nespēja domāt.

-   Nekādu tiesību, Edmūrs atkārtoja. Viņš bija Roba gūsteknis, tava karaļa gūsteknis, un Robs man pavēlēja gādāt, lai šis būtu sveiks un vesels.

-   Ar Brīnu viņš būs sveiks un vesels, viņa zvērēja pie sava zobena.

-   Tas sievišķis?

-    Viņa nogādās Džeimiju Karaļa ostā un pārvedīs mājās Āriju un Sansu.

-   Serseja nemūžam viņas neatdos.

-    Serseja neatdos, bet Tīrions atdos. Viņš to ir publiski apzvērējis. Arī Karaļkāvis to apzvērēja.

-    Džeimija zvērests nav ne plika vērdiņa vērts. Toties Velnēns kaujā esot dabūjis ar cirvi pa pieri, un viņš būs beigts, pirms tava Brīna ieradīsies Karaļa ostā, ja viņa vispār tik tālu aizkļūs.

-   Beigts? "Vai dievi varēja būt tik bezsirdīgi?" Viņa bija likusi Džeimijam zvērēt vai simt reižu, bet vislielākās cerības viņa lika uz Karaļkāvja brāli.

Edmūram viņas raizes bija svešas.

-    Džeimijs bija manā uzraudzībā, un es gribu viņu atvest atpakaļ. Esmu jau izsūtījis kraukļus.

-   Kraukļus? Kam, cik?

-   Trīs, brālis atteica. Tieši tik, lai ziņa sasniegtu valdnieku Boltonu. Lai viņi attālumu no Straujupes līdz Karaļa ostai kuģotu pa upi vai jātu pa ceļu, viņiem būs jātiek garām Hārenholai.

-    Hārenholai? Šis vārds vien jau šķita ienesam telpā tumsu, un šausmas apslāpēja Ketlīnas balsi: Edmūr, vai tu zini, ko esi izdarījis?

-    Nebaidies, es par tevi nevienam neko neesmu teicis. Es rakstīju, ka Džeimijs ir izbēdzis, un apsolīju tūkstoš pūķus par viņa notveršanu.

"Viss kļūst arvien ļaunāk un ļaunāk," Ketlīna izmisusi domāja. "Pat mans brālis ir stulbenis."

Negribot viņas acīs sariesās asaras.

-    Ja tā bija bēgšana, nevis ķīlnieku apmaiņa, viņa klusi ieteicās, tad kāpēc lai Lanisteri atdotu manas meitas Brīnai?

-   Par to es vispār neesmu domājis. Karaļkāvim jāatgriežas mūsu gūstā, un tas ir viss.

-   Tātad tu pat nedomā, vai es vēl kādreiz redzēšu savas meitas. Brīna varētu viņu bez starpgadījumiem nogādāt Karaļa ostā, ja neviens viņus nevajātu. Bet tagad… Ketlīna vairs nespēja parunāt. Ej prom, Edmūr. Viņai nebija nekādu tiesību pavēlēt brālim, kurš drīz būs šīs pils saimnieks, taču viņas balsī skanēja noteiktība. Ej prom, atstāj mani vienu ar tēvu un manām skumjām. Man nav nekā cita, ko tev teikt. Ej. Ej.

Viņa vēlējās tikai apgulties, aizvērt acis un cerēt, ka viņu neapciemos murgi.

3.NODAĻA ĀRIJA

Debesis bija tik melnas kā Hārenholas mūri, kas tagad jau bija palikuši aiz muguras. Apslāpējot pakavu klaboņu, rāmi un vienmērīgi lija lietus, kura lāses tecēja pār bēgļu sejām.

Pa izdangātu lauku ceļu viņi gar izpostītiem tīrumiem, mežiem un strautiem jāja uz ziemeļiem, prom no ezera. Ārija jāja visiem pa priekšu, ilzenot zirgu straujā riksī, līdz nokļuva mežā. Pīrādziņš un Džendrijs centās turēties līdzi. Tālumā gaudoja vilki, un Ārija dzirdēja arī Pīrādziņa smago elpu. Viņi jāja klusējot. Ik pa brīdim Ārija palūkojās pār plecu, lai redzētu, vai puiši nav atpalikuši pārāk tālu un vai pie apvāršņa nav parādījušies vajātāji.

Un meitene zināja, ka drīz vien tie parādīsies. Viņa bija nozagusi trīs zirgus, tad vēl karti un dunci no Rūža Boltona darbistabas, kā ari pārgriezusi sargam rīkli, kad tas pieliecās, lai paceltu nodilušo Žakena H'gara doto dzelzs monētu. Kāds noteikti atradis kareivi guļam asiņu peļķē un sacēlis lielu brēku. Viņi noteikti pamodinās valdnieku Boltonu, pārmeklēs Hārenholu no pagrabiem līdz bēniņiem un, kad atklās, ka pazudusi karte, duncis, daži zobeni no arsenāla, maize un siers no ķēķa, maizniekzellis, kalēja māceklis un apteksne vārdā Nana, Zebiekste vai Ārijs atkarībā no cilvēka, kuru iztaujātu…

Dredfortas valdnieks pats viņai pakaļ nedzītos. Rūzs Boltons paliktu gultā, izraibināts ar dēlēm, un klusā, čukstošā balsī izdvestu pavēles. Vajāšanu varētu vadīt viens no viņa vīriem. Valtons, kuru metāla lielu aizsargu dēļ mēdza saukt arī par Dzelzskāji. Iespējams arī, ka bēgļiem pakaļ mestos glumais Vārgo Houts ar saviem algotņiem, kuri paši sevi sauca par Drosmīgajiem Biedriem, bet citi par Asiņainajiem Ākstiem, lai gan nekad to neteica acīs. Reizēm viņi tika saukti arī par Kājciršiem, jo valdniekam Houtam bija niķis nocirst rokas un kājas cilvēkiem, kuri viņam nepatika.

"Ja šie mūs noķers," Ārija prātoja, "tad viņi mums nocirtīs rokas un kājas, bet Rūzs Boltons mūs nodīrās dzīvus." Viņai joprojām mugurā bija pāža apģērbs ar valdnieka Boltona ģerboni uz krūtīm Dredfortas nodīrāto cilvēku.

Ik reizes, skatoties atpakaļ, Ārija jau gaidīja, ka ieraudzīs pie Hārenholas vārtiem tālumā vai uz augstajiem mūriem iemirdzamies lāpas, taču tur nebija nekā. Hārenhola grima miegā un drīz vien izzuda tumsā un kokos.

Šķērsojot pirmo strautu, Ārija pagrieza zirgu sāņus, nojāja no ceļa un ceturtdaļjūdzi lika zirgam brist pa līkumoto straumi, un tikai tad izjāja akmeņainajā krastā. Ja vajātājiem līdzi būs suņi, Ārija cerēja, ka tādējādi izdosies tos piemānīt. Uz ceļa palikt viņi tāpat nedrīkstēja. "Uz ceļa valda nāve," viņa sacīja pati sev nāve valdīja uz visiem ceļiem. Džendrijs un Pīrādziņš neapšaubīja Ārijas ieceri viņai taču bija karte, turklāt Pīrādziņš no viņas baidījās gandrīz tikpat ļoti kā no vīriem, kas varēja dzīties viņiem pakaļ. Viņš bija redzējis, kā meitene nogalina sargu. "Labāk, lai viņš baidās no manis," Ārija prātoja. "Labāk, lai viņš dara, ko saku, nekā sastrādā muļķības."

Taču viņa zināja, ka jābistas arī pašai. Viņa bija tikai desmit gadus vecs, kalsns meitēns tumšā naktī ar zagtu zirgu, bet viņai pakaļ drīz dzīsies vīri, kas ar prieku pa gabalam apcirstu viņai kājas. Tomēr meitene juta lielāku mieru nekā Hārenholā. Lietus bija nomazgājis sargkareivja asinis no viņas rokām, uz muguras karājās zobens, bet tumsā kā slaikas, pelēkas ēnas gaudoja vilki, tāpēc Ārija Stārka nebaidījās. "Bailes cērt dziļāk par zobenu," viņa čukstus pie sevis atkārtoja Sīrio Forela vārdus un arī to, ko bija teicis Žakens:" Valar morghulis."

Lietus mitējās un atsākās, te atkal mitējās un atsākās, bet viņiem bija labi apmetņi, kas neļāva izmirkt. Ārija vadīja bēgļus lēnā, bet vienmērīgā solī zem kokiem bija pārāk tumšs, lai jātu ātrāk, ne zēni, ne viņa pati nebija pieredzējuši jātnieki, bet mīkstajā, nelīdzenajā zemē nodevīgi slēpās koku saknes un akmeņi. Viņi šķērsoja vēl vienu ceļu ar dziļām, ūdens pilnām grambām, taču arī pa to Ārija nejāja. Viņa vadīja biedrus lejā un augšā pakalnos, cauri kazenājiem, ērkšķiem, brikšņiem un pa seklām gravām, kur zari ar smagām, slapjām lapām pātagoja viņu sejas.

I )žendrija ķēve kādā dubļu lāmā pazaudēja pakavu, atkrita uz pēcpuses un nometa puisi, taču ne zirgs, ne jātnieks necieta un Džendrijs ii savu ierasto stūrgalvīgo skatienu sejā kāpa atkal seglos. Drīz pēc tam viņi uzdūrās trim vilkiem, kas mielojās ar beigta briedēna gaļu. Pīrādziņa /irgs, saodis smaku, iezviedzās un metās prom. Arī divi vilki bēga, bet trešais pacēla galvu, atrieza zobus un bija gatavs cīņai par savu medījumu.

Ej atpakaļ, Ārija teica Džendrijam. Lēnāk, lai viņu neaizbiedētu.

Viņi atkāpās, līdz vilks ar savām vakariņām vairs nebija redzams, un likai tad devās meklēt Pīrādziņu, kurš, izmisīgi turēdamies pie segliem, /irga mugurā nēsājās starp kokiem. Vēlāk viņi nokļuva pie nodedzinātu ciema un piesardzīgi izjāja starp būdu krāsmatām un duci miroņu, kas šūpojās ābelēs. Pīrādziņš, ieraudzījis pakārtos, čukstus sāka lūgties Mātes žēlsirdību. Ārija palūkojās uz līķiem ar noknābātu miesu, slapjas, puspuvušās drānās un noskaitīja pati savu lūgšanu. "Sīrs Gregors," lā skanēja, "Dansens, Polivers, Saldumiņš Rafs. Kutinātājs un Suns. Sīrs Ilins, karalis Džofrejs, karaliene Serseja." Lūgšanu viņa nobeidza ar vārdiem valar morghulis, pieskārās Žakena monētai, ko slēpa zem jostas, tad pastiepa roku un noplūca ābolu, kas brieda vienā no ābelēm ar līķi zarā. Ābols izrādījās tārpains un pārgatavojies, taču meitene to notiesāja ar visiem tārpiem.

Ausa diena bez rītausmas. Debesis kļuva gaišākas, taču saule tā arī neparādījās. Tumsa pārvērtās pelēkā krēslā, un krāsas pavisam negribīgi atgriezās pasaulē. Priedes tērpās drūmi zaļos toņos, savukārt lapu koki bija rūsgani un blāvi zeltaini, bet vietām jau kļuva brūni. Viņi uz brīdi piestāja, lai padzirdītu zirgus un aši ieturētu brokastis, laužot pa gabalam no maizes klaipa, ko Pīrādziņš bija nočiepis ķēķī, un laižot no rokas rokā cieta, dzeltena siera kumosus.

-   Vai tu zini, kurp mēs jājam? Džendrijs apvaicājās.

-   Uz ziemeļiem, Ārija atbildēja.

-    Uz kuru pusi ir ziemeļi? Pīrādziņš neizpratnē palūkojās apkārt.

-   Uz to, Ārija norādīja ar siera kriksi.

-   Bet nav taču saules. Kā tu vari to zināt?

-    Pēc sūnām. Vai redzi, ka tās pārsvarā aug vienā koku pusē? Uz to pusi ir dienvidi.

-   Un kas mums meklējams ziemeļos? Džendrijs gribēja zināt.

-    Trejžubure. Ārija atritināja nozagto karti. Redzi? Kad būsim nokļuvuši pie Trejžubures, mums tikai vajadzēs doties gar straumi uz

augšu un tad mēs nonāksim Straujupē. Tas ir te, viņas ar pirkstu rādīja kartē ceļu. Tas ir tālu, bet, sasnieguši upi, mēs vairs neapmaldīsimies.

-   Un kur ir Straujupe? Pīrādziņš mirkšķināja acis.

Straujupe kā pils tornis bija iezīmēta žāklē starp divām upēm Akmeņkrāci un Sarkano Atzaru.

-   Te, meitene ar pirkstu pieskārās kartei. Te taču rakstīts: "Straujupe".

-   Tu proti lasīt? Pīrādziņš neticīgi pārjautāja, it kā viņa būtu teikusi, ka spēj staigāt pa ūdens virsu.

Ārija palocīja galvu.

-   Straujupē mēs būsim drošībā.

-   Vai tiešām? Kāpēc gan?

"Tāpēc, ka tā ir mana vectēva pils un tur ir mans brālis Robs," viņa jau gribēja teikt, tomēr iekoda lūpā un saritināja karti.

-   Būsim, un viss. Galvenais tur nokļūt.

Ārija pirmā jau bija ielēkusi seglos. Slēpjot patiesību no Pīrādziņa, viņa nejutās lāgā, taču noslēpumu uzticēt zeņķim nedrīkstēja. Džendrijs viņas noslēpumu zināja, taču pat viņš nezināja, ko īsti tas nozīmē.

Todien Ārija pielika soli un palaida zirgu riksī, cik vien varēja atļauties, un reizēm pat auļoja, ja redzēja priekšā klaju lauku. Tas gan gadījās reti, jo apkārtne kļuva arvien kalnaināka. Pakalni nebija augsti un ne pārāk stāvi, taču tie mijās no vienas vietas, tāpēc drīz vien viņiem apnika joņot augšup un lejup. Daudz prātīgāk bija jāt pa zemienēm, pa strautu gultnēm un mežotām ielejām, kur koku lapotnes veidoja dabiskas nojumes. Laiku pa laikam viņa palaida Pīrādziņu un Džendriju pa priekšu, lai pati mēģinātu sajaukt pēdas, nemitīgi klausoties, vai negadīsies sadzirdēt vajātājus. Jājot pāri kāda pakalna korei, viņa iepakaļ pamanīja tumšas ēnas šķērsojam strautu, un viņas sirds jau pamira, domājot, ka pakaļ dzenas Rūzs Boltons, taču, ieskatoties ciešāk, izrādījās, ka tas vien vilku bars. Meitene pielika rokas pie mutes un iegaudojās:

-   Aūūūūūūū, aūūūūūūū.

Kad lielākais no vilkiem pacēla galvu un atbildot nokaucās, viņai pārskrēja šermuļi.

Ap pusdienlaiku Pīrādziņš sāka sūroties. Viņam esot jēla pakaļa, segli beržot kājstarpi un vispār viņam nākot miegs.

-   Esmu tik noguris, ka tūlīt novelšos no zirga.

Ārija palūkojās uz Džendriju.

-    Ja viņš novelsies no zirga, kā tu domā, kas viņu atradīs pirmie vilki vai Asiņainie Āksti?

Vilki, Džendrijs atteica. Tiem labāka oža.

Pīrādziņš pavēra muti un tūdaļ to aizcirta. Viņš vēl nebija nokritis nu zirga. Pēc brītiņa atkal sāka līt, un jau labu laiku viņi nebija redzējuši nevienu saules staru. Kļuva aukstāks, starp priedēm pāri kailajiem, izdegušajiem laukiem sāka stiepties bāla migla. Džendrijam klājās gandrīz 11kpat smagi kā Pīrādziņam, taču viņš bija pārāk iecirtīgs, lai to atzītu. Savilcis nopietnu sejas izteiksmi zem izspūrušā matu ērkuļa, viņš šķībi Ncklēja seglos, un Ārija skaidri noprata, ka viņš nav nekāds jātnieks. Viņa pati jāja no agras bērnības ar ponijiem, vēlāk ar zirgiem, taču Dženili ijs un Pīrādziņš bija pilsētas puikas, bet pilsētā vienkāršie ļaudis visur staigāja kājām. Aizbraucot no Karaļa ostas, Jorens viņus bija iesēdinājis seglos, taču sēdēšana ēzeļa mugurā, pa Karaļceļu velkoties nopakaļ paļiigam, bija viena lieta, savukārt bēgšana zirga mugurā pa aizaugušiem mežiem un nodedzinātiem laukiem pavisam kas cits.

Ārija zināja, ka viņai vienai bēgšana veiktos labāk, taču puiši bija viņas bars, viņas draugi vienīgie draugi, kas bija palikuši dzīvi, turklāt, ja nebūtu viņas, Hārenholā zēni būtu palikuši sveiki un veseli. Dženilrijs turpinātu svīst smēdē, bet Pīrādziņš ķēķī. "Ja Āksti mūs noķers, es teikšu, ka esmu Neda Stārka meita un Ziemeļu karaļa māsa. Es pavēlēšu viņiem aizvest mani pie brāļa un nedarīt pāri Pīrādziņam un Dženilrijam." Protams, viņai neviens neticēs, un ja arī noticēs… Valdnieks Boltons bija viņas brāļa karognesis, taču meitenei vienalga bija no viņa bail. "Es nepieļaušu, ka tiekam notverti," viņa sev klusībā nozvērējās un aptaustīja Džendrija nozagtā zobena spalu. "Nepieļaušu."

Vakarā viņi iznāca no meža tieši upes krastā. Pīrādziņš atviegloti noelsās:

-   Trejžubure! Tagad mums tikai jāvirzās augšup gar straumi, kā tu teici. Mēs jau gandrīz esam klāt!

-   Nez, vai tā ir Trejžubure… Ārija iekoda lūpā. Upe bija lietusgāzēs pārplūdusi, tomēr nebija platāka par trīsdesmit pēdām. Viņa atcerējās Trejžuburi esam daudz platāku. Tā ir pārāk šaura, lai būtu Trejžubure, viņa paskaidroja, "turklāt mēs neko tālu neesam aizjājuši".

-   Esam gan, Pīrādziņš iebilda. Mēs jājām visu dienu un tikpat kā neapstājāmies. Mēs noteikti esam nojājuši tālu ceļu.

-   Labāk paskatīsimies kartē, ierosināja Džendrijs.

Ārija nokāpa no zirga, sadabūja karti un atritināja. Lietus lāses atstāja punktiņus uz apzīmētās aitādas un sīkās skrotīs aizripoja zemē.

-   Domāju, ka esam ap šo vietu, viņa rādīja ar pirkstu, un puiši viņai pār plecu lūkojās kartē.

-   Bet tas taču nav nekāds attālums, nerimās Pīrādziņš. Skat, turpat pie tava pirksta ir Hārenhola, bet mēs jājām visu dienu!

-   L.īdz Trejžuburei ir jūdzēm tālu, meitene atbildēja. Mums vajadzēs vairākas dienas, lai tur nokļūtu. Šī ir cita upe, kāda no šīm, redzat?

-   Viņa rādīja uz tievākajām zilajām līnijām, ko kartes zīmētājs bija ievilcis, un pie katras bija izlasāms arī upes nosaukums. Derija, Zaļābole, Jaunuve… tā būs šī Mazvītole.

-   Man tā nemaz tik sīka neizskatās, Pīrādziņš skatījās te uz upi, te uz karti.

-   Tā, ko tu rādi, ietek tajā otrā, redzi? ari Džendrijs rauca pieri.

-   Lielvītole, Ārija lasīja.

-    Tātad Lielvītolē. Un Lielvītole ietek Trejžuburē, tāpēc mēs varam doties lejup pa straumi, nevis augšup. Tikai gadījumā, ja šī nav Mazvītole, bet gan tā tur…

-   Ņirbu strauts, Ārija izlasīja.

-   Tas strauts met cilpas un plūst ezera virzienā atpakaļ uz Hārenholu.

-   Džendrijs ar pirkstu vilka pa zilo līniju.

-   Nē! Viņi mūs noteikti nogalinās! Pīrādziņš iepleta acis.

-   Mums jāuzzina, kas šī par upi, stūrgalvīgā balsī paziņoja Džendrijs. Mums tas jāzina.

-    Nav gan! pie zilajiem dzīpariem kartē bija atzīmēti nosaukumi, taču neviens tos nebija minējis upju krastos. Mēs neiesim ne augšup, ne lejup gar straumi, Ārija sacīja, saritinot karti. Mēs to šķērsosim un turpināsim ceļu uz ziemeļiem kā sākumā.

-   Vai zirgi prot peldēt? Pīrādziņš gribēja zināt. Upe izskatās dziļa. Un ja nu tur mīt čūskas?

-   Vai tu labi zini, ka mēs ejam uz ziemeļiem? noprasīja Džendrijs.

-   Ja mēs ap visiem šiem pakalniem esam apmetuši līkumus…

-   Sūnas uz kokiem…

-   Ap to koku sūnas aug no trim pusēm, puisis rādīja. Bet tam tur sūnu nav vispār. Var gadīties, mēs esam apmaldījušies un jājuši pa apli.

-   Var gadīties, Ārija piekrita, bet es vienalga šķērsošu to upi. Varat nākt līdzi vai palikt tepat, ja gribat.

Viņa atkal lēca seglos un pagrieza abiem muguru. Ja puiši nevēlējās sekot Ārijai, viņi varēja censties atrast Straujupi saviem spēkiem, lai gan ticamāk šķita, ka viņus atradīs Asiņainie Āksti.

Viņa dabūja jāt gar krastu krietnu pusjūdzi, līdz atrada vietu, kur varēja mēģināt puslīdz droši tikt pāri straumei, un arī tad viņas ķēve

itini negribīgi kāpa ūdenī. Lai kā ari sauktu upi, tās plūdums bija brūns un straujš, bet dziļākajā vietā zirga vēders mirka ūdenī. Ārija piesmēla zāblakus, taču vienalga iespieda papēžus zirga sānos un izjāja pretējā krastā. Aiz muguras viņa izdzirdēja šļakstus, un ķēve satraukta iezviedzās. Jaunieši tomēr viņai sekoja. Labi. Meitene pagriezās un noskatījās, kā zēni, ,ii pūlēm šķērsojuši upi un pamatīgi izmirkuši, iznāk krastā viņas pusē.

Tā nav Trejžubure, viņa sacīja. Noteikti nav.

Nākamā upe bija seklāka, tāpēc to šķērsot izrādījās vieglāk. Bet arī 1.1 nebija Trejžubure, un neviens no biedriem necēla iebildumus, kad meitēns paziņoja, ka jāšķērso ari tā.

Kad viņi apstājās atpūtināt zirgus un aši iekost maizi ar sieru, jau saka krēslot.

-   Esmu nosalis un viscaur slapjš, Pīrādziņš īdēja. Mēs jau noteikti esam tālu no Hārenholas. Mēs varētu iekurt ugunskuru…

-   NĒ! Ārija un Džendrijs vienā balsī iesaucās, un Pīrādziņš sabijās.

Ārija slepšus pameta skatienu uz Džendriju. "Viņš ierunājās ar mani

reizē, gluži kā Džons Straujupē. Pēc Džona Sniega viņa ilgojās vairāk par visiem saviem brāļiem.

-   Varbūt vismaz mēs varam pagulēt? Pīrādziņš noprasīja. Esmu pārguris, Ārij, un man ir jēla pakaļa. Drīz tur būs arī tulznas.

-   Ja tevi noķers, tad ar tulznām cauri netiksi, meitene atgādināja. Mēs dosimies tālāk. Mums jāiet.

-   Bet ir taču gandrīz pilnīgi tumšs un mēness tikpat kā nav redzams.

-   Kāp atpakaļ zirgā.

Gaisma palēnām izplēnēja, un, lēnā solī virzoties uz priekšu, nogurums pārņēma arī Āriju. Viņa gribēja gulēt tikpat ļoti kā Pīrādziņš, taču neuzdrīkstējās. Ja viņi iemigtu, varēja gadities, ka, atverot acis, viņi ieraudzītu Vārgo Houtu, Muļķa Drāzeni, Ursvīku Uzticīgo, Rordžu, Kodēju, Septonu Ātu un pārējos briesmoņus.

Taču drīz vien zirga kustības kļuva tik ieaijājošas kā šūpulī, un Ārijas plakstiņi kļuva smagi. Viņa tikai uz mirkli ļāva tiem aizvērties un tūdaļ atkal iepleta acis. "Es nedrīkstu aizmigt!" viņa domās lamāja sevi. "Nedrīkstu, nedrīkstu!" Viņa ar pirkstu kauliņiem izberzēja acis, cieši satvēra pavadu un palaida zirgu riksī, taču ne viņa, ne zirgs nespēja noturēt soli, tādēļ drīz vien ķēve atkal soļoja, bet vēl pēc mirkļa meitene pievēra plakstus otro reizi un šoreiz tik ātri vairs neatvēra.

Atvērusi acis, Ārija atklāja, zirgs stāv uz vietas un knibina zāles kumšķi, bet viņu aiz rokas krata Džendrijs.

-   Tu iemigi, viņš sacīja.

-   Es tikai atpūtināju acis.

-    Tādā gadījumā tu to darīji pārāk ilgi. Tava ķēve staigāja riņķiem vien, bet, kad apstājās pavisam, sapratu, ka esi aizmigusi. Pīrādziņam neklājas labāk viņš atsitās pret koka zaru un novēlās no zirga. Tev vajadzēja dzirdēt, kā šis iebļāvās! Bet arī no tā tu nepamodies. Ir jāapstājas un jāpaguļ.

-   Es varu izturēt bez miega tikpat ilgi, cik tu, Ārija nožāvājās.

-    Mele, Džendrijs rājās. Ja esi tāda muļķe, vari jāt tālāk, bet es stājos. Es pirmais stāvēšu sardzē, bet tu pagūli.

-   Un Pīrādziņš?

Džendrijs parādīja, kur Pīrādziņš, mitru lapu kaudzē saritinājies zem apmetņa, klusi krāca. Rokā viņam bija krietns siera gabals, un izskatījās, ka viņš ir aizmidzis ar pilnu muti.

Ārija aptvēra, ka nav jēgas iebilst un Džendrijam bija visas tiesības uzstāt uz savu taisnību. "Arī Ākstiem ceļā ir jāpaguļ," viņa sev sacīja, cerot, ka tā būs taisnība. Viņa bija tā pārguruši, ka ar grūtībām tika ārā no segliem, tomēr atcerējās, ka vispirms jāsapin zirgs, un tikai tad iekārtojās uz dusu zem bērza. Viņa prātoja, cik ilgi vēl nedabūs izgulēties gultā, nebaudīs karstu ēdienu un nesildīsies pie uguns. Visbeidzot viņa noraisīja zobenu, nolika to sev blakus un tikai tad aizvēra acis.

-    Sīrs Gregors, viņa žāvādamās čukstēja, Dansens, Polivers, Saldumiņš Rafs. Kutinātājs un… Kutinātājs… Suns…

Sapņi bija sarkanīgi un mežonīgi. Viņa redzēja Asiņainos Ākstus, vismaz četrus: bālo līsieti un tumsnējo, nežēlīgo ibenieti ar cirvi, rētaino dotraku jātnieku Igo un dornieti, kura vārdu viņa nekad nebija zinājusi. Viņi jāja un jāja lietū, bruņukrekliem grabot un slapjajām ādas drēbēm čaukstot, bet pie segliem šķindēja zobeni un cirvji. Kā jau vienmēr šādos sapņos, Ārija neticami skaidri zināja, ka Āksti meklē viņu, taču viņi maldījās. Meitene vajāja šos.

Sapnī viņa nebija vis maza meitene, bet gan liela un spēcīga vilcene. Iznākusi Ākstu priekšā no krūmiem, viņa sajuta pretīgo baiļu smaku, kas plūda gan no zirga, gan no algotņiem. Līsieša zirgs saslējās pakaļkājās un šausmās iezviedzās. Vīri kliedza un sabļāvās cilvēku mēlē, bet, pirms viņi paguva ko iesākt, no tumsas un lietus izlēca vēl citi vilki pamatīgs bars izkāmējušu, izmirkušu un klusējošu zvēru.

Cīņa bija īsa, bet asiņaina. Matainais vīrs nogāzās, tiklīdz pasniedzās pēc cirvja, melnīgsnējais zaudēja dzīvību brīdī, kad uzvilka loku, bālais

Iisietis mēģināja mukt. Viņas brāļi un māsas panāca bēgli, ielenca, koda kājās zirgam un beigās pārgrauza rīkli arī pašam jātniekam, kurš jau bija izvēlies no segliem.

Tikai cilvēks ar zvārguļiem turējās kā vīrs. Viņa zirgs iespēra pa galvu vienai no Ārijas māsām, bet viņš pats ar savu līko, sudrabaino nagu gandrīz pārcirta uz pusēm kādu citu vilku.

Niknuma dzīta, Ārija galvu pa priekšu lēca algotnim mugurā un izsita viņu no segliem. Krītot viņa ar zobiem ieķērās dotraka rokā un cirta ilkņus cauri gan ādas, gan vilnas, gan miesas kārtai. Kad abi bija piezemējušies, vilcene ar mežonīgu galvas kustību atrāva tam roku no pleca un sajūsmā ņēmās locekli purināt uz visām pusēm, šķiežot siltās, sarkanās asins lāses saltajā, melnajā lietū.

4.NODAĻA TĪRIONS

Vai te kāds ir? viņš čerkstošā balsī noprasīja. Vismaz viņš bija atguvis savu balsi, lai cik tā skanēja vāra un piesmakusi. Cik ilgi viņš bija gulējis šoreiz? Tīrionu joprojām mocīja drudzis, un viņam nebija ne jausmas, kurā diennakts stundā pamodies. Te ir kāds? šoreiz viņš iesaucās skaļāk. Aiz pavērtajām durvīm liesmoja lāpa, taču istabu apgaismoja vienīgi sveces gals pie gultas. Ieraudzījis stāvu, kas virzījās uz viņa pusi, punduris sarāvās te, Maigora cietoksnī, visi kalpi bija karalienes pakļautībā, tāpēc ikviens apmeklētājs varēja izrādīties Sersejas rīkļurāvējs, kas atsūtīts pabeigt sīra Mendona iesākto.

Ienācējs iznāca sveces gaismā, rūpīgi nopētīja pundura bālo seju un iespurdzās.

-   Sagriezies skujoties?

Tīrions pielika pirkstus pie dziļās rētas, kas pāri deguna paliekām stiepās no vienas acs līdz pat zodam. Miesa tajā vietā vēl arvien nebija sadzijusi un likās karsta.

-   Jā, sasodīti liels skuveklis trāpījās.

Brons savus ogļu melnos matus bija tikko izmazgājis un sasukājis atpakaļ, atsedzot skarbos sejas vaibstus. Viņš bija uzvilcis garus mikstas un smalkas ādas zābakus, apjozis platu jostu ar sudraba apkalumiem un aplicis gaiši zaļa zīda apmetni. Uz tumšpelēkā vilnas kamzoļa krūtīm ar koši zaļiem diegiem šķērseniski bija izšūta degoša ķēde.

-   Kur tu biji? Tīrions noprasīja? Es tevi meklēju… droši vien jau pirms divām nedēļām.

-    Drīzāk gan pirms četrām dienām, algotnis atbildēja. Es divas reizes biju piekāpis, bet tu visai pasaulei biji beigts un pagalam.

-    Beigts jau nu gan nebiju, lai gan mana mīļā māsiņa to alka, var jau būt, viņam nevajadzēja to teikt skaļi, taču Tīrionam šoreiz bija vienalga. Serseja bija nolīgusi sīru Mendonu, lai tas viņu nogalinātu, un to viņš juta ar kaula smadzenēm. Kas tas par sūdu tev pie krūts?

-   Mans bruņinieka ģerbonis, Brons pasmīnēja. Liesmojoša ķēde uz dūmu pelēka fona. Pēc tava tēva pavēles es tagad esmu sīrs Brons no Melnupes, Velnēn! Pielūko neaizmirsti.

Tīrions atspiedās ar rokām pret pēli un atgūlās spilvenos dažas collas augstāk.

-   Vispār jau es biju tas, kurš tev apsolīja bruņinieka titulu, atceries? Viņam nepavisam nepatika frāze "pēc tava tēva pavēles". Valdnieks Tīvins laiku lieki netērēja. Sava dēla izmešana no karaļa labās rokas amata un sevis iecelšana tajā runāja pati par sevi, un Brona bruņinieka tituls to vienīgi papildināja. Es zaudēju pusi deguna, bet tu saņem titulu. Dieviem par to būs jāatbild. Tīriona balsī skanēja rūgtums. Vai mans tēvs pats tevi iecēla bruņinieka kārtā?

-   Nē. Tos, kuri palika dzīvi pie vārtu torņiem, iesvaidīja augstais septons, bet titulu piešķīra Karaļsardzes bruņinieki. Nolādēts, tam bija vajadzīga puse dienas, jo balto zobenu īpašnieku bija tikai trīs.

-   Esmu dzirdējis, ka sīrs Mendons kaujā gāja bojā. "Mirkli, pirms tas nodevīgais izdzimtenis iedūra zobenu man sirdī, Podriks viņu iegrūda upē." Kuri vēl ir miruši?

-   Suns, Brons atbildēja. Viņš gan nav miris, bet pazudis. Zeltainie apmetņi stāsta, ka viņš kļuvis par gļēvuli un tu esot vadījis kauju viņa vietā.

"Šī nav no tām labākajām ziņām." Tīrions saviebās un juta, kā rētaudi sejā cieši nostiepjas. Viņš norādīja Bronam uz krēslu.

-   Mana māsa aplami uzskata, ka esmu kļuvis par sēni viņa tur mani tumsā un baro ar sūdiem. Podriks ir labs zēns, bet viņa mēle piesieta striķī ar tik lielu mezglu kā Rūdas klintis, tāpēc neticu nevienam viņa vārdam. Liku, lai viņš atved pie manis sīru Džaslīnu, un viņš man stāsta, ka šis esot pagalam.

-   Pagalam ir gan viņš, gan tūkstošiem citu vīru. Brons apsēdās.

-   Kā viņš gāja bojā? Tīrions noprasīja, un viņam tūdaļ kļuva nelabi.

-    Kaujas laukā. Dzirdēju, tava māsa sūtījusi Melnkatliņus, lai nogādā karali Sarkanajā pilī. To ieraudzījuši, puse no zeltainajiem apmetņiem nolēmuši doties līdzi. Dzelzs Dūre nostājies viņiem ceļā un licis atgriezties uz pils mūriem. Runā, šis tiem krietni sadevis un būtu piespiedis iet atpakaļ, bet tobrīd kāds viņam ielaidis bultu kaklā. Nu jau šis vairs nav bijis tik bīstams un zeltainie apmetņi viņu nomieguši.

"Kārtējais akmens Sersejas dārziņā."

-   Bet vai mans māsasdēls Džofrejs bija briesmās? punduris jautāja.

-   Ne vairāk kā citi un mazāk kā vairums.

-    Vai viņš arī cietis? Ticis ievainots? Varbūt nabadziņam vējā bija sapūsti mati, sasists kājas īkšķis, saplaisājis nags?

-   Neko tādu neesmu dzirdējis.

-   Es brīdināju Serseju, ka tā var gadīties. Kas tagad komandē zeltainos apmetņus?

-   Tavs cienījamais tēvs par komandieri iecēla vienu no saviem rietumu bruņiniekiem, kādu Ādamu Mārbrandu.

Parasti zeltainie apmetņi būtu atteikušies dienēt svešinieka vadībā, bet sīrs Ādams Mārbrands bija trāpīga izvēle viņš atgādināja Džeimiju, un vīri labprāt viņam sekoja. "Tātad esmu zaudējis arī Pilsētsardzi."

-   Liku, lai Podriks sameklē Šagu, bet bez panākumiem.

-   Akmens vārnas vēl arvien ganās Karaļmežā rādās, Šagam tur būs iepaticies. Timets aizveda Apdegušos mājās ar visu laupījumu, ko pēc kaujas sagrāba Stanisa nometnē. Čella ar kādu duci Melno ausu vienu rītu uzradās pie Upes vārtiem, tava tēva sarkanie apmetņi viņus aiztrenca, bet pilsētnieki gavilēdami apmētāja šos ar sūdiem.

"Nepateicīgie. Melnās ausis viņu dēļ gāja bojā." Kamēr Tīrions sazāļots gulēja, paša radi rāva nagus no viņa ķetnām citu pēc cita.

-   Aizej pie manas māsas un pasaki, ka viņai vairs nav vajadzīgi ķīlnieki, ja jau viņas dārgais dēliņš ir pārlaidis kauju bez nevienas skrambiņas. Viņa apsolīja atbrīvot Alaiaiju, tiklīdz…

-   Viņa jau to izdarīja pirms kādām deviņām dienām noslānīja un atbrīvoja.

Tīrions saslējās spilvenos augstāk, nelikdamies ne zinis par pēkšņo sāpi plecā.

-   Noslānīja?

-    Jā, piesēja pagalmā pie staba, noslānīja ar pātagām un tad izmeta pa vārtiem kailu un asiņainu.

"Serseja mācās ar katru jaunu dienu," Tīrions nejauši iedomājās. Rēta, kas stiepās pāri Lanistera sejai, saspringa, un mirkli viņam šķita, ka galva niknumā pārplīsīs. Tiesa, Alaiaija bija mauka, bet vienlaikus jaukākā, drosmīgākā un nevainīgākā meiča, kādu viņam bija gadījies sastapt. Tīrions nekad ar viņu nebija kniebies, un viņa bija tikai aizsegs, l.ii slēptu Šaiju. Savā bezrūpībā punduris ne reizi nebija iedomājies, cik dārgi šī loma viņai reiz var maksāt.

-  Es apsolīju māsai izrīkoties ar Tommenu tāpat, kā viņa izrīkosies ar Alaiaiju, Tīrions skaļi prātoja, un viņam jau nāca vēmiens. Kā lai es noslānu astoņus gadus vecu zēnu?

"Bet, ja es to nedarīšu, Serseja būs uzvarējusi."

-   Tommenam tu netiec klāt, Brons noskaldīja. Padzirdējusi, ka 1 )zelzs Dūre beigts, viņa aizsūtīja Melnkatliņus tam pakaļ, un nevienam visā Rosbijā nepietika dūšas runāt pretī.

Kārtējais trieciens, taču Tīrions bija spiests atzīt, ka tas nāca kā tīrais atvieglojums. Viņam patika Tommens.

-   Bija tāda doma, ka Melnkatliņi kalpo mums, Tīrions aizkaitināts izmeta.

-   Kalpoja jau arī, kamēr es šiem devu divus grašus par katru Sersejas doto grasi, bet nu viņa paaugstinājusi likmi. Osnejs un Osfrīds tagad, pēc kaujas, ir bruņinieki tāpat kā es. Dievi vien zina par ko, jo neviens nav redzējis viņus cīnāmies.

"Mani algotņi mani nodod, mani draugi tiek sisti ar pātagām un apkaunoti, un es te palēnām sapūstu," Tīrions prātoja. "Man šķita, ka to nolāpīto kauju uzvarēju es. Vai tāda ir triumfa garša?"

-   Vai taisnība, ka Staniss metās bēgt, kad ieraudzīja Renlija spoku?

-    No vārtu torņiem mēs redzējām tikai dubļos iemīcītus karogus un bēgošu armiju, bet krogos un bordeļos var atrast simtiem vīru, kuri apgalvos, ka redzējuši, kā valdnieks Renlijs nogalina vienu, nogalina otru… Lielākā daļa Stanisa karaspēka sākumā bija Renlija pakļautībā un tūdaļ metās atpakaļ pie pavēlnieka, kad ieraudzīja viņu mirdzošās zaļās bruņās.

Pēc visas smalkās plānošanas, uzbrukuma un kuģu tilta izveidošanas, pēc tam, kad viņa seja pārcirsta uz pusēm, Tīrionu nu aizēno mironis. Ja vien Renlijs ir miris to vēl vajadzēja noskaidrot.

-   Un kā Stanisam izdevās aizbēgt?

-    Līsieši savas galeras bija noenkurojuši līcī aiz tavas ķēdes. Kad kauja vērsās viņiem par sliktu, šie piestāja krastā un uzņēma tik vīru, cik vien varēja. Uz beigām šie jau slaktēja cits citu, lai tikai nokļūtu uz kuģa.

-   Un ko dara Robs Stārks?

-    Bariņš viņa vilku laužas uz Daskendeilu. Tavs tēvs sūta valdnieku Tārliju, lai tas izrēķinātos ar Stārku. Es arī sāku prātot, vai nedoties viņam līdzi. Runā, viņš esot labs karotājs un daloties laupījumā.

Iespēja zaudēt Bronu Tīrionam bija pēdējais piliens.

-   Nē, tava vieta ir te. Tu esi labās rokas sardzes kapteinis.

-   Bet tu vairs neesi labā roka. Šajā amatā tagad ir tavs tēvs, un viņam, nolāpīts, pašam sava sardze.

-   Kur palika tie vīri, kurus tu nolīgi?

-   Daži gāja bojā uz torņiem, bet mums, pārējiem, tavs tēvocis Kevans samaksāja un beigās izmeta mūs uz ielas.

-    Cik mīļi, Tīrions skābi novilka. Vai tas nozīmē, ka tev vairs nepatīk zelts?

-   Nolādēts, nekādā gadījumā!

-    Lieliski, punduris atbildēja, jo tu man vēl esi vajadzīgs. Ko tu zini par sīru Mendonu Mūru?

-   Es zinu, ka viņš ir nogājis upes dibenā un laukā vairs neiznirs.

-   Esmu viņam nāvīgi daudz parādā, tikai nezinu, kā atmaksāt. Tirions aptaustīja rētu uz sejas. Jāatzīst, es par to cilvēku zinu ārkārtīgi maz.

-   Viņam bija zivs acis, un viņš bija no baltajiem apmetņiem. Kas vēl tev jāzina?

-    Viss, Lanisters atteica. Iesākumam ar to pietiks. Viņam bija vajadzīgi pierādījumi, ka Mendons kalpoja Sersejai, taču neuzdrīkstējās to pateikt skaļi, jo Sarkanajā pilī vajadzēja pievaldīt mēli sienās mājoja žurkas, apkārt lidinājās pļāpīgi putniņi, rāpoja manīgi zirnekļi. Palīdzi man piecelties, viņš sacīja, pīdamies palagos. Vajag apciemot tēvu un ir pēdējais laiks parādīties starp dzīvajiem.

-   Jā, tas tikai būs skaisti, Brons muļķojās.

-   Kā manā sejā izskatās puse no deguna? Bet, runājot par skaistumu, vai Mārgērija Tīreļa jau ir nonākusi Karaļa ostā?

-   Nē, bet ir ceļā, un pilsēta viņu mīl kā traka. Tīreli meitas vārdā vezumiem vien sasūtījuši šurp pārtiku no Gaisa dārziem simtiem pajūgu ik dienu. Tūkstošiem Tīreļu vīru ar zelta rozēm uz kamzoļiem vazājas pa pilsētu, un neviens krogos nemaksā par vīnu. Bet sievišķi gan precētas sievas, gan maukas nu gatavi atdoties pirmajam pretimnākošajam ar rozi uz krūtīm, lai arī tas būtu vien nopuņķojies zeņķis.

"Viņi spļauj man virsū un izmaksā Tīreļiem dzeramo." Tīrions izslīdēja no gultas un nostājās uz grīdas, taču kājas saļodzījās un galva sagriezās, tāpēc viņam nācās pieķerties Bronam pie rokas, lai krītot neietriektos ar pieri niedru paklājā.

-   Podrik! viņš iebļāvās. Podrik Pein! Kādās septiņās ellēs tu esi aizklīdis? sāpes kodīja viņu kā bezzobains suns. Tīrions necieta vājumu, sevišķi, ja vājš bija viņš pats. Vājums viņam darīja kaunu, bet kauns saniknoja. Podrik, nāc šurp!

Zēns atjoņoja un, ieraudzījis Tīrionu stāvam kājās un turamies pie Hrona rokas, iepleta muti.

-    Kungs, jūs esat piecēlies. Tā sacīt… vai jūs… vai jums vajadzīgs vīns? Sapņu vīns? Vai man pasaukt mestru? Viņš teica, ka jums jāpaliek. Tas ir jāpaliek gultā.

-   Jau gana esmu gulējis gultā. Atnes man tīras drānas.

-   Drānas?

Tīrions nespēja saprast, kā gan šis puika varēja būt tik aukstasinīgs un attapīgs kaujā, bet pārvērsties nejēgā visās citās nodarbēs.

-   Apģērbu, punduris atkārtoja. Tuniku, kamzoli, bikses, zeķes. Man! Lai es varu apģērbties un aizvākties no šīs nolāpītās celles!

Visi trīs pūlējās vaiga sviedros, lai Tīrions spētu apģērbties. Viņa seja šķita baisa, bet visdraņķīgākā brūce pūžņoja padusē, kur bulta bija iet l iekusi miesā paša bruņukrekla posmus. Bezkrāsainā miesa strutoja un asiņoja ik reizi, kad mestrs Frenkens mainīja apsējus, un ikviena kustība uzjundīja drausmīgu sāpju vilni.

Beigu beigās Tīrions piekrita apģērbt tikai bikses un milzīgu guļamistabas virssvārci, kas nu maisam līdzīgi nokarājās no viņa pleciem. Kamēr Brons stīvēja mazajam vīrelim kājās zābakus, Podriks aizskrēja sameklēt nūju, uz kā Tīrionam ejot atbalstīties. Pēc tam Lanisters izdzēra kausu sapņu vīna, lai atgūtu spēkus. Vīns bija saldināts ar medu, un magoņu piena tajā bija tik daudz, lai kādu brīdi varētu paciest ievainojumu sāpes.

Pagriežot durvju aizšaujamo, viņš jau bija tā noreibis, ka, kāpjot lejā pa kāpnēm, trīcēja kājas. Tīrions ar vienu roku balstījās uz nūjas, bet otru bija uzlicis Podrikam uz pleca. Kad viņi steberēja lejā, pretī nākošā apteksne tā izbolīja acis, it kā būtu ieraudzījusi rēgu. "Punduris piecēlies no miroņiem!" Tīrions nodomāja. "Un viņš taču ir vēl atbaidošāks nekā iepriekš! Skrien, pastāsti savām draugaļām."

Maigora cietoksnis bija visdrošākā vieta Sarkanajā pilī cietoksnis cietoksnī, ko ieskāva izžuvis aizsarggrāvis ar nosmailinātu mietu žogu. Paceļamais tilts, kā vienmēr, tuvojoties naktij, bija uzvilkts, pie vārtiem blāvās bruņās un baltā apmetnī stāvēja sīrs Merīns Trents.

-   Nolaid tiltu, Tīrions pavēlēja.

-   Pēc karalienes pavēles tiltam naktī jābūt paceltam. Merīns kā allaž bija Sersejas klēpja sunītis.

-   Karaliene guļ, un man ir jārunā ar tēvu.

Valdnieka Tivina Lanistera vārdam piemita burvju spēks. Merīns Trents, neapmierināti purpinādams, deva pavēli, un vārti atdarījās. Grāvja pretējā pusē sardzē stāvēja cits Karaļsardzes vīrs. Ieraudzījis Tīrionu streipuļojam uz viņa pusi, sīrs Osmunds Melnkatliņš izmocīja smaidu.

-   Vai cienītais kungs jūtas labāk?

-   Daudz labāk. Kad nākamā kauja? Nespēju vien sagaidīt.

Ar Podrika palīdzību aizkļuvis līdz vītņu kāpnēm, Tīrions bezpalīdzīgi pavēra muti. "Es nekādi pa tām nespēšu uzkāpt paša spēkiem," viņš bija spiests sev atzīt, tāpēc, apslāpējis lepnību, palūdza Bronam viņu uznest un cerēja, ka to neredzēs neviens, kas pēcāk smīnot to varētu klāstīt dzirdēt kārajiem: punduris tiek nēsāts uz rokām kā zīdāms mazulis.

Ārējais pagalms bija pilns ar teltīm un nojumēm, tās šeit slējās dučiem.

-   Tīreļu vīri, Podriks Peins paskaidroja, kad viņi līkumoja zīda un audekla labirintā. Ir arī valdnieku Rovana un Sarkanvīna vīri. Visiem nepietika telpu. Tas ir, pilī nepietika telpu. Daži noīrēja istabas. Pilsētā iebraucamajās vietās un tamlīdzīgi. Visi sabraukuši uz kāzām. Uz karaļa kāzām tas ir, uz karaļa Džofreja kāzām. Vai jūs būsiet pietiekami stiprs, lai tās pagodinātu, kungs?

-    Man ceļā nestāsies pat trakas zebiekstes. "Kāzās vismaz neviens man nenošņāps degunu, ko nevar teikt par kaujām."

Kad viņi nonāca pie Labās rokas torņa, caur logu slēģiem vēl spīdēja gaisma. Pie durvīm stāvēja vīri purpursarkanos apmetņos un lauvām rotātās bruņucepurēs tēva miesassardze. Tīrions pazina abus sargus, un viņi ielaida punduri bez vārda runas, cenzdamies nepievērst uzmanību viņa sejai.

Lejup pa kāpnēm izrakstītās melnās krūšu bruņās un zeltainā Pilsētsardzes apmetnī kāpa sīrs Ādams Mārbrands.

-    Cienītais kungs, viņš ierunājās, cik patīkami jūs redzēt uz kājām! Es dzirdēju…

-      …baumas, ka nesen man ticis izrakts neliels kapiņš? Es arī tās dzirdēju. Bet, ņemot vērā apstākļus, uzskatīju par labāku augšāmcelties. Dzirdēju, ka esat iecelts par Pilsētsardzes komandieri. Ko man vajadzētu jums izteikt apsveikuma vai līdzjūtības vārdus?

-   Baidos, ka abus, sīrs Ādams pasmaidīja. Neraugoties uz bojāeju un dezertēšanu, manā padotībā vēl arvien ir četrtūkstoš četrsimt vīru. Tikai dieviem un Īkstītim zināms, kā mēs spēsim visiem samaksāt algas, taču jūsu māsa man aizliegusi atlaist kaut vienu.

"Vēl arvien bīsties, Serseja? Kauja beigusies, un tagad zeltainie apmetņi tev vairs nepalīdzēs."

-   Vai nākat no mana tēva? viņš apjautājās.

-    Jā. Baidos, pēc mana apmeklējuma viņš nav labākajā omā. Valdnieks Tīvins domā, ar četrtūkstoš četrsimt viriem jābūt pietiekami, lai atrastu vienu pazudušu ieroču nesēju, taču jūsu brālēns Tīreks vēl arvien nav sameklēts.

Tīreks bija Tīriona nelaiķa tēvoča Tīgeta dēls, trīspadsmit gadus vecs puišelis, kurš pazuda dumpja laikā īsi pēc savām kāzām ar Emersandi /idaini, kas nejaušā kārtā izrādījās Heifordu nama vienīgā dzīvā mantiniece un, šķiet, vienīgā līgava septiņu valstību vēsturē, kas kļuvusi par atraitni, vēl pirms tikusi atrauta no krūts.

-   Es arī viņu nevaru atrast, Tīrions atzina.

-    Viņš baro tārpus, Brons paziņoja ar sev ierasto takta izjūtu.

Viņu meklēja jau Dzelzs Dūre, jo einuhs Varīss kārdinot grabināja biezu zelta muki, bet arī viņiem neveicās labāk. Liecieties mierā, sīr.

Ādams Mārbrands ar pretīgumu sejā palūkojās algotnī.

-    Valdnieks Tīvins ir iecirtīgs, ja runa ir par viņa asinsradiniekiem. Viņš to puiku atradīs dzīvu vai mirušu, un es grasos viņam palīdzēt visiem spēkiem. Mārbrands atkal pievērsās Tīrionam. Jūsu tēvs ir savā darbistabā.

"Manā darbistabā," Tīrions nodomāja.

-   Domāju, ka zinu, kā tur nokļūt.

Jākāpj bija vēl augstāk, taču šoreiz, ar vienu roku turoties pie Podrika pleca, punduris iztika ar paša spēkiem, savukārt Brons atvēra viņam durvis. Valdnieks Tīvins Lanisters sēdēja pie loga un kaut ko rakstīja eļļas lampas gaismā. Durvju kliņķim nograbot, viņš pacēla skatienu.

-   Tīrion! viņš mierīgi nolika spalvu.

-   Jūtos laimīgs, ka vēl atceraties mani, cienītais kungs.

Tīrions atlaida Podrika plecu, atbalstījās pret nūju un piekliboja tuvāk tēvam. Uzreiz bija redzams, ka kaut kas nav kārtībā.

-   Sīr Bron, Tīvins ierunājās, un Podrik, varbūt jūs būtu tik laipni un uzgaidītu ārpusē, kamēr mēs visu izrunājam.

Skatiens, kādu Brons veltīja karaļa labajai rokai, bija gandrīz vai nekaunīgs, tomēr viņš viegli paklanījās un izgāja, un Podriks izsteidzās viņam pa pēdām. Durvis smagi aizcirtās, un Tīrions Lanisters palika divatā ar tēvu. Lai arī logi uz nakti bija aizslēģoti, darbistabā valdīja vēsums. "Diez kādus melus Serseja viņam sastāstījusi?"

Rūdas klinšu valdnieka stāja bija kā divdesmit gadus jaunākam vīram, un viņš savā ziņā šķita skarbi pievilcīgs. Šauro seju ieskāva asa, gaiša vaigubārda, kaila galva, noteikta mute. Ap kaklu aplikta zelta ķēde, kas darināta no plaukstu atveidiem katra plauksta bija satvērusi nākamā posma pirkstus.

-   Glīta ķēde, Tīrions paslavēja. "Labāk gan tā izskatījās manā kaklā."

Valdnieks Tīvins par sarkasmu nelikās ne zinis.

-   Labāk apsēdies. Vai bija prātīgi celties no gultas?

-   Gulta man jau līdz kaklam. Tīrions zināja, cik ļoti viņa tēvs necieš vājumu, tāpēc apsēdās tuvākajā krēslā. Jaukas istabas. Neticami kamēr es gulēju uz nāves gultas, mani kāds aizstiepa uz mazu, tumšu celli Maigora cietoksnī.

-   Sarkanā pils pārpildīta ar kāzu viesiem. Kad viņi izklīdīs, mēs atradīsim tev piemērotākus apartamentus.

-   Man labāk patika šie apartamenti. Vai kāzu diena jau ir noteikta?

-    Džofrejs un Mārgērija precēsies jaunā gada pirmajā dienā, kas iekrīt arī nākamā gadsimta pirmajā dienā. Šī ceremonija iezvanīs jaunas ēras sākumu.

"Jaunas Lanisteru ēras sākumu," Tīrionam ienāca prātā.

-   Ak vai, baidos, ka man ir citi plāni šai dienai.

-    Vai atnāci pasūdzēties par savu istabu un dzīt savus stulbos jociņus? Man vēl jāpabeidz svarīgas vēstules.

-   Svarīgas vēstules, kā gan citādi.

-    Vienas kaujas tiek uzvarētas ar zobeniem un šķēpiem, bet citas ar spalvām un kraukļiem. Iztiksim bez taviem vāji slēptajiem pārmetumiem, Tīrion. Es tevi apciemoju pie slimības gultas tik bieži, cik vien mestrs Balabars ļāva ik reizi, kad tu gandrīz miri nost. Tēvs zem zoda sakrustoja pirkstus. Kāpēc tu patrieci Balabaru?

Tīrions paraustīja plecus.

-   Mestrs Frenkens nešķiet tik apņēmības pilns noturēt mani bezsamaņā.

-    Balabars ieradās pilsētā ar valdnieka Sarkanvīna svītu. Runā, viņš esot talantīgs dziednieks. Ar Sersejas gādību viņam tika lūgts tevi pieskatīt. Māsa uztraucas par tavu dzīvību.

"Tu gribēji teikt: viņa baidās, ka es no tās varētu nešķirties."

-    Droši vien tāpēc viņa ne uz mirkli neatkāpās no manis, kad biju pie miršanas.

-   Nekļūsti nekaunīgs. Sersejai jāplāno karaliskās kāzas, un es karoju, bet tev vēl vismaz divas nedēļas jābūt drošībā. Tīvins ar savām bāli zaļajām acīm nenovērsdamies pētīja dēla sakropļoto seju. Brūce tiešām ir atbaidoša. Kas tev toreiz uznāca par trakumu?

-   Ienaidnieks dauzīja vārtus ar tarānu. Ja izrāvienu būtu vadījis Džeimijs, tu būtu to nosaucis par varonību.

-    Džeimijs nekad nebūtu bijis tik stulbs, lai kaujas laikā noņemtu bruņucepuri. Ceru, ka nogalināji uzbrucēju?

-   Ai, tas mērglis nu beigts un pagalam. Sīru Mendonu gan nogalināja Podriks Peins, ietriecot viņu upē, kur šo noslīcināja paša bruņu smagums. Par nokautu ienaidnieku prieks ir vienmēr, Tīrions rūgti piebilda, lai gan sīrs Mendons, taisnību sakot, nebija viņa ienaidnieks, jo viņam izpalika iemesls vēlēties pundura nāvi. "Viņš bija tikai ierocis, un es zinu, kura roka lika šim gādāt, lai Tīrions no kaujas neatgriežas." Tikai tēvs bez pierādījumiem viņā neklausīsies. Kāpēc tu esi pilsētā, tevs? viņš pavaicāja. Vai tad tev nav jākaro ar Stanisu, Robu Stārku vai sazin kuru vēl? "Jo ātrāk, jo labāk."

-     Kamēr valdnieks Sarkanvīns nav sapulcinājis floti, mums trūkst kuģu, lai uzbruktu Pūķakmenim. Nav nekādas steigas Stanisa Barateona saule norietēja uz Melnupes. Runājot par Stārku… tas puika vēl arvien ir rietumos, bet uz Daskendeilas pusi virzās liela ziemeļnieku armija I lelmana Tolhārta un Robeta Glovera vadībā. Es jau nosūtīju valdnieku Tārliju viņus sagaidīt, bet sīrs Gregors bloķē Karaļceļu, lai apkautu bēgļus. Tolhārts un Glovers ar trešdaļu Stārka spēku starp viņiem iekļūs kā spīlēs.

-    Uz Daskendeilu? Daskendeilā nebija nekā, kas būtu tāda riska vērts. Vai tiešām Jaunais Vilks beidzot būtu pieļāvis kļūdu?

-   Tev ne par ko nav jāraizējas. Tu esi bāls kā līķis, un caur taviem apsējiem sulo asinis. Saki, kas tev sakāms, un vācies atpakaļ gultā.

-   Kas man sakāms… Tīrions sajuta kaklā kamolu. Ko viņš īsti gribēja? "Vairāk, nekā tu man būsi ar mieru dot, tēvs." Podriks teica, ka Īkstītis ir iecelts par Hārenholas valdnieku.

-    Kamēr vien Rūzs Boltons notur pili Roba Stārka labā, tas ir tukšs tituls, tomēr valdnieks Bailišs ir pelnījis cieņu viņš mums labi pakalpoja jautājumā par ieprecēšanos Tīreļos. Un Lanisteri vienmēr atdod savus parādus.

Patiesību sakot, ieprecēšanās Tīreļos bija Tīriona plāns, bet censties to tagad pierādīt šķita veltīgi.

-Var izrādīties, ka tituls nemaz nav tik tukšs, punduris brīdināja. Īkstītis neko nedara bez aprēķina. Bet lai nu paliek. Šķiet, tu ieminējies par parādu atdošanu?

-   Un tu gribi balvu arī sev, vai ne? Labi. Un ko tu gribi no manis saņemt? Zemes, pili, kādu amatu?

-   Sākumā pietiktu mazliet atzinības.

Valdnieks Tīvins, acis nepamirkšķinot, skatījās dēlā.

-   Arī kumēdiņu rādītājiem un mērkaķiem vajadzīgi aplausi. Airīsam arī tie patika. Tu rīkojies tā, kā tev bija pavēlēts, un es esmu pārliecināts, ka tu darīji visu, kas tavos spēkos. Neviens nenoliedz tavu lomu kaujā.

-    Manu lomu kaujā? ja Tīrionam būtu nāsis, tās ieplestos. Man gan šķiet, es izglābu tavu nolādēto pilsētu!

-    Daudziem tā šķiet, bet tieši mans uzbrukums atsita Stanisu un pavērsienu kaujā panācu tieši es. Valdnieki Tīrels, Rovans, Sarkanvīns un Tārlijs kāvās tikpat slavējami, un es par to paziņoju tavai māsai, kura sadabūja no piromantiem skrejošo uguni, lai iznīcinātu Barateona floti.

-    Un es tavuprāt tajā pašā laikā plūcu spalvas no deguna? Tīrions nespēja apslēpt rūgtumu balsī.

-    Tava ķēde bija gudrs gājiens, turklāt vēsturisks solis mūsu uzvarā. Vai to tu gribēji dzirdēt? Dzirdēju, tieši tev mums jāpateicas arī par apvienošanos ar dorniešiem. Tad jau priecāsies dzirdēt, ka princese Mīrsela sveika un vesela nokļuvusi Saulesšķēpā. Sīrs Arīss Oukhārts raksta, ka viņa sadraudzējusies ar princesi Ariannu, bet princis Trīstens par viņu esot sajūsmā. Man nepatīk, ka esam apgādājuši Martelu namu ar ķīlnieci, bet bez tā mēs laikam nebūtu iztikuši.

-    Mums arī būs savs ķīlnieks, Tīrions piezīmēja. Vieta padomē bija daļa no vienošanās. Ja princis Dorans neatvedis sev līdzi armiju, viņš būs mūsu varā.

-    Ko tu neteiksi? Vai tad Martels gribēs tikai vietu padomē, kad ieradīsies? Tīvins spēra pretī. Tu viņam esot apsolījis arī atmaksu.

-   Es viņam apsolīju taisnīgu tiesu.

-   Sauc to, kā vēlies, bet tik un tā tas prasīs asinis.

-    Vai tad mums to trūkst? Kaujas laikā es tajās bradāju kā peļķēs. Tīrions saprata, ka bez vilcināšanās jāķeras vērsim pie ragiem. Vai varbūt sīrs Gregors tev tik ļoti pieaudzis pie sirds, ka žēl šķirties?

-    Gregoram savs uzdevums tāpat kā viņa brālim. Ikvienam valdniekam reizēm ir vajadzīgi pieradināti nezvēri… un, spriežot pēc sīra Brona un taviem kalniešu klaniem, tu arī to esi sapratis.

Tīrions iedomājās par Timeta izdegušo aci, Šagu ar cirvi un Čellu, kurai bija vesela kaklarota ar kaltētām ienaidnieku ausīm. Un Bronu visvairāk par Bronu.

-    Meži nezvēru pilni, viņš atgādināja tēvam. Un tumšu taku arīdzan netrūkst.

Taisnība citiem suņiem arī jāmedī. Es par to padomāšu. Ja nekas cits…

Jā jā, tev jau jāraksta svarīgas vēstules. Tīrions nedroši slējās kājas, pēkšņā reiboņa vilnī pievēra acis un tad paspēra greizu soli durvju virzienā. Vēlāk viņš atminējās, ka nostāvējis tā vienu sekundi, otru, trešo, bet tad pagriezies. Tu jautāji, ko es gribu? Es gribu to, kas man likumīgi pienākas. Es gribu Rūdas klintis.

-   Tava brāļa mantojumu? tēvs cieši saknieba lūpas.

-   Karaļsardzes bruņiniekiem nav atļauts precēties, laist pasaulē bērnus un būt par zemes īpašniekiem tu to zini tikpat labi kā es. Tajā īlienā, kad Džeimijs aplika savu balto apmetni, viņš atteicās no savām tiesībām uz Rūdas klintīm, bet tev jau tas nekad nav ienācis prātā. Būtu gan pēdējais laiks. Es gribu, lai tu nostājies visas karaļvalsts priekšā un paziņo, ka es tomēr esmu tavs dēls un tavs likumīgais mantinieks.

Valdnieka Tīvina gaišzaļajās acīs nežēlīgi iemirdzējās zelts.

-   Rūdas klintis, viņš paziņoja nepielūdzami aukstā balsī, nemūžam.

Šis vārds iesprūda starp abiem kā milzīgs, ass un saindēts kamols.

"Es jau zināju atbildi, pirms vēl pavaicāju," Tīrions prātoja. "Astoņpadsmit gadu laikā, kopš Džeimijs ir Karaļsardzes brālis, es nebiju par to pat ieminējies. Man vajadzēja to saprast. Vajadzēja."

-   Kāpēc? viņš piespieda sevi pajautāt, lai gan zināja, ka dabūs to nožēlot.

-  Tu jautā, kāpēc? Tu, kurš, nākot pasaulē, nogalināja savu māti? Tu esi negodīgs, nepaklausīgs, spītīgs un pretīgs kroplis skaudīgs, baudkārs un viltīgs! Cilvēku likumi dod tev tiesības saukties manā vārdā un valkāt manas krāsas, jo es nevaru pierādīt, ka tu neesi mans dēls. Lai mācītu man pazemību, dievi ir uzlikuši man lāstu skatīties, kā tu meimuro, nēsājot uz krūtīm izšūto lepno lauvu manu un mana tēva ģerboni. Bet ne dievi, ne cilvēki mani nepiespiedīs atļaut, lai tu pārvērt Rūdas klintis savā bordelī.

-  Savā bordelī? Tīrionam atausa gaisma, un viņš atskārta, no kuras puses pūš vējš. Viņš sakoda zobus un noprasīja: Serseja tev pateica par Alaiaiju?

-   Ak tad tā viņu sauca? Atvaino, es nespēju paturēt prātā visu tavu mauku vārdus. Kā sauca to, kuru tu apprecēji vēl zēna gados?

-   Tīša, viņš izaicinoši paziņoja.

-   Un to ieleni, kas atklejoja tev līdzi uz nometni pie Zaļā Atzara?

-  Vai tev nav vienalga? Tīrions atcirta, negribēdams tēva klātbūtnē pat izrunāt Šaijas vārdu.

-   Man ir vienalga. Man ari vienalga, vai viņas dzīvo vai mirst.

-   Tātad tu liki nopērt Alaiaiju, un tas vis nebija jautājums.

-    Tava māsa man izstāstīja, ka esi draudējis maniem mazdēliem. Tīvina balss tapa saltāka par ledu. Vai varbūt viņa meloja?

Punduris neko negrasījās noliegt.

-   Jā, es draudēju, lai Alaiaija būtu drošībā un Melnkatliņi viņu neizmantotu pēc sava prāta.

-    Lai saglabātu maukas tikumību, tu draudi savam namam un saviem asinsradiniekiem? Vai tā?

-   Tu pats man mācīji, ka labi izteikts drauds izsaka vairāk par pātagas cirtienu. Man simtiem reižu niezējušas rokas noslānīt, teiksim, Džofreju. Bet Tommenu… kāpēc lai es viņam darītu pāri? Viņš ir jauks zēns, kurā rit mūsu asinis.

-    Tavā mātē arī tās ritēja! Tīvins spēji pietrūkās kājās un nostājās iepretī dēlam pundurim. Vācies atpakaļ gultā, Tīrion, un vairs nemēģini runāt ar mani par savām tiesībām uz Rūdas klintīm. Tu saņemsi atlidzību, bet tikai tādu, kādu es uzskatīšu par vajadzīgu atbilstoši tavam dienestam un stāvoklim. Un liec aiz auss šī bija pēdējā reize, kad es paciešu Lanisteru namam nodarīto kaunu. Man tavas maukas ir līdz kaklam. Nākamo, ko atradīšu tavā gultā, es pakāršu.

5.NODAĻA dĀbols

Viņš ilgi skatījās uz tuvojošos buru un nezināja vai viņam lemts dzīvot vai mirt.

Nomirt būtu bijis vieglāk. Vajadzēja tikai ielīst atpakaļ alā un ļaut, lai kuģis pabrauc garām, tad nāve pati viņu atrastu. Jau dienām ilgi viņu mocīja drudzis, dzenot no zarnām ārā brūnu ūdeni un liekot viņam trīcēt murgainā snaudā. Ar katru rītu viņš jutās arvien vārgāks. "Ilgi tas vairs nevilksies," viņš mēģināja sev iegalvot.

Ja viņu nenobeigs drudzis, tad to paveiks slāpes. Saldūdens tur nebija, izņemot retas lietus lāses, kas sakrājās klints iedobēs. Pirms trim dienām (vai varbūt pirms četrām uz klints viņš bija zaudējis laika izjūtu) iedobes bija izžuvušas sausas, un skatīties uz līci, kas laistījās zaļi pelēkos toņos, bija kļuvis nepanesami. Viņš zināja, ka, sākot dzert sālsūdeni, nāve pienāktu itin drīz, tomēr vienalga ļāvās kārdinājumam ieņemt pirmo malku tik izkaltusi bija viņa mute. Viņu izglāba pēkšņa lietus brāzma. Viņš bija tik novārdzis, ka spēja vien gulēt lietū aizvērtām acīm un pavērtu muti, ļaujot ūdenim aplaistīt sasprēgājušās lūpas un pietūkušo mēli. Pēc tam viņš jutās mazliet saņēmis spēkus, arī klints iedobes un plaisas bija atdzīvojušās.

Bet tas bija pirms trim dienām (vai varbūt četrām), un tagad ūdens jau bija pagaisis. Daļa bija iztvaikojusi, bet pārējo viņš paguva izdzert. No rīta viņam atkal būs jālaiza dubļi un mitrie, aukstie akmeņi alas padziļinājumos.

Un ja viņš neies bojā no slāpēm vai drudža, viņu nogalinās bads. Saliņa nebija nekas cits kā klints radze, kas slējās no ūdens plašajā

Melnūdens līcī. Uz akmeņainās krasta strēmeles, kur viņš bija izskalots pēc kaujas, bēguma laikā reizēm varēja uziet kādu krabi, kas sāpīgi knieba viņam pirkstos, pirms viņš to sašķaidīja pret akmeņiem, lai izsūktu gaļu no spīlēm un čaulām.

Tomēr paisuma laikā sēre pazuda zem ūdens, un Dāvoss bija spiests rāpties klintī, lai viļņi viņu neieskalotu atpakaļ jūrā vēlreiz. Paisuma laikā radze slējās no ūdens piecpadsmit pēdu augstumā, bet, kad sacēlās vējš, šļakatas sitās daudz augstāk, tāpēc sausu vietu nevarēja atrast pat alā, kas patiesībā bija tikai sekla iedobe zem klints pārkares. Uz klints neauga nekas, izņemot ķērpjus, un pat jūras putni meta tai līkumu. Reizēm radzes galā notupās kāda kaija un Dāvoss tad mēģināja to noķert, taču putni izrādījās ašāki un neļāva viņam pielavīties. Tad viņš pūlējās sviest kaijām ar akmeņiem, tomēr bija pārāk novārdzis, lai pietiktu spēka kārtīgam metienam, un kaijas, neapmierināti iebrēkušās, pacēlās spārnos pat tad, ja Dāvoss viņām trāpīja.

No Dāvosa slēptuves tālumā bija redzamas arī citas klinšu radzes, krietni augstākas nekā tā, uz kuras viņš bija radis patvērumu. Viņš lēsa, ka tuvākā pacēlās krietnas četrdesmit pēdas virs ūdens, lai gan pa gabalu bija grūti to precīzi noteikt. Ap klinti bez mitas riņķoja kaijas, un Dāvosam bieži ienāca prātā, ka vajadzētu palūkot, kas atrodams to ligzdās. Taču ūdens bija auksts un straumes spēcīgas un nodevīgas, tāpēc viņš saprata, ka spēka, lai aizpeldētu, nepietiks. Peldēšana viņam nozīmētu drošu nāvi tāpat kā jūras ūdens dzeršana.

Šaurajā jūrā rudeņi bieži bija slapji un lietaini, to viņš atcerējās no iepriekšējiem gadiem. Pa dienu laiks nebija tik slikts, ja spīdēja saule, taču naktis kļuva vēsākas un līcī bieži plosījās vēja brāzmas, dzenot sev pa priekšu putās sakultas viļņu cepures, tāpēc Dāvoss ātri vien izmirka un sāka trīcēt. Pārmaiņus viņam uzklupa drudzis un drebuļi, un jau kādu laiku viņam bija piemeties arī mokošs klepus.

Ala bija vienīgais patvērums, un ar to bija par maz. Bēgums krastā izskaloja peldošus koka gabalus un apdegušas kuģu daļas, bet Dāvosam nebija nekādu iespēju uzšķilt dzirksteli un iekurt uguni. Reiz viņš izmisumā centās rīvēt vienu pret otru divas siekstas, taču koks bija sapuvis un viņš tikai iedzīvojās tulznās. Arī drēbes bija izmirkušas, turklāt vēl pirms izskalošanas uz klints viņš bija pazaudējis vienu zābaku.

Slāpes, bads un draņķa laiks tie bija vienīgie sabiedrotie, kas Dāvosu nepameta ne uz stundu, un viņš pamazām sāka par tiem domāt kā par draugiem. Gan jau kāds no tiem beidzot iežēlosies un atsvabinās viņu no nebeidzamajām mocībām. Vai arī viņš kādu dienu ieies ūdenī im peldēs uz krastu, kas atradās kaut kur ziemeļos, aiz apvāršņa. Tas bija pārāk tālu, un viņš bija pārāk novārdzis, bet tam nebija nekādas nozīmes. Dāvoss bija jūrnieks visu mūžu un zināja, ka viņam arī jānomirst jurā. "Zemūdens dievi jau mani gaida," viņš sacīja pats sev. "Ir pēdējais laiks doties pie viņiem."

Bet tad viņš ieraudzīja buru sākumā tā atgādināja sīku punktiņu pie apvāršņa, taču pamazām auga lielāka. Kuģis vietā, kur nekādam kuģim nevajadzēja būt. Dāvoss aptuveni zināja, kur atrodas viņa klints radze: tajā vietā no Melnūdens līča dibena pacēlās daudz tādu. Augstākā slējās simt pēdas virs jūras līmeņa, vēl kāds ducis bija no trīsdesmit līdz sešdesmit pēdu augstas. Jūrnieki tās sauca par Siļķu karaļa šķēpiem un zināja, ka uz katru redzamo klinti līcī bija ducis neredzamu, kas slēpās ūdenī un nodevīgi uzglūnēja kuģiem. Ikviens kapteinis, kuram pietika prāta, meta šai vietai pamatīgu līkumu.

Dāvoss sarkanām, iekaisušām acīm vēroja buru šūpojamies viļņos un centās saklausīt skaņu, ar kādu buras uztver vēju. Kuģis peldēja tieši uz viņa pusi. Ja tas nemainīs virzienu, tad drīz būs sauciena attālumā no viņa pieticīgā patvēruma. Tas varēja nozīmēt dzīvību, ja vien viņš pats to vēlētos. Dāvoss gan par to nebija pārliecināts.

"Kāpēc man jādzīvo?" viņš iedomājās, un acis aizmigloja asaras. "Mīļie dievi, kāpēc? Mani dēli ir miruši Deils un Alārds, Mariks un Matoss, arī Devans droši vien ir pagalam. Kā gan tēvs drīkst dzīvot ilgāk par jauniem, spēcīgiem dēliem? Kā es spēšu dzīvot? Es esmu iztukšota čaula, beigts krabis. Vai tad dievi to nesaprot?"

Pacēluši Gaismas Dieva karogu ar liesmojošo sirdi, viņi kuģoja augšup pa Melnupi. Dāvoss ar Melno Betu bija otrajā kaujas līnijā starp Deila Rēgu un Alārda Valdnieci Mārju. Viņa trešais dēls Mariks bija Niknuma airētāju uzraugs pirmās līnijas pašā vidū, bet Matoss dienēja par kapteiņa palīgu uz tēva kuģa. Pie Sarkanās pils mūriem kaujā ar tā puišeļa Džofreja daudz mazāko floti iesaistījās Stanisa Barateona galeras, un labu brīdi pāri upei švīkstēja bultas un dārdēja dzelzs tarāni, kas šķaidīja airus un kuģu korpusus.

Pēc tam atskanēja mežonīga briesmoņa rēciens un visapkārt pašķīda zaļas liesmas: skrejugunis, piromantu mīzali, nefrīta dēmons. Matoss stāvēja viņam blakus uz Melnās Betas klāja, kad pēkšņi likās, ka viss kuģis palecas gaisā. Dāvoss tika izmests upē, un straume virpuļodama nesa viņu prom. Augšpus upei piecdesmit pēdas augstas liesmas tiecās debesis. Viņš redzēja, kā deg Melnā Beta, Niknums un vēl kāds ducis kuģu. Svilstoši cilvēki lēca ūdenī un slīka. Rēgs un Valdniece Mārja bija nozuduši aiz uguns sienas nogrimuši vai sadragāti, taču laika tos meklēt nebija, jo strauji tuvojās upes grīva, savukārt pāri grīvai Lanisteri bija nostiepuši milzīgu tērauda ķēdi. No viena krasta līdz otram bija tikai degoši kuģi un skrejugunis. To redzot, Dāvosam gandrīz apstājās sirds, un viņš dzirdēja tikai liesmu dārdienus, šņācošu tvaiku un mirstošo kliedzienus, bet sejā sitās šausminošs karstuma vilnis. Straume nesa viņu tieši peklē.

Darīt nevarēja neko. Vēl pāris mirkļu, un viņš kopā ar dēliem atdusētos vēsajās zaļajās dūņās līča dibenā, bet zivis knibinātu miesu no viņa sejas.

Tomēr Dāvoss dziļi ievilka krūtīs gaisu, ienira un šāvās upes dibena virzienā. Viņa vienīgā cerība bija izpeldēt zem ķēdes, degošajiem kuģiem un skrejugunīm, kas klāja upes klaidu vajadzēja peldēt, cik jaudas, lai nokļūtu drošībā, ko solīja līcis. Dāvoss bija dūšīgs peldētājs, un tajā dienā viņš nebija apvilcis bruņas, bet bruņucepure bija pazudusi vienlaikus ar Melno Betu. Slīdot cauri zaļajai tumsai, viņš redzēja arī citus karotājus, kurus upes dibenā bija novilcis bruņu svars. No visa spēka vēzēdams kājas un ļaudamies straumei, Dāvoss peldēja viņiem garām, viņa acis pildīja ūdens. Viņš nira arvien dziļāk un dziļāk, un ar katru vēzienu kļuva arvien grūtāk aizturēt elpu. Viņš atcerējās upes gultni tā bija mīksta un krēslaina, pa lūpām lauzās ārā gaisa burbulīši. Kaut kas skāra viņa kāju… sieksta, zivs vai slīkstošs cilvēks to viņš nezināja.

Viņam sāka trūkt elpas, taču viņš bija pārbijies. Vai viņš jau bija ticis otrā pusē ķēdei? Vai viņš jau bija līcī? Ja viņš iznirstot pakļūtu zem kuģa, tad noslīktu, savukārt izpeldot degošo skrejuguņu mutulī, jau pirmais elpas vilciens viņa plaušas pārvērstu pelnos. Dāvoss ūdenī pagriezās, lai palūkotos augšup, taču apkārt bija viena vienīga zaļa tumsa, turklāt viņš bija pagriezies pārāk strauji un tagad nesaprata, kur ir augša, kur apakša. Viņu pārņēma panika. Viņš ar rokām trāpīja upes gultnē, un tūdaļ viņam redzi laupīja dūņu mākonis. Krūtis acumirklī savilka krampji. Viņš ūdenī mētājās ar rokām, spārdījās, raustījās, griezās kā vilciņš, plaušas brēca pēc gaisa, viņš spārdījās, spārdījās, upes tumsā zaudēja virzienu, atkal spārdījās, spārdījās, spārdījās… līdz aptrūkās spēku. Viņš atvēra muti kliedzienam, tajā iebrāzās ūdens, un mēle sajuta sāls garšu. Dāvoss Sīvorts saprata, ka slīkst.

Atvēris acis, viņš redzēja, ka saule jau ir augstu debesīs, viņš pats guļ uz akmeņainas krasta sēres pie kailas klints radzes, apkārt skalojas tuksnesīgs līcis, bet blakus mētājas masta gabals ar salūzušu buru un uzpūties mironis. Masts, bura un līķis ar nākamo paisumu pazuda, un I >avoss palika viens starp Siļķu karaļa šķēpiem.

Garajos kontrabandista gados ūdeņi pie Karaļa ostas Dāvosam bija kļuvuši tuvāki par paša mājām, tāpēc viņš saprata, ka tagadējais patvērums ir sīks punktiņš jūras kartēs, no kura īsti jūrnieki burā prom, nevis tā virzienā… lai gan viņš pats pāris reižu bija te kuģojis, lai paliktu neredzams. "Kad mani te atradīs mirušu, ja vispār atradīs, tad droši vien šo klinti nosauks manā vārdā," viņam ienāca prātā. "Viņi to nosauks par Sīpolu klinti, un tā būs mans kaps un manis atstātais mantojums." Neko vairāk viņš arī nejutās pelnījis. Septoni mācīja, ka tēvam jāsargā savi bērni, bet Dāvoss savus dēlus bija ievedis liesmās. Deils nekad nedāvās savai sievai dēlu, ko viņi abi tik karsti bija lūguši dieviem. Alārda meitenes Senpilsētā, Karaļa ostā un Brāvosā izraudās acis sausas. Matoss nekad nekļūs par kuģa kapteini, kā bija sapņojis. Mariks nekad nekļūs par bruņinieku.

"Kā gan es varu dzīvot, ja viņi ir miruši? Bojā gāja daudz drosmīgu bruņinieku un dižu valdnieku, kuri bija par mani gan labāki, gan dižciltīgāki. Rāpies savā alā, Dāvos. Rāpies iekšā, saraujies čokurā kuģis aizpeldēs garām, un pēc tam tevi neviens še vairs netraucēs! Atdusies uz sava akmens spilvena un ļauj, lai kaijas izknābj tev acis un krabji dzīro, graužot tavu miesu. Tu pats tos esi ēdis ne mazums un tagad esi tiem parādā. Slēpies, kontrabandisti Slēpies, apklusti un mirsti!"

Bura jau bija gandrīz blakus. Vēl mirklis, un kuģis būs aizpeldējis garām un Dāvoss varēs nomirt mierā.

Viņa roka pasniedzās, lai sataustītu mazo ādas maisiņu, ko Dāvoss allaž nēsāja kaklā tajā bija četri pirksti, ko karalis viņam bija nocirtis dienā, kad iecēla viņu bruņinieka kārtā. "Mans veiksmes stāsts." Jūrnieks ar apcirstajiem pirkstiem taustījās, bet maisiņa nebija tas bija pazudis ar visiem kauliņiem. Staniss nekādi nespēja saprast, kāpēc Dāvoss glabāja nocirstos pirkstu galus.

-   I.ai tie man atgādinātu par karaļa žēlsirdīgo tiesu, viņš nočukstēja saplaisājušām lūpām.

Tagad pirksti bija pazuduši. "Uguns atņēma man ne tikai dēlus, bet arī veiksmi." Sapņos upe vēl joprojām liesmoja un pa ūdens virsu dancoja dēmoni ar ugunīgām pātagām rokās un zem šo pātagu cirtieniem vīri dega un pārogļojās.

-    Māte, esi žēlsirdīga, Dāvoss lūdzās. Sargā mani, mīļā Māte, un glāb mūs visus. Man vairs nav ne dēlu, ne veiksmes. Nu jau viņš ļāvās jūtām, un sāļas asaras tecēja viņam pār vaigiem. Visu paņēma uguns… Uguns…

Iespējams, tas bija tikai vējš, kas svilpoja ap klinti, vai jūra šļakstījās starp akmeņiem, taču uz mirkli Dāvoss Sīvorts saklausīja viņas atbildi:

-   Tu piesauci uguni, viņa nočukstēja tik klusā balsī, kā gliemežvākā šalc jūra skumji un maigi. Tu mūs sadedzināji… sadedzināji… mūsss sssadedzināji…

-   Viņa ir visā vainīga! Sīvorts iesaucās. Māte, nepamet mūs! Tevi sadedzināja viņa sieviete sarkanā, Melisandre!

Dāvoss acu priekšā ieraudzīja priesterieni: ovāla seja, sarkanas acis, gari kapara krāsas mati, sarkanā kleita plīvo kā zīda un atlasa liesmas. Viņa ieradās Pūķakmenī no Ašaī, kas tālu austrumos, saindēja Selīsi un viņas ļaudis ar savu svešo dievu un pēc tam iemantoja arī paša karaļa Stanisa Barateona uzticību. Viņa nekautrējās ar liesmojošo sirdi izrotāt Stanisa karogus tā bija Gaismas Dieva R'lora, liesmu un ēnu dieva, sirds. Pakļaujoties Melisandres prasībai, septiņi dievi tika iznesti no Pūķakmens septa un sadedzināti pie pils vārtiem. Vēlāk Staniss nodedzināja arī Vētrasgala dievmežu ar visu sejaskoku tas bija milzīgs, balts un ar nopietnu seju.

-   Tas bija viņas roku darbs, Dāvoss atkārtoja daudz vājākā balsī.

"Viņas un tavs arī, sīpolu bruņiniek. Tieši tu nakts melnumā aizvedi

viņu uz Vētrasgalu, lai viņa varētu dzemdēt savu ēnu bērnu. Tu nepavisam neesi bez vainas. Tu kuģoji zem viņas karoga, kas plīvoja tavā mastā. Tu noskatījies, kā Pūķakmenī sadeg septiņi dievi, un neteici neviena vārda. Viņa atdeva ugunij Tēva taisnīgo tiesu, Mātes žēlsirdību un Večas gudrību. Sava nežēlīgā dieva vārdā viņa sadedzināja gan Kalēju, gan Svešinieku, gan Jaunavu, gan Kareivi, bet tu stāvēji un turēji muti. Tu nepavēri muti pat tad, kad viņa nogalēja mestru Kresenu."

Bura bija vairs tikai simt soļu attālumā un ātri slīdēja garām pa līci. Vēl pēc mirkļa tā jau būs tikusi garām klintij un sāks attālināties.

Sīrs Dāvoss Sīvorts metās rāpties klints radzes virsotnē.

Ar trīcošām rokām viņš uzvilkās augšā, lai gan galva reiba drudzī. Viņa sakropļotie pirksti divas reizes paslīdēja uz mitrā akmens, un viņš gandrīz nokrita, tomēr neticamā veidā viņam izdevās noturēties pie izciļņa ja viņš nokristu, tad ietu bojā, bet viņam vajadzēja dzīvot. Vajadzēja rīkoties.

Klints staba virsotne bija pārāk maza, lai uz tās pilnā augumā droši nostātos tik novārdzis cilvēks kā viņš, tāpēc Dāvoss notupās un vicināja izdēdējušās rokas.

-   Jūs tur, uz kuģa! viņš kliedza vējā. Es esmu te, te! No augšas viņš kuģi redzēja daudz labāk tam bija svītrains korpuss, priekšā bronzas tēls, plandoša bura. Uz sāniem vīdēja arī nosaukums, taču Dāvoss tā arī nebija pacenties iemācīties lasīt. Jūs, uz kuģa! viņš iesaucās vēlreiz. Palīgā, PALlGĀ!

Jūrnieks, kas stāvēja kuģa priekšgalā, pamanīja nelaimē nokļuvušo un parādīja citiem. Arī citi sanāca viņam apkārt un, mutes iepletuši, skatījās uz Dāvosu. Bura uz galeras tūdaļ tika nolaista un airi ievilkti, un kuģis pagriezās klints radzes virzienā. Galera bija pārāk liela, lai droši piebrauktu tuvāk, tāpēc ūdenī tika nolaista neliela laiva četri vīri airēja, piektais sēdēja priekšgalā.

-   Ei, tu, piektais vīrs uzsauca, kad laiva bija vairs tikai dažu pēdu attālumā no klints, kas tu esi?

"Kontrabandists, kurš pats sev dzīvē izlauzis ceļu," Dāvosam iešāvās prātā. "Āksts, kurš tik ļoti mīlējis savu karali, ka aizmirsis par dieviem." Viņam bija izkaltusi rīkle, un viņš jau bija aizmirsis cilvēku valodu. Vārdi šķita svešādi uz mēles un vēl svešāki paša ausīm.

-  Es piedalījos kaujā. Es biju… kapteinis… bruņinieks… Es biju bruņinieks.

-    Ak tā, sīr, jūrnieks laivā noteica. Un kuram no karaļiem tu kalpoji?

Pēkšņi Dāvoss aptvēra, ka tā var būt arī Džofreja galera. Ja viņš tagad nosauks nepareizo vārdu, kuģis atstās viņu likteņa varā. Tomēr nē korpuss bija svītrains. Tas bija līsiešu kuģis un piederēja Saladoram Sānam. Savā žēlsirdībā to šurp ir atsūtījusi Māte, jo viņam šajā pasaulē vēl jāizpilda kāds uzdevums. Dāvoss saprata, ka Staniss ir dzīvs. "Man joprojām ir karalis. Un citi dēli, arī mīloša un uzticīga sieva. Kā to varēju aizmirst? Māte patiesi bija žēlastīga."

-   Stanisam! viņš uzsauca līsietim. Lai dievi stāv klāt, es kalpoju karalim Stanisam!

-   Ak tā, atteica vīrs laivā. Mēs ari.

6. NODAĻA SANSA

Uzaicinājums likās pavisam nevainīgs, taču ik reizi, kad Sansa to pārlasīja, viņas vēders rāvās kamolā. Šī meitene drīz būs karaliene, viņa bija skaista un bagāta, visi viņu mīlēja kāpēc gan lai viņa gribētu vakariņot kopā ar nodevēja meitu? Var jau būt, ka tā bija tīrā ziņkāre un Mārgērija Tīreļa vēlējās tikai novērtēt sāncensi, kuru bija izdevies aizvietot. "Vai varbūt viņa mani necieš? Vai domā, ka es uz viņu turu ļaunu prātu?"

Sansa pa pils logiem vēroja, kā Mārgērija Tīreļa ar svītu dodas augšup īgona Augstajā pakalnā. Džofrejs savu jauno līgavu sagaidīja pie Karaļa vārtiem un apsveica ar ierašanos pilsētā, bet pēcāk abi līdzās jāja caur gavilējošo pūli. Džofs bija tērpies mirdzošās, apzeltītās bruņās, bet Tīreļu meiča brīnišķīgā zaļā tērpā un apmetnī ar rudenīgiem ziediem, kas plīvoja ap viņas pleciem. Mārgērija bija slaida, skaista, sešpadsmit gadus veca brunete ar brūnām acīm. Ļaudis daudzināja viņas vārdu, cēla pretī bērnus, lai meitene tos svētī, un kaisīja ziedus zem zirga pakaviem. Viņas māte un vecmāmiņa jaunajam pārim sekoja nopakaļ augstā ceļojumu kulbā, kuras sānos kokā bija iegrebts simtiem savijušos rožu visas zeltītas un spīguļojošas. Atbraucējus sveica arī vienkāršā tauta.

"Tie paši vienkāršie ļaudis norāva mani no zirga un būtu nogalinājuši, ja tuvumā negadītos Suns." Sansa nebija izdarījusi neko tādu, kādēļ lai vienkāršā tauta viņu ienīstu katrā ziņā ne vairāk kā Mārgērija Tīreļa, lai iemantotu pilsētnieku mīlestību. Varbūt viņa vēlas, lai arī es viņu mīlētu? Meitene pētīja ielūgumu, kas likās rakstīts ar pašas Mārgērijas roku. Varbūt viņa grib saņemt manu svētību? Sansai ienāca prātā, vai

I >/ofrejs, diez, zina par šo uzaicinājumu? Tikpat labi tas varēja būt Džofreja pirksts, un ši doma lika Sansai baiļoties. Ja tā bija Džofa iecere, tad viņam, visticamāk, prātā bija kāds neģēlīgs plāns, kā Sansu pazemot vei akās meitenes acīs. Vai viņš atkal pavēlēs saviem sargiem viņu izģērbt? Iepriekšējo reizi Sansu paglāba karaļa tēvocis Tīrions, bet Velnēns tagad viņai palīdzēt nevarēja.

"Mani nevar izglābt neviens cits kā vien mans Florians." Sīrs Dontoss bija nosolījies viņai palīdzēt bēgt, bet tas nebija īstenojams līdz Džofreja kāzām. Plāni jau esot apdomāti tā apgalvoja viņas bruņinieks, kas pārtapis par nerru. Neatlika nekas cits, kā vien ciesties un skaitīt dienas.

"Un vakariņot kopā ar manu aizvietotāju."

Varēja, protams, gadīties, ka Sansa no Mārgērijas Tīrelas nepamatoti sagaida ko ļaunu. Varbūt ielūgums bija tikai laipnība un pieklājības izpausme parastas vakariņas. Tomēr tā bija Sarkanā pils, tā bija Karaļa osta, tas bija karaļa Džofreja Barateona, pirmā sava vārda nesēja, galms, un pirmais, ko Sansa Stārka te bija iemācījusies nevienam neuzticēties.

Tomēr jebkurā gadījumā vai vajadzēja ielūgumu pieņemt? Tagad viņa bija tukša vieta, jo pārtapusi mēslainē izmesta nodevēja meitā un dumpinieku karaļa māsā, apkaunota visu acu priekšā. Džofreja nākamajai karalienei atteikt šķita gandrīz neiespējami.

"Kaut Suns būtu te." Naktī, kaujas laikā, Sandors Klegans bija ieradies viņas kambaros, lai aizvestu meiteni prom no pilsētas, taču Sansa atteicās. Reizēm viņa nakts vidū trūkās no miega un prātoja, vai ir rīkojusies pareizi. Klegana netīro balto apmetni viņa noslēpa ciedra koka lādē zem vasaras zīda kleitām, un viņai nebija izskaidrojuma, kāpēc to saglabājusi. Ļaudis runāja, ka Suns kļuvis par gļēvuli pašā cīņas karstumā un piedzēries tā, ka pundurim Velnēnam vajadzēja pārņemt viņa vīru vadību. Taču Sansa saprata, jo viņa zināja Suņa apdegušās sejas noslēpumu viņš baidījās no uguns. Tajā naktī skrejugunis aizdedzināja upi un pat gaiss dega ar zaļām liesmām. Sansa jau pils mūru drošībā bija pārbijušies, bet ārā… viņa pat nespēja iedomāties.

Meitene nopūtās, sameklēja spalvu un tinti un uzrakstīja Mārgērijai Tīrelai pieklājīgu atbildes vēstuli. Kad pienāca noteiktais vakars, viņai pakaļ ieradās cits Karaļsardzes pārstāvis, kurš no Sandora Klegana atšķīrās kā… ziediņš no suņa. Ieraugot uz sava sliekšņa stāvam sīru Lorasu Tīreļu, Sansas sirds sāka sisties mazliet straujāk. Šī bija pirmā reize, kad viņa redzēja Ziedu bruņinieku tik tuvu, kopš viņš bija atgriezies Karaļa ostā sava tēva karaspēka priekšpulku vadībā. Kādu brīdi viņa nespēja pateikt ne vārda.

-    Sīr Loras, viņa beigu beigās izmocīja, jūs… jūs izskatāties tik lieliski…

Lorass apjucis pasmaidīja.

-    Cienītā kundze ir ārkārtīgi laipna. Un skaista arīdzan. Mana māsa jūs gaida ar nepacietību.

-   Es arī ļoti gaidīju šīs vakariņas.

-   Arī Mārgērija ar mūsu vecmāmiņu tās gaida.

Lorass satvēra Sansu aiz elkoņa un vadīja lejup pa kāpnēm.

-    Jūsu vecmāmiņa? Sansa nespēja vienlaikus iet, runāt un domāt, ja viņu pie elkoņa turēja sīrs Lorass. Cauri kleitas zīdam viņa juta puiša roku siltumu.

-   Valdniece Olenna. Arī viņa ieturēsies kopā ar jums.

-    Ak, Sansa noelsās. "Es ar viņu runāju, un viņš tur manu roku." Viņa tiek saukta par Ērkšķu karalieni, vai taisnība?

-    Taisnība, sīrs Lorass iesmējās. "Tie bija siltākie smiekli," Sansa iedomājās, bet Lorass tikmēr turpināja: Bet labāk gan nelietojiet šo apzīmējumu viņas klātbūtnē, citādi var gadīties sadurties.

Sansa nosarka. Katrs muļķis saprastu nevienai sievietei nepatiks, ka viņa tiek dēvēta par Ērkšķu karalieni. "Varbūt es tiešām esmu tik stulba, kā Serseja Lanistera mēdz teikt." Meitene izmisīgi pūlējās izdomāt kaut ko asprātīgu un jauku, taču prāta spējas viņu bija atstājušas. Viņa gandrīz pateica jaunajam bruņiniekam, cik viņš labi izskatās, tomēr atģidās, ka to jau sacījusi.

Bet viņš vienalga bija skaists. Puisis likās garāks nekā laikā, kad viņa to pirmo reizi redzēja, bet tikpat lunkans un graciozs, turklāt Sansa nekad vēl nebija sastapusi jaunekli ar tik brīnišķīgām acīm. Tiesa gan, viņš vairs nebija nekāds jauneklis nobriedis vīrs un Karaļsardzes bruņinieks. Meitenei šķita, ka Lorasam baltā krāsa piestāv pat labāk nekā Tīreļu nama zaļi zeltainie toņi. Tagad vienīgās krāsas, kas viņu atšķīra no citiem, bija saspraude, kas saturēja kopā apmetni, dzeltenā zelta Gaisa dārzu roze, ko ieskāva smalkas nefrīta lapiņas.

Sīrs Belons Svons atvēra pils Maigora spārna durvis un ielaida viņus iekšā. Arī Svons bija ģērbies baltā, lai gan šī krāsa viņam nepiedienēja tik labi kā Lorasam. Aiz aizsarggrāvja un smailo mietu rindas divi duči vīru vingrinājās cīņās ar zobeniem un vairogiem. Tā kā pils tobrīd bija ļaužu pārpilna, ārējais pagalms bija atvēlēts viesu teltīm un nojumēm un vingrinājumu vajadzībām bija palicis vienīgi mazais iekšpagalms. Sīrs Talads ar acīm uz vairoga žmiedza vienu no Sarkanvīnu dvīņiem. Treknais sīrs Kenoss no Kaisas, kurš elsa un pūta ik reizi, kad pacēla zobenu, šķiet, tiri labi turējās pretī Osnejam Melnkatliņam, bet Osneja brālis sīrs ()sfrīds bez žēlastības sadeva pa mizu ieroču nesējam Morosam Slinlam. Nav svarīgi, ka zobeni nebija īsti nabaga Slints rīt tāpat jutīs savus /ilumus. To redzot, Sansa samiedza acis vēl lāgā nebija beigusies viena kauja, kad vīri jau gatavojās nākamajai.

Pagalma malā kāds bruņinieks ar savītām rozēm uz vairoga lika I rūkties vienlaikus trim pretiniekiem. Tajā brīdī, kad nācēji palūkojās u/. to pusi, cīnītājs trāpīja vienam no pretiniekiem pa galvu, un tas saļima bez samaņas.

-   Vai tas ir jūsu brālis? Sansa apvaicājās.

-   Jā, cienītā kundze, sīrs Lorass atbildēja. Gārlans bieži vingrinās viens pret trim vai pat četriem vīriem. Kaujā reti sanāk cīnīties vienam pret vienu, tāpēc viņš grib būt tam gatavs.

-   Viņš droši vien ir ļoti drosmīgs.

-  Viņš ir lielisks bruņinieks, Lorass atbildēja. Zobenu cīņās daudz meistarīgāks par mani, toties man labāk padodas kaujas ar šķēpiem.

-   Es atceros, Sansa piemetināja. Jūs tajā turnīrā cīnījāties neaprakstāmi, sīr.

-   Vai cienītā kundze to nesaka aiz pieklājības? Kad tad jūs redzējāt mani cīnāmies?

-  Karaļa labās rokas turnīrā. Jūs neatceraties? Jums bija balts auļotājs, un jūsu bruņas bija nosētas ar simtiem ziedu. Jūs man pasniedzāt rozi sarkanu rozi. Baltās rozes jūs tajā dienā mētājāt visām meitenēm. Bez nosarkšanas Sansa nespēja pabeigt sakāmo. Jūs vēl teicāt, ka uzvara turnīrā nav ne uz pusi tik skaista kā es.

Sīrs Lorass pieticīgi pasmaidīja.

-   Es toreiz teicu vien patiesību, ko var saskatīt jebkurš, kam ir acis.

Sansa saprata, ka bruņinieks to reizi neatceras, tāpēc izbijās. "Viņš tikai cenšas būt laipns pret mani. Viņš neatceras ne mani, ne rozi, ko man dāvāja." Toreiz viņa bija tik pārliecināta, ka tas kaut ko nozīmē baltas rozes vietā sarkana.

-    Tas bija pēc tam, kad jūs izsitāt no segliem sīru Robāru Roisu, Sansa izmisumā ķērās pie pēdējā salmiņa.

Lorass atlaida Sansas elkoni.

-    Robāru es nokāvu pie Vētrasgala, cienītā kundze. Un tā nebija lielīšanās, jo puiša balss izklausījās skumja.

Jā, tagad viņa atcerējās sievas pie akas mēļojam, ka Lorass nogalinājis Robāru un vēl vienu karaļa Renlija Varavīksnes sardzes bruņinieku, tikai bija to piemirsusi.

-   Vai tas bija tad, kad gāja bojā valdnieks Renlijs? Man žēl jūsu māsas.

-    Mārgērijas? Lorasa balss nocietinājās, Skaidra lieta. Bet viņa tobrid bija pie Rūgtā tilta un to neredzēja.

-   Bet, kad uzzināja…

Lorass ar plaukstu viegli paberzēja zobena rokturi. Tas bija apvilkts ar baltu ādu, bet spala galā dižojās alabastra roze.

-    Renlijs ir miris, Robārs ari… kāda jēga par viņiem runāt?

Jaunā bruņinieka asais tonis satrieca Sansu.

-   Es… kungs… negribēju jūs aizvainot.

-   Jūs mani neaizvainojāt, Sansas kundze, sīrs Lorass atbildēja, bet viss siltums viņa balsī bija pagaisis. Arī aiz rokas viņš meiteni vairs nesatvēra.

Smagā klusumā abi kāpa lejup pa vītņu kāpnēm.

"Kāpēc man vajadzēja pieminēt sīru Robāru?" Sansa sevi šaustīja. "Es visu sabojāju, un tagad viņš uz mani ir dusmīgs." Viņa centās izdomāt kaut ko, lai nogludinātu neveiklību, taču viss, kas nāca viņai prātā, šķita nejēdzīgs un lieks. "Turi muti, citādi visu sarežģīsi vēl vairāk," viņa sev teica.

Valdnieks Meiss Tīrels ar svītu bija izmitināts aiz karaliskā septa garā ēkā ar plienakmens jumtu, ko sauca par Jaunavu velvi, jo karalis Bailors Svētītais tur bija ieslodzījis savas māsas, lai tās neraisītu viņā miesiskas domas. Pie kokā grebtajām durvīm stāvēja divi sargi zeltītās ķiverēs un zaļos apmetņos ar zelta atlasa apmali, bet sargiem uz kamzoļu krūtežas bija izšūta Gaisa dārzu zeltītā roze. Abi sargi bija septiņas pēdas gari, platiem pleciem, tieviem vidukļiem un spēcīgiem muskuļiem. Sansa, piegājusi tuvāk, saprata, ka abi līdzīgi kā divas ūdens piles. Abiem bija spēcīgi zodi, tumšzilas acis un biezas, rudas ūsas.

-     Kas tie tādi? viņa vaicāja Lorasam un uz mirkli aizmirsa par starpgadījumu sarunā.

-    Manas vecmāmiņas miesassargi, puisis atbildēja. Māte viņus nosaukusi par Erīku un Arīku, bet mana vecmāmiņa nespēj viņus atšķirt, tāpēc sauc par Kreiso un Labo…

Kreisais un Labais atvēra durvis, un viņus sagaidīt iznāca pati Mārgērija Tīreļa.

-    Sansas kundze, viņa iesaucās, ļoti priecājos, ka esat atnākusi. Laipni lūdzu!

Nākamās karalienes priekšā Sansa nometās ceļos.

-   Jūs man izrādāt milzīgu godu, gaišība.

-    Sauc mani par Mārgēriju un piecelies. Loras, palīdzi Sansas kundzei piecelties. Vai drīkstu tevi saukt par Sansu?

-   Ja jums tā labpatīk.

Lorass palīdzēja meitenei piecelties.

Mārgērija, apveltījusi brāli ar māsas cienīgu skūpstu, lika viņam nozust un paņēma Sansu aiz rokas.

-   Nāc, vecmāmiņa gaida. Viņa nav no tām pacietīgākajām dāmām.

Kamīnā sprēgāja uguns, bet uz grīdas bija izklāti svaigi, smaržīgi

niedru paklāji. Pie gara sastatņu galda dirnēja kāds ducis dāmu.

Sansa pazina tikai valdnieka Tīreļa slaiko, cienīgo sievu Alēriju, Kuras garos, sudrabainos matus pīnēs kopā saturēja ar dārgakmeņiem rotāti gredzeni. Mārgērija iepazīstināja ar pārējām. Tur bija trīs Tīreļu māsīcas Mega, Alla un Elinora, kuras visas bija Sansas vecumā. Ražena Džanna bija valdnieka Tīreļa māsa, kura bija precējusies ar vienu no /,a|ābolu Fosovejiem. Piemīlīgā Leonete ar spožajām actiņām arī bija I osoveja, kura precējusies ar sīru Gārlanu. Septai Nīsterīkai bija pretīgs, liakurētains ģīmis, kas, ja ieskatījās, šķita gana smieklīgs. Bālā, smalkā (ireisforde bija vēl tikai bērns, un arī Balveres kundzei nebija vairāk par astoņiem gadiem. Resno un trakulīgo Meredītu Kreinu visi sauca par Jauko, lai gan viņa pilnīgi noteikti nebija nekāda valdniece Jaukā Diena mīriešu skaistule ar kvēlajām, melnajām acīm. Visbeidzot Mārgērija pieveda Sansu pie sažuvušas, lellei līdzīgas sievietes ar sirmiem matiem, kura sēdēja galda galā.

-   Esmu pagodināta, ka varu jūs iepazīstināt ar savu vecmāmiņu valdnieci Olennu, kuras nelaiķa vīra valdnieka Lutora Tīreļa piemiņa mums visiem joprojām siltā atmiņā.

Vecā dāma oda pēc rožūdeņa. "Tīri jauka māmuļa. Nekā ērkšķaina."

-   Noskūpsti mani, bērns, valdniece Olenna sacīja, sagrābjot Sansas plaukstu ar mīkstu, vecuma plankumiem izraibinātu roku. Ir tik jauki, ka piekriti pavakariņot kopā ar mani un šo stulbo vistu baru.

Sansa, pienākuma apziņas dzīta, noskūpstīja veco kundzi uz vaiga.

-   Ir tik jauki, ka paaicinājāt mani, cienītā kundze.

-   Es pazinu tavu vectēvu, valdnieku Rikardu, bērns.

-   Viņš nomira, pirms es vēl biju dzimusi.

-    Zinu, bērniņ. Runā, ka tavs vectēvs Tūlijs arī esot uz nāves gultas. Gan jau esi dzirdējusi par valdnieku Hosteru? Vecs vīrs, lai gan ne tik vecs kā es. Bet nakts pienāk mums visiem kam agrāk, kam vēlāk. Tev jau nu vajadzētu to apzināties, nabaga meitēn. Es zinu, ka tev sēru pārmēru, un man ļoti žēl, ka tev tas viss jāpiedzīvo.

Sansa palūkojās uz Mārgēriju.

-    Izsaku līdzjūtību par valdnieka Renlija nāvi, gaišība. Viņš bija ārkārtīgi drosmīgs.

-   Pateicos par labajiem vārdiem, Mārgērija atbildēja.

-    Drosmīgs jā, vecmāmiņa nosprauslājās. Un apburošs, un tik tīrs. Viņš prata ģērbties un smaidīt, zināja, kā uzvesties vannā, tikai nez kāpēc viņam šķita, ka ar šīm prasmēm pietiek, lai kļūtu par karali. Barateoni vienmēr bijuši dīvaini. Tas laikam nāk līdzi Tārgārjenu asinīm. Viņa nošņaukājās. Savulaik mani arī gribēja apprecināt ar Tārgārjeniem, bet es tiem centieniem pieliku punktu.

-    Renlijs bija drosmīgs un pieklājīgs, vecmāmiņ, Mārgērija iejaucās. Viņš patika gan tēvam, gan sīram Lorasam.

-    Lorass ir jauns, valdniece Olenna salti noteica, un viņam labi padodas zirgu pātagošana. Bet tas nenozīmē, ka viņš ir gudrs. Runājot par tavu tēvu… ja es būtu piedzimusi par zemnieku bābieti, tad varbūt ar koka karoti viņa stūrajā galvā pacenstos iedzīt kādu sajēgu.

-   Māt, Alērija kā skaldīt noskaldīja.

-    Turi muti, Alērij. Nerunā ar mani tādā tonī un nesauc mani par māti. Ja es būtu tevi dzemdējusi, gan jau to atcerētos. Es tikai izteicos par tavu vīru vientiesīgo Gaisa dārzu valdnieku.

-   Vecmāmiņ, Mārgērija iespraucās sarunā, ko Sansa padomās, ja tā runāsi?

-    Viņa varbūt padomās, ka vismaz kādam no mums ir prāts galvā. Vecā dāma pagriezās pret jauno Stārku. Es jau viņus visus brīdināju, ka tas viss tiks uzskatīts par nodevību, jo Robertam palika divi dēli, bet Renlijam ir vecāks brālis. Kā viņš vispār varēja izvirzīt prasību uz to nejēdzīgo bleķa troni? Jūs, Stārki, reiz bijāt karaļi. Arīni un Lanisteri arī, un pat Barateoni pa sieviešu līniju, bet Tīreli nekad nav tikuši tālāk par piļu pārvaldnieku amatiem, līdz uzradās īgons Pūķis un Uguns laukā izcepināja likumīgo Āru karali. Taisnību sakot, pat mūsu tiesības uz Gaisa dārziem ir apšaubāmas, kā čīkst tie nolāpītie Florenti. Tu jautāsi kāda tam nozīme? Nekāda, ja neskaita tādu tirliņu domas, kāds bija mans dēls. Iedomas, ka viņš kādu dienu varētu ieraudzīt sava mazdēla pakaļu Dzelzs tronī, lika Meisam piepūsties kā… kā gan mēdz teikt? Mārgērija, tu esi gudra meitene atgādini savai prātu izkūkojušajai omītei, kā Vasaras salās sauc to jancīgo zivi, kas piepūšas desmit reizes lielāka, ja tai piedur ar pirkstu.

-   Burbuļzivs, vecmāmiņ.

-   Skaidra lieta. Tiem nūģiem Vasaras salās nav nekādas iztēles. Manam dēlam vajadzēja ģerbonī likt burbuļzivi. Tai galvā viņš varētu nēsāt

I roni gluži kā Barateonu briedis, un tad varbūt viņu piemeklētu pilnīga laime. Ja gribi dzirdēt manas domas, mums no visas tās nolāpītās ilraņķības vajadzēja turēties pa gabalu, lai gan pienu govij tesmenī atpakaļ nesaliesi. Tiklīdz valdnieks Burbuļzivs uzlika Renlija galvā kroni, mēs visi bijām biezpienā līdz ceļiem, un tikai tāpēc mēs esam te, lai red/.etu, ar ko tas viss beigsies. Un kas tev par to sakāms, Sansa?

Sansa pavēra muti un tūdaļ pat aizdarīja. Viņai likās, ka pati atgādina kustoni, kas spēj piepūsties.

-   Tīreļu cienījamā vēsture sniedzas pagātnē līdz pat Gārtam Zaļroi im. Neko citu viņa tajā brīdī nespēja izdomāt.

flrkšķu karaliene nošņaukājās.

-   Arī Florentiem, Rovaniem, Oukhārtiem un vēl pusei citu dižciltīgo namu visos dienvidos. Mēdz teikt, ka Gārtam patika sēt savu sēklu auglīgā zemē. Rādās, ka zaļas viņam bija ne tikai rokas.

-   Sansa, iejaucās Alērija, tu droši vien jau esi izsalkusi. Varbūt mazliet iekodīsim pa gabaliņam mežacūkas cepeša un kādu citronkūku?

-   Citronkūkas man ļoti garšo, Sansa atzinās.

-   Jā, tā mums teica, paziņoja valdniece Olenna, kura pavisam noteikti nevēlējās apklust. Tam jocīgajam Varīsam laikam šķiet, ka mēs būsim pateicīgi par ziņām. Taisnību sakot, man nekad nav bijis skaidrs, kas par radību ir einuhs. Man tā vien šķiet, ka tas būs vecis, kam apcirstas dzīvībai svarīgas ķermeņa daļas. Alērija, varbūt liksi, lai beidzot nes ēdamo? Citādi es nosprāgšu badā. Nāc, Sansa, apsēdies man blakus es neesmu tik garlaicīga kā tās pārējās kukažas. Jācer, ka tev āksti patīk?

Sansa pieglauda svārkus un apsēdās.

-   Man šķiet… Jūs teicāt āksti, cienītā kundze? Tādi kā… ar zvārguļiem?

-   Šajā gadījumā ar spalvām. Kā tev šķiet, par ko es runāju? Par savu dēlu? Par šīm jaukajām dāmām? Nē, nē, nesarksti kopā ar tavu matu krāsu tad sāc atgādināt granātābolu. Ja runājam godīgi, tad visi veči ir ķēmi, tikai tie, kas valkā āksta tērpus, izrādās daudz interesantāki par tiem, kam galvā kronis. Mārgērija, bērniņ, pasauc Sviestapiku palūkosim, vai viņš spēj uzjautrināt Sansas kundzi. Un jūs, pārējās, sēdiet mierā, citādi Sansa nodomās, ka manas mazmeitas svītā sapulcināts aitu bars.

Sviestapika, ģērbies āksta tērpā no zaļi dzeltenām spalvām un ar kuplu seksti uz galvas, ieradās, vēl pirms tika atnesti ēdieni. Tas bija neiedomājami resns vīrelis kā trīs Mēnestiņi, tomēr viņš iekūleņoja zālē, uzlēca uz galda un nosvieda Sansas priekšā milzīgu olu.

-   Sasit to, kundze, viņš pavēlēja. Sansa tā ari izdarīja, un no čaumalām uz visām pusēm pajuka mazi, dzelteni cālēni. Ķeriet tos! Sviesta pika iesaucās. Mazā dāma Balvere vienu notvēra un pasniedza nerram, bet tas atgāza galvu, iebāza cālēnu savā milzīgajā mutē un, šķiet, norija veselu. Tad viņš atraugājās un izpūta pa degunu sīku, dzeltenu spalvu mākoni. Balvere sāka šausmās šņukstēt, taču raudas drīz pārauga sajūsmā, jo cālis izspruka no viņas kleitas piedurknes un sāka tekalēt pa meitenes pa roku.

Kad kalpotāji ienesa puravu un sēņu zupu, Sviestapika sāka žonglēt, un Olenna atspiedās ar elkoņiem pret galdu.

-   Vai tu zini, kas ir mans dēls, Sansa? Tā Gaisa dārzu burbuļzivs?

-    Dižens valdnieks, Sansa pieklājīgi atbildēja.

-    Dižens stulbenis, sacīja Ērkšķu karaliene. Viņa tēvs un mans vīrs, nelaiķa valdnieks I.utors, arī bija dižens stulbenis. Nepārproti mani, es viņu ļoti mīlēju. Jauks cilvēks, pieredzējis gultā un tādā garā, bet tik un tā stulbenis. Medījot ar vanagiem, viņš pamanījās nožauties no klints. Aculiecinieki stāstīja, ka šis blenzis debesīs un nav skatījies, kur jāj viņa zirgs. Un tagad mans dēls rīkojas līdzīgi, tikai viņš zirga vietā mēģina jāt lauvas mugurā. Nav jau grūti apseglot lauvu, bet grūti ir no tās nokāpt. Es viņu brīdināju, bet šis tikai smejas. Kad tev būs dēls, Sansa, slāni viņu vienā laidā varbūt tad viņš iemācīsies klausīt māti. Man bija tikai viens dēls, un es viņu tikpat kā nepēru, un tagad viņš vairāk uzmanības pievērš Sviestapikai nekā man. Es viņam teicu, ka lauva nav nekāds mājas kaķēns, bet viņš mani nosauca par činkstētāju. Ja gribi zināt manas domas, tad karaļvalstī ir par daudz vaimanu. Būtu krietni labāk, ja visi šie karaļi noliktu zobenus un ieklausītos savās mātēs.

Sansa pamanīja, ka atkal ir pavērusi muti. Viņa iestūma tajā karoti zupas, bet Alērija un pārējās dāmas tikmēr vēroja, kā Sviestapika ar galvu, elkoņiem un citām resnā ķermeņa daļām mētā apelsīnus.

-    Es no tavas mutes gribu dzirdēt patiesību par to karalisko zeņķi, pēkšņi ieteicās valdniece Olenna. Par Džofreju.

Sansas pirksti sažņaudza karoti.

"Patiesību? Es nevaru. Pat nelūdziet, es nevaru. Es… es… es…"

-   Jā, no tavas mutes. Kurš gan to varētu zināt labāk par tevi? Piekrītu, tas puika izskatās itin karalisks. Mazliet apsēsts ar sevi pašu, bet tas droši vien ir Lanisteru asiņu dēļ. Esam dzirdējušas vienu otru satraucošu stāstu, bet vai tie ir patiesi? Vai tas puika tev nodarījis pāri?

Sansa uztraukusies palūkojās apkārt. Sviestapika iemeta mutē veselu apelsīnu, sakošļāja un norija, tad uzsita sev pa vaigu un pa nāsīm izpūta seklas. Dāmītes ķiķināja un smējās. Kalpi nāca un gāja, un Jaunavu velvē atbalsojās karošu un bļodu graboņa. Viens no cāļiem uzlēca uz galda un iebrida Greisfordes zupā. Neviens tam, protams, nepievērsa uzmanību, l.k'u pati mazā dāma bija stāvās šausmās.

Valdniece Olenna sāka kļūt nepacietīga.

-   Ko tu blenz uz Sviestapiku? Es tev uzdevu jautājumu un gribu dzirtlel atbildi. Vai I.anisteri ir atņēmuši tev mēli, bērns?

Sirs Dontoss bija piekodinājis, ka droši runāt var tikai dievmežā.

-   Džofs… Karalis Džofrejs ir… Gaišība ir jauks un glīts, un… drosmigs kā lauva…

-    Jā, visi Lanisteri ir lauvas, bet, kad Tīreli nolaiž smaku, tad visapkārt smaržo pēc rozēm, vecā dāma izmeta. Kāds viņš ir? Cik gudrs? Vai viņam ir laba sirds, maiga roka? Vai viņš ir bruņiniecisks, kā pieklājās karalim? Vai viņš lolos Mārgēriju, izturēsies pret viņu laipni un aizstāvēs viņas godu kā pats savējo?

-   Gan jau, Sansa meloja. Viņš ir ļoti… piemīlīgs.

-   To jau tu teici. Vai zini, bērns, te viens otrs izsakās, ka tu esi tikpat dumja kā Sviestapika, un es jau sāku viņiem ticēt. Piemīlīgs? Ceru, ka esmu Mārgērijai iemācījusi, cik vērta ir piemīlība ne vairāk kā klauna pirdiens. Irions Liesmojošais arī bija visai piemīlīgs, bet tajā pašā laikā gatavais briesmonis. Tātad, jautājums: kāds ir Džofrejs? Viņa sagrāba aiz rokas kalpu, kas gāja garām. Man negaršo puravi. Aizvāc to zupu un atnes sieru.

-   Siers tiks pasniegts pēc kūkām, cienītā kundze.

-    Siers tiks pasniegts tad, kad es to vēlēšos, un es to vēlos tūlīt pat.

Vecā kundze atkal pievērsās Sansai. Vai tu baidies, meitiņ? Nebaidies mēs te esam vienīgi dāmas. Saki taisnību, neviens tev pāri nedarīs.

-    Mans tēvs vienmēr runāja taisnību, Sansa klusi iesāka, bet viņai vienalga bija grūti izdabūt vārdus pār lūpām.

-   Jā, valdniekam Edardam bija tāda slava, bet viņu vienalga pasludināja par nodevēju un nocirta šim galvu.

Olenna ar acīm caururba Sansu, un viņas skatiens bija ass un spodrs kā zobena smaile.

-    To izdarīja Džofrejs, Sansa teica. Viņš apsolīja žēlastību, tomēr nocirta manam tēvam galvu. Pēc tam viņš paziņoja, ka tā arī esot žēlastība, un aizveda mani uz pilsētas mūriem, lai es redzētu tēva galvu. Viņš gribēja, lai es raudu, bet… Sansa pēkšņi apklusa un ar plaukstu aizsedza muti. "Es jau tā esmu pateikusi par daudz, ak labie dievi. Viņi visu zina un visu dzird, kāds noteikti mani nosūdzēs."

-   Stāsti tālāk. Šoreiz runātāja bija Mārgērija, Džofreja topošā karaliene, un Sansa nezināja, cik daudz viņa bija dzirdējusi.

-    Nevaru. "Ja nu viņa visu pastāsta tālāk? Ja nu pastāsta? Viņš par to mani noteikti nogalinās pats vai atdos siram Ilinam." Nekad nebiju domājusi… mans tēvs bija nodevējs, brālis ari… mani pašā rit nodevēju asinis… Lūdzu, nejautājiet man vairs neko.

-   Nomierinies, bērns, Ērkšķu karaliene pavēlēja.

-   Viņa ir pārbijusies, vecmāmiņ paskaties uz viņu.

-     Āksts! vecā sieviete uzsauca Sviestapikam. Uzdziedi mums kādu dziesmu man jāpadomā. "Lācis un skaistule" būs pašā laikā.

-   Protams! resnais nerrs atbildēja. Tā patiešām būs pašā laikā. Vai lai dziedu, stāvot uz galvas, kundze?

-   Tad tā dziesma skanēs labāk?

-Nē.

-   Tādā gadijumā stāvi kājās, citādi tev nokritis cepure. Ja mani atmiņa neviļ, tad tu nekad nemazgājot matus.

-   Kā cienītā kundze pavēl.

Valdniece Olenna paliecās uz priekšu.

-   Jau tad, kad es biju vēl jaunāka par tevi, visi zināja, ka Sarkanajā pili pat sienām ir ausis. Lai nu tās klausās dziesmu, bet tikmēr mēs, meitenes, varam pačalot.

-   Bet Varlss, Sansa iebilda, vienmēr visu zina… vienmēr.

-    Dziedi skaļāk! Ērkšķu karaliene pavēlēja Sviestapikam. Manas vecās ausis ir gandrīz kurlas! Tu man čukstus dziedi, resnais ķēms? Es tev nemaksāju par čukstiem! Dziedi!

-   LĀCI! pērkondimdoši ieaurojās Sviestapika, un viņa varenā balss atbalsojās griestu sijās. TEIC TIE, NĀC UN LĪKSMO! LĪKSMOT? JĀ, BET ESMU LĀCIS MELNI BRŪNS UN SPALVAINS ZVĒRS!

-    Ari Gaisa dārzos mūsu puķudobēs ir daudz zirnekļu, vecā dāma ar krunkaino seju pasmaidīja. Kamēr vien viņi dzīvojas savā nodabā, mēs ļaujam viņiem vērpt savus tīklus. Bet, tiklīdz viņi palien zem kājām, mēs tos saminam. Viņa noglāstīja Sansas roku. Pastāsti, bērniņ, patiesību: kāds cilvēks ir Džofrejs, kurš sevi sauc par Barateonu, bet pēc izskata tik ļoti atgādina Lanisteru?

-    TĀ NU VISU CEĻU MĒS VIENOS PRIEKOS VADĪJĀM PUIŠI TRĪS UN RAGAINS ĀZIS, UN VĒL DANCI MĪLOŠS LĀCIS!

Sansai likās, ka sirds sakāpj krūtīs. Ērkšķu karaliene bija pieliekusies tik tuvu, ka meitene varēja saost viņas sūro elpu. Viņas kalsnie, tievie pirksti bija sažņauguši Sansas dilbu. Otrā pusē viņā klausījās Mārgērija. Sansu pārņēma drebuļi.

-   Briesmonis, viņa nočukstēja tik bikli, ka pati nedzirdēja savu balsi. Džofrejs ir briesmonis. Viņš sameloja par miesnieka dēlu un lika manam tēvam nogalināt manu vilcēni. Kad viņš ar kaut ko nav apmierināts, tad liek savai Karaļsardzei mani pērt. Viņš ir ļauns un nežēlīgs, kundze, tā ir. Un karaliene ir tāda pati.

Valdniece Olenna Tīreļa ar savu mazmeitu apmainījās skatieniem.

-   Ko tu neteiksi, sacīja vecā dāma, kāda skāde.

"Ak dievi," Sansa šausmās domāja, "ja Mārgērija ar viņu neapprecēsies, Džofs vainos mani."

-   Lūdzu, viņa stomījās, neatceliet kāzas…

-    Nebaidies ne nieka. Vecais burbuļzivs ir ieņēmis galvā, ka Mārgēi ijai jākļūst par karalieni, un Tīreļu vārds ir daudz vairāk vērts par visu Kūdās klinšu zeltu. Vismaz tā domāja manā laikā. Lai vai kā, paldies par patiesību, bērniņ.

-   DEJĀ GRIEZĀS TIE UN LĒCA LĪDZ PAT GADATIRGUS VĀRTIEM!

Sviestapika lēkāja, auroja un sita kājas pret zemi.

-     Sansa, vai tu gribētu paciemoties Gaisa dārzos? Mārgērija Tīreļa smaidot ļoti līdzinājās savam brālim Lorasam. Šobrīd zied visas rudens puķes, tur ir birzis un strūklakas, ēnaini pagalmi, marmora kolonnas. Mana tēva galmā vienmēr ir dziesminieki daudz labāki par Sviestapiku, flautisti, vijolnieki un arfisti. Mums pieder vislabākie zirgi un laivas, ar kurām var vizināties pa Manderu. Tu proti medīt ar vanagiem, Sansa?

-   Mazliet, meitene atbildēja.

-  JAUKA VIŅA BIJ' UN DAIĻA, MEDUS KRĀSAS CIRTĀS ZELTS!

-    Tev Gaisa dārzi patiks tikpat ļoti kā man, es zinu. Mārgērija noglauda Sansai no pieres atrisušu matu šķipsnu. Kad tu tur nokļūsi, tev nekad vairs negribēsies braukt prom, un varbūt tas nemaz nebūs nepieciešams.

-   KĀDI MATI SKAISTULEI! MEDUS KRĀSAS CIRTĀS ZELTS!

-    Rimsties, bērns, Ērķšku karaliene apsauca mazmeitu. Sansa vēl nemaz nav teikusi, ka vēlas mūs apciemot.

-    Es jau gribētu gan, Sansa atteica. Gaisa dārzi pēc nostāstiem likās esam tieši tā vieta, par ko viņa vienmēr tā sapņojusi gluži kā brīnišķīgais un burvīgais galms, kādu viņa bija cerējusi ieraudzīt Karaļa ostā.

-   …GAISĀ VASARĪGA SMARŽA. LĀCIS, LĀCIS MELNI BRŪNS UN SPALVAINS ZVĒRS!

-   Bet karaliene, Sansa turpināja, mani nekur nelaidīs…

-    Laidīs. Bez Gaisa dārzu palīdzības Lanisteriem nav nekādu cerību noturēt Džofreju tronī. Ja mans dēls, pajoliņš, palūgs, karalienei nebūs citas izejas, kā vien apmierināt viņa prasību.

-   Vai tiešām? Sansa pārjautāja. Vai tiešām viņš palūgs?

-    Nez vai viņam ir izvēle, valdniece Olenna sarauca pieri. Protams, viņam nav jāzina mūsu patiesie mērķi.

-    …GAISĀ VASARĪGA SMARŽA!

-   Un kādi tad ir mūsu patiesie mērķi? Sansa iepleta acis.

-     APOSTĪJA, IERĒCĀS UN VASARĪGĀ GAISĀ SASMARZOJA MEDUS DVAKU!

-    Tevi droši apprecināt, bērniņ, vecā dāma paskaidroja, kamēr Sviestapika auroja vecum veco dziesmu, ar savu mazdēlu.

"Apprecēties ar sīru Lorasu, ak…" Sansa aizturēja elpu un atcerējās, kā Lorass safīra krāsas bruņās bija pasviedis viņai rozi. Sīrs Lorass, ģērbies baltā zīdā, bija tik tīrs, tik nevainīgs, tik skaists! Un viņam bija bedrītes vaigos, kad viņš smaidīja! Viņš tik valdzinoši smējās, un viņam bija tik siltas rokas! Viņa iedomājās, cik jauki būtu, ja varētu pacelt viņa tuniku un noglāstīt maigo miesu, pacelties uz pirkstgaliem un noskūpstīt, izlaist pirkstus cauri viņa biezajiem brūnajiem matiem un noslīkt viņa dziļajās, brūnajās acīs. Sansa juta, ka nosarkst.

-   ESMU JAUKA, DAIĻA MEIČA, NEDEJOŠU ES AR LĀCI! JO TU ESI LĀCIS, LĀCIS MELNI BRŪNS UN SPALVAINS ZVĒRS!

-    Ko tu par to teiktu, Sansa? Mārgērija apjautājās. Man nekad nav bijis māsas, tikai brāļi. Lūdzu, piekriti saki, ka būsi ar mieru precēt manu brāli.

Vārdi paši izlauzās Sansai pār lūpām.

-     Jā, precēšu. Apprecēties ar sīru Lorasu un mīlēt viņu es gribētu vairāk par visu pasaulē…

-   Lorasu? valdniece Olenna sāka kļūt nikna. Neesi muļķe, bērns. Karaļsardzes brāļi neprecas. Vai Ziemmalā tev vispār kaut ko mācīja? Runa ir par manu mazdēlu Villasu. Viņš gan mazliet vecāks, nekā tev piedienētu, bet vienalga jauks puisis. Viņš vismaz nav pajoliņš, turklāt ir Gaisa dārzu mantinieks.

Sansai sagriezās galva: vienā mirklī viņa sapņoja par Lorasu, bet nākamajā šie sapņi jau tika atņemti. "Villass? Villass?"

Es nepazīstu sīru Villasu, viņa dumji pavēstīja. "Pieklājība ir dāņus bruņas. Tu nedrīksti viņas aizvainot apdomā, pirms ko saki." Man nekad nav bijis gods iepazīties, cienītā kundze. Vai viņš ir… tikpat lielisks bruņinieks kā viņa brāļi?

PACĒLA GAISĀ, TIKLĪDZ KĀ NĀCIS! LĀCIS! LĀCIS!

Nē, Mārgērija atbildēja. Viņš tā arī nav nodevis zvērestu.

Kāpēc nesaki meitēnam taisnību? vecmāmiņa saviebās. Tas ļuīisis ir kroplis, lūk, kur iemesls.

-  Viņš guva ievainojumu savā pirmajā turnīrā, vēl būdams ieroču nesējs, Mārgērija atzinās. Viņa zirgs paklupa un sadragāja viņam kāju.

-  Pie visa vainīgs tas čūskulēns no Dornes Oberīns Martels. Un viņa mestrs arī.

- GAIDĪJU BRUN'NIEKU, ATNĀCA LĀCIS! LĀCIS, LĀCIS, MELNI BRŪNS UN SPALVAINS ZVĒRS!

-  Villasam ir tizla kāja, bet laba sirds, Mārgērija turpināja. Kad biju maza, viņš man mēdza lasīt priekšā un zīmēja zvaigznes. Gan tu viņu iemīlēsi tikpat ļoti kā mēs, Sansa.

-    DAIĻĀ SKAISTULE SPIEDZA UN SPĀRDĪJĀS, BET VIŅŠ TOMĒR DABŪJA NOLAIZĪT MEDU! MEDU, MEDU, NOLAIZĪT MEDU NO SKAISTULES MATIEM!

-   Kad es varētu viņu satikt? Sansa, brīdi vilcinājusies, pajautāja.

- Drīz, Mārgērija apsolīja. Tu brauksi uz Gaisa dārziem, kad mēs ar Džofreju būsim apprecējušies. Vecmāmiņa tevi aizvedīs.

-   Aizvedīšu gan, vecā kundze noglāstīja Sansai roku, un viņas krunkainā seja atplauka sirsnīgā smaidā. Pilnīgi noteikti aizvedīšu.

- SKAISTULE PŪTA, ELSA UN SPĀRDĪJĀS! MĪĻO LĀCI, TĀ DŪDOJA, LĀCI! UN PROM VINI BIJA, TOS REDZĒJA ŠE, TOS REDZĒJA TUR UN VĒL KAUT KUR.

Sviestapika izbrēca pēdējo rindiņu, palēcās, pārmeta gaisā kūleni un piezemējās uz abām kājām tik smagi, ka vīna kausi uz galda sašūpojās. Sievietes smējās un aplaudēja.

-  Man jau likās, ka tā atbaidošā ziņģe nekad nebeigsies, sacīja Ērkšķu karaliene. Skat, un beidzot nes arī sieru.

7. NODAĻA DŽONS

Pasaule tinās pelēkā tumsā, tā oda pēc priežu skujām, sūnām un aukstuma. No melnās zemes cēlās blāva migla, bet jātnieki, līkumodami starp akmeņiem un greiziem kokiem, turpināja ceļu lejup upes ielejas virzienā, kur, mirdzēdami kā dārgakmeņi, viņus aicinoši gaidīja ugunskuri. Džons Sniegs tos nemaz nespēja saskaitīt tie liesmoja simtiem un tūkstošiem, gluži kā otra upe ledaini baltās Pienupes krastā. Puisis savilka dūrē un atkal atlaida tās rokas pirkstus, kurā parasti turēja zobenu.

Viņi jāja no klints bez karogiem un taures skaņām, klusumu pārtrauca vienīgi upes čalošana tālumā, pakavu dimdoņa un Grabsvārča kaula bruņukrekla grabēšana. Debesis, lielos zilpelēkos spārnus iepletis, lidinājās ērglis, bet lejā virzījās viri, suņi un viens balts dižvilks.

Kāds pakava trāpīts akmens aizripoja lejup pa nogāzi, un Džons ievēroja, ka Spoks, izdzirdis negaidīto skaņu, pagriež galvu. Vilks visu dienu sekoja jātniekiem pa gabalu, kā jau sen bija radis, taču, kad virs priedēm uzlēca mēness, ķepām dipot un sarkanajām acīm gailot, atjoņoja pie saimnieka. Grabsvārča suņi viņu sagaidīja ar spalgām rejām un nikniem rūcieniem, taču dižvilks nelikās par tiem ne zinis. Pirms sešām dienām, kamēr mežoņi iekārtoja nometni nakšņošanai, lielākais no suņiem nolēma uzklupt Spokam no mugurpuses, taču vilks tikai pagriezās, noklabināja žokļus un suns ar asiņojošu cisku metās bēgt. Kopš tās reizes viss suņu bars turējās no Spoka drošā attālumā.

Džona Sniega kumeļš klusi iezviedzās, bet glāsts un mīļš vārds dzīvnieku nomierināja. Ja vien viņa paša bailes tik viegli varētu izgaiņāt.

Viņš joprojām bija ģērbies viscaur melnajās Naktssardzes drānās, un viņam visapkārt jāja ienaidnieki. "Mežoņi, un es nu esmu kopā ar viņiem." Igrite tagad tinās Korīna Pusroča apmetnī. Lenīls bija pievācis Korīna bruņukreklu, milzīgā auguma šķēpnese Ragvīla viņa cimdus, bet kāds no loka šāvējiem zābakus. Korīna bruņucepuri tagad valkāja maza auguma neglīts vīrelis vārdā Garšķēps Rīks, taču tā īsti neturējās uz viņa šaurās galvas, tāpēc arī ķivere tika Igritei. Grabsvārča maisā nu glabājās ari Korīna kauli un Ebena asiņainā galva Džons kopā ar Ebenu bija devušies izlūkot Kaucošo pāreju. "Visi ir miruši, izņemot mani, toties es esmu miris visai pasaulei."

Igrite jāja tieši aiz Džona, bet pa priekšu Garšķēps Rīks, jo Kaulu Pavēlnieks bija licis abiem viņu apsargāt.

-    Ja tā vārna aizbēgs, es izvārīšu arī jūsu kaulus, viņš brīdināja, smaidīdams caur līkajiem zobiem milža galvaskausā, ko valkāja bruņucepures vietā.

-   Ja gribi, vari sargāt viņu pats, Igrite atcirta. Bet, ja vēlies, lai to darām mēs, tad liec mūs mierā.

"Tie patiesi ir brīvi ļaudis," Džons noprata. Grabsvārcis bija viņu vadonis, bet neviens nekautrējās viņam pateikt to, ko domā.

Mežoņu barvedis naidīgi uzlūkoja Džonu.

-   Var jau būt, ka tu spēj piemuļķot citus, bet nedomā, ka tev izdosies apvest ap stūri Menšu. Viņam pietiks paskatīties uz tevi, lai saprastu, ka tu melo. Un ja tā notiks, es no tava vilka pašūšu apmetni, bet tev pašam uzšķērdīšu mīksto žeņķa vēderu un ielaidīšu tur sesku.

Džons atkal un atkal vingrināja cimdā tērptos apdegušos pirkstus, bet Garšķēps Rīks tikai pasmējās:

-   Kur tu sniegā atradīsi sesku?

Pirmajā piemērotajā vietā pēc garās dienas zirgu mugurās viņi uzcēla nometni seklā akmens iedobē nezināma kalna galā un, sniegam sākoties, sanāca cieši kopā pie ugunskura. Džons vēroja, kā virs liesmām kūst sniegpārslas. Neraugoties uz vilnas, ādas un kažokādu apģērba kārtām, viņš bija pārsalis līdz kaulam. Pēc vakariņām viņam blakus apsēdās Igrite ar kapuci galvā, rokas dziļi savilkusi piedurknēs, lai sasildītos.

-    Kad Menss padzirdēs, kā tu uzveici Korīnu, viņš tevi paņems uzreiz, meitene sacīja.

-   Ko nozīmē paņems?

-   Par vienu no mums, viņa iespurdzās. Domā tu esi pirmā vārna, kas pārlido pāri Mūrim? Sirdī jūs visi gribat izlidot brīvībā.

-    Un kad es būšu brivs, Džons lēni ieminējās, vai es varēšu iet, kur gribu?

-      Protams. Neraugoties uz kleinajiem zobiem, Igritei bija silts smaids. Un mēs varēsim tevi nogalināt, ja gribēsim. Būt brīvam ir bīs tami, kaut gan vairums nāk pie mums, lai to izbaudītu. Meitene uzlika cimdā tērpto plaukstu Džonam uz kājas maķenīt virs ceļgala. Gan jau pats redzēsi.

"Redzēšu gan," Džons nodomāja. "Un dzirdēšu, un uzzināšu. Kad būšu uzzinājis, paziņošu par to Naktssardzei." Mežoņi viņu uzskatīja par zvēresta lauzēju, taču sirdī viņš vēl aizvien bija Naktssardzes brālis un pildīja pienākumu, ko viņam uzlicis Korīns Pusrocis. "Pirms es viņu nogalināju.' Nogāzes apakšā viņi nonāca pie neliela strauta, kas traucās lejup no kalniem un ietecēja Pienupē. Tas bija sasalis ragā kā stikls, tomēr zem ledus varēja dzirdēt urdzam straumi. Grabsvārcis lika visiem doties tam pāri, un ne pārāk biezais ledus sāka plaisāt.

Otrā pusē viņus sagaidīja Mensa Raidera izlūki, un Džons viņus tūlīt nopētīja: astoņi jātnieki gan vīri, gan sievas, ģērbušies miecādās un kažokādās, vienam otram arī pa kādai bruņu plāksnei. Visi bija bruņojušies ar šķēpiem un ugunī rūdītiem mietiem, tikai viņu barvedim, tuklam gaišmatainam vīrietim ar ūdeņaini zilām acīm, rokās bija pamatīgs, rūpīgi uzasināts sirpis. Džons tūdaļ saprata, ka tas ir Raudulis, jo melnie brāļi par viņu stāstīja leģendas. Viņš tāpat kā Grabsvārcis, Suņagalva Harma un Alfīns Vārnkāvis bija labi zināmi negantnieki.

-    Kaulu Pavēlniek, Raudulis ierunājās un nopētīja gan Džonu, gan viņa vilku. Kas tas tāds?

-   Vārna, pārbēdzējs, atbildēja Grabsvārcis, kuram labāk patika, ka dēļ grabošā bruņukrekla viņu sauc par Kaulu Pavēlnieku. Viņš nobijās, ka es tāpat kā Pusroča kaulus pievākšu arī viņējos.

Grabsvārcis pakratīja savu trofeju maisu pārējiem mežoņiem pie acīm.

-   Viņš nogalināja Korīnu Pusroci, paziņoja Garšķēps Riks. Kopā ar savu vilku.

-   Un Orelu viņš arī nomiedza, Grabsvārcis piebilda.

-    Tas puika ir vilkacis vai vismaz kaut kas tādā garā, iestarpināja šķēpnese Ragvila. Viņa vilks nokoda Korīnam gabalu kājas.

Raudulis vēlreiz uzmeta Džonam sarkani iekaisušo acu skatienu.

-   Tiešām? Ja tā ieskatās, tad viņam patiesi ir vilcisks izskats. Vediet viņu pie Mensa, varbūt šis viņu paturēs.

Pagriezis zirgu, Raudulis aizauļoja, un pārējie jātnieki viņam sekoja i lesi pa pēdām.

Pienupes ielejā pie nometnes vējš bija slapjš un ass. Spoks neatkāpās no Džona ne soli, taču viņa smaka traucās viņam pa priekšu kā vēstnesis, un pēc īsa brīža rūkdami un riedami viņu jau bija ielenkuši visi mežoņu suņi. Lenīls uzbrēca, lai šos apklusinātu, taču ņerkstošie trakotāji par pavēli nelikās ne zinis.

-   Suņiem tavs nezvērs diez ko nepatīk, Garšķēps Rīks teica Džonam.

-  Tie ir suņi, bet šis ir vilks, Džons atbildēja. Suņi pazīst, ka Spoks nav no viņu sugas.

"Tāpat kā es neesmu no jūsējās." Tomēr Džonam bija jāpilda pienākums uzdevums, ko Korīns Pusrocis pirms nāves viņam bija devis, pēdējo reizi sēžot pie ugunskura, tēlot pārbēdzēju un uzzināt, ko mežoņi meklē Saltilkņu stindzinošajā aukstumā.

-   Tur ir kāds spēks, Korīns reiz teica Vecajam Lācim, taču bija gājis bojā, neuzzinot, kāds tieši, un nenoskaidrojot, vai Menss Raiders savos izrakumos to jau ir atradis.

Gar upi starp kulbām, ratiem un kamanām dega ugunskuri. Daudzi mežoņi bija uzslējuši teltis no ādām un vilnas auduma, citi nakšņoja zem vienkāršām nojumēm, ko bija sabūvējuši pie klintīm, vai arī gulšņāja zem ratiem. Džons pamanīja, ka pie kāda no ugunskuriem vīrs drāž koka šķēpus, rūda tos ugunskurā un met kopējā kaudzē. Citā vietā divi bārdaini jaunekļi miecādas drānās vingrinājās nūju cīņās, lecot pāri ugunij un ierēcoties ik reizi, kad otram padevās trāpīgs sitiens. Tālāk, aplī sasēdušās, kāds ducis sievu sēja pie bultām spalvas.

"Bultas maniem brāļiem," Džons nodomāja. "Bultas mana tēva ļaudīm, Ziemmalas, Dziļmeža un Pēdējā Pavarda ļaudīm. Bultas mūsu ziemeļiem."

Tomēr ne jau viss nometnē vedināja domāt par karu. Džons redzēja sievietes dejojam, kaut kur brēca mazulis, viņa zirgam gar purnu noskrēja kažokādās satuntuļots puišelis, pavisam aizelsies no rotaļām. Aitas un kazas brīvi pastaigājās pa nometni, bet vērši zāles meklējumos klīda gar upi. No kāda ugunskura puses plūda ceptas aitas gaļas smarža, bet citā, uzdurta uz koka mieta, cepās vesela cūka.

Augstu priežu ieskautā klajumā Grabsvārcis nokāpa no zirga.

-    Mēs apmetīsimies te, viņš paziņoja Lenīlam, Ragvīlai un pārējiem. Pabarojiet zirgus, tad suņus un pēc tam paēdiet paši. Igrite,

Garšķēp, atvediet vārnu, lai Menss šim var uzmest aci. Iekšas viņam iz laidisim vēlāk.

Tālāk, starp ugunskuriem un teltīm, viņi gāja kājām, un Spoks mina saimniekam uz papēžiem. Džons vēl nekad nebija redzējis tik daudz mežoņu vienuviet, un viņam iešāvās prātā, vai vispār kādam bijusi tāda laime. Nometne bija milzīga, taču drīzāk tur bija simtiem mazu nometņu un katra nākamā arvien vieglāk ieņemama. Mežoņi bija apmetušies plašā laukā daudzu līgu garumā, un viņiem nebija nekādu aizsardzības būvju ne grāvju, ne asu mietu, tikai pa nometnes ārmalu patrulēja nelielas jātnieku grupas. Katrs bariņš, klans vai ciemats, redzot, ka apstājas arī citi, vai ieraugot piemērotu vietu, apmetās tur, kur ienāca prātā. Brīvcilvēki. Ja viņa brāļi naktī tiktu šiem klāt, daudzi par savu brīvību samaksātu ar dzīvību un asinīm. Mežoņu bija daudz, bet Naktssardzei piemita disciplīna, savukārt ar disciplīnu kaujā varēja pārspēt deviņas vai desmit reizes lielāku karaspēku tā viņam reiz bija skaidrojis tēvs.

Par to, kurā teltī bija apmeties karalis, šaubas neradās. Tā bija trīsreiz lielāka par vislielāko nometnes telti, un tajā skanēja mūzika. Līdzīgi kā citas teltis, arī šī bija šūta no kažokādām ar visu spalvu, tikai Mensam Raideram tās bija pinkainas un baltas sniega lāču ādas. Smailo jumtu rotāja milzīgi dižaļņu ragi šie dzīvnieki pirmļaužu laikos bija sastopami visās septiņās valstībās.

Te Džons beidzot ieraudzīja apsardzi: pie telts ieejas, atspiedušies uz gariem šķēpiem, stāvēja divi sargi, kuriem pie vienas rokas elkoņa bija piesprādzēti apaļi ādas vairogi. Viens no viņiem, ieraudzījis Spoku, nolaida šķēpu un paziņoja:

-    Nezvērs paliks te.

-   Spok, gaidi, Džons pavēlēja, un dižvilks rātni apsēdās.

-  Garšķēp, pieskati zvēru, Grabsvārcis noteica un, pavēris telti, lika Džonam un Igritei iet iekšā.

Teltī valdīja karstums un dūmi. Visos četros stūros bija grozi ar degošu kūdru, kas izstaroja blāvu, sarkanīgu gaismu. Arī zemē bija noklātas kažokādas. Gaidot, kad pārbēdzējam, kurš sevi sauca par Aizmūra karali, labpatiksies viņu uzrunāt, Džons jutās ārkārtīgi vientuļš. Kad acis pierada pie dūmiem un sarkanīgās gaismas, viņš ieraudzīja sešus cilvēkus, un neviens no tiem nepievērsa viņam ne mazāko uzmanību. Jauns tumšmatains vīrietis un skaista, gaišmataina sieviete no raga dzēra vīnu. Grūtniece uz ogļu pannas cepa vistas, bet uz spilvena, kājas sakrustojis, sēdēja sirms vīrs noplukušā sarkanmelnā apmetnī, spēlēja lautu un dziedāja:

Dornieša sieva bij' skaista kā saule, Tās skūpsti bij' saldi kā pavasar's. Bet dornieša zobens bij' tēraudā kalts, Un tā skūpsts bija šausminošs.

Džons zināja šo dziesmu, un bija dīvaini to dzirdēt te, aiz Mūra, kažokādas teltī, desmit tūkstoš līgu no sarkanajiem kalniem un Dornes siltajiem vējiem.

Grabsvārcis noņēma savu nodzeltējušo bruņucepuri un pagaidīja, līdz dziesma beidzas. Kaulu un ādas bruņās bija ietērpies neliela auguma vīrietis, bet zem milža galvaskausa, kas kalpoja bruņucepures vietā, slēpās itin parasta seja ar pumpainu zodu, šaurām ūsām un dzeltenbāliem vaigiem. Acis bija izvietotas tuvu, pāri pierei stiepās kopā saaugušas uzacis, tumšie mati uz smailās galvas jau sākuši izkrist.

-   Dornieša sieva peldējās vannā

Un dziedāja balsī vissaldākajā,

Bet dornieša zobenam dziesma bij' cita -

Kā čūska tik asi un salti tā dzeļ.

Blakus ogļu pannai sēdēja maza auguma, bet neticami plecīgs vīrs un ēda uz iesma uzdurtu ceptas vistas gabalu. Karstie tauki pār zodu tecēja sniegbaltajā bārdā, un viņa sejā bija redzams svētlaimīgs smaids. Uz spēcīgajām rokām greznojās platas, rūnām izrakstītas zelta aproces, bet mugurā viņam bija smags, melns bruņukrekls, kas noteikti bija iegūts, nogalinot kādu Naktssardzes izlūku. Dažas pēdas tālāk pār karti līkņāja garāks un slaidāks vīrs ādas kreklā ar bronzas zvīņām. Uz muguras ādas makstī karājās divroku zobens. Cilvēks bija stalts kā šķēps, muskuļots, gludi skūts, plikpaurains, ar spēcīgu, taisnu degunu un dziļi iekritušām, pelēkām acīm. Viņš šķistu tīri izskatīgs, ja viņam būtu ausis, taču tās bija kritušas par laupījumu salam vai ienaidnieka nazim to Džons nevarēja noteikt. Bez ausīm vīrieša galva likās šaura un smaila.

Gan bārdainis, gan plikpauris bija karotāji, tas kļuva skaidrs no pirmā acu uzmetiena, un bija daudz bīstamāki par Grabsvārci. Džons sāka minēt, kurš no viņiem ir Menss Raiders.

-   Tumsības ieskauts viņš gulēja zemē,

Ar paša asiņu garšu uz mēles,

Un brāļi tam blakus lūgšanu skaitīja,

Bet viņš tikai smaidīja, smējās un dziedāja:

"Brāļi, ak, brāļi, mans mūžs nu ir galā,

Jo dornietis laupīja dzīvību man.

Tas ir vien nieks, jo jāmirst ir visiem,

Bet es toties izdrāzu dornieša sievu!

Kad "Dornieša sievas" pēdējā rindiņa bija izskanējusi, plikgalvainais vīrs atrāva skatienu no kartes un pikti palūkojās uz Grabsvārci un Igriti, starp kuriem stāvēja Džons.

-    Kas tas tāds? viņš noprasīja. Vārna?

-     Tas ir tas melnais mērglis, kurš uzšķērda Orelu, Grabsvārcis skaidroja, un arī nolāpīts vilkacis.

-   Jums vajadzēja apkaut visus.

-    Šis pārbēga pie mums, piemetināja Igrite. Viņš pats ar savām rokām nokāva Korīnu Pusroci.

-     Šis te puišelis? bezausainais karotājs, to dzirdot, kļuva nikns. Pusrocis bija mans. Vai tev ir ari vārds, vārna?

-   Džons Sniegs, gaišība. Jauneklis nezināja, vai viņam jānometas uz ceļgala Raidera priekšā.

-    Gaišība? bezausis saskatījās ar plecīgo bārdaini. Paskat, tik viņš uzskata mani par karali.

Bārdainis sāka smieties tik gardi, ka vistas kumosi šķīda uz visām pusēm. Pasmējies viņš ar biezās plaukstas virspusi noslaucīja taukaino muti.

-    Tu, zeņķi, laikam esi akls kur tu esi redzējis karali bez ausīm? Tad taču kronis viņam nomuktu uz kakla līdz pat pleciem! Karr! Viņš pasmaidīja un noslaucīja pirkstus biksēs. Aizver knābi, vārna, un pagriezies varbūt ieraudzīsi to, kuru tu meklē.

Džons pagriezās.

-    Es esmu Menss Raiders, dziesminieks piecēlās kājās un nolika lautu. Un tu esi Neda Stārka bastards, Sniegs no Ziemmalas.

Džons satriekts uz bridi zaudēja valodu, bet tad atguvās:

-    Kā… kā jūs varējāt zināt…

-   Vēlāk pastāstīšu, Menss Raiders atbildēja. Kā tev patika dziesma, puis?

-   Tīri labi. Biju to jau dzirdējis.

-    Tas ir vien nieks, jo jāmirst visiem, Aizmūra karalis jautri trallināja, bet es toties izdrāzu dornieša sievu. Teic, vai Kaulu Pavēlnieks saka taisnību? Vai tiešām tu nogalināji manu veco draugu Pusroci?

-   Tiešām.

"Lai gan tas vairāk bija viņa paša nopelns."

-    Ēnu tornī vairs nekad nebūs tādu karotāju, karalis skumji novilka. Korīns bija mans ienaidnieks, taču reiz arī mans brālis. Tāpēc…

man tev ir jāpateicas par to, ka viņu nogalināji, Sniegs? Vai ari tevi jānolād? viņš apveltīja Džonu ar izsmējīgu smaidu.

Aizmūra karalis nepavisam neatgādināja ne karali, ne mežoni. Viņš bija vidēja auguma, slaids, asiem sejas vaibstiem, vērīgām, brūnām acīm un gariem, brūniem matiem, kas nu jau bija gandrīz nosirmojuši. Viņam nebija ne kroņa, ne zelta gredzenu, ne dārgakmeņu, pat ne sīkas sudraba rotas nekā. Viņš bija ģērbies vilnas un ādas drānās un noplukušā melnā vilnas apmetnī, kura garie plīsumi bija aizlāpīti ar izbalējušu sarkanu zīdu.

-    Jums droši vien man jāpateicas, ka nogalināju jūsu ienaidnieku, I )žons beidzot atrada atbildi, un jānolād mani par to, ka nogalināju jūsu draugu.

-    Karr! norēcās bārdainis. Laba atbilde!

-    Piekrītu. Menss Raiders aicināja Džonu tuvāk. Ja grasies kļūt par vienu no mums, tad tev jāiepazīstas ar pārējiem. Vīrs, kuru tu noturēji par mani, ir Stīrs, Tennas magnārs. "Magnārs" vecajā mēlē nozīmē "valdnieks". Bezausis salti palūkojās uz Džonu, un Menss pagriezās uz bārdaiņa pusi. Nepiesātināmais vistu ēdājs ir mans uzticamais Tormunds. Sieviete…

-    Pagaidi, Tormunds piecēlās kājās. Ja nosauci Stīra titulu, tad nosauc arī manējo.

-    Kā vēlies, Menss Raiders iesmējās. Sniegs, tavā priekšā stāv Tormunds Milžkāvis, Dižrunis, Ragpūtis un Vējlauzis. Viņš ir arī Tormunds Pērkondūre, Lāčuvīrs, Sārtās pils vīna ķēniņš, Dievu uzrunātājs un Karaspēka tēvs.

-   Tas jau izklausās pēc manis, Tormunds piekrita. Priecājos iepazīties, Sniegs. Man vilkači patīk, ko es gan nevarētu teikt par Stārkiem.

-    Sieviete pie ogļu pannas ir Daila, Menss Raiders turpināja, un grūtniece bikli pasmaidīja. Izturies pret viņu kā pret karalieni, jo viņa nēsā manu bērnu. Viņš pagriezās pret abiem pārējiem. Tā skaistule ir Dailas māsa Vaļa, un jaunais Žarls ir viņas kārtējais klēpja sunītis.

-    Es neesmu nekāds klēpja sunītis, Žarls drūmi un sirdīgi ierunājās.

-   Toties Vaļai ir klēpis, Tormunds iespurdzās. Gan jau būsi pamanījis, puis.

-   Te nu mēs visi esam, Sniegs, Menss Raiders teica, Aizjūras karalis ar galmu visā tā godībā. Un tagad pastāsti par sevi. No kurienes nākdams?

-   Esmu no Ziemmalas, Džons atbildēja, bet nāku no Melnās pils.

-    Un kas tevi atvedis pie Pienupes, tik tālu no mājas pavarda? Atbildi negaidijis, viņš pievērsās Grabsvārcim: Cik viņu bija?

-    Pieci. Trīs ir beigti, un zeņķis ir te. Piektais aizbēga kalnos, kur mēs ar zirgiem viņam klāt netikām.

Raiders palūkojās Džonam acīs.

-    Vai tiešām jūs bijāt tikai pieci? Varbūt te apkārt siro vēl citi tavi brāļi?

-     Mēs bijām četri un Pusrocis. Korīns bija divdesmit parastu vīru vērts.

-   Tā mēdz teikt, Aizmūra karalis pasmaidīja. Bet… kā tas gadījās, ka puika no Melnās pils bija kopā ar izlūkiem no Ēnu torņa?

-   Komandieris nosūtīja mani pie Pusroča apmācībā, Džons jau bija izdomājis melus, un viņš paņēma mani līdzi reidā.

-    Jūs to saucat par reidu…? magnārs Stīrs saviebās. Kāpēc vārnām jānāk reidā uz Kaucošo pāreju?

-    Ciemi bija pamesti, Džons atklāti atbildēja. Likās, visi brīvļaudis ir izgaisuši.

-   Skaidrs, ka izgaisuši, Menss Raiders atsaucās. Un ne tikai brīvļaudis. Kas jums pateica, kur mēs esam?

-     Tas bija Krāsters, Tormunds nosprauslājās, vai arī es esmu sarkstoša skuķe. Kad es tev saku, Mens, to neradījumu vajag saīsināt par galvas tiesu.

-    Tormund, karalis uzmeta neapmierinātu skatienu par sevi vecākajam vīram, kad tu sāksi domāt, pirms kaut ko saki? Es zinu, ka tas bija Krāsters, bet es to jautāju Džonam, lai redzētu, vai viņš saka taisnību.

-   Karr, Tormunds nospļāvās. Atkal esmu vainīgs. Viņš uzsmaidīja Džonam. Redzi, puis, tāpēc karalis ir viņš, nevis es. Es varu viņu pārdzert, uzveikt cīņā un pārdziedat, turklāt mans daikts ir trīsreiz garāks par viņējo, bet Mensam ir sajēga. Tu jau zini, ka viņš ir uzaudzis ar vārnām, bet vārna ir viltīgs putns.

-   Es gribu aprunāties ar puiku divatā, Kaulu Pavēlniek, Menss Raiders uzrunāja Grabsvārci. Ejiet visi ārā.

-    Es arī? Tormunds bija izbrīnīts.

-   Tu it īpaši, Menss atteica.

-     Es neēdīšu namā, kur mani necieš, Tormunds piecēlās kājās. Mēs ar vistām ejam prom. Viņš paķēra no ogļu pannas vēl vienu vislu un iebāza apmetņa oderē iešūtā kabatā. Karr, viņš noteica un, pirkstus laizīdams, izgāja no telts.

Izgāja arī visi pārējie, atskaitot Dailu.

-    Piesēdi, ja vēlies, Raiders sacīja, kad visi bija prom. Vai gribi cst? Gan jau Tormunds mums būs atstājis vismaz divas vistas.

-   Labprāt kaut ko iekostu, gaišība. Paldies.

-   Gaišība? karalis pasmaidīja. Tādu uzrunu no brīvļaudīm bieži nedzirdēsi. Vairumam es esmu Menss, vienam otram "tas" Menss. Vai iedzersi ragu vīna?

-   Ar prieku, Džons atbildēja.

Karalis pats ielēja vīnu, bet Daila pārgrieza labi apčurkstinātu vistu un pasniedza katram pusi. Džons novilka cimdus un ēda ar pirkstiem, noskrubinādams no kauliem ikvienu gaļas strēmelīti.

-    Tormundam taisnība, Menss Raiders teica, lauzdams maizes ņuku. Melnā vārna ir viltīgs putns… bet es biju vārna jau tad, kad tu vēl nebiji lielāks kā tas bērnelis Dailas vēderā, tāpēc nemēģini mani pārspēt viltībā.

-   Kā pavēlēsiet, gaiš… Mens.

-   Gaišmenss! karalis iesmējās. Kāpēc gan ne? Es tev apsolīju izstāstīt, kā tevi pazīstu. Vai varbūt pats jau esi to sapratis?

Džons papurināja galvu.

-   Vai Grabsvārcis pateica priekšā?

-   Atsūtīja vēstuli? Mums nav apmācītu kraukļu. Nē, es tevi pazinu no sejas, jo biju tevi agrāk redzējis divas reizes.

Sakumā Džonam tās likās pilnīgas muļķības, bet, padomājot ciešāk, viņam sāka ataust gaisma.

-   Kad jūs vēl bijāt Naktssardzes brālis…

-   Ļoti labi! Jā, tā bija pirmā reize. Tu vēl biji puišelis, un es biju tērpies melnā. Toreiz es biju viens no brāļiem, kas pavadīja veco komandieri Korgīlu uz Ziemmalu, lai tiktos ar tavu tēvu. Es staigāju pa mūri ap pagalmu un pamanīju jūs ar Robu. Iepriekšējā naktī bija sasnidzis sniegs, un jūs, virs vārtiem savēluši veselu kupenu, gaidījāt kādu garāmgājēju.

-    Es atceros, Džons sāka smieties. "Jauns melnais brālis uz mūra, jā…" Jūs solījāt, ka nevienam neteiksiet.

-   Un es savu solījumu turēju. Katrā ziņā vismaz to.

-    To kupenu mēs uzgāzām uz galvas Resnajam Tomam viņš bija visgausākais no tēva sargiem. Toms pēc tam bija trenkājis puikas pa pagalmu tik ilgi, līdz visi bija aizelsušies un sārti kā rudens āboli. Bet jūs teicāt, ka esat mani redzējis divas reizes. Kad bija otrā reize?

-   Tad, kad karalis Roberts ieradās Ziemmalā, lai ieceltu tavu tēvu par savu labo roku, bezrūpīgi izmeta Aizmūra karalis.

-   Nevar būt, Džons neticīgi iepleta acis.

-   Var gan būt. Tavs tēvs, uzzinājis, ka pie viņa dodas karalis, aizsūtīja vēsti brālim Bendženam uz Mūri, lai uzaicinātu viņu uz dzīrēm. Starp melnajiem brāļiem un brīvļaudīm ir ciešāka saikne, nekā tu spēj iedomāties, tāpēc drīz vien ziņa nāca arī manās ausīs. Tādai iespējai bija grūti turēties pretī. Tavs tēvocis nezināja, kā es izskatos, tāpēc man baidīties nevajadzēja. Un nešķita arī, ka tavs tēvs varētu atcerēties jauno vārnu, ko pirms daudziem gadiem bija redzējis tikai īsu brīdi. Man gribējās redzēt Robertu savām acīm un pie viena uzmest skatienu tavam tēvocim Bendženam. Viņš tolaik jau bija pirmais izlūks un visu manu ļaužu bieds. Tā nu es apsegloju visātrāko zirgu un devos ceļā.

-   Bet Mūris… Džons iebilda.

-   Mūris var apturēt armiju, nevis vienu cilvēku. Es paņēmu lautu un muki ar sudrabu, netālu no Garā Kapkalna pārrāpos pāri ledum, no ļaunās Veltes dažas līgas gāju kājām uz dienvidiem, bet tad nopirku zirgu. Kopumā ņemot, es pārvietojos ātrāk nekā Roberts, kuram līdzi vilkās tā lielā, smagā karalienes kulba. Vienas dienas jājiena attālumā uz dienvidiem no Ziemmalas es iejuku karaļa svītā brīvjātnieki un klejojošie bruņinieki bieži piebiedrojas valdnieku karavānām cerībā iestāties karaļa dienestā, un mana lauta bez grūtībām pavēra ceļu arī man. Menss iesmējās. Es zinu visas neķītrās dziesmas, kādas jebkad sacerētas uz dienvidiem un ziemeļiem no Mūra, un ar to pietiek. Tovakar, kad tavs tēvs rīkoja dzīres par godu Robertam, es kopā ar dažiem brīvjātniekiem sēdēju zāles galā un klausījos, kā Orlands no Senpilsētas spēlē arfu un dzied par beigtiem karaļiem jūras dibenā. Es mielojos ar tava tēva gaļu un vīnu, nopētīju Karaļkāvi un Velnēnu… pamanīju valdnieka Edarda bērnus un vilcēnus, kas tekalēja šiem nopakaļ.

-    Bails Dziesminieks, Džons noteica, atcerēdamies teiksmu, ko pie Saltilkņiem Igrite tika stāstījusi tajā naktī, kad viņš meiteni gandrīz nogalināja.

-    Nebūtu jau slikti. Nenoliegšu, ka Baila varoņdarbs mani iedvesmoja… bet, cik spēju atcerēties, nevienu tavu māsu neesmu nolaupījis. Bails sacerēja dziesmas un tās arī izdzīvoja. Es tikai dziedu dziesmas, ko sacerējuši par mani labāki cilvēki. Vai gribi vēl vīnu?

-   Nē, Džons atbildēja. Ja jūs kāds būtu pazinis… un jūs sagūstītu…

-    Tad tavs tēvs man būtu nocirtis galvu, karalis paraustīja plecus. Tomēr es ēdu zem viņa jumta, tāpēc mani sargāja tiesības, kādas bauda viesis. Šie viesmīlības likumi ir spēkā jau no pirmļaužu laikiem un ir svēti kā sejaskoki. Viņš norādīja uz galdu ar maizes gabaliem un vistu kauliem. Te tu esi mans viesis, tāpēc es tev nedarīšu pāri… vismaz šonakt. Tāpēc saki man taisnību, Sniegs, tu esi gļēvulis, kas apmetis kažoku otrādi no bailēm, vai tevi uz manu telti atvedis kāds cits iemesls?

Neraugoties uz viesmīlības likumiem, Džons Sniegs saprata, ka staigā pa plānu ledu. Viens neveikls solis un viņš iegāzīsies tik aukstā ūdeni, ka sirds apstāsies. "Apdomā katru vārdu," viņš sev teica. Jauneklis iedzēra krietnu malku vīna, lai iegūtu laiku atbildei, un, nolicis ragu uz galda, sacīja:

-   Vispirms pastāstiet, kāpēc jūs apmētāt kažoku, un tad es pastāstīšu, kāpēc to darīju es.

Menss Raiders pasmaidīja, kā jau Džons bija cerējis. Karalim pavisam noteikti patika klausīties pašam savā balsī.

-   Gan jau esi dzirdējis daudz stāstu par manu dezertēšanu.

-   Vieni saka, ka jūs to darījāt kroņa dēļ, citi ka sievietes. Vēl kāds apgalvo, ka jums dzīslās ritot mežoņu asinis.

-   Mežoņu asinis ir pirmļaužu asinis tās pašas, kas rit Stārku dzīslās. Un vai tu redzi kroni?

-   Es redzu sievieti. Džons palūkojās uz Dailu.

-   Mana sieviete ne pie kā nav vainojama. Viņš satvēra Dailu aiz rokas un pievilka tuvāk. Es viņu sastapu tikai pēc atgriešanās no tava tēva pils. Pusrocis bija grebts no veca ozola, bet es esmu no miesas un asinīm, turklāt man ļoti patīk sieviešu skaistums… un šajā ziņā es neatšķiras no trim ceturtdaļām Naktssardzes brāļu. Starp viņiem ir daudz tādu, kam sieviešu bijis desmit reižu vairāk nekā nabaga karalim. Mini vēlreiz, Džon.

Puisis brīdi apdomājās.

-   Pusrocis teica, ka jums ļoti patīkot mežoņu mūzika.

-   Jā, patīk. Šis jau ir tuvāks šāviens, bet ne tieši mērķī. Menss Raiders piecēlās, atdarīja saspraudi, kas saturēja kopā apmetni, un noklāja to uz sola. Lūk, iemesls.

-   Apmetnis?

-   Zvērināta Naktssardzes brāļa melnais vilnas apmetnis, Aizmūra karalis paskaidroja. Kādu dienu, ejot reidā, mēs nogāzām skaistu, lielu alni. Kad mēs to dīrājām, asiņu smaka izvilināja no migas ēnu kaķi. Es to patriecu, bet tas paguva saplēst apmetni te, te un te. Viņš iespurdzās. Tas man saplosīja arī roku un muguru, tā, ka es asiņoju trakāk nekā alnis, ko dīrājām. Brāļi baidījās, ka nepagūs nogādāt mani atpakaļ Ēnu torni pie mestra Mūlina, tāpēc nesa uz mežoņu ciemu, kur dzīvoja kāda veca vārdotāja. Izrādījās, ka šī jau ir mirusi, taču mani uzņēmās aprūpēt vārdotājas meita. Viņa iztīrīja manas brūces, salāpīja mani un baroja ar putrām un virumiem, līdz es atkal varēju sēsties zirgā. Viņa sadiedza arī manu apmetni ar sarkanu zīdu no Ašaī, ko viņas vecmāmiņa bija uzgājusi Stingajā Krastā izskalota kuģa vrakā. Zīds bija lielākais dārgums viņas mājā, un viņa to uzdāvāja man. Menss atkal uzmeta apmetni plecos. Ēnu tornī es no krājumiem dabūju jaunu vilnas apmetni, viscaur melnu, ar melnu apdari, lai tas piestāvētu manām melnajām biksēm, zābakiem, kamzolim un bruņām. Jaunajam apmetnim nebija ne ielāpu, plīsumu… un, protams, arī no sarkana zīda tam nebija ne smakas. Sīrs Denīss Malisters man bargi atgādināja, ka Naktssardzes brāļi tērpjoties melnā, ja es gadījumā to būtu aizmirsis. Savu veco apmetni es varot mest ugunī. Nākamajā rītā es devos prom… turp, kur skūpsti nav noziegums un cilvēks var valkāt tādu apmetni, kādu vēlas. Viņš sasprauda apmetni un apsēdās. Tagad tava kārta, Džon.

Džons ieņēma vēl vienu malku vīna. "Ir tikai viens stāsts, kam viņš var noticēt."

-   Jūs teicāt, ka esot bijis Ziemmalā, kad mans tēvs rīkoja dzīres par godu Robertam.

-   Jā, es tā teicu, jo tur biju.

-   Tad jau redzējāt mūs visus princi Džofreju un princi Tommenu, princesi Mīrselu, manus brāļus Robu, Brenu un Rikonu, manas māsas Āriju un Sansu… Jūs redzējāt, kā viņi ienāk pa galveno eju un apsēžas pie galda turpat blakus paaugstinājumam, kur sēdēja karalis un karaliene.

-   Es atceros.

-   Bet vai jūs redzējāt, kur sēdēju es, Mens? Džons paliecās uz priekšu. Vai ievērojāt, kur viņi bija nosēdinājuši bastardu?

Menss Raiders ilgi vēroja Džona seju.

-    Rādās, ka vajadzēs tev sameklēt jaunu apmetni, karalis, sniegdams roku, sacīja.

8.NODAĻA DINERISA

Pāri mierīgajam, zilajam ūdens plašumam skanēja lēna, vienmērīga bungu rīboņa un galeru airu klusā švīkstoņa. Galeru vilkts, resnās tauvas nostiepis, nopakaļ čīkstēdams slīdēja liels barkass. Balēriona buras žēli un bezspēcīgi karājās mastos, bet Dinerīsa Tārgārjena, stāvot kuģa priekšgalā un vērojot, kā skaidrajās debesīs cits citu jautri trenkā viņas pūķi, bija tik laimīga, kā vēl nekad.

Dotraki jūru sauca par indīgo ūdeni, jo neuzticējās šķidrumam, ko nevarēja dzert viņu zirgi. Kad visi trīs kuģi Kārtā pacēla enkurus, varēja padomāt, ka tie burās uz pekli, nevis Pentosu. Viņas jaunie, bezbailīgie miesassargi ar lielām, baltām acīm raudzījās uz krastu, kas pamazām attālinājās, un centās nepieļaut, ka pārējie divi kādā no viņiem saskata bailes, toties viņas kalpones Irri un Džiki, izmisīgi pieķērušās pie reliņiem, vēma pāri bortam pie katra mazākā vilnīša. Pārējie viņas mazā halasāra pārstāvji labprātāk uzturējās tilpnēs kopā ar satrauktajiem zirgiem nekā uz klāja, kur kuģus ieskāva pasaule bez zemes. Kad nejauši sacēlusies brāzma sešas dienas nēsāja kuģus pa jūru, Denija pa atvērtajām lūkām dzirdēja, kā zirgi spārdās un zviedz, bet jātnieki trīsošās balsīs skaitīja lūgšanas ik reizi, kad Balērions saslējās vai nozvārojās.

Deniju gan vēji nebiedēja. Viņa tika saukta par Dinerīsu Vētrā Dzimušo, jo viņa bija nākusi pasaulē tālajā Pūķakmenī, kad apkārt plosījās negantākā vētra Rietmalas vēsturē tā bija tik stipra, ka gargulas krita no pils mūriem un viņas tēva flote sašķīda skaidās.

Šaurajā jūrā bieži plosījās vētras, un Denija bērnībā to bija šķērsojusi vai pussimt reižu, bēgot no vienas brīvpilsētas uz citu, allaž izrādoties

pussoli priekšā Uzurpatora algotajiem slepkavām. Viņa mīlēja jūru. Viņai patika asā, sāļā jūras gaisa smarža un nebeidzamie apvāršņi, ko ierobežoja vienīgi zilās debess mala. Jūra ļāva viņai justies mazai un arī brīvai. Viņai patika delfīni, kas brīžiem peldēja blakus Balērionam, šķeļot viļņus kā sudrabaini šķēpi, un lidojošās zivis, kas šad un tad lēca ārā no ūdens. Viņai patika pat jūrnieki, kas dziedāja dziesmas un stāstīja dažādus stāstus. Reiz pa ceļam uz Brāvosu, vērojot, kā jūrnieki pirms vētras nolaiž lielu zaļu buru, viņa iedomājās, ka nebūtu slikti kļūt par jūrnieci, bet, kad iecerē padalījās ar brāli, Viserīss tā parāva viņu aiz matiem, ka meitene sāka raudāt. "Tevī rit pūķu, nevis smirdīgas zivs asinis," viņš auroja.

"Viņš bija gatavais muļķis gan tajā, gan citās reizēs," Denija prātoja. "Ja viņš būtu bijis gudrs, tad tagad kuģotu uz rietumiem, lai ieņemtu troni, kas viņam pienācās pēc tiesas un taisnības." Denija bija spiesta atzīt, ka Viserīss bija dumjš un ļauns, un tomēr viņai reizēm brāļa pietrūka ne jau tā ļaunā un vājā cilvēciņa, kāds viņš bija kļuvis pirms nāves, bet brāļa, kurš reizēm ierausās pie viņas gultā, zēna, kurš stāstīja teiksmas par septiņām valstībām un sapņoja par to, kā viņu dzīve mainīsies, kad viņš būs atguvis troni.

Viņai blakus nostājās kapteinis.

-   Žēl, ka Balērions nespēj lidot kā tā vārdabrālis, gaišība, viņš sacīja prastā valīriešu izloksnē ar spēcīgu Pentosas akcentu. Tad mums nevajadzētu ne airēt, ne vilkties tauvā, ne lūgties, lai dievi sūta vēju.

-   Taisnība, kapteini, Denija smaidot atbildēja, priecādamās, ka ieguvusi kapteiņa uzticību.

Kapteinis Groleo, līdzīgi kā viņa saimnieks Ilīrio Mopatis, bija vecs pentosietis, un viņš bija pārbijies kā jauna skuķe, kad uzzināja, ka vajadzēs uz klāja vest trīs pūķus. Pie kuģa bortiem vēl arvien karājās pussimts spaiņu ar jūras ūdeni gadījumam, ja izceltos ugunsgrēks. Sākumā Groleo pieprasīja, lai pūķi ceļotu krātiņos, un Denija piekrita, lai remdētu viņa bailes, taču pūķu oma bija tik nožēlojama, ka viņa pārdomāja un pieprasīja, lai tie tiktu izlaisti savā vaļā.

Tagad par to priecājās pat kapteinis Groleo. Viens neliels ugunsgrēks gan izcēlās, taču to ātri nodzēsa, un pēc tam uz Balēriona siroja daudz mazāk žurku nekā laikā, kad kuģa nosaukums vēl bija Saduleons. Pat kuģa komandas locekļi, kas sākumā bija vienlīdz nobijušies un ziņkārīgi, tagad kaismīgi lepojās ar "saviem" pūķiem. Ikvienam vīram no kapteiņa līdz pavārzēnam patika vērot pūķus lidināmies… lai gan droši vien ne tik ļoti, kā tas patika Denijai.

"Tie ir mani bērni," Denija sev teica, "un, ja meiga runāja taisnību, tad tie ir vienīgie bērni, kādi man jebkad būs."

Viseriona zvīņas bija svaigi kulta krējuma krāsā, bet ragi, spārnu kauli un mugurkaula daļa saulē mirdzēja tumšā zelta tonī kā īsts metāls. Rigels bija zaļš kā vasara un mirdzēja bronzā kā rudens. Plašos lokos viņi riņķoja virs kuģiem arvien, augstāk un augstāk, cenšoties pārspēt otru.

Denija bija sapratusi, ka pūķiem patīk uzbrukt no augšas. Ja viens no pūķiem pacēlās augstāk par otru, tas sakļāva spārnus un ar brēcienu metās virsū otram, un abi tad, savijušies zvīņainā lodē, klabinot zobus un mētājot astes, krita lejup. Sākumā Denija izbijās, ka viņi viens otru nogalēs, taču tā bija tikai spēle. Iekrituši jūrā, viņi atlaida viens otru un tūdaļ atkal pacēlās debesīs, šņākdami un brēkdami, un no viņu spārniem kūpēdams iztvaikoja jūras ūdens. Drogons arī lidinājās apkārt, tikai nekur nebija redzams. Medījot tas bija vai nu aiztraucies vairākas jūdzes uz priekšu, vai arī palicis vairākas jūdzes iepakaļ.

Drogons allaž bija izbadējies, toties ātri auga. Vēl gads vai divi, un viņš būs gana liels, lai uz tā varētu jāt. "Tad man vairs nevajadzēs kuģu, lai šķērsotu plašo, sāļo jūru." Bet tas brīdis vēl nebija pienācis. Rīgels un Viserions bija neliela suņa lielumā, turklāt jebkurš krancis būtu smagāks par viņiem, jo pūķiem bija tikai spārni, kakls un aste, tāpēc viņi bija vieglāki, nekā izskatījās. Pagaidām, lai nokļūtu mājās, Dinerīsai Tārgārjenai vajadzēja paļauties uz koku, vēju un audeklu.

Koks un audekls līdz šim viņai bija kalpojis godam, taču nepastāvīgais vējš tagad izrādījās nodevīgs. Sešas dienas un sešas naktis viņi nekustēja ne no vietas. Bija pienākusi septītā diena, un vienalga nebija ne pūsmiņas. Labi, ka divi no kuģiem, kurus maģistrs Ilīrio bija atsūtījis viņai pakaļ, bija tirdzniecības galeras ar diviem simtiem airu katra un spēcīgiem airētājiem uz klāja. Lielais barkass Balērions bija cita kaluma kuģis: tāda smagnēja tupele ar milzīgām tilpnēm un lielām burām, taču pilnīgi bezpalīdzīga bezvēja laikā. Vagars un Merakss paņēma barkasu tauvās, tomēr ceļš bija bezgala lēns visi trīs kuģi bija ļaužu pilni un piekrauti līdz malām.

-   Neredzu Drogonu, sīrs Džorahs Mormonts nostājās blakus Denijai kuģa priekšgalā. Vai šis atkal būtu aizmaldījies?

-     Tieši mēs esam aizmaldījušies, sīr. Drogonam krīt uz nerviem tāda vilkšanās tāpat kā man. Melnais pūķis izrādījās drosmīgāks par abiem pārējiem un pirmais virs ūdens iemēģināja spārnus, pirmais sāka lidināties no kuģa uz kuģi, pirmais nozuda mākonī… un pirmais laupīja dzīvību. Tiklīdz lidojošā zivs parādījās virs ūdens, pūķis izšāva savu uguns šķēpu, saķēra to un aprija. Diez, cik liels tas izaugs? Denija apjautājās. Vai tu zini?

-   Septiņās valstībās vēl stāsta leģendas par pūķiem, kas bijuši tik lieli, ka spēj izraut no jūras vislielākos astoņkājus.

-   To es gribēt redzēt, Denija iesmējās.

-   Tās ir tikai leģendas, halēse, trimdas bruņinieks piebilda. Tāpat tiek stāstītas pasakas par veciem un gudriem pūķiem, kas dzīvojuši tūkstoš gadus.

-   Jā, un cik ilgi pūķi dzīvo? Viņa noskatījās, kā Viserions planē virs kuģa un lēniem spārnu vēzieniem kustina ļenganās buras.

Džorahs Mormonts paraustīja plecus.

-    Pūķa mūžs ir daudz reižu ilgāks par cilvēka mūžu, vismaz tā vēsta dziesmas… tomēr septiņās valstībās visi zina tikai Tārgārjenu nama pūķus. Tie bija paredzēti karam, un karā tie arī gāja bojā. Nav viegli nogalināt pūķi, tomēr tas ir izdarāms.

Ieroču nesējs Baltbārdis, kurš, ar vienu roku atspiedies pret garo koka kūju, stāvēja pie kuģa priekšgala tēla, pagriezās.

-   Balērions Melnā Šausma, kas gāja bojā Džihirīsa Samierinātāja valdīšanas laikā, bija divsimt gadus vecs. Tas bija tik liels, ka varēja aprīt veselu sumbru. Pūķi nekad nepārstāj augt, gaišība, ja vien tiem ir pārtika un brīvība.

Viņa vārds bija Arstans, bet baltās vaigubārdas dēļ Stiprais Belvass viņu bija iesaucis par Baltbārdi, un tagad viņu tā dēvēja visi. Viņš bija garāks par Džorahu, lai arī ne tik muskuļots, gaiši zilām acīm un garu bārdu, kas bija balta kā sniegs un mīksta kā zīds.

-   Brīvība? Denija pārjautāja. Ko tu ar to gribi teikt?

-   Jūsu senči Karaļa ostā saviem pūķiem uzcēla milzīgu pili, ko iesauca par Pūķubedri. Tā joprojām ir redzama Rinīsas pakalnā, lai arī tagad no tās palikušas tikai drupas. Senos laikos tur dzīvoja karaliskie pūķi. Pils bija neizmērojami liela, pa tās dzelzs vārtiem blakus plecu pie pleca varēja iejāt trīsdesmit bruņinieki, un tomēr neviens pūķis neizauga tik liels kā to senči. Mestri mēdz teikt, ka pie vainas esot bijušas sienas un griesti.

-    Ja mūsu augums būtu atkarīgs no sienām, tad zemnieki būtu sīki knēveļi, bet karaļi lieli kā milži, Džorahs noteica. Esmu redzējis spēkavīrus, kas dzimuši būdās, un pundurus, kas mitinās pilīs.

-   Cilvēki ir cilvēki, Baltbārdis atbildēja. Bet pūķi ir pūķi.

Džorahs neapmierināti nosprauslājās.

-    Cik izsmeļoši. Trimdiniekam vecais vīrs nepatika no pirmā acu uzmetiena, un viņš to nepavisam neslēpa. Ko tu vispār zini par pūķiem?

-   Neko daudz. Taču savā laikā, kad Dzelzs tronī vēl sēdēja karalis Airīss, es dienēju Karaļa ostā un redzēju pūķu galvaskausus, ka bija izlikti pie Troņa zāles sienām.

-    Viserīss man stāstīja par šiem galvaskausiem, Denija ieminējās. Uzurpators tos noņēma un paslēpa, jo nespēja uz tiem skatīties no troņa, ko bija mums atņēmis. Viņa pasauca Baltbārdi tuvāk. Vai esi kādreiz saticis manu tēvu karali? Karalis Airīss II gāja bojā, kad viņa meita vēl nebija dzimusi.

-   Jā, man bija tāds gods, gaišība.

-   Vai tev viņš šķita labs un laipns?

Baltbārdis ļoti centās apslēpt savas izjūtas, taču tās pavisam labi varēja lasīt viņa sejā.

-   Viņa gaišība… bieži bija laipns.

-   Bieži? Denija pasmaidīja. Bet ne vienmēr?

-   Viņš bija ļoti skarbs pret tiem, kurus uzskatīja par ienaidniekiem.

-   Gudrs cilvēks nekad necentīsies karali padarīt par savu ienaidnieku, Denija sacīja. Vai tu pazini arī manu brāli Rīgeru?

-    Mēdz teikt, ka princi Rīgeru neviens tā īsti nav pazinis. Man gan reiz gadījās viņu redzēt turnīrā un bieži dzirdēt viņu spēlējam arfu ar sudraba stīgām.

-   Tāpat kā tūkstošiem citu cilvēku ražas svētkos, Džorahs nošņaukājās. Tūlīt tu apgalvosi, ka esi bijis viņa ieroču nesējs.

-    To es neteicu, sīr. Prinča Rīgera ieroču nesējs bija Mīlss Motons, bet pēc tam Rikards Lonmuts. Kad viņi tika pie piešiem, Rīgers pats viņus iecēla bruņinieku kārtā, un abi vēlāk bija tuvi prinča draugi. Arī jaunais valdnieks Koningtons bija labs prinča paziņa, taču vissenākais draugs bija Artūrs Deins.

-    Rītausmas zobens! Denija sajūsmā iesaucās. Viserīss bieži mēdza stāstīt par viņa brīnumaino balto zobenu. Viņš teica, ka sīrs Artūrs vienīgais visā karaļvalstī esot varējis līdzināties mūsu brālim.

-   Nespēju apšaubīt prinča Viserīsa vārdus, Baltbārdis nolieca galvu.

-   Karaļa Viserīsa, Denija izlaboja. Viņš bija karalis, lai arī netika kronēts. Viserīss, trešais sava vārda nesējs. Bet ko tu ar to gribēji teikt apšaubīt? Tādu atbildi viņa nebija gaidījusi. Sīrs Džorahs reiz nosauca Rīgeru par pēdējo pūķi. Tad jau viņš droši vien bija nepārspēts karotājs?

-   Gaišība, Baltbārdis bilda, Pūķakmens princis bija dižens karotājs, taču…

-   Runā vien, Denija mudināja, ar mani vari runāt atklāti.

-     Kā pavēlēsiet. Vecais vīrs atspiedās pret savu kūju un sarauca pieri grumbās. Nepārspēts karotājs… tie ir skaisti vārdi, gaišība, bet ar vārdiem kaujā uzvarēt nevar.

-   Kaujā var uzvarēt ar zobenu, Džorahs izmeta. Un princis Rīgers ar to prata rīkoties.

-   Prata gan, sīr, bet… esmu redzējis simtiem turnīru un vairāk karu, nekā man gribētos. Lai cik spēcīgs, ātrs vai prasmīgs ir bruņinieks, vienmēr būs kāds, kas spējīgs stāties tam pretī. Vīrs var uzvarēt vienā turnīrā un ātri vien nokrist no zirga nākamajā. Pie vainas var būt mitra zāle vai tas, ko viņš iepriekšējā dienā ēdis vakariņās. Uzvaru var atnest viena vēja pūsma. Viņš paskatījās uz Džorahu. Vai arī ap roku apsiets dāmas dots lakatiņš.

Mormonta seja satumsa.

-   Domā, ko runā, vecais.

Denija zināja, ka Arstans redzējis sīru Džorahu turnīrā Lanisportā toreiz Mormonts uzvarēja ar dāmas lakatiņu ap roku. Viņš ieguva arī pašu dāmu, Līnesi no Haitaueru nama. Tā bija viņa trešā sieva, dižciltīga un skaista… taču viņa izpostīja Džoraha dzīvi un pameta viņu, tāpēc trimdiniekam bija rūgti to pieminēt.

-    Esi pieklājīgs, bruņiniek, Denija uzlika plaukstu Džoraham uz rokas. Esmu pārliecināta, ka Arstans negribēja tevi apvainot.

-   Kā teiksiet, halēse, Džorahs nebija sajūsmā par šādu sarunu.

-   Es maz ko zinu par Rīgeru, Denija atkal pievērsās vecajam ieroču nesējam, vienīgi to, ko man stāstīja Viserīss, bet viņš bija tikai mazs puika, kad mūsu brālis krita. Kāds Rīgers īsti bija?

Vecais bridi apdomājās.

-     Galvenokārt apdāvināts. Arī mērķtiecīgs, nosvērts, atklāts, ar pienākuma apziņu. Ir kāda teiksma par viņu… bet gan jau sīrs Džorahs to it labi zina.

-   Es to gribētu dzirdēt no tevis.

-   Kā vēlaties, Baltbārdis atsaucās. Zēna gados Pūķakmens princis ļoti mīlēja lasīt grāmatas. Viņš iemācījās lasīt ļoti agri, un ļaudis melsa, ka karaliene Rīla, bērnu nēsājot, droši vien apēdusi dažas grāmatas un iedegtu sveci. Rīgers neizrādīja nekādu interesi par rotaļām ar citiem bērniem. Mestri slavēja viņa prātu, bet tēva bruņinieki jokoja, ka esot atdzimis Bailors Svētītais. Tad kādu dienu princis Rīgers rakstu tīstokļos uzgāja ko tādu, kā dēļ pilnībā mainījās. Neviens nezina, ko tieši. Zināms tikai tas, ka kādu dienu puika izgājis pagalmā, kur bruņinieki vingrinājušies zobenu cīņās, piegājis pie ieroču meistara sīra Vilema Derija un paziņojis: "Man vajag zobenu un bruņas. Rādās, ka man jākļūst par karavīru."

-   Un viņš par tādu kļuva! Denija iegavilējās.

-    Kļuva gan, Baltbārdis apstiprināja. Bet lūdzu mani atvainot, gaišība. Runājām par karotājiem, un tikmēr ir piecēlies Stiprais Belvass

iešu viņu apraudzīt.

Denija pagriezās. Kuģa viducī, neraugoties uz auguma izmēriem, pa lūku veikli līda ārā einuhs. Belvass bija neliela auguma, taču drukns krietni piecpadsmit stouni tauku un muskuļu, bet lielo, brūno vēderu krustu šķērsu bija izraibinājušas baltas, pabalējušas rētas. Viņam bija platas bikses, dzeltens zīda apsējs ap vidu un nejēdzīgi maza ādas vestīte ar dzelzs kniedēm.

-   Stiprais Belvass ir badā! viņš nobļāvās, neuzrunādams kādu konkrēti. Dodiet ēst Stiprajam Belvasam! Palūkojies apkārt, viņš kuģa priekšgalā ieraudzīja Arstanu. Baltbārdi! Stiep ēdienu Stiprajam Belvasam!

-   Tu vari iet, Denija atlaida ieroču nesēju, kurš paklanījās un tūdaļ aizsteidzās apkalpot savu kungu.

Džoraha atklātā, vaļsirdīgā seja savilkās grumbās. Mormonts bija liela auguma, spēcīgu zodu un platiem pleciem. Nevarēja teikt, ka viņš būtu izskatīgs vīrietis, taču bija Denijas uzticamākais draugs.

-   Es ieteiktu ņemt vērā, ka šā veča vārdi var būt krietni pārspīlēti, Džorahs sacīja, kad Baltbārdis viņu vairs nevarēja izdzirdēt.

-    Karalienei jāuzklausa visi, Denija atgādināja. Gan dižciltīgie, gan vienkāršie, stiprie un vājie, cēlsirdīgie un savtīgie. Vienā balsī var skanēt meli, bet no daudzām vienmēr var izlobīt patiesību.

To viņa bija izlasījusi kādā grāmatā.

-    Tādā gadījumā uzklausiet arī mani, gaišība, trimdinieks teica. Arstans Baltbārdis tēlo. Viņš ir pārāk vecs, lai būtu ieroču nesējs, un pārāk gudri runā, lai būtu tā neaptēstā einuha kalpotājs.

"Tas patiešām ir visai savādi," Denija bija spiesta atzīt. Stiprais Belvass bija izbijis vergs, apmācīts Mīrīnas cīņu bedrēs. Maģistrs Ilīrio bija atsūtījis viņu apsargāt Deniju, kā apgalvoja pats Belvass, un viņai patiešām apsardze bija nepieciešama Uzurpators, kas sēdēja Dzelzs tronī, bija apsolījis zemi un valdnieka titulu tam, kurš Dinerīsu nogalinās. Viens jau reiz mēģināja ar saindēta vīna kausu. Jo tuvāk Rietmalai viņa bija, jo uzbrukuma iespēja kļuva lielāka. Arī Kārtā burvis Pīets Prī bija sūtījis vienu no Žēlajiem vīriem viņu nogalināt pēc tam, kad Denija Putekļu pilī bija sadedzinājusi Nemirstīgos. Mēdza teikt, ka burvji nekad neaizmirstot pāridarījumus un Žēlie vīri nekad nekļūdoties. Pret viņu nostājās arī vairums dotraku. Hala Drogo bijušie ļaudis, kas tagad vadīja paši savus halasārus, un, ja viņas nelielais klans parādītos acu priekšā, katrs no tiem bez vilcināšanās uzbruktu Denijai, lai nokautu un paverdzinātu ļaudis, bet viņu pašu aizvestu atpakaļ uz Vīsu Dotraku, kur viņa, kā jau tur pieņemts, varētu pavadīt atlikušo mūža daļu starp kārnām vecenēm. Viņa cerēja, ka vismaz Ksaro Ksons Daksoss nav ienaidnieks, tomēr Kartas tirgotājs bija iekārojis viņas pūķus. Un vēl jau bija Kvaite no Ēnu zemes ar sarkano masku uz sejas un mīklainajiem padomiem. Vai arī viņa bija ienaidniece? Vai tikai bīstams draugs? To Denija nezināja.

"Sīrs Džorahs mani izglāba no indētāja, Arstans Baltbārdis no mantikoras. Varbūt Stiprais Belvass mani izglābs no nākamajām briesmām?" Viņš bija itin pamatīga auguma, rokas atgādināja koku stumbrus, un milzīgais līkais arahs tik ass, ka viņš būtu varējis ar to skūties, ja uz viņa gludajiem, brūnajiem vaigiem pēkšņi sāktu augt bārda. Tomēr viņš atgādināja lielu bērnu, un, šķiet, nebija no tiem labākajiem sargiem. "Labi, ka man ir Džorahs un dotraku miesassargi. Un pūķi." Ar laiku pūķi izaugs par neaizstājamiem sargiem kā īgonam Iekarotājam un viņa māsām pirms trīssimt gadiem. Šobrīd gan tie radīja vairāk nepatikšanu visā pasaulē bija tikai trīs dzīvi pūķi, un tie paši piederēja viņai. Pūķi bija brīnumaini, šaušalīgi un nenovērtējami.

Denija jau sāka domāt nākamo domu, kad pēkšņi sajuta uz skausta vēsu dvašu un atrisusi sudrabaini zeltaino matu šķipsna nogūlās viņai uz pieres. Bura noplaukšķēja un sakustējās, un uz Balēriona ieskanējās gaviles.

-   Vējš! jūrnieki auroja, vējš ir parādījies, vējš!

Denija redzēja, kā virves iedžinkstas un nostiepjas, bet lielā barkasa buras viļņodamās piepūšas un sāk dziedāt saldo dziesmu, kuru braucēji nebija dzirdējuši sešas garas dienas. Kapteinis Groleo skraidīja pa kuģa pakaļgalu un izkliedza pavēles. Tie Pentosas jūrnieki, kas līksmodami nelēkāja pa klāju, rāpās mastos. Pat Stiprais Belvass izgrūda pamatīgu rēcienu un uzdejoja.

-   Dievi ir žēlsirdīgi, Denija sacīja. Re, mēs atkal varam doties ceļā.

-   Jā, karaliene, viņš atbildēja, tikai uz kurieni?

Vējš pūta visu dienu sākumā vienmērīgi no austrumiem, vēlāk brāzmās. Saule norietēja sarkanā pamalē. "Līdz Rietmalai ir vēl puspasaules," Denija sev atgādināja, "bet ar katru stundu es tieku tai arvien tuvāk." Viņa mēģināja iztēloties, kā tas būs, kad pirmo reizi ieraudzīs zemi, kurā viņai jāvalda. "Droši vien tas būs skaistākais krasts, kādu jebkad esmu redzējusi. Citādi nemaz nevar būt!"

Vēlāk, naktī, kad Balērions traucās tumsā uz priekšu, bet Denija sakrustotām kājām sēdēja uz kapteiņa lāvas ("Karaliene pat jūrā ir augstāka par kapteini," Groleo bija galanti teicis) un baroja pūķus, pie durvīm atskanēja skaļš klauvējiens.

Irri gulēja uz grīdas lāvas kājgalī (lāva bija pārāk šaura visām trijām, un tonakt bija Džiki kārta gulēt mīkstajā pēlī kopā ar halēsi), tomēr viņa piecēlās un piegāja pie durvīm. Denija sarāva segu līdz padusēm viņa bija kaila un tik vēlā stundā nevienu negaidīja.

-   Nāc iekšā, viņa aicināja, ieraudzījusi aiz durvīm zem luktura stāvam sīru Džorahu.

Bruņinieks, pieliecis galvu, pa zemajām durvīm iegāja kajītē.

-   Atvainojos, ka iztraucēju jūsu miegu, gaišība.

-   Es nebiju aizmigusi, sīr. Nāc un paskaties! No bļodas, ko turēja klēpī, viņa paņēma gabalu sālītas cūkgaļas un pacēla tā, lai pūķi to redzētu. Visi trīs tūdaļ sāka kāri glūnēt. Rīgels ieplēta un savicināja zaļos spārnus, bet Viserions, sekojot Denijas rokai, šūpoja kaklu šurpu turpu ka bāla čūska.

-   Drogon, Denija klusi ierunājās. Dracarys\

Viņa pasvieda gaļas gabalu gaisā.

Drogons bija ašāks par kobru. No viņa rīkles izšāvās oranžsarkani melna liesma un apcepināja gaļu, pirms tā vēl bija sākusi krist. Kad asie, melnie zobi jau bija sacirtušies ap gaļas gabalu, arī Rīgels šāvās uz priekšu, lai izrautu laupījumu no brāļa žokļiem, taču Drogons to vienā mirklī norija un iebrēcās, bet mazajam, zaļajam pūķim atlika vien apjukumā nošņākties.

-    Liecies mierā, Rīgel, Denija bārās un uzsita ar roku viņam pa galvu. Tu jau tikko dabūji savu kumosu, nekļūsti alkatīgs. Viņa uzsmaidīja Džoraham. Tagad man vairs nav jācep viņiem gaļa.

-    Redzu. Jūs teicāt dracarys? .

Visi trīs pūķi, izdzirduši šo vārdu, tūdaļ pagrieza galvas, un Viserions izpūta tik lielu zeltainu liesmu, ka Džorahs dabūja atlēkt atpakaļ. Denija iesmējās.

-    Esi uzmanīgs ar šo vārdu, citādi viņi tev nosvilinās bārdu. Augšvalīriešu dialektā tas nozīmē "pūķuguns". Liesmu spļaušanas pavēlei es centos atrast tādu vārdu, ko neviens nejauši nevarētu izteikt.

Mormonts palocīja galvu.

-  Gaišība, viņš teica, vai es varētu ar jums pārmīt dažus vārdus divatā?

-    Protams. Irri, atstāj mūs uz mirkli. Tad, uzlikusi roku uz Džiki kailā pleca, viņa pamodināja ari otru kalponi. Tu ari, mīļā, izej ārā. Sīram Džoraham ar mani jāaprunājas.

-   Jā, halēse.

Džiki kaila un izspūrušiem matiem žāvādamās izlīda no gultas, ātri apģērbās, kopā ar Irri izgāja no kajītes un aizvēra durvis. Denija atdeva pūķiem visu bļodu ar gaļu, lai tie pēc sirds patikas varētu izvilloties, un uzsita pa gultu sev blakus.

-   Apsēdies, sīr, un stāsti, kas tev nedod mieru.

-   Man mieru nedod trīs cilvēki, Džorahs sacīja un apsēdās. Stiprais Belvass, Arstans Baltbārdis un llīrio Mopatis, kurš viņus atsūtīja.

"Jau atkal?" Denija savilka segu augstāk un vienu tās stūri pārmeta pār plecu.

-   Un kāpēc?

-    Kartas burvji pareģoja, ka jūs tiksiet nodota trīs reizes, trimdinieks atgādināja. Viserions ar Rīgelu sāka plūkties.

-   Vienu reizi asiņu, vienu reizi zelta un vienu reizi mīlestības dēļ, Denija to labi atcerējās. Pirmo reizi mani nodeva Mirri Mazdūra.

-   Tas nozīmē, ka paliek vēl divi nodevēji… un tagad šie divi parādās. Tieši tas mani biedē. Nevajag aizmirst, ka Roberts tika apsolījis valdnieka titulu tam, kurš jūs nogalinās.

Denija paliecās uz priekšu un parāva Viserionu aiz astes, lai pavilktu to tālāk no zaļā brāļa. Sega noslīdēja no viņas auguma un atklāja kailās krūtis. Denija tūdaļ to satvēra un atkal apsedzās.

-   Uzurpators ir miris, viņš noteica.

-    Bet viņa vietā tagad valda dēls. Džorahs pacēla galvu, un viņa tumšās acis satikās ar Denijas skatienu. Labs dēls maksā sava tēva parādus, pat ja tie ir asiņaini parādi.

-   Tu domā, ka tas puika Džofrejs vēlas manu nāvi? Ja vien viņš vispār atceras, ka es tāda esmu. Kāds tam sakars ar Belvasu un Arstanu Baltbārdi? Tam večukam nemaz nav zobena pats taču redzēji.

-    Jā, bet es arī redzēju, cik veikli viņš rīkojas ar savu nūju. Vai atceraties, kā viņš Kārtā nomiedza to mantikoru? Tikpat viegli viņš būtu varējis pārlauzt sprandu arī jums.

Būtu varējis, bet viņš to neizdarija, Denija aizrādīja. Tai saindētajai mantikorai vajadzēja mani sadzelt, taču viņš man izglāba dzīvību.

Halēse, bet vai jums nav ienācis prātā, ka Baltbārdis un Belvass varētu būt sazvērējušies ar slepkavu? Tas viss varētu būt izplānots, lai Iemantotu jūsu uzticību.

Denija tik pēkšņi iesmējās, ka Drogons sāka šņākt, bet Viserions uzlidoja uz savas laktas virs kajītes loga.

-   Tādā gadījumā sazvērestība ir izdevusies.

Bruņiniekam nemaz smiekli nenāca.

-  Šie ir Ilīrio kuģi, Ilīrio kapteiņi un jūrnieki… arī Stiprais Belvass un Arstans ir viņa, ne jūsu vīri.

-   Maģistrs Ilīrio mani arī agrāk ir aizstāvējis. Stiprais Belvass teica, ka viņš esot apraudājies, kad uzzinājis par mana brāļa nāvi.

-  Jā, Mormonts atsaucās, bet vai viņš raudāja par Viserīsu vai par izjukušajiem plāniem, kurus saistīja ar jūsu brāli?

-   Viņam nav nepieciešams mainīt plānus. Maģistrs Ilīrio ir Tārgārjenu nama draugs, turklāt bagāts.

-  Viņš nepiedzima bagāts. Dzīvē esmu sapratis, ka ar labiem darbiem neviens bagāts nekļūst. Burvji teica, ka otrā nodevība būšot zelta dēļ. Ko Ilīrio Mopatis mīl vairāk par zeltu?

-   Savu ādu. Drogons kajītes otrā pusē sarosījās un izpūta pa nāsīm tvaiku. Mirri Mazdūra mani nodeva, un es viņu par to sadedzināju.

-    Mirri Mazdūra bija jūsu varā. Pentosā jūs būsiet Ilīrio varā tas nav viens un tas pats. Es maģistru pazīstu tikpat labi kā jūs. Viņš ir viltīgs un gudrs…

-   Ja gribu atgūt Dzelzs troni, man ir vajadzīgi gudri cilvēki.

Džorahs nosprauslojās.

-   Tas vīna tirgonis, kurš gribēja jūs noindēt, arī bija gudrs. Gudriem cilvēkiem ir godkārīgi mērķi.

Denija pavilka kājas zem segas.

-   Tu mani aizstāvēsi. Tu un mani miesassargi.

-   Četratā? Halēse, jums šķiet, ka labi pazīstat Ilīrio Mopati, un tomēr pulcējat ap sevi cilvēkus, kurus nepavisam nepazīstat to resno einuhu un pasaulē vecāko ieroču nesēju. Mācieties taču no piemēriem ar Pīetu Prī un Ksaro Ksonu Dakšošu.

"Viņš vēl man labu," Denija nešaubījās. "Viņš visu dara mīlestības vārdā."

-   Man šķiet, ka karaliene, kas neuzticas nevienam, ir tikpat liela muļķe kā karaliene, kas uzticas visiem. Es saprotu, ka riskēju, pieņemot savā dienestā cilvēkus, bet kā gan es bez riska iegūšu septiņas valstības? Var būt ieteiksi man iekarot Rietmalu ar vienu trimdas bruņinieku un trim dotraku miesassargiem?

Džorahs stūrgalvīgi izslēja zodu.

-   Jūs ejat bīstamu ceļu, par to nav nekādu šaubu. Bet, ja jūs akli uzticēsieties katram melim un intrigu pinējam, kas šo ceļu šķērso, jūs beigsiet dzīvi tāpat kā jūsu brāļi.

Mormonta ietiepība aizdeva Denijai dusmas. "Viņš uzskata mani par mazu bērnu."

-    Stiprais Belvass pat nespēj izdomāt, kā tikt pie brokastīm. Un ko gan ir samelojis Arstans Baltbārdis?

-   Viņš nav tas, par ko izliekas. Viņš runā ar jums daudz drošāk, nekā ieroču nesējs atļautos uzdrīkstēties.

-   Viņš runāja atklāti, jo es viņam to liku. Viņš pazina manu brāli.

-    Daudzi pazina jūsu brāli. Gaišība, Rietmalā Karaļsardzes komandieris ietilpst mazās padomes sastāvā un kalpo karalim gan ar prātu, gan zobenu. Es esmu pirmais vīrs jūsu Karaļsardzē, tāpēc lūdzu: uzklausiet mani. Man ir kāds plāns.

-   Kāds plāns? Stāsti!

-   Ilīrio Mopatis grib, lai jūs atgriežaties viņa pajumtē Pentosā. Lieliski, dodieties pie viņa… bet tad, kad pašai labpatiksies un ne jau viena. Paskatīsimies, cik uzticami un paklausīgi ir jūsu jaunie paziņas. Lieciet, lai Groleo maina kursu uz Vergu līci.

Denijai diez ko nepatika šī doma. Stāsti, ko viņa bija dzirdējusi par vergu tirgiem Jankaī, Mīrīnā un Astaporā, bija baisi un šausminoši.

-   Kas man būtu meklējams Vergu līcī?

-   Armija, Džorahs atbildēja. Ja jums tik ļoti patīk Stiprais Belvass, Mīrīnas cīņu bedrēs varēsiet nopirkt simtiem tādu kā viņš… bet es teiktu, ka jāpaceļ buras uz Astaporu. lūr jūs varēsiet nopirkt Neaptraipītos.

-    Vergus ar dzelkšņotajām bronzas ķiverēm? Denija brīvpilsētās bija redzējusi Neaptraipītos sargus stāvam pie maģistru, arhonu un dinastu vārtiem. Kam man vajadzīgi Neaptraipītie? Viņi neprot jāt ar zirgiem un vairums ir aptaukojušies.

-    Tie Neaptraipītie, kurus esat redzējusi Pentosā un Mīrā, ir mājas sargi. Tas ir viegls dienests, turklāt einuhi jebkurā gadījumā agrāk vai vēlāk kļūst apaļīgi. Domāt, ka visi Neaptraipītie ir tādi paši kā veci mājas sargi, nozīmē to pašu, kā domāt, ka visi ieroču nesēji līdzinās Arstanam Baltbārdim, gaišība. Vai esat dzirdējusi par Kohoras Trim tūkstošiem?

Nē. Segas stūris noslīdēja no Denijas pleca, un viņa to uzmeta atpakaļ.

Tas bija pirms gadiem četrsimt vai vēl senāk, kad dotraki pirmo icizi no austrumiem devās sirojumos, savā ceļā izlaupot un nodedzinot ikvienu pilsētu. Halu, kas vadīja halasāru, sauca par Temo. Halasārs nelnj.i tik liels kā halam Drogo, tomēr bija gana liels vismaz kādi piecdesmit tūkstoši cilvēku un puse no tiem bija karotāji ar zvārgulīšiem l>i/ēs. Kohorieši zināja, ka viņi nāk, tāpēc nocietināja mūrus, dubultoja pilsētas sardzi un nolīga divas algotņu armijas Košos Karognešus un ļaunākos Dēlus. Vienā brīdī šiem arī ienāca prātā aizsūtīt kādu uz Aslaporu, lai tas nopirktu trīs tūkstošus Neaptraipīto. Ceļš līdz Kohorai bija tāls, un, tuvojoties pilsētai, viņi jau pa gabalu redzēja dūmus un putekļus, dzirdēja kaujas troksni. Neaptraipītie ieradās pilsētā pēc saules rieta, un ap to laiku vilki un vārnas jau mielojās ar Kohoras smagās kavalērijas paliekām. Košie Karogneši un Jaunākie Dēli bija aizbēguši algotņi vienmēr bēg, ja situācija kļūst bezcerīga. Līdz ar tumsas iestāšanos dotraki bija atgriezušies savā nometnē, dzēra, dejoja un dzīroja, bet neviens nešaubījās, ka no rīta viņi atgriezīsies, izgāzīs pilsētas vārtus, ieņems mūrus un izvaros, laupīs un paverdzinās pilsētniekus pēc sirds patikas. Taču, kad pienāca rīts un Temo ar saviem palīgiem atkal atveda halasāru uz pilsētu, pie vārtiem viņus gaidīja trīs tūkstoši Neaptraipīto ar Melnā Āža karogu. Tik mazu armiju viegli varēja aplenkt un iznicināt, bet jūs jau zināt, kādi ir dotraki ja pretī stājas kājnieki, tad tos vajag sabradāt ar zirgiem. Dotraki metās uzbrukumā, bet Neaptraipītie aizsedzās ar vairogiem, izslēja šķēpus un noturējās. Dotraki uzbruka astoņas reizes un visas astoņas reizes atsitās pret vairogiem un šķēpiem kā viļņi pret klinšainu krastu. Trīs reizes Temo lika strēlniekiem apšaudīt Neaptraipītos, un bultas pār viņiem lija kā lietus, taču Neaptraipītie allaž pacēla vairogus un pārlaida vētru. Beigu beigās dzīvi palika tikai seši simti Neaptraipīto… taču krituši bija vairāk nekā divpadsmit tūkstoši dotraku karotāju, arī hals Temo, viņa miesassargi, un visi viņa dēli. Ceturtās dienas rītā jaunais hals svinīgā solī veda dzīvus palikušos gar pilsētas vārtiem, un visi kā viens nogrieza savas bizes un meta tās pie Trīs tūkstošu kājām. Kopš tā laika Kohoru sargā tikai Neaptraipītie un visiem pie šķēpa karājas pīne no cilvēku matiem. Lūk, ko jūs varat iegūt Astaporā, gaišība. Izkāpiet tur krastā un turpiniet ceļu uz Pentosu pa sauszemi. Jā, tas prasīs vairāk laika… taču pie maģistra Ilīrio jūs atnāksiet ne ar četriem, bet ar tūkstoš zobeniem.

"Savā ziņā tas bija prātīgi," Denija domāja, "bet…"

-    Kā lai es nopērku tūkstoš vergus? Vienīgā vērtīgā lieta, kas man pieder, ir kronis, ko dāvāja Turmalīna brālība.

-    Astaporā pūķi būs tikpat liels brīnums kā Kārtā. Vergu tirgotāji, iespējams, jūs apdāvinās tāpat kā kartieši. Ja ne… šie kuģi neved tikai dotrakus un zirgus. Kārtā tajos tika iekrautas preces es biju nokāpis tilpnēs un pats savām acīm redzēju zīda baķus, tīģerādas, dzintaru un nefrīta grebumus, safrānu, mirres… Vergi ir lēti, gaišība, bet tīģerādas dārgas.

-   Bet tās pieder Ilīrio, viņa iebilda.

-   Ilīrio ir Tārgārjenu nama draugs.

-   Tieši tāpēc mēs nedrīkstam piesavināties viņa preces.

-    Kāda jēga no bagātiem draugiem, ja tie savu bagātību vajadzības gadījumā nenodod karalienes rīcībā? Ja Ilīrio jums atteiks, tad viņš nebūs nekas cits kā vēl viens Ksaro Ksons Daksoss ar dubultzodu. Bet, ja viņš patiesi vēlas jums palīdzēt, tad nepažēlos trīs kravas ar precēm. Armijas kodola iegāde ir labākais veids, kā izlietot tīģerādas.

"Taisnība," Denija juta pieaugam satraukumu.

-   Bet tik tāls ceļš ir bīstams…

-    Arī kuģošana ir bīstama. Dienvidu jūras ceļu apdraud korsāri un pirāti, bet Kūpošā jūra uz ziemeļiem no Valīrijas ir dēmonu apsēsta. Tuvākā vētra var mūs izmētāt uz visām pusēm, milzu kalmārs var paraut kuģi zem ūdens… mēs varam iekļūt bezvējā un nomirt no slāpēm, gaidot nākamo vēja pūsmu. Sauszemes ceļā ir citas briesmas, bet tās nav lielākas kā jūrā.

-    Bet ja nu kapteinis Groleo atteiksies mainīt kursu? Un ko darīs Arstans ar Stipro Belvasu?

Džorahs piecēlās.

-   Domāju, ka ir laiks to noskaidrot.

-    Jā, Denija piekrita. Tā es arī darīšu. Viņa aizmeta segu un izlēca no lāvas. Tūlīt pat iešu pie kapteiņa un likšu mainīt kursu uz Astaporu. Karaliene noliecās pie lādes un paķēra pirmo apģērba gabalu, kas trāpījās pa rokai platas zīda bikses. Padod man jostu ar medaljoniem, viņa pavēlēja Džoraham, uzvelkot bikses. Un manu vesti… viņa iesāka.

Sīrs Džorahs apskāva Deniju.

-    Ak! Neko citu Denija nespēja pateikt, jo Mormonts cieši noskūpstīja viņu uz lūpām.

Viņš oda pēc sviedriem, sāls un ādas, bet apskāviens bija tik ciešs, ka viņa kamzoļa dzelzs kniedes dziļi iespiedās Denijas kailajās krūtīs. Džorahs vienu roku bija uzlicis viņai uz pleca, bet ar otru glāstīja muguru. Denija nedomājot pavēra lūpas, lai sagaidītu viņa mēli. "Viņam ir asa bārda," jaunā sieviete nodomāja, "bet saldas lūpas." Dotrakiem nebija bārdas, tikai garas ūsas, un hals Drogo bija vienīgais vīrietis, kurš viņu jebkad bija skūpstījis. "Viņam nevajadzēja tā darīt es esmu viņa karaliene, nevis sirdspuķīte."

Tas bija garš skūpsts, lai gan Denija nezināja, cik ilgs tas bija. Kad tas bija galā, Džorahs palaida viņu vaļā, un Denija paspēra soli atpakaļ.

-   Tu… tev nevajadzēja…

-    Man nevajadzēja tik ilgi gaidīt, viņš pabeidza teikumu Denijas vietā. Man vajadzēja tevi skūpstīt gan Kārtā, gan Vīsā Toloro. Sarkanajā tuksnesī man vajadzēja tevi skūpstīt dienu un nakti. Tu esi radīta skūpstiem. Viņš nenolaida acis no Denijas krūtīm.

Denija piesedza tās ar plaukstām, pirms krūšu gali paguva nodot viņas domas.

-   Es… tas nebija piedienīgi. Es esmu tava karaliene.

-   Mana karaliene, viņš atkārtoja, drosmīgākā, jaukākā un skaistākā sieviete, kādu jebkad esmu redzējis. Dinerīsa…

-   Gaišība!

-    Gaišība, viņš piekrita. Pūķim ir trīs galvas, vai atceries? Kad tev to pateica Putekļu pilī, tu prātoji, ko tas varētu nozīmēt. Bet mīkla ir atminēta: Balērions, Merakss un Vagars, uz kuriem jāj Igons, Rinīsa un Visēnija. Tārgārjenu nama trīsgalvainais pūķis nozīmē trīs pūķus un trīs jātniekus.

-   Jā, bet mani brāļi ir miruši, Denija iebilda.

-   Rinīsa un Visēnija īgonam bija gan sievas, gan māsas. Tev nav brāļu, taču tev var būt vīri. Un teikšu no visas sirds, Dinerīsa, visā pasaulē nav vīrieša, kas būtu kaut uz pusi tev tik uzticīgs kā es.

t-

9.NODAĻA BRENS

No zemes krasi izslējās pakalnu grēda garš akmens un māla krāvums, kas veidolā atgādināja zvēra nagu. Nogāzes lejasdaļā auga priedes, vilkābeles un oši, bet augstāk kalns bija kails un kores siluets iezīmēja asu līniju mākoņainajās debesīs.

Viņš juta, ka akmeņi aicina, tāpēc viņš kāpa augšup sākumā lēni, bet tad arvien ātrāk un ātrāk, spēcīgās kājas cērtot nogāzes augsnē. Viņa iztraucētie putni pacēlās no zariem un, skaļi vēcinot spārnus, aiztraucās debesīs. Viņš dzirdēja, kā vējš elso starp koku lapām, kā vāveres sačukstas un pat to, kā priedes čiekurs atsitas pret zemi. Smaržas, kas vējoja apkārt, viņam bija kā dziesma, kas piepildīja brīnišķīgo, zaļo pasauli. Grants pašķīda zem ķepām, un viņš, pārvarējis dažas atlikušās pēdas līdz korei, nostājās pakalna virsotnē. Saule virs augstajām priedēm vīdēja milzīga un sarkana, bet lejā koki un pakalni stiepās nebeidzami tāli, cik vien viņš spēja saost. Augstu sārtajās debesīs riņķoja klija.

"Princis," pēkšņi viņam prātā ienāca cilvēku valodas vārds, taču viņš zināja, ka tas ir pareizs. Zaļās pasaules un Vilkumeža princis. Viņš bija spēcīgs, ātrs un mežonīgs, un viss, kas mita šajā skaistajā zaļajā pasaulē, bijās no viņa.

Dziļi lejā zem kokiem kaut kas sakustējās pelēks plankums parādījās un atkal nozuda, bet ar to pietika, lai viņš saslietu ausis. Tālāk, pie aša zaļgana strauta, parādījās cits skrejošs stāvs. "Vilki," viņam bija skaidrs. Viņa mazie brālēni vajāja medījumu. Tagad princis tos saskatīja labāk ēnas ar naskām pelēkām kājām. Bars.

Arī viņam reiz bija pašam savs bars. Viņi bija pieci un vēl sestais vienpatis. Kaut kur dziļi prātā bija palikušas skaņas, kuras cilvēki viņiem bija piešķīruši, lai atšķirtu dižvilkus citu no cita, bet viņš savus brāļus un masas nepazina pēc skaņām. Viņš atcerējās viņu smaku. Viņi visi oda līdzīgi pēc bara, taču katrs citādi.

Princis juta, ka viņa niknais brālis ar zaļajām acīm klīst kaut kur tuvumā, lai gan netika viņu redzējis jau daudzas medības. Tomēr ar katru saules rietu brālis attālinājās arvien vairāk, kamēr viņš pats bija palicis pēdējais no bara. Citi bija izklīduši kā jestra vēja nestas koku lapas.

Reizēm viņš baru juta, it kā viņi vēl aizvien būtu kopā, tikai paslēpušies aiz akmens bluķa vai koka stumbra. Viņš nespēja tos saost un nedzirdēja viņu kaucienus, taču spēja nojaust to klātbūtni. Viņš juta visus, izņemot māsu, kas bija zudusi. Dižvilkam nolaidās aste, viņu atceroties. Tagad viņi bija četri, ne vairs pieci. Četri un tas baltais, kam nebija balss.

Šie meži piederēja viņiem sniegotās nogāzes un akmeņainie pakalni, milzīgās, zaļās priedes un dzeltenīgie ozoli, straujās upes un zilie ezeri, ko jau bija skāruši baltie sala pirksti. Bet viņa māsa bija atstājusi brīvību un pārcēlusies uz dzīvi cilvēku būvētajās klintīs, kur valdīja citi mednieki, un, tiklīdz kāds nokļuva šajās klintīs, tā atpakaļceļu atrast bija grūti to vilku princis atcerējās.

Pēkšņi vējš mainījās.

Briedis, bailes un asinis. Medījuma smarža uzdzina izsalkumu. Princis atkal paošņāja gaisu, pagriezās un puspavērtu muti aizdrāza pa kalna kori. Pakalna otrā pusē nogāze bija kraujāka par to, pa kuru bija uzkāpis, taču viņš pa akmeņiem, koku saknēm un pūstošajām lapām spēra garus, drošus soļus. Smarža lika viņam skriet vēl ātrāk.

Kad viņš nokļuva pie medījuma, briedis jau bija nogāzts un tuvu nāvei, un tam apkārt slienājās astoņi viņa mazie brālēni. Barveži vilks ar savu kuci jau bija sākuši mieloties un pēc kārtas plosīja sarkano miesu upura pavēderē. Pārējie pacietīgi gaidīja, vienīgi pastarītis, asti nolaidis, piesardzīgi riņķoja dažu soļu atstatumā no pārējiem. Viņš ēdīs pēdējais un to, ko brāļi viņam būs atstājuši.

Princis skrēja pret vēju, tāpēc vilki viņu nepamanīja līdz brīdim, kad viņš sešu soļu attālumā no brieža pārlēca pāri kritušam kokam. Pastarītis viņu pamanīja pirmais, žēli iesmilkstējās un pašmauca sāņus. Brāļi, izdzirduši troksni, pagriezās un rūkdami atieza zobus. Nekustējās tikai barveži.

Dižvilks uz rūkšanu atbildēja ar dobju brīdinājuma rēcienu un atņirdza ilkņus. Viņš bija prāvāks par saviem brālēniem, divreiz lielāks par izkāmējušo pastarīti un krietni smagāks par abiem barvežiem. Viņš ielēca barā, un trīs vilki tūdaļ nozuda krūmos. Kāds cits, zobus klabinot, metās viņam virsū, bet viņš sagaidīja uzbrucēju ar paceltu galvu, sakampa to aiz kājas un aizsvieda malā. Uzbrucējs smilkstēdams un klibodams atkāpās.

Nu viņš aci pret aci satikās ar barvedi, lielu, pelēku tēviņu, kura purns bija notraipīts ar brieža mīkstās pavēderes asinīm. Uz purna vīdēja arī baltas spalvas, kas nozīmēja, ka tas ir vecs vilks. Barvedis pavēra muti, un no zobiem nopilēja sarkanas slienas.

"Viņš nebaidās," princis nodomāja, "tāpat kā es. Tas būs labs kautiņš." Abi metās viens otram virsū.

Viņi cīnījās ilgi saķērušies ripinājās pāri koku saknēm un akmeņiem, pa kritušajām lapām un izšķiestajām medījuma iekšām, plosīja viens otru ar zobiem un nagiem, pašķīrās, riņķoja viens ap otru, atkal metās kauties. Princis bija lielāks un spēcīgāks, taču brālēna pusē bija bars. Kuce ari riņķoja turpat blakus un stājās dižvilkam pretī ik reizi, kad tēviņš asiņodams atkāpās. Ik pa brīžam arī pārējie iesaistījās cīniņā un pūlējās iekampt princim kājā vai ausī. Viens no vilkiem viņu tā nokaitināja, ka princis pagriezās un acumirklī pārkoda tam rīkli. Pārējie tagad turējās pa gabalu.

Kad caur zaļi zeltaino lapotni atmirdzēja pēdējais sarkanais saules stars, vecais vilks paguris nogūlās uz muguras un atklāja vēderu un rīkli. Tā bija pilnīga padošanās.

Princis apostīja vilku un nolaizīja no tā kažoka asinis. Vecais vilks klusi iesmilkstējās, un dižvilks aizgriezās. Tagad viņš bija ārkārtīgi izsalcis, un medījums piederēja viņam.

-   Hodors.

Pēkšņā skaņa lika viņam sastingt un ierūkties. Vilki vēroja viņu zaļi dzeltenām acīm, kurās vēl atspoguļojās pēdējā dienasgaismas atblāzma. Neviens no viņiem šo skaņu nebija dzirdējis tas bija tikai savāds vējš, kas pūta tikai viņa ausīs. Viņš iebāza purnu dziļi brieža vēderā un noplēsa krietnu kumosu gaļas.

-   Hodors, hodors.

"Nē," viņš domāja, "nē, tikai ne to." Nu tās bija jau zēna, nevis dižvilka domas. Mežs viņam apkārt satumsa, palika tikai koku ēnas un mirdzums brālēnu acīs. Starp šīm gailošajām acīm viņš ieraudzīja milzīga vīra smaidošo seju un mūra velves, kas bija apaugušas ar sūnām. Silto asiņu uzbudinošā garša uz mēles pagaisa. "Nē, nē, nevajag, es gribu ēst, es gribu, es gribu…"

-    Hodors, hodors, hodors, hodors, hodors, Hodors skandēja un, satvēris zēnu, liegi purināja viņu aiz pleciem.

1 lodors kā vienmēr centās būt maigs, taču viņš bija septiņas pēdas garš un daudz spēcīgāks, nekā pats spēja apzināties, tāpēc patiesībā kratija Brenu tā, ka zēnam grabēja zobi.

-   Nē! Brens sašutis iesaucās. Hodor, liecies mierā, es jau esmu te.

-   Hodors? Hodors apjucis mitējās viņu purināt.

Mežs un vilki pagaisa. Brens atkal bija atgriezies dzīvē sena, pirms tūkstoš gadiem pamesta sargtorņa mitrajās velvēs. Tagad no torņa vairs nekas nebija palicis pāri pat tie mūrakmeņi, kas mētājās apkārt, bija tā apauguši ar sūnām un efejām, ka tos nevarēja ieraudzīt pat no dažu soļu attāluma. Brens to bija nosaucis par Gruveštorni, taču ieeju velvē atrada Mīra.

-   Tu biji prom pārāk ilgi.

Džodžens Rīds bija trīspadsmit gadus vecs, tikai četrus gadus vecāks par Brenu, taču tikai kādas divas trīs collas garāks, bet viņš vienmēr runāja tik nopietni, ka likās vecāks un gudrāks, nekā patiesībā bija. Vecā auklīte Ziemmalā viņu bija iesaukusi par "mazo vectēvu".

-   Es gribēju ēst, Brens saviebās.

-   Drīz Mīra atgriezīsies ar vakariņām.

-   Man no vardēm jau nelabi metas. Mīra bija varžēdāja no Kakla, tāpēc Brens nevarēja viņai pārmest varžu ķeršanu, bet vienalga… Es gribēju brieža gaļu.

Zēns atcerējās asiņu un skurbinošo jēlās gaļas garšu, un viņam siekalas saskrēja mutē. "Es to ieguvu cīniņā. Es uzvarēju."

-   Vai tu iezīmēji kokus?

Brens nosarka. Vienmēr, kad viņš atvēra savu trešo aci un iemiesojās Vasariņa ādā, Džodžens lika zēnam izpildīt dažādus uzdevumus: ar nagiem noskrāpēt mizu no kokiem, noķert zaķi un atnest to zobos neaizkostu, sabīdīt akmeņus vienā rindā… Gatavās muļķības.

-   Es aizmirsu, viņš atbildēja.

-   Tu vienmēr kaut ko aizmirsti.

Taisnība vien bija. Brens vienmēr vēlējās izpildīt to, ko liek Džodžens, taču, tiklīdz viņš kļuva par vilku, šie uzdevumi vairs nešķita svarīgi. Visu vajadzēja redzēt un apostīt, apkārt bija tik plaša zaļa pasaule, kurā medīt pēc sirds patikas. Turklāt viņš varēja skriet! Nebija nekā labāka par skriešanu, ja nu vienīgi dzīšanās pakaļ medījumam.

-   Es biju princis, Džodžen, viņš stāstīja vecākajam zēnam. Es biju meža princis.

-   Tu ari esi princis, Džodžens viņam klusi atgādināja. Vai tad tu neatceries? Pasaki, kas tu esi!

-   Tu pats zini. Džodžens bija viņa draugs un skolotājs, taču reizēm Brens gribēja viņu piekaut.

-   Bet es gribu, lai tu to pasaki kas tu esi?

-   Brens, viņš drūmi atbildēja. "Salauztais Brens." Brendons Stārks. "Kroplītis." Ziemmalas princis. Ziemmala bija nodedzināta un sagrauta, tās ļaudis bija patriekti vai nogalināti. Stikla dārzi bija izpostīti, un karstais ūdens, tvaikodams saulē, šļācās pa sienu plaisām. "Kā es varu būt princis no tādas pils, kuru nekad vairs neredzēšu?"

-   Un kas ir Vasariņš? Džodžens turpināja tincināt.

-   Mans dižvilks, viņš pasmaidīja. Zaļās valstības princis.

-   Brens ir zēns, bet Vasariņš vilks. Tātad jūs esat divi?

-   Divi, Brens nopūtās. Un arī viens.

Viņam krita uz nerviem šīs muļķīgās Džodžena sarunas. "Ziemmalā viņš pieprasīja, lai es sapņoju vilka sapņus, bet tagad, kad es zinu, kā to darīt, allaž sauc mani atpakaļ."

-   Bren, atceries par sevi, citādi tevi visu pārņems vilks. Ar skriešanu, medīšanu un kaukšanu vien nepietiek, kad esi Vasariņa ādā.

"Tas man der," Brens nodomāja. Vasariņa āda zēnam patika daudz labāk par savējo. "Kāda jēga būt par veidmaini, ja es nevaru iemiesoties tajā ādā, kas man labāk patīk?"

-    Vai tu to atcerēsies? Un nākamajā reizē iezīmē koku vienalga, kuru koku, galvenais izdari to.

-    Atcerēšos. Ja gribi, varu tūlīt iet atpakaļ un iezīmēt šoreiz es to neaizmirsīšu. "Bet vispirms apēdīšu savu briedi un vēl mazliet izkaušos ar tiem vilkiem."

-   Nē, labāk paliec te un paēd, Džodžens papurināja galvu. Paēd pats ar savu muti. Vilkacis nevar pārtikt no tā, ko notiesā, zvērs būdams.

"Kā tu to zini?" Brens aizvainots prātoja. "Tu nekad neesi bijis vilkacis, un tu nezini, ko tas nozīmē."

Hodors strauji pietrūkās kājās un gandrīz atsita galvu pret griestiem, kas atgādināja mucas sānu.

-    HODORS! viņš iesaucās un metās pie durvīm. Mīra, paguvusi atvērt tās ātrāk, ienāca slēptuvē. Hodors, hodors, lielais zirgupuisis smaidīdams guldzināja.

Sešpadsmit gadus vecā Mīra Rīda bija jau pieaugusi sieviete, taču nebija garāka par savu brāli. Reiz, kad Brens apvaicājās, kāpēc viņa nav izaugusi garāka, meitene atbildēja, ka visi purvaines iedzīvotāji esot maza auguma. Mīrai bija brūni mati, zaļas acis un tik plakanas auguma uprises kā zēnam, bet viņas gaitai piemita lunkana graciozitāte, ko Brens varēja tikai apbrīnot un apskaust. Mīrai bija garš, ass duncis, taču vislabprātāk viņa cīnījās ar šmaugu trejzobainu varžu duramo žebērkli vienā 11 ii tīklu otrā rokā.

-   Vai kāds grib ēst? viņa noprasīja, rādot visiem savu guvumu: divas nelielas, sudrabainas foreles un sešas, treknas zaļās vardes.

-   Es, Brens atteica. "Bet ne jau vardes." Ziemmalā, pirms tur atgadījās posta lietas, Volderi mēdza teikt, ka tiem, kas ēd vardes, paliekot zaļi zobi, bet uz rokām sākot augt sūnas. Zēns prātoja, vai Volderi arī ir miruši viņu līķus Ziemmalā neredzēja… lai gan tur bija daudz miroņu, turklāt ēkās viņi nemaz neieskatījās.

-   Tātad mēs tevi pabarosim. Vai palīdzēsi man notīrīt lomu, Bren?

Viņš palocīja galvu. Ar Mīru bija grūti tēlot apvainoto viņa bija

daudz jautrāka par brāli un, šķiet, allaž prata izvilināt no Brena smaidu. Meiteni nekas nebiedēja un nekas nespēja sadusmot. Protams, ja neskaita Džodženu… Džodžens Rīds varēja nobiedēt jebkuru. Viņš ģērbās zaļās drānās, viņa acis bija tumšas kā sūnas, un viņam piemita zaļredzība tas, ko viņš nosapņoja, vienmēr piepildījās. "Tiesa gan, viņš nosapņoja, ka esmu miris, bet esmu dzīvs. Lai gan kāds no manis dzīvotājs."

Džodžens aizsūtīja Hodoru pēc malkas un sakūra nelielu ugunskuru, bet Brens un Mīra tikmēr ķidāja zivis un vardes. Mīras bruņucepure izrādījās lielisks katliņš, kurā sīki sagrieztais loms kopā ar dažiem Hodora atrastajiem savvaļas sīpoliem un mazliet ūdens tapa varžains sautējums. "Nav jau tik labs kā brieža gaļa, bet šis arī nav peļams," ēdot prātoja Brens.

-   Paldies, Mīra, viņš pateicās. Cienītā kundze.

-   Vesels ēdis, gaišība.

-    No rīta mums vajadzētu doties tālāk, Džodžens paziņoja, un Brens ievēroja, ka Mīra saspringst.

-   Vai redzēji zaļo sapni?

-   Nē, Rīds atbildēja.

-   Kāpēc tad mums jāiet citur? viņa māsa noprasīja. Gruvešu tornis ir laba vieta ciematu tuvumā nav, mežs pilns ar medījumu, ūdeņos pietiek zivju un varžu… un kurš gan mūs te varētu atrast?

-   Šī mums nav īstā vieta.

-   Bet tā ir gana droša.

-    Jā, tā šķiet droša, Džodžens atteica, bet cik ilgi? Ziemmalā notika kauja mēs paši redzējām miroņus, un kaujas nozīmē, ka turpinās karš. Ja kāda armija mūs pārsteigs negaidot…

-    Tad tā būs Roba armija, Brens iejaucās. Robs drīz nāks mājās no dienvidiem, es zinu. Viņš nāks šurp ar visiem saviem karognešiem un aizmēzīs visus dzelzsvīrus.

-   Tavs mestrs mirdams neko par Robu neteica, Džodžens atgādināja. Viņš teica, ka dzelzsvīri ir Akmeņkrastā, bet austrumos Boltona bastards. Keilinas pils un Dziļmeža pils ir kritušas, Servīna mantinieks un Torhena cietokšņa pils pārzinis ir gājuši bojā. Karš plosās visur, viņš teica, un kaimiņš karo ar kaimiņu.

-   Mēs to visu zinām, viņa māsa iebilda, tu gribi doties uz Mūri un meklēt trejacaino vārnu. Tas ir apsveicami, bet līdz Mūrim ir tāls ceļš, un Brenam nav tādu kāju kā Hodoram. Ja mums būtu zirgi…

-    Ja mēs būtu ērgļi, mēs varētu lidot, Džodžens atcirta. Tikai mums nav ne spārnu, ne zirgu.

-   Bet mēs varam atrast zirgus, Mīra ieminējās. Pat dziļi Vilkumežā ir kokcirtēji, lopkopji, mednieki… un kādam noteikti būs zirgi.

-    Un ko tad darīsim, ja būs? Nozagsim? Vai mēs esam zagļi? Mums nepavisam nav vajadzīgs, lai mūs kāds sāktu vajāt.

-   Bet mēs tos varam nopirkt vai iemainīt, Mīra nerimās.

-    Skaties patiesībai acīs, Mīra: sakropļots puišelis ar dižvilku, vientiesīgs milzis un divi varžēdāji, kas aizklīduši tūkstoš līgu attālumā no Kakla. Mūs tūdaļ visi pazīs, paklīdis valodas. Kamēr vien Brens tiek uzskatīts par mirušu, viņš ir drošībā. Dzīvs būdams, viņš kļūs par medījumu visiem, kam izdevīgi, lai viņš būtu beigts. Džodžens piegāja pie ugunskura un ar stibu paurķēja ogles. Kaut kur ziemeļos mūs gaida trejacaina vārna, un Brenam ir vajadzīgs gudrāks skolotājs par mani.

-   Kā mēs tur nokļūsim, Džodžen? viņa māsa nelikās mierā. Kā?

-   Kājām, viņš atbildēja. Soli pa solim.

-    Jau ceļš no Pelēkūdeņiem līdz Ziemmalai bija bezgalīgs, un tad mums bija zirgi. Tu esi ieņēmis galvā, ka mums jāiet tālāk kājām, nezinot, kur beigās jānonāk. Tu saki aiz Mūra. Es tur neesmu bijusi, un tu arī ne, bet es zinu, ka tur ir plašas zemes. Tur ir tikai viena trejacaina vārna vai daudz tādu? Kā mēs to atradīsim?

-   Varbūt tā mūs atradīs pati.

Mīra nepaguva atbildēt, kad izdzirda tālumā naksnīgas vilka gaudas.

-   Vasariņš? Džodžens ieklausījās.

-  Nē. Brens pazina sava dižvilka balsi. Vai tu to skaidri zini? noprasīja mazais vectēvs.

-    Skaidri. Vasariņš todien bija aizklīdis ļoti tālu, tāpēc neatgriezīsies līdz rītausmai. "Var jau būt, ka Džodžens redz zaļos sapņus, taču viņš nespēj pēc balss atšķirt vilku no dižvilka." Brens nesaprata, kāpēc visi tik ļoti ielāgoja to, ko saka Džodžens. Viņš nebija ne princis kā Urens, ne tik liels un stiprs kā Hodors un arī ne tik labs mednieks kā Mira, tomēr vienmēr pēdējais vārds palika Džodženam. Mums vajag nozagt zirgus, kā ieteica Mīra, Brens turpināja, un jāt pie Amberiem no Pēdējā Pavarda. Viņš mirkli apdomājās. Vai arī nozagt laivu un airēt pa Balto nazi uz Balto ostu. Tur valda resnais Manderlijs, un viņš ražas svētkos bija ļoti draudzīgi noskaņots. Viņš gribēja būvēt kuģus. Varbūt kādu jau ir uzbūvējis? Tad mēs varētu aizpeldēt uz Straujupi un pārvest mājās Robu ar visu viņa armiju. Tad vairs nebūtu svarīgi, kurš zina, ka esmu dzīvs, jo Robs nevienam neļautu darīt mums pāri.

-   Hodors, noburkšķēja Hodors. Hodors, hodors.

Viņš, šķiet, bija vienīgais, kam patika Brena ierosinājums. Mīra viņam uzsmaidīja, bet Džodžens sarauca pieri. Neviens nekad neieklausījās viņa domās, lai arī Brens bija Stārks, turklāt princis, bet Rīdi no Kakla tikai Stārku karogneši.

-     Hoooodors, Hodors šūpodamies dziedāja. Hooooooodors, Hooooooodors, HoDORS, HoDORS, HoDORS. Šad un tad viņam patika dažādos veidos izrunāt savu vārdu, bet citreiz bija tik kluss, ka par viņa klātbūtni varēja pat aizmirst. Ar Hodoru nekad neko nevarēja zināt. HODORS, HODORS, HODORS! viņš auroja.

Brens noprata, ka viņš nerimsies.

-    Hodor, zēns teica, izej ārā un pavingrinies ar zobenu.

Zirgu puisis jau bija aizmirsis, ka viņam ir zobens, bet tagad tas atausa atmiņā.

-   Hodors! viņš iesaucās un steidza sameklēt zobenu.

Ziemmalas kapenēs, kur Brens un viņa brālis Rikons bija paslēpti no

Teona Grejdžoja dzelzsvīriem, viņi bija paņēmuši trīs zobenus. Brens pieprasīja sava tēvoča Brendona zobenu, un Mīra paņēma to, kas bija ielikts klēpī viņa vectēva Rikarda tēlam. Hodors dabūja daudz senāku ieroci tas bija milzīgs, gadsimtiem ilgi neasināts un rūsas izraibināts dzelzs gabals. Milzis ar to varēja niekoties stundām ilgi no vietas netālu no torņa drupām bija satrunējis koka stumbrs, un Hodors to jau bija sacirtis gabalos.

Pat tad, kad viņš jau bija izgājis ārā, cauri sienām varēja dzirdēt, kā viņš, kapājot savu nolūkoto koku, rēc:

-    HODORS!

Labi, ka Vilkumežs bija liels un tuvumā, visticamāk, nebija neviena, kas varētu šos bļāvienus izdzirdēt.

-   Džodžen, ko tu man gribēji teikt par skolotāju? Brens ierunājās. Mans skolotājs esi tu. Jā, es neiezīmēju kokus, bet nākamreiz to izdarīšu. Mana trešā acs ir atvērusies, kā gribēji…

-    Jā, tik plati atvērusies, ka drīz izkritīsi tai cauri un visu atlikušo dzīvi pavadīsi mežā vilka ādā.

-   Neizkritīšu, apsolu.

-    Zēns būdams, tu apsoli, bet vai vilks doto vārdu atcerēsies? Tu skraidi kā Vasariņš, medī kā viņš, nogalini kā viņš… bet tu viņa gribai padodies vairāk nekā viņš tavējai.

-   Es vienkārši aizmirsu, Brens sūrojās. Man ir tikai deviņi gadi. Kad būšu vecāks, man veiksies labāk. Pat Muļķa Florians un princis Imons Pūķukungs deviņu gadu vecumā nebija nekādi dižie bruņinieki.

-   Taisnība, Džodžens atteica. Šie vārdi būtu pat prātīgi, ja dienas vēl arvien stieptos garumā… bet tā vis nenotiek. Es zinu, ka tu esi vasaras bērns. Kāda ir Stārku nama devīze?

-   Ziema nāk. No šiem vārdiem vien Brenam kļuva vēsi.

Džodžens nopietni pamāja.

-    Es redzēju sapni par spārnotu vilku, kas saistīts pie zemes ar akmens ķēdēm, un nācu uz Ziemmalu viņu atbrīvot. Tavas ķēdes tagad ir pārrautas, bet lidot tu vēl neproti.

-   Tad iemāci mani. Brens joprojām baidījās no trejacainās vārnas, kas reizēm viņu sapnī apstāja, bez mitas knāba starp acīm un spieda lidot. Tu taču esi zaļreģis.

-   Nē, Džodžens atbildēja, esmu tikai zēns, kurš redz sapņus. Zaļreģi prata daudz vairāk. Viņi bija arī veidmaiņi kā tu, un spējīgākie prata iemiesoties jebkura zvēra ādā, kas lido, peld vai rāpo, skatīties ar sejaskoka acīm un saskatīt patiesību un melus aiz šīs pasaules. Dievi spēj dot daudz dāvanu. Mana māsa ir medniece, un viņa prot gan ātri skriet, gan stāvēt tik mierīgi, ka šķiet izgaistam. Viņai ir smalka dzirde, asa redze un trāpīga roka, rīkojoties gan ar žebērkli, gan tīklu. Viņa spēj elpot dubļos un lēkāt no koka uz koku. Es to nespēju, un tu arī ne. Man dievi dāvājuši zaļos sapņus, bet tev… tu vari sasniegt vairāk nekā es, Bren. Tu esi spārnotais vilks, un neviens nezina, cik tālu un cik augstu tu spētu lidot… ja kāds tev to iemācītu. Kā lai es tev iemācu to, ko pats nesaprotu? Mēs atceramies pirmļaudis no Kakla un viņu draugus mežabērnus… tomēr aizmirsts ir pārāk daudz un mēs to vairs nekad neatgūsim.

-   Ja mēs paliksim te, Mira satvēra Brenu aiz rokas, tu būsi drošībā līdz pat kara beigām, bet tu iemācīsies tikai to, ko tev mācīs mans brālis, un tu jau pats dzirdēji, ko viņš teica. Ja mēs dosimies prom un meklēsim patvērumu Pēdējā Pavardā vai aiz Mūra, mēs varam krist gūstā. Es zinu, tu esi tikai puika, bet tu esi arī princis, mūsu valdnieka dēls un mūsu karaļa pilntiesīgs mantinieks. Mēs esam zvērējuši jums uzticību zemē un ūdenī, bronzā un dzelzī, ledū un ugunī. Par briesmām un tavām spējām ir jādomā tev, tāpēc tev arī jāizlemj, ko darīt. Mēs esam tikai tavi kalpi, kam tu vari pavēlēt. Viņa pasmaidīja. Vismaz šajā ziņā.

-    Tu gribi teikt, ka mēs tagad darīsim tā, kā es teikšu? Brens pārjautāja. Tiešām?

-   Tiešām, princi, meitene atbildēja, tāpēc apdomā labi.

Brens centās domāt tā, kā būtu domājis viņa tēvs. Lielā Džona tēvoči Hoters Padauzu Lāsts un Morss Vārnu Rijējs bija neganti vīri, taču, pēc Brena domām, viņiem vajadzēja būt uzticamiem. Jā, un Kārstārkiem arī tēvs vienmēr mēdza teikt, ka Kārholda esot stipra pils, tāpēc pie Amberiem vai Kārstārkiem mums vajadzētu būt drošībā.

Vēl viņi varēja iet uz dienvidiem pie resnā valdnieka Manderlija. Ziemmalā viņš daudz smējās un nekad neskatījās uz Brenu ar tādu nožēlu kā citi valdnieki. Servīnu pils bija tuvāk nekā Baltā osta, taču mestrs Lūvins bija teicis, ka Klejs Servīns gājis bojā. Pēkšņi Brens aptvēra, ka miruši var būt arī Amberi, Kārstārki un Manderliji. Arī viņš būs beigts un pagalam, ja viņu notvers dzelzsvīri vai Boltona bastards.

Ja viņi paliks te, paslēpusies Gruveštorņa drupās, neviens viņus neatradīs. Viņš paliks dzīvs. Un kropls.

Brens apjauta, ka ir sācis raudāt. "Muļķa zīdainis," viņš pie sevis nodomāja. Lai kur viņš ietu uz Kārholdu, Balto ostu vai Pelēkūdeņu sardzi, viņš tik un tā būs kroplis. Brens savilka plaukstas dūrēs.

-   Es gribu lidot, viņš paziņoja. Lūdzu, aizvediet mani pie vārnas.

10.NODAĻA DĀVOSS

Kad Dāvoss iznāca uz klāja, viņiem aiz muguras vidēja Driftmārkas garā mēle, bet tālāk no jūras slējās Pūķakmens. No salas augstākā kalna pacēlās blāvi pelēka dūmu strūkliņa. "Pūķakmens šorīt ir nemierīgs," Dāvoss nodomāja, "ja vien tur Melisandre necenšas nosvilināt kādu savu upuri."

Kamēr Šajalas deja, cīnīdamās ar negantajiem pretvējiem, slīdēja pāri Melnūdens līcim un Rīklei, tieši Melisandre krietni nodarbināja Dāvosa domas. Milzīgā uguns, kas liesmoja Asraga sargtornī Māsija ragā, kontrabandistam atgādināja dižo rubīnu, ko ēnsauce nēsāja iekārtu kaklā, un arī saulriets, kas krāsojās viņas zīda un atlasa toņos, neļāva kapteinim aizmirst burekles čaukstošos brunčus.

Viņa gaidīja Dāvosu Pūķakmenī visā savā daiļumā un varenībā, ar visu savu dievu, ēnām un karali. Sarkanā priesteriene līdz šim allaž šķita uzticīga Stanisam. Viņa to bija iejājusi tā, kā ļaudis mēdz iejāt zirgus. "Viņa jās ar Stanisu līdz pilnīgai uzvarai, ja vien tas būs iespējams, un šā iemesla dēļ viņa atdeva manus dēlus ugunij. Es viņai dzīvai izgriezīšu sirdi no krūtīm un noskatīšos, kā tā sadeg." Dāvoss uzlika roku uz kapteiņa dotā garā līsiešu dunča spala. Kapteinis pret viņu izturējās ļoti lādzīgi. Viņa vārds bija Horani Satmantess, un viņš bija līsietis tāpat kā kuģa īpašnieks Saladors Sāns. Viņam bija gaiši zilas acis kā jau daudziem Līsā, kaulaina un vēja aprauta seja, taču viņš daudzus gadus bija pavadījis tirgojoties septiņās valstībās. Uzzinājis, ka vīrs, kuru viņš izglābis jūrā, ir slavenais Sīpolu bruņinieks, kapteinis nodeva viņa rīcībā savu kajīti, drānas un pat zābakus, kas Dāvosam bija gandrīz laikā. Viņš arī uzstāja, lai Dāvoss cienājas ar viņa pārtiku, taču mielasts izvērtās gaužām nelāgs gliemeži, nēģi un citi smalkie ēdieni, kas bija tik ļoti tīkami kapteinim Horani, jau pēc pirmās ēdienreizes lika Dāvosam visu .illikušo dienu pavadīt ar bortam pārkārtu vienu vai otru ķermeņa galu.

Ar katru airu vēzienu Pūķakmens auga arvien varenāks. Dāvoss tagad spēja saskatīt kalna formu un draudīgo, melno citadeli ar gargulām un pūķu torņiem. Šajalas dejas priekšgala bronzas tēls, šķeļot viļņus, svaidīja gaisā sāļu šļakatu spārnus. Priecīgs par atbalstu, viņš atspiedās pret galeras bortu. Smagais dzīves pārbaudījums bijušo kontrabandistu bija nogurdinājis ja viņš pārāk ilgi stāvēja, kājas sāka ļodzīties, bet brīžam viņu pārņēma nevaldāmas klepus lēkmes un tad viņš spļāva asins recekļus. "Gan jau dievi nav likuši man iziet cauri ugunij un ūdenim, lai |autu iet postā no kāsa."

Klausoties airētāju uzrauga bungu rīboņā, buru plakšķēšanā un ritmiskajā airu švīkstoņā, viņš atminējās jaunības dienas, kad šīs pašas skaņas miglainos rītos pildīja viņa sirdi ar šausmām. Tās vēstīja par vecā sīra Tristimūna Jūrassardzi, savukārt laikos, kad Dzelzs tronī sēdēja Airīss Tārgārjens, Jūrassardze kontrabandistiem nozīmēja nāvi.

"Bet tas bija citā dzīvē," viņš prātoja. "Tas bija vēl pirms sīpolu kravas, pirms Vētrasgala blēdības un pirms vēl Staniss saīsināja manus pirkstus. Tas bija pirms kara un pirms sarkanās asteszvaigznes parādīšanās, bet es vēl nebiju kļuvis ne par Sīvortu, ne par bruņinieku. Tolaik, pirms Staniss mani cēla godā, es biju pavisam citāds."

Kapteinis Horani viņam izstāstīja, kā tajā naktī, kad dega upe, izplēnēja Stanisa cerības. Lanisteri viņam uzbruka no flanga, un svārstīgie karogneši pameta savu karali stundā, kad bija tam visvairāk vajadzīgi.

-   Tur tika redzēts arī karalis Renlijs, kapteinis stāstīja. Viņš cirta pa labi un pa kreisi, joņodams lauvu karaļa karaspēka priekšgalā. Runā, ka viņa zaļās bruņas skrejugunīs spokaini gailējušas, bet brieža ragi pie viņa bruņucepures deguši zelta liesmās.

"Renlija ēna." Diez vai arī viņa dēli reiz atgriezīsies kā ēnas, Dāvosam iešāvās prātā. Jūrā viņš bija redzējis pārāk daudz dīvainu lietu, lai uzdrošinātos apgalvot, ka spoku nav.

-   Vai tad neviens nepalika uzticīgs Stanisam? viņš gribēja zināt.

-   Daži palika, kapteinis atteica, galvenokārt karalienes radinieki. Daudzus, kam uz kamzoļiem bija lapsa ar ziediem, mēs paguvām izglābt, taču vēl vairāk ļaužu ar visdažādākajiem ģerboņiem palika krastā. Valdnieks Florents tagad ir Pūķakmens karaļa labā roka.

Kalns kļuva augstāks, un tā virsotni kā kronis ieskāva gaiši dūmi. Buras dziedāja, bungas rībēja, airi slīdēja vienā ritmā, un drīz vien viņu priekšā pavērās ostas vārti. "Tik tukša," Dāvoss domāja, atcerēdamies, kāda tā bija senāk kuģu kuģi gan pie piestātnēm, gan noenkuroti aiz viļņlauža. Piestātnē, kur savulaik tika pietauvots Niknums un tā māsas, tagad viņš redzēja Saladora Sāna flagmaņkuģi Valīriete. Arī kuģiem, kas rindojās Valīrietei blakus, bija līsiešu svītrotie korpusi. Dāvoss starp tiem veltīgi meklēja Valdnieci Mārju un Rēgu.

Ieejot ostā, viņi nolaida buru un pieīrās dokiem. Kamēr kuģis tika pietauvots, kapteinis pienāca pie Dāvosa.

-   Jūs tūdaļ gribēs redzēt mūsu princis.

Dāvoss vēlējās atbildēt, taču viņam uzklupa klepus lēkme. Pieķēries pie reliņiem, viņš nospļāvās ūdenī.

-   Pie karaļa, viņš sēca. Man jātiek pie karaļa. "Lai kur būtu karalis, tur būs arī Melisandre."

-   Pie karaļa neviens netiek, Horani Satmantess cieti noteica. Saladors Sāns jums visu pastāstīs. Vispirms jāiet pie viņa.

Dāvoss bija pārāk vārgs, lai iebilstu viņš tik vien spēja kā pamāt ar galvu.

Saladors Sāns uz Valirietes klāja nebija atrodams. Viņi atrada līsieti citā piestātnē ceturtdaļjūdzi tālāk kādas resnvēderainas pentosiešu galeras Dāsnā raža rūmēs, kur viņš kopā ar diviem einuhiem pārskaitīja kravu vienam rokā bija laterna, bet otram vaska plāksnīte un irbulis.

-     Trīsdesmit septiņas, trīsdesmit astoņas, trīsdesmit deviņas… vecais blēdis skaitīja, kad Dāvoss kopā ar kapteini nokāpa kuģa tilpnē. Viņš bija tērpies vīna krāsas tunikā un garos zābakos no balinātas ādas ar sudrabainiem ielaidumiem. Nocēlis mucai vāku, viņš paostīja saturu, nošķaudījās un teica: Mans deguns saka, ka tas ir rupjš malums, turklāt otrā šķira. Rēķinā rakstīts, ka jābūt četrdesmit trijām mucām diez, kur palikušas pārējās? Vai pentosieši domā, ka es neprotu skaitīt? Ieraudzījis Dāvosu, viņš apstājās kā iemiets. Man acīs kož pipari vai asaras? Vai tiešām manā priekšā stāv Sīpolu bruņinieks? Nē, tas nevar būt, jo visi zina, ka mans dārgais draugs Dāvoss gāja bojā degošajā upē. Kāpēc mani tagad vajā viņa spoks?

-   Es neesmu spoks, Sala.

-    Kas gan cits? Tas Sīpolu bruņinieks, kuru pazinu es, nebija ne tik izkāmējis, ne tik bāls kā tu. Saladors Sāns izlīkumoja starp garšvielu mucām un auduma baķiem, cieši apskāva Dāvosu un noskūpstīja pa reizei uz katra vaiga un pieres. Tu vēl arvien esi silts, un tava sirds sitas. Vai tas var būt tiesa? Jūra tevi aprija un atkal izspļāva?

Dāvosam ienāca prātā princeses Širīnas plānprātīgais nerrs Pleķainis, kurš ari reiz nogrima jūras dibenā, bet izpeldēja virspusē jau bez prāta. "Vai es ari esmu jucis?" Viņš aizlika mutei priekšā cimdoto roku, noklepojās un sacīja:

-    Es ieniru zem ķēdes, un mani izskaloja pie viena no Siļķu karaļa šķēpiem. Es tur būtu dabūjis galu, ja mani nebūtu uzņēmusi Šajalas deja.

Saladors Sāns aplika roku kapteinim ap pleciem.

-   Tas ir labi, Horani, domāju, ka tu saņemsi dāsnu atlīdzību. Meizo Mār, esi labs einuhs un aizved manu draugu Dāvosu uz saimnieka kajīti. Aiznes viņam karstvīnu ar krustnagliņām man tas klepus nepatīk. Iespied vīnā arī citronu, sagādā balto sieru un bļodu ar zaļajām olīvām, ko nupat skaitījām. Dāvos, es arī tūdaļ iešu, man tikai jāpārmij pāris vārdu ar šo izcilo kapteini es zinu, ka tu nedusmosies. Tikai neapēd visas olīvas, citādi būs tracis!

Dāvoss kopā ar vecāko no abiem einuhiem iegāja bagātīgi mēbelētā kajītē kuģa priekšgalā. Biezi paklāji, mozaīkas logi, un jebkurā no milzīgajiem ādas krēsliem ērti varēja sasēsties trīs tādi Dāvosi. Pēc īsa brīža tika atnests siers, olīvas un krūze ar kūpošu karstvīnu. Satvēris krūzi abās rokās, kontrabandists ar baudu to iemalkoja. Karstums sildīja krūtis un nomierināja.

Drīz ieradās arī Saladors Sāns.

-   Piedod par vīnu, draugs tie pentosieši būtu ar mieru dzert savus mīzalus, ja tie būtu lillā.

-   Tas palīdzēs krūtīm, Dāvoss atbildēja. Mana māte mēdza teikt, ka karstvīns ir labāks par kompresēm.

-   Man šķiet, ka tev tomēr vajadzēs arī kompreses. Tik ilgi nosēdēt uz Šķēpa, nolāpīts! Kā tev patīk šie lieliskie krēsli? Ir nu gan viņam trekna pakaļa, vai ne?

-   Kam? Dāvoss noprasīja, malkojot vīnu.

-    Ilīrio Mopatim. Vecs valis ar vaigubārdu, kad es tev saku. Šie krēsli ir darināti pēc viņa mēra, lai gan viņš pats retu reizi izlien no Pentosas. Tam resnulim patīk ērtības, viņš visur ņem līdzi spilvenu.

-   Kā tu esi ticis pie pentosiešu kuģa? Dāvoss apjautājās. Vai atkal esi atsācis pirāta gaitas? Viņš nolika tukšo krūzi.

-   Neķītri meli. Kurš ir cietis no pirātiem vairāk kā Saladors Sāns? Es prasu tikai to, kas man pienākas. Viņi man ir parādā daudz zelta, bet naudas vietā esmu dabūjis tikai glītu, čaukstošu pergamentu, uz kura ir valdnieka Alestera Florenta, karaļa labās rokas, vārds un zīmogs. Es esmu kļuvis par Melnūdens līča valdnieku, un neviens kuģis nešķērsos manus ūdeņus bez manas atļaujas. Ar ko tie nelieši ir labāki par kontrabandistiem, ja mēģina pazagties man garām nakts melnumā, lai tiktu sveikā cauri bez nodevu maksāšanas un muitas? Tādā gadījumā man ir visas tiesības viņus apķīlāt. Vecais pirāts iesmējās. Es gan nevienam necērtu nost pirkstus. Ko es darīšu ar viņu pirkstu galiem? Es paņemu kuģus, kravas, kādu nieku izpirkuma maksā nekā pārdabiska. Viņš cieši uzlūkoja Dāvosu. Tu neizskaties vesels, mans draugs. Klepus… turklāt no tevis pāri palikuši tikai kauli un āda. Mazo maisiņu ar pirkstu kauliņiem arī neredzu.

Dāvoss pēc veca ieraduma gribēja aptaustīt maisiņu, kura vairs nebija.

-   Es to pazaudēju uz upes. "Un savu veiksmi kopā ar to."

-   Tā upe bija īsta šausmu ieleja, Saladors Sāns drūmi piekrita. Es drebēju bailēs, pat no līča puses skatoties.

Dāvoss noklepojās, nospļāvās un ieklepojās vēlreiz.

-    Es redzēju, kā deg Melnā Beta un Niknums, viņš beigu beigās čerkstošā balsī izstomīja. Vai kāds no mūsu kuģiem beigās arī nesadega? Dāvoss sirds dziļumos vēl cerēja.

-   Jā, Valdnieks Stefans, Skrandu Dženna, Ašais zobens, Smejošais valdnieks un daži citi bija augstāk pa straumi no piromantu mīzaliem. Tie nesadega, taču aizbēgt arī nevarēja, kad tika pacelta ķēde. Daži padevās, bet pārējie aizkuģoja augšup pa Melnupi, tālāk no kaujas, un komandas tos nogremdēja, lai kuģi nenonāktu Lanisteru rokās. Esmu dzirdējis, ka Skrandu Dženna un Smejošais valdnieks vēl arvien uz upes spēlējot pirātos, bet cik tur tās taisnības…

-   Un Valdniece Mār ja7 . Dāvoss jautāja. Rēgs?

Saladors Sāns uzlika plaukstu Dāvosam uz rokas un cieši to saspieda.

-   Man ļoti žēl, draugs, bet tie abi ir sadeguši. Tavi dēli Deils un Alārds bija labi cilvēki. Taču varu tevi mierināt ar to, ka tavu jaunāko dēlu no viņiem, Devanu, mēs paguvām uzņemt uz kuģa. Dzirdēju, drosmīgais puika ne soli neesot atkāpies no karaļa.

Dāvoss no atvieglojuma gandrīz vai apreiba par Devanu viņš bija baidījies vaicāt.

-   Māte ir žēlsirdīga. Man viņš jāredz, Sala, jāredz.

-    Jā, Saladors Sāns atbildēja. Vēl tev vajadzētu arī aizbūrāt uz Naida zemesragu es zinu, ka gribi satikt sievu un abus mazos bērnus. Domāju, tev vajadzēs jaunu kuģi.

-   Gaišība man iedos jaunu kuģi, Dāvoss atteica.

-   Gaišībai nav neviena kuģa, līsietis pašūpoja galvu, bet Saladoram Sānam to ir daudz. Karaļa kuģi sadega uz upes, bet manējie ne. Tu dabūsi jaunu kuģi, draugs. Tu taču kuģosi manā flotē, vai ne? Tu nakts tumsā kā dejodams iedejosi Brāvosā, Mīrā un Volantē un izdejosi no turienes ar zīdu un garšvielām. Mums būs biezi maki!

-   Tu esi ļoti laipns, Sala, bet man ir pienākums pret karali, nevis tavu maku. Karš vēl nav beidzies, un Staniss pēc visiem septiņu valstību likumiem ir pilntiesīgs troņmantinieks.

-   Pēc manām domām, neviens likums nevar palīdzēt, ja sadeguši visi kuģi. Turklāt baidos, ka tavs karalis ir stipri vien mainījies. Pēc kaujas viņš ne ar vienu netiekas un tup savās Akmens bungās. Galma lietas vada karaliene Selīse ar savu tēvoci Alesteru, kurš sevi dēvē par karaļa labo roku. Šī tēvocim atdevusi arī karaļa zīmogu, un viņš to liek apakšā visām vēstulēm, ko uzraksta arī manam glītajam pergamentam. Taču viņi pārvalda mazu, klinšainu un nabadzīgu karaļvalsti. Te nav pat tik daudz zelta, lai samaksātu uzticamajam Saladoram Sānam to, kas viņam pienākas. Bruņinieku šeit ir tik, cik es izglābu pēc kaujas, bet no kuģiem tikai mana mazā, drosmīgā flote.

Dāvoss saliecās spējā klepus lēkmē. Saladors Sāns dzīrās viņam palīdzēt, taču kontrabandists atmeta ar roku, un jau pēc brīža viņš bija atguvis elpu.

-    Ne ar vienu netiekas? viņš nogārdza. Ko tu ar to gribi teikt? Balss viņam pašam izklausījās vārga un aizsmakusi, bet kajīte acu priekšā uz brīdi sagriezās.

-   Ne ar vienu, izņemot viņu, Saladors Sāns atbildēja, un Dāvosam pat nevajadzēja jautāt, kuru cilvēku Sāns domāja. Draugs, tu sevi nogurdini. Tev ir vajadzīga gulta, ne Saladors Sāns. Gulta ar biezām segām, komprese uz krūtīm un karstvīns ar krustnagliņām.

-   Gan jau iztikšu, Dāvoss papurināja galvu. Saki, Sala, man jāzina: netiekas ne ar vienu, izņemot Melisandri?

Līsietis uzlūkoja draugu ar ilgu, šaubpilnu skatienu un negribīgi turpināja:

-   Sargi nevienu citu nelaiž klāt pat karalieni un meitu ne. Kalpi nes ēdienu, ko neviens neēd. Viņš pieliecās tuvāk un jau klusākā balsī piebilda: Esmu dzirdējis dīvainas runas par bada ugunīm, kas deg kalna iekšienē, un Staniss ar sievieti sarkanā kāpjot lejup, lai raudzītos liesmās. Runā, ka kalna dzīlēs, kur karstumā nesadeg vienīgi Melisandre, vedot šahtas un slepenas kāpnes. Ar to pilnīgi pietiek, lai vecajā iedzītu tādas bailes, ka šim nav spēka paēst.

"Melisandre." Dāvoss noskurinājās.

-    Pie visa vainīga sieviete sarkanā, viņš paziņoja. Viņa uzsūtīja uguni, lai tā mūs aprītu, lai sodītu Stanisu, par to, ka viņš to bija pastūmis malā, un pierādītu, ka viņš nespēj uzvarēt bez tās burvestību spēka.

Līsietis paņēma no bļodas treknu olīvu.

-    Tu neesi pirmais, kas to apgalvo, draugs, tikai tavā vietā es to tik skaļi neteiktu. Pūķakmenī čum un mudž no karalienes vīriem, bet viņiem ir asa dzirde un vēl asāki dunči. Viņš iemeta olīvu mutē.

-   Man pašam ir duncis to man uzdāvināja kapteinis Horani. Dāvoss izvilka ieroci un nolika to uz galda. Šo dunci es izduršu cauri Melisandres sirdij, ja vien viņai tāda ir.

-    Dāvos, mīļo Dāvos, Saladors Sāns izspļāva olīvas kauliņu, tev nevajadzētu tā runāt pat joka pēc.

-   Tie nav nekādi joki es patiešām grasos viņu nogalināt.

"Ja vien viņu iespējams nogalināt ar mirstīgo ieročiem." Dāvoss par to nebija pārliecināts. Viņš pats savām acīm redzēja, kā vecais mestrs Kresens ielej indi viņas kausā, bet no tā paša saindētā vīna nomira Kresens, nevis sarkanā priesteriene. Lai gan nazi sirdī… dziesminieki ziņģē, ka ar saltu dzelzi varot nokaut pat dēmonus.

-   Tās ir bīstamas runas, draugs, Saladors Sāns brīdināja. Domāju, tu jūrā esi nopietni saslimis un drudzis izcepinājis tavu saprātu. Labāk vispirms liecies gultā, kārtīgi atpūties un atgūsti spēkus.

"Tu gribēji teikt kamēr es zaudēju apņēmību." Dāvoss piecēlās kājās. Viņu kratīja drudzis un reiba galva, bet tas viņam nerūpēja.

-   Tu esi vecs, nodevīgs maita, Salador Sān, lai arī labs draugs.

-    Tātad tu paliksi kopā ar savu draugu? līsietis braucīja smailo, sirmo bārdu.

-    Nē, es iešu. Dāvoss noklepojās.

-   Iesi? Paskaties uz sevi! Tu klepo un trīci, tu esi izkāmējis un vārgs! Uz kurieni tu iesi?

-   Uz pili. Tur ir mana guļamistaba un mans dēls.

-    Un sieviete sarkanā, Saladors Sāns aizdomīgi ieminējās. Viņa arī ir pilī.

-   Viņa arī, Dāvoss iebāza dunci makstī.

-   Tu esi sīpolu kontrabandists ko tu jēdz no slepkavošanas? Turklāt tu esi slims, tu dunci pat nespēj noturēt rokā! Vai zini, kas ar tevi notiks, ja tiksi pieķerts? Kamēr mēs degām uz upes, karaliene sadedzināja nodevējus. Viņa tos nabadziņus sauca par tumsas kalpiem, un sieviete sarkanā dziedāja dziesmas, kad tika aizkurti sārti.

Dāvosu tas neizbrīnīja. "Es zināju," viņš domāja. "Es to zināju, pirms viņš man pateica."

-    Viņa ķērās pie valdnieka Sanglāsa, kas bija ieslodzīts cietumā, Dāvoss minēja, un Habarda Rambtona dēliem.

-   Tieši tā sadedzināja viņus tāpat kā sadedzinās tevi. Ja tu to sarkano sievišķi nomiegsi, viņi tevi sadedzinās atriebjoties, bet, ja tev viņu nogalināt neizdosies, viņi tevi sadedzinās par mēģinājumu viņu nogalināt. Viņa dziedās, tu kliegsi un nomirsi. Bet tu vēl knapi esi atgriezies dzīvē!

-   Tieši tāpēc arī esmu atgriezies, Dāvoss neatkāpās, lai viņu nogalinātu. Lai pieliktu punktu Melisandrei no Ašaī un visām viņas ļaundarībām. Kāda gan cita iemesla dēļ jūra mani izspļāva no savām dzīlēm? Melnūdens līci tu pazīsti tikpat labi kā es, Sala. Neviens ar veselo saprātu apveltīts kapteinis nestūrēs savu kuģi uz Siļķu karaļa šķēpiem un neriskēs sadragāt sava kuģa dibenu! Šajalas deja nekad mūžā nebūtu tur ieklīdusi.

-   Pie visa vainīgs vējš, Saladors Sāns skaļi iebilda. Tikai vējš tas aizdzina kuģi pārāk tālu uz dienvidiem.

-   Un kas uzsūtīja vēju? Sala, mani uzrunāja Māte.

-   Tava māte sen ir mirusi, vecais līsietis izbolīja acis.

-   Dieviete Māte. Viņa svētīja mani ar septiņiem dēliem, un tomēr es ļāvu viņu sadedzināt. Viņa mani uzrunāja. Viņa teica, ka mēs paši esam izsaukuši uguni un ēnas arī. Es airu laivā aizvedu Melisandri uz Vētrasgalu un redzēju, kā viņa piedzemdē briesmoni. Dāvoss joprojām murgos skatīja, kā kalsnas, melnas ēnu rokas atspiežas pret Melisandres ciskām, lai atsvabinātos no viņas pietūkušās dzemdes. Viņa nogalināja Kresenu, Renliju, to drosmīgo vīru Kortneju Penrouzu un manus dēlus. Tagad ir pienācis laiks, lai kāds nogalinātu viņu pašu.

-   Kāds, atkārtoja Saladors Sāns. Tieši tā kāds, bet ne tu. Tu esi nespēcīgs kā bērns, tu neesi nekāds karotājs. Es tevi lūdzu, paliec tu paēdīsi, mēs aprunāsimies un varbūt aizlaidīsim uz Brāvosu, lai nolīgtu šim darbam kādu bezseji. Ko teiksi? Bet tu… nē, tev jāpaliek te un jāpaēd.

"Viņš visu sarežģī," Dāvoss paguris prātoja, "lai arī tāpat jau viss ir bezgala sarežģīti."

-   Man vēders ir jau pilns ar atriebibu, Sala. Ēdienam tur vairs nav vietas. Ļauj man iet. Mūsu draudzības vārdā novēli man veiksmi un ļauj iet.

Saladors Sāns pietrausās kājās.

-    Man šķiet, ka tu neesi īsts draugs. Kurš nogādās tavus pelnus un kaulus tavai sievai un pavēstīs, ka viņa ir zaudējusi vīru un četrus dēlus? Neviens cits kā vecais Saladors Sāns. Bet lai jau nu tā būtu, drosmīgais sīr bruņiniek, ej, steidzies pēc savas nāves. Es savākšu tavu kaulu atliekas kulītē un aizvedīšu taviem dēliem, kas tev vēl palikuši, lai viņi tās nēsā sev kaklā, iesietas mazos maisiņos. Viņš nīgri atmeta ar roku, un katrā pirkstā vīdēja pa gredzenam. Ej, ej, ej, ej, ej.

Dāvoss negribēja šķirties šādi.

-   Sala…

-   EJ! Labāk, protams, būtu, ja tu paliktu, bet, ja tu ej, tad ej.

Dāvoss aizgāja.

Gājiens no Dāsnās ražas līdz Pūķakmens vārtiem bija garš un vientuļš. Ieliņas, kas agrāk bija kareivju, jūrnieku un vienkāršo ļaužu pilnas, tagad stiepās tukšas un pamestas.

Tur, kur senāk kvieca cūkas un skraidīja pliki bērneļi, tagad šaudījās žurkas. Viņam ļodzījās kājas, un trīs reizes klepus uzmācās tik pamatīgi, ka vajadzēja apstāties un atpūsties. Neviens nenāca viņam palīgā un neviens pat nepalūrēja pa logu, lai redzētu, kas darās uz ielas. Logi bija aizslēģoti, durvis aizbultētas, un vairāk kā pie puses māju izliktas sēru zīmes. "Tūkstošiem vīru devās uz Melnupi, bet mājās pārnāca daži simti," Dāvoss prātoja. "Bojā gāja ne jau tikai mani dēli vien. Lai Mātes žēlastība pār viņiem visiem."

Pils vārti arī izrādījās slēgti. Dāvoss ar dūri uzsita pa dzelzī iekaltajiem dēļiem. Atbildes nebija, tāpēc viņš sāka vārtus spārdīt. Beigu beigās uz mūra iznāca strēlnieks un starp divām gargulām palūkojās lejup.

-   Kas tur nāk?

Jūrnieks atgāza galvu un pielika rokas pie mutes:

-   Sīrs Dāvoss Sīvorts pie gaišības karaļa!

-   Tu esi piedzēries? Vācies prom un beidz dauzīties.

Saladors Sāns Dāvosu bija brīdinājis, tāpēc viņš mēģināja citu taktiku.

-   Vismaz pasauciet manu dēlu Devanu, viņš ir karaļa ieroču nesējs.

Sargs sarauca pieri.

-   Kā tu teici, kas tu esi?

-   Dāvoss, viņš atsaucās, Sīpolu bruņinieks.

Galva virs mūra nozuda, taču tūdaļ parādījās.

-   Vācies prom! Sīpolu bruņinieks gāja bojā uz upes viņa kuģis sadega.

-    Kuģis sadega, Dāvoss piekrita, bet viņš pats izdzīvoja, un te nu viņš stāv. Vai Džeits vēl joprojām ir vārtu sardzes kapteinis?

-Kas?

-   Džeits Kazenājs viņš mani labi pazīst.

-   Nekad par tādu neesmu dzirdējis, droši vien arī viņš ir beigts.

-   Tad pasauc valdnieku Čīteringu.

-   Viņu es pazinu, bet viņš sadega uz Melnupes.

-   Varbūt ir Āķa Vils vai Vepris Hals?

-    Visi beigti, loka šāvējs atteica, taču viņa sejā uz mirkli parādījās šaubas. Pagaidi tepat, viņš sacīja un atkal pazuda.

Dāvoss gaidīja. "Visi miruši, visi," viņš apdullis domāja, atceroties, kā Halam zem notaukotā kamzoļa malas allaž vīdēja baltais, plikais vēders, cik garu rētu Hala sejā bija atstājis zvejas āķis un kā Džeits allaž noņēma cepuri dāmu priekšā, vai tām būtu pieci vai piecdesmit gadi, vai tās būtu augstdzimušas vai zemas kārtas.

Visi bija noslīkuši vai sadeguši tāpat kā mani dēli un tūkstošiem citu, lai tagad sviltu elles liesmās. Pēkšņi uz mūra parādījās strēlnieks.

-   Ej pie mazajiem vārtiņiem tevi tur ielaidīs.

Dāvoss darīja, kā viņam vēlēts. Sargi, kas viņu ielaida pilī, bija sveši. Visiem rokās bija šķēpi, bet pie krūtīm Florentu nama ģerbonis lapsa ar ziediem. Tie neveda jūrnieku uz Akmens bungām, kā viņš bija domājis, bet gan cauri Pūķa astes arkai lejā uz īgona dārzu.

-   Gaidi te, seržants lika.

-   Vai gaišība zina, ka esmu atgriezies? Dāvoss noprasīja.

-   Man pie dirsas. Es teicu: gaidi. Un seržants aizgāja ar visiem šķēpnešiem.

īgona dārzā jauki smaržoja priedes un no visām pusēm to ieskāva stalti koki. Tur auga mežrozītes, slējās ērkšķaini dzīvžogi, bet purvainā slīkšņā bija atrodamas dzērvenes. "Kāpēc viņi mani atveda uz šejieni?" Dāvoss brīnījās.

Tad viņš sadzirda zvārgulīšu skaņas un bērna smieklus no krūmiem izlēca galma āksts Pleķainis, bet viņam pa pēdām, cik jaudas, dzinās princese Širīna.

-   Nāc šurp, meitene sauca nerram. Pleķaini, tūlīt nāc šurp!

Ieraudzījis Dāvosu, āksts apstājās kā iemiets, bet skārda zvaniņi mices ragos turpināja zvanīt: kling-klang. Pēc mirkļa Pleķainis, lēkādams no vienas kājas uz otru, iedziedājās:

-    Asiņo āksts un asiņo ķēniņš, asinis tek gar jaunavas stilbu, bet važās tiek iekalti viesi un brūtgāns, hei, hei, hei!

Širīna gandrīz noķēra pamuļķi, taču pēdējā mirklī šis pārlēca pāri paparžu pudurim un nozuda kokos, bet princese metās viņam pakaļ. Dāvoss, redzot rotaļu, pasmaidīja.

Viņš aizgriezās un aizlika cimdoto roku priekšā mutei, lai noklepotos, kad no dzīvžoga izripoja cits mazs stāvs un notrieca viņu no kājām.

Nokrita arī zēns, taču tūdaļ pielēca kājās.

-    Ko tu te dari? viņš noprasīja, tīrot drānas. Viņam pāri apkaklei vijās piķa melnas cirtas, bet acis bija koši zilas. Tu nedrīksti stāvēt man ceļā, kad es skraidu.

-   Nē, Dāvoss piekrita, nedrīkstu gan.

Viņš piecēlās tupus uz ceļiem, un tūdaļ viņu sagrāba klepus lēkme.

-   Tu esi slims? Zēns satvēra Dāvosu aiz rokas un palīdzēja viņam piecelties. Vai man pasaukt mestru?

Dāvoss papurināja galvu.

-   Tas ir tikai klepus pāries.

Zēns noticēja.

-   Mēs spēlējam "skaistulēs un briesmoņos", viņš paskaidroja. Es biju briesmonis. Bērnišķīga ākstīšanās, bet manai māsīcai patīk. Kā tevi sauc?

-   Sīrs Dāvoss Sīvorts.

Puika ar šaubām nopētīja vīrieti no galvas līdz kājām.

-   Tu to skaidri zini? Pēc bruņinieka pārāk neizskaties.

-   Es esmu Sīpolu bruņinieks, cienītais kungs.

Zēns samirkšķināja zilās acis.

-   Tas, kuram piederēja melnais kuģis?

-   Vai jūs zināt to stāstu?

-    Es toreiz vēl nebiju dzimis tu manam tēvocim Stanisam atvedi zivis, kad valdnieks Tīrels viņu turēja ielenkumā. Zēns izslējās. Es esmu Edriks Vētra, viņš paziņoja, karaļa Roberta dēls.

-   Nešaubos ne mirkli. Dāvoss uzreiz bija pazinis puiku, kuram bija Plorentu izteiksmīgās ausis, taču mati, acis, zods un vaigu kauli tūdaļ lika domāt par Barateoniem.

-   Vai tu pazini manu tēvu? Edriks Vētra noprasīja.

-   Daudz reižu viņu tiku redzējis, kad kopā ar jūsu tēvoci biju galmā, taču ne reizi neiznāca aprunāties.

-    Tēvs man iemācīja cīnīties, zēns lepni klāstīja. Viņš mani apciemoja gandrīz katru gadu, un reizēm mēs kopā vingrinājāmies. Manā pēdējā vārda dienā viņš man atsūtīja kaujas vāli gandrīz tādu pašu, kāda bija viņam, tikai mazāku. Man gan vajadzēja to atstāt Vētrasgalā. Vai mans tēvocis Staniss tev nocirta pirkstus?

-   Tikai pašus galus. Pirksti man ir vēl arvien, tikai īsāki.

-   Parādi.

Dāvoss novilka cimdus, un zēns uzmanīgi aplūkoja viņa plaukstu.

-   Un īkšķa galu viņš tev nenocirta?

-   Nē, Dāvoss noklepojās, to viņš man atstāja.

-    Viņam nevajadzēja apcirst tev pirkstus, puišelis sprieda. Tas nebija pareizi.

-    Bet es biju kontrabandists.

-   Jā, bet tu viņam atvedi zivis un sīpolus.

-    Par sīpoliem valdnieks Staniss mani iecēla bruņinieku kārtā, bet pirkstus apcirta par to, ka es biju kontrabandists. Viņš uzvilka cimdu atpakaļ rokā.

-   Mans tēvs nebūtu tev nocirtis pirkstus.

-   Ja jau jūs tā sakāt, cienītais kungs.

Taisnība Roberts nebija tāds kā Staniss, "Zēns atgādina tēvu. Jā, un Renliju arī." Šī doma darīja Dāvosu nemierīgu.

Puika gribēja viņam ko teikt, kad abi izdzirdēja smagus soļus. Dāvoss pagriezās cauri dārzam uz viņu pusi nāca sīrs Aksels Florents ar duci sargu rūtotos kamzoļos. Uz sargu krūtīm dižojās Gaismas Dieva liesmojošā sirds. "Karalienes vīri," Dāvoss nodomāja, un tūdaļ viņam atkal piemetās klepus lēkme.

Sīrs Aksels bija mazs augumā, taču muskuļots, platām krūtīm, resnām rokām, līkām kājām un spalvainām ausīm. Būdams karalienes tēvocis, viņš desmit gadus bija kalpojis par pils pārvaldnieku un allaž pret Dāvosu bija izturējies ar cieņu, zinot, ka jūrnieks bauda valdnieka Stanisa labvēlību.

-    Sīrs Dāvoss un nav noslīcis! Kā tas ir iespējams? viņa vārdos šoreiz nebija ne pieklājības, ne siltuma.

-   Sīpoli ūdeni negrimst, sīr. Vai atnācāt, lai aizvestu mani pie karaļa?

-    Atnācu, lai aizvestu jūs uz cietumu. Sīrs Aksels pamāja saviem vīriem. Grābiet viņu ciet un atņemiet dunci ar to viņš grasījās nokaut mūsu kundzi.

11.NODAĻA DŽEIMIJS

Džeimijs pirmais pamanīja iebraucamo vietu. Galvenā ēka piekļāvās upes līkumam, bet tās garie, zemie spārni stiepās gar krastu kā ieplestas rokas, kas savos apskāvienos vilināja ceļiniekus, kuri devās lejup pa straumi. Apakšstāvs bija būvēts no akmens, augšstāvs no balsināta koka, bet jumtu klāja akmens slānekļa jeb kalnu šīfera plāksnes. Džeimijs redzēja arī staļļus un vīnogulājiem apaugušu nojumi.

-   No skursteņiem dūmi nekūp, viņš secināja, kad kuģotāji bija piepeldējuši tuvāk. Un logos gaisma nedeg.

-    Kad pēdējo reizi te braucu garām, viesnīca bija vaļā, sacīja sīrs Kleoss Frejs. Te tika brūvēts labs alus. Varbūt tas vēl arvien ir pagrabos?

-   Te var būt cilvēki, Brīna teica. Varbūt slēpjas, varbūt jau beigti.

-   Nobijies no pāris miroņiem, sievišķi? Džeimijs pavīpsnāja.

Meiča uzmeta viņam skarbu skatienu.

-   Mani sauc…

-   Jā, jā, zinu Brīna. Vai tu šonakt gribētu izgulēties īstā gultā, Brīna? Viesnīcā būtu drošāk nekā uz upes, turklāt nenāktu par ļaunu noskaidrot, kas īsti te noticis.

Viņa neatbildēja, taču jau pēc brīža pagrieza laivu uz laika zoba apgrauztā koka doka pusi. Sīrs Kleoss nolaida buru un tad, kad laiva ar mīkstu būkšķi atsitās pret piestātnes dēļiem, izlēca ārā, lai to pietauvotu. Važās saslēgtais Džeimijs viņam nopakaļ neveikli izklumburēja no laivas.

Piestātnes galā pie dzelzs staba šūpojās aplupusi izkārtne, uz kuras bija redzams ceļos nometies karalis, rokas salicis tā, it kā zvērētu kādam uzticību. Džeimijs uzmeta izkārtnei skatienu un skaļi iesmējās.

Labāku iebraucamo vietu mēs nebūtu varējuši atrast.

Vai te ir kas īpašs? Brīna ar aizdomām balsī apjautājās.

Šī ir "Padevīgā kalpa viesnīca," cienītā kundze, atbildēja Kleoss.

Tā uzcelta tieši tajā vietā, kur pēdējais Ziemeļu karalis metās ceļos īgona Iekarotāja priekšā un atzina viņa virskundzību. Domāju, ka izkārtnē altēlots šis Ziemeļu karalis.

-             Kad Uguns laukā divi karaļi jau bija cietuši sakāvi, Torhens devās ii/, dienvidiem, stāstu turpināja Džeimijs, bet, ieraudzījis īgona pūķi un viņa milzīgo karaspēku, nolēma klausīt saprāta balsij un salieca savus sasalušos ceļgalus. Izdzirdis zirga zviegšanu, viņš apklusa. Stallī ir /irgi, vismaz viens. "Un ar vienu man pilnīgi pietiek, lai tas sievišķis nespētu mani noķert." Iesim paskatīties, vai kāds ir mājās. Džeimijs, atbildi negaidījis, aizslāja pa piestātni, ar plecu atgrūda staļļa durvis… un izrādījās aci pret aci ar kādus gadus piecpadsmit vecu zēnu, kurš rokās turēja uzvilktu arbaletu.

-   Lauva, zivs vai vilks? puika noprasīja.

-            Mēs cerējām atrast kādu gailēnu. Džeimijs dzirdēja, kā stallī ienāk arī ceļabiedri. Arbalets ir gļēvuļu ierocis.

-   Bet ar to es vienalga varu izlaist bultu cauri tavai sirdij.

-             Droši vien. Bet, pirms tu pagūsi vēlreiz uzvilkt stiegru, mans brālēns izlaidīs tev iekšas.

-   Nebaidi puiku, Kleoss ierunājās.

-            Mēs nevienam nevēlam ļaunu, meiča sacīja. Un mums ir nauda, ko samaksāt par ēdienu un dzērienu. Viņa izvilka no muķa sudraba gabalu.

Zēns aizdomīgi palūkojās vispirms uz monētu, tad uz Džeimija važām.

-    Kāpēc šis ir iekalts važās?

-    Nokāvu pāris strēlniekus, Džeimijs attrauca. Vai tev ir alus?

-   Jā. Puika par kādu collu nolaida arbaletu zemāk. Metiet savas zobensiksnas uz grīdas, un es varbūt jūs pabarošu. Viņš piegāja pie rombveida loga un palūkojās ārā, vai neredzēs tur vēl kādus svešiniekus. Tā ir Tūliju bura.

-   Mēs esam no Straujupes. Brīna atāķēja siksnu un ļāva tai ar troksni nokrist uz grīdas. Kleoss sekoja viņas piemēram.

No pagraba iznāca dzeltenbāls vīrelis ar bakurētainu seju un miesnieka cirvīti rokās.

-   Jūs esat trīs? Mums ir zirga gaļa trim cilvēkiem pietiks. Zirgs bija vecs un sīksts, bet gaļa vēl ir svaiga.

-   Vai jums ir maize? Brīna noprasīja.

-   Tikai sausiņi un sakaltuši auzu plāceņi.

-   Godīgs iestādījums, Džeimijs pasmīnēja. Te pasniedz sakaltušu maizi un sīkstu gaļu, toties godīgi visā atzīstas.

-   Es neesmu viesnīcnieks. Viesnīcnieku un viņa veceni es apraku pagalmā.

-   Vai tu viņus nogalināji?

-   Vai es jums teiktu, ja būtu to izdarījis? Vīrs nospļāvās. Gan jau tas ir vilku vai lauvu roku darbs, bet kāda starpība? Mēs ar sievu viņus atradām jau beigtus. Tagad, kā rādās, šis ir mūsu īpašums.

-   Un kur ir tava sieva? Kleoss gribēja zināt.

-   Un kam jums tas jāzina? vīrietis neuzticīgi piemiedza acis. Viņas te nav… un jūsu arī te nebūs, ja man nepatiks jūsu sudrabs.

Brīna pasvieda viņam monētu. Vīrietis noķēra to gaisā, iekoda tajā un tūdaļ noslēpa.

-   Viņai ir vēl, zēns ar arbaletu paziņoja.

-   Ak tā? Ej, puika, atnes dažus sīpolus.

Zēns pacēla arbaletu plecā, vēlreiz drūmi nopētīja atnācējus un nozuda pagrabā.

-   Tavs dēls? Kleoss vaicāja.

-   Nē, mēs ar sievu viņu pieņēmām. Mums pašiem bija divi dēli, bet vienu nokāva lauvas un otrs nomira no caurejas. Šitā puikas māti nogalēja Asiņainie Āksti. Šodien katram vajadzīgs kāds, kas stāv sardzē, kamēr tu guli. Viņš ar roku norādīja uz galdiem. Varat apsēsties.

Pavards bija izdzisis, taču Džeimijs izvēlējās krēslu, kas atradās vistuvāk pelniem un izstiepa kājas zem galda. Katru viņa kustību pavadīja ķēžu žvadzoņa. "Kaitinoša skaņa. Pag, drīz es aptīšu tās ķēdes vecenei ap kaklu un paskatīsimies, kā tas viņai patiks."

Vīrietis, kurš nebija viesnīcnieks, cūku taukos izcepa trīs pamatīgus zirga ciskas gabalus un sačurkstināja sīpolus, un tas gandrīz atsvēra to, ka auzu plāceņi bija sastāvējušies. Džeimijs un Kleoss strēba alu, bet Brīna no kausa malkoja sidru. Puika turējās no viņiem pa gabalu ar uzvilktu arbaletu uz ceļiem sēdēja uz sidra mucas. Vīrs ielēja krūzi alus arī sev un apsēdās svešiniekiem blakus.

-     Kas jauns Straujupē? viņš jautāja sīram Kleosam, jo uzskatīja viņu par barvedi.

Kleoss pirms atbildes palūkojās uz Brīnu.

-   Valdnieks Hosters ir uz nāves gultas, bet viņa dēls tur savās rokās Sarkanā Atzara braslus un nelaiž pāri Lanisterus. Jau notikušas vairākas kaujas.

Kaujas notiek visur. Uz kurieni gājuši, sīr?

Uz Karaļa ostu, Kleoss noslaucīja no lūpām taukus.

Tādā gadījumā jūs esat stulbeņi, saimnieks nosprauslojās. Pēc I ēdējām ziņām, pie pilsētas mūriem esot Staniss. Runā, ka šim esot simts tūkstoši vīru un burvju zobens.

Džeimijs aptina ap rokām ķēdes galus un paraustīja tos kaut viņam luītu tik daudz spēka, lai tās važas sarautu, tad gan viņš parādītu Stanisam, kur lai viņš iebāž savu burvju zobenu.

-  Jūsu vietā es turētos tālāk no Karaļceļa, vīrietis turpināja. Esmu dzirdējis, ka ļaunāk kā tur vairs nevarot būt. Visapkārt klīstot gan vilki, gan lauvas, gan dažādu padibeņu bandas un uzbrūkot katram, kas trāpās pa rokai.

-  Pupu mizas, nicīgi atmeta sīrs Kleoss, tādi pabiras neuzdrošināsies uzbrukt apbruņotiem vīriem.

-   Es, protams, atvainojos, sīr, bet es te redzu tikai vienu apbruņotu viru, kas ceļo kopā ar sievieti un savažotu cietumnieku.

Brīna uzmeta pavāram drūmu skatienu. "Sievišķim nepatīk, ka kāds viņu uzskata par sievišķi," Džeimijs noprata un atkal paraustīja ķēdi. Koku dzelži jau bija notrinuši viņa plaukstu pamatnes jēlas.

-  Es domāju pa Trejžuburi doties uz jūru, meiča paziņoja iebraucamās vietas saimniekam. Jaunavu dīķī mēs nopirksim zirgus un jāsim tālāk caur Daskendeilu un Rosbiju. Tā mēs varēsim izvairīties no lielākajām sadursmju vietām.

-    Pa upi jūs līdz Jaunavu dīķim nenokļūsiet, saimnieks pašūpoja galvu. Nepilnas trīsdesmit jūdzes no šejienes pāris laivu jau ir sadegušas un nogrimušas, un sanesas jau tās aprakušas dzelmē. Tur ir laupītāju midzenis, viņi uzbrūk ikvienam, kas vēlas izmantot šo ceļu, turklāt viņi nav vienīgie lejāk pa upi, pie Lecošajiem akmeņiem un Sarkano briežu salas laupītāju mudž vēl vairāk. Arī Zibeņu valdnieks šajā pusē ir redzēts viņš šķērso upi, kur vien iepatīkas, jādelē šurpu turpu un nekad nesēž uz vietas.

-    Kas tas tāds par Zibeņu valdnieku? Kleoss Frejs noprasīja.

-    Valdnieks Beriks, ja jums tā labāk patīk, sīr. Viņš tā tiek saukts tāpēc, ka uzbrūk tik pēkšņi kā zibens no skaidrām debesīm. Mēdz teikt, ka viņš esot nemirstīgs.

"Visi ir mirstīgi, ja viņiem cauri izdur zobenu," Džeimijs nodomāja.

-   Vai Toross no Mīras vēl arvien ir kopā ar viņu?

-    Tas sarkanais burvis? Jā. Esmu dzirdējis, ka viņam esot savādas spējas.

"Kā tad, viņam piemita spēja dzert tikpat pamatīgi kā Robertam Ba rateonam, un tās patiešām ir retas spējas." Džeimijs reiz dzirdēja Torosu karalim stāstām, ka šis kļuvis par sarkano priesteri tāpēc, ka uz sarkanās tunikas nevarot redzēt vīna traipus. Roberts toreiz smējās tik vētraini, ka nolēja ar alu Sersejas zīda mantiju.

-    Iespējams, tā nav mana darīšana, Džeimijs ieteicās, bet varbūt Trejžubure patiešām nav tas drošākais ceļš.

-   Tā gan, saimnieks piekrita. Arī tad, ja jūs tiksiet garām Sarkano briežu salai un neuzskriesiet virsū valdniekam Berikam ar sarkano burvi, jums priekšā vienalga būs Rubīna brasls. Dzirdēju, ka braslu uzmanot Dēļu Pavēlnieks, bet tas gan bija jau pirms kāda laika. Tagad tur atkal var būt pie teikšanas lauvas, Beriks vai vēl kāds cits.

-   Vai arī neviens, Brīna piebilda.

-    Ja cienītā kundze vēlas riskēt ar savu ādu, neuzdrošinos iebilst… bet es jūsu vietā aizmirstu par upi un dotos tālāk pa sauszemi. Ja neiesiet pa lielajiem ceļiem un naktīs slēpsieties mežā… es, protams, vienalga negribētu iet kopā ar jums, taču jums var paveikties.

Garais sievišķis sāka šaubīties.

-   Tam mums būtu vajadzīgi zirgi.

-    Zirgi te ir, Džeimijs norādīja, vismaz vienu es dzirdēju stallī zviedzam.

-   Jā, zirgi ir, teica, viesnīcnieks, kurš nemaz nebija viesnīcnieks, tieši trīs, bet tie nav paredzēti pārdošanai.

-    Protams, ne! Džeimijs nespēja noturēties neiesmējies. Bet tu vienalga mums tos zirgus parādi.

Brīna drūmi sarauca uzacis, taču saimnieks viņas skatienu izturēja.

-   Rādi zirgus, sievišķis pēc brīža ierunājās, un visi piecēlās no galda.

Spriežot pēc smakas, kūts nebija mēzta sazin cik ilgi. Simtiem treknu, melnu mušu spietoja no aizgalda uz aizgaldu un rāpoja pa zirgu bambalu čupām, kas mētājās it visur, taču zirgi tur bija tikai trīs. Tie izrādījās visai dažādi: brūns darba zirgs, vecs, balts, kastrēts un vienacains kleperis, kā arī jestrs, dābolains bruņinieka rumaks.

-   Tie netiek pārdoti ne par kādu cenu, iespējamais īpašnieks paziņoja.

-    Kā tu tos zirgus dabūji? Brīna painteresējās.

-   Darba zirgs kopā ar to lopu, kuru jūs tikko ēdāt, stāvēja tepat stallī, kad mēs ar sievu te ieradāmies. Kleperis kādu nakti atklīda pats, bet auļotāju puika noķēra uz lauka tas vēl bija apseglots un ar visiem iemauktiem. Skatieties!

Segli bija rotāti ar sudraba ielaidumiem, bet zirga deķis, kas sākotnēji šķita esam bijis sārti un melni rūtots, tagad gandrīz viscaur bija tumši brūns. Džeimijs nepazina nama krāsas, taču nešaubīgi pazina asinis.

-   Rādās, ka zirga īpašnieks tik drīz to neprasīs atdot. Viņš nopētīja klepera kājas un pārskaitīja darba zirga zobus.

-   Dod viņam zelta gabalu par pelēci, ja viņš dod līdzi seglus, Karaļkāvis deva padomu Brīnai, un sudraba gabalu par darba zirgu. Par balto viņam vēl vajadzētu piemaksāt, lai mēs to ņemam.

-  Neizsakies tik necienīgi par savu zirgu, sīr! Sievišķis atvēra muķi, ko viņai līdzi bija iedevusi Ketlīna, un sadabūja trīs zelta monētas. Es maksāšu pūķi par katru zirgu.

Saimnieks samirkšķināja acis un jau pastiepa roku, bet tad apķērās un roku nolaida.

-    Diez vai es varēšu jāt uz zelta pūķa, ja man vajadzēs no šejienes bēgt. Un apēst arī es to nevarēšu, ja būšu badā.

-   Vari paņemt arī mūsu laivu, Brīna teica. Brauc augšup vai lejup pa upi kā tev labāk tīk.

-    Parādiet man to zeltu. Vīrietis paņēma vienu no monētām un iekoda tajā. Hmm, tā šķiet īsta. Tātad trīs pūķi un laiva?

-   Tā ir laupīšana skaidrā dienas laikā, Džeimijs draudzīgi iebilda.

-   Man būs vajadzīga arī pārtika, Brīna nelikās ne zinis par Džeimiju. Dod visu, kas tev ir.

-   Man ir auzu plāceņi. Vīrs paķēra atlikušās zelta monētas, pasvārstīja plaukstā un nopriecājās par to skaņu. Ak jā, krājumā man vēl kūpinātas un sālītas zivis, bet tās jums maksās sudraba gabalu. Gultasvietas arī maksās naudu jūs droši vien gribēsiet te pārnakšņot.

-   Nē, Brīna tūdaļ atbildēja.

-    Sieviete, saimnieks sarauca pieri, jūs taču negribēsiet jāt naktī pa svešu apvidu ar svešiem zirgiem. Iekulsieties vēl kādā purvā vai salauzīsiet zirgam kāju.

-  Šonakt būs spožs mēness, Brīna atbildēja, gan jau mēs atradīsim ceļu.

Saimnieks brīdi apdomāja dzirdēto.

-   Ja jums vairs nav sudraba naudas, varbūt varat samaksāt kādu vara gabalu par gultām un segām, lai nenosaltu. Es jau ceļotājus prom nedzenu, ja saprotat, ko gribu teikt.

-   Tā, šķiet, ir godīga runa, ierunājās Kleoss.

-   Segas ir tikko izmazgātas sieva pirms aiziešanas par to parūpējās. Varu galvot neatradīsiet nevienu blusu. Viņš smaidīdams atkal paskandināja monētas.

Piedāvājums Kleosu jau bija sakārdinājis.

-    Kārtīga gulta mums visiem nāktu par labu, cienītā kundze, viņi sacīja Brīnai. No rīta mēs varētu doties ceļā ar svaigiem spēkiem. Frejs palūkojās uz brālēnu pēc atbalsta.

-   Nē, brālēn, sievišķim taisnība. Mums jātur solījumi, bet priekšā vel gaida daudz līgu. Mums jājāj tālāk.

-   Bet, Kleoss nerimās, tu pats teici…

-   Tas bija iepriekš. "Kad es domāju, ka iebraucamā vieta ir pames ta." Tagad man ir pilns vēders, un izjāde mēnesnīcā būs tieši tas, kas vajadzīgs. Džeimijs uzsmaidīja meičai. Bet, ja vien nedomā mani uzmest tam zirģelim mugurā kā tādu miltu maisu, tad dari kaut ko ar tām manām ķēdēm. Ir grūti jāt zirga mugurā ar saistītām kājām.

Brīna drūmi paglūnēja uz ķēdēm. Vīrs, kurš nebija viesnīcnieks, paberzēja zodu.

-   Aiz staļļa ir smēde.

-   Parādi, Brīna teica.

-   Jā, Džeimijs piebilda, jo ātrāk, jo labāk. Šeit manai gaumei pārāk daudz zirga sūdu negribētos izmīcīties.

Viņš uzmeta sievišķim vērīgu skatienu, lai saprastu, vai šī uztvērusi viņa domu gājienu.

Karaļkāvis cerēja, ka Brīna pārcirtis arī roku važas, taču sieviete nebija pārliecināma. Veltot cirtnim pusduci asu kalēja āmura sitienu, viņa pārskaldīja kāju važas. Kad Džeimijs ieminējās, ka vajadzētu pāršķelt arī roku ķēdes, meiča nelikās to dzirdam.

-    Sešas jūdzes uz leju pa upi redzēsiet nodedzinātu ciemu, saimnieks ieminējās, palīdzot apseglot zirgus un piekraut somas. Šoreiz viņš savus padomus izteica tieši Brīnai. Tur ceļš sadalīsies. Ja pagriezīsieties uz dienvidiem, nonāksiet pie sīra Vorena akmens torņa. Sīrs Vorens to sen pametis un pats gājis bojā, tāpēc nevaru pateikt, kam tornis tagad pieder, taču prātīgāk turēties no tās vietas pa gabalu. Labāk būs, ja cauri mežam dosieties uz dienvidaustrumiem.

-   Tā mēs arī darīsim, Brīna atbildēja. Liels paldies.

"Kāda jēga pateikties, ja viņš jau ir dabūjis tavu zeltu," Džeimijs nodomāja. Šīs milzīgās, neglītās govs attieksme viņam jau sen bija līdz kaklam.

Brīna sev izraudzījās darba zirgu, bruņinieka rumaku atvēlēja Kleosam, bet Karaļkāvis, kā jau viņam bija draudēts, dabūja vienacaino kleperi, līdz ar to viņam zuda cerības iespiest zirgam sānos papēžus un atstāt sievišķi putekļu mākonī.

Virs kopā ar puiku iznāca pavadīt viesus. Saimnieks vēlēja viņiem laimes un aicināja atgriezties, kad būs pienākuši labāki laiki, bet zeņķis slavēja un, arbaletu padusē iemiedzis, klusēja.

Labāk ņem šķēpu vai vāli, Džeimijs viņam ieteica, tie tev būs labāki palīgi.

I'uika tikai neticīgi uz viņu blenza. "Tāda ir pateicība par draudzīgu padomu." Lanisters pagrieza zirgu un atpakaļ vairs neskatījās.

Sīrs Kleoss visu ceļu sūrojās, ka nav dabūjis izgulēties gultā ar pēli. (iar mēnessgaismas pielieto upes krastu viņi jāja uz austrumiem. SarI ,111ais Atzars te bija plats, bet sekls, tā krasti bija purvaini un niedrēm .uzauguši. Džeimija zirgs rikšoja rāmi, lai arī centās griezt uz redzīgās ,n s pusi. Bija patīkami atkal sēdēt zirga mugurā.

Viņš nebija jājis kopš tās reizes, kad Roba Stārka strēlnieki Čukstu mežā nošāva viņa auļotāju.

Kad ceļotāji nonāca pie nodegušā ciema, ceļi izrādījās vienlīdz nepievilcīgi šauras, ratu riteņu izdangātas takas, jo zemnieki tur acīmredzot veduši uz upi graudus. Viens aizlocījās uz dienvidaustrumiem un ilrīz vien nozuda aiz kokiem, kas auga labu gabalu tālāk. Otrs, krietni laisnāks un akmeņaināks, veda uz dienvidiem. Džeimijs bija patīkami pārsteigts arī viņš būtu izvēlējies šo maršrutu.

-   Bet viesnīcnieks mūs brīdināja pa šo ceļu nejāt, Kleoss iebilda.

-   Viņš nebija nekāds viesnīcnieks. Brīna sēdēja seglos neglīti sakumpusi, taču droši. Tas vīrs bija pārāk ieinteresēts par mūsu gaitām, un vēl tas mežs… tādās vietās parasti uzturas laupītāju bandas. Viņš varēja censties mūs ievilināt lamatās.

-   Gudrs sievišķis, Džeimijs uzsmaidīja brālēnam. Varu saderēt, pa to ceļu ganās mūsu saimnieka draugi tie, kuru zirgi piepildījuši viņa stalli ar tik neaizmirstamu smaku.

-    Viņš varēja arī samelot par upi, lai piedabūtu mūs jāt tālāk ar zirgiem, meiča sacīja, bet es negribēju lieki riskēt. Pie Rubīna brasla un krustcelēs noteikti būs kareivji.

"Lai cik neglīta, muļķe viņa pavisam noteikti nav." Džeimijs apveltīja viņu ar skopu smaidu.

Sārta gaisma akmens sargtorņa logos jau pa gabalu lika ceļotājiem uzmanīties, tāpēc Brīna veda viņus pa lauku, bet uz ceļa viņi izjāja tikai tad, kad nocietinājumi bija palikuši tālu aiz muguras.

Pagāja puse nakts, līdz meiča izlēma, ka nu droši iespējams apstāties un atpūsties ap to laiku visi trīs no pārguruma jau klanījās seglos.

Viņi apmetās nelielā ozolu un ošu birzi līdzās lēnam strautam. Sievišķis neļāva kurt uguni, tāpēc azaidā viņi iekoda sakaltušos auzu plāceņus ar sālītām zivīm. Nakts bija savādi mierīga. Melnajās, samtainajās debesis, zvaigžņu ieskauts, vīdēja pusmēness. Tālumā gaudoja vilki, un viens no zirgiem satraukts iezviedzās. Citas skaņas nedzirdēja. "Šo vietu karš nav skāris," Džeimijs nodomāja. Viņš bija priecīgs, ka var tur atrasties, bija priecīgs, ka ir dzīvs, un bija priecīgs, ka var doties atpakaļ pie Sersejas.

-    Es sardzē stāvēšu pirmā, Brīna paziņoja Kleosam, un Frejs drīz vien jau klusi krāca.

Džeimijs sēdēja, atspiedis muguru pret vecu ozolu, un prātoja, ko tajā brīdī dara Serseja un Tīrions.

-   Vai tev ir brāļi un māsas, cienītā kundze? Lanisters apjautājās.

-   Nē, es tēvam esmu vienīgais bērns, Brīna ar aizdomām palūkojās uz Džeimiju.

-   Tu gribēji teikt vienīgais dēls, Lanisters pasmējās. Vai viņš par tevi domā kā par dēlu? Kā meita gan tu esi visai dīvaina.

Brīna, ne vārda neteikusi, aizgriezās un sažņaudza pirkstus ap zobena rokturi. "Šī gan ir nožēlojams radījums." Meiča Džeimijam savā ziņā atgādināja Tīrionu, lai gan pēc pirmā acu uzmetiena nelikās, ka viņiem būtu kas kopīgs.

-   Negribēju tevi aizvainot, Brīna. Piedod.

-   Tavi noziegumi ir nepiedodami, Karaļkāvi.

-   Atkal tu mani tā sauc, Džeimijs apātiski raustīja ķēdes. Kāpēc tu mani tik ļoti ienīsti? Neatceros, ka būtu tev nodarījis ko ļaunu.

-   Tu esi nodarījis ļaunu citiem. Cilvēkiem, kurus esi zvērējis aizsargāt vājajiem, nevainīgajiem…

-    Karalim? Visas runas vienmēr nonāca pie Airīsa. Necenties spriest par to, ko nesaproti, sievišķi.

-   Mani sauc…

-   Jā, zinu Brīna. Vai kāds tev jebkad ir teicis, ka tu esi tikpat apnicīga, cik neglīta?

-   Tu nespēsi mani izvest no pacietības, Karaļkāvi.

-   Es to spētu gan, ja gribētu.

-    Kāpēc tu devi zvērestu? viņa noprasīja. Kāpēc tu apliki balto apmetni, ja grasījies nodot visu, ko tas nozīmē?

"Kāpēc?" Kā viņš varētu paskaidrot, lai meiča vismaz kaut ko saprot?

-    Es biju puika, piecpadsmit gadus vecs. Tas bija milzīgs gods tik agrā jaunībā.

Tā nav atbilde, meiča nicīgi izmeta.

"Taisnība tev nepatiks." Viņš, protams, Karaļsardzē bija iestājies mīlestības dēļ.

Tēvs paņēma Serseju galmā, kad viņai bija divpadsmit gadu, cerībā, ka viņu apprecēs princis. Viņš noraidīja vienu precību piedāvājumu pēc otra un turēja meitu savā tuvumā Labās rokas tornī. Serseja kļuva vecāka, sievišķīgāka un arvien skaistāka. Nebija nekādu šaubu, ka tēvs gaidīja, kad nobriedīs princis Viserīss vai varbūt Rīgera sieva nomirs dzemdībās Elija no Dornes ar stipru veselību neizcēlās.

Džeimijs tikmēr četrus gadus bija pavadījis pie sīra Samnera Kreikhola par ieroču nesēju un nopelnījis savus piešus kaujā ar Karaļmeža brālību. Pa ceļam uz Rūdas klintīm viņš uz īsu bridi paviesojās Karaļa ostā galvenokārt, lai apraudzītu māsu, un Serseja, pasaukusi viņu sāņus, pavēstīja, ka valdnieks Tīvins grasoties viņu apprecināt ar Līsu Tūliju un pat jau esot uzaicinājis ciemos valdnieku Hosteru, lai apspriestu pūru. Bet, ja Džeimijs iestātos baltajos brāļos, tad varētu palikt viņas tuvumā uz visiem laikiem. Vecais sīrs Hārlans Grandisons bija nomiris miegā, un tas ļoti atbilda vīram, kura ģerbonī attēlots dusošs lauva. Airīsam viņa vietā bija vajadzīgs jauns cilvēks, un kāpēc lai dusošo lauvu neaizvietotu ar rēcošo?

-   Tēvs tam nekad nepiekritīs, Džeimijs iebilda.

-   Karalis viņam nejautās. Kad tas būs izdarīts, tēvs vairs nevarēs iebilst, vismaz atklāti ne. Airīss izrāva sīram Ilīnam mēli, jo tas visiem plātījās, ka septiņās valstībās patiesībā valdot karaļa labā roka. Viņš ir labās rokas sardzes kapteinis, bet tēvs vienalga neuzdrīkstējās iejaukties! Viņš neiejauksies arī tagad.

-   Bet vēl jau ir Rūdas klintis… Džeimijs iebilda.

-   Tev vajag klintis vai mani?

Viņš atcerējās to tik spilgti, it kā tas būtu noticis vakar. Viņi pavadīja dienu vecā iebraucamajā vietā Zušu alejā, pēc iespējas tālāk no ziņkārīgām acīm. Serseja bija ieradusies uz tikšanos, ģērbusies kā vienkārša kalpone, un tas Džeimiju uzbudināja vēl vairāk. Māsa vēl nekad nebija izrādījusi tādu kaisli ik reizi, kad viņš iemiga, Serseja viņu tūdaļ modināja. Uz rīta pusi Rūdas klintis likās smieklīgi maza cena, ko maksāt par to, lai vienmēr būtu kopā ar Serseju. Viņš piekrita, un māsa apsolīja izdarīt pārējo.

Pēc mēneša Rūdas klintīs atlaidās karaliskais krauklis ar vēsti, ka viņš ir izraudzīts par Karaļsardzes brāli. Viņam tika pavēlēts lielā turnīra laikā Hārenholā stāties karaļa priekšā, dot zvērestu un aplikt apmetni.

Dienests atbrīvoja Džeimiju no pienākuma pret Līsu Tūliju, bet visādi citādi nekas nenotika, kā plānots. Tēvs bija nikns līdz nemaņai. At klāti iebilst viņš neuzdrošinājās, to Serseja bija ieplānojusi pareizi, taču viņš izgudroja ar baltiem diegiem šūtu ieganstu, lai atkāptos no karaļa labās rokas amata un kopā ar meitu atgrieztos Rūdas klintīs. Tā vietā, lai būtu kopā, Serseja un Džeimijs nu izrādījās apmainījušies mājvietām. Lanisters sargāja Trako ķēniņu un galmā jutās vientuļš, bet viņa tēva vietā tikmēr cits pēc cita pa naža asmeni staigāja četri daudz vājāki vīri. Karaļa labo roku spožums mijās ar postu tik strauji, ka Džeimijs viņu ģerboņus atcerējās labāk nekā sejas. Labā roka ar pārpilnības ragu ģerbonī un labā roka ar dejojošajiem grifiem uz kamzoļa abi tika izsūtīti trimdā. Labā roka ar zizli un dunci karogā tika iemērkts skrejugunī un sadedzināts dzīvs. Pēdējais bija valdnieks Rosarts. Viņa ģerbonī bija degoša lāpa, un tā nebija īpaši veiksmīga sagadīšanās, ņemot vērā viņa priekšgājēja likteni, taču alķīmiķis amatu ieguva galvenokārt tāpēc, ka viņu ar karali vienoja kaisle uz uguni. "Man vajadzēja viņu noslīcināt, nevis izlaist viņam iekšas."

Brīna vēl arvien gaidīja atbildi, tāpēc Džeimijs sacīja:

-   Tu droši vien neesi tik veca, lai atcerētos Airīsu Tārgārjenu…

Viņa to pat dzirdēt negribēja.

-    Neviens nekad nav noliedzis, ka Airīss bija traks un nežēlīgs, tomēr viņš vienalga bija karalis kronēts un iesvaidīts. Un tu zvērēji viņu sargāt.

-   Es pats zinu, ko es zvērēju.

-    Un zini arī, ko pastrādāji. Viņa piecēlās un draudīgi nostājās Džeimija priekšā visā savā sešu pēdu augumā drūma, vasarraibumaina, zirga zobus neapmierināti atiezusi.

-   Jā, un tu arī zini, ko izdarīji pati. Mēs abi te esam karaļkāvji, ja tas, ko esmu dzirdējis, ir taisnība.

-    Nekad neesmu Renlijam nodarījusi neko ļaunu, un es nogalināšu ikvienu, kurš teiks, ka esmu.

-   Tad jau sāc ar sīru Kleosu, bet pēc tam varēsi slepkavot uz nebēdu, spriežot pēc viņa stāstītā.

-    Meli! Kad tika nogalināts gaišība Renlijs, valdniece Ketlīna bija tur un visu redzēja. To izdarīja ēna. Sveces sāka raustīties, pēkšņi kļuva auksts, izšļācās asinis…

-   Lieliski, Džeimijs iesmējās. Jāatzīst, tu esi asprātīgāka par mani. Kad visi mani ieraudzīja stāvam pie beigtā karaļa, man neienāca prātā teikt: "Nē, nē, tas nebiju es, tā bija drausmīga, salta ēna." Viņš vēlreiz iesmējās. Saki taisnību kā viens kara|kāvis otram: par to, ka tu pāršķēli Renlijam rīkli, tev samaksāja Stārki vai arī tas bija Staniss? Vai varbūt Renlijs tevi atraidīja? Varbūt tev vienkārši bija sākušās mēnešreizes? Sievišķim nekad nedrīkst dot rokās zobenu, kad viņam asiņo kājstarpe.

Vienu brīdi Džeimijam jau šķita, ka Brīna viņam iesitis. "Vēl soli tuvāk, un es izraušu viņas dunci no maksts un ietriekšu viņai dzemdē." Lanisters jau pievilka kāju, gatavojoties lēcienam, taču sievišķis nekustējās.

-   Būt par bruņinieku ir reta un dārga velte, viņa teica, un būt par Karaļsardzes bruņinieku vēl jo vairāk. Šī dāvana tiek piešķirta tikai retajam, bet tu šo godu esi apgānījis un sagandējis.

"Tu pēc tās dāvanas izmisīgi alksti, bet tev to neredzēt kā savas ausis."

-  Es savu bruņinieka titulu nopelnīju man nekas netika uzdāvināts. Pirmajā turnīrā es uzvarēju, kad man bija trīspadsmit gadi un es vēl biju ieroču nesējs. Piecpadsmit gadu vecumā es kopā ar sīru Artūru Deinu jāju cīņā pret Karaļmeža brālību un viņš mani iecēla par bruņinieku kaujas laukā. Baltais apmetnis apgānīja mani, nevis otrādi, tāpēc pietaupi savu skaudību. Es neesmu vainīgs, ka dievi tev liedza pimpi.

Skatiens, ko Brīna uzmeta Džeimijam, bija ienaida pilns. "Viņa ar lielāko prieku sacirstu mani gabalos, un viņu no tā attur tikai dārgais zvērests," viņš domāja. "Labi, man līdz kaklam šī godbijīgā jaunavu muldēšana." Meiča pagriezās un aizslāja, ne vārda neteikusi. Džeimijs ieritinājās zem apmetņa un cerēja, ka sapnī redzēs Serseju.

Bet, tikko aizvēris acis, viņš ieraudzīja Airīsu Tārgārjenu, kurš vienatnē soļoja pa Troņa zāli un taustīja sadurtās un asiņainās rokas tas stulbenis allaž pamanījās savainoties uz Dzelzs troņa dzelkšņiem. Džeimijs, aplicis savas zelta bruņas, ar zobenu rokā ienāca pa karaļa durvīm. "Man bija zelta bruņas, nevis baltas, tikai to neviens vairs neatceras. Vajadzēja noņemt arī to nolāpīto balto apmetni."

Airīss, ieraudzījis uz zobena asinis, tūdaļ noprasīja, vai tās esot valdnieka Tīvina asinis.

-   Tam nodevējam jāmirst. Es gribu viņa galvu, un tu man to atnesīsi vai arī es tevi sadedzināšu kopā ar visiem pārējiem nodevējiem. Rosarts saka, ka viņi mītot tepat, starp šīs pils sienām! Nekas, mēs viņus silti uzņemsim. Kas tās par asinīm?

-   Rosarta asinis, Džeimijs atbildēja.

Violetās acis iepletās, un karaliskā mute šausmās pavērās. Airīss apķēzījās un metās uz Dzelzs troņa pusi. Zem tukšajiem pūķu galvaskausu redzok|iem Džeimijs novilka lejup pa pakāpieniem pēdējo pūķu karali, kas kvieca kā cūka un smirdēja kā ateja. Pietika ar vienu griezienu šķērsām pāri rīklei, un tas bija viss. "Tik vienkārši," viņš atcerējās. "Karalis nedrīkstētu mirt tik viegli." Rosarts vismaz bija mēģinājis cīnīties, lai gan, taisnību sakot, viņš kāvās kā alķīmiķis. "Jocīgi, ka neviens nekad nav painteresējies, kas nogalināja Rosartu… bet viņš, protams, nebija dižciltīgs. Karaļa labā roka uz pāris nedēļām, kārtējais Trakā ķēniņa untums."

Tūdaļ zālē iebrāzās sīrs Elīss Vesterlings, valdnieks Kreikhols un citi viņa tēva bruņinieki, tāpēc Džeimijs nepaguva nozust un ļaut kādam plātlzerim nozagt viņa godu un vainu. Drīzāk jau vainu to viņš saprata uzreiz, tiklīdz ievēroja, kā visi uz viņu skatās… lai gan, iespējams, viņi baidījās. Lanisters vai ne, bet viņš bija viens no Airīsa septiņiem sargiem.

-     Pils ir mūsu, sīr, un pilsēta arīdzan, Rolands Kreikhols sacīja, un tā bija taisnība tikai pa pusei. Tārgārjena atbalstītāji vēl arvien krita uz vītņu kāpnēm un arsenālā, Gregors Klegans un Emorijs Lorhs jau rāpās augšā pa Maigora cietokšņa sienām, bet Neds Stārks tikai tobrīd veda savus ziemeļniekus iekšā pa pils vārtiem, taču Kreikhols to nevarēja zināt. Viņš nepavisam neizskatījās pārsteigts, redzot Airīsu beigtu, jo Džeimijs, kā smejies, bija valdnieka Tīvina dēls, vēl pirms kļuva par Karaļsardzes bruņinieku.

-    Pasaki visiem, ka Trakais ķēniņš ir pagalam, Lanisters pavēlēja. Apžēlojiet visus, kas padosies, un saņemiet viņus gūstā.

-   Vai lai pasludinu arī jauno karali? Kreikhols apvaicājās, un Džeimijs saprata jautājuma zemtekstu: "Tas būs tavs tēvs, Roberts Barateons vai jauns pūķu karalis?" Lanisters iedomājās par to zeņķi Viserīsu, kurš bija aizbēdzis uz Pūķakmeni, un Rīgera dēlu īgonu, kurš vēl bija zīdainis un kopā ar māti mitinājās Maigora cietoksnī. Atkal Tārgārjenu par karali un manu tēvu par labo roku… Vilki sāktu gaudot, bet vētru valdnieks no niknuma aizrītos! Kādu brīdi Džeimijs cīnījās ar kārdinājumu, bet tad palūkojās uz karaļa līķi, kas asiņu peļķē gulēja uz grīdas. "Mums abiem taču ir vienas asinis," viņš nodomāja.

-    Pasludini, kuru vien vēlies, nolāpīts, viņš sacīja Kreikholam un ar zobenu klēpī apsēdās Dzelzs tronī, lai redzētu, kurš pirmais pieprasīs karaļvalsti. Pirmais ienāca Edards Stārks.

"Tev arī nebija tiesību mani nosodīt, Stārk."

Sapnī miroņi dega, tērpušies virmojošās, zaļās ugunīs. Džeimijs lēkāja tiem apkārt ar zelta zobenu rokā, bet katra nokautā vietā parādījās divi citi. Brīna viņu pamodināja ar kājas spērienu sānos. Pasaule vēl tinas nakts tumsā, turklāt bija sācis līņāt. Viņi iekoda auzu plāceņus, zivis un sauju kazeņu, ko bija atradis Kleoss. Tūlīt pēc tam viņi atkal sēdās seglos, pirms vēl bija uzaususi saule.

12.NODAĻA TĪRIONS

Pa durvīm ienāca plandošā persiku krāsas tunikā ģērbtais einuhs, kurš bez meldijas kaut ko dungoja savā nodabā un smaržoja pēc citroniem. Ieraudzījis Tīrionu sēžam pie kamīna, viņš apstājās un sastinga.

-    Cienītais kungs Tīrion, viņš iespiedzās, un teikto pavadīja nervoza ķiķināšana.

-   Tu vēl mani atceries? Es jau sāku šaubīties.

-   Man ir liels prieks redzēt jūs tik spēcīgu un veselu! Varīss atplauka glumā smaidā. Tiesa, atzīšos, ka nebiju domājis jūs ieraudzīt manos pieticīgajos kambaros.

-    Tie patiešām ir pieticīgi, pat pārāk. Tīrions bija nogaidījis, līdz Varīss tiek izsaukts pie viņa tēva, un tad iešmaucis einuha istabās. Tās bija trīs šauras telpas bez logiem zem pils ziemeļu mūra. Es jau biju cerējis atrast te tīstokļu grozus ar sulīgiem noslēpumiem ko palasīt, laiku īsinot, bet nav pat papīra strēmeles. Viņš bija meklējis ari slēptuves, zinādams, ka Zirneklim patīk nākt un iet neviena nepamanītam, taču pūliņi izrādījās veltīgi. Lai dievi žēlsirdīgi, tavā krūkā vismaz bija ūdens, viņš turpināja. Tava guļamcelle izrādījās tik šaura kā šķirsts, bet gulta… tā patiešām ir no akmens vai man tikai tā likās?

Varīss aizvēra durvis un aizšāva bultu.

-    Mani moka muguras sāpes, kungs, tāpēc es labprāt guļu uz cieta pamata.

-   Man gan likās, ka tu esi pēļu mīļotājs.

-    Esmu pārsteigumu pilns. Vai atnācāt man pārmest, ka pēc kaujas pametu jūs novārtā?

-   Es tagad vienkārši raugos uz tevi kā vienu no saviem ģimenes locekļiem.

-   Tas nenotika tāpēc, ka es jūs nemīlētu, kungs. Esmu maigas dabas, bet jūsu rēta ir tik baisa… viņš pārspīlēti noskurinājās, un jūsu nabaga deguns…

Tīrions aizkaitināts aptaustīja rētu.

-   Pasūtīšu sev jaunu, no zelta. Kādu degunu tu man ieteiktu, Varis? l ādu kā tavējais, lai varu izošņāt noslēpumus, vai prasīt zeltkalim tādu kā manam tēvam? Viņš pasmīnēja. Mans godājamais tēvs tik uzcītīgi strādā, ka es viņu nemaz neredzu. Vai tā ir taisnība, ka viņš grasās atjaunot dižmestru Pīselu mazajā padomē?

-   Jā, kungs.

-   Vai par to parūpējusies mana dārgā māšele? Pīsels bija Sersejas pakalpiņš, un Tīrions viņam bija liedzis amatu, nogriezis bārdu, laupījis cieņu un iemetis melnajā kamerā.

-    Nepavisam nē, kungs. Par to jāpateicas Senpilsētas arhimestriem, kuri uzstāja, ka Pīsels jāatjauno amatā, jo tikai konklāvs var iecelt un atlaist dižmestru.

"Nolāpītie stulbeņi," Tīrions nodomāja.

-   Skiet, Maigora Cietsirdīgā bende ar cirvi atlaida no amata veselus trīs dižmestrus.

-   Balta patiesība, Varīss piebilda. Un īgons Otrais savu dižmestru Džerardīsu izbaroja pūķim.

-    Man diemžēl pūķa nav, taču es varētu Pīselu pamērcēt skrejugunī un aizdedzināt. Vai Citadelei tas patiktu labāk?

-     Hmm, tas vairāk atbilstu tradīcijām, einuhs nočivināja. Labi, ka veselais saprāts uzvarēja un konklāvs apstiprināja atlaišanu. Tagad viņi meklē Pīsela pēcteci. Izskatījuši virvju pinēja dēla mestra Tērkina un klejojoša bruņinieka bastarda mestra Ereka kandidatūras, tādējādi parādot, ka ordenī spējas vērtē augstāk par izcelsmi, viņi nolēma sūtīt mums mestru Gormonu Tīreļu no Gaisa dārziem. Kad izstāstīju to jūsu tēvam, viņš rīkojās nekavējoties.

Tīrions zināja, ka konklāvs Senpilsētā sanāk aiz slēgtām durvīm un tā lēmumi tiek turēti noslēpumā, tātad Varīsam arī Citadelē bija savi mazie putniņi.

-    Skaidrs. Un mans tēvs nolēma noplūkt rozi, kamēr tā vēl pumpurā. Tagad bija viņa kārta ķiķināt. Pīsels ir krupis, bet labāk, lai mestrs ir Lanisteru nekā Tīreļu krupis, vai ne?

-    Dižmestrs Pīsels vienmēr ir bijis labs jūsu nama draugs, Varīss saldi noteica. Varbūt jūs mierinās ziņa, ka arī sīrs Boross Blaunts tiks atjaunots amatā.

Serseja atņēma Borosam balto apmetni par to, ka tas negāja boja, aizsargājot princi Tommenu, kad Brons pa ceļam uz Rosbiju zēnu nolaupīja. Boross nebija no Tiriona draugiem, taču pēc šā notikuma viņš droši vien Serseju ienīst vēl vairāk.

-    Blaunts ir lielīgs gļēvulis, viņš draudzīgi noteica.

-   Vai tiešām? Ak dievi. Karaļsardzes bruņinieki parasti tiek iecelti uz mūžu. Varbūt sīrs Boross vēlāk vēl pierādīs sevi kā drosminieku, taču katrā ziņā viņš paliks ļoti uzticams.

-   Manam tēvam, Tīrions aizrādīja.

-    Ja jau mēs runājam par Karaļsardzi… vai jūsu patīkamais un negaidītais apciemojums gadījumā nav saistīts ar sīra Borosa kritušo brāli no Karaļsardzes, ar drosmīgo sīru Mendonu Mūru? Einuhs paberzēja pūderēto vaigu. Jūsu draugs Brons pēdējā laikā visnotaļ rūpīgi izseko viņa gaitas.

Brons bija noskaidrojis par Mendonu visu, ko vien varēja, taču Varīss, bez šaubām, zināja daudz vairāk. Ja vien viņš būtu ar mieru savās zināšanās padalīties…

-    Tā rādās, ka viņam nebija neviena drauga, Tīrions piesardzīgi iesāka.

-    Skumji, Varīss atteica, ļoti skumji. Ja pakustinātu šādus tādus akmeņus Ielejā, tad varētu atrast kādu radinieku, bet te… Valdnieks Arīns paņēma viņu līdzi uz Karaļa ostu un Roberts piešķīra balto apmetni, bet baidos, ka viņš nebija pārāk mīlēts. Viņš nebija arī no tiem, kam vienkāršie ļaudis turnīros uzgavilē, neraugoties uz viņa prasmi. Pat ar citiem Karaļsardzes brāļiem viņam nebija biedrisku attiecību. Sīrs Baristens reiz izteicās, ka Blauntam nav cita drauga kā vien zobens un nav citas dzīves kā vien pienākums… bet, vai zināt, nešķiet, ka Selmijs šo vērtējumu domāja kā uzslavu. Un tas ir savādi, ja tā padomā, vai ne? Tieši šīs īpašības mēs gaidām no Karaļsardzes tiem jābūt vīriem, kas dzīvo nevis sevis, bet sava karaļa dēļ. No šā viedokļa raugoties, sīrs Mendons bija ideāls baltais bruņinieks. Un viņš nomira tā, kā pieklājas Karaļsardzes brālim, ar zobenu rokā aizstāvot paša karaļa asinis.

Einuhs gļotaini pasmaidīja un uzmanīgi vēroja punduri.

"Tu gribēji teikt mēģinot nogalināt paša karaļa asinsradinieku." Tīrions prātoja, vai Varīsam bija zināms vēl kas nekas no dzirdētā viņam nebija nekāds jaunums, jo Brons bija atnesis šīs pašas ziņas. Viņam vajadzēja atrast saikni ar Serseju, kādu pierādījumu, ka Mendons bijis viņa māsas rokaspuisis. "Ne vienmēr mēs dabūjam to, ko vēlamies," Tīrions lūgti atskārta, un tas viņam atgādināja…

-   Nē, es nenācu šurp sīra Mendona dēļ.

-  Protams. Einuhs šķērsoja istabu un piegāja pie ūdens krūkas. Vai varu jums pakalpot, cienītais kungs? viņš jautāja, liedams ūdeni kausā.

-   Jā, bet ne ar ūdeni. Punduris salika rokas. Es gribu, lai tu man atved Šaiju.

-   Vai tas ir prātīgi, kungs? Varīss padzērās. Viņa ir tik jauka un mīļa meitene būtu ļoti skumji, ja jūsu tēvs viņu pakārtu.

Tīrionu neizbrīnīja, ka Varīss to zināja.

-    Nē, tas nav prātīgi, tas ir nolāpīti neprātīgi. Es gribu viņu satikt tikai vēl vienu reizi, pirms sūtu viņu projām. Nespēju izturēt, ka viņa ir tik tuvu.

-   Es saprotu.

"Ko gan tu saproti?" Tīrions vēl vakar bija redzējis Šaiju kāpjam pa vītņu kāpnēm ar ūdens spaini. Jauns bruņinieks piedāvājās palīdzēt, un, redzot, kā saskaras abu rokas un kā viņa uzsmaida vīrietim, Tīriona vēders sarāvās čokurā. Viņš kāpa lejup, bet viņa augšup, un abi pagāja viens otram garām dažu collu attālumā tik tuvu, ka punduris sajuta viņas tīro un svaigo matu smaržu.

-   Kungs, viņa ar kniksi sveicināja Tīrionu, un mazais vīrelis gribēja grābt viņu ciet un skūpstīt turpat uz vietas, taču atļāvās vien stīvi palocīt galvu un paiet garām.

-    Vairākas reizes esmu viņu redzējis, taču neuzdrīkstējos uzrunāt. Man rodas aizdomas, ka ikviens mans solis tiek novērots.

-   Jūsu aizdomas ir pamatotas, cienītais kungs.

-   Un kurš mani novēro? viņš pielieca galvu sāņus.

-   Melnkatliņi bieži atskaitās jūsu jaukajai māsai.

-   Kad iedomājos, cik naudas esmu samaksājis tiem nolādētajiem… kā tev šķiet, vai ir cerības atraut viņus no Sersejas, ja es piedāvātu vairāk zelta?

-    Cerības ir vienmēr, bet es nepaļautos uz varbūtību. Viņi visi trīs tagad iecelti bruņiniekos, un jūsu māsa apsolījusi paaugstinājumus. Einuham no lūpām paspruka neķītrs smiekliņš. Turklāt vecākais Osmunds no Karaļsardzes sapņo par citu… atalgojumu. Jūs varat dot tikpat daudz naudas, cik jūsu māsa, taču viņai ir vēl kāds cits maks, pilnīgi neiztukšojams.

"Septiņas elles!" Tīrions nodomāja.

-   Tu gribi teikt, ka Serseja drāžas ar Osmundu Melnkatliņu?

-     Ak nē, tāda pieņēmuma izteikšana būtu nāvējoši bīstama, vai ne? Nē, karaliene pagaidām tikai sola: varbūt rīt vai tad, kad kāzas būs galā… tad pasmaida, šo to pačukst, izmet kādu piedauzīgu jociņu… garām ejot, piespiež krūti šim pie rokas… pagaidām šķiet, ka šāda pieeja iedarbojas. Bet ko gan einuhs var zināt par tādām lietām? Varīsa mēles gals aši pārslīdēja pāri apakšlūpai kā mazs, sārts zvērēns.

"Ja es varētu paskubināt notikumu gaitu un viņi ietu tālāk par slepenu flirtēšanu, bet tad nokārtot, lai tēvs viņus pieķer kopā gultā…" Tīrions aptaustīja rētu uz deguna. Pagaidām viņš vēl nezināja, kā to izdarīt, bet gan jau vēlāk kāds plāns radīsies.

-   Vai Melnkatliņi ir vienīgie?

-   Kaut nu tā būtu, kungs. Baidos, jūs novēro daudz acu. Jūs esat… kā labāk pateikt… aizdomīgs. Turklāt ar skumjām saku: jūs ne pārāk mīl. Džanosa Slinta dēli ar prieku par jums ziņotu, lai atriebtu savu tēvu, bet mūsu jaukajam valdniekam Petīram ir draugi vai pusē visu Karaļa ostas bordeļu. Tiklīdz jūs zaudēsiet piesardzību un kādā no tiem ieradīsieties, viņš to acumirklī uzzinās un bez kavēšanās noziņos jūsu tēvam.

"Ir vēl ļaunāk, nekā biju domājis."

-   Un mans tēvs? Kurš mani izspiego viņa uzdevumā?

Tagad gan einuhs iesmējās pavisam skaļi.

-   Es, cienītais kungs!

Arī Tīrions sāka smieties. Viņš nebija tāds muļķis, lai uzticētos Varīsam vairāk, nekā tas nepieciešams, taču einuhs tāpat zināja par Šaiju gana daudz, lai meiču pakārtu, kā likts.

-    Atved Šaiju pie manis cauri sienām, lai neviens to neredz tu jau esi to darījis.

-    Ak, cienītais kungs, Varīss sāka lauzīt rokas, nekas man nedarītu tādu prieku, bet… karalis Maigors negribēja, lai sienās saviešas žurkas, ja saprotat, ko gribu teikt. Viņam, protams, bija slepenā eja gadījumam, ja viņu ielenktu ienaidnieki, bet ar citām tā nav saistīta. Es varu Lolīsas kundzei uz kādu brīdi nolaupīt Šaiju, bet nevaru viņu aizvest uz jūsu istabu tā, lai to neviens neredzētu.

-   Tad aizved viņu uz kādu citu vietu.

-   Uz kurieni? Te nav nevienas drošas vietas.

-    Ir gan, Tīrions pasmaidīja. Šeit. Ir laiks izmantot tavu akmenscieto gultu lietderīgākiem mērķiem.

Einuhs pavēra muti, bet tad sāka ķiķināt.

-   Lolīsa pēdējā laikā ātri nogurst viņa ir uz grūtām kājām. Domāju, ka līdz mēness lēktam viņa jau saldi dusēs.

-   Tātad ap mēness lēktu, Tīrions nolēca no krēsla. Pielūko, lai te būtu vīns un divi tīri kausi.

-   Kā kungs pavēl, tā būs, Varīss paklanījās.

Atlikusī dienas daļa vilkās kā tārps pa sīrupu. Tīrions uzkāpa pils bibliotēkā un mēģināja izklaidēties, lasot Beldekara "Roinas karu vēsturi", taču ziloņu vietā grāmatas attēlos redzēja Šaijas smaidu. Pēcpusdienā viņš nolika sējumu malā un lika sagatavot vannu. Punduris berza sevi, līdz ūdens atdzisa, tad lika Podrikam apcirpt bārdu. Tā sagādāja īstenas mocības bārda bija raupju un samezglojušos iedzeltenu, baltu un melnu matu kodaļa. Tā nepavisam nedaiļoja viņa izskatu, taču aizsedza daļu sejas, kas, protams, nāca tikai par labu.

Tīrs, sārts un sasukāts Tīrions pārlūkoja savu garderobi un izvēlējās šauras atlasa bikses Lanisteru sarkanajā tonī un vislabāko kamzoli no bieza, melna samta ar kniedēm lauvas galvas veidolā. Viņš labprāt būtu aplicis arī savu ķēdi no zelta rokām, ja tēvs to nebūtu nozadzis, kamēr viņš gulēja bezsamaņā. Te pēkšņi Tīrions aptvēra savu muļķību. "Septiņas elles, punduri, vai līdz ar degunu tu esi zaudējis arī sajēgu? Katrs, kurš tevi ieraudzīs, sāks brīnīties, kāpēc tu esi uzvilcis galma drēbes, lai apciemotu einuhu! Lanisters lādēdamies pārģērbās vienkāršākās drānās: melnās vilnas biksēs, vecā baltā tunikā un izbalējušā, brūnā ādas kamzolī. "Apģērbam nav nekādas nozīmes," viņš sacīja pats sev un sāka gaidīt mēness lēktu. "Lai ko tu vilktu mugurā, tu tik un tā esi punduris. Tu nekad nebūsi tik stalts kā tas bruņinieks uz kāpnēm garām, taisnām kājām, stingru vēderu un platiem, vīrišķīgiem pleciem."

Mēness jau glūnēja pāri pilij, kad Tīrions paziņoja Podrikam Peinam, ka dodas satikt Varīsu.

-   Vai jūs ilgi būsiet prom, kungs? zēns apjautājās.

-   Es ceru.

Tā kā Sarkanā pils bija ļaužu pārpilna, Tīrions necerēja, ka viņam izdosies palikt nemanītam. Sīrs Belons Svons stāvēja sardzē pie durvīm, bet sīrs Lorass Tīrels pie paceļamā tilta. Punduris apstājās un pārmija pa pieklājības frāzei ar katru no viņiem. Bija neierasti redzēt Ziedu bruņinieku no galvas līdz kājām baltā, jo iepriekš viņš mēdza laistīties visās varavīksnes krāsās.

-   Cik tev gadu, sīr Loras? Tīrions apvaicājās.

-   Septiņpadsmit, kungs.

Septiņpadsmit, bet skaists un jau kļuvis par leģendu. Katra otrā skuķe visās septiņās valstībās būtu ar mieru lēkt pie viņa gultā, bet visi puikas gribēja līdzināties viņam.

-    Atvaino, sīr, par jautājumu, bet kāds iemesls liek cilvēkam septiņpadsmit gadu vecumā iestāties Karaļsardzē?

-     Princis Imons Pūķukungs arī deva zvērestu septiņpadsmit gadu vecumā, Lorass atbildēja, un jūsu brālis Džeimijs bija vēl jaunāks.

-    Viņu iemesli man zināmi, bet kādi ir tavējie? Gods dienēt kopā ar tādiem spīdekļiem kā Merīns Trents un Boross Blaunts? Viņš atplauka samākslotā smaidā. Apsargāt karaļa dzīvību, lai varētu zaudēt savējo? Tu atsakies no savām zemēm, no tituliem, zaudē cerību apņemt sievu un radīt bērnus…

-    Tīreļu nama dzimtu turpinās mani brāļi, Lorass paskaidroja. Trešajam dēlam nav nekādas vajadzības ne precēties, ne radīt bērnus.

-   Vajadzības nav, bet viens otrs to uzskata par tīri patīkamu lietu. Kā tad paliek ar mīlestību?

-    Kad noriet saule, neviena svece to neaizvietos.

-    Vai tie ir kādas dziesmas vārdi? Tīrions pielieca galvu sāņus un pasmaidīja. Jā, tagad redzu, ka tev ir septiņpadsmit.

-   Jūs smejaties par mani? Lorass izslējās.

"Lecīgs puika."

-    Nē. Piedod, ja aizvainoju. Es arī reiz mīlēju, un mums pat bija pašiem sava dziesma. "Reiz mīlēju meiču tik skaistu kā vasara ar saulstariem matos."

Viņš novēlēja Lorasam labvakaru un devās tālāk.

Pie suņu aploka daži kareivji izklaidējās ar suņu cīņām. Tīrions apstājies noskatījās, kā mazākais suns nokož lielākajam pretiniekam pusi purna, un izvilināja no vīriem negantus smieklus, paziņodams, ka zaudētājs tagad līdzinoties Sandoram Kleganam. Tad, cerēdams, ka izgaisinājis kareivju aizdomas par saviem nolūkiem, turpināja ceļu uz pils ziemeļu mūra pusi un, nokāpis pa īsajām kāpnēm, nonāca pie einuha pieticīgā mitekļa. Durvis atvērās tajā pašā brīdī, kad viņš pacēla roku.

-   Varis? Tīrions iegāja pa durvīm. Vai tu esi te?

Tumsu kliedēja viena vienīga svece, bet gaisā jautās jasmīnu smarža.

-    Kungs, sveces gaismā iznāca kāda sieviete tukla, mīksta, mātišķa, ar apaļu seju un cirtainiem, tumšiem matiem. Tīrions atsprāga atpakaļ. Vai kas noticis?

"Varīss," viņš neapmierināts aptvēra.

-    Man uz mirkli jau šķita, ka Šaijas vietā esi atvedis Lolīsu. Kur viņa ir?

-    Te, kungs. Meitene no mugurpuses aizklāja viņa acis ar plaukstām. Uzmini, kas man ir mugurā!

-    Nekas?

-   Tu gan esi gudrs, viņa uzmeta lūpu un noņēma rokas no pundura sejas. Kā tu uzminēji?

-   Tu esi ļoti skaista, kad tev nekā nav mugurā.

-   Tiešām? viņa pārjautāja. Vai tiešām?

-   Protams!

-   Tad varbūt tu beigsi pļāpāt un mani izdrāzīsi?

-   Mums vispirms jātiek vaļā no Varīsa kundzes. Es neesmu no tiem punduriem, kam patīk publikas ovācijas.

-   Viņš jau ir aizgājis, Šaija sacīja.

Tīrions pagriezās, lai paskatītos, patiesi, einuhs bija izgaisis ar visiem brunčiem. Kaut kur bija jābūt slepenām durvīm. Neko vairāk viņš nepaguva nodomāt, jo Šaija pagrieza galvu un viņu noskūpstīja. Viņas lūpas bija miklas un alkainas, turklāt likās, ka viņa nemaz neievēro ne rētu, ne strupuli, kas bija palicis pāri no deguna. Viņas miesa bija silta kā zīds. Tīrions satvēra pirkstos meitenes kreiso krūtsgalu, un tas acumirklī kļuva ciets.

-    Ātrāk, viņa starp skūpstiem lūdzās, raisot vaļā pundura bikšu saites. Ātrāk, ātrāk, es gribu, lai tu ienāc manī, manī, manī. Tīrionam nebija laika pilnībā izģērbties. Šaija izvilka no biksēm viņa daiktu, nostiepa punduri uz grīdas un uzsēdās tam virsū. Kad Tīrions ielauzās Šaijā, viņa iekliedzās un sāka dedzīgi uz viņa jāt. Mans milzis, mans milzis, mans milzis, viņa iestenējās ik reizi, kad nolaidās lejup. Tīrions bija tā nogribējies, ka eksplodēja pēc piektās kustības, taču Šaiju tas nesatrauca. Sajutusi šļācienu, meitene neķītri pasmaidīja un pieliecās, lai noskūpstītu viņam no pieres sviedru lāsi. Mans Lanisteru milzi, viņa ņurdēja, paliec iekšā, man patīk tevi sajust sevī.

Tīrions arī nekustējās, tik vien kā apkampa meiteni. "Ir tik jauki tevi turēt savās rokās un būt tavos skāvienos," viņš domāja. "Kā tik jauka nodarbe var būt noziegums, ko sodīt ar karātavām?

-   Šaija, viņš ierunājās, mīļā, šī būs pēdējā reize, ko pavadām kopā. Tas ir pārāk bīstami. Ja mans tēvs par tevi uzzinās…

-   Man patīk tava rēta. Meitene pārlaida tai pāri pirkstu. Ar rētu tu izskaties negants un spēcīgs.

-   Tu gribēji teikt pretīgs, viņš iesmējās.

-    Kungs, jūs nekad manās acīs nebūsiet neglīts. Viņa noskūpstīja kreveli, kas klāja deguna atliekas.

-    Ne par manu seju tev vajadzētu baidīties. Tev vajadzētu baidīties no mana tēva…

-   Man no viņa nav bail. Vai kungs man beidzot atdos manas rotas un zīdu? Kad tu tiki ievainots kaujā, es prasīju Varīsam, vai varu dabūt tās atpakaļ, bet viņš man neko neatdeva. Kas notiktu, ja tu būtu gājis bojā?

-   Bet es taču esmu dzīvs. Te es esmu.

-    Es zinu. Šaija smaidīdama pagorīja gurnus. Te tev arī jābūt.

-    Meitene sabozās. Bet cik ilgi man vēl jāaptekā Lolīsa, ja jau tu esi vesels?

-   Vai tu dzirdi, ko es tev saku? Tīrions teica. Ja vēlies, vari palikt pie Lolīsas, bet labāk būtu, ja tu aizbrauktu no pilsētas.

-   Es nekur negribu braukt. Tu apsolīji pēc kaujas mani atkal iekārtot savrupmājā. Viņa savilka maksts muskuļus, un Tīriona daikts tajā atkal sāka briest. Tu teici, ka Lanisteri vienmēr maksājot savus parādus.

-   Šaija, lai dievi ir nolādēti, rimsties un ieklausies! Tev jābrauc prom. Pilsēta šobrīd ir pilna ar Tīreļiem, un es nepārtraukti tieku izspiegots. Tu nesaproti, kādas briesmas tev draud.

-    Vai es varēšu iet uz karaļa kāzu balli? Lolīsa neies. Es gan viņai teicu, ka karaļa Troņa zālē neviens viņu neizvaros, bet viņa ir tik stulba!

-   Šaija nokāpa no Tīriona, un viņa daikts ar klusu, slapju pakšķi izslīdēja no meičas. Sīmons teica, ka tur būšot dziesminieku turnīrs, akrobāti un pat ākstu turnīrs.

Tīrions jau bija gandrīz aizmirsis par to trīskārt nolādēto dziesminieku.

-    Kāda velna pēc tu esi runājusi ar Sīmonu?

-    Es par viņu pastāstīju Tandas kundzei, un viņa šo nolīga, lai izklaidētu Lolīsu. Mūzika nomierina viņas bērnu, kad tas sāk spārdīties. Sīmons teica, ka dzīrēs būšot arī dancojošs lācis un vīni no Pergolas. Es nekad neesmu redzējusi, kā lāči danco.

-   Viņi dejo vēl tizlāk par mani. Tīrionu bažīgu darīja dziesminieks, nevis lācis ja svešās ausīs nokļūs kaut viens bezrūpīgs vārds, Šaija tiks pakārta.

-   Sīmons teica, ka galdā celšot septiņdesmit septiņus ēdienus un pīrāgā tikšot iecepti simt baloži, Šaija jūsmoja. Kad mīklu pārgriezīšot, baloži izlidošot ārā.

-   Bet pēc tam notupsies uz sijām un ķēzīs viesiem uz galvām, Tīrions tādus kāzu pīrāgus jau bija redzējis, un pundurim bija aizdomas, ka baložiem īpaši patīk uzdirst tieši viņam.

-   Es varētu uzvilkt kādu no saviem zīda vai samta tērpiem un ierasties dzīrēs kā smalka kundze, nevis kā kalpone. Nevienam pat neienāktu prātā, ka es neesmu dāma.

"To saprastu visi," Tīrions nodomāja.

-   Tanda sāktu brīnīties, kur esi ņēmusi tik daudz dārgakmeņu.

-   Sīmons teica, ka tur būšot tūkstoš viesu, viņa mani nemaz nepamanīs. Es paslēptos kādā tumšā stūrītī un ik reizi, kad tu celtos, lai ietu uz ateju, es varētu tevi satikt. Šaija satvēra saujā Tīriona daiktu un sāka maigi to glāstīt. Es neuzvilktu apakšveļu, un kungam nevajadzētu tērēt laiku, lai mani izģērbtu. Viņas pirksti slīdēja augšup un lejup pa locekli. Ja kungam labpatiktos, es varētu izdarīt tā, viņa paņēma daiktu mutē.

Tīrions drīz jau bija gatavs nākamajam cēlienam un šoreiz spēja noturēties daudz ilgāk. Kad viņš bija beidzis, Šaija pieglaudās Tīrionam un kaila ieritinājās padusē.

-   Tu taču ļausi man iet uz dzīrēm, vai ne?

-   Šaija, punduris noelsās, tas nav droši.

Labu brīdi viņa neteica neko. Tīrions mēģināja runāt par kaut ko citu, taču vienmēr atdūrās pret drūmām pieklājības frāzēm kā pret Mūri, pa kuru viņš reiz ziemeļos bija staigājis. "Mīļie dievi," viņam tas jau sāka apnikt, tāpēc viņš vēroja, kā izdeg svece, "kā pēc gadījuma ar Tīšu es varēju ko tādu vēlreiz pieļaut? Vai tiešām esmu tāds stulbenis, kā mans tēvs domā?" Viņš labprāt būtu visu apsolījis un aiz rokas aizvestu Šaiju uz guļamistabu, lai viņa saģērbjas zīdā un samtā. Ja būtu viņa teikšana, viņš ļautu Šaijai Džofreja kāzās sēdēt viņam blakus un dancot kopā ar lāčiem, taču viņš nedrīkstēja pieļaut, ka meiča tiek pakārta.

Kad svece izdega, Tīrions atsvabinājās no Šaijas skāvieniem un iededza citu, bet tad apstaigāja un izklaudzināja sienas, meklēdams slepenās durvis. Šaija sēdēja gultā, ar rokām aptvērusi pie zoda pierautos ceļgalus, un vēroja punduri.

-   Eja ir zem gultas, viņa beigās ierunājās. Tur ir slepenas kāpnes.

-    Zem gultas? Tīrions neticīgi palūkojās uz meiteni. Tā ir no akmens un sver pustonnu.

-   Varīss īpašā vietā nospiež sviru, un gulta paceļas. Es jautāju, kā viņš to dara, un viņš atteica, kā tā esot burvestība.

-   Jā, Tīrions pasmīnēja, tā ir pretsvara burvestība.

-   Man jāiet atpakaļ, Šaija piecēlās. Reizēm bērns sāk spārdīties, Lolīsa pamostas un tad sauc mani.

-    Varīss arī drīz atgriezīsies. Šobrīd viņš droši vien jau noklausās katru vārdu, ko mēs runājam. Tīrions nolika sveci uz galda. Uz bikšu priekšas bija mikls plankums, bet gan jau tumsā to neviens nepamanīs. Viņš lika Šaijai apģērbties un gaidīt einuhu.

-   Labi, viņa apsolīja. Tu taču esi mans lauva, vai ne? Mans Lanisteru milzis?

-   Esmu, punduris atteica. Un tu esi…

-   Tava mauka. Viņa piespieda pirkstu Lanisteram pie lūpām. Es zinu, ka nebūšu tava dāma, citādi tu mani ņemtu līdzi uz dzīrēm. Bet tam nav nekādas nozīmes. Man patīk būt par tavu mauku, Tīrion. Tikai paturi mani te, lauva, un sargā mani.

-    Noteikti, Tīrions apsolīja. "Muļķis, muļķis!" kāda balss viņam galvā sacīja. "Kāpēc tu tā teici? Tu atnāci, lai sūtītu viņu prom!" Tomēr punduris viņu noskūpstīja vēlreiz.

Atpakaļceļš likās garš un vientulīgs. Podriks Peins jau bija aizmidzis uz lāvas, kas bija nolikta Tīriona gultas kājgalī, taču vīrelis puiku pamodināja.

-   Bronu, viņš noteica.

-    Sīru Bronu? Podriks berzēja miegainās acis. Ak jā. Atvest? Kungs?

-   Nē, es tevi pamodināju, lai papļāpātu par to, kā viņš ģērbjas, Tīrions atsaucās, taču sarkasms bija nevietā. Podriks apjucis blenza saimniekā, līdz tas izslēja rokas un iesaucās: Jā, ved viņu šurp tūlīt pat!

Puika steidzīgi apģērbās un izskrēja no istabas. "Vai es tiešām izskatos tik draudigs?" Tīrions prātoja, vilkdams mugurā naktskreklu un liedams kausā vīnu.

Bija pagājusi puse nakts un viņš dzēra jau trešo kausu, kad beidzot atgriezās Podriks ar algotni.

-   Ceru, ka tam zeņķim bija nāvīgi labs iemesls, lai izvilktu mani no Čataijas bordeļa, Brons sacīja un apsēdās.

-   No Čataijas bordeļa? Tīrionu tas kaitināja.

-    Ir labi būt bruņiniekam, Brons pasmaidīja, vairs nevajag ielas garumā meklēt lētāko maukumāju. Tagad vienā pēlī guļ Alaiaija un Mareja, bet sīrs Brons abām pa vidu. Tīrionam tomēr vajadzēja apspiest niknumu Bronam bija tieši tādas pašas tiesības likties gultā ar Alaiaiju kā jebkuram citam vīrietim, bet vienalga… "Nekad neesmu viņai pat pieskāries, lai kā to būtu gribējis, bet Brons noteikti to nemaz nezina." Viņam pašam ar savu daiktu vajadzēja turēties tālāk no meičas. Tīrions neuzdrīkstējās apciemot Čataijas iestādi ja viņš to darītu un par to uzzinātu viņa tēvs, Alaiaija ar pērienu vis cauri netiktu. Punduris kā atvainošanās zīmi bija aizsūtījis meitenei sudraba kaklarotu ar nefrī(iem un divas pieskaņotas aproces, bet visādi citādi…

Tās bija neauglīgas domas.

-   Ir kāds dziesminieks, kurš sauc sevi par Simonu Sudrabrīkli, Tīrions sagurušā balsī sacīja, cenzdamies aizdzīt vainas apziņu. Viņš mēdz izklaidēt Tandas meitu.

-   Kas ir ar to dziesminieku?

"Nogalini viņu," Tīrions jau gribēja teikt, bet dziesminieks neko citu nebija izdarījis kā vien nodziedājis dažas ziņģes un piestāstījis Šaijai pilnu galvu par baložiem un dancojošiem lāčiem.

-   Atrod viņu, punduris tā vietā pateica. Atrod, pirms viņu ir atradis kāds cits.

13.NODAĻA ĀRIJA

Ārija rakņājās miroņa dārzā, kad izdzirda dziedāšanu. Meitene sastinga kā pārakmeņojusies un acumirklī aizmirsa par trim izstīdzējušajiem burkāniem, ko turēja rokā. Viņa iedomājās par Asiņainajiem Ākstiem un Rūžu Boltonu, un pār muguru pārskrēja šermuļi. "Tas nav godīgi tagad, kad mēs beidzot esam atraduši Trejžuburi un jau gandrīz esam drošībā."

Tikai kāpēc Āksti dzied?

Dziesma skanēja no upes puses aiz neliela uzkalniņa austrumpusē.

-   Es došos uz Kaijgali apciemot gaišmati, heijā, heijā…

Ārija piecēlās, un burkāni kūļājās viņas rokā. Izklausījās, ka dziedātājs iet pa ceļu, kas veda gar upi. Spriežot pēc sejas izteiksmes, dziesmu bija izdzirdējis arī Karstais Pīrādziņš, kurš darbojās kāpostu laukā. Džendrijs bija iesnaudies ēnā pie nodegušās mājas, tāpēc nedzirdēja neko.

-    Un nozagšu skūpstu ar zobena galu, heijā, heijā. Meitenei likās, ka cauri klusajai upes viļņu čalai viņa saklausa arī arfas skaņas.

-   Vai dzirdi, Pīrādziņš čerkstošā balsī čukstus jautāja, pielasījis pilnu klēpi kāpostu. Kāds nāk.

-    Ej un pamodini Džendriju, Ārija lika. Parausti viņu aiz pleca un nesacel lielu troksni. Džendriju bija viegli pamodināt atšķirībā no Pīrādziņa, kuram vajadzēja iespert un iebļaut ausī.

-    Es mīlēšu viņu, mēs gulšņāsim pavēnī, heijā, heijā, dziesma ar katru vārdu kļuva skaļāka.

Pīrādziņš iepleta rokas, un kāposti, klusi būkšķēdāmi, nokrita zemē.

-   Mums jāpaslēpjas.

"Tikai kur?" Nodegusi māja atradās tieši Trejžubures krastā. Upmalā auga daži vitoli, un dūņainajā, seklajā krastā bija sakuplojušas niedres, bet visa pārējā krastmala bija līdz riebumam atklāta. "Es zināju, ka mums nevajag nākt ārā no meža," meitēns prātoja, "bet viņi bija tik izsalkuši, un dārzs tik vilinošs…" Maize un siers, ko viņi bija nočiepuši Hārenholā, bija beigušies jau pirms sešām dienām, vēl meža biezoknī.

-   Aizved Džendriju un zirgus aiz mājas, viņa nolēma. Vienas sienas daļa vēl nebija nogāzusies, un tā bija pietiekami liela, lai aiz tās paslēptos divi puiši un trīs zirgi, protams, ja zirgi nesāks zviegt un dziedonis nesāks ložņāt pa dārzu.

-   Un tu pati?

-    Es paslēpšos aiz koka. Viņš droši vien ir viens ja viņš man ko nodarīs, es viņu nogalināšu. Ej!

Pīrādziņš aizjoza, bet Ārija nometa zemē burkānus un izvilka zagto zobenu. Maksts karājās viņai uz muguras, jo garais zobens bija izgatavots pieaugušam vīram, tāpēc tas vilkās pa zemi, ja meitene to karināja pie jostas. "Tas ir arī pārlieku smags," viņa domāja katru reizi, kad vajadzēja ķerties pie šā neveiklā ieroča viņai ļoti pietrūka Adatas. Tomēr tas vienalga bija zobens un ar to bija iespējams nogalināt.

Viegliem soļiem viņa piegāja pie liela, veca vītola, kas auga ceļa līkumā, un zaru plīvura aizsegā notupās dubļainajā zālē uz viena ceļgala. "Vecie dievi," viņa lūdzās, kad dziesma kļuva vēl skaļāka, "un koku dievi, paslēpiet mani un lieciet viņiem paiet garām." Bet tad iezviedzās zirgs, un ziņģe apklusa. "Viņš izdzirdēja," Ārijai bija skaidrs, "bet varbūt viņš ir viens un, ja nav, tad varbūt viņi ir tikpat nobijušies no mums kā mēs no viņiem."

-   Vai dzirdēji? ierunājās vīrieša balss. Es teiktu, ka aiz tās sienas kāds ir.

-    Ir gan, atsaucās jau zemāka balss. Kā tu domā, kas tas varētu būt, Strēlniek?

"Tātad divi." Ārija iekoda lūpā. Caur vītola zariem viņa no tās vietas, kur bija notupusies, neredzēja runātājus, taču dzirdēja labi.

-   Lācis. "Tā bija jau trešā balss vai tomēr tā pati pirmā?"

-   Lācim ir daudz gaļas, ieteicās dobjā balss. Un rudenī arī kārtīgs speķis tas ir gana gards, ja to pareizi pagatavo.

-   Tikpat labi tur var būt vilki vai lauvas.

-   Tu domā tos ar četrām kājām vai divām?

-   Vai tam ir nozīme?

-    It kā jau nebūtu. Strēlniek, ko tu darīsi ar tām bultām?

-    Aizlaidīšu dažas pāri sienai. Lai kas tur slēptos, drīz vien būs ārā, kā likts. Skatieties.

-    Bet ja nu tur slēpjas kāds godīgs cilvēks? Vai sieviete ar zidāmu bērnu?

-    Godīgs cilvēks iznāktu ārā un parādītu savu seju. Tikai laupītājs lavīsies un slēpsies.

-   Tā gan ir. Šauj tās bultas.

-   Nē! Ārija pielēca kājās un parādīja svešiniekiem zobenu. Viņu bija trīs, meitene redzēja. " Tikai trīs." Sīrio varēja sakaut vairāk par trim pretiniekiem, turklāt bija vēl Pīrādziņš un Džendrijs, kuri, iespējams, varēja iesaistīties cīņā. Tiesa, viņi bija tikai puikas, bet šie pieauguši vīri.

Svešinieki gāja kājām, viņi bija ceļā nobridušies dubļos un noputējuši. Dziedoni meitene pazina pēc arfas, ko viņš bija piespiedis kamzolim kā mazu bērnu. Tas bija maza auguma vīrelis, pēc skata vecumā ap piecdesmit, ar lielu muti, smailu degunu un plāniem brūniem matiem. Viņa izbalējušās zaļās drānas vietām bija salāpītas ar vecas ādas ielāpiem, ap vidu viņam bija josta ar metamajiem nažiem, bet uz muguras mežinieka cirvis.

Tas, kurš stāvēja viņam blakus, bija krietnu pēdu garāks un izskatījās pēc kareivja. Pie kniedētās ādas jostas karājās zobens un duncis, krekls bija apšūts ar dzelzs gredzeniem, un galvā viņam bija melna dzelzs pusķivere konusa formā. Viņam bija apdrupuši zobi un brūna plušķaina bārda, taču skatienu piesaistīja dzeltenais apmetnis ar kapuci. Tas bija biezs un smags, ar zāles traipiem un asiņu pleķiem, apdegušu apakšmalu un uz labā pleca salāpīts ar brieža ādas gabalu, bet pa gabalu ģērbs lika vīrietim izskatīties kā milzīgam, dzeltenam putnam.

Trešais bija jauns puisis, tikpat izkāmējis kā viņa loks, lai arī nebija tik garš. Viņš bija rudiem matiem, vasarraibumiem nosētu seju, ģērbies vatētā uzsvārcī un garos zābakos, rokās viņam bija ādas cimdi bez pirkstiem, bet uz muguras kūļājās bultu maks. Bultas bija apdarinātas ar zosu spalvām, un sešas no tām viņš sev priekšā bija iespraudis zemē kā mazu sētiņu.

Visi trīs vīri palūkojās uz Āriju, kas tagad stāvēja ceļa vidū ar zobenu rokā. Dziedonis laiski parāva arfas stīgu.

-    Puisēn, viņš ierunājās, liec to zobenu nost, ja negribi savainoties. Tas tev par lielu, turklāt Angī var tevī ielaist trīs bultas, pirms tu pienāksi mums klāt.

-   Nevar gan, Ārija atteica. Un vispār es esmu meitene.

-   Ak tā, dziedātājs paklanījās. Izlūdzos piedošanu.

-   Ejiet vien tālāk pa ceļu un turpiniet dziedāt, lai mēs zinām, kur jūs esat. Ejiet prom un lieciet mūs mierā, citādi man vajadzēs jūs nogalināt.

-   Cit, vai dzirdēji citādi viņai vajadzēšot mūs nogalināt! vasarraibumainais loka šāvējs iesmējās.

-    Dzirdēju, atsaucās Cits, lielā auguma kareivis ar dobjo balsi.

-    Bērniņ, dziesminieks turpināja, liec nost zobenu, un mēs tevi nogādāsim drošā vietā, kur tu varēsi paēst. Šeit klejo vilki, lauvas un vēl daudz ļaunāki radījumi. Te nav īstā vieta, kur mazai meitenei pastaigāties.

-    Viņa nav viena. Priekšā izjāja Džendrijs, un viņam sekoja Pīrādziņš ar Ārijas zirgu pavadā. Bruņukreklā un ar zobenu rokā Džendrijs izskatījās gandrīz kā pieaudzis vīrs un itin bīstams. Pīrādziņš izskatījās kā jau Pīrādziņš. Dariet, kā viņa saka, un lieciet mūs mierā, Džendrijs brīdināja.

-    Divi, trīs, dziedonis skaitīja. Un tas ir viss? Un arī trīs jauki zirgi. Kur jūs tos nozagāt?

-   Tie ir mūsu zirgi.

Ārija uzmanīgi vēroja svešiniekus. Dziedātājs ar pļāpāšanu novērsa viņas uzmanību, bet visbīstamākais bija loka šāvējs. Ja viņš izvilks no zemes bultu…

-    Vai nosauksiet arī savus vārdus kā visi godīgi cilvēki? dziesminieks jautāja zēniem.

-   Es esmu Pīrādziņš, Pīrādziņš nevilcinoties atbildēja.

-    Tas gan ir jauki, vīrietis pasmaidīja. Katru dienu vis negadās satikt jaunekli ar tik garšīgu vārdu. Un kā sauc tavus draugus? Jēra Karbonāde un Cepta Dūja?

-    Kāpēc man jāsaka savs vārds, Džendrijs seglos sarauca pieri, ja es vēl neesmu dzirdējis jūsējos?

-     Es esmu Septiņstrautu Toms, bet visi mani sauc par Septiņstīgu Tomu vai Tomu Septiņnieku. Šis milzu lempis ar brūnajiem zobiem ir Cits saīsinājums no citronkrāsas apmetņa. Jūs jau redzat, ka šim ir dzeltens apmetnis, turklāt Cits vienmēr ir saskābis kā citrons. Un tas jaunulis ir Angī, bet mēs viņu saucam par Strēlnieku.

-   Un kas tad jūs tādi būtu beigu beigās? Cits noprasīja savā zemajā balsī, ko Ārija bija dzirdējusi cauri vītola zariem.

-    Dūja, ja jums tā tīk, viņa tik lēti negrasījās nosaukt savu vārdu. Man viss viens.

-   Dūja ar zobenu! lielais vīrs iesmējās. Ko tādu vis bieži negadās redzēt.

-    Es esmu Vērsis, Džendrijs ņēma piemēru no Ārijas, un meitenei nebija iebildumu, ka puisim labāk patīk Vērša nekā Jēra Karbonādes vārds.

Septiņstīgu Toms pastrinkšķināja arfu.

-   Pīrādziņš, Dūja un Vērsis. Aizbēgāt no Boltona ķēķa, ko?

-    Kāpēc tu tā domā? Ārija satraukta noprasīja.

-   Tev uz krūtīm ir viņa ģerbonis, mazulīt.

Viņa pavisam bija aizmirsusi, ka zem apmetņa viņai joprojām bija pāža kamzolis ar Dredfortas nodīrāto cilvēku uz krūtīm.

-   Nesauc mani par mazulīti!

-   Kāpēc ne? Cits iestarpināja. Tu esi gana maza, lai tevi tā sauktu.

-   Es jau esmu gana liela un neesmu nekāds bērns. Bērni nenogalina cilvēkus, bet viņa to bija darījusi.

-   Redzu, redzu, Dūjiņ. Neviens no jums nav bērns, ja jau esat Boltona ļaudis.

-     Neesam. Pīrādziņš nekad nespēja saprast, kuros brīžos jātur mute. Mēs bijām Hārenholā vēl pirms viņa ierašanās.

-   Tad jau jūs esat lauvēni? Toms noprasīja.

-   Mēs neesam arī lauvēni. Mēs esam paši par sevi. Un kā vīri esat jūs?

-   Mēs esam karaļa vīri, Strēlnieks Angī atbildēja.

-    Kura karaļa? Ārija sarauca pieri.

-   Karaļa Roberta, atsaucās Cits ar dzelteno apmetni.

-   Tā vecā žūpas? nicīgi izmeta Džendrijs. Visi taču zina, ka viņš ir beigts šo uzšķērda mežakuilis.

-    Jā, puis, žēl gan, atbildēja Septiņstīgu Toms un iestrinkšķināja arfu skumjā meldiņā.

Ārijai gan nelikās, ka šie būtu karaļa vīri viņi bija tik noskranduši un noplukuši, ka drīzāk atgādināja razbainiekus. "Viņiem pat nav zirgu karaļa vīriem noteiktu būtu zirgi."

Taču Pīrādziņam nebija miera.

-    Mēs ejam uz Straujupi, viņš ieteicās. Vai nezināt, cik dienu turp jājāj?

-   Aizveries, citādi es tavā lielajā, stulbajā mutē sabāzīšu akmeņus, Ārija būtu varējusi puiku nogalināt.

-   Straujupe ir tālu no šejienes, augšup pa upi, Toms sacīja. Tas ir garš, izsalkuma pilns ceļš. Varbūt vēlaties karstu maltīti, pirms dodaties ceļā? Te netālu ir iebraucamā vieta, kas pieder mūsu draugiem, tā vietā, lai cīnītos, mēs varētu iedzert malku alus un dalīties maizes kumosā.

-    Iebraucamā vieta? No domas par siltu ēdienu Ārijai vēders sarāvās čokurā, taču viņa neuzticējās Tomam ne katrs, kurš draudzīgi runāja, bija draugs. Tu saki, ka tas ir netālu?

-   Divas jūdzes augšup pa upi, Toms teica. ne vairāk par līgu.

Džendrijs izskatījās tikpat raižpilns kā Ārija.

-   Kas tie tādi jums par draugiem? viņš it kā garlaikoti apvaicājās.

-   Viesnīcnieces vārds ir Šarna, Toms turpināja. Viņai ir asa mēle un negantas acis, taču sirds laba, turklāt viņai patīk mazas meitenes.

-   Es neesmu maza meitene, Ārija nikni atcirta. Kas vēl tur ir? Tu teici "draugi".

-    Šarnas vīrs un bārenis, ko viņi nesen pieņēmuši. Viņi jums pāri nedarīs. Tur ir alus, ja vien esat pietiekami veci, lai drīkstētu to baudīt. Tur ir arī svaiga maize un varbūt pat kāds gabals gaļas. Toms pameta skatienu uz nodegušās mājas pusi. Un būs arī viss, ko jūs nozagāt vecā Peita dārzā.

-   Mēs nezogam, Ārija atteica.

-    Tad jau varbūt tu esi vecā Peita meita? Varbūt māsa vai sieva? Nemānies, Dūjiņ es pats veco Peitu apbedīju zem tā vītola, kur tu pirmīt slēpies, un neskaties uz mani tā. Viņš atkal izvilināja no arfas sērīgas skaņas. Pērn mēs apglabājām daudz labu cilvēku, bet negribam aprakt jūs, zvēru pie savas arfas. Strēlniek, parādi, ko proti.

Loka šāvēja roka kustējās ātrāk, nekā Ārija būtu spējusi iedomāties bulta aizsvilpa collas attālumā no viņas auss un ieurbās vītolā viņai aiz muguras. Tikmēr Strēlnieks jau bija paņēmis otru bultu un atvilcis stiegru. Tagad viņa saprata, ko Sīrio bija domājis sacīdams, ka cīnītājam jābūt straujam kā čūskai un glumam kā vasaras zīds, taču aptvēra, ka pati tāda nav. Bulta aizdūca viņai garām kā bite.

-   Tu netrāpīji, Ārija izmeta.

-   Muļķe, ja tu tā domā, Angī noteica. Bultas lido tur, kur es tām lieku lidot.

-   Tā ir taisnība, piekrita Citronapmetnis.

Starp Strēlnieku un Ārijas zobena smaili bija ducis soļu. "Mums nav nekādu izredžu," meitene noprata un alktin alka, kaut viņai būtu gan loks, gan prasme to lietot. Viņa drūmi nolaida zobenu, un tā asmens atdūrās smiltīs.

-   Iesim aplūkosim to jūsu iebraucamo vietu, viņa vedināja, pūlēdamās noslēpt šaubas aiz drosmīgiem vārdiem. Jūs ejiet pa priekšu, bet mēs iesim aiz jums, lai redzam, ko jūs darāt.

-    Pa priekšu, no muguras… kāda starpība. Septiņstīgu Toms zemu paklanījās. Ejam, vīri, parādīsim viņiem ceļu. Angī, savāc bultas, gan jau tās mums vēl noderēs.

Ārija paslēpa zobenu makstī un, lai turētos drošā attālumā no trim svešiniekiem, pārgāja ceļa otrā pusē, kur viņas draugi jau sēdēja zirgos.

-   Pīrādziņ, aizej pēc tiem kāpostiem, viņa sacīja, ielēkdama seglos. Un paķer arī burkānus.

Šoreiz viņš paklausīja bez iebildumiem. Viņi devās ceļā tā, kā Ārija bija gribējusi zirgi lēni lipināja duci soļu iepakaļ trim kājniekiem, taču nepagāja ilgs laiks, kad gājēji un jātnieki bija izlīdzinājušies.

-   Vai zināt kādas dziesmas? jautāja Septiņstīgu Toms, kurš, lēni soļodams, labprāt trinkšķināja arfu. Es gribētu ar kādu kopā uzdziedāt, bet Cits nevar noturēt meldiņu, savukārt mūsu puisis ar loku zina tikai Māršas balādes ar simt pantiem katrā.

-    Vienīgi pie mums tiek dziedātas īstas dziesmas, Angī mierīgi atbildēja.

-    Dziedāt ir stulbi, Ārija sacīja. Dziedāšana tikai saceļ troksni. Mēs jūs izdzirdējām pa lielu gabalu un būtu varējuši nogalināt.

-    Pasaulē ir daudz ļaunākas lietas par nāvi ar dziesmu uz lūpām, Toms smaidīdams atbildēja.

-    Ja te būtu vilki, mēs par to zinātu, Cits nobubināja, vai lauvas. Šie ir mūsu meži.

-   Jūs nemaz nezinājāt, ka mēs te esam, Džendrijs iebilda.

-    Par to tu, puis, nevari būt tik drošs, Toms atsaucās. Reizēm cilvēks zina vairāk, nekā atklāj.

-    Es zinu dziesmu par lāci, Pīrādziņš seglos sarosījās. Vismaz kādu daļu.

-   Tad uzdziedāsim, Pīrādziņ, Toms pārlaida roku stīgām un iedziedājās: Tur bij lācis, lācis, lācis! Melni brūns un spalvains zvērs…

Pīrādziņš lustīgi piebalsoja un pat ritmā lēkāja seglos. Ārija pārsteigta palūkojās uz biedru viņam bija laba balss un arī dziedāja viņš skanīgi. "Viņš nekad neko nav spējis izdarīt kā pieklājas, atskaitot cepšanu," viņa pie sevis nodomāja.

Kādu gabalu tālāk Trejžuburē ietecēja neliels strauts. Brienot tam pāri, dziesma izbiedēja pīli, kas tūdaļ izlidoja no niedrēm. Angī apstājās, noņēma loku no pleca, notēmēja un izšāva. Putns nokrita seklumā netālu no krasta. Cits noņēma dzelteno apmetni un iebrida līdz ceļiem ūdenī, lai to savāktu, un visu laiku par kaut ko burkšķēja.

-    Domā Šarnas pagrabos gaida citroni? Angī jautāja Tomam, noskatoties, kā Cits lādēdamies šļakstinās pa ūdeni. Viens skuķis no 1 )ornes reiz man izcepa pīli ar citroniem, viņš sapņainā balsī piebilda.

Kad uz ceļa atkal parādījās Cits ar pīli zem dzeltenā apmetņa, Toms ar Pīrādziņu strauta otrā pusē atsāka dziesmu. īsinot laiku dziesmās, jūdzes nelikās tik garas. Itin drīz vietā, kur Trejžubure meta līkumu uz ziemeļiem, viņi upes krastā ieraudzīja iebraucamo vietu, un Ārija to aizdomīgi nopētīja. "Nemaz neizskatās pēc laupītāju midzeņa," viņa bija spiesta atzīt tā izskatījās visai draudzīga un pat omulīga vieta ar balsinātu augšstāvu un kalnu šīfera jumtu, bet no skursteņa slinki cēlās dūmu strūkliņa. Apkārt bija staļļi un citas palīgēkas, dziļāk dārzs ar ābelēm. Viesnīcai pat bija pašai sava piestātne, kas iestiepās upē, un…

-    Džendrij, viņa nepacietīgi iesaucās, viņiem ir laiva! Mēs uz Straujupi varētu braukt ar laivu domāju, ka tas būtu ātrāk nekā jāt ar zirgiem.

-   Vai tu kādreiz esi vadījusi laivu? Puiša sejā vīdēja šaubas.

-   Tu uzvilksi buras, viņa paziņoja, un vējš to dzīs uz priekšu.

-   Bet ja nu vējš pūš neīstajā virzienā?

-   Tad mēs airēsim.

-    Pret straumi? Džendrijs saviebās. Vai tas nebūs pārlieku lēni? Un ja nu laiva apgāžas un mēs iekrītam ūdenī? Turklāt tā nav mūsu laiva, tā pieder viesnīcai.

"Mēs to varam aizņemties." Ārija iekoda lūpā un neatbildēja. Pie staļļiem viņi nokāpa no zirgiem. Citus zirgus neredzēja, taču Ārija vairākos aizgaldos ievēroja svaigus mēslus.

-   Vienam no mums jāpieskata zirgi, viņa bija piesardzīga.

-    Nav nekādas vajadzības, Dūjiņ, Toms bija dzirdējis, ko meitene saka. Nāciet ēst, zirgiem nekas nenotiks.

-    Es palikšu, Džendrijs nelikās ne zinis gar dziedoņa aicinājumu. Tikai atnesiet man kaut ko paēst, kad paši būsiet pilniem vēderiem.

Ārija pamāja un izgāja no staļļa Pīrādziņam un Citam pa pēdām. Zobens joprojām bija makstī viņai uz muguras, turklāt viņa turēja roku uz dunča, ko bija nozagusi Rūzam Boltonam, ja nu gadījumā viņai viesnīcā kaut kas nepatiktu.

Pie durvīm bija redzama izkārtne ar senu, ceļos nometušos karali. Kopējā zālē, rokas sānos iespiedusi, stāvēja ļoti gara neglīta sieviete ar izvirzītu zodu.

-    Nestāvi tur, puika, viņa norūca. Vai varbūt tu esi skuķis? Vienalga, nestāvi priekšā durvīm. Vai nu nāc iekšā vai ej ārā. Cit, ko es tev teicu par grīdu? Tu viscaur esi dubļains.

-   Mēs nošāvām pīli, Cits to pacēla izstieptā rokā kā miera karogu.

-    Tu gribēji teikt Angī to nošāva. Sievišķis izrāva pīli viņam no rokām. Velc nost zābakus! Tu esi kurls vai vienkārši muļķis? Viņa aizgriezās. Vīrs, viņa skaļi iesaucās, nāc šurp, puiši ir atgriezušies! Vīrs!

No pagraba pa kāpnēm, neapmierināti burkšķēdams, uzskrēja vīrietis notraipītā priekšautā. Viņš bija galvas tiesu īsāks par sievu, ar krunkainu, dzeltenīgu miesu un bakurētains.

-   Es jau nāku, vecene, beidz bļaustīties. Kas atkal lēcies?

-    Pakar šo te, viņa pasniedza vīram pīli.

-   Es biju domājis, ka mēs to apēdīsim, Šarna, Angī pašļūkāja kājas pa grīdu. Ar citroniem, ja tev ir.

-   Ar citroniem… Kur lai es dabūju citronus? Tev liekas, ka te ir Dorne, vasarraibumainais stulbeni? Iekāp kokā un nopurini mums kādu maisu, un olīvas ar granātāboliem arī, ja esi tik gudrs. Viņa pakratīja pirkstu. Es to varētu sacept ar Cita apmetni, ja vēlies, bet tikai tad, kad tā būs pāris dienas pakarājusies pagrabā. Šodien tu ēdīsi trusi vai arī paliksi neēdis. Trusi uz iesma var dabūt ātrāk, ja esat badā. Vai varbūt gribat, lai to izsautēju sīpolos?

Ārija gandrīz vai sajuta cepta truša garšu.

-    Mums nav naudas, taču mums ir daži burkāni un kāposti mēs varētu mainīties.

-   Ko tu neteiksi! Un kur tie ir?

-     Pīrādziņ, atdod viņai kāpostus, Ārija pavēlēja, un puisis darīja, kā viņam teikts, taču tuvojās sievietei tik piesardzīgi, it kā viņa būtu Rordžs, Kodējs vai Vārgo Houts.

Sieviete rūpīgi nopētīja dārzeņus un puiku arī.

-   Kur ir tas pīrādziņš?

-   Te. Tas esmu es, tā mani sauc. Un viņa ir… ē… Dūjiņa.

-   Tikai ne zem mana jumta. Es savus ēdājus un ēdienus saucu dažādi, lai atšķirtu tos vienu no otra. Vīrs!

Vīrs jau bija izgājis ārā, taču pēc viņas bļāviena atkal ienāca kopējā zālē.

-   Pīle jau karājas. Kas atkal noticis, sievišķi?

-   Nomazgā dārzeņus, viņa lika. Bet jūs pārējie, sēdieties pie galda, kamēr es ņemos ar trušiem. Puika atnesīs jums dzeramo. Viņa pāri garajam degunam nopētīja Āriju un Pīrādziņu. Es gan parasti nepasniedzu alu bērniem, taču sidrs ir beidzies un slaucamu govju mums nav, bet upes ūdens garšo pēc kara pa straumi peld tik daudz līķu… Vai jūs strēbtu, ja jums pasniegtu zupu ar beigtām mušām?

-   Ārija strēbtu, Pīrādziņš atzina. Es gribēju teikt Dūjiņa.

-   Cits arī strēbtu, Angī neveikli pasmaidīja.

-   Kas mums daļas gar Citu, Šarna atsaucās. Visi dzers alu.

Viņa aizšļūca uz virtuvi. Angī un Septiņstīgu Toms iekārtojās pie galda blakus pavardam, bet Cits tikmēr kāra uz vadža savu dzelteno apmetni. Pīrādziņš smagi nosēdās uz sola pie galda turpat līdzās durvīm, un Ārija iekārtojās viņam blakus.

-   Stāv vientulīgs ūķis meža vidū, Toms noņēma no pleca arfu un sāka dziedāt, pielāgojot melodiju vārdiem, un krodz'nieka sieva kā krupis mūs ķidā…

-   Aizveries, citādi mums trusi neredzēt kā savas ausis, Cits brīdināja dziedoni. Tu taču zini, kāda viņa ir.

-   Vai tu proti zēģelēt ar laivu? Ārija pieliecās tuvāk Pīrādziņam.

Draugs vēl nepaguva atbildēt, kad ar alus krūzēm zālē ienāca drukns

piecpadsmit vai sešpadsmit gadus vecs puisis. Pīrādziņš pateicīgi saņēma savu krūzi no nesēja rokām un, malkodams dzērienu, atplauka tādā smaidā, kādu Ārija viņa sejā vēl nebija redzējusi.

-   Alus, viņš nočukstēja, un trusis.

-    Iedzersim par karali! Strēlnieks Angī jautri uzsauca tostu. Lai viņu sargā visi septiņi dievi!

-   Lai viņu sargā visi divpadsmit, Cits nobuldurēja un, izdzēris krūzi, ar plaukstas virspusi noslaucīja no lūpām putas.

Vīrs iespērās pa durvīm, nesdams priekšautā tikko mazgātus dārzeņus.

-   Stallī ir sveši zirgi, viņš paziņoja, it kā pārējie par to neko nezinātu.

-    Ir gan, Toms atteica, nolikdams malā arfu, un labāki nekā tie, ko tu atdevi.

-    Es tos neatdevu, vīrs aizkaitināts izbēra dārzeņus uz galda. Es tos pārdevu par labu cenu un dabūju vietā arī laivu. Un jums tie zirgi bija jādabū atpakaļ.

"Es zināju, ka tie ir noziedznieki," Ārija domāja, klausīdamās sarunās. Pabāzusi roku zem galda, viņa aptaustīja dunča spalu, lai būtu droša, ka ierocis vēl savā vietā.

-    Uz mūsu pusi neviens nenāca, Cits iebilda.

-    Bet es viņiem ieteicu iet pa to ceļu. Jūs droši vien bijāt piedzērušies vai aizmiguši.

-    Mēs un piedzērušies? Toms iedzēra pamatīgu malku alus. Nekādā gadījumā.

-    Tu pats varēji viņus aptīrīt, Cits sacīja tam, kuru visi sauca par Vīru.

-    Tikai ar puiku? Es jau divreiz jums teicu: vecene aizgāja uz Jērlaukiem pieņemt dzemdības un, visticamāk, to skuķi izdrāza kāds no jums. Viņš apveltīja Tomu ar drūmu skatienu. Varu saderēt, ka tu ar savu arfu, dziedādams skumjas ziņģes, piedabūji to nabaga skuķi pacelt brunčus.

-   Ja dziesma liek jaunavai atbrīvoties no drānām un ļaut, lai siltā vasaras saule skūpsta viņas miesu, kur tad ir dziesminieka vaina? Toms noprasīja. Turklāt viņai labāk iepatikās Angī. "Vai drīkstu pieskarties tavam lokam," dzirdēju viņu jautājam. "O, tas ir tik gluds un ciets… vai drīkstu mazliet atvilkt?"

-    Kāda starpība tu vai Angī, Vīrs nošņaukājās. Jūs esat vienlīdz vainīgi, ka atdevām tos zirgus. Jūs jau zināt viņi arī bija trīs, un ko gan viens var padarīt trijiem?

-   Trijiem, Cits domīgi novilka, bet viens no viņiem bija sieviete un viens saslēgts važās, tu pats teici.

-    Liela auguma sievišķis, ģērbusies kā vīrietis, Vīrs saviebās. Un tas, kurš bija važās… es negribētu vēlreiz ieskatīties viņam acīs.

-    Ja man negribas kādam skatīties acīs, Angī, dzerdams alu pasmaidīja, es izvelku bultu un izlaižu to viņam cauri.

Ārija atcerējās, kā bulta bija aizsvilpusi viņai gar ausi un vēlējās, kaut pati prastu šaut ar loku.

-   Turi muti, kad vecāki ļaudis sarunājas, Strēlnieka iebildes uz Vīru neatstāja nekādu iespaidu. Dzer savu alu un klusē, citādi dabūsi no vecenes ar pavārnīcu.

-   Šie vecākie ļaudis pārāk daudz muld, un man nav vajadzīgas pavēles, lai es dzertu alu. Lai apstiprinātu savus vārdus, viņš ieņēma kārtīgu malku.

Ārija darīja to pašu. Pēc dienām ilgas dzeršanas no strautiem, peļķēm un dubļainās Trejžubures alus garšoja tikpat labi kā tie daži malki vīna, ko tēvs reizēm ļāva viņai nobaudīt. No virtuves plūda ceptas gaļas smarža, bet meitenes domas bija pārņēmusi laiva. "Kuģot būs grūtāk nekā to nozagt. Ja mēs varētu nogaidīt, kamēr viņi visi aizmieg…"

Zālē ienāca puika ar lieliem, apaļiem plāceņiem. Ārija nolauza gabalu un iekodās tajā. Maizi bija grūti nokost, turklāt tā bija bieza, kunkuļaina un apakšā apdegusi. Ari Pīrādziņš saviebās, tiklīdz bija to nogaršojis.

-    Draņķīga maize, viņš teica. Tā ir apdegusi un sīksta.

-   Gan jau tā kļūs labāka, kad to iemērksi mērcē, Cits ierunājās.

-   Nekļūs gan, Angī iebilda, toties būs mazāk iespēju izlauzt zobus.

-   Varat ēst un varat neēst, Vīrs attrauca. Vai es izskatos pēc sūda maiznieka? Gribētu redzēt, kā tu izcep labāku maizi.

-   Es varētu, Pīrādziņš ieminējās. Nekā grūta tur nav. Vienkārši jūs pārāk ilgi esat mīcījuši mīklu, tāpēc to ir grūti sakošļāt. Viņš iedzēra alu un sāka melst par maizi, pīrāgiem un kūkām. Ārija aizvēra acis.

Toms apsēdās pie galda iepretī Ārijai.

-   Dūjiņ, viņš ierunājās, Ārij, vai kā nu tevi sauc, tas ir tev. Viņš nolika uz koka galda netīru pergamenta gabalu.

-   Kas tas ir? Ārija ar aizdomām noprasīja?

-   Trīs zelta pūķi mums vajadzīgi zirgi.

-   Bet tie ir mūsu zirgi, Ārija piesardzīgi ieminējās.

-   Tu gribi teikt, ka jūs tos nozagāt savām vajadzībām? Tas nav nekas apkaunojošs, meitēn, jo kara laikā daudzi godīgi cilvēki kļūst par zagļiem. Toms uzsita pa pergamentu ar pirkstu. Es tev maksāju labu cenu, daudz vairāk nekā jebkurš zirgs ir vērts. Taisnību sakot…

-   Te nav nekāda zelta, Pīrādziņš sacīja, atlocījis pergamentu. Te ir tikai vārdi.

-   Tieši tā, Toms atbildēja. Piedodiet. Bet pēc kara mums būs zelts es dodu jums karaļkalpa vārdu.

Ārija ar rokām atgrūdās no galda un piecēlās kājās.

-   Jūs neesat karaļa vīri, jūs esat laupītāji.

-   Ja tu būtu satikusi īstus laupītājus, tad zinātu, ka viņi nemaksā pat uz papīra. Ne jau mums pašiem ir vajadzīgi zirgi, bērns, bet karaļvalstij, lai mēs varētu ātrāk pārvietoties un piedalīties kaujās, kur nepieciešams cīnīties. Karalis gaida karotājus. Vai tu noliedz karali?

Uz Āriju tagad skatījās visi Strēlnieks, lielais Cits, Vīrs ar savu dzeltenīgo ģīmi un šaudīgajām ačelēm. Glūnēja pat Šarna, stāvot virtuves durvīs. "Viņi mums atņems zirgus, lai ko es teiktu," meitene atskārta. "Bet mums jānokļūst Straujupē, ja vien…"

-   Mums tā papīra strēmele nav vajadzīga, Ārija izrāva pergamentu Pīrādziņam no rokas. Mēs esam ar mieru mainīt zirgus pret to laivu, kas stāv piestātnē. Tikai jūs mums parādīsiet, kā ar to jārīkojas.

Septiņstīgu loms brīdi vēroja meiteni, un tad viņa neglītā mute sa vilkās skumjā smaidā. Viņš skaļi iesmējās. Tūlīt sāka smieties arī Angi, un tad jau uzjautrinājās visi Cits, Šarna ar Vīru un pat puika, kas ar arbaletu padusē bija slēpies aiz mucām. Ārija gribēja viņiem uzbļaut, taču arī sāka smaidīt…

-    Jātnieki! Džendrijs brīdinoši iesaucās un nostājās atvērtajās dur vīs. Kareivji, viņš elsa. Kāds ducis jāj šurp augšup gar upi.

Pīrādziņš pietrūkās kājās un apgāza savu alus krūzi, bet Toms un pārējie nelikās traucēties.

-    Nav nekāda iemesla laistīt pa grīdu manu alu, Šarna rājās. Ap sēdies un nomierinies, puika, tūlīt būs truša cepetis. Tu arī, skuķi. Lai kas tev līdz šim būtu nodarījis pāri, tagad tu esi kopā ar karaļa ļaudīm, un mēs tev gādāsim drošību, cik vien pašiem iespējams.

Ārija par atbildi spēja tikai pasniegties pāri plecam pēc zobena, taču nebija to izvilkusi pat līdz pusei, kad Cits sagrāba viņas roku.

-    Pietiek ākstīties, viņš noteica un izgrieza meitenes plaukstu tā, ka tā pavērās pati. Cita pirksti bija cieti, tulznaini un ārkārtīgi spēcīgi.

"Atkal!" Ārija nodomāja, "Tāpat kā tajā ciematā, kur bija Čisvīks, Rafs un Kalns." Arī šie gribēja atņemt viņai zobenu un pārvērst viņu pelēkā pelē. Ar brīvo roku viņa satvēra alus krūzi un trieca to Citam sejā. Alus iešļācās kareivim acīs. Ārija dzirdēja, kā salūst Cita deguns un no tā izšļācas asinis. Kareivis iebrēcās un, pacēlis abas rokas pie sejas, palaida Āriju vaļā.

-   Bēgam! viņa iesaucās un metās prom.

Taču Cits izrādījās veiklāks viņa garajām kājām bija viens solis, kur Ārija spēra trīs savējos. Meitene raustījās un spārdījās, bet Cits bez grūtībām spēja meiteni noturēt, lai arī viņam pār seju gāzās asinis.

-     Rimsties, rimsties, sīkā muļķe, viņš iesaucās, šūpodams Āriju šurpu turpu. Nomierinies!

Džendrijs metās draudzenei palīdzēt, taču Septiņstīgu Toms ar dunci aizšķērsoja viņam ceļu.

Un nu jau bija par vēlu bēgt. Viņa izdzirda pagalmā zirgus un vīru balsis, bet jau pēc brīža viens no jātniekiem grīļodamies ienāca pa durvīm. Tas bija tīrošietis, vēl lielāks par Citu, ar biezu bārdu, kas galos bija nokrāsota zaļa, taču tajā vīdēja pa sirmam pavedienam. Aiz viņa nāca divi strēlnieki, nesdami ievainoto, un tad arī citi…

Noplukušāku karotāju varzu Ārija vēl nebija redzējusi, taču zobeni, cirvji un loki bija lieliskā kārtībā. Daži uzmeta viņai skatienu, bet neviens neteica ne vārda. Vienacains vīrs sarūsējušu bruņucepuri galvā paostīja gaisu un pasmaidīja, bet loka šāvējs ar kokainiem dzelteniem matiem pieprasīja alu. Tad ienāca šķēpnesis ar lauvu uz bruņucepures, vecāks vīrs ar klibu kāju, algotnis no Brāvosas…

-    Hārvin? Ārija nočukstēja. "Patiešām!" Zem bārdas un saķepušajiem matiem slēpās Halena dēla seja viņš savulaik mēdza vizināt Āriju pa pagalmu ar poniju, cīnīties ar Džonu un Robu un dzīrēs pārāk daudz paņemt uz krūts. Viņš gan bija kļuvis tievāks un spēcīgāks, turklāt Ziemmalā viņam nebija bārdas, bet tas bija viņš Ārijas tēva padotais. Hārvin! Ārija locījās, lai izrautos no Cita spēcīgā tvēriena. Tā esmu es, viņa kliedza, Hārvin, tā esmu es, vai tiešām tu mani neatceries? Ārijai pār vaigiem sāka ritēt asaras, un drīz viņa jau raudāja kā zīdainis, kā mazs muļķa skuķēns. Hārvin, tā esmu es!

Hārvina skatiens slīdēja no viņas sejas uz nodīrāto vīru, kas bija izšūts uz meitenes kamzoļa.

-   Kā tu mani pazīsti? viņš noprasīja, neticīgi saraucis uzacis. Tas nodīrātais cilvēks… kas tu esi? Kāds Dēļu Pavēlnieka sulainis?

Acumirklī meitene nezināja, ko atbildēt viņai bija tik daudz vārdu, ka vārds "Ārija Stārka" bija tikai sapņos rādījies?

-   Es esmu meitene, viņa šņukstēja, es biju valdnieka Boltona apteksne, bet viņš gribēja mani atstāt Āzim, tāpēc mēs ar Džendriju un Pīrādziņu aizbēgām. Tu noteikti mani pazīsti! Tu mani vadāji ar poniju, kad es biju maza!

-    Lai dievi ir žēlsirdīgi, Hārvins iepleta acis un aizlauztā balsī noteica, negantā Ārija? Cit, laid viņu vaļā!

-   Viņa salauza man degunu, Cits bez ceremonijām nosvieda meitēnu uz grīdas. Pie visām septiņām ellēm, kas viņa tāda ir?

-   Karaļa labās rokas meita, Hārvins nometās Ārijas priekšā uz viena ceļa, Ārija Stārka no Ziemmalas.

14.NODAĻA KETLĪNA

Tajā brīdī, kad suņu aplokos sākās tracis, Ketlīna saprata, ka ir atgriezies Robs un Pelēkais Vējš kopā ar viņu. Pietika ar milzīgā dižvilka smaku, lai suņi ņemtos plosīties un riet. "Robs atnāks pie manis," viņa to zināja. Edmūrs pēc pirmā apmeklējuma vairs nebija rādījies, jo viņš labprātāk pavadīja laiku kopā ar Marku Paiperu un Patreku Malisteru, klausoties Rīmunda Rīmētāja ziņģēs par kauju pie Akmens dzirnām. "Bet Robs nav Edmūrs, viņš atnāks."

Lietus lija jau vairākas dienas no vietas salta, pelēka lietusgāze, kas lieliski piedienēja Ketlīnas omai. Tēvs ar katru diena kļuva vārgāks un arvien vairāk grima murgos, bet pamodies spēja tikai izdvest vārdu "Margrieta" un lūgt piedošanu. Edmūrs no viņas vairījās, un sīrs Desmonds Grels joprojām neļāva viņai brīvi pārvietoties pilī, lai gan šķita, ka viņš pats par to ir nelaimīgs. Ketlīnas omu uzlaboja tikai Robiņa Rūgera un viņa vīru atgriešanās viņi ieradās pārguruši un izmirkuši līdz ādai. Likās, nākuši kājām. Mestrs Vīmens pastāstīja, ka Karaļkāvis kaut kādā veidā pamanījies nogremdēt galeru un aizbēgt. Ketlīna pajautāja, vai viņa varētu pati izvaicāt slru Robiņu, lai uzzinātu, kas īsti noticis, taču saruna viņai tika liegta.

Tomēr bija noticis vēl kas. Tajā dienā, kad pārradās viņas brālis, Ketlīna dažas stundas pēc abu strīda izdzirda pagalmā niknas balsis. Uzkāpusi uz jumta, viņa redzēja, ka pie pils galvenajiem vārtiem bariņos pulcējas vīri. No staļļiem tika vesti ārā un apsegloti zirgi, visur skanēja bļāvieni, tomēr Ketlīna bija pārāk tālu, lai spētu izšķirt vārdus. Viens no Roba baltajiem karogiem mētājās zemē, un kāds no bruņiniekiem,

traukdamies uz vārtiem, pārjāja tam pāri. Vairāki citi rīkojās tāpat. "Tie ir vīri, kas kopā ar Edmūru cīnījās pie brasliem," viņa nodomāja. "Kas varēja viņus tik ļoti saniknot? Vai mans brālis būtu viņus aizvainojis?" Ketlīna pazina sīru Pervīnu Freju, kurš kopā ar viņu bija jājis gan uz Rūgto tiltu un Vētrasgalu, gan atpakaļ, un, šķita, tur ir arī viņa pusbrālis bastards Mārtiņš Upe, lai gan, skatoties no tik liela attāluma, viņa nebija par to īsti pārliecināta. Gandrīz četrdesmit vīri izjāja pa pils vārtiem, taču Ketlīna nesaprata, kurp viņi dodas.

Viņi neatgriezās, un mestrs Vīmens arī neteica, kas šie vīri bijuši, kurp aizjājuši un kas viņus tik ļoti saniknojis.

-   Es šurp nāku tikai tāpēc, lai apraudzītu jūsu tēvu, cienītā kundze, viņš sacīja. Jūsu brālis drīz kļūs par Straujupes valdnieku un tad jau viņš pastāstīs jums visu, ko uzskatīs par vajadzīgu.

Bet tagad Robs ar uzvaru bija atgriezies no rietumiem. "Viņš man piedos," Ketlīna sev centās iestāstīt. "Viņam jāpiedod man, viņš ir mans dēls, bet Ārijā un Sansā arī rit manas asinis. Viņš mani atbrīvos no šī ieslodzījuma, un es pavisam drīz uzzināšu, kas noticis."

Kad ieradās sīrs Desmonds, viņa jau bija nomazgājusies vannā, apģērbusies un izsukājusi savus kastaņkrāsas matus.

-    Karalis Robs ir atgriezies no rietumiem, kundze, bruņinieks sacīja, un liek jums ierasties Lielajā zālē.

Par šo mirkli sieviete bija ilgi sapņojusi un arī no tā baidījusies. "Esmu zaudējusi divus dēlus vai visus trīs?" Gan jau viņa to drīz vien uzzinās.

Kad viņi ienāca, zāle jau bija ļaužu pārpilna. Visu acis vērsās uz paaugstinājumu, taču Ketlīna pazina klātesošos pēc mugurām: tur ņirbēja valdnieces Mormontas salāpītais bruņukrekls, Lielais Džons ar dēlu par galvas tiesu slējās pāri visiem, valdnieks Džeisons Malisters ar baltajiem matiem un spārnoto bruņucepuri rokās, Tītoss Blekvuds ar savu neatkārtojamo apmetni no kraukļu spalvām… "Puse no viņiem gribētu mani redzēt pakārtu, bet otra puse spēj vien novērst skatienu." Turklāt Ketlīnai šķita, ka zālē kāda trūkst.

Uz paaugstinājuma stāvēja Robs. "Viņš vairs nav nekāds zēns," sieviete ar sirdssāpēm aptvēra. "Viņam ir jau sešpadsmit gadu, pieaudzis vīrs. Tikai paskatieties uz viņu!" Karš bija aizmēzis maigumu no puiša sejas, un tagad tā bija skarba un asa. Viņš bija noskuvis bārdu, bet garie kastaņbrūnie mati krita pāri pleciem. Nesenajās lietavās viņa bruņas bija sākušas rūsēt un atstājušas sarkanbrūnus traipus uz baltā apmetņa un tunikas, bet varbūt tur kalta asins traipi. Robs bija uzlicis galvā zobenu kroni, kas īpaši viņa galvai bija izkalts no bronzas un dzelzs. "Viņš to nēsā tik iznesīgi, ka jau karalim pienākas."

Kamēr Robs vēstīja par savu uzvaru, Edmūrs, galvu noliecis, stāvēja pie paaugstinājuma.

-    …pie Akmens dzirnām kritušie nekad netiks aizmirsti. Nav nekāds brīnums, ka valdnieks Tīvins aizskrēja karot ar Stanisu, citādi dabūtu kaklā gan ziemeļniekus, gan upes ļaudis. Šie vārdi izsauca smieklus un ovācijas, taču Robs pacēla roku. Bet mēs nedrīkstam atslābt Lanisteri dosies uzbrukumā vēl un vēl, un mums vēl jāuzvar daudzās kaujās, lai mūsu karaļvalsts būtu drošībā.

-    Ziemeļu karalis! Lielais Džons ieaurojās un izslēja bruņucimdā tērptu dūri.

-   Trejžubures karalis! Ar šādu saukli atbildēja upes zemju valdnieki.

Saucieni un kāju rībināšana zālē dimdēja kā pērkons.

Tikai retais šajā jezgā ievēroja Ketlīnu un sīru Desmondu, taču viņi ar elkoņiem izlauza ceļu līdz paaugstinājumam un balsis viņiem apkārt pieklusa. Ketlīna stalti izslietu galvu neskatījās acīs nevienam. "Lai viņi domā, ko grib. Visu tāpat izlems Robs."

Ketlīna mazliet nomierinājās, redzot uz paaugstinājuma sīra Brindena Tūlija raupjo seju. Roba ieroču nesēja pienākumus, šķiet, pildīja kāds svešs zēns. Zēnam aiz muguras stāvēja jauns bruņinieks smilškrāsas tunikā, uz kuras bija izšūti gliemežvāki, un kāds vecāks bruņinieks ar trim melno piparu pākstīm uz safrānkrāsas fona, kas stiepās pāri zaļai pamatnei ar sudrabainām svītrām. Starp viņiem stāvēja glīta pavecāka kundze un skaista meitene, kas izskatījās pēc svešinieces meitas. Tur bija vēl kāda meitene Sansas vecumā. Ketlīna zināja, ka gliemežvāki bija kāda nenozīmīga nama ģerbonī, bet gados vecākos cilvēkus viņa nepazina. "Gūstekņi? Kāpēc gan Robam vajadzētu laist uz paaugstinājuma gūstekņus?"

Sīrs Desmonds izveda viņu zāles priekšā, un Aterīds Veins piesita ar zizli pie grīdas. "Nezinu, ko man darīt, ja Robs uz mani skatīsies tāpat kā Edmūrs." Tomēr likās, dēla acīs nevīd vis dusmas, bet gan kas cits… varbūt bažas? "Nē, tās ir muļķības. No kā gan viņam baidīties?" Viņš bija Jaunais Vilks, Trejžubures un Ziemeļu karalis.

Tēvocis pirmais sasveicinājās ar Ketlīnu. Sīrs Brindens, attaisnodams savu iesauku Melnā Zivs, nelikās ne zinis par to, ko domā citi viņš nolēca no paaugstinājuma un sagrāba Ketlīnu apskāvienos.

-   Priecājos tevi redzēt mājās, Ketlīn.

-    Es ari priecājos tevi redzēt, viņa nočukstēja un ar grūtībām saglabāja mieru.

-Māt!

Ketlīna palūkojās augšup uz savu karalisko dēlu.

-    Gaišība, es lūdzos, lai jūs droši nokļūtu mājās. Dzirdēju, ka esat bijis ievainots.

-   Jā, ieņemot Klintis, dabūju bultu rokā, viņš atbildēja. Bet nu jau viss ir sadzijis. Man bija lieliska aprūpe.

-    Dievi ir žēlsirdīgi, Ketlīna dziļi ievilka elpu. "Runā mēs no tā neizbēgsim." Jūs jau droši vien zināt, ko esmu pastrādājusi. Vai zināt arī manus apsvērumus?

-   Tu to darīji meiteņu dēļ.

-   Man bija pieci bērni, tagad ir palikuši trīs.

-   Kā tad, kundze, valdnieks Rikards Kārstārks savās melnajās bruņās ar garo izspūrušo sirmo bārdu un šauro salto seju kā drūms rēgs paspraucās garām Lielajam Džonam. Man toties bija trīs dēli, bet tagad ir viens jūs nolaupījāt man atriebību!

Ketlīna mierīgi paraudzījās viņam acīs.

-    Valdniek Rikard, ar Karaļkāvja nāvi nav iespējams atgūt dzīvību jūsu bērniem, taču ar viņa dzīvību es varu saglabāt dzīvus savējos.

-    Džeimijs Lanisters jūs piemuļķoja, Rikards nelikās mierā. Jūs no viņa dabūjāt tikai veselu vezumu tukšu vārdu un neko citu. Mani dēli Torhens un Edards bija pelnījuši labāku attieksmi no jūsu puses.

-   Liecies mierā, Kārstārk, Lielais Džons sakrustoja rokas uz krūtīm un norūca. Tā bija mātes muļķība sievietes tā iekārtotas.

-   Mātes muļķība? Kārstārks pagriezās pret valdnieku Amberu. Es teiktu, ka tā ir nodevība.

-    Pietiek! Uz mirkli Robs vairāk šķita līdzināmies Brendonam nekā savam tēvam. Neviens manā klātbūtnē nesauks Ziemmalas valdnieci par nodevēju, valdniek Rikard. Viņš pagriezās pret Ketlīnu un ierunājās jau siltākā balsī: Ja vien tas būtu iespējams, es vēlētos, lai Karaļkāvis atkal ir šeit un iekalts važās. Tu viņu atbrīvoji bez manas piekrišanas… taču es zinu, ka tu to darīji mīlestības dēļ. Sērojot pēc Brena un Rikona, tu vēlējies atgūt Sansu un Āriju. Es zinu, ka mīlestībai ne vienmēr pietiek prāta tā var likt mums darīt muļķības, taču mēs arvien sekojam savai sirdsbalsij… lai kur tā mūs vestu. Vai ne, māt?

"Vai tiešām es tā rīkojos?"

-   Ja mana sirds mani ir aizvedusi muļķīgos neceļos, es labprāt nožēlotu savas kļūdas valdnieka Kārstārka un jūsu priekšā.

Rikarda Kārstārka seja bija nepielūdzama.

-   Vai jūsu nožēla sasildīs Torhenu un Edardu aukstajās kapu bedrēs, kur viņus iedzina Karaļkāvis? Ar pleciem izlauzis ceļu starp Lielo Džonu un Maigi Mormontu, viņš izgāja no zāles.

Robs nepūlējās viņu aizkavēt.

-   Piedod viņam, māt.

-   fa jūs piedosiet man.

-    Es jau esmu piedevis. Es zinu, ko nozīmē mīlēt tik stipri, ka nav iespējams domāt ne par ko citu.

-    Pateicos, Ketlīna nolieca galvu. "Vismaz es neesmu zaudējusi vēl vienu bērnu."

-    Mums jāaprunājas, Robs turpināja. Ar tevi un maniem tēvočiem. Par šo un… citām lietām. Pārvaldniek, izziņojiet tikšanās beigas.

Aterīds Veins piesita zizli pie grīdas un nobļāvās, ka visi var iet, un upes zemju valdnieki kopā ar ziemeļniekiem virzījās uz durvju pusi. Ketlīna tikai tagad aptvēra, kā pietrūkst vilka! Zālē nebija dižvilka. Kur bija Pelēkais Vējš? Viņa zināja, ka vilks ir atgriezies kopā ar Robu, viņa bija dzirdējusi suņu rejas, bet zālē dzīvnieka nebija.

Viņa vēl nebija tikusi pie Roba, lai iztaujātu dēlu, kad viņu ieskāva atbalstītāji. Valdniece Mormonta satvēra Ketlīnu aiz rokas un sacīja:

-    Cienītā kundze, ja Serseja Lanistera būtu sagrābusi divas manas meitas, es būtu rīkojusies tieši tāpat.

Lielais Džons, kuram pieklājība bija sveša, pacēla viņu gaisā un cieši apskāva.

-   Tavs vilcēns Karaļkāvim jau vienreiz parādīja, kur vēži ziemo. Gan viņš to izdarīs vēlreiz, ja vajadzēs.

Golbārts Glovers un valdnieks Džeisons Malisters bija krietni vien vēsāki, bet Džanoss Brakens gandrīz vai ledaini salts, taču viņu teiktais bija visnotaļ pieklājīgs. Pēdējais pie sievietes pienāca viņas brālis.

-    Es arī aizlūdzu par tavām meitām, Keta. Ceru, ka tu par to nešaubies.

-   Protams, ne. Viņa noskūpstīja Edmūru. Par to es tevi mīlu.

Kad visi vārdi bija pasacīti, Lielajā zālē palika Robs, trīs Tūliji un seši

svešinieki, kurus Ketlīna nepazina.

-   Sīri, vai esat jaunpienācēji mana dēla nometnē?

-   Jā, atbildēja jaunākais bruņinieks ar gliemežvākiem, bet mums netrūkst drosmes, un mēs esam uzticami savam valdniekam, ko ceram drīz pierādīt arī jums, kundze.

Robs nejutās pārāk ērti.

-    Māt, viņš ierunājās, ļauj tevi iepazīstināt ar valdnieci Sībelu, Klinšu valdnieka Geivena Vesterlinga sievu. Vecākā dāma ar drūmu sejas izteiksmi panācās uz priekšu. Viņas virs bija viens no mūsu Čukstu meža gūstekņiem.

"Jā, Vesterlingi," Ketlīna atcerējās. "Viņu karogā ir seši gliemežvāki uz smilškrāsas fona. Nenozīmīgs nams, kas zvērējis uzticību Lanisteriem."

Robs pēc kārtas paaicināja tuvāk pārējos svešiniekus.

-   Sīrs Rolfs Spaisers, valdnieces Sībelas brālis. Viņš bija pils pārvaldnieks, kad mēs ieņēmām Klintis. Pēc tam galvu nolieca bruņinieks ar piparu pākstīm. Tas bija drukns vīrietis ar lauztu degunu, īsi apcirptu iesirmu bārdu un izskatījās gana dižciltīgs. Tie ir valdnieka Geivena un Sībelas kundzes bērni. Sīrs Reinalds Vesterlings. Gliemežvāku bruņinieks zem biezajām ūsām pasmaidīja. Viņš bija jauns un lokans, taču rupji tēsts cilvēks ar veselīgiem zobiem un bieziem, kastaņbrūniem matiem. Elēnija, un mazā meitene aši pakniksēja. Rolams Vesterlings, mans ieroču nesējs. Puika jau gribēja nomesties uz viena ceļa, bet, tā kā to nedarīja neviens cits, viņš tikai paklanījās.

-    Priecājos iepazīties, Ketlīna sacīja. "Vai Robs būtu ieguvis Klinšu uzticību? Ja tā, tad nebija nekāds brīnums, ka Vesterlingi ieradušies kopā ar viņu. Rūdas klintis gan tādas nodevības nepiedod, kopš Tīvins Lanisters kļuva tik vecs, ka nevarēja doties karā…"

Ļoti bikli priekšā iznāca jaunuve, un Robs satvēra viņu aiz rokas.

-   Māt, viņš turpināja, man ir liels gods iepazīstināt tevi ar Džeini Vesterlingu, valdnieka Geivena vecāko meitu un manu… ē… cienījamo sievu.

Pirmā doma, kas Ketlīnai iešāvās prātā, bija: "Nē, tas nevar būt, tu taču esi vēl puika."

Otrā doma bija šāda: "Tu taču apsolīji precēt citu."

Bet trešā: "Lai Māte ir žēlsirdīga, ko tu, Rob, esi izdarījis?"

Un tikai tagad viņa aptvēra dēla vārdus. "Muļķības mīlestības vārdā? Viņš mani iedzinis alā kā trusi, un man vajadzēs viņam piedot, gribu to vai negribu." Neapmierinātība Ketlīnā jaucās ar skumju apbrīnu šī aina bija meistarīga aktiera… vai karaļa iestudēta. Ketlīnai neatlika nekas cits, kā saņemt Džeines Vesterlingas rokas.

-   Tagad man ir vēl viena meita, viņa noteica, lai ari mazliet stīvāk, nekā bija gribējusi. Ketlīna noskūpstīja sabijušos meiteni uz abiem vaigiem. Laipni lūgta mūsu zālē un pie mūsu pavarda.

-   Pateicos, kundze. Zvēru, ka būšu Robam laba un uzticama sieva un centīšos būt gudra karaliene, cik vien tas ir manos spēkos.

"Karaliene. Jā, šī glītā meitene ir karaliene, tas man jāliek aiz auss." Viņa nenoliedzami bija skaista brūnām matu cirtām, apaļu sejiņu un kautru smaidu. Ketlīna ievēroja, ka vedekla ir slaida, bet ar izteiktām gūžām. "Vismaz bērnus laist pasaulē būs viegli."

Pirms viņa paguva pateikt vēl kaut ko, iejaucās Sībela.

-    Mēs esam pagodināti, ka varam savienoties ar Stārku namu, kundze, taču esam arī ļoti noguruši. Mēs īsā laikā esam pārvarējuši tālu ceļu. Varbūt ļausiet mums iet uz savām istabām, lai varat netraucēti aprunāties ar dēlu?

-     Tā arī būtu prātīgāk. Robs noskūpstīja Džeini. Pārvaldnieks jums atradīs piemērotas telpas.

-   Es jūs pie viņa aizvedīšu, sīrs Edmūrs Tūlijs pieteicās.

-   Jūs esat ļoti laipns, Sībela atbildēja.

-    Vai man arī jāiet? Rolams apvaicājās. Es esmu jūsu ieroču nesējs.

-   Bet man šobrīd nav vajadzīgi ieroči, Robs iesmējās.

-   Ak tā.

-   Gaišība bez tevis ir izticis sešpadsmit gadus, Rolam, gan viņš iztiks vēl dažas stundas, sacīja gliemežvāku bruņinieks Reinalds un, paņēmis jaunāko brāli aiz rokas, izgāja no zāles.

-    Tava sieva ir ļoti jauka, Ketlīna teica, kad viņus neviens vairs nevarēja dzirdēt. Un Vesterlingi rādās tīri cienījami ļaudis… lai gan valdnieks Geivens, šķiet, ir zvērējis uzticību Tīvinam Lanisteram.

-    Jā. Džeisons Malisters sagūstīja viņu Čukstu mežā un tur viņu Jūrassardzes cietumā, lai pieprasītu izpirkuma maksu. Es viņu, protams, atbrīvošu, lai arī viņš var negribēt nostāties manā pusē. Baidos, ka esam apprecējušies bez viņa ziņas un šīs laulības viņam var izrādīties ļoti bīstamas. Klintis nav spēcīgas, un Džeine mīlestības dēļ var zaudēt visu.

-   Un tu esi zaudējis Frejus, viņa klusi piebilda.

Roba grimase visu izteica bez vārdiem. Tagad viņa saprata, kāpēc pagalmā bija skanējušas niknās balsis un kāpēc Pervīns Frejs ar Mārtiņu Upi tik steidzīgi bija aizjājuši, pa ceļam iemīcot zemē Roba karogu.

-   Vai drīkstu jautāt, cik zobenu nāk līdzi tavai līgavai, Rob?

-     Piecdesmit. Un ducis bruņinieku. Viņa balss bija īgna, un tas ari bija saprotams kad tika noslēgta laulību vienošanās Dvīņos, vecais valdnieks Volders Fejs viņam līdzi sūtīja tūkstoti bruņinieku ar zirgiem un gandrīz trīs tūkstošus kājnieku. Džeine ir ne tikai skaista, bet arī gudra un laipna. Viņai ir laba sirds.

"Tev ir vajadzīgi zobeni, nevis labas sirdis. Kā tu to varēji, Rob? Kā tu varēji būt tik neapdomīgs muļķis?"

-   Pastāsti, kā tas notika, tas bija viss, ko viņa atļāvās pateikt skaļi.

-    Es ieņēmu pili, bet viņa manu sirdi, Robs pasmaidīja. Klintīs bija pavisam neliels karaspēks, tāpēc mēs to ieņēmām vienā naktī. Melnais Volders un Mazais Džons ar vīriem uzlīda pa mūriem, bet es tikmēr ar tarānu izgāzu vārtus. Tieši pirms sīra Rolfa padošanās es dabūju bultu rokā. Sākumā brūce šķita tīrais nieks, bet pēc tam iekaisa. Džeine mani iekārtoja pati savā gultā un aprūpēja, kamēr man pārgāja drudzis. Un viņa bija kopā ar mani, kad Lielais Džons man pastāstīja par… par Ziemmalu, par Brenu un Rikonu. Likās, viņam grūti izrunāt brāļu vārdus. Tajā naktī viņa… mani mierināja, māt.

Ketlīnai nevajadzēja skaidrojumu, kāda veida mierinājumu Džeine Vesterlinga bija sniegusi viņas dēlam.

-   Un nākamajā rītā jūs apprecējāties.

-   To man lika darīt gods. Viņa ir mīļa un jauka, māt, viņa man būs laba sieva. Robs lepni, lai arī ar nožēlu, skatījās mātei acīs.

-   Iespējams, bet tas nebūs nekāds mierinājums valdniekam Frejam.

-   Es zinu, dēls bija satriekts. Es visu esmu salaidis grīstē, atskaitot kaujas, vai ne, māt? Biju domājis, ka grūtākais būs cīnīties kaujas laukā, bet… ja es būtu klausījis tevi un paturējis Teonu par ķīlnieku, es joprojām būtu Ziemeļu valdnieks un Brens un Rikons Ziemmalā būtu dzīvi.

-   Varbūt jā, varbūt nē. Valdnieks Belons vienalga varēja uzsākt karu. Iepriekšējo reizi, tiecoties pēc kroņa, viņš zaudēja divus dēlus, tāpēc šoreiz viņš būtu varējis riskēt tikai ar viena dēla dzīvību. Ketlīna pieskārās dēla rokai. Un ko pēc tavām kāzām darīja Freji?

-    Ar sīru Stevronu es, iespējams, visu būtu izrunājis, Robs nogrozīja galvu, bet sīrs Rīmans ir stulbs kā akmens un Melnais Volders… iesauka viņam nav dota pēc bārdas krāsas, kad es tev saku. Viņš pat paziņoja, ka viņa māsas nesmādēšot apprecēties arī ar atraitni. Es to mērgli būtu nogalējis, ja Džeine nelūgtu viņam žēlastību.

-   Tu esi pamatīgi apvainojis Freju namu, Rob.

-   Ne jau tīšām. Sīrs Stevrons gāja bojā, cīnoties kopā ar mani, un Olivārs bija tik uzticams ieroču nesējs, kādu vien karalis var vēlēties, taču sīrs Rīmans viņu aizveda līdzi uz rietumiem kopā ar visu savu karaspēku. Lielais Džons centās mani pierunāt, lai uzbrūku viņiem…

-    Uzbrukt savējiem, kad visapkārt ir ienaidnieki? Ketlīna pārvaicā ja. Tad gan ar tevi būtu cauri.

-    Jā. Es tā padomāju, varbūt mēs varētu valdnieka Voldera meitām izkārtot citas kāzas. Sīrs Vendels Manderlijs būtu ar mieru paņemt vie nu, un Lielais Džons teica, ka viņa tēvoči gribot precēties vēlreiz. Ja vaid nieks Volders būtu saprātīgs…

-    Viņš nav saprātīgs, Ketlīna atteica. Viņš ir lepns un sīkumains līdz riebumam, tu pats to zini. Viņš vēlējās kļūt par karaļa vectēvu, bet tu gribi viņam piedāvāt par znotiem divus vecus laupītājus un visu septiņu valstību resnākā vīra jaunāko dēlu. Tu esi ne tikai lauzis zvērestu, bet arī sabradājis Dvīņu godu, izvēloties sievu no ne tik cienījama nama.

-     Vesterlingiem ir labākas asinis nekā Frejiem, Robs sabozās. Viņu dzimta ir sena, tie cēlušies no pašiem pirmļaužiem. Klinšu karaļi vēl pirms iekarošanas reizēm mēdza precēties ar Vesterlingiem, karalim Maigoram pirms trīssimt gadiem arī bija karaliene Džeine Vesterlinga.

-    Un tas viss tikai kaisa sāli valdnieka Voldera brūcēs. Viņam vienmēr kremtis, ka senākie nami Frejus uzskata par iznireļiem. Šis Frejam nav pirmais tamlīdzīgais apvainojums, spriežot pēc viņa paša vārdiem. Džons Arīns nevēlējās auklēt viņa mazbērnus, un mans tēvs atteicās no piedāvājuma izprecināt Edmūram vienu no viņa meitām, viņa apklusa, jo Edmūrs tieši tajā brīdī atgriezās zālē.

-   Gaišība, Brindens Melnā Zivs ieminējās, varbūt labāk turpināt sarunu klusākā vietā?

-   Jā, Robs saguris atbildēja. Par kausu vīna es šobrīd būtu gatavs nogalināt. Domāju, ka jāiet uz apspriežu zāli. Kāpjot pa kāpnēm, Ketlīna uzdeva jautājumu, kas viņu urdīja kopš brīža, kad viņa bija iegājusi Lielajā zālē: Rob, kur ir Pelēkais Vējš?

-   Pagalmā grauž auna stilbu. Liku piķierim viņu pabarot.

-   Senāk vilks vienmēr bija kopā ar tevi.

-    Lielā zāle dižvilkam nav īstā vieta. Pati esi redzējusi, kā viņš kļūst nemierīgs, sāk rūkt un riezt zobus. Man nevajadzēja viņu ņemt līdzi arī karā viņš nokodis pārāk daudz vīru un tagad no cilvēkiem vispār nebaidās. Džeine nejūtas labi, kad viņš ir blakus, bet viņas māte vienkārši ģībst šausmās.

"Lūk, arī atbilde," Ketlīna nodomāja.

-    Bet viņš ir daļa no tevis, Rob. Baidīties no viņa nozīmē to pašu, ko baidīties no tevis.

-   Es neesmu vilks, un man ir vienalga, kā mani sauc citi, Roba balss bija ērcīga. Pelēkais Vējš vienu nokoda Klintis, vēl vienu Ešmārkā, sešus vai septiņus pie Vēršu brasla. Ja tu būtu redzējusi…

-       Es redzēju, kā Brena vilks pārkož rīkli kādam cilvēkam Ziemmalā, viņa asi atteica, un par to viņam esmu pateicīga.

-   Tas bija citādi. Vīru, kuru viņš nokoda Klintīs, Džeine bija pazinusi visu mūžu, tāpēc nevaru viņai pārmest, ka viņa no vilka baidās. Pelēkajam Vējam nepatīk arī viņas tēvocis vilks atņirdz zobus ik reizi, kad sīrs Rolfs viņam tuvojas.

-   Sūti sīru Rolfu prom, viņai pārskrēja šermuļi, tūlīt pat.

-   Uz kurieni? Atpakaļ uz Klintīm, lai Lanisteri var uzspraust viņa galvu uz šķēpa? Džeine viņu mīl, viņš ir Džeines tēvocis, turklāt labs bruņinieks. Man vairāk vajadzētu tādu vīru kā Rolfs Spaisers, nevis mazāk. Es neizraidīšu viņu tikai tāpēc, ka manam vilkam nepatīk viņa smaka.

-    Rob, viņa satvēra dēlu aiz rokas, es jau tev reiz teicu, lai Teonu Grejdžoju turi īsā pavadā, un tu mani neklausīji. Paklausi vismaz šoreiz. Es nesaku, ka tev viņš jāizraida. Atrodi viņam kādu uzdevumu, kādu godpilnu pienākumu vienalga ko, tikai neatstāj viņu savā tuvumā.

-    Vai man likt, lai Pelēkais Vējš aposta visus manus bruņiniekus? Droši vien būs vēl citi, kuri viņam nepatiks.

-    Nevienam cilvēkam, kurš nepatīk Pelēkajam Vējam, nav jāpaliek tev līdzās. Tie vilki nav tikai dzīvnieki vien, Rob, saproti taču. Domāju, viņus sūtījuši dievi tava tēva dievi un vecie Ziemeļu dievi. Tur bija pieci vilcēni, Rob, pieciem Stārku bērniem.

-    Tur bija seši, Robs atbildēja. Tur bija vilcēns arī Džonam, un es tos visus atradu, vai atceries? Es zinu, cik to tur bija un no kurienes tie nākuši. Sākumā es līdzīgi tev domāju, ka dižvilki ir mūsu sargi un aizstāvji, līdz…

-   Līdz? Ketlīna gaidīja turpinājumu.

Robs saknieba lūpas.

-   Līdz brīdim, kad uzzināju, ka Teons nogalinājis Brenu un Rikonu. Vilki viņiem neko daudz nepalīdzēja. Es vairs neesmu puika, māt. Es esmu karalis un pats varu sevi aizstāvēt. Viņš nopūtās. Es izdomāšu kādu pienākumu sīram Rolfam, kādu iemeslu, lai aizsūtītu viņu prom ne jau viņa smakas dēļ, bet gan tāpēc, lai tev būtu mierīgs prāts. Tu jau tāpat esi daudz pārcietusi.

Ketlīna atvieglota noskūpstīja dēlu uz vaiga, pirms vēl pārējie bija paguvuši ienākt telpā, un uz mirkli Robs viņai šķita ne karalis, bet parasts zēns.

Valdnieka Hostera personiskā apspriežu zāle bija neliela telpa virs Lielās zāles un nepiespiestām sarunām šķita piemērotāka. Robs apsē dās augstajā krēslā, noņēma kroni un nolika to sev blakus, bet Ketlīna tikmēr lika atnest vīnu. Edmūrs stāstīja tēvocim pilnas ausis par dēkām no kaujas pie Akmens dzirnām. Kad kalpi bija izgājuši, Melnā Zivs nogrimšļojās un sacīja:

-   Man šķiet, mēs jau esam atklausījušies tavu lielīšanos, radiniek.

-   Lielīšanos? Edmūrs bija pārsteigts. Ko tu ar to gribi teikt?

-   Es gribu teikt, Melnā Zivs turpināja, ka tu esi gaišībai pateicību parādā par iecietību. Ja būtu mana teikšana, es tev ādu pār acīm novilktu par muļķību pie brasliem.

-    Aizstāvot tos braslus, gāja bojā lieliski vīri, tēvoci, Edmūrs apvainojās. Vai tad uzvaras vairs nepienākas nevienam citam kā vien Jaunajam Vilkam? Vai es tev esmu atņēmis kādus uzvaras laurus, Rob?

-   Gaišība, Robs ledainā balsī izlaboja. Tu pats mani pieņēmi par savu karali, tēvoci. Vai varbūt esi to jau aizmirsis?

-   Tev tika uzdots apsargāt Straujupi, Edmūr, un viss.

-    Es arī sargāju Straujupi un pie viena pārsitu degunu valdniekam Tīvinam.

-     Pārsiti gan, Robs piekrita, bet, pārsitot vienu degunu, nevar uzvarēt karā. Vai tu kādreiz uzdevi sev jautājumu, kāpēc mēs pēc kaujas pie Vēršu brasla tik ilgi palikām rietumos? Tu zināji, ka man nepietiek cilvēku, lai apdraudētu Lanisportu vai Rūdas klintis.

-   Bet… bija taču citas pilis… zelts, lopi…

-   Tu domā, ka mēs uzkavējāmies, lai mazliet palaupītu? Robs neticēja savām ausīm. Tēvoci, es gaidīju, lai valdnieks Tīvins ierodas rietumos.

-    Mēs visi bijām zirgos, sīrs Brindens piebilda, bet Lanisteru karaspēkā galvenokārt bija kājnieki. Mēs bijām ieplānojuši trenkāt viņu šurpu turpu pa krastu, bet tad ieņemt spēcīgas aizsardzības pozīcijas šķērsām pāri Zelta ceļam mani izlūki bija atraduši lielisku vietu, kur zemes reljefs mums būtu palīdzējis, lai kāda būtu naidnieka rīcība. Ja viņš mums tur būtu uzdūries, tad būtu dārgi samaksājis. Ja arī Tīvins neuzbruktu, viņš būtu iesprostots rietumos, tūkstoš līgas no vietas, kur viņam vajadzētu atrasties, un visu šo laiku mēs būtu dzīvojuši uz viņa rēķina, nevis viņš uz mūsējā.

-    Valdnieks Staniss grasījās uzbrukt Karaļa ostai, Robs turpināja. Viņš varēja mūs vienā rāvienā atbrīvot no Džofreja, karalienes un Velnēna, un tad mēs būtu varējuši slēgt miera līgumu.

-    Jūs man to neteicāt, Edmūrs apjucis skatijās te uz tēvoci, te uz māsasdēlu.

-   Es tev liku sargāt Straujupi, Robs atcirta. Kurš vārds no šīs pavēles tev šķita nesaprotams?

-     Kad tu apturēji Tīvinu pie Sarkanā Atzara, Melnā Zivs runāja tālāk, tu viņu aizkavēji tieši uz tik ilgu laiku, lai viņu panāktu jātnieki no Rūgtā tilta un pastāstītu, kas notiek austrumos. Tīvins tūdaļ pagrieza karaspēku, lai pie Melnupes iztekas apvienotos ar Matisu Rovanu un Randīlu Tārliju un straujā solī dotos uz Šļakatu ūdenskritumu, kur viņus jau gaidīja Meiss Tīrels ar abiem dēliem, milzīgu armiju un floti. No turienes viņi kuģoja lejup pa upi, nepilnas dienas gājiena attālumā no pilsētas izsēdās krastā un deva Stanisam triecienu no aizmugures.

Ketlīna atcerējās karaļa Renlija galmu, ko viņa bija redzējusi pie Rūgtā tilta tūkstošiem zeltainu rožu, karalienes Mārgērijas biklais smaids un klusie vārdi, Ziedu bruņinieks ar asiņainu apsēju ap galvu. "Ja jau tev vajadzēja iekrist sievietes rokās, dēls, tad kāpēc tās nebija Mārgērijas Tīrelas rokas? Gaisa dārzu bagātība un varenums vienā mirklī nosvērtu kara svaru kausus. Turklāt varbūt Pelēkajam Vējam patiktu arī viņas smarža."

-    Es nekad nebūtu iedomājies… Edmūrs bija kā salauzts, nekad, Rob… Tev jāļauj man izpirkt savu vainu. Nākamajā kaujā es vedīšu priekšpulku!

"Lai izpirktu vainu vai iemantotu slavu, brālīt?" Ketlīna prātoja.

-   Nākamā kauja, Robs sacīja, būs pavisam drīz, tiklīdz… tiklīdz kāzas būs galā, es nešaubos, ka Lanisteri mums uzbruks vēlreiz, tikai šoreiz kopā ar viņiem kaujā dosies arī Tīreli. Turklāt man var rasties nepieciešamība kauties ar Frejiem, ja Melnais Volders nebūs nomierinājies…

-    Kamēr Teons Grejdžojs ar asiņainām rokām sēž tava tēva krēslā, pārējie pretinieki var pagaidīt, Ketlīna atgādināja dēlam. Tavs visupirmais pienākums ir aizstāvēt savus ļaudis, atgūt Ziemmalu un pakārt Teonu pie kraukļu būra, lai viņš tur lēnām izlaiž garu. Pretējā gadījumā, Rob, tu vari aizmirst par savu kroni, jo ļaudis zinās, ka tu neesi īsts karalis.

No Roba skatiena Ketlīna saprata, ka sen neviens nebija uzdrīkstējies ar karali runāt tik atklāti.

-    Kad uzzināju, ka Ziemmala ir ieņemta, es acumirklī gribēju visu pamest un doties uz ziemeļiem, viņš centās aizstāvēties. Es gribēju atbrīvot Brenu un Rikonu, bet domāju… man nekad nebūtu ienācis prātā, ka Teons var viņiem nodarīt ko ļaunu. Ja es būtu…

-    Tagad par vēlu gausties un par vēlu kādu glābt, Ketlīna sacīja. Tagad ir nepieciešams atriebties.

-    Pēdējais, ko zinu par ziemeļiem, ir, ka sīrs Rodrīks pie Torhena cietokšņa sakāvis dzelzsvīru spēkus un pie Servīnu pils pārgrupējis karaspēku, lai atgūtu Ziemmalu, Robs teica. Tagad viņš, iespējams, to ir paveicis jau sen no turienes nav nekādu ziņu. Un kas būs ar Trejžuburi, ja es došos uz ziemeļiem? Es nedrīkstu prasīt upes zemju valdniekiem, lai viņi pamet savus ļaudis vienus.

-    Nē, Ketlīna atsaucās, lai viņi paliek pie saviem ļaudīm. Tev ir jāiet uz ziemeļiem ar mūsu ziemeļniekiem.

-    Kā gan ziemeļnieki tiks tajos ziemeļos? viņas brālis Edmūrs noprasīja. Dzelzsvīri ir ieņēmuši visu Saulrieta jūru un Grejdžoju rokās ir arī Keilinas grāvis. Neviena armija no dienvidu puses vēl nekad nav tikusi pāri Keilinas grāvim! Pat karagājiens uz turieni būtu tīrais neprāts! Mēs varam iekrist lamatās, un priekšā mums būs salinieki, bet mugurā elpos Freji.

-    Mums jāatgūst Freju uzticība, Robs paziņoja. Kopā ar viņiem mums vēl ir izredzes uz veiksmi, lai arī gauži nelielas. Bez viņiem mums cerību nav. Esmu gatavs dot valdniekam Volderam visu, ko viņš prasīs… atvainošanos, godu un cieņu, zemi, zeltu… Ir taču kaut kas, ar ko var mazināt viņa lepnību…

-   Nevis kaut kas, Ketlīna iestarpināja, bet kāds.

15.NODAĻA DŽONS

Ko teiksi? Vai ir pietiekami lieli? Sniega pārslas izraibināja Tormunda plato seju un kusdamas pilēja viņa matos un bārdā.

Milži, zvārodamies mamutu mugurās, jāja garām pa diviem blakus. Džona zirģelis nemierīgi mīņājās, redzot tik dīvainus radījumus, taču bija grūti pateikt, kas lopiņu biedēja vairāk mamuti vai jātnieki. Pat Spoks soli atkāpās un mēmā rūcienā atieza zobus. Dižvilks bija liels, taču mamuti bija daudz varenāki par viņu, turklāt to bija ļoti daudz.

Džons nomierināja zirgu un sāka skaitīt milžus, kas parādījās no sniegputeņa un bālās miglas ap Pienupi. Viņš bija jau ticis pāri piecdesmit, kad Tormunds kaut ko ierunājās, un Džonam sajuka skaits. Milžu bija simtiem. Lai cik to bija pagājis garām, tie vēl nāca un nāca.

Vecās auklītes pasakās milži bija milzīga auguma cilvēki, kas dzīvoja milzīgās pilīs, cīnījās ar milzīgiem zobeniem un valkāja zābakus, kuros bez grūtībām varēja paslēpties bērns. Taču šie milži bija citādi tie drīzāk atgādināja lāčus nekā cilvēkus un bija tikpat spalvaini kā mamuti, uz kuriem tie jāja. Tā kā viņi sēdēja, bija grūti noteikt, cik gari viņi patiesībā bija. "Desmit, varbūt divpadsmit pēdas," Džons lēsa. Varbūt arī visas četrpadsmit pēdas, bet ne garāki. Viņu ķermeņu plecu daļa līdzinājās cilvēka augumam, taču rokas bija pārāk garas un krūšu kurvja apakšdaļa bija uz pusi platāka nekā augšdaļa. Kājas bija īsākas par rokām, toties ļoti resnas, un zābakus viņi nevalkāja vispār, bet pēdas bija platas, izvērstas uz āru, melnas un pārragojušās. Lielās galvas bez kakla auga tieši no pleciem, sejas saplacinātas un zvērīgas. Žurku ačeles nebija lielākas par pogu un gandrīz nebija samanāmas starp biezās ādas krokām. Toties deguni milžiem kustējās bez mitas, jo acīmredzot viņu oža bija labāka nekā redze. Tad Džons aptvēra, ka milži nav ģērbušies kažokādās tas bija apmatojums. Viņu augumus klāja pinkaini mati, kas zem vidukļa bija biezāki, bet augstāk retāki. Viņi smirdēja tā, ka rāva ciet elpu, bet, iespējams, smaka nāca no mamutiem. "Un Džoramūns pūta Ziemas ragā un pamodināja milžus." Džons lūkojās pēc desmit pēdas garajiem zobeniem, taču redzēja tikai milnas. Pārsvarā tās bija kritušu koku stumbru daļas, citas vēl ar zariem. Dažām bija piesieti akmeņi, kas bozes padarīja par milzīgiem veseriem. Dziesmā gan nebija teikts, vai rags var milžus atkal iemidzināt.

Viens no milžiem šķita esam vecāks par pārējiem, viņa kažoks bija pelēks ar sirmām švīkām, un mamuts, uz kura viņš jāja, bija lielāks par citiem, un arī tam kažoks bija nosirmojis. Tormunds viņam uzsauca dažus raupjus un skanīgus vārdus Džonam nesaprotamā valodā. Milža lūpas pavērās, atklājot lielus, kantainus zobus, un viņš izdvesa skaņu, kas tiklab varēja būt atrauga kā pērkona dārds. Džons tikai pēc brīža saprata, ka milzis smejas. Mamuts pagrieza galvu, palūkojās uz abiem vīriem un aizslāja garām, atstādams mīkstajos dubļos un svaigajā sniegā milzīgus pēdu nospiedumus, bet viens no dzīvnieka drausmīgajiem ilkņiem gandrīz aizskāra Džonu. Milzis kaut ko atbildēja tajā pašā valodā, kurā viņu bija uzrunājis Tormunds.

-   Vai tas ir viņu karalis? Džons gribēja zināt.

-    Milžiem nav karaļu tāpat kā sniega lāčiem vai lielajiem vaļiem pelēkajā jūrā. Tas ir Mag Mar Tun Doh Veg jeb Dižais Mags. Tu, protams, vari mesties uz ceļa viņa priekšā, viņš neiebildīs. Es zinu, ka jums visiem ceļi niezēt niez, lai tikai kāda karalīša priekšā tos palocītu. Tikai pielūko, lai viņš tevi nesamin milžiem ir vāja redze, viņi var nepamanīt tādu sīku vārnu, kas mētājas pa kājām.

-   Un ko tu viņam teici? Vai tas bija vecajā mēlē?

-    Jā. Es pajautāju, vai viņš jāj uz sava tēva, jo abi ir pārlieku līdzīgi, tikai mamuts labāk ož.

-   Un ko viņš tev atbildēja?

Tormunds Pērkondūre atieza retos zobus smaidā.

-   Viņš apjautājās, vai man blakus jāj mana meita ar tik sārtiem un gludiem vaidziņiem. Mežonis notrausa sniegu no rokas un pagrieza zirgu. Var gadīties, ka šis nekad nav redzējis vīru bez bārdas. Jāsim atpakaļ Menss kļūst nikns, ja es neesmu tur, kur man jābūt.

Džons pagriezās un sekoja Tormundam atpakaļ kolonnas galvgalī. Viņam no pleciem smagi nokarājās jaunais apmetnis tas bija šūts no nemiecētām aitādām ar spalvu uz iekšu, kā mežoņi mēdza darīt. Tas itin labi aizturēja sniegu, bet naktīs ilgi spēja saglabāt siltumu. Tomēr Džons bija paturējis arī savu veco apmetni, kas tagad bija ielocīts zem segliem.

-    Vai taisnība, ka tu savulaik esot nogalinājis milzi? Džons pa ceļam vaicāja Tormundam. Spoks bez skaņas ļepatoja saimniekam blakus, atstājot pēdas tikko uzsnigušajā sniegā.

-   Tu šaubies par tik spēcīgu vīru, kāds esmu es? Toreiz bija ziema un es biju vēl tikai dumjš puišelis, kā jau visi tajā vecumā. Es aizklīdu pārāk tālu no mājām, mans zirgs nosprāga, un sākās sniega vētra. Zināju, ka man būs beigas, pirms tā būs mitējusies. Es atradu aizmigušu milžu veceni, uzšķērdu viņai vēderu un ieritinājos tur. Vēderā bija silti, taču smaka mani gandrīz nobeidza. Trakākais bija tad, kad, pavasarim nākot, viņa pamodās un iedomājās, ka esmu viņas bērns. Viņa zīdīja mani trīs mēnešus, līdz man izdevās aizbēgt. Karr! Tagad gan man reizēm pietrūkst milžu piena…

-   Ja jau viņa tevi zīdīja, tad tu viņu nenogalināji.

-   Protams, nenogalināju, tikai nesaki to nevienam. Tormunds Milžkāvis skan daudz labāk nekā Tormunds Milžbēbis, un tā ir svēta patiesība.

-    Un kā tu dabūji pārējos vārdus? Džons gribēja zināt. Menss tevi nosauca par Ragpūti, vai ne? Par Sārtās pils vīna ķēniņu, Lāčuvīru un Karaspēka tēvu. Visvairāk Sniegs gribēja dzirdēt par pūšanu ragā, taču neuzdrīkstējās pajautāt to tieši. "Un Džoramūns pūta Ziemas ragā un pamodināja milžus." Vai tā ir radušies milži un mamuti? Vai Menss Raiders ir atradis Džoramūna ragu un devis Tormundam tajā iepūst?

-    Vai visi vārnas ir tik ziņkāri? Tormunds pārjautāja. Labi, pastāstīšu tev pasaku. Tas bija kādā citā ziemā, kas bija vēl aukstāka par to, ko pārlaidu milzenes vēderā. Toreiz sniegs krita dienu un nakti, sniegpārslas bija tik lielas kā tava galva… tādas sīkaļas kā tagad nemaz nebija redzamas. Sniga tik pamatīgi, ka viss ciems bija pa pusei aprakts kupenās. Es biju Sārtajā pilī, un visa mana sabiedrība bija vienīgā tur pieejamā vīna muca, tāpēc neatlika nekas cits, kā vien dzert. Jo vairāk es dzēru, jo vairāk es domāju par sievišķi, kas dzīvoja turpat netālu glīta, spēcīga sieviete ar lielākajiem pupiem, kādus tu jebkad esi redzējis. Viņa bija karstasinīga, turklāt prata būt arī mīļa, bet ziemā katram vīram nepieciešams siltums. Jo vairāk es par viņu domāju, jo cietāks kļuva mans daikts, līdz es vairs nespēju nociesties. Es, muļķis, ietinos ādās, aiztinu ģīmi ar vilnas šalli un devos viņu meklēt. Sniegs sniga tik biezi, ka es pāris reižu apmaldījos, bet vējš pūta cauri visām ādām un saldēja līdz kaulam, tomēr beigu beigās es pie viņas nokļuvu tāds pats satun tuļojies. Tam sievišķim bija nelāgs raksturs, un viņa sāka kauties, kad šo aptaustīju, tāpēc man nekas cits neatlika kā vest viņu pie sevis uz mājām un tīt ārā no zvērādām. Ai, viņa bija vēl karstāka, nekā es spēju iedomāties, un mēs ņipri pavadījām laiku, bet tad es aizmigu. Nākamajā rītā, kad pamodos, sniegs bija mitējies un debesīs spīdēja saule, bet es nebiju spējīgs par to priecāties. Es biju viscaur saskrāpēts un saplosīts, puse mana daikta bija nokosta, un uz grīdas mētājās lācenes āda. Drīz brīvļaudis sāka mēļot, ka mežā redzēta plika lācene ar pāris dīvainiem lācēniem. Karr! Viņš ar plaukstu uzplāja sev pa gaļīgo cisku. Ja es tagad varētu viņu atrast… tā lācene bija lieliska! Neviens sievišķis man vēl tā nebija sadevis, ne arī dāvājis tik spēcīgus dēlus.

-    Un ko tad tu ar viņu varētu darīt? Džons pasmīnēja. Tu taču teici, ka viņa tev nokodusi pusi daikta.

-   Tikai pusi. Otra puse vienalga ir garāka nekā kuram katram vīram.

-    Tormunds nosprauslājās. Bet, runājot par tevi… vai tiesa, ka jums apcērtot daiktus, kad sākat dienēt pie Mūra?

-   Nē, Džons apvainojās.

-   Man gan rādās, ka tā būs taisnība. Kāpēc tad tu atsaki Igritei? Viņa noteikti neies ar tevi kauties. Tas skuķis tevi grib, tas pat muļķim skaidrs.

"Pārāk skaidrs, nolādēts," Džons nodomāja. "Tā vien šķiet, ka pusei kolonnas tas ir skaidrs." Džons aizgriezās un vēroja krītošās sniegpārslas, lai Tormunds neredzētu viņu nosarkstam. "Es esmu Naktssardzes brālis," viņš sev atgādināja. Tikai kāpēc viņš jutās kā sarkstoša skuķe?

Igrites sabiedrībā viņš pavadīja gandrīz visas dienas un arī naktis. Menss Raiders bija pamanījis Grabsvārča neuzticību "vārnai pārbēdzējai", tāpēc, piešķīris Džonam jaunu apmetni, viņš ierosināja puisim pāriet uz Tormunda Milžkāvja vienību. Džons ar prieku piekrita, un jau nākamajā dienā Tormundam pieslējās arī Grabsvārci pametušie Igrite un Garšķēps Rīks.

-    Brīvļaudis jāj kopā ar tiem, ar kuriem vēlas, Igrite paskaidroja,

-    un mums tas kaulu maiss jau ir līdz kaklam.

Katru vakaru, kad viņi iekārtoja nometni naktsguļai, Igrite savas kažokādu segas nometa blakus Džona guļvietai neatkarīgi no tā, kur viņš būtu iekārtojies pie ugunskura vai labu gabalu nostāk. Reiz viņš pamodies atklāja, ka Igrite ir ielocījusies viņam padusē un uzlikusi roku viņam uz krūtīm. Labu brīdi viņš klausījās meitenes elpā, pūlēdamies nelikties ne zinis par spriedzi kājstarpē. Izlūki bieži mēdza gulēt zem vienas segas, lai būtu siltāk, taču puisis nojauta, ka Igritei vajadzīgs ne tikai siltums vien. Pēc šīs reizes viņš naktis mēdza ņemt sev blakus Spoku, lai Igrite turētos pa gabalu. Vecā auklīte stāstīja pasakas par bruņiniekiem, kas, guļot vienā gultā ar dāmu, abu starpā likuši zobenu, lai saglabātu godu, un viņam ienāca prātā, ka šī varētu būt pirmā reize, kad zobena vietā ir dižvilks.

Bet arī tad Igrite nelikās mierā. Pirms pāris dienām Džons bija pieļāvis kļūdu, izteikdams vēlmi pēc karstas vannas.

-   Auksts ūdens ir labāks, viņa tūdaļ paziņoja, ja ir kāds, kas pēc tam sasilda. Upe ir aizsalusi tikai vietām, tāpēc uz priekšu!

-   Tā tu mani nosaldēsi līdz nāvei, Džons iesmējās.

-    Vai visas vārnas baidās no zosādas? Mazliet ledus tev nekaitēs, es arī varu nopeldēties, lai tev to pierādītu.

-   Un tālāk jāt ar slapjām drānām, kas piesalušas pie miesas? puisis iebilda.

-   Sniegs, tu neko nesaproti. Jāpeldas ir bez drānām.

-    Es nepeldēšos vispār, viņš cieti noteica un tūdaļ izlikās, ka viņu sauc Tormunds Pērkondūre, lai gan viņš puisi netika saucis.

Mežoņi, šķiet, uzskatīja Igriti par izcilu skaistuli galvenokārt viņas matu dēļ: rudi mati brīvļaudīm bija retums, un par rudmatainajiem mēdza teikt, ka viņi ir laimīgi, jo viņus noskūpstījusi uguns. Var jau būt, ka viņi bija laimīgi, taču Igritei uz galvas ņudzēja tāds ērkulis, ka Džons reizēm gribēja apvaicāties, vai viņa matus sukā, tikai mainoties gadalaikiem.

Puisis zināja, ka valdnieku galmos viņa par skaistuli netiktu uzskatīta. Igritei bija apaļa zemnieces seja, nedaudz šķībi zobi, bet acis izvietotas pārāk tālu viena no otras Džons to visu bija pamanījis jau pirmajā tikšanās reizē, kad bija pielicis viņai dunci pie rīkles. Vēlāk gan viņš sāka ievērot citas lietas. Kad meitene smaidīja, šķībie zobi likās tīrais nieks. Var jau būt, ka acis bija pārāk tālu viena no otras, bet tās bija tik skaistā zilpelēkā tonī un ārkārtīgi dzīvespriecīgas. Reizēm viņa mēdza dziedāt zemā, mazliet piesmakušā balsī, un Džonam tas patika. Citreiz, kad viņa ar liesmu atblāzmu rudajos matos sēdēja pie ugunskura, rokām aptvērusi ceļgalus, un lūkojās uz jaunekli… Džonam tas patika vēl vairāk.

Taču viņš bija Naktssardzes brālis un bija devis zvērestu. "Es nedrīkstu apņemt sievu, man nedrīkst piederēt zemes, es nedrīkstu dzemdināt bērnus." Šos vārdus sejaskoka priekšā viņš bija sacījis sava tēva dieviem un viņš nevarēja tos ņemt atpakaļ… tāpat kā nespēja Tormundam Lāčuvīram paskaidrot atraidījuma iemeslus.

-    Vai tev tā meiča nepatīk? Tormunds jautāja, kad viņi pajāja garām divdesmit citiem mamutiem, kas milžu vietā uz mugurām nesa visai augstus koka tornīšus, kuros sēdēja mežoņi.

-    Tā nav, bet es… "Ko gan man teikt, lai viņš noticētu?" Esmu pārāk jauns, lai precētos.

-    Lai precētos? Tormunds sāka smieties. Kurš runā par precēšanos? Vai tad dienvidos vīrietim jāprec katrs skuķis, kuru viņš izdrāž?

Džons juta, ka nosarkst vēlreiz.

-    Viņa par mani aizlika labu vārdu, kad Grabsvārcis grasījās mani nogalināt. Es nedrīkstu viņu apkaunot.

-   Tu tagad esi brīvs cilvēks, un Igrite ir brīva sieviete. Kā tu viņu vari apkaunot, pārguļot ar viņu?

-   Viņa var dabūt bērnu.

-    Jādomā gan. Kāds ļaunums ceļas no spēcīga dēla vai jautras, smejošas meitiņas, ko vari noskūpstīt pie ugunskura?

Džons labu brīdi nespēja uztvert dzirdēto.

-   Dēls… tas bērns būtu bastards.

-   Vai bastardi ir vājāki par citiem bērniem? Slimīgāki, neveiksmīgāki?

-Nē, bet…

-    Tu pats esi bastards. Un gan jau Igrite negrib bērnu viņa aizies pie kādas meža raganas un iedzers krūzi mēness tējas. Un, ja arī sēkla nobriedīs, tā nebūs tava darīšana.

-   Es negribu kļūt par tēvu bastardam.

-    Kādi jūs, muguras liecēji, esat muļķi, Tormunds nogrozīja pinkaino galvu. Kāpēc tad tu to skuķi nolaupīji, ja negribi viņu?

-   Nolaupīju? Es nekad…

-   Nolaupīji gan, Tormunds atteica. Tu nokāvi tos, ar kuriem viņa bija kopā, un aizvedi sev līdzi. Kā citādi to nosaukt?

-   Saņēmu viņu gūstā.

-   Tu liki viņai padoties.

-   Jā, bet… Tormund, es zvēru, nekad neesmu viņai pieskāries.

-     Vai tu skaidri zini, ka tavs daikts nav nocirsts? To teicis, Tormunds paraustīja plecus, kā gribēdams teikt, ka nekad nespēs saprast tādu neprātu. Tu, protams, tagad esi brīvs cilvēks, bet, ja tev nevajag meiteni, tad labāk pameklē sev lāceni. Ja vīrs nelieto savu daiktu, tas raujas un raujas, līdz saraujas tik mazs, ka kādu dienu vairs nav atrodams, kad gribas pamīzt.

Uz to Džonam atbildes nebija. Kāds tur brīnums, ka septiņās valstībās brīvļaudis netika uzskatīti par īstiem cilvēkiem. "Viņiem nav likumu, nav goda un nav pat tik daudz kā piedienibas. Viņi bez mitas zog, rij kā zvēri, precību vietā dod priekšroku izvarošanai un piepilda pasauli ar ārlaulībā dzimušiem bērniem." Tomēr Džons jau bija paguvis pieķerties vējagrābslim un melu vācelei Tormundam Milžkāvim. Garšķēpam arī. "Un Igritei… nē, par Igriti es negribu domāt."

Kopā ar Tormundu un Garšķēpu jāja visdažādākie mežoņi, arī tādi kā Grabsvārcis un Raudulis, kuriem pārgriezt kādam rīkli bija tikpat kā nospļauties. Tur bija Suņagalva Harma maza, resna sieva, kas līdzinājās mučelei un kuras vaigi atgādināja speķa šķēles. Viņa necieta suņus, tāpēc ik pa pāris nedēļām kādu nomušīja, lai uz šķēpa karoga vietā uzspraustu svaigu galvu. Tur bija bezausainais Tennas magnārs Stīrs, kura ļaudis viņu drīzāk uzskatīja par dievu, ne valdnieku. Tur bija Sešādainais Varamīrs sīks, žurkulēnam līdzīgs vīrelis, kas jāja uz mežonīga sniega lāča, kurš divkājās būtu vismaz trīspadsmit pēdas garš, bet viņiem visur sekoja trīs vilki un ēnu kaķis. Džons ar Varamīru bija ticies tikai vienu reizi, bet ar to arī bija gana pietika uz viņu paskatīties, lai šermuļi skrietu pa kauliem. Ieraugot sniega lāci un melnbalto ēnu kaķi, pat Spokam spalva uz muguras saslējās.

Bija arī pat par Varamīru skarbāki ļaudis no vistālākajiem Apsēstā meža ziemeļu apgabaliem, no nezināmām Saltilkņu ielejām un vēl dīvainākām vietām: ļaudis no Stingā krasta pārvietojās karietēs no valzirgu kauliem, ko vilka mežonīgu suņu pajūgi, un baisie Ledaino upju klani, par kuriem melsa, ka viņi mielojoties ar cilvēku gaļu, alu iemītnieki ar zilos, violetos un zaļos toņos izkrāsotām sejām. Džons pats savām acīm bija redzējis ragkājus, kuri pārgājienā soļoja basām kājām, un miesa uz viņu pēdām bija tik cieta kā miecāda. Gnomus un grumkinus viņš vēl nebija redzējis, bet, pēc visa spriežot, Tormunds šos ēda brokastīs.

Džons lēsa, ka puse no mežoņu karaspēka savā mūžā nebija Mūri redzējuši pat pa gabalu un vairums no viņiem ne vārda nerunāja kopvalodā, bet tas bija sīkums, jo Menss Raiders runāja vecajā mēlē un pat dziedāja tajā dziesmas, trinkšķinot lautu un piepildot nakti ar savādi mežonīgu mūziku.

Menss bija ziedojis daudzus gadus, lai savāktu šo plašo un raibo karaspēku. Viņš bija runājis ar klanu ciltsmātēm un magnāriem, vienu ciemu iekarojis ar saldiem vārdiem, otru ar dziesmu, vēl citus ar zobenu, panākdams mieru starp Suņagalvu Harmu un Kaulu Pavēlnieku, starp ragkājiem un naktsvīriem, starp valzirgu ciltīm no Stingā krasta un kanibālu klaniem no Ledainajām upēm. Viņš gluži kā kalējs bija pārkalis simt dažādus dunčus vienā milzigā šķēpā, ko tēmēja septiņām valstībām tieši sirdī. Viņam nebija ne kroņa, ne sceptera, ne zīda mantijas, ne samta svārku, taču Džonam bija skaidrs, ka Menss Raiders ir karalis ne tikai pēc titula.

Džons bija pieslējies mežoņiem pēc Korīna Pusroča pavēles. "Jāj kopā ar viņiem, ēd kopā ar viņiem, cīnies kopā ar viņiem," izlūks viņam tika teicis naktī pirms nāves. "Un vēro." Tomēr vērošana Džonam bija maz ko devusi. Pusrocim radās aizdomas, ka mežoņi drūmajos un kailajos Saltilkņos tika meklējuši ieroci, spēku vai burvestību, kas palīdzētu sagraut Mūri… taču neviens atklāti nelielījās un Džonam neviens nestāstīja, vai kas tāds ir atrasts. Arī Menss Raiders neatklāja savus plānus kopš tā pirmā vakara puisis karali bija redzējis tikai iztālēm.

"Es viņu nogalināšu, ja vajadzēs." Šī doma Džonu nepavisam nepriecēja: slepkavība viņam nedarīs nekādu godu, turklāt nozīmēs arī viņa paša nāvi. Un tomēr viņš nedrīkstēja pieļaut, ka mežoņi tiek otrpus Mūrim, apdraud Ziemmalu un pārējos ziemeļus, piekaļņu zemes, Balto ostu, Akmeņkrastu un pat Kaklu. Astoņus tūkstošus gadu Stārku nams bija dzīvojis un miris, aizsargājot savus ļaudis no šādiem iebrucējiem… un, lai arī viņš bija bastards, viņa dzīslās ritēja tās pašas asinis. "Brens un Rikons vēl arvien ir Ziemmalā, tur ir mestrs Lūvins, sīrs Rodrīks, vecā auklīte, piķieris Fārlens, Mikens smēdē un Geidžs pie plīts… visi, kurus esmu pazinis, un visi, kurus esmu mīlējis." Ja Džonam vajadzēs nogalināt cilvēku, kuru gandrīz vai apbrīnoja, lai glābtu šos ļaudis no Grabsvārča, Suņagalvas Harmas un bezausainā Tennas magnāra "žēlsirdības", tad viņš to darīs.

Un tomēr viņš lūdza sava tēva dievus, lai aiztaupa viņam šo drūmo asinsdarbu. Karaspēks pārvietojās gausi, jo gaitu apgrūtināja mežoņu ganāmpulki, bērni un mantība, lai cik knapa tā bija, bet sniegs lika palēnināt soli vēl vairāk. Kolonnas lielākā daļa jau bija tikusi lejā no kalnu nogāzes un plūda pa Pienupes rietumu krastu uz Apsēstā meža pusi kā medus aukstā ziemas rītā.

Džons zināja, ka pavisam netālu kaut kur priekšā pāri kokiem slejas Pirmļaužu Dūre, kurā mājvietu atraduši trīs simti apbruņotu Naktssardzes brāļu ar zirgiem. Vecais Lācis bez Pusroča bija izsūtījis arī citus izlūkus, un gan jau Džārmens Bakvels vai Torens Smolvuds būs atgriezušies un pastāstījuši, kāda ļaužu straume plūst lejup no kalniem.

"Mormonts nebēgs," Džons nodomāja. "Viņš ir pārāk vecs un aizgājis pārāk tālu. Viņš uzbruks, neraugoties uz pārspēku." Kādu dienu Džons izdzirdēs kara taures un ieraudzīs jātniekus melnos apmetņos ar aukstu tēraudu rokās. Trīssimt vīri nevar cerēt nogalināt desmit reizes lielāku ienaidnieka spēku, taču nez vai tas arī viņiem būtu nepieciešams. "Pietiks, ja viņš nogalinās tūkstoti kaut vienu, jo tikai Menss viņus satur kopā."

Aizmūra karalis darīja visu, kas bija viņa spēkos, taču mežoņi vienalga bija ārkārtīgi neklausīgi, līdz ar to ievainojama kļuva visa kolonna. Līgām garajā ļaužu straumē bija arī tikpat labi karotāji kā Naktssardzē, bet trešā daļa no tiem bija izvietota kolonnas beigās, Suņagalvas Harmas priekšpulkos vai pašā astē, kur gāja milži, sumbri un ugunsmetēji. Vēl kāda trešdaļa jāja kopā ar Menšu ap kolonnas vidusdaļu un apsargāja ratus, kamanas un suņu pajūgus ar galvenajām visa karaspēka pārtikas rezervēm no iepriekšējās vasaras ražas. Pārējie Grabsvārča, Žarla, Tormunda Milžkāvja un Rauduļa vienībās bija izlūki, sagādnieki un dzinēji, kas jāja šurpu turpu gar kolonnu un pūlējās piedabūt mežoņus pie kaut kādas kārtības.

Vēl svarīgāk, ka tikai simtā daļa mežoņu jāja zirgos. "Vecais Lācis izies cauri kolonnai kā cirvis auzu biezputrai." Un, kad tas notiks, Mensam vajadzēs sūtīt kaujā savu centra vienību, lai novērstu draudus. Ja viņš kritīs kaujā, Mūris nostāvēs vēl vismaz simts gadus, Džons sprieda.

11T T • I»

Un, ja ne…

Viņš savilka un atlaida apdedzinātos pirkstus. Garais Nags bastarda lielais zobens ar akmenī grebtu vilka galvu roktura galā un ar mīkstu ādu apvilkto spalu karājās pie segliem un allaž bija pa grābienam. Kad viņi pēc vairākām stundām panāca Tormunda vienību, sniegs sniga vēl biezāks. Spoks pa ceļam nozuda mežā, jo bija sajutis medījuma smaržu. Dižvilks vienmēr mēdza atgriezties, kad viņi iekārtojās uz nakšņošanu, vēlākais ar tumsas iestāšanos. Lai cik tālu Spoks aizklīstu, viņš vienmēr atgriezās… un Igrite, šķiet, darīja tāpat.

-   Nu, ko? meiča uzsauca, ieraudzījusi Džonu. Vai tagad tu mums tici, Sniegs? Vai redzēji milžus mamutu mugurās?

-    Karr! Tormunds iebļāvās, pirms Džons paguva atbildēt. Vārna ir iemīlējies! Viņš kādu grib noprecēt!

-   Vai milzeni? Garšķēps Rīks sāka ņirgt.

-   Nē, mamutieni! Tormunds auroja. Karr!

Igrite jāja Džonam blakus, un viņš palaida zirģeli soļos. Meitene apgalvoja, ka ir trīs gadus vecāka par puisi, lai gan bija puspēdu mazāka, tomēr lai cik šai gadu būtu, viņa nebija ar pliku roku ņemama. Akmensčūska viņu uzreiz nosauca par šķēpnesi, kad brāļi meiču notvēra uz Kaucošās pārejas. Igrite nebija precējusies, un viņas mīļākais ierocis bija īss, izliekts sejaskoka loks, taču arī iesauka "šķēpnese" viņai piestāvēja. Meiča Džonam atgādināja Āriju, lai arī māsa bija jaunāka un droši vien daudz tievāka. Tiesa gan cauri zvērādu kārtām bija grūti noteikt, cik Igrite tieva vai resna.

-   Vai zini "Pēdējo milzi?" un, negaidot atbildi, Igrite turpināja: lai kārtīgi nodziedātu, tev jādzied zemākā balsī par manējo. Un tad viņa sāka dziedāt. Ohoho, pēdējais milzis es esmu, un mana tauta no zemes ir zudusi.

To izdzirdīs, Tormunds Milžkāvis sāka smaidīt.

-    Pēdējais augstkalnu milzis, kas valdīja tolaik, kad pasaulē nācu, viņš auroja cauri sniegam.

-    Sīkaļas atņēma mežus man, dziesmā iesaistījās Garšķēps Rīks, atņēma upes manas un pakalnus.

-   Uzcēla mūri caur ielejām manām, izķēra zivis no upēm un ezeriem, Igrite un Tormunds pēc kārtas nodziedāja saskaņotās milžu balsīs.

Dobjās balsīs piebalsoja arī Tormunda dēli Toregs un Dormunds, bet pēc mirkļa arī viņa meita Munda un visi pārējie. Citi sāka ar šķēpiem sist pa ādas vairogiem, lai uzturētu noskaņu, un drīz vien dziedāja visa vienība.

Akmeņu mājokļos kur viņi uguni,

Akmeņu mājokļos kaļ savus šķēpus.

Klīstu viens kalnos ar asarām acīs,

Tie mani vajā ar suņiem un lāpām.

Sīkaļas nespēs kaut reizi kļūt gari,

Tikmēr mēs, milži, ejam kur gribam.

Ohoho, es esmu pēdējais milzis,

Tāpēc jūs klausieties ko es jums teikšu:

Kad būšu beidzis un dziesma bus galā,

Klusums būs nebeidzams, ilgs un garš.

Kad dziesma bija izskanējusi, Igritei acīs vidēja asaras.

-    Kāpēc tu raudi? Džons vaicāja, Tā taču tikai dziesma. Vēl ir simtiem milžu, es pats tos redzēju.

-     Kā tad, simtiem, viņa atcirta. Tu neko nesaproti, Sniegs. Tu esi… DŽON!

Džons pagriezās, jo izdzirda pēkšņas spārnu vēdas. Zilpelēkas spalvas aizēnoja viņa skatu, bet nagi iecirtās sejā. Sarkana sāpe pārskrēja augumam, kad spārni sitās viņam ap galvu. Viņš ieraudzīja knābi, bet vairs nebija laika, lai pastieptu roku pēc ieroča. Džons atliecās atpakaļ, kāja pazaudēja kāpsli, zirģelis krita panikā, un tad viņš krita, bet ērglis neatlaida nagus no viņa sejas, vēzēja spārnus, ķērca un knāba. Spalvu jūklī, zirga vilnā un asinīs pasaule apgriezās kājām gaisā, bet tad viņam pretī traucās zeme.

Džons atjēdzās, guļot uz vēdera, mutē bija dubļi un asinis, bet pār viņu ar kaula dunci rokās sargādama bija noliekusies Igrite. Viņš joprojām dzirdēja spārnu vēzienus, lai arī ērglis pats nebija redzams. Puse pasaules bija melna.

-   Mana acs, viņš pēkšņā panikā ierunājās un ar roku sniedzās pie sejas.

-   Tās ir asinis, Sniegs. Ērglis netrāpīja acī, tikai noplēsa ādu no uzacs.

Seja pulsēja. Slaucīdams no kreisās acs asinis, Džons redzēja, kā Tormunds auro. Pēc tam atskanēja pakavu dipoņa, kliedzieni un vecu, izkaltušu kaulu grabēšana.

-    Ei, Kaulu kambari, iebrēcās Tormunds, aizvāc savu nolāpīto vārnu!

-   Tava nolāpītā vārna ir tur, Grabsvārcis norādīja uz Džonu, asiņo dubļos kā nopērts suns!

Ērglis, plivinādams spārnus, notupās uz iedauzītā milža galvaskausa, kas Grabsvārcim kalpoja par bruņucepuri.

-    Es atnācu viņam pakaļ.

-   Tad nāc un paņem, Tormunds atteica, tikai paķer līdzi zobenu, jo man rokā būs savējais. Skaties, ka neizvāru tavus kaulus un tavu galvaskausu neizmantoju kā atejpodu. Karr!

-   Kad es tev ieduršu un izlaidīšu no tevis gaisu, tu sarausies mazāks par to skuķi, kas tev blakus. Vācies malā, vai arī pateikšu Mensam.

-    Menss viņu sauc? Igrite piecēlās.

-   Vai tad es nepateicu? Stutējiet viņu uz tām melnajām kājām!

-   Tad jau gan tev jāiet, ja Menss tevi grib redzēt, Tormunds, saraucis pieri, palūkojās uz Džonu,

Igrite palīdzēja Džonam piecelties.

-   Viņš asiņo kā aizkauta cūka paskaties, ko Orels izdarījis ar viņa seju.

"Vai putns spēj ienīst?" Džons bija nogalinājis mežoni Orelu, bet daļa no

viņa bija iemiesojusies ērglī. Putna zeltainās acis neganti glūnēja uz puisi.

-   Es jau eju, viņš paziņoja. Asinis plūda labajā acī, un vaigs svila kā ugunīs viņš pieskārās tam ar roku, un melnais cimds acumirklī kļuva sarkans. Tikai noķeršu savu zirgu.

Džons ne tik daudz gribēja sameklēt zirgu kā Spoku, taču dižvilks nekur nebija redzams. Viņš varēja atrasties ligām tālu un plosīt aļņa rīk li. Bet var jau būt, ka tā bija labāk.

Džonam tuvojoties, zirgs pamuka tālāk, jo viņu biedēja asinis uz puiša sejas, taču viņš nomierināja dzīvnieku ar klusiem vārdiem un drīz vien dabūja satvert lopiņu aiz pavadas. Puisis ielēca seglos, un viņam griezās galva. "Vajadzēs aprūpēt brūces, bet vēlāk," viņš prātoja, "lai Aizjūras karalis redz, ko viņa ērglis man nodarījis." Džons savilka un atlaida labās rokas plaukstu, pāri plecam ielika Garo Nagu makstī un tikai tad jāja atpakaļ, kur viņu gaidīja Kaulu Pavēlnieks ar savu baru. Ar niknu sejas izteiksmi turpat gaidīja arī Igrite.

-    Vācies, Grabsvārča krūšu bruņu kauli ar troksni sasitās kopā. Es atjāju pēc pārbēgušās vārnas, ne pēc kāda cita.

-   Esmu brīva sieviete un jāju, kurp vēlos, Igrite atbildēja.

Vējš pūta Džonam acīs sniegu, un asinis uz viņa sejas sasala.

-   Mēs muldēsim vai jāsim?

-   Jāsim, Kaulu Pavēlnieks atcirta.

Tas bija traks ceļš. Sniegputenim virmojot, viņi jāja divas jūdzes atpakaļ gar kolonnu, tad izlauzās cauri kravas pajūgu rindai un, šķiežot ūdeni uz visām pusēm, šķērsoja Pienupi vietā, kur tā meta pamatīgu līkumu uz austrumiem. Upes seklos krastus klāja plāns ledus, un katrā solī zirgu pakavi ielūza, līdz desmit jardus tālāk viņi sasniedza dziļākus ūdeņus. Austrumu krastā sniegs šķita sniegam vēl biezāk un arī kupenas tur likās dziļākas. Pat vējš otrā krastā bija aukstāks, turklāt strauji tuvojās vakars.

Tomēr lielā, baltā kalna siluetu, kas cauri sniegputenim slējās pāri kokiem, nevarēja sajaukt ne ar ko citu Pirmļaužu Dūre. Džons dzirdēja, kā virs galvas klaigā ērglis. Priedē sēdēja krauklis, kas, Džonam jājot garām, skaļi ieķērcās. Vai Vecais Lācis būtu uzbrucis? Tomēr tērauda klaudzienu un bultu švīkstoņas vietā puisis dzirdēja tikai sērsnas gurkstoņu zem zirga pakaviem.

Nerunājot ne vārda, viņi aizjāja uz dienvidu nogāzi, pa kurieni piekļūt Dūrei bija visvieglāk. Jau kalna pakājē Džons ieraudzīja beigtu zirgu, ko pa pusei bija noklājis sniegs. Iekšas stiepās no lopiņa vēdera uz visām pusēm kā sasalušas čūskas, un vienas kājas arī trūka. "Vilki," tā bija Džona pirmā doma, taču aplama. Vilki savu medījumu parasti apēda.

Pa nogāzi vāļājās arī citi zirgi un, kājas ķēmīgi savilkuši, neko neredzošajām acīm vērās nāvē. Mežoņi tos bija apsēduši kā mušas ņēma nost seglus, iemauktus, somas un bruņas, bet gaļu sadalīja ar akmens cirvjiem.

-   Jāj augšā, Grabsvārcis sacīja Džonam. Menss ir tur.

Pie aizsargmūra viņi nokāpa no zirgiem un izlīda pa spraugu akmens sienā. Uz asajiem mietiem, ko Vecais Lācis bija licis uzstādīt pie katras ieejas, bija uzmaucies pinkains, brūns zirģelis. "Zirgs bija centies aizbēgt, nevis tikt iekšā cietoksnī," Džons noprata. Jātnieks nekur nebija redzams. Pašā cietoksnī skats bija vēl trakāks Džons vēl nekad nebija redzējis tik sārtu sniegu. Vējš svilpoja riņķī un pluinīja viņa aitādas apmetni. Kraukli lidoja no viena beigtā zirga pie cita. "Tie ir savvaļas kraukļi vai mūsējie?" To Džons nevarēja noteikt, tikai prātoja, diez kur tobrīd bija nabaga Sems un kas ar viņu noticis.

Zem zābaka papēža nokrakšķēja sasalušas asinis. Mežoņi rāva no beigtajiem zirgiem visu, kas bija no ādas vai metāla, ieskaitot pakavus. Daži kratīja maisus, meklējot ieročus un pārtiku. Džons pagāja garām vienam no Četa suņiem jeb, citiem vārdiem, dzīvnieka atliekām, kas vāļājās pa pusei sasalušā asiņu peļķē.

Dažas teltis nometnes tālākajā malā vēl arvien bija palikušas neskartas, un tieši tur viņi atrada Menšu Raideru. Zem melnā vilnas apmetņa ar sarkanā zīda ielāpiem viņš bija uzvilcis melnu bruņukreklu un pinkainas kažokādas bikses, bet galvā bija uzlicis bronzā un dzelzī kaltu bruņucepuri ar kraukļa spārniem abās pusēs. Ar viņu kopā tur stāvēja Zarls, Suņagalva Harma, Stīrs un Varamīrs ar saviem vilkiem un ēnu kaķi.

Menss uzmeta Džonam drūmu un saltu skatienu.

-   Kas noticis tavam ģīmim?

-   Orels gribēja viņam izknābt aci, Igrite paskaidroja puiša vietā.

-   Es jautāju viņam pašam. Vai viņš ir norijis mēli? Es par to nebrīnītos lai nevajadzētu mums melot tālāk.

-   Varbūt tas zeņķis labāk redzēs ar vienu aci, magnārs Stīrs izvilka no maksts garu nazi.

-    Vai gribi sataupīt savu aci? Aizmūra karalis noprasīja. Tādā gadījumā pastāsti, cik viņu te bija. Un šoreiz pacenties teikt taisnību, Ziemmalas bastard.

-   Cienītais kungs… kas… Džonam izkalta mute.

-   Es tev neesmu nekāds kungs, Menss atcirta, un "kas", te ir skaidrāks par skaidru tavi brāļi ir beigti. Jautājums tikai: cik viņu te bija?

Džonam atkal sāka pulsēt seja, sniegs krita bez mitas, un domāt bija grūti. "Tu nedriksti izlocīties, lai ko tev Menss jautātu," Korīns viņam bija teicis. Vārdi strēga rīklē, taču Džons tomēr pamanījās atbildēt.

-   Mūsējo te bija tris simti.

-   Mūsējo? Menss skarbi pārjautāja.

-    Viņu. Trīs simti. "Lai ko tev jautātu, Pusrocis teica. Kāpēc tu tagad jūties kā gļēvulis?" Divi simti no Melnās pils un viens simts no Ēnu torņa.

-    Šī ir patiesāka dziesma par to, ko tu dziedāji manā teltī. Menss pagriezās pret Suņagalvu Harmu: Cik zirgu ir atrasts?

-   Vairāk par simtu, resnā sieviete atbildēja, un mazāk par diviem simtiem. Austrumu pusē zem sniega guļ vēl, tikai grūti pateikt, cik tieši. , Viņai aiz muguras stāvēja karognesējs, kas turēja rokās šķēpu ar uzspraustu suņa galvu tā bija tik svaiga, ka no tās vēl suloja asinis.

-   Nevajadzēja man melot, Sniegs, Menss ierunājās.

-   Es… es to pats sapratu… "Ko gan citu es varēju teikt?"

Mežoņu karalis pētīja puiša seju.

-   Kas te komandēja? Un saki taisnību! Rīkers? Smolvuds? Vīzers noteikti ne, jo viņš ir pārāk gļēvs. Kam piederēja šī telts?

"Es jau tā esmu par daudz pateicis."

-   Vai tad jūs neatradāt komandiera līķi?

Harma nošņaukājās un pa nāsīm nicīgi izpūta gaisu.

-   Kādi gan jūs esat muļķi, vārnas…

-   Nākamo reizi, kad tu man uz jautājumu atbildēsi ar pretjautājumu, es tevi atdošu Kaulu Pavēlniekam, Menss Raiders apsolīja Džonam un pienāca tuvāk. Kas te bija galvenais?

"Vēl vienu soli," Džons prātoja, "vēl tikai pēdu." Viņš tuvināja roku Garā Naga spalam. "Ja es varētu turēt muti…"

-    Tikai pasniedzies pēc sava bastarda zobena, un es nocirtīšu tavu bastarda galvu, pirms zobens būs ārā no maksts, Menss brīdināja. Ar tevi es ātri varu zaudēt pacietību, vārna.

-   Saki taču, Igrite mudināja, viņš tāpat ir miris.

Džons sarauca pieri, un asiņu krevele uz vaiga pārplīsa. "Tas nepavisam nav viegli," viņš izmisis domāja. "Kā lai es notēloju pārbēdzēju, par tādu nekļūstot." To Korīns viņam nebija pamācījis, taču otrais solis vienmēr ir vieglāks par pirmo.

-   Vecais Lācis.

-   Tas izraktenis? Harma nespēja noticēt. Vai tiešām viņš atvilkās šurp pats? Kas tad palika komandēt Melnajā pilī?

-    Bovens Māršs. Šoreiz Džons atbildēja bez kavēšanās. "Tu nedrīksti izvairīties no atbildes, lai ko tev jautātu."

-    Ja tā, tad karu esam vinnējuši, Menss iesmējās. Bovens prot zobenus tikai skaitīt, nevis likt tos lietā.

-    Te komandēja Vecais Lācis, Džons turpināja. Šī vieta atrodas augstu un ir visai nepieejama, turklāt viņš to vēl nostiprināja. Viņš lika izrakt bedres, uzsliet mietus, savest pārtiku un ūdeni. Viņš gatavojās…

-   …karam ar mani? Menss Raiders nobeidza. Nu, protams. Un es būtu tas muļķis, kurš uzbruktu šim pakalnam, lai zaudētu piecus vīrus par katru nokauto vārnu un vēl priecātos, ka man paveicies? Menss sīksti savilka lūpas. Taču, kad miroņi sāk staigāt, tad mūri, mieti un zobeni ir kaķim zem astes, Sniegs. Neviens to nezina tik labi kā es. Viņš palūkojās uz tumstošajām debesīm un sacīja: Iespējams, vārnas mums palīdzējušas vairāk, nekā pašām šķiet. Es vēl domāju: kāpēc mums neviens neuzbrūk. Taču mums priekšā ir vēl simt ligas ceļa un sals pieņemas spēkā. Varamīr, sūti savus vilkus pameklēt, vai tuvumā nav ļaužu, es negribētu, ka tiekam pārsteigti negaidot. Kaulu Pavēlniek, divkāršo patruļu skaitu un parūpējies, lai katram vīram ir lāpa un krams. Stīr, Žarl, jūs izjāsiet ar pirmo gaismiņu.

-   Mens, Grabsvārcis ierunājās, es gribu vārnas kaulus.

-   Tu nevari nogalināt cilvēku tikai tāpēc, ka viņš samelojis, lai pasargātu savus brāļus.

-   Un viņi joprojām šim ir brāļi, Stīrs paziņoja.

-    Nav gan, Igrite atcirta. Viņš taču mani nenogalināja, lai gan šie viņam to lika. Turklāt viņš nogalināja Pusroci mēs visi to redzējām.

Džons izelpojot izpūta tvaika mākoni. "Ja es viņam samelošu, viņš to tūdaļ sapratīs." Skatoties Mensam acīs, puisis savilka un atlaida labās rokas pirkstus.

-   Tu taču pats man iedevi apmetni, gaišība.

-   To aitādas apmetni? Igrite izsaucās. Mēs zem tā esam pārlaiduši ne vienu vien nakti.

Žarls iesmējās, un pasmīkņāja pat Suņagalva Harma.

-   Vai tā ir taisnība, Sniegs, Menss Raiders jau pielaidīgāk pajautāja, ko viņa saka par jums abiem?

Otrpus Mūrim bija viegli zaudēt galvu. Džons vairs nespēja atšķirt godu no apkaunojuma un labo no ļaunā. "Tēvs, piedod man."

-   Jā, viņš atbildēja.

-    Labi, Menss pamāja. Tādā gadījumā jūs abi no rīta jāsiet kopā ar Žarlu un Stīru. Nespēju šķirt divas sirdis, kas pukst kā viena.

-   Uz kurieni mēs jāsim? Džons gribēja zināt.

-    Pāri Mūrim. Tev ir laiks pierādit savu uzticību arī darbos, ne tikai vārdos, Sniegs.

-    Kam man vajadzīga vārna? magnārs nelikās priecīgs.

-    Viņš pazīst Naktssardzi un pārzina Mūri, Menss paskaidroja,

-    bet Melno pili pazīst labāk par jebkuru izlūku. Ja neesi muļķis, gan zināsi, kam viņš noderīgs.

-   Bet viņa sirds vēl arvien var izrādīties melna, Stīrs šķībi paglūnēja.

-   Tādā gadījumā tu to izgriezīsi. Menss pagriezās pret Grabsvārci.

-    Kaulu Pavēlniek, gādā, lai kolonna kustas tik ātri, cik vien iespējams. Ja mēs nokļūsim pie Mūra pirms Mormonta, būsim uzvarējuši.

-    Kolonna kustēsies, Grabsvārcis nikni atcirta.

Menss palocīja galvu un kopā ar Harmu un Sešādaino gāja prom.

Varamīra vilki un ēnu kaķis čāpoja nopakaļ. Džons un Igrite palika vieni ar Žarlu, Grabsvārci un magnāru.

Abi vecākie mežoņi neslēpa savu nepatiku pret Džonu, un Žarls ierunājās:

-    Vai dzirdēji? Mēs no rīta izjājam rītausmā. Savāc līdzi pārtiku, cik vien vari, jo medīt mums nebūs laika. Un salāpi ģīmi, vārna, citādi pretīgi skatīties. Salāpīšu, Džons attrauca.

-   Un tu, skuķi, labāk nemelo, Grabsvārcis, acīm milža galvaskausā mirdzot, sacīja Igritei.

Džons izvilka Garo Nagu.

-   Liec mūs mierā, citādi dabūsi to pašu, ko dabūja Korīns.

-    Tagad taču tev nav blakus vilka, smurguli, Grabsvārcis stiepās pēc sava zobena.

-   Vai tu to skaidri zini? Igrite iesmējās.

Uz nocietinājumu mūra akmeņiem, baltajam kažokam mirdzot, tupēja Spoks. Viņš neizdvesa ne skaņas, taču acis bija asinskāras. Kaulu Pavēlnieks lēni noņēma roku no zobena spala, soli atkāpās un lādēdamies devās prom.

Kad Džons ar Igriti jāja lejā no Dūres, Spoks tipināja blakus. Viņi nerunāja ne vārda, tikai, jājot pāri Pienupei, Džons ierunājās.

-   Nebiju lūdzis tevi melot manā vārdā.

-   Es arī nemeloju, meitene atbildēja. Es tikai šo to izlaidu, tas arī viss.

-   Bet tu teici…

-    …ka mēs drāžamies zem tava aitādas apmetņa? Bet es taču neteicu, kad mēs to sākām, vai ne? Igrites smaids puisim gandrīz vai lika nokaunēties. Šonakt tu varētu atrast Spokam kādu citu vietu kur gulēt, Sniegs. Kā Menss teica darbi ir patiesāki par vārdiem.

16.NODAĻA SANSA

'jauna kleita? viņa bija vienlīdz sabijusies un pārsteigta.

Skaistāka nekā jums jebkad ir bijusi, kundze, vecā sieviete apgalvoja un nomērīja Sansas gurnus ar auklu, kurā bija iesieti mezgli. No zīda un Mīras mežģīnēm, ar atlasa oderi. Jūs būsiet ļoti skaista. Karaliene pati pavēlēja.

-     Kura karaliene? Mārgērija vēl nebija Džofreja karaliene, taču pirms tam viņa bija Renlija karaliene. Vai varbūt viņa domāja Ērkšķu karalieni? Vai…

-    Karaliene reģente, protams.

-   Karaliene Serseja?

-   Neviena cita. Viņa mani pagodina ar pasūtījumiem jau daudzus gadus. Vecā sieviete nomērīja Sansas kājas iekšpusi. Gaišība man teica, ka jūs jau esot sieviete, tāpēc vairs nedrīkstot ģērbties kā meitene. Izstiepiet roku.

Sansa pacēla roku. Jā, viņai vajadzēja jaunu kleitu, jo kopš pagājušā gada bija paaugusies par trim collām, turklāt lielāko daļu viņas garderobes bija sabojājuši dūmi, kad viņa pirmo mēnešreižu dienā mēģināja sadedzināt matraci.

-    Tavas krūtis izskatīsies tikpat labi kā karalienei, vecene sacīja, apmetot mezgloto auklu ap Sansas krūtīm. Tās tev nevajadzētu slēpt.

Šī piebilde lika meitenei nosarkt. Iepriekšējo reizi, kad Sansa devās izjādē, viņa nebija aizsaitējusi kamzoli un staļļapuika uz viņu blenza bez mitas, kamēr viņa iesēdās seglos. Reizēm arī pieauguši vīri jūsmoja par viņas krūtīm, tikai dažas no viņas tunikām bija tik šauras, ka tajās meitene tikko jaudāja paelpot.

-   Kādā krāsā būs kleita? viņa pavaicāja šuvējai.

-    Krāsas atstājiet manā ziņā, kundze. Es zinu, jums patiks. Jūs sa ņemsiet arī apakšveļu un biksītes, apakšsvārkus, mantiju, apmetni un visu pārējo, kas piedienas… jaunai un dižciltīgai dāmai.

-   Vai apģērbs būs gatavs pirms karaļa kāzām?

-    Krietni vien ātrāk, krietni vien gaišība to pieprasa. Man ir sešas šuvējas un divpadsmit mācekles, turklāt mēs visus pārējos darbus esam metušas pie malas. Daudzas dāmas nāks strīdēties, bet mums ir spēka karalienes pavēle.

-    Paldies gaišībai par viņas tālredzību, Sansa pieklājīgi atbildēja. Viņa ir pārāk laba pret mani.

-   Gaišība ir ārkārtīgi dāsna, šuvēja piekrita, vācot kopā savus amatrīkus.

"Bet kāpēc?" Sansa prātoja, kad bija palikusi viena. Tas viņai lika justies neērti. "Ja nu vienīgi savu roku te pielikusi Mārgērija vai viņas vecmāmiņa."

Mārgērijas laipnība bija neizmērojama, un viņas ierašanās mainīja visu. Arī viņas galma dāmas lieliski izturējās pret Sansu meitene jau gandrīz bija aizmirsusi, cik jauki būt citu sieviešu sabiedrībā. Leonetes kundze mācīja viņai spēlēt arfu, Džannas kundze dalījās svaigākajās tenkās, jautrajai Džannai vienmēr padomā bija kāds aizraujošs stāsts, bet mazā Balveres kundze atgādināja Āriju, lai arī nebija ar tik asu raksturu.

Vecuma ziņā Sansai vistuvāk bija Mārgērijas māsīcas Elinora, Alla un Mega no Tīreļu nama jaunākā atzara. "Rozes no krūma zemākajiem zariem," mēdza sacīt asprātīgā un spriganā Elinora. Mega bija apaļīga ar skaļu balsi, Alla bikla un skaista, taču galvenā no visas trijotnes bija Elinora, jo viņa jau bija nobriedusi sieviete, turpretim Mega un Alla tikai meitenes.

Māsīcas pieņēma Sansu tā, it kā būtu pazīstamas visu mūžu. Viņas kopā pavadīja garas pēcpusdienas, sēžot pie rokdarbiem vai pļāpājot un mielojoties ar citronkūkām, kam uzdzēra saldinātu vīnu. Vakaros viņas nodevās kauliņu spēlei vai kopā dziedāja pils septā… un bieži vien viena vai divas no meitenēm nakšņoja kopā ar Mārgēriju un sačukstējās līdz vēlai naktij. Allai bija jauka balss, un, ja izdevās viņu pierunāt, meitene spēlēja arfu un dziedāja par bruņiniekiem un zaudētu mīlestību. Mega dziedāt neprata, taču viņai ārkārtīgi patika skūpstīties. Viņa reiz atzinās, ka mēdzot ar Allu spēlēt bučiņspēles, bet tas nepavisam neesot tāpat kā skūpstīties ar vīrieti, nemaz nerunājot par karali. Sansai ienāca prātā, diez ko Mega teiktu, ja viņai būtu jānoskūpsta Suns. Naktī pēc kaujas Klegans, dvakodams pēc vīna un asinim, bija ieradies Sansas istabā. "Viņš mani noskūpstīja un piedraudēja nogalināt, turklāt lika viņam nodziedāt dziesmu."

-   Karalim Džofrejam ir tik skaistas lūpas! Mega vieglprātīgi čaloja. Nabaga Sansa, tava sirds noteikti bija pagalam salauzta, kad tu viņu zaudēji. Kā tu droši vien raudāji!

"Džofrejs lika man raudāt biežāk, nekā tu vari iedomāties," viņa jau gribēja teikt, taču tuvumā nebija Sviestapikas, kura skaļā dziesma varētu pārmākt viņas balsi, tāpēc meitene saknieba lūpas un turēja mēli aiz zobiem.

Elinora bija apsolīta jaunam ieroču nesējam, valdnieka Ambroza dēlam, un viņiem vajadzēja apprecēties, tiklīdz puisis būs ieguvis bruņinieka piešus. Savas iecerētās lakatiņu viņš bija nēsājis līdzi jau Melnupes kaujā, kur nogalēja mīriešu strēlnieku un Malendoru kavalēristu.

-    Alīns teica, ka Elinoras lakatiņš padarījis viņu bezbailīgu, Mega zināja stāstīt, un par savu kaujas saucienu viņš izvēlējies viņas vārdu. Tas ir tik galanti! Es arī reiz gribu savu lakatiņu apsiet kādam karotājam, lai viņš var nogalināt simt vīrus. Elinora lika Megai apklust, tomēr izskatījās itin gandarīta.

"Tīrie bērni," Sansa nodomāja, "muļķa skuķēni, pat Elinora. Viņas nekad nav redzējušas īstu kauju, nekad nav redzējušas, kā mirst cilvēks, un vispār neko nezina." Viņu domas šķita dziesmu un pasaku piebāztas tāpat kā Sansai pašai, pirms Džofrejs bija licis viņas tēvam nocirst galvu. Sansai meiteņu bija žēl, un tomēr vienlaikus viņa tās apskauda.

Taču Mārgērija bija citāda. Kaut arī likās jauka un maiga, tomēr viņā jautās kaut kas no vecmāmiņas. Pirms dažām dienām viņa bija paņēmusi Sansu līdzi medībās ar vanagiem, un tā bija pirmā reize kopš kaujas, kad Sansa tika ārā no pilsētas. Kritušie jau bija sadedzināti vai aprakti, taču Stanisa tarāni Dubļu vārtus bija satriekuši šķēpelēs, Melnupes abos krastos vīdēja sadragātu kuģu vraki, un no ūdens kā kārni, melni pirksti slējās ārā pārogļojušies masti. Vienīgais braucamrīks uz upes bija plakandibena prāmis, kas pārcēla viņas otrā krastā, taču arī Karaļmežs bija pārvērties pelnu, ogļu un apdegušu koku tuksnesī. Tomēr purvainēs līča tuvumā vēl arvien netrūka ūdensputnu. Sansas piekūns nomedīja trīs pīles, bet Mārgērijas vanags lidojumā panāca gārni.

-     Villasam ir labākie putni visās septiņās valstībās, Mārgērija sacīja, kad abas uz īsu brīdi bija palikušas vienas. Reizēm viņš pat izlaiž pamedīt ērgli gan jau pati redzēsi, Sansa. Viņa satvēra meitenes plaukstu un paspieda. Māsiņ.

"Māsiņ." Sansa reiz bija sapņojusi par tādu māsu, kāda bija Mārgērija skaista, jauka, ar visu pasauli pie kājām. Ārija māsas statusā Sansu neapmierināja itin nemaz. "Kā gan es varu ļaut māsai precēties ar Džofreju?" viņa nodomāja un pēkšņi viņas acīs sariesās asaras.

-   Mārgērija, es tevi lūdzu, viņai bija grūti izteikt šos vārdus, tu nedrīksti precēties ar Džofreju. Viņš nav tāds kā izliekas, viņš tev darīs pāri.

-    Diez vai, Mārgērija droši pasmaidīja. Tu rīkojies ļoti drosmīgi, mani brīdinot, bet par to nav jāraizējas. Viņš ir samaitāts un iedomīgs, tomēr šaubos, ka viņš izrādīsies tik nežēlīgs, kā tu stāsti. Turklāt mans tēvs viņu piespieda iecelt Lorasu Karaļsardzē, pirms mēs saderinājāmies. Mani dienu un nakti apsargās labākais bruņinieks septiņās valstībās kā princis Imons sargāja Nirīsu, tāpēc mūsu sīkajam lauvēnam labāk būtu uzvesties pieklājīgi, vai ne? Viņa iesmējās. Nāc, māsiņ, jāsim uz upi, un sargi juks vai prātā. Atbildi negaidījusi, viņa iecirta zirgam sānos papēžus un aizauļoja.

"Viņa ir tik drosmīga," Sansa prātoja, joņojot pakaļ Mārgērijai… un tomēr meiteni māca šaubas. Sīrs Lorass bija izcils bruņinieks, to zināja visi, bet Džofrejam kalpoja citi Karaļsardzes vīri, kā arī zeltainie un sarkanie apmetņi, turklāt, kad viņš būs vecāks, tad pats komandēs armijas. īgons Necienīgais karalienei Nirīsai mūžam ļaunu netika nodarījis, jo droši vien baidījās no brāļa Pūķukunga… taču, kad cits Karaļsardzes bruņinieks iemīlējās vienā no viņa mīļākajām, tad nocirta galvas šiem abiem.

"Lorass ir Tīrels," Sansa sev atgādināja. "Otrs bruņinieks bija tikai Toins. Viņa brāļiem nebija armiju, tāpēc viņi varēja paļauties vienīgi uz saviem zobeniem." Jo vairāk Sansa par to visu domāja, jo vairāk viņu māca šaubas. "Var jau būt, ka Džofrejs kādu gadu savaldīsies, taču agrāk vai vēlāk savus nagus parādīs, un tad…" Tad varēja rasties jauns karaļkāvis, karš sākties tieši pilsētā un pa renstelēm plūstu gan lauvu, gan rožu asinis.

Sansa bija pārsteigta, ka Mārgērija šādu iespēju neparedzēja. "Viņa ir vecāka par mani, viņai jābūt gudrākai. Un gan jau viņas tēvs valdnieks Tīrels zina, ko dara. Es vienkārši esmu muļķīte."

Stāstot sīram Dontosam, ka grasās doties uz Gaisa dārziem, lai precētos ar Villasu Tīreļu, meitene cerēja, ka viņš jutīsies atvieglots un būs priecīgs par Sansu, taču Dontoss sagrāba viņu aiz rokas.

-   Jūs to nedrīkstat! viņš iesaucās no vīna un šausmām aizsmakušā balsī. Kad es jums saku, Tīreli ir tādi paši kā Lanisteri, tikai ar puķītēm.

Es jūs lūdzu, metiet mieru šīm muļķībām, noskūpstiet savu Florianu un apsoliet, ka rīkosimies, kā plānots. Līdz Džofreja kāzām vairs nav ilgi jūs uzliksiet savu sudraba matu tīkliņu, un mēs aizbēgsim. Dontoss mēģināja noskūpstīt meiteni uz vaiga.

Sansa izvairījās no viņa tvēriena un atkāpās.

-    Es nebēgšu nevaru. Kaut kas var noiet greizi. Kad es gribēju bēgt, jūs mani atrunājāt, un tagad man tas vairs nav vajadzīgs.

-    Bet viss jau ir sarunāts, dārgā, Dontoss muļķīgi blenza uz meiteni. Kuģis, kas aizvedīs jūs mājās, un laiva, kas jūs nogādās uz kuģa. Jūsu Florians to visu dara tikai savas mīļās Džonkilas dēļ.

-   Man ļoti žēl, ka manis dēļ radušās tādas neērtības, Sansa atteica,

-   bet tagad man vairs nav vajadzīgas ne laivas, ne kuģi.

-   Bet tas viss tikai jūsu drošības labad.

-   Gaisa dārzos pie Villasa es būšu drošībā.

-   Bet viņš jūs nepazīst, Dontoss nelikās mierā, un nemīlēs. Džonkila, Džonkila, atveriet acis: Tīreļiem ir vienalga, kas ar jums notiek. Viņiem šīs kāzas ir vajadzīgas tikai jūsu pūra dēļ.

-   Mana pūra? Sansa apjuka.

-   Dārgumiņ, bijušais bruņinieks teica, jūs esat Ziemmalas mantiniece.

Dontoss atkal satvēra meiteni aiz rokas un lūdzās, lai viņa nedara muļķības, taču Sansa izrāvās un aizgāja, bet vīrietis palika grīļojamies zem sejaskoka. Kopš tā laika viņa dievmežā vairs nerādījās.

Tomēr aizmirst Dontosa vārdus arī nespēja. "Ziemmalas mantiniece," viņa naktī, gulēdama gultā, prātoja. "Kāzas ir vajadzīgas tikai pūra dēļ." Viņai bija trīs brāļi, tāpēc meitene nekad nebija aizdomājusies, ka varētu kļūt par mantinieci, toties tagad, kad Brens un Rikons bija pagalam… "Bet vēl jau ir Robs. Viņš tagad bija pieaudzis vīrietis, drīz apprecēsies, viņam būs dēls. Turklāt Villasam Tīrelam jau pieder Gaisa dārzi

-    kam viņam vēl Ziemmala?"

Reizēm Sansa, iespiedusi seju spilvenā, čukstus atkārtoja viņa vārdu, lai aprastu ar tā skaņu.

-   Villass, Villass, Villass. Meitenei likās, ka Villass ir tikpat labskanīgs vārds kā Lorass tie pat bija mazliet līdzīgi. Kas par to, ka viņam tizla kāja? Villass būs Gaisa dārzu valdnieks, un Sansa būs viņa kundze.

Viņa iztēlojās, kā abi ar vīru sēž dārzā ar kucēniem klēpī vai, izpriecu laivā slīdot pa Manderas straumi, klausās, kā dziesminieks strinkšķina lautu. "Ja es viņam dāvāšu dēlus, viņš var mani iemīlēt." Sansa nosauktu dēlus par Edardu, Brendonu un Rikonu un audzinātu viņus par tādiem cilvēkiem, kāds bija sīrs Lorass. Bērni meitenes sapņos bija līdzīgi bojāgājušajiem brāļiem. Reizēm tur bija arī meita, kas pēc izskata atgādināja Āriju.

Tomēr Villass nekad ilgi neaizkavējās Sansas domās, jo iztēle atkal un atkal pievērsa viņu Lorasam, kurš bija jauns, iznesīgs un skaists. "Tu nedrīksti par viņu domāt tā," viņa sev teica. "Citādi viņš tavās acīs saskatīs vilšanos, kad tiksieties, un kā gan viņš varēs tevi precēt, zinot, ka esi iemīlējusies viņa brālī?" Sansa sev bez mitas atgādināja, ka Villass Tīrels ir divreiz vecāks par viņu, klibs un, iespējams, pat resns sarkanģīmis tāpat kā viņa tēvs, tomēr neglīts vai ne, viņš būs Sansas vienīgais kavalieris.

Reiz viņa sapnī redzēja, ka ar Džofreju precas viņa, nevis Mārgērija, un kāzu naktī viņš pārvēršas par Ilīnu Peinu. Sansa pamodās, drebēdama pie visām miesām. Viņa negribēja, lai Mārgērija ciestu, kā cietusi bija pati, tomēr baidījās, ka Tīreli var atteikties no kāzām. "Es viņu brīdināju, es viņai izstāstīju patiesību." Bet var jau būt, ka Mārgērija viņai neticēja Džofs, būdams kopā ar līgavu, vienmēr tēloja ideālu bruņinieku tāpat kā reiz, būdams kopā ar Sansu. "Drīz viņa ieraudzīs Džofreja patieso seju tūlīt pēc kāzām, ja ne vēl agrāk." Sansa izlēma nolikt septā sveci Mātei un lūgt, lai tā pasargā Mārgēriju no Džofreja cietsirdības. Varbūt viņa noliks arī sveci Kareivim par Lorasu.

Šuvēja pēdējo reizi ņēma mērus, un Sansa nosprieda, ka jauno kleitu vilks uz kāzu ceremoniju Bailora Svētītā septā droši vien Serseja liek man to šūt, lai es kāzās neizskatītos pēc plukatas. Uz dzīrēm pieklājās pārģērbties citā tērpā, taču meitene cerēja, ka derēs kāda no vecajām kleitām, jo negribēja jauno nosmulēt ar vīnu un ēdienu. "Šī kleita man jāņem līdzi uz Gaisa dārziem." Viņa gribēja būt skaista, kad iepazīsies ar Villasu Tīreļu. "Ja nu Dontosam taisnība un viņam ir vajadziga Ziemmala, arī tad var gadīties, ka Villass iemīl mani manis pašas dēļ." Sansa cieši apskāva sevi ar rokām un prātoja, diez kad jaunā kleita būs gatava viņa nespēja vien sagaidīt.

17.NODAĻA ARIJA

Lietavas mitējās, taču debesis biežāk bija pelēkas nekā zilas un visos strautos bija krietni cēlies ūdens līmenis. Trešās dienas rītā Ārija ievēroja, ka sūnas uz kokiem aug ne tajā pusē, kurā vajadzētu.

-    Mēs jājam nepareizā virzienā, viņa sacīja Džendrijam, jājot garām sevišķi apsūnojušai gobai, mēs jājam uz dienvidiem. Vai redzi, kā uz stumbra ir saaugušas sūnas?

-    Mēs jājam pa ceļu, un šajā vietā ceļš acīmredzot met līkumu uz dienvidiem, puisis atglauda no pieres biezu, melnu matu cirtu.

"Mēs visu dienu jājam uz dienvidiem," meitene jau gribēja teikt, "un vakar arī, kad jājām gar strautu." Tomēr iepriekšējā dienā viņa nebija virzienam pievērsusi īpašu vērību, tāpēc par savām aizdomām nejutās īsti droša.

-   Domāju, ka esam apmaldījušies, viņa klusi noteica. Mums nevajadzēja jāt prom no upes, vajadzēja vien jāt tālāk gar krastu.

-    Upe met cilpas un līkumus, Džendrijs iebilda. Varu saderēt, ka šis vienkārši ir īsāks ceļš, kādas laupītāju takas. Cits un Toms te dzīvo jau gadiem.

Taisnība vien bija, un Ārija iekoda sev lūpā.

-   Bet sūnas…

-   Ja tā turpinās līt, mums sūnas drīz sāks augt ausīs, Džendrijs sūrojās.

-Tikai tajā ausī, kas ir dienvidu pusē, Ārija stūrgalvīgi paziņoja,

taču Vērsi bija neiespējami par kaut ko pārliecināt. Turklāt puisis tagad bija viņas vienīgais draugs, jo Pīrādziņš viņus bija pametis.

-    Šarna saka, ka viņai vajadzīgs maizes cepējs, Pīrādziņš teica Āri jai tajā dienā, kad viņi devās ceļā. Un man arī apnicis lietus, seglos noberztā pakaļa un nepārtrauktā baidīšanās. Te ir alus un truša gaļa, ari maize būs labāka, kad pats to cepšu. Kad atkal atbrauksiet, redzēsiet. Jūs taču atbrauksiet, kad karš būs galā, vai ne? Atcerējies, ar ko sarunājas, Pīrādziņš nosarka un piebilda: Cienītā kundze.

Ārija gan nebija pārliecināta, ka karš vispār kādreiz beigsies, tomēr palocīja galvu.

-   Atvaino, ka es tevi toreiz piekāvu, viņa teica. Pīrādziņš bija muļķis un vēl gļēvulis, taču viņi bija ceļojuši kopā no pašas Karaļa ostas, tāpēc bija ar puisi jau saradusi. Es taču tev salauzu degunu.

-   Tu salauzi degunu arī Citam, Pīrādziņš pasmīnēja. Tas tikai bija numurs.

-   Citam gan tā nelikās, Ārija drūmi novilka.

Tad jau bija pienācis laiks atvadīties. Pīrādziņš apjautājās, vai drīkst noskūpstīt cienītajai kundzei roku, un meitene viņam ieblieza pa plecu.

-   Nesauc mani tā. Tu esi Pīrādziņš, bet es esmu Ārija.

-    Te es neesmu nekāds Pīrādziņš Šarna mani sauc vienkārši par Puiku. Tāpat viņa sauc arī to otru, un reizēm jau sākt jukt.

Ārija pat nebija iedomājusies, ka viņai Pīrādziņa pietrūks, taču Hārvins meiteni mazliet nomierināja. Viņa izstāstīja Hārvinam, kā tajā dienā pirms bēgšanas Sarkanās pils staļļos bija atradusi viņa mirstošo tēvu Halenu.

-    Viņš vienmēr teica, ka nomiršot stallī, Hārvins atcerējās, bet mēs visi domājām, ka pie vainas būs kāds ērzelis ar negantu raksturu, nevis lauvu bars.

Ārija viņam arī pastāstīja par Jorenu un bēgšanu no Karaļa ostas, kā arī lielāko daļu no visiem piedzīvojumiem, kas pēc tam bija atgadījušies, taču noklusēja, kā ar Adatu bija nogalinājusi staļļapuisi un kā pārgrieza rīkli sargam, lai tiktu prom no Hārenholas. Stāstīt tādas lietas Hārvinam bija tas pats, kas stāstīt tās tēvam, un šo to viņa tēvam stāstīt negribētu.

Tāpat viņa klusēja par Žakenu H garu un trim nāvēm, ko viņš meitenei bija parādā un arī atmaksāja. Dzelzs monētu, ko Žakens Ārijai bija uzdāvājis, viņa slēpa jostā, taču naktīs reizēm to sadabūja un atcerējās, kā izgaisa viņa seja un tās vietā parādījās cita, kad Žakens tai pārlaida plaukstu. "Valar morghulis" viņa čukstēja. "Sīrs Gregors, Dansens, Polivers, Saldumiņš Rafs, Kutinātājs un Suns. Sīrs Ilīns, sīrs Merīns, karaliene Serseja, karalis Džofrejs."

Hārvins savukārt pastāstīja, ka no divdesmit Ziemmalas vīriem, kurus viņas tēvs kopā ar Beriku Dondarionu tika sūtījis uz rietumiem, dzīvi palikuši tikai seši un tie paši izklīdināti.

-   Tā bija viltība, kundze. Valdnieks Tīvins aizsūtīja Kalnu Zirga Mugurā ar uguni un zobenu pāri Sarkanajam Atzaram ar domu, lai ievilinātu lamatās jūsu tēvu. Viņš cerēja, ka uz rietumiem dodas pats valdnieks Edards, lai izrēķinātos ar Gregoru Kleganu. Ja tā notiktu, viņš tiktu nogalināts vai arī saņemts gūstā un iemainīts pret Velnēnu, kurš tajā laikā bija jūsu mātes gūsteknis. Tikai par valdnieka Tīvina plānu nenojauta Karaļkāvis, tāpēc, uzzinājis par brāļa sagūstīšanu, viņš Karaļa ostā uz ielas uzbruka jūsu tēvam.

-   Es atceros, Ārija teica. Viņš nogalināja Džoriju.

Džorijs vienmēr meitenei uzsmaidīja, ja vien nelika nemaisīties pa kājām.

-    Jā, viņš nogalināja Džoriju, Hārvins apstiprināja, un jūsu tēvs salauza kāju, kad viņam uzkrita zirgs. Tā nu valdnieks Edards uz rietumiem nedevās, bet sūtīja Beriku ar divdesmit paša un divdesmit Ziemmalas vīriem, mani to skaitā. Tur jau bija vēl ari citi ar saviem vīriem Toross un sīrs Raimūns Derijs, sīrs Gladens Vīlds, kāds valdnieks vārdā Lotārs Malerijs. Bet Gregors mūs gaidīja pie Ķēmu brasla, savus vīrus izvietojis abos krastos. Kad mēs jājām pāri upei, viņi uzbruka mums no priekšas un muguras. Redzēju, kā Kalns nogalina Raimūnu Deriju ar vienu pašu vēzienu nocirta viņam roku pie elkoņa un nogalināja arī zirgu, kura mugurā Derijs jāja. Gladens Vīlds gāja bojā turpat blakus, bet Malerijs tika izsists no segliem un noslīcināts. Lauvas mums uzklupa no visām pusēm, bet pēc Alīna pavēlēm, mēs atjaunojām kārtību rindās. Mēs, kas vēl bijām zirgos, sanācām ap Torosu un izlauzāmies no aplenkuma. No rīta bijām simt divdesmit vīri, bet vakarā ne vairāk par četrdesmit un Beriks smagi ievainots. Toross izvilka viņam no krūtīm pēdu garu šķēpa atlūzu, un ielēja brūcē vārošu vīnu. Mēs visi domājām, ka pret rītu Beriks jau būs miris, taču Toross visu nakti pie ugunskura par viņu aizlūdza, un, kad uzlēca saule, izrādījās, ka viņš joprojām ir dzīvs un sācis atlabt. Divas nedēļas viņš nevarēja sēsties seglos, bet viņa drosme mums uzturēja stingru garu. Viņš teica, ka pie Ķēmu brasla karš nav beidzies, bet tikai sācies un ikviens mūsu kritušais nu jāatriebj desmitkārtīgi. Tajā laikā kaujas mūs saudzēja. Kalna vīri izrādījās tikai Tīvina priekšpulks viņi šķērsoja Sarkano Atzaru un metās sirot upes zemēs, nodedzinot visu savā ceļā. Mūsu bija tik maz, ka varējām tikai slaktēt viņu atpalicējus, taču mēs mierinājām sevi ar domu, ka piebiedrosimies karaļa Roberta spēkiem, kad viņš dosies apspiest Tīvina dumpi. Tad mēs uzzinājām, ka Roberts ir miris un valdnieks Edards arīdzan, bet dzelzs tronī tagad sēž Sersejas Lanisteras padēklis. Visa pasaule sagriezās kājām gaisā. Karaļa labā roka bija sūtījusi mūs apvaldīt noziedzniekus, bet tagad par noziedzniekiem bijām kļuvuši mēs, jo karaļa labā roka tagad bija Tīvins. Daži gribēja padoties, taču Beriks par to pat dzirdēt negribēja. Viņš teica, ka mēs joprojām esam karaļa vīri, bet lauvas tiranizē karaļa ļaudis. Ja nevaram cīnīties par Robertu, tad mēs līdz pēdējam vīram varam aizstāvēt tautu. Un tad sāka notikt dīvainas lietas: katra kritušā vīra vietā stājās divi citi. Tur bija daži dižciltīgi bruņinieki vai ieroču nesēji, tomēr vairums nāca no vienkāršās tautas zemnieki, dziesminieki, viesnīcnieki, kalpi un kurpnieki, pat divi septoni. Tur bija vīri, sievas, bērni, suņi…

-   Suņi? Ārija pārjautāja.

-   Jā, Hārvins pasmaidīja. Vienam no mūsu puišiem ir negantākie suņi pasaulē.

-    Kaut man būtu viens negants suns, meitene sapņaini novilka. Tāds, kas slaktē lauvas.

Kādreiz viņai bija dižvilcene Nīmerija, taču Ārija bija spiesta to padzīt, apmētājot ar akmeņiem, lai karaliene to nenogalinātu. "Vai dižvilks var nogalināt lauvu?" viņai ienāca prātā.

Pēcpusdienā atkal sākās lietus, kas ievilkās līdz vēlam vakaram. Labi, ka izstumtajiem karotājiem visur bija slepeni draugi, tāpēc viņiem nevajadzēja meklēt patvērumu zem skrajām koku lapotnēm, kā viņa ar Pīrādziņu un Džendriju tik bieži bija darījusi.

Tajā vakarā viņi iekārtojās naktsguļai kādā nodegušā un pamestā ciemā. Katrā ziņā tas šķita pamests, līdz Veiksmīgais Džeks iepūta medību ragā divas reizes īsi un divas gari. Tūdaļ no drupām un labi apslēptiem pagrabiem sāka līst laukā visdažādākie ļaudis. Viņiem bija alus, žāvēti āboli un miežu sausiņi, savukārt Angī pa ceļam bija nošāvis zosi, tāpēc vakariņas līdzinājās dzīrēm.

Ārija skrubināja pēdējo gaļas kumosu no zoss spārniņa, kad viens no ciema ļaudīm uzrunāja Citronapmetni.

-   Pirms divām dienām te vazājās kaut kādi ļaudis un meklēja Karaļkāvi.

-   Būtu labāk meklējuši Straujupē, Cits nošņaukājās, kādā no dziļākajām cietuma kamerām, kur ir labi mitrs. Viņa sarkanais, asiņojošais un pietūkušais deguns atgādināja samītu ābolu, tāpēc viņa oma bija pavisam drūma.

-   Nē, kāds cits cieminieks iejaucās, viņš esot izbēdzis.

"Karaļkāvis." Ārija juta, kā matiņi uz skausta saslejas stāvus. Viņa aizturēja elpu, lai neko nepalaistu garām.

-   Vai tas varētu būt tiesa? Toms Septiņnieks šaubījās.

-    Negribu ticēt, sacīja vienacains vīrs ar sarūsējušu bruņucepuri galvā. Pārējie sauca viņu par Veiksmīgo Džeku, lai gan acs zaudēšana Ārijai nešķita esam diža veiksme. Es pats esmu izbaudījis, ko nozīmē turienes cietums. Kā viņš varēja izbēgt?

Ciema ļaudis tikai raustīja plecus. Zaļbārdis paberzēja biezo pelēkzaļo vaigubārdu un noteica:

-   Ja Karaļkāvis atkal ir brīvībā, vilki noslīks savās asinīs. Tas jāpasaka Torosam Gaismas Dievs viņam parādīs Karaļkāvi liesmās.

-   Uguns arī tepat deg gluži labi, Angī pasmaidīja.

-    Vai es izskatos pēc priestera, Strēlniek? Zaļbārdis iesmējās un paraustīja Angī aiz auss. Kad Pello no Tīrošas skatās liesmās, viņš tikai apsvilina bārdu.

-    Valdnieks gan labprāt notvertu Džeimiju Lanisteru, lai gan… Cits nokrakšķināja pirkstu kauliņus.

-   Viņš to pakārtu, Cit? ieprasījās viena no ciema sievietēm. Taisni vai žēl kārt tādu smukulīti.

-   Vispirms būs tiesa, Angī zināja teikt. Beriks vienmēr vispirms sarīko tiesu, jūs taču paši zināt, viņš pasmīnēja, un tikai pēc tam pakar.

Visapkārt atskanēja skaļi smiekli. Pēc brīža Toms pārlaida pirkstus stīgām un uzsāka dziesmu.

Tie Karaļa mežā reiz mita -

Viens negantu neliešu bars.

Un mežs bija mājvieta brāļiem,

Kas siroja tur, kur vien var.

Ne zeltu, ne meiteni daiļu

No viņiem bij' nosargāt lemts.

Ai, brāļi no Karaļa meža,

Šis negantais neliešu bars.

Ārija sēdēja siltā un sausā kaktiņā starp Džendriju un Hārvinu un, klausoties dziesmas skaņās, iesnaudās. Viņa sapņoja par mājām ne par Straujupi, bet par Ziemmalu. Tomēr tas nebija labs sapnis. Līdz ceļiem iestigusi dubļos, viņa stāvēja pie pils un redzēja tās pelēkos mūrus, taču bridi, kad centās nokļūt pie vārtiem, katrs nākamais solis izrādījās daudz grūtāks par iepriekšējo. Tad pils sāka gaist, un jau pēc īsa brīža tā drīzāk šķita kā slieta no dūmiem, ne būvēta no granīta. Sapnī bija arī vilki

-   nemīlīgi, pelēki tēli, kas degošām acīm lavījās viņai apkārt starp kokiem. Ik reizi, palūkojoties uz vilkiem, viņa atminējās asiņu garšu.

Nākamajā rītā viņi nojāja no ceļa un tālāk devās pāri laukiem. Vējš zem zirgu pakaviem dzenāja sausas, brūnas lapas, taču vismaz nelija. No mākoņiem atspīdējusī saule izrādījās tik spoža, ka Ārija bija spiesta uzlikt galvā apmetņa kapuci, lai aizsegtu acis.

-   Mēs jājam nepareizā virzienā! viņa pēkšņi savilka pavadu.

-   Kas lēcies? Džendrijs noelsās. Atkal ieraudzīji sūnas?

-    Paskaties uz sauli, meitene rādīja. Mēs jājam uz dienvidiem!

-    Viņa sameklēja seglu somā karti. Mums nevajadzēja nogriezties no Trejžubures, skatieties! Ārija karti atritināja sev uz ceļgala. Straujupe ir starp upēm.

-   Vispār jau mēs zinām, kur ir Straujupe, Veiksmīgais Džeks noteica.

-   Mēs nejājam uz Straujupi, Cits vaļsirdīgi paziņoja.

"Es jau biju gandrīz klāt," Ārija nodomāja, atcerējusies sapni, iekoda lūpā. "Vajadzēja ļaut, lai viņi ņem tos zirgus gan jau tālāk būtu aizgājusi kājām."

-    Neskumsti, bērniņ, Septiņstīgu Toms sacīja, neviens tev neko ļaunu nedarīs, dodu tev savu goda vārdu.

-   Kāds gan melim gods?

-   Neviens neko nav samelojis, Cits piemetināja, jo neviens neko netika solījis. Ne jau mēs izlemsim, ko ar tevi darīt.

Ne Cits, ne Toms nebija barvedis, tāpēc Ārija pagriezās pret tīrošieti Zaļbārdi.

-   Aizvediet mani un Straujupi, un jūs saņemsiet atlīdzību, viņa izmisusi paziņoja.

-   Mazulīt, Zaļbārdis atbildēja, ja zemnieks noķer parastu vāveri, viņš to nodīrā un liek grāpī, bet, ja viņam trāpās zelta vāvere, tad viņš to nes kungam, citādi var klāties plāni.

-   Es neesmu vāvere, Ārija atcirta.

-    Esi gan, Zaļbārdis atteica. Tu esi maza zelta vāverīte, kas drīz vien nonāks pie Zibeņu Pavēlnieka, vai tu to vēlies vai ne. Viņš labāk zinās, ko ar tevi iesākt. Varu saderēt, viņš liks tevi nogādāt pie mātes tieši tā, kā tu pati vēlies.

-   Jā gan, Septiņstīgu Toms palocīja galvu, valdnieks Beriks rīkosies taisnīgi, tad jau pati redzēsi.

"Valdnieks Beriks Dondarions." Ārija atcerējās visu, ko Hārenholā bija dzirdējusi gan no Lanisteriem, gan Asiņainajiem Ākstiem. Beriks bija kā malduguns mežā viņu bija nokāvis Vārgo Houts, pirms tam arī sīrs Emorijs Lorhs, bet Kalns pat veselas divas reizes. "Ja viņš mani nesūtīs mājās, varbūt viņu nogalināšu arī es."

-   Kāpēc man jādodas pie valdnieka Berika? meitēns klusi apvaicājās.

-   Mēs pie viņa vedam visus augstdzimušos gūstekņus, Angī atbildēja.

"Gūstekņus." Ārija dziļi ievilka elpu, lai nomierinātos. "Esmu mierīga

kā ūdens." Viņa nopētīja sirotājus, kas sēdēja seglos, un pagrieza zirgu. "Un tagad es esmu ātra kā čūska," viņa nodomāja un, iecirtuši papēžus zirgam sānos, izšāvās pa vidu starp Zaļbārdi un Veiksmīgo Džeku. Uz mirkli meitenes acu priekšā pavīdēja Džendrija izbiedētā seja, bet tad jau viņa bija tikusi uz lauka un joņoja tālāk.

Nu bija vienalga, uz kuru pusi jāt ziemeļiem vai dienvidiem, austrumiem vai rietumiem, jo ceļu uz Straujupi varēs sameklēt, kad izdosies atrauties no sekotājiem. Ārija pieliecās seglos un trenca zirgu auļos. Vajātāji, lādēdamies un bļaustīdamies, metās viņai pa pēdām. Meitene nelikās par klaigām ne zinis, taču, pametusi skatienu pāri plecam, redzēja, ka viņai pakaļ dzenas četri vīri: Angī, Hārvins un Zaļbārdis jāja plecu pie pleca, tikai Cits, dzeltenajam apmetnim plīvojot, atpalika.

-   Esi ātrs kā briedis, Ārija mudināja zirgu. Skrien, skrien.

Viņa traucās pa brūnām nezālēm aizaugušiem laukiem, pa pļavām ar garu zāli un pāri izkaltušu lapu klājam. Kreisajā pusē meitene ieraudzīja mežu: "Tur es varētu no viņiem atrauties." Lauka vienā malā bija izžuvis grāvis, taču zirgs tam pārlēca pāri, nezaudējot ātrumu, un traucās tālāk starp gobām, īvēm un bērziem. Angī un Hārvins joprojām mina viņai uz papēžiem. Zaļbārdis bija atpalicis visai ievērojami, bet Cits vispār nebija redzams.

-   Ātrāk, viņa sarunājās ar zirgu, es zinu, ka tu vari, es zinu.

Ārija izjāja starp divām gobām un pat nepaskatījās, kurā pusē tām

aug sūnas. Viņa pārlēca pāri sapuvušai siekstai un aplieca pamatīgu vējgāzi ar čupā sakritušiem salauztiem koku zariem, tad pa lēzenu nogāzi augšup un otrā uzkalniņa pusē lejā, te lēnāk, te atkal ātrāk, zirga pakaviem šķiļot dzirksteles pret krama akmeņiem. Nonākusi pakalna virsotnē, meitene palūkojās atpakaļ. Hārvins bija apdzinis Angī, taču abi traucās ar pilnu jaudu. Zaļbārdis bija atpalicis tiktāl, ka vairs netika līdzi.

Ceļu aizšķērsoja strauts. Viņa dzina zirgu straumē, kas nesa izmir kušas, brūnas rudens lapas, un tās lipa lopiņam pie kājām. Otrā kras tā pamežs bija biezāks, bet no zemes līda ārā koku saknes un akmeņi, tāpēc meitenei vajadzēja palēnināt soli, taču viņa jāja tik ātri, cik vien uzdrīkstējās. Vēl viens pakalns šoreiz jau stāvāks. Augšā un lejā. "Diez, cik liels ir šis mežs?" viņa prātoja. Ārija zināja, ka viņas zirgs ir ātrāks, jo viņa bija nozagusi vienu no labākajiem Rūža Boltona zirgiem, kādu vien varēja atrast Hārenholas staļļos, taču mežā rumaka ātrumam nebija izšķirošas nozīmes. "Man atkal jātiek uz lauka. Man jāatrod ceļš." Ceļa vietā viņa atrada zvēru taku tā bija šaura un nelīdzena, tomēr jāt pa to kļuva vieglāk. Zari pātagoja meitenes seju, kāds pat aizķēra kapuci, un viņa uz mirkli jau sabijās, ka ir notverta. Trakā skrējiena izbiedēta, no krūma izlēca lapsa. Zvēru taka atkal izveda Āriju pie strauta. "Vai tas ir tas pats? Vai arī esmu jājusi pa apli?" Taču nebija laika par to prātot, jo vajātāju zirgus jau dzirdēja brāžamies cauri mežam. Ērkšķi skrāpēja meitenes vaigus kā kaķi, kurus viņa mēdza ķerstīt Karaļa ostā. No alkšņa zariem gaisā uzspurdza zvirbuļu bars, taču koki kļuva retāki, un drīz vien viņa bija tikusi no meža ārā. Ārijas priekšā tagad pletās plaši, līdzeni lauki ar veldrē sagāztām izmirkušām nezālēm un savvaļas kviešiem, tāpēc viņa atkal palaida zirgu auļos. "Skrien," viņa domāja, "Skrien uz Straujupi, skrien uz mājām." Vai viņa bija aizbēgusi no vajātājiem? Pametusi skatienu atpakaļ meitene ieraudzīja Hārvinu, kurš bija tikko sešus jardus aiz viņas un strauji tuvojās. "Nē, tas nevar būt. Tas nav godīgi," viņai ienāca prātā.

Kad Hārvins Āriju panāca un satvēra viņas pavadu, abi zirgi jau bija nodzīti putās. Meitene elsa tikpat smagi, kā viņas auļotājs viņa saprata, ka kauja ir zaudēta.

-    Jūs jājat kā īsta ziemeļniece, kundze, Hārvins sacīja, kad bija apturējis zirgus, gluži kā jūsu radiniece Līennas kundze. Tikai nevajag aizmirst, ka mans tēvs bija staļļmeistars.

-    Biju domājusi, ka esi no mana tēva ļaudīm, Ārija aizvainota palūkojās uz Hārvinu.

-   Valdnieks Edards ir miris, kundze. Es tagad esmu kopā ar Zibeņu Pavēlnieku un saviem brāļiem.

-   Kādiem vēl brāļiem? Ārija nespēja atminēties, ka vecajam Halenam būtu bijis vēl kāds dēls.

-    Ar Angī, Citu, Tomu Septiņnieku, Džeku, Zaļbārdi viņiem visiem. Mēs neturam ļaunu prātu uz jūsu brāli Robu, taču mēs necīnāmies viņa pusē. Viņam ir pašam sava armija, un daudzi izcili valdnieki zvērējuši viņam uzticību. Taču vienkāršajai tautai esam tikai mēs. Hārvins pētījoši uzlūkoja Āriju. Vai jūs saprotat, ko es cenšos jums pateikt?

-   Jā. To, ka Hārvins neatbalstīja Robu, viņa saprata gaužām labi. Un to, ka viņa bija gūstekne, arīdzan.

"Vajadzēja palikt kopā ar Pīrādziņu. Mēs būtu varējuši paņemt laivu un aizpeldēt uz Straujupi. Labāk vajadzēja palikt Dūjai. Ne Dūja, ne Nana, ne Zebiekste, ne bārenis Ārijs nevienam kā gūsteknis nebūtu vajadzīgs. Es biju vilcene," viņa iedomājās, "bet tagad atkal esmu maza, dumja kundzīte."

-    Vai tagad jūs jāsiet mierīgi? Hārvins noprasīja, vai arī man jūs jāsasien un jāpārmet šķērsām pāri zirgam?

-   Es jāšu mierīgi, viņa sapīkusi atsaucās. "Pagaidām."

18.NODAĻA SEMVELS

Sems raudādams paspēra vēl vienu soli. "Tas būs pēdējais, un viss. Es vairs nevaru paiet, vienkārši nevaru." Taču kājas turpināja kustēties viena, tad otra. Kājas pašas paspēra soli, tad nākamo, un Sems domāja: "Tās nav manas kājas, tās ir svešas kājas, manā vietā iet kāds cits, tas neesmu es." Palūkojies lejup, Sems redzēja, kā viņa bezveidīgās pēdas neveikli bradā sniegu. Sems manīja, ka ap viņa melnajiem zābakiem tagad aplipis sniegs un apavi atgādina baltus ledus klučus.

Sniegs nemitējās. Kupenas jau bija virs ceļiem, un salta garoza klāja stulmus kā ledus bruņas. Puisis ar varītēm vilka kājas, un smagās nešļavas dēļ viņš izskatījās pēc atbaidoša kupraina. Turklāt viņš jutās pārguris. "Es nespēju iet tālāk. Māte, esi žēlsirdīga, nespēju."

Katrā ceturtajā vai piektajā solī viņš saraustīja uz augšu zobensiksnu ieroci viņš bija pazaudējis Dūrē, taču smagā maksts vēl aizvien vilka jostu uz leju. Bet viņam vēl bija divi dunči: pūķstikla duramais, ko bija iedevis Džons, un tērauda nazis, ar kuru viņš grieza gaļu. Semam bija tik liels un apaļš vēders, ka tad, ja viņš piemirsa jostu laikus saraustīt, tā nošļuka līdz pat potītēm, lai cik cieši viņš to būtu savilcis. Reiz Sems mēģināja siksnu sasprādzēt virs vēdera, bet tad tā žņaudzījās teju vai padusēs. Grens, to redzot, smējās līdz asarām, un Skumjais Eds sacīja:

Es savulaik pazinu kādu vīru, kurš nēsāja zobenu, pakārtu kaklā. Reiz vīrs paklupa, un zobena rokturis iedūrās viņam degunā.

Sems klupa vienā laidā. Zem sniega bija akmeņi, koku saknes un vietām sasalušajā zemē gadījās arī bedres. Pirms trim vai varbūt četrām dienām Melnais Bernārs ievēlās vienā tādā bedrē un salauza kāju tiesa gan, Sems īsti nezināja, cik sen tas noticis. Pēc tam komandieris bija licis Bernāram sēsties zirga mugurā.

Sems raudādams paspēra vēl vienu soli. Puisim likās, viņš drīzāk krīt, nekā sper soļus, krīt bez mitas, tikai tā arī nenokrīt zemē krīt un krīt, un krīt… "Man jāapstājas tik ļoti sāp. Esmu nosalis un noguris, man jāpaguļ, mazliet jāpaguļ pie ugunskura un jāapēd kāds nesasalis barības kumoss."

Taču viņš zināja, ka nomirs, ja apstāsies. To zināja visi, kas bija palikuši dzīvi. No Dūres izdevās aizbēgt piecdesmit vīriem, varbūt vairāk, bet daži sniegā bija aizmaldījušies, daži ievainotie noasiņojuši…

Brīžiem Sems aizmugurē saklausīja saucienus, vienreiz pat šausminošu kliedzienu. To izdzirdis, viņš metās skriet un, pa pusei sasalušajām kājām šķiežot sniegu, noskrēja tik tālu un tik ātri, cik vien jaudāja divdesmit vai trīsdesmit jardus. Viņš būtu skrējis vēl, ja kājas būtu stiprākas. "Viņi ir tieši mums aiz muguras, viņi novāc mūs pa vienam vien." Sems šņukstēdams paspēra vēl vienu soli. Viņš sala jau tik ilgi, ka bija aizmirsis, kad pēdējo reizi jutis siltumu. Viņam bija trīs pāri bikšu, zem divkārtīgās aitas vilnas tunikas divi apakškrekli un biezs, vatēts mētelis, kas pasargāja no bruņukrekla ledainā tērauda. Virs tā viņš valkāja vaļīgu mēteli, bet pāri trīskārtīgu apmetni, kas ar kaula pogu bija sastiprināts pazodē. Apmetņa kapuce nokarājās pāri pierei. Virs plānajiem vilnas un ādas pirkstaiņiem viņš bija uzvilcis biezus kažokādas dūraiņus, seju cieši ietinis biezā šallē, bet zem kapuces galvā pāri ausīm uzmaucis piegulošu aitādas cepuri. Bet tik un tā viņam sala, īpaši kājas. Nu jau viņš tās vairs nejuta, bet vēl iepriekšējā dienā kājas sāpēja tik ļoti, ka nebija iespējams nostāvēt, kur nu vēl paiet. "Vai tas bija vakar?" viņš skaidri neatcerējās. Sems nebija gulējis kopš Dūres, kad atskanēja raga pūtieni. Ja nu vienīgi iesnaudies gaitā. Vai cilvēks spēja gulēt ejot? Sems to nezināja vai arī bija piemirsis.

Raudādams viņš paspēra vēl vienu soli. Sniegs virpuļoja visapkārt. Brīžiem tas krita no baltām debesīm, brīžiem no melnām, bet tas arī bija viss, kas atšķīra dienu no nakts. Sniegs viņu klāja kā otrs apmetnis, tas krājās uz nešļavas, kuru nest kļuva arvien smagāk un grūtāk. Krustus lauza tik nepanesami, it kā kāds viņa mugurā būtu ietriecis dunci un ik solī stumdītu to brūcē šurpu turpu. Plecus spieda bruņu smagums. Viņš labprāt tās nomestu, taču neuzdrīkstējās. Turklāt, lai atbrīvotos no bruņām, būtu jānoņem apmetnis un jānovelk mētelis, bet tad aukstums viņu pieveiktu pavisam.

"Ja es būtu stiprāks…" Bet viņš tāds nebija, un no šīs iegribas nebija nekādas jēgas. Sems bija vārgs un resns tik resns, ka tikko spēja panest pats savu svaru, kur nu vēl bruņas. Likās, tās norīvēs plecus jēlus, neskatoties uz drānu kārtām starp tēraudu un miesu. Viņam atlika tikai raudāt, un izraudātās asaras tūdaļ sasala uz puiša vaigiem. Raudādams viņš paspēra vēl vienu soli. Sērsnā jau bija iemītas pēdas, citādi viņš vispār nebūtu varējis paiet. Gan pa kreisi, gan pa labi starp klusējošajiem kokiem sniegputenī tikko redzamas vīdēja blāvi oranžas lāpu atblāzmas. Ja viņš pagrieza galvu, tad varēja redzēt, kā tās, šūpodamās augšup un lejup, šurpu un turpu, bez skaņas slīd cauri mežam. "Vecā Lāča uguns loks," viņš sev atgādināja. "Tam, kurš no tā izies, klāsies plāni." Ejot viņam likās, ka drīz lāpas panāks, taču to nesējiem arī bija kājas garākas un spēcīgākas, tāpēc noķert tos nebija viņa spēkos.

Iepriekšējā dienā Sems bija lūdzis, lai viņam ļauj nest lāpu, kaut arī tas nozīmēja iešanu ārpus kolonnas pašā tumsas malā. Viņš alka pēc uguns un sapņoja par uguni. "Ja man būtu uguns, man tik ļoti nesaltu." Bet tad kāds viņam aizrādīja, ka sākumā Semam jau bijusi lāpa, kuru viņš izmetis no rokām un tā apdzisusi. Puisis neatminējās, ka būtu nesis lāpu, taču pieļāva, ka tā varētu būt. Viņš bija pārāk vārgs, lai ilgi spētu noturēt paceltu roku. Vai par lāpu viņam atgādināja Eds vai tomēr Grens? Arī to viņš neatcerējās. "Tā jau resns, vārgs un nekam nederīgs, bet tagad sasalst arī manas pēdējās prāta paliekas." Sems paspēra vēl vienu soli.

Degunu un muti viņš bija aizsedzis ar šalli, taču tā tagad bija pārklājusies ar sniegu un tik stīva, ka šķita piesalusi sejai. Pat elpot bija grūti, turklāt gaiss likās tik auksts, ka ik ieelpa darīja sāpes.

-    Māte, esi žēlsirdīga, viņš čukstēja zem sasalušās maskas. Māte, esi žēlsirdīga. Māte, esi žēlsirdīga. Māte, esi žēlsirdīga. Ar katru lūgšanas vārdu viņš spēra pa solim, šļūkādams sniegā kājas. Māte, esi žēlsirdīga. Māte, esi žēlsirdīga. Māte, esi žēlsirdīga.

Viņa paša māte bija tūkstoš līgu attālumā dienvidos, Hornhilas cietoksnī drošībā kopā ar māsām un mazo brāli Dikonu. "Viņa mani nedzird, tāpat kā Māte tur, augšā." Visi septoni bija vienisprātis, ka Māte ir žēlsirdīga, taču aiz Mūra visiem septiņiem dieviem nebija nekādas varas te valdīja vecie bezvārda koku, vilku un sniega dievi.

-    Žēlastību, viņš tagad nočukstēja jebkuram dievam, kas varētu viņu sadzirdēt no vecajiem, no jaunajiem vai pat no dēmoniem. Žēlastību, žēlastību, žēlastību.

"Maslīns sauca pēc žēlastības." Kāpēc Sems pēkšņi to atcerējās? Viņš nepavisam nevēlējās to atcerēties. Maslīns paklupa, izmeta no rokas zobenu un, lūgdamies žēlastību, padevās un, novilcis melno cimdu, vicināja to sev priekšā tā, it kā tas būtu bruņucimds. Viņš turpināja lūgties vēl tad, kad mironis satvēra viņu aiz rīkles, pacēla gaisā un gandrīz norāva viņam galvu. "Mirušajos žēlastības nebija nekādas, un svešajos… nē, es par to nedrīkstu domāt… nedomā, nemēģini atcerēties, tikai ej, ej, ej…"

Raudādams viņš paspēra vēl vienu soli.

Sema kāja zem sērsnas aizķēra koka sakni, un viņš smagi nokrita uz viena ceļgala tik smagi, ka iekoda sev mēlē. Viņš sajuta mutē asiņu garšu, un tas bija siltākais, ko viņš baudījis kopš aiziešanas no Dūres. "Tās ir beigas," puisis nodomāja. Tagad viņš bija paklupis un spēka piecelties vairs nebija. Sems cieši satvēra koka zaru un pūlējās pieslieties kājās, taču locekļi neklausīja. Bruņas bija pārāk smagas, un viņš bija pārāk resns, pārāk vārgs un pārāk noguris.

-   Celies kājās, Cūķi, kāds, garām ejot, norūca, taču Sems to nelikās dzirdot.

"Pagulēšu sniegā un aizvēršu acis. Nebūtu slikti, ja varētu te arī nomirt." Baisāk nosalt viņš vairs nevarēja, bet pēc mirkļa viņš vairs nejutīs ne laušanu krustos, ne drausmīgās sāpes plecos tāpat, kā jau nejuta kājas. "Es nebūšu pirmais, kas te mirst. Katrā ziņā neviens to nevarēs apgalvot." Dūrē gāja bojā simtiem vīru un vēl daudzi krita vēlāk viņš pats to bija redzējis. Sems trīcēdams atlaida koka zaru un atslīga sniegā. Viņš zināja, sniegs ir auksts un slapjš, taču cauri biezajām drēbju kārtām to nevarēja just. Viņš vērās baltajās debesīs, un sniega pārslas krita uz viņa vēdera, krūtīm un acu plakstiņiem. "Sniegs apklās mani kā bieza, balta sega, un, kad viņi mani pēc tam pieminēs, tad būs vien jāsaka, ka esmu nomiris kā Naktssardzes brālis. Es tāds biju, es pildīju savu pienākumu. Neviens nevarēs teikt, ka esmu lauzis zvērestu. Esmu resns un vārgs gļēvulis, taču es pildīju savu pienākumu."

Viņa pienākums bija aprūpēt kraukļus, un tikai tāpēc viņu paņēma līdzi reidā. Viņš negribēja iet, viņš tam pretojās teica, ka ir gļēvulis, bet mestrs Imons bija ļoti vecs un vēl akls, tāpēc izlūkgājienā bija jāiet Semam. Kad viņi Dūrē iekārtoja nometni, komandieris sacīja:

-    Tu neesi nekāds karotājs, puis, mēs abi to zinām. Ja nu gadījumā kāds uzbruks, necenties pierādīt pretējo, jo tu tikai mums maisīsies pa kājām. Tev vajadzēs nosūtīt ziņas, un neskrien ik pa brīdim jautāt, kas jāraksta. Raksti vēstules pats un nosūti pa krauklim uz Melno pili un

Ēnu torni. Vecais Lācis pacēla cimdotās rokas pirkstu Semam pie acīm. Vienalga, ja no bailēm būsi pieķēzījis bikses vai arī tūkstoš mežoņu līdīs pāri sienai, brēkdami pēc tavām asinīm, tev tās ziņas jānosūta, citādi es tevi pa visām septiņām ellēm sadzīšu rokās un tad tu gļēvumu rūgti nožēlosi.

Mormonta krauklis pacēla galvu un noķērcās:

-    Rūgti, rūgti, rūgti!

Sems jau tagad rūgti nožēloja nožēloja, ka nav drosmīgāks, stiprāks, vai veiklāks zobenu cīņās, ka nav bijis labāks dēls savam tēvam un labāks brālis Dikonam un māsām. Viņš nožēloja arī to, ka bija jāmirst, lai gan Dūrē bija gājuši bojā daudz krietnāki vīri, ne tādi resni čīkstuļi kā viņš. Bet Vecais Lācis viņu vismaz nedzenās pa visu elli. "Es putnus nosūtīju kaut to es izdarīju, kā pieklājas." Viņš jau laikus bija uzrakstījis vēstules īsas un vienkāršas ziņas, kas vēstīja par uzbrukumu Pirmļaužu Dūrei, un noslēpis tās savā pergamentu somā cerībā, ka ziņas sūtīt nebūs vajadzības.

Sems gulēja, kad atskanēja raga pūtieni. Sākumā viņam šķita, ka sapņo, bet, atvēris acis, ieraudzīja, ka visa nometne piesnigusi, bet melnie brāļi ķer pēc lokiem un šķēpiem un skrien pie mūriem. Blakus bija vienīgi mestra īmona vecais kalpotājs Čets ar pumpaino seju un bumbuli uz kakla. Sems vēl nekad nebija redzējis tik pārbijušos cilvēku, kāds bija Čets, kad cauri kokiem atskanēja trešais pūtiens.

-    Palīdzi man nosūtīt kraukļus, Sems palūdza, bet kalpotājs izbīlī pagriezās un muka prom ar dunci rokās. "Viņam taču jārūpējas par suņiem," Sems atcerējās. Komandieris, iespējams, arī viņam bija devis īpašas pavēles.

Pirksti cimdos bija stīvi un neveikli, viņš pats trīcēja no bailēm un aukstuma, taču sameklēja pergamentu somā jau uzrakstītās vēstules. Kraukļi neganti ķērca. Sems atvēra Melnās pils būri, un viens no putniem metās puisim tieši sejā. Divi citi pamuka, un viens pamanījās cauri cimdam ieknābt viņam rokā tā, ka sāka tecēt asinis. Ar pūlēm viņam izdevās piesiet mazo pergamenta tīstoklīti kraukļa kājai. Raga skaņas jau sen bija apklusušas, taču Dūrē skanēja pavēles un tērauda šķinda.

-   Lido! Sems pasvieda putnu gaisā.

Kraukļi Ēnu torņa būrī ķērca un trakoja tā, ka puisis baidījās vērt to vaļā, tomēr saņēmās. Šoreiz viņš notvēra tuvāko putnu, pirms tas paguva aizbēgt, un jau pēc mirkļa krauklis, nesdams vēsti par uzbrukumu brāļiem, aiztraucās sniegotajās debesīs.

Izpildījis pienākumu, viņš neveikliem, bailēs stīviem pirkstiem sāka ģērbties: uzlika cepuri, vilka mēteli, tinās apmetnī ar kapuci un aizsprādzēja zobensiksnu to viņš sažņaudza tik cieši, cik vien spēja, lai tā nenokristu. Tad viņš atrada savu nešļavu un salika tur visu pārējo maiņas apakšveļu, sausas zeķes, pūķstikla bultu uzgaļus un šķēpa uzgali, ko viņam bija iedevis Džons, kā arī veco pūšamragu; pergamentus, tintes, spalvas un kartes, ko viņš bija zīmējis, un piedevām akmens cieto ķiploku desu, ko viņš bija sataupījis no paša Mūra. Aizsējis paunu, viņš uzmeta to mugurā. "Komandieris teica, lai nesteidzos pie sienas," Sems atcerējās, "taču viņš neteica, ka nedrīkstu skriet pie viņa." Puisis dziļi ievilka elpu un aptvēra, ka nezina, ko darīt tālāk. Viņš atminējās, ka uz vietas apgriezies riņķī un zaudējis virziena sajūtu un kā vienmēr jutis sevī briestam bailes. Suņi rēja un zirgi zviedza, taču sniegs skaņas apslāpēja un tās šķita nākam no tālienes. Sems neredzēja tālāk par trim jardiem, pat ne lāpas, kas dega uz zemā akmens mūra ap kalna virsotni. Vai lāpas būtu izdegušas? Par to bija bail pat domāt. Bija aizskanējuši trīs raga pūtieni, un trīs signāli nozīmēja svešos baltos meža klīdējus, saltās ēnas, šos pasaku briesmoņus, kas lika Semam trīcēt kā puišelim, svešos, kas, izslāpuši pēc asinīm, jāja uz milzīgiem ledus zirnekļiem…

Neveikli izvilcis zobenu, viņš smagiem soļiem aizsoļoja pa sniegu. Garām riedams paskrēja suns, netālu viņš redzēja arī dažus brāļus no Ēnu torņa bārdainus vīrus ar vareniem kara cirvjiem un astoņas pēdas gariem šķēpiem rokās. Viņiem blakus Sems jutās drošāk, tāpēc gāja vīriem līdzi pie mūra. Kad puisis ieraudzīja, ka lāpas uz akmens sienas joprojām deg, viņam pār muguru pārskrēja atvieglojuma šermulis.

Melnie brāļi ar zobeniem un šķēpiem rokās stāvēja un naidnieka gaidās vērās sniegputenī. Garām pajāja sīrs Maladors Loke sniega izraibinātā bruņucepurē. Sems, stāvēdams labu gabalu aiz pārējo mugurām, ar acīm meklēja Grenu vai Skumjo Edu. "Ja man jāmirst, tad labāk mirstu blakus draugiem," viņš paguva nodomāt. Tomēr visapkārt vīdēja tikai svešas sejas Ēnu torņa vīri, kurus komandēja izlūks Bleins.

-   Tur jau viņi nāk, Sems dzirdēja kādu no brāļiem sakām.

-   Uzlikt, Bleins deva pavēli, un no makiem tika izvilktas divdesmit melnas bultas, kas tūdaļ nogūla uz divdesmit loku stiegrām.

-   Mīļie dievi, viņu ir simtiem, kāda balss klusi ierunājās.

-   Atvilkt, Bleins atkal pavēlēja, turēt. Sems neko neredzēja un arī negribēja redzēt. Naktssardzes brāļi ar atvilktām stiegrām stāvēja aiz lāpu rindas, bet pa ēnaino, slideno nogāzi virzījās kaut kas tumšs. Turēt, Bleins komandēja, turēt, turēt, šaut!

Bultas švirkstēdamas ai/lidoja tumsā.

Pie mūra atskanēja nepārliecinošas gaviles, kas tūdaļ ari apklusa.

-   Viņi neapstājas, kungs, kāds sacija Bleinam.

-   Viņi nāk vēl un vēl, skatieties nāk ārā no meža! kāds cits iebļāvās.

-   Lai dievi žēlsirdīgi, viņi ir tepat blakus!

Sems jau kāpās atpakaļ, trīcēdams kā rudens lapa gan no aukstuma, gan bailēm. Tonakt bija ļoti auksts. "Vēl aukstāks nekā tagad. Sniegs šķiet gandrīz vai silts, un tagad es jūtos krietni labāk. Man tikai mazliet jāatpūšas varbūt pēc brītiņa es jau spēšu celties un iet tālāk. Pēc brītiņa."

Tieši gar viņa galvu garām pagāja zirgs pelēks, pinkains lopiņš ar sniegu krēpēs un apledojušiem pakaviem. Sems noskatījās, kā zirgs nāk un aiziet. No sniegputeņa parādījās cits zirgs, kuru aiz iemauktiem veda vīrs melnās drānās. Ieraudzījis Semu guļam savā ceļā, viņš nolamājās, un veda zirgu puisim apkārt. "Ja man būtu zirgs," viņš prātoja. "Ja man būtu zirgs, es varētu turpināt ceļu. Es tad varētu sēdēt sedlos un pat mazliet pagulēt." Vairums zirgu bija pazuduši pie Dūres, bet atlikušie nesa pārtiku, lāpas un ievainotos. Sems nebija ievainots. "Tikai resns un nespēcīgs, turklāt lielākais gļēvulis visās septiņās valstībās."

Viņš bija tāds gļēvulis! Viņa tēvs valdnieks Randīls allaž mēdza to atkārtot, un viņam bija taisnība. Sems skaitījās tēva mantinieks, taču nebija mantojuma cienīgs, tāpēc tēvs nosūtīja viņu dienēt pie Mūra. Tārliju zemes, pili un lielo zobenu Siržu Lauzēju, ar kuru Hornhilas valdnieki lepojās jau gadu simteņiem, vajadzēja mantot Sema mazajam brālim Dikonam. Viņam ienāca prātā, vai Dikons nobirdinās kādu asaru par brāli, kurš pasaules malā bija nobeidzies sniega gubā? "Bet kāpēc lai viņš to darītu? Gļēvuļi nav pelnījuši, lai viņus kāds apraudātu." Viņš simtiem reižu bija dzirdējis, kā tēvs to saka mātei. Arī Vecais Lācis to zināja.

-     Aizdedziniet bultas! komandieris, pēkšņi atjājis zirga mugurā, tonakt ieaurojās Dūrē. Pacienāsim viņus ar uguni! Tad viņš pamanīja trīcošo Semu. Tārlij! Lasies prom! Tava vieta ir pie kraukļiem.

-   Es… es… nosūtīju ziņas.

-   Labi. Un krauklis uz Mormonta pleca piebalsoja: Labi, labi.

Komandieris bruņās un kažokā izskatījās milzīgs, bet aiz melnā

dzelzs sejsega, liesmoja acis.

-     Te tu maisies pa kājām, vācies atpakaļ pie būriem. Neliec man tevi meklēt, ja ievajadzēsies nosūtīt vēl kādu vēsti. Mormonts, atbildi negaidīdams, pagrieza zirgu un aizrikšoja gar mūri saukdams: Uguni! Dedziniet viņus!

Semam nevajadzēja divreiz atkārtot. Viņš joza atpakaļ pie putniem, ko kājas nesa. "Man atkal jāuzraksta vēstules jau iepriekš," viņš prātoja, "lai mēs tās varam nosūtīt, tiklīdz būs vajadzīgs." Šoreiz pagāja ilgāks laiks, līdz viņš iededzināja nelielu ugunskuru, kur sasildīt sasalušo tinti, tad apsēdās līdzās liesmām uz akmens, paņēma spalvu un pergamentu un sāka rakstīt.

"Ir auksts un sniegputenis, mums uzbrūk, taču mēs atsitām uzbrucējus ar degošām bultām," viņš rakstīja, klausīdamies, kā Torena Smolvuda balsī atskan pavēle "Uzlikt, atvilkt… šaut." Bultu švīkstoņa bija tik mierinoša kā mātes lūgšana.

-    Svilstiet, sprāgoņas, svilstiet, Dīvens tarkšķēja, bet melnie brāļi gavilēja un piebalsoja lamām.

"Visi sveiki un veseli," viņš turpināja rakstīt. "Paliekam Pirmļaužu Dūrē." Sems cerēja, ka brāļi būs labāki šāvēji par viņu pašu.

Puisis nolika uzrakstīto zīmīti un paņēma jaunu pergamenta gabalu. "Joprojām dziļā sniegā cīnāmies Dūrē," viņš uzrakstīja, un kāds iesaucās:

-    Viņi vēl nāk un nāk! "Iznākumu paredzēt nevaram." Šķēpus! iebļāvās cits, iespējams, Maladors, taču Sems nevarēja to apzvērēt. "Miroņi mums uzbruka Dūrē sniegputeņa laikā," viņš rakstīja, "bet mēs viņus atsitām ar uguni." Sems pagrieza galvu. Cauri sniegam viņš redzēja milzīgu ugunskuru nometnes centrā, ap kuru bija sastājušies jātnieki. Viņš saprata, ka tā ir rezerve, gatava iznīcināt tos, kas izlauzīsies cauri mūrim. Zobenu vietā jātniekiem rokās bija lāpas, ko tie aizdedzināja no ugunskura.

"Miroņi mums visapkārt," Sems turpināja rakstīt ziņas, kad izdzirda kliedzienus ziemeļu pusē. "Tie nāk no ziemeļiem un dienvidiem vienlaicīgi. Ar šķēpiem un zobeniem tos pieveikt nevar, tikai ar uguni."

-   Šaut, šaut, šaut! nakts tumsā kāds sauca.

-   Nolāpīts, cik liels, cits šausminājās.

-   Milzis! ierunājās trešā balss.

-   Lācis, lācis! ceturtais runātājs apgalvoja.

Iezviedzās zirgs, sāka riet suņi, un iestājās tāda jezga, ka Sems vairs nevarēja izšķirt balsis. Viņš rakstīja arvien ātrāk, vēstuli pēc vēstules. "Mums uzbrūk beigti mežoņi un milzis vai varbūt lācis." Tad atskanēja troksnis, ar kādu dzelzs atsitas pret koku, tas varēja nozīmēt tikai vienu: miroņi bija tikuši pāri mūrim un cīņas nu turpinājās nometnē. Ducis jātnieku aiztraucās uz austrumu pusi ar kūpošu lāpu katrā rokā. "Ko mandieris Mormonts sagaida viņus ar uguni." "Mēs esam uzvarējuši." "Mēs uzvaram." "Mēs turamies pretī." "Mēs izlaužamies un atkāpjamies uz Mūra pusi." "Mēs esam iesprostoti Dūrē, un mūs nomāc pārspēks."

Viens no Ēnu torņa vīriem streipuļodams iznāca no tumsas un nokrita Semam pie kājām. Ievainotais parāpās pēdu tuvāk ugunskuram un nomira. "Mēs esam zaudējuši," Sems rakstīja. "Kauja ir zaudēta." Kāpēc viņam vajadzēja atcerēties kauju par Dūri? Viņš negribēja to atcerēties nekādā gadījumā. Viņš pūlējās domāt par māti, par mazo māšeli Tallu vai par meiteni Lefkoju, ko bija saticis Krāstera pilī. Kāds papurināja Semu aiz pleca.

-   Celies, ierunājās balss. Sem, tu nedrīksti te aizmigt. Celies un ej.

"Es nebiju aizmidzis, es tikai centos atminēties."

-   Ej prom, viņš atbildēja, un vārdi sasala aukstajā gaisā. Man nekas nekaiš, es tikai gribu atpūsties.

-    Celies, tā bija Grena piesmakusī un raupjā balss. Viņš stāvēja, noliecies pār Semu, un viņa melnajās drānās bija iesalis sniegs. Vecais Lācis teica, ka nebūs nekādas atpūtas. Šeit tu aiziesi bojā.

-   Gren, puisis pasmaidīja, man patiešām te ir labi. Bet tu ej vien. Es mazliet atvilkšu elpu un jūs panākšu.

-    Nē, tu te nepaliksi. Grena biezā, brūnā bārda ap muti bija vienā ledū, tāpēc viņš atgādināja sirmu veci. Te tu nosalsi vai arī tevi paraus svešie. Sem, celies!

Sems atcerējās, kā tajā vakarā, kad viņi atstāja Mūri, Pīps par Grenu bija pajokojies, sakot, ka viņš būs lielisks izlūks, jo esot pārāk stulbs, lai baidītos. Grens iekarsis strīdējās pretī, līdz saprata, par ko ir saruna. Viņš bija drukns, resnu kaklu un spēcīgs sīrs Elisers Toms viņu sauca par Sumbru, tāpat kā bija nosaucis Semu par Sīru Cūķi, bet Džonu par Valdnieku Sniedziņu, tomēr pret Semu vienmēr izturējās labi. Par to gan vajadzēja tencināt Džonu. "Ja nebūtu Džona, es nevienam nepatiktu, bet tagad Džona vairs nav, viņš kopā ar Korīnu Pusroci pazudis uz Kaucošās pārejas. Visticamāk, viņi jau beigti." Sems labprāt būtu draugu apraudājis, taču asaras tik un tā tūdaļ sasaltu, bet viņš jau tāpat ar mokām spēja noturēt acis vaļā.

Blakus apstājās gara auguma brālis ar lāpu rokā, un tas bija tik brīnišķīgi just sejā siltumu.

-   Atstāj viņu tepat, pienācējs sacīja Grenam. Ja cilvēks nevar paiet, tad ar viņu ir cauri. Pietaupi spēkus pats sev, Gren.

-   Viņš celsies, Grens atbildēja, viņam tikai vajag palīdzēt.

Lāpnesis devās tālāk, aiznesdams līdzi svētīgo siltumu. Grens pūlējās

piesliet Semu kājās.

-   Man sāp, resnais puisis sūrojās. Izbeidz, Gren, tu izlauzīsi man roku. Liecies mierā.

-   Tu esi pārāk smags, nolāpīts. Grens satvēra Semu aiz padusēm un iestenējies cēla viņu kājās, bet tajā brīdī, kad palaida vaļā, Sems atkal sēdus ievēlās sniegā. Grens iespēra resnulim tas bija tik varens spēriens, ka sniega kārta nodrupa no zābaka un pašķīda uz visām pusēm. Celies! viņš spēra vēlreiz. Celies un ej! Tev jāiet!

Sems apvēlās uz sāniem un cieši saritinājās čokurā, lai pasargātos no spērieniem. Viņš tikko tos juta cauri biezajām vilnas un ādas kārtām un bruņām, bet tie vienalga bija sāpīgi. "Un man likās, ka Grens ir mans draugs. Bet draugus taču nespārda. Kāpēc viņi neliek man mieru? Man tikai jāatpūšas mazliet jāatpūšas un jāpaguļ, varbūt mazliet jānomirst…"

-   Ja tu paņemtu lāpu, es varētu nest to resnuli.

Pēkšņi viņš tika pacelts gaisā, vēsumā, un atrauts no jaukā, mīkstā sniega. Puisim šķita, ka viņš lido. Viena roka viņu turēja zem ceļgaliem, bet otra ap muguru. Sems pacēla galvu un samirkšķināja acis. Acu priekšā bija plata, rupja seja ar plakanu degunu, mazām, tumšām ačelēm un pinkainu, brūnu bārdu. Puisis šo seju jau bija redzējis iepriekš, tikai vajadzēja labu brīdi, lai to atcerētos. "Pols. Sīkais Pols." Lāpas karstumā kūstošais ledus pilēja viņam acīs.

-   Vai varēsi viņu panest? Grens noprasīja.

-   Reiz es nesu teļu pie govs, lai tas varētu pazīst pienu, un lopiņš bija krietni vien smagāks.

Sema galva šūpojās ar katru Sīkā Pola soli.

-   Rimstieties, viņš murmināja, lieciet mani zemē. Es neesmu nekāds zīdainis, es esmu Naktssardzes brālis. Viņš sāka šņukstēt. Atstājiet mani nomirt.

-    Nomierinies, Sem, Grens atteica, pietaupi spēkus. Domā par māsām un brāli, par mestru īmonu, par savu mīļāko ēdienu. Vari uzdziedāt, ja vēlies.

-   Skaļi?

-   Prātā.

Sems zināja simtiem dziesmu, bet tagad nevienu pašu nespēja atgādāties. Visi vārdi no galvas bija pagaisuši, tāpēc viņš atkal sāka šņukstēt.

-   Es nezinu nevienu dziesmu, Gren. Kādreiz zināju, bet nu vairs ne.

-   Zini gan, Grens nelikās mierā. Kā tad ar "Lāci un skaistuli"? To taču visi pieprot. "Tur bij' lācis, lācis, lācis melni brūns un spalvains zvērs!"

-   Nē, to es negribu, Sems lūdzās. Lācim, kas bija atsoļojis pie Dūres, uz sapuvušās miesas vairs nebija ne miņas no kažoka. Puisis negribēja domāt par lāčiem. Iztiksim bez dziesmām, Gren, lūdzu.

-   Tad domā par saviem kraukļiem.

-   Tie nav mani kraukļi. "Tie bija komandiera kraukļi, Naktssardzes kraukļi." Tie piederēja Melnajai pilij un Ēnu tornim.

Sīkais Pols sarauca pieri.

-   Čets teica, ka es varēšot dabūt to runājošo Vecā Lāča kraukli. Es jau pietaupīju putnam pārtiku un tādā garā. Viņš pašūpoja galvu. Tikai aizmirsu, kur. Tā nu tā pārtika arī palika, kur to paslēpu. Viņš soļoja uz priekšu, ar katru soli izelpodams baltu tvaiku mutuli, bet tad pēkšņi ierunājās. Vai es varētu dabūt vienu no taviem kraukļiem? Tikai vienu! Es neļaušu Lārkam to apēst.

-   Visi kraukļi ir aizlidojuši, Sems atbildēja. Piedod. Viņam tiešām bija žēl. "Kraukļi tagad lido atpakaļ uz Mūri." Puisis tos visus bija palaidis brīvībā, tiklīdz atskanēja raga skaņas, kas aicināja kāpt zirgos divi īsi pūtieni un viens garš. Bija tikai viens iemesls kāpt zirgos lai bēgtu no Dūres, un tas savukārt nozīmēja, ka kauja ir zaudēta. Bailes bija tik spēcīgas, ka Sems nedomājot atvēra būrus. Tikai brīdi, kad pēdējais krauklis aizšvīkstināja spārnus sniegputenī, viņš apķērās, ka nav nosūtījis nevienu no vēstulēm, ko tik cītīgi bija rakstījis.

-   Nē, viņš iespiedzās, nē, nē!

Sniegs sniga, ragi taurēja: "Aū, aū, aūūūūūūūū, zirgos, zirgos, zirgos!" Uz akmens tupēja divi kraukļi, un Sems metās tiem pakaļ, taču putni, slinki vēzējot spārnus, aizlaidās sniegā katrs uz savu pusi. Puisis, pūzdams pa nāsīm karstus gaisa mutuļus, centās vienu noķert, taču paklupa un attapās desmit soļus aiz nocietinājumu sienas.

Pēc tam… viņš atcerējās, kā miroņi rausās pāri akmens sienai ar bultām sejās un kaklos. Dažiem bija bruņukrekli, citi tuvojās gandrīz kaili… pārsvarā tur bija mežoņi, bet gadījās arī pa uzbrucējam melnās drānās. Sems redzēja, kā viens no Ēnu torņa vīriem ietrieca kāda miroņa bālajā, mīkstajā vēderā šķēpu, kas izdūrās ārā uz muguras, bet neradījums turpināja iet, slīdēdams pa šķēpa kātu, līdz sagrāba brāli aiz galvas un pagrieza tā, ka šim pa muti sāka plūst asinis. Sems bija gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka tā bija pirmā reize, kad viņš neviļus iztukšoja pūsli.

Viņš neatcerējās, ka būtu skrējis, bet gan jau bija to darījis, jo attap.is pie ugunskura nometnes vidū, kur stāvēja sīrs Otīns VIzers un daži strēlnieki. Otins uz ce|iem tupēja sniegā un raudzījās haosā, kas valdīja nometnē. Garām skrienošs zirgs bez jātnieka iespēra sīram pa seju, bet strēlnieki nelikās ne zinis viņi raidīja tumsā bultas. Sems redzēja, kā bulta trāpa vienam no miroņiem un to tūdaļ apņem liesmas, taču viņa vietā nāca ducis citu un milzīgs, bāls stāvs, kas droši vien bija lācis, un loka šāvējiem drīz aptrūkās bultu.

Pēc tam Sems atrada zirgu. Tas nebija viņa zirgs, turklāt viņš nespēja atminēties, ka būtu uzsvempies seglos. Iespējams, tas bija tas pats lopiņš, kas sašķaidīja sīra Otīna seju. Vēl arvien skanēja raga pūtieni, tāpēc viņš iespieda zirgam sānos papēžus un aizjāja skaņas virzienā.

Visā šajā asinspirtī, cīņas haosā un sniegavētrā puisim izdevās sameklēt Skumjo Edu, kurš sēdēja sava zirģeļa mugurā ar vienkāršu melnu karogu šķēpa galā.

-   Sem, Eds bilda, ieraudzījis draugu, pamodini mani. Šķiet, man rādās drausmīgi murgi.

Ar katru brīdi saradās aizvien vairāk jātnieku, jo tos šurp aicināja kara taures. "Aū, aū, aūūūūūūūū!"

-    Miroņi ir pie rietumu sienas, kungs, Torens Smolvuds uzsauca Vecajam Lācim, ar pūlēm valdīdams zirgu. Es nosūtīju rezerves spēkus…

-   Nē! Mormonts ieaurojās no visa spēka, lai viņa balss būtu dzirdama cauri raga skaņām. Sauc tos atpakaļ, mums jāizlaužas no šejienes. Melnajam apmetnim vējā plīvojot, komandieris izslējās kāpšļos stāvus, un viņa bruņās atspīdēja ugunskura liesmas. Stāties šķēpā! viņš nobļāvās. Veidot ķīli! Mēs jāsim vispirms uz dienvidu pusi, tad tālāk uz austrumiem!

-    Kungs, dienvidu nogāze čum un mudž no miroņiem!

-   Citas ir pārāk stāvas, Mormonts atbildēja. Mums vajag…

Kad tuvumā parādījās lācis, zirgs iezviedzās, saslējās pakaļkājās un

gandrīz izmeta komandieri no segliem. Sems apčurājās vēlreiz. "Nelikās, ka man kaut kas vēl ir palicis iekšā." Lācis bija beigts un puspuvis, āda ar visu kažoku lobījās nost lēverēs, labā priekšķepa sadegusi līdz kaulam, taču plēsoņa vienalga virzījās uz priekšu. Tikai acis tam bija dzīvas koši zilas, gluži kā Džons tika teicis. Tās gailēja kā divas sasalušas zvaigznes. Torens Smolvuds metās uzbrukumā, un viņa garajā zobenā plandījās ugunskura sarkani oranžo liesmu atspulgs. Cirtiens tikpat kā nošķēla beigtajam lācim galvu, bet tad sprāgonis norāva galvu Torenam pašam.

Jājam! komandieris iekliedzās un pagrieza zirgu.

Pie akmens sienas viņi jau joņoja pilnos auļos. Sems vienmēr bija baidījies lēkt ar zirgu, taču, kad acu priekšā izauga zemais akmens mūris, viņš saprata, ka nav izvēles. Viņš iespieda zirgam sānos papēžus, aizmiedza acis un novaidējās, un zirgs pārnesa viņu pāri norobežojumam kaut kādā veidā zirgam tas izdevās. Jātnieks pa labi no viņa klupa un novēlās zemē kā tērauda, ādas un zviedzošas zirga gaļas blāķis. Tajā pašā mirklī tam uzklupa miroņi un ķīlis atkal sakļāvās. Cauri ķerstīgām, melnām rokām, gailoši zilām acīm un sniegavētrai viņi traucās lejup pa nogāzi. Zirgi klupa un krita, vīri vēlās ārā no segliem, lāpas lidoja pa gaisu, cirvji un zobeni kapāja miroņu miesu, un Semvels Tārlijs šņukstēja, izmisīgi turēdamies pie zirga ar tādu spēku, kādu nekad sevī nebija jautis.

Viņš jāja pašā ķīļa vidū, un brāļi bija gan no vienas puses, gan otras, gan priekšā, gan aizmugurē. Kāds suns labu gabalu skrēja līdzi pa sniegoto nogāzi šurpu turpu starp zirgiem, taču beigās nespēja tikt līdzi. Zirgi mīdīja miroņus, bet tie, pat krizdami ķērās pie zobeniem, kāpšļiem un zirgu kājām. Sems redzēja, kā viens ar labo roku uzšķērda zirga vēderu, bet ar kreiso cieši turējās pie segliem.

Pēkšņi viņus ieskāva koki, Sems jāja pa sasalušu strautu, bet kaujas troksnis palika iepakaļ. Bez elpas un atvieglots viņš apstājās un palūkojās atpakaļ… bet tajā brīdī no aizmugures kāds izlēca no krūmiem un izrāva viņu no segliem. Sems tā arī nepaguva ieraudzīt to vīru, jo vienā mirklī tas uzlēca seglos, bet nākamajā jau bija aizauļojis. Resnais puisis mēģināja skriet zirgam pakaļ, taču ar kāju aizķēra koka sakni, smagi novēlās ar seju sniegā un sāka aizgūtnēm pinkšķēt kā bērns, un tā viņu atrada Skumjais Eds.

Tās bija viņa pēdējās sakarīgās atmiņas no Pirmļaužu Dūres. Vēlāk, pēc vairākām stundām, viņš trīcēdams stāvēja starp dzīvi palikušajiem, daļa bija zirgos, daļa uz savām kājām. Viņi bija atkāpušies jūdzēm tālu no Dūres, lai gan Sems neatminējās, kā tas noticis. Dīvens bija vedis piecus nastu nesējus zirgus ar smagām pārtikas, eļļas un lāpu kravām, bet atvest bija izdevies tikai trīs. Vecais Lācis lika pārkraut nastas, lai kāda zirga un tā nesto krājumu zaudējums neizvērstos īstā nelaimē. Veselo vīru zirgus viņš atdeva ievainotajiem, izkārtoja ierindā kājniekus un izvietoja lāpnešus, kas apsargāja flangus un aizmuguri. "Man ir tikai jāiet uz priekšu," Sems centās sev iegalvot, sperot pirmo soli uz māju pusi, taču vēl nebija pagājusi ne stunda, kad viņš sāka meimurot un atpalikt…

Ari tagad soļošana nevedās raiti. Puisis atcerējās Pīps reiz teica, ka Sīkais Pols esot stiprākais vīrs visā Naktssardzē. "Droši vien, ja jau spēj m.ini panest." Sniegs kļuva arvien dziļāks un dziļāks, zemes klājs arvien nodevīgāks, bet Pola soļi arvien īsāki. Viņus arvien biežāk apsteidza nastu nesēji zirgos, un ievainotie no segliem lūkojās uz Semu vienaldzīgam acīm. Garām pasteidzās arī dažs labs lāpnesis.

Jūs atpaliekat, viens no viņiem ieminējās.

-    Neviens jūs negaidīs, Pol, kāds cits piekrita. Atstāj to sivēnu miroņiem.

-  Viņš apsolīja, ka es dabūšu kraukli, Sīkais Pols atteica, lai arī Sems nepavisam to netika solījis. "Tie taču nav mani, es nevaru tos tā izdāļāt."

Es gribu, lai man būtu pašam savs runājošs krauklis, kas ēd no rokas graudus.

-   Nolāpītais stulbenis, lāpnesis izmeta un nozuda.

Pēc brīža Grens apstājās kā iemiets.

-    Mēs esam palikuši vieni, viņš sacīja aizsmakušā balsī. Vairs neredzu lāpas. Vai tie būtu bijuši pēdējie lāpneši?

Sīkajam Polam atbildes nebija. Milzis kaut ko noņurdēja un sabruka uz ceļiem, bet, liekot zemē Semu, viņam trīcēja rokas.

-    Es vairs nespēju tevi panest. Es labprāt nestu, bet vairs nevaru. Viņš drebēja kā apšu lapa.

Vējš, kas svilpoja starp kokiem, iemeta viņiem sejās sniega šalti. Aukstums bija tik spelgošs, ka Sems jutās kails. Viņš ar acīm meklēja lāpnešus, bet tie jau bija pagaisuši visi līdz pēdējam. Vienīgo atlikušo lāpu nesa Grens, un liesmas plīvoja kā bāli sārtas zīda strēmeles. Sems tām cauri saskatīja melno tumsas bezdibeni. "Lāpa drīz izdegs," viņš prātoja, "bet mēs te esam vieni bez pārtikas, bez draugiem, bez uguns."

Taču tā nebija taisnība viņi nebija vieni.

No milzīgas, zaļas sekvojas zariem ar miklu plakšķi nobira sniega kārta. Grens apcirtās riņķī un bakstīja tumsā ar lāpu.

-   Kas te nāk?

No tumsas parādījās zirga galva, un Semu uz mirkli pārņēma atvieglojums, līdz viņš ieraudzīja pašu zirgu. Sasalušo sviedru sarma to klāja kā lakas kārta, bet no uzšķērstā vēdera nokarājās melnas, sasalušas iekšas. Zirga mugurā sēdēja jātnieks, balts kā ledus, un Sems iekunkstējās. Viņš bija tā pārbijies, ka būtu varējis kārtējo reizi piemīzt bikses, taču viņu bija pārņēmis aukstums tas bija tik salts, ka pūslis likās sasalis ragā. Svešais graciozi noslīdēja no zirga muguras un nostājās sniegā. Viņš bija slaiks kā zobens un pienaini balts. Bruņas uz viņa auguma viļņojās kā ūdens, bet kājas svaigajā sniegā neatstāja pēdas.

Sīkais Pols noāķēja no muguras kara cirvi garā kātā.

-   Kāpēc tu nodarīji pāri zirgam? Tas bija Monija zirgs.

Ari Sems ķēra pēc sava zobena, taču maksts izrādījās tukša ieroci viņš bija pazaudējis pie Dūres, tikai apķērās pārāk vēlu.

-    Vācies prom! Grens paspēra soli un sāka vicināt lāpu. Vācies, citādi sadedzināšu! Viņš bakstīja svešajam ģīmī liesmas.

Svešā zobens iegailējās bāli zilā mirdzumā, un zibens ātrumā šāvās uz Grena pusi. Kad ledus zilais asmens trāpīja liesmās, čerkstoņa caurdūra Sema ausis kā adata. Lāpas degošā daļa aizlidoja sāņus un nozuda kupenā, kur uguns tūdaļ arī apdzisa, bet Grena rokā palika iss koka sprungulis. Lamādamies viņš meta to svešajam, bet Sīkais Pols tikmēr atvēzēja cirvi.

Tās bija drausmīgākās bailes Semvela Tārlija mūžā, lai gan resnulis, šķiet, pazina visas iespējamās bailes zemes virsū.

-    Māte, esi žēlsirdīga, viņš činkstēja, šaušalās piemirsis par vecajiem dieviem. Tēvs, sargi mani, ak vai…

Viņa pirksti zem drānām sataustīja dunci un sakļāvās ap spalu. Miroņi bija lēni un neveikli neradījumi, taču šis svešais kustējās viegli kā sniegpārslas vējā. Bruņām viļņojoties, tas izvairījās no Pola cirvja, kristāla zobens, apliecis gaisā loku, šņākdams iztriecās cauri Pola bruņām, ādas un vilnas kārtām, kaulam un miesai. Uz muguras asmens iznāca ārā, un Pols iestenējies izmeta cirvi no rokām. Caurdurtais milzenis, asinīm ap zobenu kūpot, ar rokām pūlējās aizsniegt savu slepkavu, un tas viņam gandrīz arī izdevās, bet tad viņš krita, un Pola svars izrāva svešā rokā satverto zobenu.

"Beidz ākstīties un cīnies, zīdaini! Kaujies, gļēvuli!" Viņš dzirdēja tēva, Elisera Torņa, sava brāļa Dikona un jauniesauktā Rasta balsis. "Gļēvulis, gļēvulis, gļēvulis!" Viņš sāka nevaldāmi smieties, iedomājoties, par kādu staigājošu mironi viņš varētu kļūt milzīgs, resns, balts mironis, kurš nepārtraukti sapinas pats savās kājās. "Uz priekšu, Sem!" Vai to tagad teica Džons? Džons bija miris. "Tu to vari, tu vari, tikai rīkojies!" Drīzāk klupdams nekā skriedams, viņšj>ēkšņi metās svešā virzienā, aizvēra acis un abām rokām izstiepa dunci sev priekšā. Sems dzirdēja krakšķi, it kā ledus būtu ieplaisājis zem cilvēka kājām, bet tad tik spalgu brēcienu, ka streipuļodams atkāpās atpakaļ, ar rokām aizspiedis ausis, un smagi novēlās sniegā uz pakaļas. Kad viņš atvēra acis, svešā bruņas straumēm vien tecēja lejup pa kājām, bet bāli zilās asinis šņākdamas iztvaikoja ap melno pūķstikla dunci, kas bija iedurts viņam kaklā. Svešais ar baltajām lokām pasniedzās, lai izrautu dunci, taču no pieskāriena obsidiānam •..ika kūpēt arī tās.

Sems apvēlās uz sāna un, iepletis acis, noskatījās, kā svešais sarūk un izgaro. Sirds nepaguva iepukstēties ne divdesmit reižu, kad miesa bija pazudusi un izkūpējusi kā smalka, balta dūmaka. Pāri palika vien pienstiklam līdzīgi balti un spīdīgi kauli, taču kusa arī tie. Beigu beigās Ivaika mutulī kā dzīvs un sviedriem noplūdis mētājās tikai pūķstikla duncis. Grens noliecās, lai to paceltu, un tūdaļ izmeta no rokas.

-   Māte mīļā, cik tas auksts!

-    Tas ir no obsidiāna. Sems ar pūlēm pietrausās kājās. Vēl to mēdz saukt par pūķstiklu. Pūķu stikls. Viņš iesmējās, ieaurojās un sakiiupa, lai izvemtu savu drosmi sniegā.

Grens piecēla Semu, pārbaudīja Sīkā Pola pulsu, aizspieda mironim acis un vēlreiz sniedzās pēc dunča tagad to bija iespējams noturēt rokā.

-   Vari to paturēt, Sems ieminējās. Tu jau neesi tāds gļēvulis kā es.

-     Bet tāds gļēvulis kā tu nogalināja svešo. Grens pacēla dunci.

Skaties, tur starp kokiem redzama sārta gaisma. Rītausma, Sem, rīts!

Tur jābūt austrumiem. Ja iesim tajā virzienā, mums ir cerības panākt Mormontu.

-    Ja jau tu tā saki… Sems vispirms ar kreiso kāju iespēra pa koku, lai nodauzītu no zābaka sniegu, pēc tam ar labo. Es centīšos. Saviebies viņš paspēra soli. Es ļoti centīšos.

Un Sems spēra vēl vienu soli.

19.NODAĻA TĪRIONS

Valdnieka Tīvina ķēde no savīto plaukstu posmiem zeltaini vizēja virs tumšsarkanās samta tunikas. Tiklīdz viņš ienāca pa durvīm, valdnieki Tīrels, Sarkanvīns un Rovans tūdaļ ielenca Lanisteru. Viņš ar katru sasveicinājās, klusā balsī pārmija dažus vārdus ar Varīsu, noskūpstīja augstā septona gredzenu un Serseju uz vaiga, paspieda roku dižmestram Pīselam un apsēdās karaļa vietā garā galda galā starp meitu un savu brāli.

Tīrions iekārtojās Pīsela vecajā krēslā uz spilveniem, lai ērti varētu pārskatīt visu galdu, savukārt no vietas izstumtais Pīsels ieņēma vietu blakus Sersejai, iespējami tālāk no pundura. Dižmestrs bija izkāmējis kā kaulu kambaris, ejot trīcēja un balstījās uz spieķa, bet pakaklē viņa savulaik kuplās baltās bārdas vietā vīdēja pāris balti mateļi. Tīrions noskatījās mestrā bez jebkādas nožēlas.

Pārējie sēdās, kur pagadījās: valdnieks druknais Meiss Tīrels ar sprogainiem matiem un tādu bārdu kā lāpsta, kurā bija iezadzies sirmums, tievais Paksters Sarkanvīns ar nolaideniem pleciem un pliku pakausi, ko ieskāva rudu matu šķipsnas, gludi skūtais un tuklais Zeltabirzs valdnieks Matiss Rovans, kurš nepārtraukti svīda, un augstais septons trausls vīrelis ar šķidru, sirmu bārdeli. "Pārāk daudz svešu seju un pārāk daudz jaunu spēlētāju," Tīrions prātoja. "Kamēr es puvu gultā, spēles noteikumi ir mainījušies, bet neviens tos nav man paskaidrojis."

Protams, valdnieki bija gana pieklājīgi, lai ari Tīrions juta, ka viņiem nav patīkami skatīties uz punduri.

Tā jūsu ķēde ir lieliska, Meiss Tīrels jautrā balsī sacīja, un Sarkanvīns palocīja galvu.

Tieši tā, tieši tā, cienitais kungs no Gaisa dārziem runā mūsu visu balsī, ari viņš ļoti priecīgi paziņoja.

"Pasaki to pilsētniekiem," Tīrions rūgti nodomāja. "Pasaki to nolāpītajiem dziesminiekiem, kas uzgavilē Renlija rēgam."

Tēvocis Kevans izturējās vissirsnīgāk viņš noskūpstīja Tīrionu uz vaiga un sacīja:

Lensels man pastāstīja, cik tu esi bijis drosmīgs. Viņš par tevi ļoti atzinīgi izteicās.

"Skaidra lieta, jo es arī varētu pastāstīt šo to par viņu." Tīrions piespieda sevi pasmaidīt un atbildēja:

-  Mans dārgais brālēns ir ļoti laipns. Ceru, ka viņa ievainojums dzīst labi?

Sīrs Kevans sarauca pieri.

-   Vienu dienu viņš liekas stiprāks, citu… stāvoklis ir bažīgs. Tava māsa bieži apciemo viņu pie slimības gultas, lai stiprinātu ievainotā garu un lūgtos par viņu.

"Bet ko viņa lūdzas lai Lensels dzīvo vai mirst?" Serseja bija brālēnu bezkaunīgi izmantojusi gan gultā, gan ārpus tās un cerēja, ka viņš šo noslēpumu aiznesīs līdzi kapā sevišķi tagad, kad tēvs atradās pilsētā un l.ensels viņai vairs nebija vajadzīgs. Vai viņa uzdrošināsies puisi arī nogalināt? Palūkojoties uz Serseju tagad, ij prātā nevarētu ienākt, ka viņa spējīga uz tādām neģēlībām. Viņa izskatījās apburoši un, runājot par Džofreja kāzu dzīrēm, koķetēja ar Tīreļu, izteica Sarkanvīnam komplimentus par dvīņu varonību, uzsmaidīja drūmajam Rovanam un svētulīgi piebalsoja augstajam septonam.

-   Vai mēs varētu sākt apspriedi ar gatavošanos kāzām? viņa ierunājās, kad Tīvins bija ieņēmis savu vietu.

-   Nē, tēvs noskaldīja, mēs sāksim ar karu. Varis?

Einuhs atplauka zīdainā smaidā.

-    Man sagādāti brīnišķīgi jaunumi mums visiem, kungi. Vakar rītausmā mūsu varonīgais valdnieks Randīls pie Daskendeilas panāca Robetu Gloveru un piespieda viņu pie jūras. Abas puses cieta pamatīgus zaudējumus, taču beigu beigās mūsu uzticamais karavadonis ņēma virsroku. Tiek ziņots, ka sīrs Helmans Tolhārts kopā ar tūkstoš citiem karavīriem gājis bojā. Izdzīvojušos Robets Glovers kā asiņainu aitu baru ved atpakaļ uz Hārenholu un pat neapjauš, ka ceļā viņam lemts sastapt varonīgo sīru Gregoru ar saviem spēcīgajiem līdzgaitniekiem.

-   Lai slavēti dievi, Paksters Sarkanvīns noteica. Tā karalim Džofrejam ir dižena uzvara.

"Kāds tai sakars ar Džofreju?" Tirions pabrīnījās.

-    Un, protams, drausmīga sakāve ziemeļu spēkiem, piebilda Īkstītis, lai gan tajā nepiedalījās Robs Stārks. Kaujas laukā Jaunais Vilks vēl nav pārspēts.

-   Kas mums zināms par Stārka plāniem un pārvietošanos? Matiss Rovans kā vienmēr ķērās vērsim pie ragiem.

-   Viņš ar laupījumu aizskrējis atpakaļ uz Straujupi un pametis rietumos ieņemtās pilis, Tīvins pavēstīja. Mūsu brālēns sīrs Deivens Lanisportā cenšas savākt nelaiķa tēva armijas paliekas un, kad būs gatavs, pie Zelta Zoba apvienosies ar sīru Forleju Presteru. Tiklīdz Stārku puika dosies uz ziemeļiem, sīrs Forlejs un sīrs Deivens klups virsū Straujupei.

-    Kur tāda pārliecība, ka valdnieks Stārks virzīsies uz ziemeļiem? Rovans gribēja zināt. Lai arī pie Keilinas grāvja ir salinieki?

-    Kas var būt nejēdzīgāks par karali bez karalistes? ierunājās Meiss Tīrels. Nē, pilnīgi skaidrs, ka zeņķim jādodas prom no upju zemēm, vēlreiz jāapvienojas ar Rūžu Boltonu un kopējiem spēkiem jāuzbrūk Keilinas pilij. Vismaz tā darītu es.

Tīrions iekoda sev mēlē: Robs Stārks gada laikā bija uzvarējis vairāk kaujās nekā Gaisa dārzu valdnieks divdesmit gados. Tīreļa slava atdusējās uz vienas nepārliecinošas uzvaras lauriem pie Ešfordas pār Robertu Barateonu, un tā bija kauja, kurā valdnieka Tārlija priekšpulki jau sen bija salauzuši ienaidnieka pretestību, vēl pirms pienāca galvenie spēki. Vētrasgala aplenkums, kur tiešām armiju komandēja Meiss Tīrels, vilkās veselu gadu un izrādījās veltīgs, bet pēc sakāves pie Trejžubures Gaisa dārzu valdnieks rātni nolieca karogus Edarda Stārka priekšā.

-    Vajadzēs aizrakstīt Robam Stārkam skarbu vēstuli, ieminējās Īkstītis. Viņa padotais Boltons manā Lielajā zālē ir izmitinājis āžus, un tas nekādi nav pieļaujams.

-     Runājot par Stārkiem… Kevans Lanisters nokāsējās, Belons Grejdžojs, kurš tagad sevi pasludinājis par Ziemeļu salu karali, mums atsūtījis vēstuli ar sadarbības piedāvājumu.

-    Viņam pieklātos zvērēt mums uzticību, Serseja atcirta. Ar kādām tiesībām viņš pasludina sevi par karali?

-    Ar iekarotāja tiesībām, Tīvins atbildēja. Karalis Belons sagrābis savos pirkstos Kaklu, Roba Stārka mantinieki ir miruši, Ziemmala ir kritusi, bet salinieki ieņēmuši Keilinas grāvi, Dziļmežu un lielāko daļu Akmeņkrasta. Belona karakuģi siro rietumu jūrā un apdraud Lanisportu, Gaišo salu un pat Gaisa dārzus, ja vien radīsies iemesls.

liet, ja mēs pieņemtu piedāvājumu? apvaicājās Matiss Rovans.

Kādi būtu viņa nosacījumi?

Prasa, lai mēs atzīstam viņa titulu un atdodam viņa varā visu, kas iitrodas uz ziemeļiem no Kakla.

Kas gan ziemeļos rodams tāds, ko varētu kārot pie pilna prāta esošs i ilvēks? Sarkanvīns iesmējās. Ja karalis Belons grib mainīt zobenus un buras pret akmeņiem un sniegu, lai viņam tiek tas prieks.

Patiesi, Meiss Tīrels piekrita. Es arī viņam to atvēlētu. Lai Belons tiek galā ar ziemeļniekiem, bet mēs tikmēr piebeigsim Stanisu.

Tīvina sejā neatspoguļojās nekādas domas.

-  Tur vēl ir Līsa Arīna, Džona Arīna atraitne, Hostera Tūlija meita un Ketlīnas Stārkas māsa… un viņas virs pirms nāves bija sazvērējies ar Stanisu Barateonu.

- Ek, Meiss Tīrels jautri izmeta, sievišķiem nav dukas uz karošanu. Lai viņa dzīvo mierā, mūs apdraudēt viņa nespēj.

-  Piekrītu, Sarkanvīns noteica. Līsas kundze karadarbībā nepiedalās un nav arī pieķerta nodevībā.

Tīrions sarosījās.

-  Ja neskaita to, ka viņa iemeta mani cietumā un lika cīnīties uz dzīvību un nāvi, viņš negantā balsī aizrādīja. Viņa arī neatgriezās Karaļa ostā, lai zvērētu uzticību Džofam, kā viņai tika pavēlēts. Kungi, dodiet man vīrus, un es pats noskaidrošu attiecības ar Līsu Arīnu. Nekas viņam nesagādātu lielāku prieku, ja nu vienīgi iespēja nožņaugt Serseju. Viņš joprojām murgos redzēja cietumu Ligzdas augstumos un pamodās, saltiem sviedriem noplūdis.

Meiss Tīrels dzīvespriecīgi smaidīja, taču aiz smaida Tīrions saskatīja riebumu.

-  Varbūt karošanu jums vajadzētu atstāt karotāju ziņā, Gaisa dārzu valdnieks teica. Par jums daudz krietnāki karavadoņi Mēness kalnos zaudējuši lielas armijas vai tikuši sakauti pie Asiņainajiem vārtiem. Mēs zinām, uz ko esat spējīgs, kungs, tāpēc nav vērts izaicināt likteni.

Tīrions aizkaitināts pielēca no spilveniem, taču viņa tēvs ierunājās, pirms punduris paguva atcirst ko riebīgu.

-  Tīrionam man ir kāds cits uzdevums padomā. Manuprāt, Ligzdas mūru atslēga drīzāk jāmeklē valdniekam Petīram.

-  Protams, Īkstītis atsaucās, tā man jau ir starp kājām. Viņa zaļās acis nerātni iemirdzējās. Kungi, ar jūsu atļauju es varētu doties uz Ieleju un paņemt priekšā Līsu Arīnu. Kad būšu kļuvis par viņas dzīvesbiedru, pasniegšu jums Arīna ieleju uz paplātes bez neviena izlieta asins piliena.

-   Bet vai Līsas kundze jūs gribēs? Rovans šaubījās.

-   Viņa mani jau dažas reizes ir dabūjusi, valdniek Matis, un vēl nav sūdzējusies.

-    Izdrāšana vēl nav precības, Serseja atzīmēja. Atšķirību, iespējams, saprot pat tāda govs, kāda ir Līsa Arīna.

-    Protams. Straujupes valdnieka meita jau nevar precēties ar zemākas kārtas vīrieti, īkstītis noplātīja rokas. Lai gan tagad… savienība starp Ligzdas valdnieci un Hārenholas valdnieku nav nemaz tik neiedomājama, vai ne?

Tirions pamanīja, ka Paksters Sarkanvīns un Meiss Tīrels saskatās.

-   Tas varētu iet krastā, Rovans sacīja, ja esat pārliecināts, ka spēsiet šajā sievišķi iedvest uzticību karalim.

-    Kungi, augstais septons iesāka, tuvojas rudens, un karš ir nogurdinājis visus labos ļaudis. Ja valdnieks Bailišs var atgūt Ieleju karaļa paspārnē bez asinsizliešanas, lai dievi viņu svētī.

-    Bet kā viņam tas izdosies? nerimās Sarkanvīns. Ligzdas valdnieks tagad ir Džona Arīna dēls valdnieks Roberts.

-   Viņš ir tikai puišelis, īkstītis attrauca. Es pielūkošu, lai viņš izaug par Džofrejam uzticamu vīru un mums labu draugu.

Tīrions pētīja slaiko vīrieti ar smailo bārdeli un nekaunīgajām, pelēkzaļajām acīm. "Hārenholas valdnieks tas esot tikai tukšs tituls. Ko nu muldi, tēvs. Ja arī viņš mūžam nespers kāju tajā pilī, tituls tomēr padara iespējamas šīs laulības, kas bija ieplānotas jau pašā sākumā."

-   Ienaidnieku mums netrūkst, Kevans Lanisters runāja. Ja varam Ligzdu atturēt no karošanas, labi vien ir. Paskatīsimies, kas no valdnieka Petīra ieceres iznāks.

Tīrions no savas ilgās pieredzes zināja, ka sīrs Kevans ir sava brāļa priekšpulks apspriedē un nekad nepaudīs domu, kas iepriekš nebūtu ienākusi prātā Tīvinam. Tas viss jau agrāk izlemts, un Kevana teiktais ir viena vienīga izrādīšanās.

Pārējās aitas piekrītoši noblējās, pat nenojaušot, cik veikli tapušas apcirptas, tāpēc vienīgais, kurš varēja iebilst, bija Tīrions.

-    Kā kronis bez valdnieka Petīra samaksās savus parādus? Viņš ir mūsu naudas burvis, un neviena cita, ko likt viņa vietā, mums nav.

-    Mans mazais draugs ir ārkārtīgi laipns, Īkstītis pasmīnēja. Es tikai skaitu sīknaudu, kā mēdza teikt karalis Roberts, un to spēj ikviens apķērīgs tirgotājs… un Lanisters, kuru svētījis Rūdas klinšu zelta pieskāriens, neapšaubāmi mani krietni vien pārspēs.

-   Lanisters? Tīrionu pārņēma nelāga nojauta.

Tīvina zeltaino acu skatiens satikās ar dēla dažādo krāsu acīm.

-   Manuprāt, tu šim uzdevumam esi apbrīnojami piemērots.

-   Tiesa, tiesa! Kevans dedzīgi piebalsoja. Man nav šaubu, ka tu būsi lielisks kases turētājs, Tīrion.

Valdnieks Tīvins atkal pievērsās Īkstītim.

-   Ja Līsa Arīna ņems tevi par vīru un atkal kļūs par karaļa piekritēju, mēs atjaunosim valdnieku Robertu Austrumu uzrauga amatā. Cik drīz tu vari doties ceļā?

-   Ja būs ceļavējš, tad jau rīt no rīta. Aiz ķēdes ir noenkurojusies brāvosiešu galera, kura no laivas uzņem kravu Siļķu karalis. Apjautāšos kapteinim, vai tur atradīsies vieta.

-   Palaidīsiet garām karaļa kāzas, ieminējās Meiss Tīrels.

-   Paisumi un līgavas negaida nevienu, cienītais kungs, Petīrs Bailišs paraustīja plecus.

-   Kad sāksies rudens vētras, šāds ceļojums būs daudz bīstamāks. Kā slīkonis es pavisam noteikti vairs nebūšu tik pievilcīgs līgavainis.

-   Taisnība. Labāk nevilcinieties, valdnieks Tīrels nosmējās.

-    Lai dievi palīdz jums ātrāk nokļūt galā, augstais septons sacīja. Visa Karaļa osta aizlūgs par jūsu izdošanos.

Sarkanvīns knubināja degunu.

-   Vai varam atkal pievērsties savienībai ar Grejdžoju? Pēc manām domām, tur vēl daudz kas runājams. Grejdžoja karakuģi varētu papildināt manu floti un dotu mums pietiekami lielu spēku jūrā, lai uzbruktu Pūķakmenim un pieliktu punktu Stanisa Barateona pretenzijām uz troni.

-    Karaļa Belona kuģi šobrīd aizņemti ar ko citu, Tīvins pieklājīgi paskaidroja, un mēs arī. Grejdžojs par savienību prasa pusi karaļvalsts, bet ko viņš iesāks, lai to nopelnītu? Karos ar Stārkiem? Viņš to dara jau tāpat. Kāpēc mums viņam jāmaksā par to, ko viņš dara par velti? Prātīgākais, ko darīt saistībā ar mūsu Paikas valdnieku, ir nedarīt neko. Ar laiku var rasties labāka iespēja un mums nevajadzēs atdot pusi valsts.

Tīrions cieši vēroja tēvu: "Viņš kaut ko noklusē." Punduris atcerējās svarīgās vēstules, ko Tīvins bija rakstījis tajā vakarā, kad Tīrions pieprasīja Rūdas klintis. "Kā viņš teica? Vienas kaujas var uzvarēt ar zobeniem un šķēpiem, citas ar spalvām un kraukļiem." Tīrions prātoja, diez, kas gan varētu būt tā "labākā iespēja" un kāda būs tās cena.

-   Nu varam ķerties pie kāzu apspriešanas, Kevins noteica.

Augstais septons atskaitījās par gatavošanās darbiem Bailora Svētīta

septā, bet Serseja sīki izklāstīja savus plānus par dzīrēm. Tūkstoš cilvēku tiks pie mielasta Troņa zālē, bet vēl krietni vairāk ārpagalmos. Ārējais un vidējais pagalms tiks greznots ar zīdu, tur būs galdi ar ēdieniem un mucas ar alu tiem, kuri netiks uz dzīrēm zālē.

-   Gaišība, ierunājās dižmestrs Pīsels, runājot par viesu skaitu… ir atlidojis krauklis no Saulesšķēpa. Jau patlaban, kad mēs te runājam, uz Karaļa ostu jāj trīs simti dorniešu un cer, ka pagūs ierasties pirms kāzām.

-    Kā tas var būt? Meiss Tīrels drūmi noprasīja. Viņi man nav lūguši atļauju šķērsot manas zemes. Tīrions pamanīja, ka Tīreļa masīvais kakls koši piesarkst. Dornieši un Gaisa dārzu ļaudis nekad nebija pārāk mīlējuši viens otru gadsimtiem ilgi viņi karoja par robežām un devās sirojumos pāri kalniem un lejām pat miera laikā. Naidīgums mazliet noplaka, kad Dorne kļuva par septiņu valstību sastāvdaļu… līdz Dornes princis, kuru visi sauca par Sarkano Odzi, turnīrā sakropļoja jauno Gaisa dārzu mantinieku. "Situācija var kļūt kutelīga," punduris nodomāja un skatījās, kā tēvs to atrisinās.

-    Princis Dorans jāj šurp, mana dēla uzaicināts, Tīvins mierīgi paziņoja, un ne tikai uz kāzām, bet arī, lai ieņemtu vietu šajā padomē un gūtu gandarījumu, ko Roberts viņam liedza par māsas Ēlijas un viņas bērnu nogalināšanu.

Tīrions pētīja Tīreļa, Sarkanvīna un Rovana sejas un prātoja, vai kādam no viņiem pietiks drosmes pateikt: "Bet valdniek Tīvin, vai tad tas nebijāt jūs, kas viņu līķus, ietītus Lanisteru apmetņos, pasniedza Robertam?" Neviens no viņiem neuzdrošinājās atvērt muti, taču šie vārdi bija lasāmi viņu sejās. Sarkanvīnam viss bija vienalga, bet Rovans, šķiet, bija gatavs apvemties.

-    Kad karalis apprecēsies ar jūsu Mārgēriju un Mīrsela ar princi Trīstenu, mēs būsim viens dižs, varens nams, Kevans atgādināja Meisam Tīrelam. Pagātnes naidam jāpaliek pagātnē, vai jūs tā nedomājat, cienītais kungs?

-   Tās ir manas meitas kāzas.

-    Un arī mana mazdēla kāzas, Tīvins cieti noteica. Un tas nebūs īstais brīdis seniem ķīviņiem.

-    Man ar Doranu Martelu nav nekādu ķīviņu, valdnieks Tīrels apgalvoja, lai arī viņa balss liecināja ko citu. Ja viņš vēlas mierīgi šķērsot Āres, viņam atliek tikai palūgt man atļauju.

"Nez, vai viņš ies pāri Ārēm," Tīrions domāja. "Viņš dosies pa Kaulu ceļu, pie Vasaras pils pagriezīsies uz austrumiem un drīz vien būs uz Karaļceļa."

-    Trīssimt dornieši mūsu plānus neizjauks, Serseja teica. Kavaleristus mēs varam pacienāt pagalmā, Troņa zālē iespiest dažus liekus solus kundziņiem un augstdzimušajiem bruņiniekiem un princim Doranam izbrīvēt goda vietu uz paaugstinājuma.

"Tikai ne blakus man," Tīrions lasīja Meisa Tīreļa acīs, tomēr Gaisa dārzu valdnieks par atbildi tikai palocīja galvu.

-    Tagad droši vien varam pāriet pie tīkamākām lietām, turpināja Tīvins. Ir jāsadala uzvaras augļi.

-    Kas gan var būt saldāks, iestarpināja īkstītis, kurš savu augli Hārenholu jau bija aprijis.

Katram valdniekam bija savas prasības: šo pili un to ciemu, zemes gabalu, mazu upīti, mežu, aizbildniecību pār bērniem, kuru tēvi gājuši bojā kaujās. Laimīgā kārtā šādu augļu bija daudz, un bāreņu ar pilīm mantojumā pietika visiem. Spriežot pēc Varīsa sarakstiem, zem Stanisa un Gaismas Dieva karogiem ar liesmojošo sirdi bija krituši četrdesmit septiņi sīkāki kundziņi un sešsimt deviņpadsmit bruņinieki, kā arī vairāki tūkstoši kavalēristu. Tie visi bija nodevēji, kuru mantiniekiem tika atņemtas mantošanas tiesības, bet zemes un pilis nonāca to ļaužu rokās, kuri bija pierādījuši uzticību tronim.

Gaisa dārzi pļāva visdāsnāko ražu. Tīrions skatījās uz Meisa Tīreļa resno vēderu un prātoja: "Sim vecim gan ir zvērīga apetīte." Tīrels prasīja sava karogneša Alestera Florenta zemes un pilis, jo tas, savdabīgu iedomu mudināts, vispirms bija meties atbalstīt Renliju, bet pēc tam Stanisu. Tīvins ar prieku piekrita, un Skaidrūdens pils ar visām zemēm un ienākumiem tika Tīreļa otrajam dēlam sīram Gārlanam, kurš tagad vienā acumirklī kļuva par varenu valdnieku. Viņa vecākais brālis, protams, mantos pašus Gaisa dārzus.

Mazāki īpašumi atlēca Rovanam, nemaz nerunājot par Tārliju, valdnieci Oukhārtu, valdnieku Haitaueru un citiem varenajiem, kuru klāt nebija. Valdnieks Sarkanvīns prasīja tikai uz trīsdesmit gadiem viņu atbrīvot no nodokļa, ar kuru Īkstītis un viņa vīna uzpircēji bija aplikuši Pergolas ražīgākos vīna dārzus. Kad šis lūgums tika apmierināts, Sarkanvīns paziņoja, ka ir ārkārtīgi apmierināts, un ierosināja atnest mučeli Pergolas zeltainā vīna, lai uzsauktu tostu par labo karali Džofreju un viņa gudro un dāsno labo roku. Te nu Serseja zaudēja pacietību.

-    Džofrejam vajag zobenus, ne tostus, viņa izmeta. Viņa karaļ valsts mudž no troņa tikotājiem un pašpasludinātiem karaļiem.

-   Bet, domāju, tas nebūs uz ilgu laiku, Varīss pieglaimīgi sacīja.

-    Vēl šis tas ir palicis, kungi, Kevans ieskatījās sarakstos. Sīrs Ādams atradis dažus kristālus no augstā septona kroņa tā vien izskatās, ka zagļi izlauzuši kristālus, bet zeltu pārkausējuši.

-    Tēvs debesīs redz viņu vainu un spriedīs tiesu pār viņiem, augstais septons svētulīgi noskaitīja.

-    Bez šaubām, Tīvins piekrita. Lai kā arī būtu, karaļa kāzās tev jābūt ar kroni galvā. Serseja, sasauc zeltkaļus ir jāizgatavo jauns kronis. Atbildi negaidījis, viņš pagriezās pret Varīsu. Vai tev ir kas ziņojams?

-    Pie Pirkstiem manīts astoņkājis, einuhs izvilka no piedurknes pergamentu. Ne jau Grejdžojs, viņš ieķiķinājās, bet īsts astoņkājis. Tas uzbrucis vaļu mednieku kuģim no Ibenas un aizrāvis to dzelmē. Pie Pakāpieniem notiek kaujas, bet starp Tīrošu un Līsu, visticamāk, sāksies karš. Abas puses cer uz Miru kā sabiedroto. Jūrnieki no Nefrīta jūras stāsta, ka Kārtā redzēts trīsgalvains pūķis, kuru apbrīno visa pilsēta…

-   Pūķi un astoņkāji mani neinteresē, lai cik galvu tiem būtu, atteica Tīvins. Vai tavi ziņotāji gadījumā nav uzgājuši kādas mana brāļadēla pēdas?

-    Diemžēl mūsu mīļais Tīreks izgaisis bez pēdām. Nabaga drosmīgais jauneklis! Likās, Varīss ir tuvu asarām.

-    Tīvin, Kevans ieminējās, pirms karaļa labā roka paguva paust savu neapmierinātību, daži no zeltainajiem apmetņiem, kas kaujas laikā dezertēja, atgriezušies kazarmās un vēlas turpināt dienestu. Sīrs Ādams grib zināt, ko ar viņiem iesākt.

-    Ar savu gļēvulību viņi varēja pakļaut briesmām Džofu, Serseja tūdaļ paziņoja. Es gribu, lai viņi tiek soditi ar nāvi.

-   Skaidrs, viņi pelnījuši nāvi, gaišība, to neviens nevar noliegt, Varīss nopūtās. Tomēr būtu gudrāk, ja mēs viņus nosūtītu uz Naktssardzi. Saņemtas satraucošas vēstis no Mūra mežoņi ir sakustējušies…

-   Mežoņi, astoņkāji un pūķi, Meiss Tīrels iespurdzās. Vai atradīsies kāds, kas arī nekustas?

Valdnieks Tīvins palaida piezīmi gar ausīm.

-    Labāk lai dezertieru liktenis kļūst par mācību šaubīgajiem. Salauziet viņiem ceļgalus ar vālēm, un nekur vairs nebēgs ne viņi, ne arī kāds cits, kurš redzēs kropļus uz ielām ubagojam. Viņš lūkojās klātesošajos, lai pavērotu, vai kāds ar šo lēmumu nav mierā.

Tīrions atcerējās, kā pats bija apmeklējis Mūri un kopā ar veco Mormontu un viņa virsniekiem mielojies ar krabjiem. Viņš atminējās arī Vecā Lāča bažas.

-   Varbūt salauzīsim ceļgalus tikai dažiem, teiksim, tiem nodevējiem, kuri nogalināja sīru Džaslīnu. Bet pārējos mēs tomēr varētu nosūtīt uz Māršu Naktssardzei ārkārtīgi vajadzīgi papildspēki. Ja Mūris kritīs…

-   .. .mežoņi pārņems visus ziemeļus, viņa tēvs pabeidza, bet Stārkiem un Grejdžojiem būs jauns ienaidnieks. Rādās, ka viņi vairs nevēlas pakļauties Dzelzs tronim, tad kāpēc lai viņi tam prasītu palīdzību? Karalis Robs un karalis Belons abi tīko pēc varas ziemeļos, tad lai abi ziemeļus arī aizsargā. Ja viņi to nespēs, tas Menss Raiders mums var izrādīties vērtīgs sabiedrotais. Tīvins palūkojās uz brāli. Vai vēl kas?

-   Esam beiguši, Kevans papurināja galvu. Kungi, gaišība Džofrejs jums pateicas par jūsu gudrību un vērtīgajiem padomiem.

-    Gribu pārmīt dažus vārdus ar saviem bērniem, Tīvins noteica, kad visi piecēlās promiešanai. Tu arī paliec, Kevan.

Pārējie padomnieki rātni atvadījās. Varīss aizgāja pirmais, bet pēdējie cēlās Tīrels ar Sarkanvīnu. Kad zālē bija palikuši tikai Lanisteri, Kevans aizvēra durvis.

-    Kases turētājs, sasprindzinājuma pilnā balsī ierunājās Tīrions. Interesanti, kam tas ienāca prātā?

-   Valdniekam Petīram, tēvs atbildēja, bet mums tas nāks par labu, ja kase izrādīsies Lanisteru rokās. Tev tiek uzticēts svarīgs pienākums. Vai baidies, ka būsi nepiemērots šim uzdevumam?

-    Nē, Tīrions atbildēja. Es baidos no lamatām. Īkstītis ir viltīgs un godkārīgs, es viņam neuzticos. Un jums, pārējiem, arī nevajadzētu.

-   Viņš dabūja Gaisa dārzus mūsu pusē… Serseja iesāka.

-   Un pārdeva tev Nedu Stārku. Mūs visus viņš pārdotu tikpat viegli. Nauda neīstajās rokās ir tikpat bīstama kā zobens.

-   Bet ne jau mums, tēvocis Kevans apveltīja Tīrionu ar savādu skatienu. Rūdas klinšu zelts…

-    …tiek izrakts no zemes. Īkstītis zeltu taisa no zila gaisa, uzsitot ar pirkstiem knipi.

-    Tā ir daudz vērtīgāka īpašība par jebkuru no tavējām, Serseja saldā balstiņā ļauni nomurrāja.

-   Īkstītis ir melis…

-    …un melns, teica vārna par kraukli.

-   Diezgan! Tīvins sita dūri galdā. Man šī neauglīgā ecēšanās jau ir līdz kaklam! Jūs abi esat Lanisteri, tāpēc izturieties vārda cienīgi.

Kevans nokāsējās.

-   Es labāk redzētu Petīru Bailišu valdām Ligzdā nekā kādu citu no Lisas pielūdzējiem. Jons Roiss, Lins Korbrejs, Hortons Redforts… viņi visi ir bīstami vīri, katrs savā ziņā. Un ari lepni. īkstītis ir gudrs, taču viņam nav ne dižciltības, ne pieredzes ieroču lietās. Ielejas valdnieki nekad nepieņems viņu kā savu pavēlnieku. Viņš palūkojās uz brāli. Kad Tīvins pamāja galvu, Kevans turpināja. Turklāt valdnieks Petīrs joprojām mums pierāda savu uzticību. Vēl vakar viņš mums pačukstēja par Tīreļu plānu pierunāt Sansu Stārku apprecēties ar Meisa vecāko dēlu Villasu.

-   Īkstītis pačukstēja? Tīrions noliecās pār galdu. Un nevis mūsu čukstētāju uzraugs? Cik interesanti.

-   Sansa ir mana ķīlniece, Serseja neticīgi paraudzījās tēvocī. Bez manas atļaujas viņa nekur neies.

-   Tu vari būt spiesta dot atļauju, ja to palūgs valdnieks Tīrels, tēvs aizrādīja. Atteikums būs līdzvērtīgs paziņojumam, ka mēs viņam neuzticamies, un viņš to uzskatīs par apvainojumu.

-   Lai jau šis apvainojas. Kāpēc mums bēdāties?

"Sasodītā stulbene," Tīrions nodomāja.

-    Mīļo māsiņ, viņš sāka pacietīgi skaidrot, apvainojot Tīreļu, tu apvainosi Sarkanvīnu, Tārliju, Rovanu un Haitaueru arīdzan, un viņi var sākt apsvērt, vai Robs Stārks viņiem nebūs labāks karalis.

-    Es nepieļaušu, ka rozes ar vilkiem liekas vienā gultā, valdnieks Tīvins paziņoja. Mums viņš jāaptur.

-   Kā? Serseja noprasīja.

-   Ar laulībām. Sākot jau ar tavējām.

Šie vārdi bija tik pēkšņi, ka Serseja labu brīdi spēja tikai blenzt uz tēvu, bet tad viņas vaigi kļuva tik sārti kā iepļaukāti.

-   Nē, es vairs neprecēšos.

-    Gaišība, Kevans pieklājīgi iebilda, jūs esat jauna sieviete, vēl arvien glīta un auglīga. Jūs taču negribēsiet visu atlikušo mūžu pavadīt vienatnē? Turklāt jauna laulība uz visiem laikiem apklusinātu runas par asinsgrēku un pārējām muļķībām.

-   Paliekot neprecēta, tu ļauj Stanisam izplatīt šo pretīgo neslavu, Tīvins pamācīja meitu. Tavā gultā jābūt jaunam vīram, kas tev rada bērnus.

-   Man ar trim bērniem pilnīgi pietiek. Es esmu septiņu valstību karaliene, nevis vaislas ķēve. Esmu karaliene reģente!

-   Tu esi mana meita, tāpēc darīsi tā, kā es likšu.

Viņa piecēlās.

Es te nesēdēšu un neklausīšos…

-  Sēdēsi, ja vien gribēsi, lai arī tev ir kāda teikšana nākamā vīra izvēli-, Tīvins mierīgi noteica.

Serseja brīdi vilcinājās, bet tad apsēdās, un Tīrions saprata, ka viņa ir zaudējusi, neraugoties uz skaļajiem iebildumiem.

-   Es neprecēšos!

-   Tu precēsies un laidīsi pasaulē bērnus. Katrs bērns, kuru tu piedzemdēsi, liks Stanisam izskatīties par vēl lielāku meli. Likās, tēva skatiens meitu ir pienaglojis krēslam. Meiss Tīrels, Paksters Sarkanvīns un Dorans Martels ir precējušies ar jaunākām sievām, kas, visticamāk, viņus pārdzīvos. Belona Grejdžoja sieva ir veca un pie nāves, un šādas laulības mums uzspiestu savienību ar Dzelzs salām, bet es vēl arvien neesmu drošs, ka tas būtu prātīgs solis.

-   Nē, Serseja izmocīja caur sakniebtām lūpām. Nē, nē, nē!

Tīrions nespēja apspiest smaidu, iedomājoties, ka viņa māsa varētu

tikt iemitināta Paikā. "Kad es lūgdamies jau sāku zaudēt cerību, kāds labvēlīgs dievs man sūta šādu iespēju!"

-   Oberīns Martels varētu būt piemērots, bet Tīreli to uztvertu ārkārtīgi saasināti, tāpēc mums jāskatās dēlu virzienā. Pieļauju, tev nav iebildumu precēties ar vīrieti, kurš ir jaunāks par tevi?

-    Man ir iebildumi pret laulībām ar jebkuru…

-  Esmu domājis par Sarkanvīna dvīņiem, Teonu Grejdžoju, Kventinu Martelu un vairākiem citiem. Tomēr tieši saikne ar Gaisa dārziem izrādījās tas zobens, kas satrieca Stanisu. Tas jārūda un jāpadara stiprāks. Sīrs Lorass ir iestājies baltajos apmetņos, un sīrs Gārlans ir precējies ar kādu no Fosoveju sievišķiem, bet vēl paliek vecākais dēls, kuru viņi plāno izprecināt Sansai Stārkai.

"Villass Tīrels." Tīrions neganti tīksminājās par Sersejas bezpalīdzīgajām dusmām.

-   Tas kroplītis, viņš novilka.

Tēvs uzmeta pundurim saltu skatienu.

-   Villass ir Gaisa dārzu mantinieks un pēc visām ziņām kluss, pieklājīgs jauns vīrietis, kuram patīk lasīt grāmatas un lūkoties zvaigznēs. Viņa kaislība ir dzīvnieku vairošana, un viņam pieder labākie suņi, vanagi un zirgi visās septiņās valstībās.

"Ideāls pāris," Tīrions nodomāja. "Sersejai arī patīk vairoties." Viņam bija žēl nabaga Villasa Tīreļa, taču viņš nezināja smieties par māsu vai raudāt.

-    Es izvēlētos Tīreļu, Tīvins secināja, bet, ja tev ir padomā kāds cits, es uzklausīšu tavus apsvērumus.

-   Cik jauki, tēvs, Serseja ledainā pieklājībā atbildēja. Tu man piedāvā tik sarežģītu izvēli! Ar kuru es labāk gribētu likties gultā ar vecu kalmāru vai tizlu suņu dīdītāju? Man pāris dienas jāapdomājas. Vai tagad drīkstu iet?

"Tu taču esi karaliene," Tīrions jau gribēja sacīt. "Viņam vajadzētu lūgt atļauju tev."

-   Ej, tēvs ļāva. Parunāsim, kad būsi saņēmusi sevi rokās. Atceries par savu pienākumu.

Serseja, neslēpjot dusmas, stīvi izslāja no zāles. "Un tomēr viņa klausa, ko tēvs saka." To māsa bija pierādījusi jau gadījumā ar Robertu. "Vēl jādomā, ko darīt ar Džeimiju." Kad Serseja apprecējās pirmo reizi, brālis bija daudz jaunāks, un tagad viņš varēja nemaz tik viegli nepiekrist māsas otrajām laulībām. Nelaimīgais Villass Tīrels varēja dabūt zobenu zarnās, un šāds pavērsiens visnotaļ aizēnotu savienību starp Gaisa dārziem un Rūdas klintīm. "Man vajadzētu iejaukties, bet ko lai saku? Piedod, tēvs, bet viņa grib precēties ar brāli?"

-   Tīrion…

-   Vai dzirdu, kā ziņneši izkliedz manu vārdu? viņš sāji pasmaidīja.

-    Tava maukošanās ir tavs vājums, Tīvins bez ievada iesāka, bet, iespējams, daļa vainas jāuzņemas man. Tā kā tu neizaugi lielāks par puišeli, es droši vien piemirsu, ka esi pieaudzis vīrs ar vīra vajadzībām. Tev jau sen vajadzēja apprecēties.

"Es jau biju precējies vai neatceries?" Tīrions saviebās, un skaņa, ko viņš izdvesa tiklab varēja būt smiekls kā rēciens.

-   Vai doma par precībām tevi tik ļoti uzjautrina?

-    Es tikai iedomājos, cik nolāpīti glīts brūtgāns no manis iznāktu. Var jau būt, ka tieši sievas viņam trūka. Ja viņai būtu zeme un pils, tad tur viņš varētu patverties no Džofreja galma… arī no Sersejas un tēva.

No otras puses… vēl bija Šaija. "Viņai tas nepatiks, lai arī viņa apgalvo, ka viņai patīk būt par manu mauku."

Bet diez vai tēvu tas interesētu, tāpēc Tīrions izslējās krēslā un sacīja:

-    Tu gribi mani apprecināt ar Sansu Stārku. Bet vai to Tīreli neuztvers kā apvainojumu, ja jau viņiem ir zināmi plāni saistībā ar meiteni?

-   Valdnieks Tīrels nesāks cilāt jautājumu par Stārku skuķi līdz Džofreja kāzām. Ja Sansa apprecēsies iepriekš, kā viņš varēs apvainoties, ja nebūs paguvis izpaust savus nolūkus?

Tieši tā, Kevans piebalsoja, un jebkurus iebildumus kušinās piedāvājums Villasam izprecināt Serseju.

Tīrions paberzēja pusjēlo deguna strupuli. Rēta brīžiem nepanesami niezēja.

-   Gaišība karaliskais Augonis Sansas dzīvi kopš viņas tēva nāves ir padarījis nepanesamu, un tagad, kad viņa beidzot tikusi vaļā no Džofreja, jūs ierosināt viņai precēties ar mani. Tas ir ārkārtīgi nežēlīgi, pat pazīstot tevi, tēvs.

-   Vai tad tu grasies pret viņu slikti izturēties? Tēva balss drīzāk izklausījās ziņkāres, nevis bažu pilna. Gādāt par tā skuķa laimi nav mans mērķis, un ari tev tas nav būtiski. Mūsu sabiedrotajiem dienvidos jābūt tik spēcīgiem, kādas ir Rūdas klintis, taču mums vēl jāuzveic ziemeļi, savukārt atslēga uz ziemeļiem ir Sansa Stārka.

-    Bet viņa jau vēl ir tīrais bērns.

-   Tava māsa apzvēr, ka viņa jau esot uzziedējusi. Un, ja tā, viņa ir laulībām gatava sieviete. Tev tikai atliek laupīt viņai nevainību, lai neviens nevarētu teikt, ka tās bijušas aprēķina laulības. Pēc tam, ja vēlies, vari gaidīt gadu vai divus, pirms atkal liecies ar viņu gultā, jo tās jau tavas vīra tiesības.

"Man ir vajadzīga tikai Šaija," viņš domāja, "un Sansa ir tikai meitēns, lai ko jūs man te stāstītu."

-    Ja jūsu mērķis ir nedot viņu Tīreļiem, kāpēc tad neatdodat viņu mātei? Varbūt tas liktu Robam Stārkam pārdomāt un liekt celi mūsu priekšā.

-   Vari sūtīt viņu uz Straujupi, Tīvins nicīgi palūkojās uz dēlu, un viņas māte tūdaļ viņu izdos par sievu Blekvudam vai Malisteram, lai nostiprinātu savienību Trejžubures apvidū. Ja nosūtīsim skuķi uz ziemeļiem, vēl nebūs uzlēcis jauns mēness, kad viņa dabūs vīros kādu no Manderlijiem vai Amberiem. Galmā viņa nav mazāk bīstama, un to pierāda Tīreļu idejas. Viņai jāprecas ar kādu no Lanisteriem un pēc iespējas ātrāk.

-    Tas, kurš apprecēs Sansu Stārku, viņas vārdā dabūs Ziemmalu, tēvocis Kevans iestarpināja. Vai tas tev nav ienācis prātā?

-   Ja tu to skuķi negribi, mēs to atdosim kādam no taviem brālēniem, tēvs piebilda. Kevan, kā tu domā, vai Lensels ir gana spēcīgs, lai precētos?

Kevans vilcinājās ar atbildi.

-    Ja mēs aizvestu meiteni pie viņa gultas, viņš spētu pateikt vajadzīgos vārdus… Bet pildīt laulības pienākumus nē. Es ieteiktu kādu no dvīņiem, bet Stārki abus izmitinājuši Straujupē. Arī Džennas dēls Tions ir tur, bet visādi citādi viņš varētu derēt.

Tīrions sarunā neiejaucās, jo saprata, ka viņi cenšas to pierunāt. "Sansa Stārka," viņš sāka apsvērt. Sansa ar kluso balsi un saldo smaržu, meitene, kam patika zīda drānas, dziesmas, kavalieri un stalti, pieklājīgi bruņinieki ar glītiem ģīmīšiem. Pundurim likās, viņš ir atgriezies uz degošo kuģu tilta, kad viss zem kājām šūpojas.

-   Tu man prasīji atalgojumu par varonību kaujā, Tīvins viņam atgādināja. Šī nu ir tava iespēja, Tīrion labākā, kāda tev jebkad būs. Vecais Lanisters ar pirkstiem nepacietīgi bungoja pa galdu. Es reiz gribēju saprecināt tavu brāli ar Līsu Tūliju, bet Airīss uzņēma Džeimiju Karaļsardzē, pirms tika panākta vienošanās. Kad ierosināju valdniekam Hosteram, lai viņš izdod Līsu tev brāļa vietā, viņš paziņoja, ka gribot meitai veselu vīru, nevis tikai pusi.

Šī apprecējās ar Džonu Arīnu, kurš viņai varēja būt vectēva vietā. Zinot, kāda bija Līsa Arīna, Tīrions drīzāk bija pateicīgs nekā apvainojies par šādu iznākumu.

-    Kad es piedāvāju tevi Dornē, saņēmu atbildi, ka tāds ierosinājums ir apvainojums, Tīvins turpināja. Vēlāk līdzīgas atbildes saņēmu no Jona Roisa un Leitona Haitauera. Pēc tam es kritu tik zemu, ka piedāvāju tevi tai Florentu meičai, kuru Roberts izdrāza sava brāļa kāzu gultā, bet viņas tēvs labāk izprecināja skuķi kādam no saviem bruņiniekiem. Ja negribi Stārku meitēnu, es tev sameklēšu citu sievu gan jau visā karaļvalstī ir kāds sīks kundziņš, kas priecīgs atdos savu meitu apmaiņā pret Rūdas klinšu draudzību. Dzirdēju, Tanda esot ar mieru izdot Lolīsu…

Tīrionam riebumā pārskrēja šermuļi.

-   Tad labāk nogriežu sev daiktu un izbaroju to kazām.

-   Tad atver acis. Stārku skuķe ir jauna, bet precību gados, rātna, dižciltīga un vēl joprojām jaunava, turklāt nav nekāda neglītene. Ko tu vēl gaidi?

"Patiesi…"

-    Vienkārši ākstos. Grūti to paskaidrot, bet es gribētu sievu, kura vēlas ar mani likties gultā.

-    Ja tev šķiet, ka tavas maukas grib ar tevi likties gultā, tu izrādies vēl lielāks muļķis, nekā es biju domājis, Tīvins noskaldīja. Tu mani apbēdini, Tīrion. Es cerēju, šāda laulība tev varētu patikt.

-   Jā, mēs visi zinām, cik ļoti mana patikšana ir svarīga tev, tēvs. Taču ir vēl kas. Tu saki atslēga uz ziemeļiem. Ziemeļus šobrīd ieņēmuši Grejdžoji, un karalim Belonam ir meita. Kāpēc tu man piedāvā Sansu

Slarku, nevis viņu? Punduris skatījās tieši tēva vēsajās, zaļajās acis ar zeltainajiem raibumiem.

Tivins salika pirkstus zem zoda.

Belons Grejdžojs domā kā laupītājs, nevis valdnieks. Ļausim viņam izbaudīt rudens kroni un ziemeļu ziemu. Saviem ļaudīm viņš nedos ne mazāko iemeslu sevi mīlēt. Kad pienāks pavasaris, ziemeļniekiem šie astoņkāji būs līdz kaklam. Kad tu aizvedīsi uz ziemeļiem Edarda Stārka mazdēlu, gan valdnieki, gan vienkāršie ļaudis visi kā viens sacelsies, lai nosēdinātu viņu augstajā senču krēslā. Ceru, tu vismaz esi spējīgs radīt bērnus?

-    Domāju, esmu gan, Tīrions saspurojās. Tiesa, nevaru to pierādīt, lai gan dāmas nevar teikt, ka neesmu centies. Katrā ziņā es izsēju savas sīkās sēkliņas pie katras izdevības.

-    Renstelēs un grāvjos, dēla teikto papildināja Tīvins. Atmatā iesakņojas vienīgi bastardi, tāpēc tev laiks iekopt pašam savu dārzu. Viņš piecēlās kājās. Rūdas klintis tu nedabūsi nekad, es tev to saku. Bet appreci Sansu Stārku un tu, iespējams, dabūsi Ziemmalu.

"Tīrions Lanisters, Ziemmalas valdnieks un aizstāvis." Šī doma lika viņam nodrebēt.

-   Labi, tēvs, viņš lēni sacīja, bet tavā niedru paklājā ir iemājojis milzu prusaks. Pieļauju, ka Robs Stārks ir tikpat spējīgs kā es, turklāt viņš zvērējis, ka precēs kādu no auglīgo Freju meičām. Un tiklīdz Jaunajam Vilkam būs pirmais metiens, neviens no kucēniem, ko dzemdēs Sansa, nemantos neko.

-   Robs Stārks nekļūs par vīru nevienai no auglīgajām Freju meičām, kad es tev saku, Tīvins palika nesatricināms. Man ir zināms šis tas, ko vēl neuzskatīju par vajadzīgu paziņot padomei, lai gan cienījamie kungi visu drīz uzzinās paši Jaunais Vilks par sievu ir apņēmis Geivena Vesterlinga vecāko meitu.

Kādu mirkli Tīrionam šķita, ka viņš nav saklausījis tēva teikto.

-    Viņš ir lauzis zvērestu? punduris neticīgi pārjautāja. Viņš ir izmetis mēslainē Frejus, lai… viņam trūka vārdu.

-     …apprecētu sešpadsmit gadus vecu meiču vārdā Džeine, Kevans paskaidroja. Geivens savulaik viņu piedāvāja par sievu Vilemam vai Mārtiņam, bet es priekšlikumu noraidīju. Geivens ir labs cilvēks, bet viņa sieva ir Sībela Spaisere viņam nevajadzēja to sievišķi precēt. Vesterlingiem gods vienmēr nozīmējis vairāk nekā prāts. Sībelas vectēvs tirgojās ar safrānu un pipariem, turklāt bija gandrīz tikpat necilas izcelsmes kā tas kontrabandists, kas mitinās Stanisa paspārnē. Un viņas vecmāmiņa tika atvesta šurp no austrumiem baisa, veca ragana, iespē jams, priesteriene. Viņi to sauc par Maigi, bet neviens nekad neuzrunā īstajā vārdā. Puse Lanisportas iedzīvotāju gāja pie viņas meklēt zāles, mīlas eliksīrus un tamlīdzīgas lietas. Viņš paraustīja plecus. Viņa, protams, jau sen mirusi. Džeine ir jauka meitene, patiesi, lai arī es viņu esmu redzējis tikai reizi. Bet ar tik šaubīgām asinīm…

Tā kā Tīrions reiz bija apprecējis mauku, viņš nevarēja pilnībā pievienoties tēvoča šausmām par precībām ar meiteni, kuras vecvectēvs tirgojies ar krustnagliņām. Un tomēr… "Jauka meitene," tēvocis tika teicis, bet arī daudzas indes šķita saldas. Vesterlingi bija sena dzimta, taču goda viņiem tiešām bijis vairāk nekā varas. Tīrions nebrīnītos, uzzinājis, ka Sībela šim pūrā līdzi paņēmusi lielāku bagātību, nekā piederēja viņas dižciltīgajam vīram. Vesterlingu raktuves jau sen bija slēgtas, labākās zemes izpārdotas vai zaudētas, bet Klints drīzāk atgādināja drupas, ne cietoksni. "Tiesa gan, romantiskas drupas, ņemot vērā, ka tās tik drosmīgi slejas pāri jūrai."

-   Esmu pārsteigts, Tīrions bija spiests atzīt, uzskatīju Robu Stārku par prātīgāku.

-   Viņam ir tikai sešpadsmit gadu, Tīvins piezīmēja. Tajā vecumā prāts nav pretinieks baudai, mīlestībai un godam.

-   Viņš lauza zvērestu, apkaunoja sabiedroto un pārkāpa nopietnu solījumu. Kur te gods?

-   Sava goda vietā viņš aizstāvēja meičas godu, atbildēja sīrs Kevans. Viņš to izdrāza, tāpēc citādi rīkoties nevarēja.

-    Prātīgāk būtu bijis atstāt viņu ar bastardu puncī, Tīrions atklāti paziņoja.

Vesterlingi varēja zaudēt visu: zemes, pili, dzīvību. "Lanisteri vienmēr atdeva savus parādus."

-   Džeine Vesterlinga ir savas mātes meita, Tīvins sacīja, un Robs Stārks ir sava tēva dēls.

Tomēr likās, Vesterlingu nodevība nav tēvu saniknojusi tik ļoti, kā Tīrions varēja sagaidīt. Tīvins nekad nebija pacietis savu padoto neuzticību. Lepnos Reinus no Kastamēras un seno Tārbeku dzimtu viņš iznīcināja, vēl pusaudzis būdams, dziesminieki par to sacerēja visai drūmu dziesmu. Pēc vairākiem gadiem, kad valdnieks Fārmens no Gaišās pils sāka dumpoties, Tīvins viņam aizsūtīja ziņnesi, nevis ar vēstuli, bet ar lautu rokās. Kad Fārmena lielajā zālē izskanēja "Kastamēras lietavas", valdnieks kļuva rāms kā jēriņš. Ja kādam ar dziesmu bija par maz, tad Reinu un Tārbeku izpostītās pilis joprojām liecināja par likteni, kāds gals sagaida tos, kuri sadomā nonievāt Rūdas klintis.

-    Klintis nav neko tālu no Tārbeku pils un Kastamēras, Tīrions aizrādīja. Jūs domājat, ka Vesterlingi neko nav mācījušies no kaimiņu kļūdām?

-    Var jau būt, ka ir mācijušies, Tīvins atbildēja. Viņi labi zina Kastamēras likteni, kad es tev saku.

-    Bet vai Vesterlingi un Spaiseri varētu tik muļķīgi iedomāties, ka vilka spēkos ir uzvarēt lauvu?

Tīvins Lanisters pirmo reizi pa ilgiem laikiem gandrīz pasmaidīja. Tiesa gan, viņš to neizdarīja, bet arī situācija bija pārāk bīstama.

-    Pat vislielākie muļķi reizēm izrādās gudrāki par tiem, kas par viņiem smejas, valdnieks noteica. Tu precēsi Sansu Stārku, Tīrion, un labi drīz.

20.NODAĻA KETLĪNA

Viņi uz pleciem iestiepa līķus un noguldīja tos paaugstinājuma malā. Lāpu gaismas pielietajā zālē iestājās klusums, un Ketlīna dzirdēja, kā pie pils gaudo Pelēkais Vējš. "Dzīvnieks saož asinis," viņa domāja, "tas saož nāvi un postu pat cauri akmens sienām un koka durvīm, nakts tumsā un lietū."

Viņa stāvēja pa kreisi no Roba, kurš sēdēja augstajā krēslā, un mirkli viņai šķita, ka lūkojas savos mirušajos dēlos Brenā un Rikonā. Šie zēni bija krietni vecāki, taču nāvē tie likās sarāvušies. Kaili un slapji viņi gulēja tik mierīgi, ka bija grūti atcerēties, kā tie izskatījās dzīvi esot.

Gaišmatainais bija centies audzēt bārdu, tāpēc viņa vaigus un zodu tieši virs dunča atstātās brūces kaklā klāja gaiši dzeltenas persika pūkas. Viņa garie zeltainie mati vēl bija slapji, it kā viņš būtu izcelts no vannas. Spriežot pēc izskata, viņš bija nomiris mierīgi, iespējams, miegā, savukārt viņa tumšmatainais brālēns par savu dzīvību bija cīnījies. Viņš ar rokām bija pūlējies atvairīt dunča dūrienus, tāpēc tajās vīdēja dziji griezumi, bet brūces krūtīs, vēderā un mugurā atgādināja daudzas mutes bez mēlēm, no kurām vēl joprojām sūcās sarkanas slienas, lai arī lietus ķermeni bija nomazgājis gandrīz tīru.

Robs bija uzlicis kroni, un bronza tumši mirdzēja lāpu gaismā. Viņš lūkojās uz mirušajiem, un ēnas slēpa viņa acis. "Diez, vai arī viņš saskata Brenu un Rikonu?" Ketlīna būtu gribējusi izraudāties, taču viņai vairs nebija asaru. Nokautie zēni no ilgā ieslodzījuma bija bāli, tāpēc asinis uz baltās miesas lāsoja tik satriecoši sarkanas, ka bija nepanesami uz tām skatīties. "Vai Sansu arī viņi kailu noguldīs Dzelzs troņa pakājē, kad būs nogalinājuši? Vai arī viņas miesa liksies tik balta un asinis tik sarkanas?" Ara bez mitas šņāca lietusgāze un nepaguris gaudoja vilks.

Viņas brālis Edmūrs vēl no miega pietūkušu seju stāvēja no Roba pa labi, vienu roku uzlicis tēva krēsla atzveltnei. Viņš tāpat kā Ketlīna ar klaudzināšanu pie durvīm bija uzmodināts nakts vidū un bez ceremonijām izrauts no sapņiem. "Vai tie bija labi sapņi, brālīt? Vai sapņoji par sauli, smiekliem un jaunavas skūpstiem? Ceru, ka tā." Viņas pašas sapņi bija tumši un šausmu pilni.

Zālē bija sapulcējušies Roba virsnieki un karogneši: vieni bruņās un ar ieročiem, citi kā pagadās apņurcīti un pusapģērbti. Tur bija arī sīrs Reinalds un viņa tēvocis sīrs Rolfs, tomēr izskatījās, ka karalienei Robs šo nepatīkamo ainu ir aiztaupījis. "Klints nav tālu no Rūdas klintīm," Ketlīna atcerējās. "Varēja gadīties, ka bērnībā Džeine bija rotaļājusies kopā ar šiem puikām."

Viņa skatījās uz ieroču nesēju Tiona Freja un Vilema Lanistera līķiem un gaidīja, kad viņas dēls sāks runāt.

Šķita, pagājis krietni ilgs laiks, kad Robs atrāva skatienu no asiņainajiem ķermeņiem.

-   Mazais Džon, viņš ierunājās, saki savam tēvam, lai ved viņus iekšā.

Mazais Džons Ambers, ne vārda neteicis, pagriezās, un viņa soļi atbalsojās dižajā akmens zālē.

Kad Lielais Džons ieveda vaņģiniekus pa durvīm, Ketlīna ievēroja, ka viens otrs pakāpās malā, lai dotu viņiem ceļu, it kā nodevība varētu pielipt no pieskāriena, no skatiena, no kāsa. Gan gūstītāji, gan gūstekņi visi bija vienādi: liela auguma vīri ar biezām bārdām un gariem matiem. Divi no Lielā Džona vīriem un trīs gūstekņi bija ievainoti. Viņi atšķīrās tikai ar to, ka vieniem rokās bija šķēpi, bet citiem tukšas makstis. Visiem bija bruņukrekli vai kamzoļi ar uzšūtiem dzelzs gredzeniem, visiem bija smagi zābaki un biezi apmetņi no vilnas vai kažokādas. "Ziemeļi ir skarbi un salti, tie nepazīst žēlastības," Neds viņai tika teicis, kad viņa pirmo reizi ieradās Ziemmalā, un tas šķita pirms tūkstoš gadiem.

-     Pieci, Robs noteica, kad gūstekņi izlijuši un nerunīgi nostājās viņa priekšā. Vai te ir visi?

-   Pavisam bija astoņi, Lielais Džons norūca. Divus mēs nokāvām uzreiz, bet trešais šobrīd izlaiž garu.

Robs pētīja nodevēju sejas.

-   Bija vajadzīgi astoņi vīri, lai nogalinātu divus neapbruņotus ieroču nesējus.

-   Viņi nogalināja arī divus manus vīrus, Delpu un Elvudu, lai ietiktu tornī, paziņoja Edmūrs Tūlijs.

-   Tā nebija nekāda slepkavība, sacīja valdnieks Rikards Kārstārks, nesatraukdamies ne par virvēm, kas saistīja viņa rokas, ne par asinīm, kas ritēja pār seju. Ikviens, kas nostājas starp tēvu un tēva atriebību, pats par varītēm lien nāvē.

Viņa vārdi Ketlīnas ausīm skanēja tik asi un nežēlīgi kā kara bungu rīboņa. Viņai izkalta rīkle. "Es to izdarīju. Šie divi puikas gāja bojā, lai manas meitas varētu dzīvot."

-   Es redzēju, kā tajā naktī Čukstu mežā mirst tavi dēli, Robs teica Kārstārkam. Tions Frejs nenogalināja Torhenu. Vilems Lanisters nenokāva Edardu. Kā tu vari to saukt par atriebību? Tā ir muļķīga un asiņaina slepkavība. Tavi dēli ar godu krita kaujas laukā ar zobeniem rokās.

-    Viņi krita, Rikards Kārstārks neatkāpās ne par collu, jo Karaļkāvis viņus nogalināja. Šie divi pieder viņa šlakai, un tikai ar asinīm iespējams atmaksāt par asinīm.

-   Ar bērnu asinīm? Robs rādīja uz miroņiem. Cik viņiem gadu? Divpadsmit, trīspadsmit? Tie ir ieroču nesēji.

-   Ieroču nesēji krīt ikvienā kaujā.

-    Jā, krīt cīnoties. Tions Frejs un Vilems Lanisters nenolika savus zobenus Čukstu mežā. Viņi bija ieslodzīti, neapbruņoti un aizmiguši gūstekņi… zēni. Paskaties uz viņiem!

Kārstārks tā vietā paskatījās uz Ketlīnu.

-   Pasaki savai mātei, lai šī paskatās uz tiem līķiem, viņš izmeta. Šī viņus nogalināja tiklab, cik es.

Ketlīna uzlika roku uz Roba krēsla atzveltnes. Zāle viņas acu priekšā sāka virpuļot, un sievietei likās, ka tūlīt apvemsies.

-   Manai mātei ar to nav nekāda sakara, Robs nikni atcirta. Tas ir tavu roku darbs tava nodevība un tevis pastrādāta slepkavība.

-   Kā gan Lanisteru nogalināšana var būt nodevība, bet viņu atbrīvošana ne? Kārstārks asi noprasīja. Varbūt gaišība ir aizmirsis, ka mēs ar Rūdas klintīm karojam? Karā piedien nokaut ienaidniekus vai tēvs to tev nemācīja, puika?

-    Puika? Lielais Džons ar bruņucimdā tērptu dūri ievilka Rikardam Kārstārkam pa seju, un vīrietis nošļuka uz ceļiem.

-   Neaiztiec viņu! Robs pavēlēja, un Ambers atkāpās soli no gūstekņa.

-   Jā, valdniek Amber, lai karalis pats visu nokārto, Kārstārks izspļāva izsisto zobu. Viņš droši vien grasās mani vispirms norāt un tikai pēc lam piedot, jo mūsu Ziemeļu karalis tieši tā izturas pret nodevējiem. Viņš atieza smaidā asiņaino muti. Bet varbūt man tevi vajadzētu godāt par karali, kurš padirsis Ziemeļus, gaišība?

Lielais Džons paķēra šķēpu no vīra, kas stāvēja viņam blakus, un pacēla to plecā.

-    Ļaujiet man viņu caurdurt, pavēlniek. Ļaujiet man uzšķērst viņa vēderu, lai redzam, kādā krāsā šim ir zarnas.

Durvis atsprāga vaļā, un zālē ienāca Melnā Zivs, kuram no apmetņa un bruņucepures .straumēm tecēja ūdens, bet viņam pa pēdām sekoja lūliju kavalēristi. Ārā plaiksnīja zibens un no debesīm pret Straujupes akmens mūriem gāzās melns lietus. Sīrs Brindens noņēma bruņucepuri un nometās uz viena ceļa.

-  Gaišība… Neko vairāk viņš neteica, taču viņa drūmā balss izteica visu.

-   Sīru Brindenu es uzklausīšu apmeklētāju zālē. Robs piecēlās kājas. Lielais Džon, valdnieks Kārstārks lai gaida šeit, bet tikmēr pakariet pārējos septiņus.

-   Arī tos, kas jau beigti? Lielais Džons nolaida šķēpu.

-    Jā. Es necietīšu, ka tāda neģēlība apgāna mana tēvoča upes. Lai viņus knābā vārnas.

Viens no gūstekņiem nokrita ceļos.

-   Žēlastību, pavēlniek! Es nevienu neesmu nogalinājis, es tikai stāvēju pie durvīm un uzmanīju, vai nenāk sargi.

Robs brīdi apdomājās.

-    Bet vai tu zināji, kas valdniekam Rikardam ir padomā? Vai redzēji no makstīm izvilktus dunčus? Vai dzirdēji kliedzienus, lūgumus pēc žēlastības?

-   Jā, dzirdēju, bet es tur nepiedalījos. Es biju tikai vērotājs, es zvēru…

-   Valdniek Amber, Robs sacīja, šis ir bijis tikai vērotājs. Pakariet viņu pēdējo, lai viņš var pavērot, kā mirst pārējie. Māte, tēvoci, lūdzu, nāciet līdzi.

Viņš pagriezās, un Lielā Džona vīri ielenca vaņģiniekus, bakstot ar šķēpiem mugurā, dzina nāvei lemtos ārā no zāles. Pērkona grāvieni bija tik skaļi, ka likās pils tūdaļ sabruks. "Diez ar kādu skaņu sabrūk karaļvalstis?" Ketlīna prātoja.

Apmeklētāju zālē valdīja tumsa, bet vismaz pērkona ducināšanu tur apslāpēja biezie mūri. Kalps ar eļļas lampu rokā ienāca, lai iekurtu kamīnu, taču Robs lika atstāt gaismekli un sūtīja kalpotāju prom. Tur bija arī galdi un krēsli, bet apsēdās vienīgi Edmūrs, kurš tūdaļ gan piecēlās, jo ievēroja, ka visi pārējie ir palikuši stāvam. Robs noņēma kroni un nolika to sev priekšā uz galda.

-   Kārstārki ir prom, Melnā Zivs paziņoja, kad bija aizvēris durvis.

-   Visi? Roba balsi izkropļoja dusmas vai izmisums? To pat Ketlīna nespēja noteikt.

-    Visi karotāji, sīrs Brindens atbildēja. Pie ievainotajiem palikuši vienīgi vezumnieki un kalpotāji. Mēs nopratinājām ļoti daudzus cilvēkus, lai būtu droši, ka zinām patiesību. Viņi sākuši nozust pievakarē pa vienam pa diviem, pēc tam jau lielākos bariņos. Ievainotajiem un kalpotājiem bija vēlēts palikt, lai viņi kurinātu ugunskurus un nevienam neienāktu prātā, ka kāds ir nozudis, bet, tiklīdz sākās lietus, ari tas jau vairs nebija vajadzīgs.

-    Vai viņi apvienosies, kad būs tikuši prom no Straujupes? Robs gribēja zināt.

-   Nē, viņi izklīdīs un dosies medībās. Kārstārks ar zvērestu apsolījis savas meitas roku jebkuram, kurš atnesīs viņam Karaļkāvja galvu, vai tas būtu dižciltis vai arī zemas kārtas vīrs.

"Augstie dievi!" Ketlīnai atkal palika nelabi.

-    Gandrīz trīs simti karotāju un divtik daudz zirgu nozuduši nakts laikā. Robs paberzēja deniņus, kur kronis bija atstājis nospiedumu maigajā galvas ādā. Visi Kārholdas kaujinieki ar zirgiem ir prom.

"Viņi ir prom manis dēļ, tikai manis dēļ, lai dievi man piedod." Ketlīnai nevajadzēja būt karavadonim, lai saprastu, kādās lamatās iekļuvis Robs. Kādu brīdi viņš turēja upes zemes savās rokās, bet tagad ienaidnieki viņu ielenca no visām pusēm, izņemot austrumus, kur kalna galā neitrāla sēdēja Līsa. Pat Trejžubure bija kļuvusi ne pārāk droša, kopš Pārceltuves pavēlnieks bija sarāvis saikni ar Robu. "Tādā brīdī vēl pazaudēt arī Kārstārkus.

-    Neviens vārds no mūsu runātā nedrīkst atstāt Straujupi, viņas brālis Edmūrs teica. Valdnieks Tīvins var… viņi allaž skandina, ka Lanisteri vienmēr maksā savus parādus. Lai Māte ir žēlsirdīga, ja viņš par to uzzinās.

"Sansa." Ketlīna savilka dūres tik cieši, ka iecirta nagus savu plaukstu mīkstajā miesā. Robs apveltīja Edmūru ar stindzinošu skatienu.

-   Vai gribi, lai esmu ne tikai slepkava, bet arī melis, tēvoci?

-    Mums nav nepieciešamības izlikties, vienkārši nevajag lieki runāt. Jāapbedī puikas un jātur mēle aiz zobiem līdz kara beigām. Vilems bija

Kevana Lanistera dēls un valdnieka Tīvina brāļadēls. Tions bija Džennas dēls, turklāt Frejs. Mums šis ziņas jāaiztaupa ari Dvīņiem, līdz…

Līdz būsim iemācījušies atdzīvināt mirušos? Brindens Melnā Zivs skarbi noprasīja. Patiesība jau ir aizbēgusi kopā ar Kārstārkiem, I dmūr. Nu par vēlu spēlēt spēlītes.

-   Viņu tēviem esmu parādā patiesību, Robs paziņoja, un taisnu l iesu arī. Viņš pievērsa skatienu kroņa bronzas tumšajam spīdumam un izvīto dzelzs zobenu lokam. Valdnieks Rikards man nepakļāvās un mani nodeva. Man nav citas izvēles kā vien viņu tiesāt. Dievi vien zina, ko darīs Kārstārka kājnieki, kas atrodas pie Rūža Boltona, kad uzzinās, ka esmu viņu pavēlnieku sodījis ar nāvi par nodevību. Boltons jābrīdina.

-   Hārenholā bija ari Kārstāka mantinieks, Brindens viņam atgādināja, viņa vecākais dēls, kuru pie Zaļā Atzara sagūstīja Lanisteri.

-   Herions, Robs rūgti nosmējās, viņu sauc Herions. Karalim taču jāzina savu ienaidnieku vārdi, vai ne?

Melnā Zivs vērīgi palūkojās karalī.

-    Vai jūs droši zināt, ka šis atgadījums jauno Kārstārku padarīs par jūsu ienaidnieku?

-   Par ko gan citu? Es grasos nokaut viņa tēvu, un nez vai viņš par to man pateiksies.

-    Lai gan varētu. Netrūkst dēlu, kuri ienīst tēvus, turklāt tagad jūs vienā rāvienā iecelsiet viņu par Kārholdas valdnieku.

-  Pat tad, ja Herions ir no šiem dēliem, Robs nogrozīja galvu, viņš nekad atklāti neatzīs, ka piedod sava tēva slepkavam, jo tad viņu sāktu kūdīt paša vīri. Tie ir ziemeļnieki, tēvoci, un ziemeļi atceras visu.

-    Tādā gadījumā piedodiet viņam, ierosināja Edmūrs. Robs pārsteigts palūkojās viņā, un Edmūra seja tumši nosarka. Es gribēju teikt: neatņemiet viņam dzīvību. Man tas, protams, nepatīk tikpat ļoti, cik jums, pavēlniek. Nabaga Delps tikko kā bija attapies pēc ievainojuma, ko guva no sīra Džeimija. Kārstārkam, bez šaubām, jāsaņem sods. Teiksim, saslēdziet viņu ķēdēs.

-   Paturēt par ķīlnieku? Ketlīna ieminējās. "Tas būtu vislabākais…"

-    Jā, par ķīlnieku! Edmūrs uztvēra māsas pārdomas kā piekrišanu. Pateiksim viņa dēlam, ka tik ilgi, kamēr viņš saglabā uzticību, tēvam nekas ļauns nenotiks. Citādi… uz Frejiem cerēt mēs vairs nevaram, pat ja es piedāvātos apprecēt visas vecā Voldera meitas vienlaikus. Ja mēs zaudēsim arī Kārstārkus, tad cerību nebūs vairs nekādu.

-    Kādas vēl cerības… Robs nopūtās, atmeta no pieres matu šķipsnu, kas krita acīs, un turpināja: No sīra Rodrīka ziemeļos nav nekādu ziņu. Volders Frejs nav atbildējis uz mūsu jauno piedāvājumu. Ligzda klusē. Karalis pagriezās pret māti. Vai tava māsa vispār negrasās mums atbildēt? Cik reižu man viņai jāraksta? Neticu, ka neviens no kraukļiem nav līdz viņai nokļuvis.

Ketlīna saprata, ka dēls meklē mierinājumu viņš gribēja dzirdēt, ka beigu beigās viss būs kārtībā, tomēr karalim vairāk par visu bija vajadzība patiesība.

-    Kraukļi ir tikuši līdz viņai, lai gan viņa, protams, var izmeloties, ka nav ziņas saņēmusi. Negaidi no viņas palīdzību, Rob. Līsa ar drosmi nekad nav izcēlusies. Kad mēs vēl bijām meitenes, viņa vienmēr mēdza paslēpties, ja bija sadarījusi blēņas. Tagad nekas nav mainījies. Bailēs viņa aizbēga no Karaļa ostas uz drošāko vietu, ko spēja iedomāties, un tagad sēž kalna galā, cerot, ka visi par viņu aizmirsīs.

-    Ielejas bruņinieki varētu izšķirt šā kara iznākumu, Robs ieminējās, bet, ja viņa nevēlas karot, lai nekaro. Es viņai tikai lūdzu atvērt mums Asiņainos vārtus un Kaijgalē iedot kuģus, lai mēs varētu tikt uz ziemeļiem. Kalnu ceļš ir grūts, bet tas nav tik traki, kā ar zobeniem lauzties cauri Kaklam. Ja es izceltos krastā Baltajā ostā, tad varētu uzbrukt Keilinas grāvim un pusgada laikā patriekt saliniekus.

-    Tas nekad nenotiks, pavēlniek, Melnā Zivs ieminējās. Līsa ir pārāk bailīga, lai pieļautu armijas klātbūtni Ielejā, lai kas tā būtu par armiju. Asiņainie vārti netiks atvērti.

-    Lai tad svešie viņu parauj, Robs izmisuma pilnās dusmās nolamājās. Un nolādēto Rikardu Kārstāku arīdzan. Un Teonu Grejdžoju, Volderu Freju, Tīvinu Lanisteru un visus pārējos. Mīļie dievi, kāpēc gan cilvēks vēlas kļūt par karali? Kad visi skandēja "Ziemeļu karalis, Ziemeļu karalis," es teicu sev… es zvērēju… ka būšu labs karalis, tik cienījams kā mans tēvs, tikpat uzticīgs draugiem un drosmīgs, stājoties pretī ienaidniekiem… bet tagad es pat nevaru atšķirt vienus no otriem. Kā viss varēja tā samudžināties? Pusduci kauju mēs ar valdnieku Rikardu izcīnījām kopā. Viņa dēli manis dēļ krita Čukstu mežā. Tions Frejs un Vilems Lanisters bija mani ienaidnieki. Bet tagad man viņu dēļ jānogalina mirušo draugu tēvs. Robs pārlaida skatienu pārējiem. Vai Lanisteri man pateiksies par Rikarda galvu? Vai man pateiksies Freji?

-   Nē, kā vienmēr atklāti atbildēja Melnā Zivs.

-   Jo nopietnāks iemesls saglabāt Rikarda dzīvību un paturēt par ķīlnieku, Edmūrs neatkāpās.

Robs pastiepa abas rokas, paņēma smago bronzā un dzelzī kalto kroni un uzlika to sev galvā.

-   Rikards mirs.

Bet kāpēc… Edmūrs iebilda, jūs pats teicāt…

-     Es zinu, ko teicu, bet tas nemainīs manu rīcību. Kronī savītie zobeni meta skarbu, melnu ēnu uz karaļa pieres. Kaujā es pats būtu varējis nogalināt Tionu vai Vilemu, bet te nebija kaujas. Kaili un neapbruņoti viņi gulēja cellēs, kurās es viņus tiku ieslodzījis. Rikards Kārstārks nogalināja ne tikai pa Frejam un Lanisteram, bet arī manu godu. Fs viņu sodīšu rītausmā.

Rīts pienāca pelēks un vēss, negaiss bija pāraudzis vienmērīgā lietū, bet dievmežs tik un tā bija ļaužu pilns. Tur bija upes zemju valdnieki un ziemeļnieki, dižciltīgie un vienkāršie, bruņinieki, algotņi un zirgupuiši visi stāvēja starp kokiem un gribēja redzēt, kā beigsies nakts tumšie darbi. Edmūrs deva pavēli, un pie sejaskoka tika noripināts bendes bluķis. Krita gan lietus lāses, gan rudens lapas, kad Lielais Džons veda cauri pūlim Rikardu Kārstārku, kuram vēl arvien bija saistītas rokas. Viņa vīri, sašļukuši garās virvēs, jau karājās pie Straujupes augstajiem mūriem, un lietus skaloja viņu nomelnējušās sejas.

Pie bluķa stāvēja Garais Lū, taču Robs paņēma viņa cirvi un vēlēja paiet malā.

-   Tas jādara man, viņš paziņoja. Viņš tiek sodīts pēc manas pavēles, tāpēc viņam jāmirst no manas rokas.

Valdnieks Rikards stīvi paklanījās.

-     Par to es tev pateicos, bet ne par ko citu. Pirms nāves viņš bija saģērbts garā, melnā vilnas uzsvārcī ar izšūtu balto sauli, kas redzama viņa nama ģerbonī. Manās dzīslās tāpat kā tavējās rit pirmļaužu asinis, puika, un to tev vajadzētu atcerēties. Man ir dots tava vectēva vārds. Es pacēlu savus karogus pret karali Airīsu tava tēva vārdā un pret karali Džofreju tavā vārdā. Pie Vēršu brasla, Čukstu mežā un Nometņu kaujā es jāju tev blakus tāpat kā stāvēju blakus arī valdniekam Edardam Trejžubures krastos. Mēs esam radi Stārki un Kārstārki.

-     Bet radniecība tevi neatturēja no nodevības, Robs iestarpināja, un tā tevi neglābs arī tagad. Meties ceļos, cienītais kungs.

Ketlīna zināja, ka Rikards saka taisnību. Kārstārki bija cēlušies no Kārlona Stārka, Ziemmalas jaunākā dēla, kurš pirms tūkstoš gadiem bija apspiedis kāda valdnieka dumpi un par varonību saņēmis valdījumā zemi. Pils, ko viņš uzcēla, tika nosaukta par Kārlholdu, un drīz vien visi to sāka saukt vienkārši par Kāreholdu, savukārt Kārholdas Stārki gadsimtu gaitā kļuva par Kārstārkiem.

-   Vienalga, vai tie būtu vecie vai jaunie dievi, Rikards sacīja viņas dēlam, bet viņu acīs neviens nav tik nolādēts kā tas, kurš izlējis savu radu asinis.

-   Meties ceļos, nodevēj, Robs atkārtoja, vai arī es tevi piespiedīšu nolikt galvu uz bluķa.

Kārstārks nometās ceļos.

-    Gan dievi tevi tiesās tāpat, kā tu nupat tiesāji mani. Viņš nolika galvu uz bluķa.

-    Rikard Kārstārk, Kārholdas valdniek! Robs ar abām rokām pacēla smago cirvi. Dievu un cilvēku priekšā es atrodu tevi par vainīgu slepkavībā un valsts nodevībā. Pats savā vārdā es piespriežu tev nāves sodu un pats ar savām rokām tev atņemšu dzīvību. Vai vēlies teikt beidzamos vārdus?

-   Nokauj mani un esi nolādēts. Tu man neesi nekāds karalis.

Smagais, pamatīgi uztrītais cirvis šāvās lejup un nogalināja ar pirmo

cirtienu, taču bija vajadzīgi trīs vēzieni, lai atšķeltu galvu no rumpja. Kad tas bija paveikts, gan sodītais, gan soda izpildītājs bija vienās asinīs. Robs riebumā nosvieda cirvi un, ne vārda neteicis, pagriezās pret sejaskoku. "Lai dievi viņam piedod," Ketlīna pie sevis lūdzās. "Viņš ir tikai zēns, un viņam nebija citas izvēles."

Tajā dienā viņa dēlu vairs neredzēja. Lietus turpināja līt visu rīta cēlienu, tas pātagoja upju straumes un pārvērta dievmeža zālienu dubļainā dīķī. Melnā Zivs izvēlējās simt vīrus, un aizjāja tvarstīt Kārstārkus, lai gan neviens necerēja, ka izdosies pārvest Straujupē pulka gūstekņu.

-   Es tikai aizlūdzu, lai man nevajadzētu šos pakārt, viņš aizjādams noteica.

Kad viņš bija prom, Ketlīna atgriezās tēva istabās un atkal apsēdās pie valdnieka Hostera gultas.

-    Ilgi tas vairs nevilksies, pēcpusdienā brīdināja mestrs Vīmens. Aizplūst viņa pēdējie spēki, lai gan viņš vēl pūlas cīnīties.

-   Viņš vienmēr ir bijis cīnītājs, Ketlīna atbildēja. Jauks tiepša.

-    Jā, mestrs piekrita, taču šo kauju viņš nevar vinnēt. Viņam ir laiks nolikt zobenu un vairogu. Laiks padoties.

"Padoties," viņa domāja, "un doties mierā." Vai mestrs runāja par viņas tēvu vai dēlu?

Pievakarē pie Ketlīnas atnāca Džeine Vesterlinga.

-    Valdniece Ketlīna, negribēju jūs traucēt… jaunā karaliene bikli ienāca guļamistabā.

Laipni lūgta, gaišība. Ketlīna šuva, tāpēc tūdaļ nolika adatu malā.

Lūdzu, sauciet mani par Džeini es nejūtos kā gaišība.

-   Un tomēr jūs tāda esat. Lūdzu, sēdieties, gaišība.

-   Džeine. Viņa satraukta noglauda brunčus.

-    Kā vēlaties. Kā varu pakalpot, Džeine?

-  Gribēju aprunāties par Robu, meitene iesāka. Viņš ir tik nelaimīgs, tik… tik nikns un bēdu sagrauzts. Nezinu, ko darīt.

-   Atņemt dzīvību otram cilvēkam ir grūti.

-  Es zinu. Es jau viņam teicu, lai liek to darīt bendem. Kad valdnieks Tīvins kādu soda ar nāvi, viņš tikai dod pavēli. Tā ir vieglāk, kā jums šķiet?

-   Jā, Ketlīna atbildēja, bet mans vīrs saviem dēliem mācīja, ka nogalināt nekad nav viegli.

-   Ak tā, Džeine aplaizīja lūpas. Robs visu dienu neko nav ēdis. I.iku, lai Rolams aiznes viņam sātīgas vakariņas cūkas ribiņas ar sutinātiem sīpoliem un alu, bet viņš tām pat nepieskārās. Visu rītu viņš rakstīja vēstuli un neļāva man viņu traucēt, taču, kad vēstule bija uzrakstīta, viņš to sadedzināja. Tagad viņš sēž un pētī kartes. Es apjautājos, ko viņš meklē, bet viņš neatbild. Pat nesaprotu, vai viņš vispār dzird, ko es saku. Viņš pat nav pārģērbies visu dienu tajās slapjajās, asiņainajās drānās. Es patiešām gribu būt laba sieva, bet nezinu, kā viņam palīdzēt. Es gribētu viņu uzmundrināt un mierināt, taču nezinu, kas viņam vajadzīgs. Lūdzu, kundze, jūs esat viņa māte pasakiet, ko man darīt.

"Pasakiet, ko man darīt." Ketlīna būtu varējusi jautāt, ja viņas tēvs būtu spējīgs atbildēt. Taču valdnieks Hosters jau gandrīz bija tajā saulē. Neda arī vairs nebija. Brens, Rikons, māte un Brendons visi bija miruši. Viņai bija atlicis tikai Robs un vāra cerība, ka dzīvas ir arī meitas.

-   Reizēm, Ketlīna lēni teica, labāk ir nedarīt neko. Kad es nonācu Ziemmalā, mani allaž aizskāra tas, ka Neds nozūd dievmežā un sēž pie sejaskoka. Es zinu, tajā kokā bija daļa viņa dvēseles tā daļa, kas man nekad nebūtu piederējusi. Un tomēr es drīz vien sapratu, ka bez šīs dvēseles daļas viņš nekad nebūtu tas Neds, kāds viņš bija. Džeine, bērns, jūs esat apprecējusi ziemeļus tāpat kā es savulaik… bet ziemeļos mēdz pienākt ziema. Ketlīna pūlējās pasmaidīt. Esiet pacietīga, esiet saprotoša. Viņš jūs mīl, un jūs viņam esat vajadzīga, tāpēc gan jau viņš pavisam drīz atnāks pats. Varbūt pat šovakar. Gaidiet viņu. Tas ir viss, ko varu pateikt.

Jaunā karaliene, muti pavērusi klausījās.

-    Gaidišu, viņa nosolījās, kad Ketlīna apklusa. Gaidīšu. Viņa piecēlās kājās. Iešu atpakaļ jāpalūko, vai neesmu viņam vajadzīga. Bet, ja viņš vēl pētīs kartes, tad būšu pacietīga.

-   Jā, esiet pacietīga, Ketlīna atkārtoja, bet, kad meitene jau bija pie durvīm, viņai ienāca prātā vēl šis tas. Džeine, sieviete uzsauca, ir vēl kaut kas, ko Robs no jums vēlas, lai gan viņš pats varbūt pagaidām vēl to neapzinās. Karalim ir vajadzīgs mantinieks.

Meitene pasmaidīja.

-    Mana māte saka to pašu. Viņa man gatavo uzlējumu no zālītēm, piena un alus tas palīdzot bērna ieņemšanai, un es to dzeru katru rītu. Teicu Robam, ka gribētu dāvāt viņam dvīņus Edardu un Brendonu. Man likās, viņam tā doma patīk. Mēs… katru dienu darām, ko varam, kundze. Reizēm pat divas reizes vai vairāk. Meitene koši pietvīka. Es drīz kļūšu grūta, es apsolu. Es par to katru nakti lūdzu Māti.

-   Lieliski, tad lūgšos arī es lūgšu gan vecos dievus, gan jaunos. Kad meitene bija aizgājusi, Ketlīna atkal pievērsās tēvam un atglauda

baltos matus no viņa pieres.

-   Edardu un Brendonu, viņa klusi nopūtās. Un varbūt ar laiku arī Hosteru. Ko tu par to teiktu, tēvs?

Tēvs neatbildēja, taču sieviete atbildi arī negaidīja. Lietus bungošana pa jumtu sajaucās ar tēva elpas vilcieniem, un Ketlīna iedomājās par Džeini. "Meitēnam, šķiet, tiešām ir laba sirds gluži kā Robs teica. Un vēl svarīgāk viņai ir kārtīgas gūžas."

21.NODAĻA DŽEIMIJS

Divas dienas viņi jāja gar Karaļceļu te pa vienu pusi, te pa otru, un garām slīdēja posta ainas jūdzēm tālu stiepās nosvilināti lauki un dārzi, bet no zemes kā strēlnieka bultas slējās apdeguši koki. Nodedzināti bija arī tilti, bet upju ūdens līmenis rudens lietavās bija krietni cēlies, tāpēc viņi dabūja jāt gar krastiem braslu meklējumos. Caurām naktīm apkārt gaudoja vilki, taču cilvēkus nekur nemanīja.

Jaunavu dīķī virs pils aizvien vēl plīvoja valdnieka Mūtona karogs ar sarkano lasi, taču pilsēta šķita kā izslaucīta, tās vārti sadragāti, puse māju un tirgotavu nodedzinātas un izlaupītas. Tur nebija nevienas dzīvas dvēseles, ja neskaita dažus krančus, kas, izdzirduši nācēju soļus, lavījās prom. Leģenda vēstīja, ka dīķī, no kura bija cēlies pilsētas nosaukums, nerrs Florians pirmo reizi esot ieraudzījis Džonkilu peldamies kopā ar māsām, bet tagad tas bija pūstošu līķu pilns un dīķa ūdens pārvērties pelēkzaļā duļķainā zampā.

Džeimijs palūkojās apkārt un sāka dziedāt:

-   Sešas meičas peldējās dīķī…

-   Ko tu dari? Brīna noprasīja.

-   Dziedu. Gan jau esi dzirdējusi "Sešas meičas dīķī". Tās jau arī bija biklas, gluži kā tu, tikai varu saderēt, ka maķenīt glītākas par tevi.

-   Turi muti, meiča pavēlēja, un viņas skatiens vēstīja, ka viņa labprāt atstātu Džeimiju peldam dīķī kopā ar citiem miroņiem.

-   Patiesi, Džeimij, Kleoss piebalsoja, valdnieks Mūtons ir zvērējis uzticību Straujupei, un nebūtu lāgā, ja viņš kluptu ārā no pils. Turklāt gruvešos var slēpties citi naidnieki.

-   Mūsu vai viņas? Tas nav viens un tas pats, brālēn. Turklāt man dikti gribētos redzēt, kā viņa rīkojas ar zobenu.

-   Ja neaizvērsies, Karaļkāvi, es aizbāzīšu tev muti.

-   Pārcērt manas roku važas, un es turēšu muti līdz pašai Karaļa ostai. Vai tas nebūtu godīgi, sievišķi?

-   Brīna! Mans vārds ir Brīna! Sabijušās no izsauciena, gaisā pacēlās trīs vārnas.

-   Varbūt gribi izpeldēties? Lanisters smējās. Tu taču esi meiča, un dīķis arī te ir. Es tev noberzīšu muguriņu. Viņš bērnībā mēdza mazgāt muguru Sersejai, kad abi vēl mita Rūdas klintīs.

Sievišķis pagrieza zirgu un riksī jāja prom no Jaunavu dīķa, bet Džeimijs ar Kleosu viņai sekoja. Pusjūdzi tālāk no zemes pamazām sāka dīgt zaļa zāle, un Džeimijs nopriecājās, jo nodegušie lauki viņam pārāk atgādināja Airīsu.

-   Viņa iet pa Daskendeilas ceļu, sīrs Kleoss noburkšķēja. Drošāk būtu iet gar krastu.

-   Drošāk, bet lēnāk. Es arī ietu pa Daskendeilas ceļu, brālēn. Taisnību sakot, man jau apriebusies tava kompānija. "Var jau būt, ka tu pa pusei esi Lanisters, bet līdz manai māsai tev tālu."

Viņam nepatika ilgi būt šķirtam no dvīņumāsas. Pat bērnībā viņi mēdza ierāpties viens otra gultā un aizmigt apkampušies. Viņi bijuši apskāvušies pat mātes dzemdē. Ilgi pirms Serseja uzziedēja kā sieviete un viņš kļuva par vīrieti, abi bija redzējuši ērzeļus un ķēves uz lauka vai suņus un kuces aplokā, tāpēc paši spēlēja to pašu. Mātes kalpone reiz viņus pieķēra… Džeimijs jau vairs neatcerējās, ko tieši viņi bija darījuši, taču māte bija svētās šausmās. Atlaidusi kalponi, viņa pārcēla dēla guļamistabu uz Rūdas klinšu otru malu, bet pie Sersejas durvīm nolika sargus, turklāt piekodināja, ka sūdzēšoties tēvam, ja vēlreiz abus grēka darbos pieķeršot. Taču baidīties nevajadzēja, jo drīz vien viņa nomira, dzemdējot Tīrionu. Džeimijs pat lāgā neatcerējās, kā māte bija izskatījusies.

Varbūt Staniss Barateons un Stārki abiem bija izdarījuši pakalpojumu. Baumas par asinsgrēku viņi izplatīja visās septiņās valstībās, tāpēc nu jau vairs nebija iemesla slēpties. Kāpēc gan viņš nevarētu atklāti apprecēt Serseju un katru nakti pavadīt viņas gultā? Pūķi vienmēr precēja māsas. Uz Tārgārjeniem septoni, valdnieki un vienkāršie ļaudis gadsimtiem ilgi pievēra acis, kāpēc viņi to nevarētu ļaut arī Lanisteriem? Sāktos jukas dēļ Džofreja tiesībām uz troni, taču Roberts Dzelzs troni bija ieguvis ar zobenu palīdzību, tāpēc ar zobeniem varētu to nosargāt

I )žofrejam, neraugoties uz viņa izcelsmi. Mēs varētu viņu apprecināt ar Mirselu, tiklīdz Sansa būs aizsūtīta pie mātes. Tas visai karaļvalstij liktu saprast, ka Lanisteri stāv pāri likumiem gluži kā dievi un Tārgārjeni.

Džeimijs bija nolēmis, ka atdos Stārkiem gan Sansu, gan jaunāko meitu, ja vien viņa būs atrodama. Ne jau savu pazaudēto godu viņš grasījās glābt, vienkārši viņu ārkārtīgi uzjautrināja iespēja turēt savu vārdu, kad visi no viņa gaidīja vienīgi nodevību.

Viņi jāja gar nobradātu kviešu lauku un zemu akmens sienu, kad Džeimijs pēkšņi izdzirda klusu troksni, it kā ducis putnu vienlaikus būtu pacēlušies spārnos.

-   Zemē! viņš iesaucās un pieplaka zirgam pie kakla. Viena bulta trāpīja kleperim gurnā, tāpēc lopiņš iezviedzās un saslējās pakaļkājās, tomēr pārējās aizlidoja secen. Džeimijs redzēja, kā Kleoss izveļas no segliem, bet viena kāja palika ieķērusies seglos. Rumaks metās skriet, bet brēcošais Frejs vilkās tam līdzi, ar galvu sizdamies pret zemi.

Arī Džeimija zirģelis bezjēgā skraidīja, sāpēs zviegdams un sprauslodams. Lanisters ar skatienu meklēja Brīnu. Viņa joprojām turējās seglos, viena bulta bija ieurbusies viņai mugurā un otra kājā, taču sieviete nelikās tās manām. Viņa izvilka zobenu, apgrieza zirgu un lūkoja pēc šāvējiem.

-     Viņi slēpjas aiz mūra, Džeimijs sauca, cenzdamies pagriezt pusaklo zirgu ar redzošo aci pret ienaidnieku. Pavada sapinās važās, un gaisā atkal švīkstēja bultas. Uzbrukumā! viņš iekliedzās un iespieda zirgam papēžus sānos, lai parādītu Brīnai, kā tas darāms. Vecais, nožēlojamais kleperis tomēr atrada spēkus skrējienam.

Pēkšņi viņi jau auļoja pa kviešu lauku, ar pakaviem šķiezdami pelavu mākoņus. "Sievišķis labāk varēja man sekot, pirms šie pamana, ka viņiem pakaļ dzenas neapbruņots, dzelžos sakalts vīrs," Džeimijs paguva nodomāt, un tūdaļ aizmugurē izdzirda tuvojamies Brīnu.

-   Vakarzvaigzne! viņa kliedza, darba zirga mugurā ar garo zobenu rokā pašaujoties garām Lanisteram. Tārta! Tārta!

Nenodarot nekādu ļaunumu, gar ausīm aizspindza pēdējās bultas, bet tad loka šāvēji metās bēgt strēlnieki vienmēr tā darīja, ja tiem uzbruka bruņinieki un tiem nebija karaspēka atbalsta. Pie mūra Brīna savilka pavadu. Kad sievieti panāca Džeimijs, šāvēji jau bija nozuduši mežā divdesmit jardus tālāk.

-   Pazaudēji cīņas garšu?

-   Viņi bēga!

-   Tā ir vislabākā iespēja strēlniekus nogalināt.

-   Un kāpēc uzbrukumā meties tu? viņa iebāza zobenu maksti.

-    Strēlnieki ir bezbailīgi tik ilgi, kamēr var slapstīties aiz mūra un apšaudīt citus pa gabalu. Tiklīdz viņiem kāds uzbrūk, viņi metas bēgt. Viņi zina, kas notiktu, ja mēs viņus panāktu. Vai jūti, ka tev mugurā iestrēgusi bulta? Un kājā vēl viena. Tev vajadzētu ļaut man tās izvilkt.

-TEV!

-    Kas cits to darīs? Kad pēdējo reizi redzēju Kleosu, rumaks viņa galvu izmantoja arkla vietā, lai dzītu vagu. Vispār domāju, ka mums pienāktos viņu sameklēt, jo viņš tomēr savā ziņā ir Lanisters.

Kleoss vēl arvien ar kāju bija ieķēries kāpslī. Viena bulta bija caururbusi labo roku, bet otra iestrēgusi krūtīs, taču galu viņš dabūja no atsišanās pret zemi. Freja pakausis bija pārvērties asiņainā biezenī kad Džeimijs tam pieskārās, zem pirkstiem varēja just sakustamies kaula šķēpeles. Brīna pietupās un aptaustīja Kleosa roku.

-   Viņš vēl ir silts.

-   Bet drīz būs auksts. Man vajag viņa zirgu un drānas man ir apnicis staigāt utainās skrandās.

-   Viņš bija tavs brālēns, meiča bija satriekta.

-   Bija, Džeimijs piekrita, bet neuztraucies brālēnu man ir dāsns birums. Es ņemšu arī viņa zobenu, jo kādam taču sardzē vajadzēs tevi nomainīt.

-   Tu vari stāvēt sardzē arī bez ieroča. Viņa piecēlās.

-   Pieķēdēts pie koka? Iespējams, varu, bet tikpat labi es arī varu vienoties ar nākamo neliešu baru, ko sastapsim, un ļaut viņiem pāršķelt tavu resno rīkli, sievišķi.

-   Es tev pāri nedarīšu. Un mani sauc…

-     …Brīna, es zinu. Es arī zvēru, ka tev neko nenodarīšu, ja tas var gaisināt tavas jaunavīgās bailes.

-   Tavi zvēresti ir tukši Airīsam arī tu zvērēji.

-    Cik man zināms, tu nevienu neesi izvārījusi paša bruņās. Un mēs abi vēlamies sveiki un veseli nokļūt Karaļa ostā, vai ne? Viņš notupās pie Kleosa līķa un sāka atāķēt viņa zobensiksnu.

-   Paej malā tūlīt pat un liecies mierā.

Džeimijam tas viss bija apnicis viņam bija apnikuši apvainojumi, apnikuši meičas šķībie zobi, baltais, vasarraibumainais ģīmis un plānie, šķidrie mati. Nelikdamies ne zinis par Brīnās iebildēm, viņš satvēra brālēna zobena rokturi, pieturēja mironi ar kāju un parāva. Zobens izslīdēja no maksts, un Lanisters tajā pašā brīdī apgriezās ap savu asi un ar zobenu aprakstīja gaisā nāvējošu loku. Ar apdullinošu džinkstoņu tērauds s.ilikās ar tēraudu Brīna arī bija paguvusi izvilkt savu ieroci no maksts.

-   Ļoti labi, sievišķi, Džeimijs iesmējās.

-   Atdod man zobenu, Karaļkāvi.

-   Gaidi vien.

Viņš pielēca kājās un metās Brīnai virsū, un zobens viņa rokās atdzīvojās. Sieviete metās sāņus un atvairīja cirtienu, taču Lanisters turpināja uzbrukt. Viņa tikko spēja atvairīt vienu cirtienu, kad jau sekoja nākamais. Zobeni saskūpstījās, atlēca viens no otra un skūpstījās atkal. Džeimija asinis līksmi gavilēja, jo tieši tam viņš bija radīts: tieši cīniņā, ar katru kustību skatoties nāvei acīs, viņš jutās dzīvāks nekā jebkad. "Tā kā man ir savažotas rokas, sievišķis vismaz kādu brīdi spēs turēties man pretī." Ķēžu dēļ viņš bija spiests satvert zobenu abām rokām, lai gan ieroča svars un garums bija par knapu īstam divroku zobenam, bet kāda tam nozīme? Brālēna zobens bija pietiekami garš, lai ar to nobeigtu Brīnu no Tārtas.

Viņš trieca tērauda asmeni no augšas, no lejas, no sāna… no kreisās, no labās, no neērtās puses, un cirta tik spēcīgi, ka, zobeniem satiekoties, šķīda dzirksteles. Atkal no lejas, no sāna, no augšas, turklāt Džeimijs visu laiku kāpās uz priekšu: solis cirtiens, cirtiens solis, solis cirtiens, dūriens šķēliens, ātrāk, ātrāk, ātrāk…

…līdz viņš aizelsies atkāpās un nolaida zobena smaili, ļaudams mirkli atpūsties arī Brīnai.

-   Nav slikti, viņš atzina, priekš sievišķa.

Viņa dziļi ievilka elpu un piesardzīgi vēroja Lanisteru.

-   Es tev nedarīšu pāri, Karaļkāvi.

-   It kā tu to varētu. Viņš atkal sagrieza zobenu ap galvu un, ķēdēm žvadzot, metās sievietei virsū.

Džeimijs nevarēja pateikt, cik ilgi viņš uzbruka varbūt tās bija minūtes, varbūt stundas, jo tad, kad modās zobeni, laiks devās dusēt. Viņš bija aiztrencis Brīnu labi tālu prom no brālēna līķa, otrā pusē ceļam un iekšā mežā. Meiča nepamanīja kādu koka sakni un paklupa, tāpēc Karaļkāvis jau domāja, ka ar sievišķi ir cauri, taču viņa nokrita uz viena ceļgala un cīņas ritmu nezaudēja. Viņa ar zobenu atvairīja šķēlienu, kas būtu viņu pārcirtis no pleca līdz šekumam, metās pretuzbrukumā un, veltot vīrietim cirtienu pēc cirtiena, pamanījās piecelties kājās.

Deja turpinājās. Viņš piespieda Brīnu pie ozola un nolamājās, kad viņai izdevās izlocīties, tāpēc Lanisters iedzina meiču seklā, koku lapām piebirušā strautā. Tērauds zvanīja, tērauds dziedāja, tērauds kliedza, dzirksteļoja un džinkstēja, bet sievišķis pie katra cirtiena tikai urkšķēja kā sivēnmāte, tomēr Džeimijam neizdevās viņai piekļūt tuvāk. Likās, ka Brīnu sargā dzelzs restes, kas aptur katru zobena šķēlienu.

-    Nepavisam nav slikti, viņš uz brīdi mitējās uzbrukt, lai varētu atvilkt elpu, taču turpināja riņķot ap Brīnu.

-   Priekš sievišķa?

-    Es teiktu priekš zaļa ieroču nesēja. Džeimijs piesmakušā balsī iesmējās. Nāc nu šurp, mīlulīt, mūzika vēl skan. Vai drīkstu lūgt jūs uz deju, cienītā kundze?

Brīna stenēdama klupa Lanisteram virsū, zobenu vicinot, un pēkšņi tieši Džeimijam izrādījās par grūtu nosargāt savu ādu. Viens no meičas cirtieniem skāra viņa pieri, un labā acs pielija ar asinīm. "Kaut svešie viņu parautu, un visu Straujupi arīdzan!" Viņa spējas tajā nolāpītajā cietumā bija ierūsējušas un iepuvušas, turklāt arī ķēdes nepavisam nepalīdzēja kauties. Acs aizpampa, pleci notirpa, bet rokas sāpēja no rokudzelžu, ķēžu un zobena svara. Ierocis ar katru cirtienu kļuva smagāks un smagāks, un Džeimijs saprata, ka nespēj zobenu griezt tik ātri un celt tik augstu kā sākumā.

"Viņa ir stiprāka par mani."

Šī atskārsme atvēsināja Džeimiju. Roberts pavisam noteikti bija stiprāks par viņu. Baltais Vērsis Džerolds Haitauers savos ziedu laikos un sīrs Arturs Deins arī. No dzīvajiem visspēcīgākie bija Lielais Džons Ambers, droši vien arī Dižkuilis no Kreikholas un, bez šaubām, abi Klegani Kalna spēks bija vienkārši pārcilvēcisks. Taču spēkam nebija izšķirošas nozīmes, jo ar ātrumu un prasmi Džeimijs būtu varējis pieveikt viņus visus. Toties šeit pretiniekos bija sieviete. Protams, viņa bija milzīga govs, tomēr… pēc tiesas un taisnības jākrīt bija viņai.

Tā vietā tagad jau viņa iedzina Karaļkāvi strautiņā un sauca:

-   Padodies! Met nost zobenu!

Džeimija kāja paslīdēja uz slidena akmens, tomēr kritienu viņš pārvērta izklupienā, Brīna nespēja atvairīt viņa zobena smaili, un tā iekoda sievietei augšstilbā. Tajā vietā tūdaļ uzplauka sarkans zieds, un Džeimijs jau nopriecājās, beidzot ieraudzījis meičas asinis, taču jau nākamajā acumirklī ar ceļgalu triecās pret akmeni. Sāpes bija apdullinošas. Brīna, soļiem augstu šļakstot ūdeni, piesteidzās pie Karaļkāvja un ar kāju izspēra viņam no rokas zobenu.

-   PADODIES!

Džeimijs ar plecu metās viņai kājās, un meiča uzkrita viņam virsū. Abi valstījās, spārdījās un dunkāja viens otru, līdz beigu beigās Brīnai izdevās uzsēsties Lanisteram jāšus virsū. Vīrietis pamanījās izraut dunci no viņas maksts, taču, pirms viņš spēja to iedurt Brīnai vēderā, viņa satvēra Džeimija plaukstu un ar tādu spēku atlieca to pret akmeni, ka, likās, roka ir izlauzta no pleca.

-   Padodies! Viņa uzlika otru roku Džeimijam uz sejas, pabāza viņa galvu zem ūdens un brīdi paturēja. Padodies!

Džeimijs iespļāva viņai sejā ūdeni.

Grūdiens, šļaksts, un viņš atkal bezpalīdzīgi spirinājās zem ūdens, cīnīdamies pēc elpas. Sieviete vēlreiz pacēla pretinieka galvu.

-   Padodies, vai arī es tevi noslīcināšu!

-   Un lauzīsi savu zvērestu, viņš norūca, tāpat kā es?

Brīna palaida Lanisteru vaļā, un viņš ar plunkšķi ievēlās ūdenī. Starp kokiem atskanēja neķītri smiekli.

Brīna pietrausās kājās. Zemāk par vidukli viņa bija vienos dubļos un asinīs, drānas sapluinītas, seja piesarkusi. "Viņa izskatās tā, it kā šie būtu mūs pieķēruši drāžamies, nevis kaujamies." Džeimijs pa akmeņiem aizrāpās seklumā un ar savažotajām rokām izslaucīja no acs asinis. "Kāds tur brīnums mēs sacēlām tādu troksni, ka būtu pamodinājuši pat pūķi."

-   Sveiki, draugi, Lanisters draudzīgi uzsauca svešiniekiem. Atvainojos, ka mēs jūs iztraucējām man te mazliet vajadzēja pārmācīt sievu.

-    Drīzāk gan likās, ka viņa pārmāca tevi. Runātājs bija drukns un spēcīgs, un bruņucepures sejas aizsegs pilnībā nenoslēpa to, ka viņam trūka deguna.

Džeimijs pēkšņi aptvēra, ka šie nav tie paši nelieši, kas nogalināja sīru Kleosu. Te bija savākušies paklīdeni no visas pasaules: melnīgsnējie dornieši un gaišmatainie līsieši, dotraki ar zvārguļiem bizēs, pinkaini no Ibenas, ogļu melni cīnītāji no Vasaras salām dūnu apmetņos. Lanisters viņus pazina tie bija Drosmīgie Biedri.

-   Man ir simt zelta briežu… Brīna attapās.

-    Iesākumā mums pietiks arī ar tiem, cienītā kundze, sacīja līķa bāls karotājs noplukušā ādas apmetnī.

-   Pēc tam mēs ķersimies pie tavas pežas, piebilda vīrs bez deguna. Gan jau tā nav tik neglīta, kā tu pati.

-    Pagriez viņu otrādi un izvālē pakaļā, Rordž, ieteica šķēpnesis no Dornes ar sarkanu zīda šalli ap ķiveri. Tad tev nevajadzēs uz viņu skatīties.

-   Un laupīt viņai iespēju skatīties uz mani? vīrs bez deguna izmeta, un pārējie ierēcās smieklos.

Lai cik tas sievišķis būtu neglīts un spītīgs, viņa tomēr nebija pelnījusi, ka viņu barā varo tāds pretekļu bars.

-   Kurš te ir galvenais? Džeimijs skaļi noprasīja.

-   Man ir tas gods, sīr Džeimij. Bālā vīra plakstiņi bija piesārtuši, bet mati viņam bija šķidri un sausi. Plānajai ādai uz rokām un sejas cauri vīdēja tumšzilas vēnas. Es esmu Ursvīks, saukts par Ursvīku Uzticīgo.

-   Kā tu zini, kas esmu es?

Algotnis pielieca galvu.

-    Lai piemuļķotu Drosmīgos Biedrus, vajag izdomāt ko vairāk par bārdu un noskūtu pauri.

"Tu gribēji teikt Asiņainos Ākstus." Džeimijs viņus necieta vairāk kā Gregoru Kleganu vai Emoriju Lorhu. Viņa tēvs šos saukāja par suņiem un tieši tā arī izmantoja lai vajātu medījumu un iedvestu tam šausmas.

-   Ja jau tu mani pazīsti, Ursvīk, tad gan zini, ka vari nopelnīt lielisku izpirkuma maksu Lanisteri vienmēr maksā savus parādus. Runājot par to meiču… arī viņa ir dižciltīga un krietnas maksas vērta.

-    Vai tiešām? Kāda veiksme! Ursvīks pielieca galvu, tikai kaut kas viņa smīnā Džeimijam nepatika.

-   Veiksme gan. Kur jūsu āzis?

-   Atpaliek par dažām stundām. Nešaubos, ka viņš ļoti priecāsies tevi redzēt, bet es tavā vietā gan viņu nesauktu par āzi tieši acīs. Valdnieks Vārgo ir ārkārtīgi jutīgs, ja runa ir par viņa cieņu.

"Kopš kura laika tam šļupstošajam mežonim ir cieņa?"

-   Kad viņu ieraudzīšu, gan jau to atcerēšos. Un kas viņš par valdnieku?

-    Hārenholas valdnieks, kā solīts.

"Hārenholas? Vai mans tēvs ir zaudējis sajēgu?"

-   Vai varat noņemt tās ķēdes? Džeimijs pacēla rokas.

Ursvīka smiekliņš bija sauss kā papīrs.

"Kaut kas nav tā, kā vajag." Džeimijs nekādi neizrādīja savu apjukumu un arī pasmaidīja.

-   Vai es pateicu kaut ko smieklīgu?

-   Tu pats esi smieklīgākais radījums, ko esmu redzējis, kopš Kodējs nokoda tai septai pupus, vīrs bez deguna pasmīnēja.

-   Jūs ar tēvu esat zaudējuši pārāk daudz kauju, dornietis paziņoja, tāpēc mēs lauvu krēpes nomainījām pret vilku ādām.

Timeons tev grib pateikt, ka mēs vairs nekalpojam Lanisteru namam, Ursvīks noplātīja rokas. Tagad mēs atbalstām valdnieku Bollonu un Ziemeļu karali.

-   Un ļaudis vēl melš, ka goda vietā sūdi galvā esot man? Džeimijs vrsi nosmīkņāja.

Ursvīkam šī piebilde nepatika. Viņš deva zīmi, un divi no Ākstiem satvēra Lanisteru aiz rokām, bet Rordžs trieca bruņucimdā tērpto dūri viņam vēderā. Džeimijs saliecās un iestenējās.

-   Viņu nedrīkst aiztikt! meiča protestēja. Mūs sūtīja valdniece Ketlīna, lai apmainītu ķīlniekus! Viņš ir manā aizstāvībā…

Rordžs vēlreiz iesita Džeimijam, un upurim uz brīdi aizrāvās elpa. Ilrina metās strautā, lai sameklētu zobenu, taču Āksti viņai uzklupa, pirms viņa vēl paguva to satvert. Sievišķis bija spēcīgs bija vajadzīgi četri Āksti, lai piedabūtu viņu pakļauties.

Beigu beigās meičas seja bija tikpat aiztūkusi un asiņaina, kāda droši vien bija arī Džeimijam, turklāt viņai bija izsisti divi zobi. Viņas izskatu tas gan nemaitāja. Abi asiņainie gūstekņi, kas knapi stiepa kājas, cauri mežiņam tika vilkti pie zirgiem. Savainotās kājas dēļ Brīna kliboja, un Džeimijam viņas bija gluži vai žēl Lanisters bija pārliecināts, ka vakarā viņa zaudēs savu nevainību. Tas izdzimtenis bez deguna noteikti paņems viņu priekšā, un gan jau no šādas izklaides neatteiksies arī viens otrs no pārējiem.

Dornietis abus sasēja ar mugurām kopā un uzsēdināja Brīnās darba zirga mugurā, bet pārējie Āksti tikmēr izģērba Kleosu Freju līdz ādai, lai sadalītu viņa mantas. Rordžs tika pie asiņainā kamzoļa ar lepnajiem Lanisteru un Freju ģerboņiem, lai gan bultas bija caururbušas gan lauvas, gan torņus.

-   Ceru, ka tagad esi apmierināta, sievišķi, Džeimijs pačukstēja Brīnai. Viņš noklepojās un izspļāva asinis. Ja tu man būtu iedevusi ieroci, mūs neviens nebūtu sagūstījis. Sieviete neatbildēja. "Ir nu gan stūrgalvīga kuce," viņš nodomāja. "Bet drosmīga gan." To nu viņš nevarēja noliegt. Šie vakarā iedegs ugunskuru, un tad tevi izdrāzīs, Karaļkāvis brīdināja. Prātīgāk būs nepretoties. Ja pretosies, zaudēsi ne tikai dažus zobus vien.

Džeimijs juta, kā saspringst Brīnās mugura.

-   Vai tā darītu tu, ja būtu sieviete?

"Ja es būtu sieviete, es būtu Serseja."

-   Ja es būtu sieviete, viņiem vajadzētu mani nogalināt, bet es neesmu sieviete. Džeimijs iespēra zirgam, un tas sāka rikšot. Klau, Ursvīk!

Līķa bālais algotnis nodriskātajā ādas apmetnī piejāja blakus un pie turēja zirgu.

-   Ko tu gribi, sīr? Un pievaldi mēli, citādi atkal dabūsi trūkties.

-   Tev taču patīk zelts, vai ne? Džeimijs noprasīja.

Ursvīks ar sarkanām acīm nopētīja Lanisteru.

-   Neslēpšu, tas noder vienmēr.

-    Tad kāpēc visu Rūdas klinšu zeltu atdot āzim? Džeimijs saprotoši uzsmaidīja Ursvīkam. Kāpēc gan tu nevarētu mūs aizvest uz Karaļa ostu un pats saņemt visu izpirkuma maksu? Arī par viņu, ja vēlies. Meiča man reiz teica, ka Tārtu saucot par Safīra salu. Meiča saviebās, bet neko neteica.

-   Tu mani uzskati par nodevēju?

-   Protams. Kas gan cits tu esi?

Ursvīks mirkli apsvēra piedāvājumu.

-    Karaļa osta ir tālu, turklāt tur ir tavs tēvs. Viņš var ņemt ļaunā, ka esam atdevuši Hārenholu valdniekam Boltonam.

"Viņš ir gudrāks nekā izskatās." Džeimijs jau iztēlojās, kā pakārs šo pretekli, kad būs piebāzis viņa kabatas ar zeltu.

-    Ar tēvu es pats tikšu skaidrībā karaļa vārdā tev tiks piedoti visi noziegumi, ko esi paveicis. Es panākšu, ka tevi ieceļ bruņinieku kārtā.

-    Sīrs Ursvīks, algotnis izbaudīja šo vārdu skaņu. Kā tas patiktu manai sievai, ja es viņu nebūtu nogalinājis! Viņš nopūtās. Un kas būs ar drosmīgo valdnieku Vārgo?

-   Vai man tev nodziedāt kādu pantu no "Kastamēras lietavām"? Kad mans tēvs tiks āzim klāt, viņš tik drosmīgs vairs nebūs.

-    Un kā viņš to dabūs gatavu? Vai tavam tēvam ir tik garas rokas, ka viņš var aizsniegt mūs pāri Hārenholas mūriem?

-    Ja vajag, tad ir. Karaļa Hārena muļķīgais cietoksnis jau reiz bija kritis un varēja krist vēlreiz. Vai tiešām tu esi tāds muļķis, lai iedomātos, ka āzis var uzveikt lauvu?

Ursvīks pastiepa roku un slinki iezvēla Karaļkāvim pa seju. Nevērīgā bezkaunība koda vairāk par pašu sitienu. "Viņš no manis it nemaz nebaidās," Džeimiju atvēsināja apjausma.

-   Pietiek, Karaļkāvi. Man patiešām jābūt pamatīgam muļķim, lai noticētu tāda cilvēka solījumiem, kurš ir lauzis zvērestu. Viņš iespieda papēžus zirgam sānos un aizjāja tālāk.

"Airīss," Džeimijs nodomāja, "viss vienmēr apstājas pie viņa." Viņš šūpojās zirga mugurā un alka, lai viņa rokā būtu zobens. "Divi zobeni tas būtu vēl labāk. Viens sievišķim un viens man. Mēs ietu bojā, taču pusi no viņiem paņemtu sev līdzi ellē."

Kāpēc tu viņam teici, ka Tārta ir Safīra sala? Brīna čukstus apjautājas, kad Ursvīks viņus vairs nevarēja dzirdēt. Viņš vēl iedomāsies, ka manam tēvam ir daudz dārgakmeņu…

Lūdz dievus, lai viņš tā iedomātos.

Vai tiešām katrs tavs teiktais vārds ir salti meli, Karaļkāvi? Tārtu dēvē par Safīra salu zilo ūdeņu dēļ.

-  Nobļaujies vēl skaļāk, sievišķi, citādi Ursvīks varbūt to nedzirdēja, ļo ātrāk viņi uzzinās, ka par tevi nevar dabūt prātīgu izpirkuma maksu, jo ātrāk viņi sāks tevi drāzt. Tevi izjās katrs no tiem večiem, bet tev jau tas laikam vienalga aizvērsi acis, papletīsi kājas un izliksies, ka ikviens no viņiem ir valdnieks Renlijs.

Laimīgā kārtā šie vārdi lika Brīnai uz brīdi aizvērties.

Bija jau gandrīz vakars, kad viņi pamanīja Vārgo Houtu, kurš kopā ar duci citu Asiņaino Ākstu izlaupīja nelielu septu. Logu vitrāžas bija izdauzītas, kokā grebtie dievi izmesti saules gaismā. Resnākais dotraks, kādu Džeimijs jebkad bija redzējis, jāšus sēdēja Mātei uz krūtīm un ar dunča galu urbināja no skulptūras sejas halcedona acis. Turpat netālu kuplas kastaņas zarā ar galvu uz leju karājās kalsns, plikpaurains septons, un trīs Āksti izmantoja viņa līķi par mērķi loka šaušanai. Kāds no uzbrucējiem bija īsts meistars, jo septonam katrā acī bija pa bultai.

Kad algotņi pamanīja Ursvīku ar gūstekņiem, uzvaroši saucieni atskanēja pusducī valodu. Āzis sēdēja pie ugunskura un tiesāja iesmam uzspraustu pusizceptu putnu, bet tauki un asinis tecēja gan pa pirkstiem, gan viņa garajās bārdas šķipsnās. Nobraucījis rokas tunikā, viņš piecēlās.

-   Kagaļkāvi, viņš šļupstēja, tu eti mant gūpteknit.

-   Kungs, es esmu Brīna no Tārtas, sievišķis iesaucās. Valdniece Ketlīna man lika nogādāt sīru Džeimiju viņa brālim Karaļa ostā.

Āzis apveltīja viņu ar vienaldzīgu skatienu.

-   Apklutiniet viņu.

-   Uzklausiet mani, Brīna lūdzās, kamēr Rordžs grieza pušu virves, kas viņu saistīja ar Džeimiju. Lūdzu, uzklausiet mani tā karaļa vārdā, kuram jūs kalpojat Ziemeļu karaļa vārdā…

Rordžs izvilka viņu no segliem un sāka spārdīt.

-  Tikai nesalauz viņai kaulus, Ursvīks aizrādīja. Tā mātīte ar zirga ģīmi ir vērta tik daudz safīru, cik pati sver.

Dornietis Timeons un pretīgi smirdošais ibenietis norāva no segliem arī Džeimiju un pagrūda viņu uz ugunskura pusi. Nebūtu bijis grūti paķert aiz roktura kādu no zobeniem, taču ienaidnieku bija pārāk daudz, turklāt Džeimijs joprojām bija iekalts važās. Vienu vai divus viņš būtu nokāvis, tomēr beigās pats dabūtu galu. Džeimijs vēl nebija gatavs mirt un pavisam noteikti ne tamdēļ, lai aizstāvētu tādu Brīnu no Tārtas.

-    Titā ig talda diena, Vārgo Houts noteica. Viņam kaklā karājās ķēde no dažādākā izmēra un formas monētām, uz kurām bija attēloti karaļi, burvji, dievi, dēmoni un visvisādi nezvēri.

"Monētas no katras zemes, kur viņš karojis un laupījis," Džeimijs atcerējās. Šo vīru dzīvē vadīja neremdināma alkatība ja viņš bija novērsies vienu reizi, viņu kam citam varēja pievērst vēlreiz.

-    Valdniek Vārgo, tu biji muļķis, aizejot no mana tēva dienesta, bet vēl nav par vēlu visu labot. Viņš par mani tev labi samaksās, tu jau zini.

-   Jā, gan, Vārgo Houts atbildēja. Puti Gūdat klintd delta. Bet vitpirmt et viņam notūtītu diņu.

Un Houts kaut ko noteica savā šņācošajā āža mēlē.

Ursvīks pagrūda Džeimiju mugurā, un nerrs sarkanzaļā āksta tērpā ar kājas spērienu viņu paklupināja. Kad Džeimijs novēlās zemē, viens no strēlniekiem sagrāba viņu aiz važām, lai nostieptu viņa rokas uz priekšu. Resnais dotraks nolika malā dunci un izvilka no maksts milzīgu, izliektu arahu neganti asu, sirpim līdzīgu zobenu, kādus šie zirgu pavēlnieki mīlēja lietot.

"Viņi grasās mani iebiedēt." Nerrs ķiķinādams uzlēca Džeimijam uz muguras, un dotraks tikmēr zvārodamies streipuļoja uz viņa pusi. "Āzis grib, lai es piemīžu bikses un lūdzos pēc žēlastības." Bet viņš bija Lanisters no Rūdas klintīm, Karaļsardzes komandieris, un neviens algotnis nepiespiedīs viņu kliegt.

Arahs tik ātri šāvās lejup, ka gandrīz nevarēja pamanīt sudrabaino saules gaismu, kas atstarojās no asmens. Un Džeimijs iekliedzās.

22.NODAĻA ĀRIJA

Mazais kantainais cietoksnis bija pussabrucis, un tāds pats bija tur mītošais liela auguma sirmais bruņinieks. Viņš bija tik vecs, ka nesaprata viņam uzdotos jautājumus. Lai ko bruņiniekam kāds sacitu, viņš tikai pasmaidīja un nomurmināja:

-   Es noturēju tiltu pret sīru Meinardu. Viņam bija rudi mati un melna daba, bet man viņš nespēja tikt garām. Viņš mani ievainoja sešas reizes, pirms es viņu nogalināju. Sešas!

Laimīgā kārtā mestrs, kurš viņu aprūpēja, bija jauns cilvēks. Kad vecais bruņinieks savā krēslā bija iemidzis, mestrs pasauca viņus sāņus un sacīja:

-   Baidos, ka jūs dzenaties pakaļ rēgiem. Jau labi sen vismaz pirms pusgada krauklis mums atnesa ziņu, ka Lanisteri notvēruši valdnieku Beriku pie Dieva acs. Viņš tur ticis pakārts.

-   Jā, šie Beriku pakāra, bet Toross viņu izņēma no cilpas, pirms viņš paguva izlaist garu. Cita salauztais deguns vairs nebija tik sarkans un sapampis, kāds tas bija iepriekš, taču tas dzija līks un lika sejai izskatīties greizai. Augstību ir grūti nogalināt.

-    Un, rādās, arī grūti atrast, mestrs piebilda. Vai esat jautājuši Lapu madāmai?

-   Gan jau pajautāsim, Zaļbārdis atteica.

Nākamajā rītā, šķērsojot nelielo akmens tiltu aiz pils, Džendrijs sāka prātot, vai šis ir tilts, kuru reiz aizstāvējis vecais vīrs, bet neviens to nezināja.

-   Gan jau tas pats vien būs, Veiksmīgais Džeks atteica. Nevienu citu tiltu te tuvumā neredzu.

-    Mēs to zinātu pavisam droši, ja par to būtu sacerēta dziesma, sacīja Septiņstīgu Toms. Pietiktu ar vienu dziesmu, un mēs zinātu, kas bija sīrs Meinards un kāpēc viņam tik ļoti savajadzējās to tiltu šķērsot. Nabaga vecais Līčesters arī būtu tikpat slavens kā Pūķukungs, ja viņam būtu pieticis prāta galmā turēt dziesminieku.

-   Roberta dumpja laikā gāja bojā valdnieka Līčestera dēli, Cits norūca. Viens vienā pusē, otrs otrā. Kopš tā laika šim ar galvu ir čābīgi, un neviena nolāpīta dziesma tur nevar palīdzēt.

-   Ko mestrs gribēja teikt, sakot, lai jautājam Lapu madāmai? Ārija uzvaicāja Angī.

-   Pacieties, gan redzēsi, strēlnieks atsmaidīja.

Pēc trim dienām, jājot cauri nodzeltējušam mežam, Veiksmīgais Džeks paņēma ragu un notaurēja signālu, tikai šoreiz tas bija citāds nekā parasti. Skaņas vēl nebija izgaisušas, kad no koku augšējiem zariem nolaidās virvju kāpnes.

-   Sāpiniet zirgus un kāpjam augšā, Toms kā dziedāt nodziedāja.

Koku vaiņagos aiz sarkandzeltenām lapu sienām slēpās vesels ciemats, kur mazas, ar sūnām apaugušas būdeles savienoja virvju taku labirints. Atnācēji tika aizvesti pie Lapu madāmas ārkārtīgi kalsnas gaišmatainas sievietes raupjā audekla ģērbā.

-    Mēs te nevaram ilgi palikt, viņa teica, Pa Heifordas ceļu pirms deviņām dienām nāca medīt ducis vilku. Ja viņi būtu pacēluši galvas, būtu mūs ieraudzījuši.

-   Vai valdnieku Beriku neesat redzējuši? Septiņstīgu Toms noprasīja.

-   Viņš ir miris, sieviete drūmi atbildēja. Viņu notvēris Kalns Zirga Mugurā un iedūris dunci acī. To mums pastāstīja kāds ubagotāju brālis, kurš to dzirdējis no kāda, kas pats to redzējis.

-    Veca pasaka, turklāt tā nav patiesība, Cits iebilda. Zibeņu Pavēlnieku nogalināt nav nemaz tik viegli. Sīrs Gregors varbūt viņam arī izdūra aci, bet no tā nemirst, kad es tev saku.

-    Es taču esmu dzīvs, piebalsoja vienacainais Veiksmīgais Džeks. Manu tēvu pakāra valdnieka Paipera pārvaldnieks, mans brālis Vots tika nosūtīts uz Mūri, bet Lanisteri nogalināja visus atlikušos brāļus. Salīdzinājumā ar to viena zaudēta acs ir pupu mizas.

-    Vai vari apzvērēt, ka viņš nav miris? Sieviete sagrāba Citu aiz rokas. Lai esi svētīts, tās ir labākās ziņas pēdējā pusgada laikā. Lai Kareivis sargā viņu un sarkano priesteri arīdzan.

Nākamajā vakarā viņi atrada patvērumu nodedzinātas septas drup.is kādā ciemā, kura nosaukums bija Dejotava. No septas vitrāžām pāri bija palikušas tikai lauskas, un vecais septons, kas viņus ciemā sagaidīja, zināja teikt, ka izlaupītāji paņēmuši gan Mātes dārgos apmetņus, gan Večas apzeltīto lākturi, gan Tēva sudraba kroni.

Viņi būtu paķēruši līdzi arī Jaunavas pupus, ja tie nebūtu no koka, septons klāstīja. Un acis! Tās taču bija no ahāta, lazurīta un perlamutra, bet viņi tās izknibināja ar dunčiem! Lai Māte par viņiem apžēlojas.

-   Un kas to visu izdarīja? Cits noprasīja. Asiņainie Āksti?

-   Nē, vecais vīrs atbildēja. Tie bija ziemeļnieki, kas pielūdz kokus. Viņi meklēja Karaļkāvi.

Ārija, to dzirdot, iekoda lūpā un sajuta Džendrija skatienu, tāpēc nokaunējās un sadusmojās uz sevi.

Zem septas starp zirnekļu tīkliem, koku saknēm un sadragātām vīna mucām mitinājās vēl ducis cilvēku, taču neviens neko nezināja par Beriku Dondarionu, pat ne viņu vadonis, kuram mugurā bija sodrēju melnas bruņas un zibens uz apmetņa. Ievērojis Ārijas skatienu, Zaļbārdis iesmējās un sacīja:

-   Zibeņu Pavēlnieks ir visur un nav nekur, tu kaulainā vāvere.

-    Es neesmu nekāda vāvere, viņa spurojās pretī. Es drīz būšu sieviete, man drīz būs vienpadsmit gadi.

-  Tad tikai pieraugi, ka es tevi nenoprecu! Viņš mēģināja pakutināt meitenei zodu, bet viņa uzšāva pa Zaļbārža neganto roku.

Tajā vakarā Cits un Džendrijs ar saimniekiem spēlēja kauliņus, bet Septiņstīgu Toms dziedāja muļķīgu dziesmu par Lielvēderu Benu un augstā septona zosi. Angī ļāva Ārijai iemēģināt savu loku, taču meitēns nekādi nespēja to atvilkt, lai cik ļoti centās.

-   Tev vajadzīgs vieglāks loks, kundze, vasarraibumainais strēlnieks sacīja. Ja Straujupē atradīsies miecēts koks, es varētu tev tādu uztaisīt.

-   Tu esi muļķis, strēlniek, Toms, dzirdējis viņa teikto, aprāva dziesmu. Ja mēs iesim uz Straujupi, tad tikai tāpēc, lai dabūtu izpirkuma maksu, un tev nebūs laika tur kūkot, taisot lokus. Varēsi priecāties, ja no turienes aiziesi ar veselu ādu. Valdnieks Hosters kāra paklīdeņus, pirms tu vēl biji sācis skūties. Un tas viņa dēls… Vienmēr esmu teicis, ka nedrīkst uzticēties cilvēkam, kurš necieš mūziku.

-   Ne jau mūziku viņš necieš, iebilda Cits, viņš necieš tevi.

-   Bet viņam nav iemesla mani neciest. Sievišķis gribēja viņu pataisīt par vīrieti vai es esmu vainīgs, ka šis bija par daudz iedzēris, lai to lietu nostrādātu?

Cits nospraustajās caur salauztā deguna nāsīm.

-   Vai to dziesmu sacerēji tu vai viņa vārdā kāds cits nolāpīts un iemīlējies mērglis?

-   Es to dziesmu esmu dziedājis tikai vienu reizi, Toms sūrojās. Un kurš teicis, ka dziesma ir par viņu? Tā ir dziesma par zivi.

-   Par mīkstu zivi, smiedamies piebilda Angī.

Ārijai bija vienalga, par kuru sacerēta Toma dumjā dziesma, tāpēc viņa pagriezās pret Hārvinu.

-    Ko viņš gribēja teikt, runājot par izpirkuma maksu?

-    Mums ārkārtīgi vajadzīgi zirgi, cienītā kundze, un bruņas arī. Zobeni, vairogi, šķēpi viss, ko var nopirkt par naudu. Jā, un graudi apsēšanai arī. Neaizmirsti, ka ziema nāk. Viņš ieknieba meitenei zodā. Tu nebūsi pirmā dižciltīgā ķīlniece, kuru esam atdevuši par izpirkuma maksu, un, ceru, ne pēdējā. Ārija noprata, ka viņš nemānās. Bet ja nu Robs nevēlēsies maksāt viņu noteikto cenu? Viņa taču nebija slavens bruņinieks, savukārt karaļiem valstība bija augstāka par māsu. Un ko par to teiktu viņas māte? Vai māte gribētu dabūt meitu atpakaļ pēc visa, ko viņa bija sastrādājusi? Ārija kodīja lūpas un nespēja tikt skaidrībā.

Nākamajā dienā viņi jāja uz Augstsirdi tik augstu kalnu, ka Ārija no tā virsotnes varēja redzēt pusi pasaules. Kalna galā bija resnu, bālu celmu loks, un tas vedināja domāt, ka savulaik tur auguši vareni sejaskoki. Ārija ar Džendriju mēģināja celmus saskaitīt to bija trīsdesmit viens un daži tik resni, ka meitene uz tiem būtu varējusi iekārtoties uz guļu.

Septiņstīgu Toms skaidroja, ka Augstsirde esot bijusi mežabērnu svētvieta, un šis tas no viņu burvībām joprojām virsotnē vēl esot spēkā.

-   Nevienam, kas te nakšņo, nekas ļauns nenotiek, dziesminieks sacīja.

Ārija nodomāja, ka teiktais droši vien būs tiesa, jo pakalns bija tik

augsts un apkārt esošie lauki tik līdzeni, ka ienaidnieks nepamanīts pielavīties nevarēja.

Toms stāstīja, ka vienkāršie ļaudis vairoties no šīs vietas, jo tur mājojot to mežabērnu rēgi, kas gājuši bojā, kad andalu karalis Eregs Brāļkāvis izcirtis šo sejaskoku birzi. Ārija zināja stāstus par mežabērniem un andaliem, un no spokiem nebaidījās. Mazotnē, spēlējot "nāc uz manu pili" un "skaistuli un briesmoni", viņa mēdza slēpties Ziemmalas kapenēs starp akmens karaļiem un viņu troņiem.

Un vienalga viņai tajā naktī matiņi uz skausta slējās stāvus. Meitene bija iemigusi, taču vētra viņu pamodināja. Vējš norāva Ārijai segu un iepūta krūmos, bet, steidzoties tai pakaļ, meitene izdzirda balsis.

Pie ugunskura oglēm Toms, Cits un Zaļbārdis sarunājās ar siku, smalku večiņu, kas bija pēdas tiesu mazāka par Āriju un vecāka par veco auklīti. Sievele bija salikusi, krunkaina un balstījās uz melnas, grumbuļainas kūjas. Viņas sirmie mati sniedzās gandrīz līdz zemei. Kad uzpūta vējš, mati plīvoja ap galvu kā mākonis. Večiņas miesa bija vēl baltāka gluži kā piens un, Ārijai likās, viņas acis ir sarkanas, lai gan cauri krūmājam bija grūti to saskatīt.

-   Vecie dievi neļauj man gulēt, Ārija dzirdēja mazo sieviņu sakām.

Es sapņoju, kā ēna ar degošu sirdi nokauj zelta briedi, jā gan. Es redzēju, kā cilvēks bez sejas stāv uz tilta, kas grīļojas un šūpojas. Tam plecā tupēja noslīkusi vārna ar jūraszālēm spārnos. Es sapnī redzēju arī bangojošu upi un sievieti, kas izskatījās pēc zivs. Viņa tur peldēja gluži beigta, un pār vaigiem tecēja sarkanas asaras. Bet, kad viņa atvēra acis, es no šausmām pamodos. Es vēl daudz ko redzēju, bet vai jums ir dāvanas, ar ko samaksāt par maniem sapņiem?

-    Sapņi… norūca Cits. Kāds labums no sapņiem? Sieviete zivs izskatā un slīkušas vārnas. Es arī pagājušajā naktī redzēju sapni: es bučojos ar to krogameitu, ko kādreiz pazinu. Vai tu man par to maksāsi, veča?

-   Tā krogameita ir pagalam, vecene nošņāca. Tagad viņa var bučoties tikai ar tārpiem. Bet tad viņa pievērsās Septiņstīgu Tomam. Tu man dziedāsi dziesmu? Ja ne, tad vācies prom.

Dziesminieks uzņēma tik klusu un skumju meldiju, ka Ārija tikko spēja izšķirt pa retam vārdam, lai arī dziesma šķita dzirdēta. "Varu saderēt, ka Sansa to zina." Viņas māsa zināja visas dziesmas un dažas pat mazliet prata nospēlēt, bet dziedāja jau pavisam dzidri. "Es vienmēr esmu spējusi vārdus tikai izbrēkt."

Nākamajā rītā mazā sirmā vecenīte nekur nebija redzama. Seglojot zirgus, Ārija apjautājās Septiņstīgu Tomam, vai Āugstsirdē joprojām dzīvo mežabērni.

-   Redzēji večiņu? dziesminieks noklakšķināja mēli.

-   Vai viņa bija spoks?

-   Vai spoki sūrojas par locītavu sāpēm? Nē taču viņa bija tikai vecs sievišķis. Tiesa gan, dīvaina un ar ļaunu aci, taču viņa zina to, par ko pašai nav ne jausmas, un var to pastāstīt, ja viņai patīk cilvēks, ar ko viņa runā.

-   Vai tad tu viņai patīc? Ārija negribēja ticēt.

Dziesminieks iesmējās.

-   Katrā ziņā viņai patīk mana balss, tikai vienmēr viņa man liek dziedāt vienu un to pašu nolāpīto dziesmu. Nav jau tā dziesma slikta, bet es zinu arī citas, tikpat labas. Toms nogrozīja galvu. Svarīgākais ir tas, ka tagad esam tikuši uz pēdām varu saderēt, ka drīz tu redzēsi gan Torosu, gan Zibeņu Pavēlnieku.

-   Ja jau jūs esat viņa vīri, tad kāpēc viņi no jums slēpjas?

Septiņstīgu Toms iepleta acis, bet atbildēja Hārvins:

-    Es neteiktu, ka viņi slēpjas, kundze, tomēr taisnība valdnieks Beriks vienmēr ir ceļā un reti kādam stāsta savus plānus. Tādējādi neviens nevar viņu nodot. Mūsu, kas esam zvērējuši viņam uzticību, ir simtiem, varbūt pat tūkstošiem, bet mēs taču nevaram visur vilkties viņam pa pēdām. Mēs visu savā ceļā noēstu tukšu vai arī mūs kaujā iznīdētu kāds lielāks karaspēks. Tagad mēs esam izkaisīti mazos pulciņos, tāpēc varam uzbrukt dučiem vietās vienlaicīgi un aizbēgt, pirms kāds mūs ir pamanījis. Ja kādu no mums notver un nopratina, mēs nekādi nevaram pateikt, kur meklējams valdnieks Beriks, lai ko ar mums darītu. Viņš ieturēja pauzi. Vai zini, ko nozīmē nopratināšana?

Ārija palocīja galvu.

-    Polivers, Rafs un pārējie to sauca par kutināšanu. Viņa izstāstīja par ciemu pie Dieva acs, kur viņi ar Džendriju tika notverti, un jautājumiem, ko Kutinātājs vienmēr uzdeva. "Vai ciemā ir paslēpts zelts?" viņš sākumā vienmēr noprasīja. "Sudrabs, dārgakmeņi? Vai te ir pārtika? Kur ir valdnieks Beriks? Kurš no ciema ļaudīm viņam ir palīdzējis? Kurp viņš devies? Cik viņam vīru? Cik bruņinieku? Kā tu teici, uz kurieni viņi devās?" Tikai iedomājoties vien par to, Ārija domās dzirdēja nelaimīgo kliedzienus, kā arī asiņu, sūdu un degošas miesas smaku. Viņi vienmēr uzdeva vienus un tos pašus jautājumus, meitene drūmi stāstīja,

-   bet kutināšana katru dienu citāda.

-    Nevienam bērnam neko tādu nevajadzētu pieredzēt, Hārvins sacīja, meitenei beidzot stāstu. Dzirdēju, ka Kalns pusi vīru zaudējis pie Akmens dzirnām iespējams, tavs Kutinātājs jau tagad peld pa Sarkano Atzaru un zivis grauž viņa ģīmi. Ja ne, tad šis ir kārtējais noziegums, par ko viņiem nāksies atbildēt. Esmu dzirdējis, šis karš sācies, kad karaļa labā roka sūtījusi Beriku izrēķināties ar Gregoru Kleganu, un ar to viņš karu arī grasās beigt. Viņš uzmundrinoši papliķēja Ārijai pa plecu.

-     Labāk kāpiet zirgā, kundze. Līdz Akornholai vēl garš veselas dienas jājiens, lai gan galā mums būs jumts virs galvas un karstas vakariņas vēderā.

ļāt patiešām vajadzēja visu dienu, taču, krēslai iestājoties, viņi šķērsoja strautu un nokļuva pie Akornholas ar akmens mūriem un ozolkoka nocietinājumiem. Tās saimnieks bija devies karot kopā ar savu kungu valdnieku Vensu, tālab pils vārti viņa prombūtnes laikā bija aizvērti un slēgti, tomēr viņa sieva bija laba Septiņstīgu Toma paziņa Angī pat zināja teikt, ka viņi savulaik bijuši mīļākie. Angī bieži jāja blakus Ārijai izņemot Džendriju, viņš meitenei bija vistuvākais vecuma ziņā, turklāt stāstīja dažādus atgadījumus no dzīves Dornē, taču Āriju tik viegli piemuļķot nevarēja. "Viņš man nav nekāds draugs. Viņš tikai mani uzmana, lai es atkal neaizbēgu." Labi, Ārija arī varēja uzmanīt viņu pašu Sīrio Forels viņai to bija iemācījis.

Valdniece Smolvuda dumpiniekus sagaidīja itin laipni, tomēr norāja, ka viņi kara laikā vadā sev līdzi mazu meiteni. Vēl niknāka viņa kļuva, kad Cits izmuldējās, ka Ārija ir dižciltīga.

-    Kurš gan saģērbis nabaga bērnu tajās Boltonu skrandās? viņa noprasīja. Tas ģerbonis… netrūkst ļaužu, kas viņu acumirklī pakārtu tikai dēļ tā nodīrātā cilvēka uz kamzoļa.

Ārija tika uzvesta augšā pa kāpnēm, iesēdināta vannā un aplieta ar plucinoši karstu ūdeni. Smolvudas kalpones berza meiteni tā, it kā grasītos norīvēt ādu viņai pašai, turklāt pielēja ūdenim kādu draņķi, kas oda pēc puķēm.

Pēc tam viņai vajadzēja saģērbties skuķu drānās brūnās vilnas zeķēs un gaišā linu kreklā, bet visam pāri bija jāvelk gaišzaļa kleita ar brūnos diegos izšūtām zīlēm uz krūtīm un uz brunču stērbeles.

-    Mana tante ir septa Mātes templī Vecpilsētā, Smolvuda stāstīja, kamēr sievietes saitēja kleitu Ārijai uz muguras. Karam sākoties, es turp aizsūtīju arī savu meitu. Kad viņa atgriezīsies, šīs drānas viņai jau tāpat būs par mazām. Vai tev patīk dejot, bērns? Mana Karelēna ir brīnišķīga dejotāja, viņa arī skaisti dzied. Ko patīk darīt tev?

Ārija ar kāju urbināja niedru paklāju.

-   Niekoties ar Adatu.

-   Ļoti nomierinoša nodarbe, vai ne?

-   Kā to ņem, meitene atteica.

-    Vai tiešām? Man vienmēr ir paticis izšūt. Mana tante vienmēr mēdza teikt, ka dievi katram no mums ir dāvājuši savas veltes un mums tās jāliek lietā. Katrs darbs var būt lūgšana, ja mēs to darām tik labi, cik vien spējam. Vai tas nav jauki? Kad nākamreiz ķersies pie adatas, atceries to. Vai tu ar to nodarbojies katru dienu?

-   Jā, līdz pazaudēju savu Adatu. Jaunā vairs nav tik laba.

-   Šajā laikā mums visiem jādara viss, kas vien mūsu spēkos. Smolvuda turpināja ņemties ap kleitu. Tagad tu izskaties, kā jaunai dāmai piedien.

"Es neesmu nekāda dāma," Ārija jau gribēja teikt, "es esmu vilcene."

-    Nezinu, kas tu esi, bērns, sieviete sacīja, un tā droši vien ir labāk. Droši vien esi svarīgs cilvēks, viņa sakārtoja meitenei kleitas apkakli, bet šādos laikos labāk ir būt vienkāršam cilvēkam. Žēl, ka nevaru tevi paturēt šeit, jo te nav droši. Man gan apkārt ir mūri, taču pārāk maz vīru, lai tos noturētu. Viņa nopūtās.

Kad Ārija bija nomazgāta un saposta, zālē tika pasniegtas vakariņas. Džendrijs, palūkojies uz meiteni, sāka smieties tik gardi, ka vīns šim sāka tecēt pa nāsīm, un Hārvins uzšāva viņam pa ausi. Mielasts bija vienkāršs, bet sātīgs: jēra gaļa ar sēnēm, rupjmaize, zirņu biezputra un cepti āboli ar dzelteno sieru. Kad ēdiens bija nolocīts un kalpi aizgājuši, Zaļbārdis jau klusākā balsī ievaicājās, vai saimniecei ir kādas ziņas par Zibeņu Pavēlnieku.

-    Ziņas? viņa pasmaidīja. Viņi bija te pirms nepilnām divām nedēļām. Šie un vēl kāds ducis ļaužu viņi dzina aitas. Es tikko spēju noticēt pati savām acīm. Toross pateicībā man uzdāvināja trīs gabalus, un vienu jūs šovakar notiesājāt.

-   Toross gana aitas? Angī skaļi iesmējās.

-    Es jums saku, tas bija jocīgs skats, bet Toross apgalvoja, ka viņš kā jau priesteris protot apieties ar ganāmpulku.

-   Kā tad, un cirpt arī prot, Cits ķiķināja.

-   Kāds par to varētu sacerēt izcili labu dziesmu. Toms pastrinkšķināja arfu, un valdniece Smolvuda apveltīja viņu ar niknu skatienu.

-    Lai tās dziesmas sacer tie, kas rīmē brāli ar pāli vai dzied "Nāc gulies, mīļā, zālītē" katrai govjumeitai, kas trāpās ceļā, un vismaz pārīti no šīm pamet ar lieliem vēderiem.

-    Tā bija "Ļauj man veldzēties tavā dailē," Toms aizstāvējās, un govjumeitām tā allaž ir patikusi. Vienai otrai dižciltīgai dāmai arī, ja vien mani neviļ atmiņa.

-    Upes zemes ir pilnas ar meičām, ko tu esi aplaimojis, viņa sapūtās, un visas tagad dzer biškrēsliņu tēju. Tavā vecumā jau nu vajadzēja ielāgot, kurā brīdī jāšļāc uz vēdera, citādi drīz vien ļaudis tevi saukās par Septiņdēlu Tomu.

-    Septiņi man bija jau sen, Toms atsaucās. Visi ir jauki zēni un dzied kā lakstīgalas.

Bija skaidri redzams, ka Tomu ši saruna nespēj izsist no līdzsvara.

Vai valdnieks Beriks teica, kurp dodas, kundze? Hārvins pajautāja.

-    Viņš nevienam nestāsta par saviem plāniem, taču es zinu, ka ap Akmens septu un Trīsgrašu mežu valda bads. Vajadzētu viņu pameklēt tur. Viņa iedzēra malku vīna. Jums vajadzētu zināt, ka man ir bijuši arī ne tik patīkami ciemiņi. Ap maniem vārtiem kaukdams grozījās vilku bars viņi bija iedomājušies, ka te varētu būt Džeimijs Lanisters.

-           Tātad tā ir taisnība, ka Karaļkāvis atkal ticis uz brīvām kājām? loms rimās strinkšķināt stīgas.

-   Nez vai šie viņu medītu, ja viņš savažots tupētu Straujupes pagrabos, Smolvuda nicīgi pavīpsnāja.

-   Un ko kundze viņiem teica? Veiksmīgais Džeks gribēja zināt.

-    Es atbildēju, ka sīrs Džeimijs kails guļ manā gultā, tikai ir pārāk nodrāzies, lai spētu pie viņiem iznākt. Viens no viņiem atļāvās nosaukt mani par meli, tāpēc mēs šos pavadījām ar dažām bultām. Domāju, ka viņi aizgāja uz Melno dziļvagu…

Ārija sāka nemierīgi dīdīties.

-   Kas tie bija par ziemeļniekiem, kas meklēja Karaļkāvi?

Smolvuda likās izbrīnīta, ka meitene ierunājusies.

-   Vārdus viņi nenosauca, bērns, taču viņi nēsāja melnas drānas, bet uz krūtīm bija ģerbonis ar baltu sauli.

Baltā saule bija valdnieka Kārstārka ģerbonis. "Tie ir Roba vīri," Ārija nodomāja un prātoja, vai viņi vēl ir kaut kur netālu. Ja viņa varētu aizšmaukt no gūstītājiem un viņus uzmeklēt, tie varbūt aizvestu viņu pie mātes uz Straujupi…

-   Vai viņi teica, kā Lanisteram izdevies izbēgt? Cits noprasīja.

-   Teica, Smolvuda atbildēja, tikai es neticu nevienam viņu vārdam. Viņi apgalvoja, ka valdniece Ketlīna pati viņu atbrīvojusi.

Toms satrūkās tik ļoti, ka atkal parāva stīgu.

-   Ko niekus, viņš sacīja, tas ir neprāts.

"Tā nav taisnība," Ārija domāja, "tā nevar būt taisnība."

-   Es nodomāju tāpat, Smolvuda atteica.

-   Šādas runas nav jūsu ausīm, cienītā kundze, par Ārijas klātbūtni atcerējās Hārvins.

-   Nē, es gribu dzirdēt.

Dumpinieki bija nelokāmi.

-   Ej vien, kaulainā vāvere, noteica Zaļbārdis. Esi nu jauka dāma un parotaļājies pagalmā, kamēr mēs te parunājam.

Ārija nikna izšāvās ārā un aizcirstu ari durvis, ja tās nebūtu bijušas tik smagas. Pār Akornholu bija nolaidusies tumsa pie dažām sienām bija izliktas lāpas, bet tas ari bija viss. Mazās pils vārti bija aizvērti un aizbultēti. Viņa, protams, atcerējās solījumu Hārvinam, ka nemēģinās vēlreiz bēgt, bet tas tika dots, pirms viņi sāka izplatīt melus par Ārijas māti.

-   Ārija? Džendrijs iznāca ārā viņai pa pēdām. Smolvudas kundze teica, ka te esot arī smēde. Varbūt vēlies apskatīt?

-   Ja nu tu to vēlies… Viņai tāpat nekā cita nebija darāma.

-    Vai šis Toross, Džendrijs ieminējās, kad viņi gāja garām suņu aplokiem, ir tas pats Toross, kas mita Karaļa ostā resns sarkanais priesteris ar noskūtu galvu?

-    Laikam gan. Ārija Karaļa ostā nekad nebija sarunājusies ar Torosu, taču zināja, par kuru no vīriem ir runa. Priesteris un Džalabhars Kso bija viskrāšņākie tēli Roberta galmā, un Toross bija arī labs karaļa draugs.

-   Gan jau šamais mani neatcerēsies, bet viņš mēdza nākt pie mums uz smēdi. Smolvudu smēde labu laiku nebija izmantota, taču kalējs darbarīkus bija glīti pakāris pie sienas. Džendrijs aizdedza sveci, nolika to virs ēzes un paņēma knaibles. Mans saimnieks vienmēr viņu strostēja par tiem degošajiem zobeniem. Viņš teica, ka tā nedrīkstot apieties ar labu tēraudu, bet Toross nekad neķērās pie laba tērauda. Viņš grāba kuru katru vislētāko zobenu, iemērca to skrejugunī un aizdedzināja. Saimnieks teica, ka tas esot tikai alķīmiķu triks, bet zirgi un dažs labs zaļāks bruņinieks bijās kā traki.

Meitene sarauca pieri, taču nespēja atminēties, vai viņas tēvs jebkad būtu ieminējies par Torosu.

-   Viņš jau nu nav nekāds dižais priesteris, vai ne?

-    Nav gan, Džendrijs piekrita. Saimnieks Mots teica, ka Toross spējot nodzert zem galda pat karali Robertu. Viņi abi esot kā podiņš ar vāciņu rīmas un žūpas.

-    Nedrīkst karali saukt par žūpu. "Var jau būt, ka karalis Roberts dzēra daudz, bet viņš bija tēva draugs."

-    Es taču runāju par Torosu. Džendrijs noklakšķināja knaibles, it kā grasītos iekniebt meitenei sejā, taču Ārija tās atvairīja. Viņam patika dzīres un turnīri, tieši tāpēc viņam saskanēja ar Robertu. Turklāt Toross bija drosmīgs kad gruva Paikas mūri, viņš pirmais metās iekšā. Viņš kāvās ar degošu zobenu rokā un ar katru cirtienu aizdedzināja kādu salinieku.

Kaut man būtu degošs zobens! Ārija būtu varējusi nosaukt veselu lērumu cilvēku, kurus viņa gribētu aizdedzināt.

Es jau teicu tas bija tikai triks. Skrejuguns iznīcina tēraudu. Mans saimnieks Torosam pirms katra turnīra pārdeva jaunu zobenu, un katru leizi viņi kaulējās par cenu. Džendrijs pakāra knaibles pie sienas un paņēma rokās smagu veseri. Mots teica, ka man esot pienācis laiks izkalt savu pirmo divroku zobenu. Viņš man iedeva lielisku tērauda gabalu, un es jau zināju, kādu formu piešķiršu asmenim, tikai tobrīd ieradās Jorens, lai aizvestu mani uz Naktssardzi.

-   Bet tu taču joprojām vari kalt zobenus, ja vien vēlies, Ārija ieminējās. Tu vari tos kalt manam brālim Robam Straujupē.

-    Straujupē… Džendrijs nolika veseri un palūkojās uz meiteni.

Tagad tu izskaties pavisam citādi gluži kā mazai meitenei pieklājas

izskatīties.

-   Ar šīm stulbajām zīlēm es izskatos pēc ozola siekstas.

-   Vienalga glīti kā jauks ozoliņš. Puisis pienāca tuvāk un apostīja Āriju. Pārmaiņas pēc tu pat smaržo jauki.

-   Bet tu ne tu smirdi. Ārija pagrūda viņu pret ēzi un grasījās bēgt, taču Džendrijs satvēra viņu aiz rokas.

Meitene pabāza kāju viņam starp potītēm un paklupināja jaunekli, taču viņš norāva Āriju sev līdzi gar zemi un abi aizripoja pa smēdes klonu. Viņš bija ļoti spēcīgs, bet meitene bija veiklāka. Ik reizi, kad viņš pūlējās Āriju satvert, viņa izvairījās un iedunkāja Džendriju. Puisis par sitieniem vien smējās, un meitēnu tas vēl vairāk sadusmoja. Beigu beigās viņš satvēra abas Ārijas rokas vienā plaukstā un sāka viņu kutināt ar otru, tāpēc meitene ar ceļgalu iespēra šim starp kājām un pamuka. Abi bija noķellējušies ar dubļiem, turklāt viena kleitas piedurkne bija norauta.

-   Varu saderēt, ka tagad vairs tik jauki neizskatos, viņa nobļāvās.

Kad abi atgriezās zālē, Toms bija uzsācis dziesmu.

-   Mans pēlis iraid dziļš un mīksts,

Tur tevi guldīt vīkšu.

Es ģērbšu tevi zelta zīdā

Un kroni galvā likšu.

Tu būsi mana karaliene

Un es tavs karakalps

Un tevi vienmēr pasargās Mans zobens tēraudbalts.

Hārvins pameta skatienu uz jauniešiem un izverda smieklu šalti, bet Angi pasmīnēja un ievaicājās:

-   Vai jūs skaidri zināt, ka šī ir augstdzimusi kundze?

Cits uzšāva Džendrijam pa pakausi un noteica:

-    Ja gribi kauties, izkaujies ar mani viņa takš ir uz pusi jaunāks skuķis! Pievaldi savas roķeles, vai dzirdi?

-   Es pati sāku, Ārija iebilda. Džendrijs tikai pļāpāja.

-   Liec mierā puiku, Cit, Hārvins iejaucās, nešaubos, ka Ārija tiešām pati iesāka. Ziemmalā viņa bija gluži tāda pati.

Toms piemiedza meitenei ar aci un turpināja dziesmu:

-   Gan smaidīja, gan jokus plēsa

Šī meža meita naigā,

Tā vairīdamās pasmējās:

"Man pēli nevaiga.

Es tērpšos zelta lapkritī

Un smilgas matos šūšu,

Tev manai meža mīlai būt,

Un es tad tava kļūšu."

-   Man gan nav tērpa kā zelta lapkritī. valdniece Smolvuda pasmaidīja, bet Karelēnai glabājas citas kleitas, kas varētu derēt. Nāc, bērns, iesim augšā uz istabām un palūkosim, kas tur atrodams.

Šoreiz bija vēl ļaunāk nekā iepriekš Smolvuda uzstāja, ka Ārijai vēlreiz jānomazgājas vannā, turklāt jāapgriež un jāsasukā mati, bet jaunā kleita izrādījās ceriņu krāsā un rotāta ar pērlītēm. Vienīgais labums kleita bija tik plāna, ka neviens nevarēja prasīt, lai meitene tajā sēstos zirga mugurā, tāpēc nākamajā rītā pēc brokastīm Smolvuda Āriju aplaimoja ar biksēm, jostu, tuniku un kniedētu zamšādas kamzoli.

-   Tās ir mana dēla drānas, viņa paziņoja. Viņš gāja bojā septiņu gadu vecumā.

-   Man žēl to dzirdēt, kundze, Ārija pēkšņi nokaunējās. Piedodiet par kleitu ar zīlēm tā bija ļoti skaista.

-   Jā, bērns, un tu arī esi skaista. Esi drosmīga!

23.NODAĻA DINERĪSA

Lepnuma laukuma vidū atradās no sarkaniem ķieģeļiem celta strūklaka, kuras ūdeņi oda pēc sēra, bet strūklakas viduci dižojās milzīga bronzā atlieta divdesmit pēdas augsta harpija. Tai bija sievietes seja, zeltīti mati un ziloņkaula acis, kā ari smaili ziloņkaula zobi. Dzeltenais ūdens tecēja no viņas kuplajām krūtīm, roku vietā bija spārni kā sikspārnim vai pūķim, kāju vietā ērgļa ķetnas, bet aizmugurē skorpiona saritinātā indīgā aste.

"Gisas harpija," Denija nodomāja. Senā Gisa bija kritusi pirms pieciem tūkstošiem gadu, ja vien viņa pareizi atminējās: tās leģionus izklīdināja jaunās Valīrijas spēki, tās mūri tika sagrauti, ielas un ēkas pūķugunī pārvērstas pelnos, lauki nosēti ar sāli, sēru un galvaskausiem. Gisas dievi bija miruši tāpat kā tās iedzīvotāji, un tagadējie astaporieši, pēc sīra Džoraha vārdiem, bija jaukteņi. Pat gisiešu valoda bija gandrīz aizmirsta vergu tirgotāju pilsētās tika lietota no iekarotājiem aizgūtā augšvaliriešu mēle jeb, pareizāk, mēle, par kādu to bija pārvērtuši vietējie ļaudis.

Un tomēr Senās impērijas simbols vēl arvien atradās te, tikai bronzas briesmonis nagos nu gramstīja Astaporas harpijas važu ķēdi, kamēr Gisas harpija reiz ķetnās turēja zibeni.

Pasaki tai Rietmalas padauzai, lai neblenž, vergu tirgonis Kraznīss mo Naklozs sacīja verdzenei, kas tulkoja sarunu. Es tirgojos ar miesu, nevis krāsaino metālu. Tas bronzas gabals netiek pārdots. Saki, lai viņa blenž uz karavīriem. Pat blāvās, violetās rietumu mežones ačeles var redzēt, cik viņi ir lieliski!

Kraznīsa augšvalīriešu dialektu smagnēju darīja Gisā raksturīgie rūcieni, un krāšņumu tam piešķīra vergu tirgotāju žargons. Denija viņu saprata gana labi, tomēr pasmaidīja un palūkojās uz vergu meitēnu, gribēdama zināt, ko viņa sacīs tulkojumā.

-    Labais saimnieks Kraznīss jautā, vai viņi nav lieliski?

Kā cilvēks, kas nekad nav bijis Rietmalā, meitene labi runāja kopvalodā. Viņa nebija vecāka par desmit gadiem, apaļu, plakanu sejiņu, melnīgsnēju ādu un zeltainām acīm kā nātietei. Viņas tautieši tika saukti par mierīgo tautu, un visi bija vienisprātis, ka no turienes nākot vērtīgākie vergi.

-   Viņi man varētu derēt, Denija atbildēja. Džorahs bija ieteicis Astaporā runāt tikai dotraku mēlē un kopvalodā. "Mans lielais lācis ir gudrāks, nekā izskatās." Pastāsti, kā viņi apmācīti.

-   Rietmalas sievietei viņi patīk, taču viņa tos neslavē, lai nosistu cenu,

-   tulkotāja paziņoja saimniekam. -Viņa vēlas zināt, kā tie ir apmācīti.

Kraznīss mo Naklozs pielieca galvu. Vergu tirgonis smaržoja tā, it kā būtu izpeldējies avenēs, un viņa izvirzītā sarkanmelnā bārda bija ieziesta ar eļļu. "Viņam ir lielākas krūtis nekā man," Denija ievēroja cauri jūras zaļuma zīda tokaram ar zelta apmali, ko viņš bija aptinis ap augumu un pārmetis pāri plecam, tas bija labi redzams. Ejot viņš ar kreiso roku pieturēja tokaru, bet labajā bija īsa ādas pletne.

-   Vai visas Rietmalas cūkas ir tik dumjas? viņš bija neapmierināts.

-   Visa pasaule zina, ka Neaptraipītie meistarīgi lieto šķēpus, vairogus un īsos zobenus. Tirgonis apveltīja Deniju ar platu smaidu. Pasaki viņai visu, kas sakāms, tu, verga dvēsele, lai varam beigt šo ņemšanos diena ir karsta.

"Tie vismaz nav meli." Cita citai līdzīgas verdzenes virs viņu galvām turēja svītraina zīda saulessargu, taču pat ēnā Denijai reiba galva, bet Kraznīss pamatīgi svīda. Lepnuma laukums cepās saulē jau kopš rītausmas. Pat cauri biezajām sandaļu zolēm bija jūtams bruģakmeņu siltums. Karstums viļņiem pacēlās no bruģa, un Astaporas pakāpju piramīdas likās virmojam kā sapnī.

Ja arī Neaptraipītie juta karstumu, viņi to nekādi neizrādīja. "Viņi stāv tā, it kā paši būtu būvēti no ķieģeļiem." No kazarmām apskatei bija izvesti tūkstoš vergi un desmit rindās pa simt vīriem nostādīti pie strūklakas ar bronzas harpiju. Viņi stinga miera stājā, vēršot nekustīgo acu skatienus taisni uz priekšu. Mugurā viņiem nebija nekā, ja neskaita baltus linu gurnautus, kas piesedza kaunumu, un koniskas bronzas ķiveres ar pēdu garu asu smaili pakausī. Kraznīss viņiem bija licis nolikt šķēpus un vairogus, kā arī noņemt zobensiksnas un rūtainās tunikas, lai Rietmalas karaliene labāk varētu novērtēt viņu spēcīgos un stingros ķermeņus.

-    Viņi tiek atlasīti jau mazotnē pēc auguma, veiklības un spēka, verdzene raiti klāstīja. Viņu apmācība tiek sākta piecu gadu vecumā, un viņi vingrinās no ausmas līdz rietam, kamēr pilnībā apgūst prasmi rīkoties ar šķēpu, vairogu un trim zobenu veidiem, gaišība. Apmācība ir ārkārtīgi stingra, un no trim zēniem izdzīvo tikai viens tas visiem zināms. Neaptraipītie paši saka, ka tajā dienā, kad viņi izpelnās tiesības nēsāt smailo ķiveri, grūtākais jau esot aiz muguras un neviens kaujas uzdevums, kas viņiem tiks uzticēts, nebūs tik smags kā iepriekšējās mācības.

Kraznīss mo Naklozs, šķiet, ne vārda nerunāja kopvalodā, tomēr, pieliecis galvu, klausījās un ik pa brīžam iebakstīja verdzenei ar pātagas kātu.

-    Pasaki viņai, ka šie te jau diennakti stāv bez ēšanas un dzeršanas. Pasaki, ka šie te stāvēs, līdz kritīs, ja es tā pavēlēšu, bet, kad deviņsimt deviņdesmit deviņi jau būs sabrukuši uz bruģa beigti, pēdējais stāvēs, kamēr arī to paņems nāve. Lūk, tāda ir šo drosme, pasaki to viņai.

-   Es teiktu, ka tas ir trakums, nevis drosme, ieminējās Arstans Baltbārdis, kad verdzene bija pārtulkojusi tirgoņa sacīto.

"Klik, klik," viņš ar savu bozi uzsita pa bruģi, kā gribēdams paust neapmierinātību. Vecais vīrs nebija gribējis braukt uz Astaporu un arī vergu armiju pirkt negribēja. Karalienei pirms lēmuma pieņemšanas vajadzēja uzklausīt visas puses, un tālab viņa bija paņēmusi Baltbārdi lidzi uz Lepnuma laukumu ne jau savas drošības dēļ. Apsargāt viņu varēja arī dotraku miesassargi. Džorahs bija palicis uz Balēriona, lai gādātu par viņas ļaužu un pūķu drošību. Denija pūķus nelabprāt bija ieslēgusi kuģa tilpnēs, jo bija pārāk bīstami ļaut tiem lidināties virs pilsētas pasaulē netrūka cilvēku, kas tos nogalinātu tikai tāpēc, lai paši varētu saukties par pūķkāvjiem.

-    Ko tas smirdošais vecis teica? vergu tirgonis noprasīja savai tulkotājai. Izdzirdis atbildi, viņš pasmīnēja bārdā un sacīja: Pavēsti tiem mežoņiem, ka pie mums to sauc par paklausību. Citi vīri var būt spēcīgāki, veiklāki vai raženāki miesās un daži varbūt pat prasmīgāk rīkojas ar zobenu, šķēpu un vairogu, bet nekur, pāri visām jūrām, neatradīsiet paklausīgākus karotājus.

-   Paklausīgas mēdz būt vienīgi aitas, piebilda Arstans, kad meitene bija pārtulkojusi saimnieka vārdus. Viņš mazliet saprata valīriešu mēli, lai arī ne tik labi kā Denija, taču līdzīgi viņai tēloja nezinīti.

Izdzirdis Baltbārža teikto, Kraznīss mo Naklozs atieza baltos zobus.

-    Pietiks ar vienu manu vārdu, lai šīs aitas izgāztu uz bruģa viņa vecās smirdošās zarnas, viņš teica, bet nesaki to viņiem. Pasaki, ka šie vergi drīzāk ir kā suņi, ne aitas. Vai septiņās valstībās ēd suņa un zirga gaļu?

-   Viņiem labāk garšo cūkas un govis, cienība.

-   Liellopi, phe nemazgātu mežoņu barība.

Nelikdamās par runātājiem ne zinis, Denija lēni gāja gar vergu karaspēka rindām. Verdzenes ar saulessargu viņai sekoja pa pēdām, taču tūkstoš vīriem, kas stāvēja viņas priekšā, šāda pavēņa nebija. Gandrīz pusei bija kapara krāsas miesa un mandeļu formas acis kā dotrakiem un lazariešiem, taču tur gadījās arī vīri no brīvpilsētām, kā arī bālie kartieši, melnādainie no Vasaras salām un citi, kuru izcelsmi Denija nespēja uzminēt. Dažiem bija tāda pati āda ar dzintara nokrāsu kā Kraznīsam mo Naklozam un asi, sarkanmelni mati, kas norādīja uz Gisas senajiem iedzīvotājiem, kuri sevi dēvēja par harpijas dēliem. "Viņi pārdod pat savus ļaudis." Tas viņu nepārsteidza, jo dotraki darīja tāpat, ja zāles jūrā halasārs sastapās ar citu halasāru.

Vieni kareivji bija gara auguma, citi mazāki, bet to vecumu Denija lēsa no četrpadsmit līdz divdesmit gadiem. Viņu vaigi bija gludi, bet acis pilnīgi vienādas, vai tās būtu melnas, brūnas, zilas, pelēkas vai dzeltenas. "Šie vīri līdzinās cits citam kā ūdens lāses," Denija prātoja, bet tad atcerējās, ka viņi nepavisam nebija vīri. Neaptraipītie visi kā viens bija einuhi.

-    Kāpēc jūs viņus kastrējat? Dinerīsa jautāja Kraznīsam ar verdzenes starpniecību. Allaž esmu dzirdējusi, ka īsti vīri ir spēcīgāki par einuhiem.

-   Taisnība, einuhs, kas ir kastrēts agrā jaunībā, nekad nebūs tik spēcīgs kā jūsu Rietmalas bruņinieki, Kraznīss atbildēja. Vērši arī ir spēcīgi, bet tos vienalga ik dienas nokauj cīņu bedrēs. Džotjela bedrē pirms trim dienām vienu nokāva deviņus gadus vecs meitēns. Pasaki šai, ka Neaptraipītajiem piemīt kas daudz labāks par spēku viņiem ir disciplīna. Mēs cīnāmies kā Senajā impērijā. Viņos atkal atdzimuši senās Gisas nesakaujamie leģioni viņi ir pilnīgi paklausīgi, pilnīgi uzticami un pilnīgi bezbailīgi.

Denija uzmanīgi ieklausījās tulkojumā.

Pat visdrosmīgākie vīri baidās no nāves un sakropļošanas, Arstans paziņoja, kad meitene bija apklususi.

To dzirdējis, Kraznīss atkal pasmaidīja.

Pasaki vecajam, ka viņš smird pēc mīzaliem un ka viņam jāturas pie nūjas, lai neapkristu augšpēdus.

-   Vai tiešām, cienība?

-   Nē, netiešām, viņš iebakstīja verdzenei ar pātagas kātu. Tu esi meitene vai kaza, ja uzdod tik muļķīgus jautājumus? Pasaki, ka Neaptraipītie nav vīri. Saki, ka nāve viņiem nenozīmē neko, bet sakropļošana vel mazāk. Viņš nostājās pretī kādam spēcīga auguma vergam, kas izskatījās pēc lazarieša, un asi nošvīkstināja pātagu, atstājot asiņainu švīku uz kapara krāsas vaiga. Einuhs samirkšķināja acis un turpināja stāvēt, lai arī pār vaigu sūcās asinis. Vai uzšaut vēlreiz? Kraznīss noprasīja.

-   Kā cienība vēlas.

Denijai bija grūti izlikties, ka neko nesaprot, tāpēc uzlika plaukstu uz tirgoņa rokas, pirms viņš paguva atkal pacelt pātagu.

-  Pasaki, labajam saimniekam, ka es redzu, cik spēcīgi ir Neaptraipītie un cik vīrišķīgi pacieš sāpes.

Izdzirdējis viņas vārdus valīriešu valodā, Kraznīss nosmējās.

-    Pasaki tai stulbajai maukai, ka ar vīrišķību tam nav nekāda sakara.

-   Gaišība, labais saimnieks teica, ka tā neesot vīrišķība.

-    Pasaki tai padauzai, lai viņa atver acis un skatās.

-   Viņš lūdz jūs pievērst uzmanību, gaišība.

Kraznīss piegāja pie nākamā einuha ierindā gara auguma jaunekļa ar zilām acīm un gaišiem matiem kā līsietim.

-   Zobenu! Einuhs pieliecās, izvilka zobenu no maksts un pasniedza to ar spalu pa priekšu. Tas bija īsais zobens, kas drīzāk bija piemērots duršanai, ne ciršanai, taču asmens izskatījās ass kā bārdas nazis.

-   Piecelies! Kraznīss pavēlēja.

-   Jā, cienība.

Einuhs piecēlās, un Kraznīss mo Naklozs lēni vilka zobenu pāri viņa krūtīm, griežot vēdera ādā šauru, sarkanu brūci. Pēc tam viņš pielika zobenu kareivja krūts galiņam un ņēmās to kustināt šurpu turpu.

-   Ko viņš dara? Denija noprasīja meitenei, kad asinis sāka plūst pār verga krūtīm.

-   Pasaki tai govij, lai pārstāj maurot, Kraznīss negaidīja tulkojumu.

-    Nekas ļauns viņam nenotiks. Vīriešiem krūšu gali nav vajadzīgi un

einuhiem vēl mazāk. Krūts gals tagad karājās ādas ļerpatā. Tirgonis parāva zobenu, un tas novēlās uz bruģa, atstādams uz verga krūts apaļu, asiņojošu aci. Einuhs nepakustējās līdz brīdim, kad Kraznīss tāpat ar spalu pa priekšu pasniedza viņam atpakaļ zobenu. Esmu beidzis.

-   Vergs bija laimīgs pakalpot.

-   Redzi, viņi nejūt sāpes, Kraznīss atkal pievērsās Denijai.

-   Kā tas var būt? viņa vaicāja tulkotājai.

-    Drosmes vīns, vergu tirgotājs atbildēja. Tas gan nav parasts vīns. To gatavo no naktenēm, asinssūcēju kūniņām, melnā lotosa saknes un dažādām citām slepenām sastāvdaļām. Viņi to dzer katrā ēdienreizē kopš kastrēšanas un ar katru gadu sāpes jūt arvien mazāk. Dzira padara viņus bezbailīgus arī kaujā. Tāpat spīdzināt viņus nav jēgas. Pasaki tai mežonei, ka Neaptraipītajiem var droši uzticēt jebkādus noslēpumus. Tos var likt apsargāt padomes sanāksmes vai pat guļamistabu un neuztraukties par to, ko viņi dzird. Jankaī un Mīrīnā zēniem kastrējot nogriež tikai pautus, bet atstāj daiktu. Tāds radījums ir neauglīgs, taču bieži vien izrādās spējīgs kopoties, un no tā ceļas vienas vienīgas nelaimes. Mēs nošņāpjam arī daiktu un neatstājam neko. Neaptraipītie ir vistīrākās būtnes zemes virsū. Viņš vēlreiz apveltīja Deniju un Arstanu ar platu smaidu. Esmu dzirdējis, ka Saulrieta valstībās vīri dod nopietnus zvērestus saglabāt šķīstību, neradīt bērnus un dzīvot tikai pienākumam. Vai tā ir?

-   Tā ir, Arstans atbildēja. Ir daudz tādu ļaužu Citadeles mestri, septoni un septas, kas kalpo septiņiem dieviem, Klusējošās māsas, Karaļsardze, Naktssardze…

-    Nabadziņi, vergu tirgonis norūca, saņēmis atbildes tulkojumu. Cilvēkam tā nav jādzīvo. Viņu mūžs vēršas gatavajās mocībās, ko rada miesaskāre, tas tikai muļķim nav skaidrs, ka patiesībā daudzi, visticamāk, arī nododas savam īstajam dabas aicinājumam. Mūsu Neaptraipītie to nespēj. Viņi ir pielaulāti saviem zobeniem, un jūsu zvērinātie brāļi nekādi nespēj viņiem līdzināties. Viņus nespēj iekārdināt ne sievietes, ne vīrieši.

Verdzene mazliet pieklājīgākā valodā atstāstīja saimnieka teikto.

-    Atskaitot miesu, rodami arī citi veidi, kā kārdināt vīru, Arstans iebilda.

-    Vīru jā, bet ne Neaptraipīto. Laupīšana viņus interesē ne vairāk kā izvarošana. Viņiem nepieder nekas kā vien ieroči. Mēs viņiem pat aizliedzam saukties vārdos.

-    Viņiem nav vārdu? Denija sarauca pieri un pagriezās pret verdzeni. Vai tas var būt, ko saka labais saimnieks, ka viņiem nav vārdu?

-   Tā ir, gaišība.

Kraznīss apstājās pie kāda gisieša, kurš pēc izskata varētu būt arī viņa brālis, tikai garāks un smuidrāks, un piesita ar pātagas kātu mazam bronzas diskam, kas bija piestiprināts zobensiksnai.

-   Te ir viņa vārds. Pajautā tai Rietmalas maukai, vai viņa prot lasīt gisiešu zīmes. Kad Denija atzina, ka neprot vis, vergu tirgonis atkal pagriezās pret Neaptraipīto. Kā tevi sauc? viņš noprasīja.

-   Verga vārds ir Sarkanā Blusa, cienība.

Meitene kopvalodā atkārtoja abu sarunu.

-   Un kā tevi sauca vakar?

-   Melnā Žurka, cienība.

-   Un iepriekšējā dienā?

-   Brūnā Blusa, cienība.

-   Un pirms tam?

-   Vergs neatceras, cienība. Varbūt Zilais Krupis vai Zilais Tārps.

-   Pasaki šai, ka visi viņu vārdi ir tādi, Kraznīss pavēlēja verdzenei. Tas viņiem vienmēr atgādina, ka paši ir tikai salašņas. Pēc uzdevuma izpildes diski ar vārdiem tiek samesti tukšā lādē, bet no rīta viņi atkal tos paņem uz labu laimi.

-    Jo tālāk, jo trakāk, Arstans noteica. Kā lai cilvēks katru dienu atceras jaunu vārdu?

-   Tie, kuri nespēj atcerēties, tiek atsijāti jau apmācības laikā reizē ar citiem, kuri nespēj cauru dienu skriet ar pilnu uzkabi, uzrāpties klintī nakts melnumā, bradāt pa gailošām oglēm vai nomaitāt zīdaini.

Denijas mute, to dzirdot, protams, savilkās šķība. "Diez, viņš to redzēja, vai arī ir tikpat akls, cik bezsirdīgs?" Viņa tūdaļ aizgriezās, lai sejas izteiksme nenodotu, ka tirgotāja teikto sapratusi bez tulkojuma. Tikai pēc tam viņa atļāvās apjautāties:

-    Kādus zīdaiņus viņi nogalina?

-   Lai iegūtu smailo ķiveri, Neaptraipītajam jāņem sudraba gabals, jāiet uz vergu tirgu, jāatrod brēcošs jaundzimušais un jānogalina bērnelis mātes acu priekšā. Tā mēs pārliecināmies, ka no vājuma viņos vairs nav palicis ne smakas.

Denijai sametās nelabi. "Tas no karstuma," viņa centās sev iegalvot.

-   Jūs izraujat mātei no rokām mazuli, nogalināt to viņas acu priekšā un par to samaksājat viņai sudraba monētu?

Kraznīss mo Naklozs, izdzirdīs tulkojumu, skaļi iesmējās.

-     Kāda viņa gan činkstoša muļļa! Pasaki tai Rietmalas maukai, ka naudu dabū bērna īpašnieks, ne māte. Neaptraipītie nedrīkst zagt. Viņš uzplāja ar pletni pa kāju. Un vēl pasaki viņai, ka tikai retais neiztur šo pārbaudījumu. Jāteic, suni nogalēt viņiem padodas grūtāk. Tajā dienā, kad viņi tiek kastrēti, mēs katram zēnam iedodam kucēnu, un pēc gada tas viņam jānožņaudz. Vārguļi, kuri to nespēj, tiek nokauti un izbaroti vēl dzīvajiem suņiem esam atklājuši, ka tas šiem kalpo par labu mācību. Arstans Baltbārdis, klausoties viņa stāstā, sita ar kūju pa bruģi. "Klak, klak, klak." Lēni un vienmērīgi. "Klak, klak, klak." Denija ievēroja, ka viņš novērš acis, it kā nespētu skatīties uz Kraznīsu.

-    Labais saimnieks teica, ka šos einuhus nevarot iekārdināt ne ar miesu, ne ar naudu, Denija teica meitenei, bet ja nu kāds no maniem ienaidniekiem viņiem par manu nodošanu piesolītu brīvību…

-   Tad viņi šo ienaidnieku uz karstām pēdām nogalinātu un pasniegtu tev viņa galvu, tirgonis atbildēja. Citi vergi zog un slepšus krāj sudrabu cerībā izpirkties brīvībā, bet Neaptraipītajam tā nav vajadzīga pat par velti. Atskaitot pienākuma pildīšanu, viņiem citu domu nav. Viņi ir kareivji, un viss.

-   Tieši kareivji man ir vajadzīgi, Denija atteica.

-   Pasaki, ka tādā gadījumā viņa darījusi pareizi, braucot uz Astaporu. Pajautā, cik lielu armiju viņa grib iegādāties.

-   Un cik Neaptraipīto jums ir pārdošanā?

-    Šobrīd pieejami astoņi tūkstoši pilnībā apmācītu karotāju. Bet viņai jāzina, ka mēs tos pārdodam tikai veselās vienībās pa tūkstotim vai simtam. Savulaik mēs piedāvājām arī pa desmit māju apsardzei, bet tas nebija prātīgi, jo desmit izrādās pārāk maz. Tad viņi sapinas ar citiem vergiem vai pat brīviem cilvēkiem un aizmirst, kas viņi ir un kas viņiem jādara. Kraznīss nogaidīja, kamēr šie vārdi tiek pārtulkoti kopvalodā, un turpināja: Tai ubagu karalienei jāsaprot, ka šādi brīnumi nav lēti. Jankaī un Mīrīnā zobenu cīņās apmācītus vergus var dabūt lētāk, nekā maksā pats zobens, taču Neaptraipītie ir labākie kājnieki zemes virsū, un katra audzināšana prasījusi daudzus apmācības gadus. Saki, ka viņi atgādina valīriešu tēraudu, kas tiek rūdīts un kalts gadiem ilgi, līdz top par izturīgāko metālu pasaulē.

-    Es zinu, kas ir valīriešu tērauds, Denija atbildēja. Pajautā labajam saimniekam, vai starp Neaptraipītajiem ir arī savi virsnieki.

-   Jums pašiem jānorīko virsnieki. Mēs viņus mācām paklausīt, nevis domāt. Ja viņa meklē gudrību, lai pērk rakstvežus.

Un kā ar aprīkojumu?

Katra kareivja cenā iekļauts zobens, vairogs, šķēps, sandales un tu11 i ka, Kraznīss paskaidroja. Un smailā ķivere, protams. Vēlāk viņi var izmantot jebkādu bruņojumu, bet tas jānodrošina pircējam pašam.

Denija nevarēja iedomāties, ko vēl pavaicāt, tāpēc palūkojās uz Arstanu.

-   Tu esi nodzīvojis ilgu mūžu, Baltbārdi. Ko tu teiksi, skatoties uz viņiem?

-   Es teikšu nē, gaišība, vecais vīrs bez kavēšanās atbildēja.

-    Kāpēc? viņa gribēja zināt. Runā droši.

Denijai šķita, viņa zina, ko vīrs grasās teikt, taču nevēlējās, lai atbildi ilzird verdzene un vēlāk uzzina Kraznīss mo Naklozs.

-   Karaliene, Arstans teica, septiņās valstībās jau tūkstošiem gadu nav verdzības. Gan vecie, gan jaunie dievi verdzību uzskata par nešķīstību. Tas ir ļaunums. Ja jūs ieradīsieties Rietmalā ar vergu armiju, daudzi labie ļaudis no jums novērsīsies tikai šā iemesla dēļ. Sava mērķa sasniegšanai un sava nama godam jūs ar to nodarīsiet neizmērojamu ļaunumu.

-  Bet man ir vajadzīga armija, Denija iebilda. Tas zeņķis Džofrejs taču man neatdos Dzelzs troni, ja es viņam vienkārši mīļi palūgšu.

-   Kad pienāks diena, lai sasauktu karognešus, puse Rietmalas nostāsies jūsu pusē, Baltbārdis apgalvoja. Jūsu brālis Rīgers vēl arvien tur ir gaišā piemiņā.

-   Un mans tēvs? Denija noprasīja.

-    Viņi atceras arī karali Airīsu, vecais, bridi vilcinājies, atteica.

-    Viņš karaļvalstij dāvāja daudzus miera gadus. Gaišība, jums nav vajadzīgi vergi. Maģistrs Ilīrio jūs atbalstīs, līdz pieaugs pūķi, un jūsu vārdā nosūtīs slepenas ziņas pāri šaurajai jūrai, lai pievērstu augstos valdniekus jūsu cīņai.

-   Tos pašus augstos valdniekus, kas pameta manu tēvu Karaļkāvja varā un lieca ceļus Roberta Uzurpatora priekšā?

-   Pat tie, kuri lieca ceļus, savās sirdīs, iespējams, alkst pēc pūķu atgriešanās.

-    Iespējams, Denija atbildēja. "Iespējams," tas bija tik slidens vārds

-    visās valodās. Viņa atkal pievērsās Kraznīsam mo Naklozam un viņa verdzenei. Man rūpīgi jāapsver piedāvājums.

-   Saki, lai viņa domā ātri, vergu tirgotājs paraustīja plecus. Ir vēl arī citi pircēji. Pirms trim dienām es šos pašus Neaptraipītos rādīju pirātu karalim, kurš grib nopirkt visus, cik man ir.

-    Pirāts gribēja tikai simtu, cienība, Denija dzirdēja vergu meiteni sakām.

-    Visi pirāti ir meļi, viņš iebakstīja meitenei ar pletnes rokturi, viņš nopirks visus. Pasaki viņai tā, skuķi.

Denija zināja, ka pirks krietni vairāk par simtu, ja pirks vispār.

-    Atgādini labajam saimniekam, kas es esmu. Saki, ka esmu Dinerīsa Vētrā Dzimusī, Pūķu Māte, Nesadegusī, Rietmalas un visu septiņu valstību vienīgā patiesā karaliene. Manī rit īgona Iekarotāja un senās Valīrijas asinis.

Šie vārdi, pat pārtulkoti viņa paša nejēdzīgajā mēlē, nespēja aizkustināt resno, iesmaržojušos vergu tirgoni.

-     Senā Gisa valdīja pār visu impēriju, kad valīrieši vēl drāza aitas, viņš uzrūca nabaga tulkotājai. Mēs esam harpijas dēli. Viņš paraustīja plecus. Man jau ir nogurusi mēle, tērējot laiku ar bābiešiem. Vienalga rietumi vai austrumi, viņas neko nevar izlemt, kamēr nav apčubinātas un piebarotas ar saldumiem. Bet lai jau būtu, ja jau tāds ir mans liktenis. Pasaki tai mauķelei, ka, ja viņai vajadzīgs zinātājs, kas izrāda mūsu jauko pilsētu, Kraznīss mo Naklozs ar prieku pakalpos… un apkalpos, ja viņā sievietes ir vairāk nekā izskatās.

-    Labais saimnieks Kraznīss labprāt izrādītu jums Astaporu, kamēr jūs apdomājaties, gaišība, tulkotāja sacīja.

-    Pacienāšu viņu ar suņa smadzeņu galertu un gardu sautējumu no sarkanā astoņkāja un nedzimušiem kucēniem. Viņš noslaucīja lūpas.

-    Un pacienās jūs ar daudziem gardiem ēdieniem, viņš teica.

-     Pasaki viņai, cik piramīdas skaistas ir tieši naktī, tirgotājs noburkšķēja. Pasaki, ka es laizīšu medu viņai no pupiem vai ļaušu to darīt man, ja viņai tā patiks labāk.

-   Astapora visskaistākā ir krēslā, gaišība, verdzene turpināja. Labie saimnieki tad uz visām terasēm aizdedz zīda lākturus, un piramīdas mirguļo dažādās nokrāsās. Pa Tārpupi slīd izpriecu laivas, uz tām skan klusa mūzika, tās piestāj pie mazajām saliņām, lai viesi nobaudītu ēdienus, vīnu un citus gardumus.

-     Apjautājies, vai viņa nevēlas iegriezties kādā cīņu bedrē. Dukura bedrē šovakar būs brīnišķīgs uzvedums lācis un trīs mazi puišeļi. Viens būs notriepts ar medu, viens ar asinīm, vēl viens ar puvušām zivīm, un viņa varēs izdarīt likmes, kuru no trijotnes lācis aprīs pirmo.

"Klak, klak, klak," Denija izdzirdēja. Arstana Baltbārža seja bija pavisam mierīga, taču kūja dauzījās pret bruģi. "Klak, klak, klak."

Man uz Balēriona ir pašai savs lācis, viņa sacīja verdzenei, un viņš mani pašu aprīs, ja es neatgriezīšos.

Kā vienmēr, Kraznīss teica, kad bija noklausījies tulkojumu. Izlemj nevis sieviete, bet vīrietis, kura pavadā šī staigā.

Paldies labajam saimniekam par viņa pacietību un laipnību, Denija piebilda, un pasaki viņam, ka apdomāšu visu, ko no viņa dzirdēju.

Viņa pastiepa roku Arstanam Baltbārdim, lai tas viņu pāri laukumam pavada līdz nestuvēm. Aggo un Džogo ieņēma vietas katrs savā pusē un, ieliekuši kājas, gāja grīļodamies kā visi dotraki, kas spiesti nokāpt no zirga un kātot kā parasti mirstīgie.

Denija, saraukusi pieri, iesēdās nestuvēs un aicināja sev blakus Arstanu vecajam vīram tādā svelmē neklājās iet savām kājām. Viņa neaizvēra aizkarus, jo saule cepināja tik neciešami, ka ikviena vēja pūsmiņa nāca kā veldze, pat, ja tā sev līdzi nesa smalku, sarkanu putekļu mākoni. "Turklāt man arī jāredz, kas notiek apkārt."

Astapora bija savāda pilsēta pat tāda cilvēka acīm, kas viesojies Putekļu pili un peldējies Pasaules klēpī Kalnu mātes pakājē. Visas ielas bija izliktas tādiem pašiem sarkaniem bruģakmeņiem, kādi klāja laukumu. No tādiem pašiem ķieģeļiem bija izbūvētas pakāpju piramīdas un dziļās cīņu bedres ar nolaideniem sēdvietu lokiem, sērūdens strūklakas, drūmie vīna pagrabi un senie pilsētas mūri, kas to visu ieskāva. "Tik daudz ķieģeļu tik veci un tik sadrupuši," viņa prātoja. To smalkie putekļi bija visur, tie virmoja virs notekām pie katras mazākās vēja pūsmas. Nebija nekāds brīnums, ka daudzas sievietes Astaporā aizsedza sejas: ķieģeļu putekļi koda acīs niknāk par smiltīm.

-    Ceļu! iesaucās Džogo, kurš jāja pa priekšu nestuvēm. Dodiet ceļu Pūķu Mātei!

Kad viņš noraisīja no jostas pātagu sudraba kātā, ko viņam bija dāvājusi Dinerīsa, un gribēja to nošvīkstināt gaisā, Pūķu Māte izliecās ārā un atturēja viņu.

-    Nevajag, viņa sacīja dotraku mēlē. Šie ķieģeļi jau tā ir atklausījušies pātagas švīkstos.

Kad viņi no rīta izgāja no ostas, ielas bija gandrīz tukšas, un arī tagad tajās neredzēja pulka vairāk ļaužu. Garām paslāja zilonis ar režģotām nestuvēm mugurā. Izkaltušā, ķieģeļiem izklātā notekgrāvi sēdēja kails zēns ar noliesējušu miesu, urbināja degunu un drūmi pētīja skudras. Izdzirdis pakavu skaņas, viņš pacēla galvu un noskatījās, kā sarkanā putekļu mākonī smiedamies garām pajāj sargi. Vara diski, kas rotāja dzeltenos zīda apmetņus, mirdzēja kā neskaitāmas saules, viņu tunikas bija no izrakstīta lina, bet zemāk par vidukli viņu apģērbs bija tikai sandales un linu svārki ar ielocēm. Viņi visi bija kailām galvām, un katrs savus neklausīgos, sarkanmelnos matus bija ieziedis ar eļļu un ieveidojis pasakainā formā tur bija ragi, spārni, asmeņi un pat ieplestas rokas, tāpēc visi vīri atgādināja armiju, kas izsprukusi no septītās elles. Kailais zēns brīdi skatījās sargiem nopakaļ tāpat kā Denija, taču drīz vien jātnieki nozuda un puika atkal pievērsās skudrām un deguna urbināšanai.

"Sena pilsēta," viņa domāja, "bet ne tik apdzīvota kā savos ziedu laikos vai tik ļaužu pārpilna kā Karta, Pentosā vai Līsa."

Krustojumā ar šķērsielu nestuves piepeši apstājās, lai ļautu garām paiet vergu baram, kurus, pātagu plīkšķinādams, uz priekšu dzina uzraugs. Denija ievēroja, ka tie vis nav Neaptraipītie, bet gan parasti cilvēki ar gaiši brūnu miesu un melniem matiem. Tur bija arī sievietes, taču bērnus starp viņiem nemanīja. Visi vergi bija kaili. Viņiem nopakaļ uz baltiem ēzeļiem jāja divi astaporieši vīrietis sarkanā zīda tokarā un aizplīvurota sieviete zilā lina tērpā, kas rotāts ar lazurīta zvīņām. Viņas sarkanmelnos matus kopā saturēja ziloņkaula ķemme. Vīrietis smiedamies kaut ko čukstēja sievietei un nepievērsa uzmanību ne Denijai, ne vergiem, ne uzraugam druknam dotrakam ar piecastainu pletni rokās un uz krūtīm lepni ietetovētu harpiju ar ķēdēm ķetnās.

-   Astapora ir celta no ķieģeļiem un asinīm, Baltbārdis nomurmināja. Ķieģeļi un asinis ir tās ļaudīs.

-    Ko tas nozīmē? Denija nesaprata.

-   Tas ir sens teiciens, ko dzirdēju no kāda mestra, kad vēl biju puika. Man nekad nebija ienācis prātā, ka tā izrādīsies svēta patiesība. Astaporas ķieģeļi ir sarkani no to vergu asinīm, kas tos darinājuši.

-   Tam es labprāt gribētu ticēt, Denija atbildēja.

-    Tad braucam no šejienes prom, pirms jūsu sirds arī pārvērtīsies ķieģelī. Braucam prom jau šovakar ar paisumu.

"Ja vien es to varētu," Denija nodomāja.

-   Sīrs Džorahs uzskata, ka mums no Astaporas jāaizbrauc ar armiju.

-   Sīrs Džorahs pats ir tirgojies ar vergiem, gaišība, vecis atgādināja. Arī Pentosā, Mīrā un Tīrošā pietiek algotņu. Cilvēkam, kurš nogalina par naudu, nav goda, bet viņi vismaz nav vergi. Es jūs lūdzu meklējiet armiju tur.

-   Mans brālis bija gan Pentosā, gan Mīrā, gan Brāvosā, gan citās brīvpilsētās. Maģistri un arkoni dzirdīja viņu ar vīnu un baroja ar solījumiem, lai u viņa dvēsele tur tika mērdēta līdz nāvei. Cilvēks nevar visu mūžu dzīvi >1 no ubaga grašiem un palikt pilnvērtīgs cilvēks. Es jau to pamēģināju Kārtā, un man pietiek. Es neiešu uz Pentosu ar ubaga tarbu kaklā.

Labāk kļūt par ubagu nekā par vergu tirgotāju, Arstans iebilda.

Ar tavu muti runā cilvēks, kurš nav bijis ne viens, ne otrs, Denija saspringa. Vai zini, kā tas ir, kad tevi pārdod verdzībā, ieročnesēj? Bet es z.inu. Miesīgs brālis mani pārdeva halam Drogo par solījumu saņemt zelta kroni. Tiesa, tas kronis, ko viņš dabūja no Drogo, nebija gluži tāds, kādu šim būtu gribējies, un es… mana saule un zvaigznes mani cēla par karalieni, bet, ja viņš būtu bijis citāds cilvēks, viss arī varēja būt citādi. Tu domā, ka esmu aizmirsusi, ko nozīmē baidīties?

-   Gaišība, es negribēju jūs aizvainot, Baltbārdis nolieca galvu.

-    Mani aizvaino tikai meli. Godīgs padoms mani aizvainot nespēj.

Denija uzsita Arstanam pa raibo roku. Man vienkārši ir pūķa daba -

nevajag no tās pārāk baidīties.

-   Pacentīšos ielāgot, Baltbārdis pasmaidīja.

"Viņam ir labsirdīga seja, un sirdī jaušas spēks," Denija prātoja. Viņa nespēja saprast, kāpēc Džorahs tik ļoti viņam neuzticas. "Vai viņš būtu greizsirdīgs, ka esmu atradusi vēl kādu, ar kuru varu aprunāties?" Viņas domas nevilšus atgriezās tajā naktī, kad trimdinieks uz Balēriona klāja viņu bija noskūpstījis. "To viņam nevajadzēja darīt. Viņš ir trīsreiz vecāks par mani un pārāk zemas kārtas, turklāt es viņam to nebiju ļāvusi. Neviens īstens bruņinieks nemūžam neskūpstīs karalieni bez viņas atļaujas." Pēcāk viņa centās nepalikt divatā ar sīru Džorahu, tāpēc uz kuģa allaž uzturējās savu kalpoņu vai miesassargu ielenkumā. "Viņš grib mani skūpstīt vēl, es redzu to viņa acīs."

Denija nevarēja sev izskaidrot, ko pati vēlas, taču Džoraha skūpsts viņā kaut ko bija pamodinājis kaut ko, kas bija iemidzis līdz ar hala Drogo nāvi. Guļot uz šaurās lāvas, viņa iedomājās, kā tas būtu, ja kalpones vietā viņai blakus gulētu vīrietis, un pati doma droši vien bija aizraujošāka par situāciju, ja tāda atgadītos. Reizēm viņa aizvēra acis un iedomājās par vīrieti, bet viņa nekad neiztēlojās Džorahu Mormontu

-    mīlnieks domās vienmēr bija par viņu jaunāks un glītāks, lai arī seja allaž palika kā miglā tīta.

Reiz, tā nomocījusies bez miega, Denija ieslidināja roku sev starp kājām un noelsās vien, kad sajuta, cik mikla ir kļuvusi. Neuzdrīkstēdamās elpot, viņa virzīja pirkstus šurpu turpu starp kaunuma lūpām

-    lēni, lai nepamodinātu Irri, kas gulēja viņai blakus. Tad viņa atrada sevišķi jutigu punktu un aizrāvās ar to sākumā piesardzigi, bet tad arvien straujāk. Un tomēr atslābumu gūt neizdevās, turklāt sarosījās ari pūķi, viens no tiem iebrēcās un pamodināja Irri. Kalpone tūdaļ pamani ja, ar ko nodarbojas Denija.

Denija zināja, ka piesarkst, taču gan jau Irri tumsā to neredzēja. Kalpone, ne vārda neteikusi, uzlika plaukstu karalienei uz krūts, bet tad satvēra mutē viņas krūts galu. Viņas otra roka slīdēja lejup pa vēdera izliekumu un pāri sidrabzeltainiem matiņiem klāto pauguriņu, lai tūdaļ sāktu rīkoties viņai starp kājām. Vajadzēja tikai dažus mirkļus, lai kājas saspringtu, krūtis saviļņotos un visu augumu pārņemtu trīsas. Tad viņa iekliedzās. Vai varbūt tas bija Drogons? Irri nebilda ne vārda tikai saritinājās kamolā un atkal aizmiga tajā pašā brīdī, kad viss bija galā.

Nākamajā rītā viss likās kā sapnis. "Un kāds tam visam sakars ar Džorahu? Es gribu tikai Drogo manu sauli un zvaigznes," Denija sev atgādināja. "Ne Irri, ne Džorahu, tikai Drogo." Bet Drogo bija miris. Viņa bija domājusi, ka jūtas ir mirušas sarkanajā tuksnesī kopā ar vīru, taču pietika ar vienu nodevīgu skūpstu, lai tās atdzimtu. "Viņam neklājās mani skūpstīt. Viņš pārāk daudz iedomājas, un es viņam to atļauju. Tas vairs nedrīkst atkārtoties." Viņa savilka lūpas skarbā grimasē un papurināja galvu, bet zvārgulītis viņas bizē klusi iedžinkstējās.

Tuvāk ostai pilsēta šķita glītāka. Dižās ķieģeļu piramīdas rindojās gar krastu, un lielākā bija četrsimt pēdas augsta. To plašajās terasēs auga visdažādākie koki, staipekņi un ziedi, tāpēc vēji, kas virpuļoja ap tām, smaržoja pēc zaļuma un svaiguma. Uz vārtiem bija novietota vēl viena harpija, tikai šī bija izgatavota no sarkana māla un nepārprotami bruka kopā no skorpiona astes bija atlicis tikai strupulis. Nagos tā bija sakampusi senu dzelzs ķēdi, kas jau bija rūsas saēsta. Tiesa, ūdens tuvumā arī bija vēsāks. Viļņu šļaksti starp pūstošajiem piestātņu balstiem likās savādi mierinoši.

Aggo palīdzēja Denijai izkļūt no nestuvēm. Stiprais Belvass sēdēja uz pamatīga baļķa un mielojās ar krietnu ceptas gaļas gabalu.

-    Suņa gaļa, viņš laimīgs noteica, ieraudzījis Deniju. Astaporā ir gardi suņi, karaliene vai vēlies nogaršot? Einuhs atieza uz Denijas pusi speķainu smaidu.

-   Paldies, Belvas, man nav apetītes. Citos laikos un citās vietās Denija bija ēdusi suņa gaļu, bet tagad viņa spēja domāt tikai par to, kā Neaptraipītie žņaudz savus muļķa kucēnus. Pagājusi garām einuham, viņa pa trapu aiztipināja uz kuģa klāju.

Sīrs Džorahs Mormonts viņu jau gaidīja.

Gaišība, viņš pielieca galvu, bija atnākuši vergu tirgoņi trīs gabali ar duci rakstvežu un duci vergu, kas var celt un nest visu, ko vajag. Viņi apstaigāja mūsu kuģus un pierakstīja visu, kas mums te ir. Viņš pavadīja Deniju uz kuģa pakaļgalu. Cik vīru viņi piedāvā pārdot?

-   Nevienu. Denija nesaprata, vai viņu kaitina Mormonts vai pilsēta .11 savu svelmi, sviedru smaku un drūpošajiem ķieģeļiem. Viņi pārdod cinuhus, nevis vīrus. Un einuhi ir mūrēti no ķieģeļiem tāpat kā viss šeit, Astaporā. Vai man būtu jāpērk astoņi tūkstoši einuhu ar truliem skatieniem, kuri nekustas un nogalina gan zīdaiņus, gan paši savus suņus, l.ii iegūtu kārotās smailās ķiveres? Viņiem pat nav vārdu. Tāpēc nesauc viņus par vīriem, sīr.

-   Halēse, Mormonts atteica, būdams pārsteigts par karalienes niknumu, Neaptraipītie tiek atlasīti vēl zēna gados un apmācīti…

-    Par viņu apmācībām es jau dzirdēju visu, Denija pat negribot pēkšņi sajuta, ka acīs sariešas asaras. Viņa pacēla roku un trieca plaukstu I )žoraham sejā. "Labāk tā, nekā raudāt."

Mormonts pielika roku pie vietas, kur Denija viņam bija iesitusi.

-   Ja esmu sarūgtinājis karalieni…

-   Esi. Tu mani esi pamatīgi sarūgtinājis, sīr. Ja tu būtu īsts bruņinieks, tu nekad mani nebūtu uz šejieni atvilcis. "Ja tu būtu īsts bruņinieks, tu nebūtu mani skūpstījis, blenzis uz maniem pupiem un…"

-   Kā gaišība pavēl. Teikšu kapteinim Groleo, lai gatavojas pacelt buras ar vakara paisumu un kuģo uz kādu ne tik baisu vietu.

-   Nē, Denija sacīja. Sarunā noraudzījās gan Groleo, gan kuģa komanda. Baltbārdis, miesassargi, Džiki līdz ar pļaukas skaņu visi viņi bija pārtraukuši iesāktās nodarbes. Es gribētu braukt prom tūlīt pat un nekādu paisumu negaidīt. Es gribētu braukt tālu un ātri, lai nevajadzētu skatīties pāri plecam. Bet vai es to varu? Vai es to varu? Viņi pārdod astoņus tūkstošus einuhu, un man jāatrod iespēja viņus nopirkt. To teikusi, Denija pagriezās un, atstājusi Džorahu vienatnē, nokāpa lejā, tilpnēs.

Aiz kapteiņa kajītes kokā grieztajām durvīm trakoja pūķi. Drogons, pacēlis galvu, brēca, un pa viņa nāsīm plūda blāvi dūmi, savukārt Viserions, savicinājis spārnus, mēģināja nosēsties viņai uz pleca kā laikā, kad viņš vēl bija mazāks.

-   Nē, Denija neļāva un maigi pagrūda viņu prom, tu jau esi pārāk liels, dārgumiņ. Taču pūķis aptina savu zeltaini balto asti viņai ap roku un iecirta melnos nagus piedurknes audumā. Nespēdama atkauties, Denija sāka smieties un atslīga kapteiņa lielajā ādas krēslā.

-     Viņi trakoja kā neprātīgi, kamēr jūs bijāt prom, Irri paziņoja.

-    Viserions visas durvis ir nodrāzis skaidās, vai redzat? Drogons gribēja aizmukt, kad vergu tirgotājs ieradās viņu aplūkot. Kad saķēru viņu aiz astes, lai noturētu, šis pagriezās un iekampa man rokā, viņa rādīja zobu nospiedumus.

-    Vai kāds no viņiem mēģināja izdedzināt sev ceļu, lai tiktu brīvībā?

-    Tas Deniju biedēja visvairāk.

-    Nē, halēse. Drogons izpūta liesmas, bet tikai gaisā. Vergu tirgonis baidījās viņam tuvoties.

Denija noskūpstīja Irri roku vietā, kur bija iekodis Drogons.

-    Man ļoti žēl, ka viņš tev nodarīja pāri. Pūķiem nav jāsēž iesprostotiem šaurās kuģu kajītēs.

-    Pūķi ir tādi paši kā zirgi, Irri teica. Un jātnieki arī. Lejā zviedz zirgi, halēse, un spārda koka sienas. Es to dzirdu. Džiki teica, ka vecas sievas un mazi bērni darot tāpat, kad jūs esat prom. Viņiem nepatīk šie ūdens rati, un viņiem nepatīk melnā, sāļā jūra.

-    Es zinu, Denija atbildēja, es visu zinu.

-    Vai halēse ir skumja?

-    Jā, Denija apstiprināja. "Skumja un apjukusi."

-    Vai drīkstu apmierināt halēsi?

Denija soli atkāpās.

-    Nē, Irri, tev tas nav jādara. Tas, kas notika tajā naktī, kad tu pamodies… tu neesi nekāda jājamā verdzene, es taču tev dāvāju brīvību, vai atceries? Tu…

-    Es esmu Pūķu Mātes kalpone, meitene atteica. Aplaimot halēsi man ir liels gods.

-    Es to negribu, Denija iespītējās. Negribu, un viss. Viņa spēji apcirtās. Tagad ej prom. Gribu pabūt viena un padomāt.

Pāri Vergu licim jau nolaidās krēsla, kad Denija atkal uzkāpa uz klāja. Viņa stāvēja pie reliņiem un vērās uz Astaporu. "Gandrīz vai skaisti," viņa domāja. Debesīs iemirdzējās zvaigznes, krastā zīda laternas, kā bija stāstījusi Kraznīsa tulkotāja. Ķieģeļu piramīdas mirgoja vien. Tomēr lejāk viss slēpās tumsā ielas, laukumi un cīņu bedres. "Bet vistumšākās ir kazarmas, kur mazs zēns ar ēdiena atliekām baro šuneli, ko dabūjis dienā, kad zaudējis vīrietību."

Aiz muguras atskanēja klusi soļi.

1 īalēse, tā bija viņa balss. Vai drikstu runāt atklāti?

Denija nepagriezās viņa tajā brīdi nespēja uz Mormontu pat skani ies. Ja viņa paskatītos, droši vien iesistu vēlreiz. Vai sāktu raudāt, vai varbūt noskūpstītu viņu. Turklāt viņa nespēja saprast, kas būtu pareizi, kas nepareizi, kas neprātīgi.

-    Saki, kas tev sakāms, sīr.

-    Kad īgons Pūķis izkāpa Rietmalas krastā, Ielejas, Klints un Āru karaļi nesteidza atdot viņam savus kroņus. Ja gribat sēdēt Dzelzs tronī, linus tas jāiegūst tāpat, kā to darīja viņš ar tēraudu un pūķuguni. Un tas nozīmē sasmērēt jūsu smalkās rociņas asinīs. "Asinis un uguns," I >enija domāja Tārgārjenu nama devīze. To viņa zināja no galvas visu savu mūžu.

-   Es ar prieku šķiedīšu savu ienaidnieku asinis. Nevainīgo asinis ir cita lieta. Man tiek piedāvāti astoņi tūkstoši Neaptraipīto, bet tas nozīmē astoņus tūkstošus nokautu zīdaiņu un astoņus tūkstošus nožņaugtu suņu.

-    Gaišība, Džorahs Mormonts turpināja, es redzēju Karaļa ostu pēc izlaupīšanas. Tajā dienā tika nogalināti gan zīdaiņi, gan veči, gan bērni spēļlaukumos. Tur tika izvarots vairāk sieviešu, nekā jūs spējat aptvert. Katrā cilvēkā mīt zvērs, un, dodot šim cilvēkam rokās zobenu vai šķēpu, šis zvērs mostas. Pietiek tikai ar asiņu smaku, lai to pamodinātu. Un lomēr es nekad neesmu dzirdējis, ka Neaptraipītie izvarotu, nokautu vai aplaupītu ieņemto pilsētu iedzīvotājus, protams, ja tāda nav viņu saimnieka pavēle. Var jau būt, ka viņi mūrēti no ķieģeļiem, bet pēc viņu iegādes vienīgie suņi, ko šie slepkavos būs tie, kurus jūs liksiet viņiem nogalināt. Un, ja mani atmiņa neviļ, jums ir viens otrs šāds krancis padomā.

"Uzurpatora suņi."

-    Jā. Denija lūkojās krāsainajos lākturos un ļāvās vēsajiem sāļā vēja glāstiem. Tu runā par pilsētu izlaupīšanu. Atbildi man, sīr kāpēc dotraki nekad nav ieņēmuši šo pilsētu? Viņa pacēla roku. Paskaties uz šiem mūriem: tu taču redzi, kurās vietās tie drūp tur, tur un tur. Bet vai tu redzi sargus tajos torņos? Es neredzu. Varbūt viņi slēpjas, sīr? Es šodien redzēju gan harpijas dēlus, gan tās lepnos, dižciltīgos karotājus. Viņi tērpjas linu brunčos, un visdraudīgākais ierocis ir viņu mati. Pat niecīgākais halasārs varētu Astaporu pāršķelt kā riekstu un iekšā atstāt pūstošu gaļu. Saki man, kāpēc tā pretīgā harpija vēl nav nolikta kāda dievceļa krustcelēs dotraku zemē starp citiem gāztajiem dieviem?

-    Jā, jums ir pūķa acs, halēse, te nav nekā ko piebilst.

-    Es gribēju dzirdēt atbildi, nevis komplimentu.

-     Ir divi iemesli. Astaporas drosmīgie aizstāvji ir ņergas, tiesa. Seni vārdi un biezi muki ļauj gisiešiem plātīties, it kā viņiem joprojām piederētu plaša impērija. Ikviens gisietis ir augsta ranga virsnieks. Svētku dienās viņi cīņu bedrēs izcīna spēļu kaujas, lai visiem parādītu, cik viņi ir lieliski karavadoņi, taču jāmirst tikai einuhiem. Bet, lai kā arī būtu, ikvienam ienaidniekam, kurš gribētu pakļaut Astaporu, jārēķinās, ka viņa ceļā stāsies Neaptraipītie vergu tirgotāji pilsētas aizstāvībai atvēlēs visu pārdodamo karaspēku. Dotraki nav tikušies kaujā ar Neaptraipītajiem kopš tās dienas, kad atstāja savas bizes pie Kohoras vārtiem.

-    Un otrs iemesls? Denija noprasīja.

-     Kas gan varētu uzbrukt Astaporai? Džorahs atvaicāja. Mīrīna un Jankaī ir sāncenši, nevis ienaidnieki. Posta laikā iznīka Valīrija, tādēļ visapkārt uz austrumiem dzīvo senie gisieši, savukārt aiz kalniem mīt Lazāra jeb jēru ļaudis, kā tos mēdz saukt dotraki tauta, kas nepavisam nav noskaņota uz karošanu.

-    Jā, viņa piekrita, bet uz austrumiem no vergu pilsētām plešas Dotraku jūra ar diviem dučiem varenu halu, kas ar lielāko prieku izlaupa pilsētas un to iedzīvotājus aizdzen verdzībā.

-    Uz kurieni? Kāda jēga no vergiem, ja tiek nogalināti vergu tirgotāji? Valīrijas vairs nav, Karta ir otrpus sarkanajam tuksnesim, bet visas deviņas brīvpilsētas atrodas tūkstošiem līgu uz austrumiem. Turklāt varētu padomāt, ka harpijas dēli tik viegli padosies katram garām ejošam halam kā Pentosas, Norvosas un Mīras maģistri. Viņi zina, ka sarīkot dzīres un apdāvināt zirgu pavēlniekus allaž ir lētāk un drošāk.

"Lētāk nekā karot," Denija nodomāja. "Jā, var jau būt." Ja vien viņai pašai tas būtu tik vienkārši. Cik jauki būtu aizkuģot ar visiem pūķiem uz Karaļa ostu un nolikt tam zeņķim Džofrejam degunpriekšā lādi ar zeltu, lai nu viņš vācas tālēs zilajās.

-    Halēse, sīrs Džorahs ierunājās, kad viņa jau kādu brīdi bija klusējusi, un viegli pieskārās viņas elkonim.

Denija roku atgrūda.

-    Viserīss būtu sapircis Neaptraipītos par visu naudu. Bet tu teici, ka es līdzinoties Rīgeram…

-    Es atceros, Dinerīsa.

-    Gaišība, viņa izlaboja. Princis Rīgers kaujā veda brīvus vīrus, ne vergus. Baltbārdis teica, ka viņš bruņinieku kārtā pats iecēlis ieroču nesējus un citus vīrus arīdzan.

-    Tolaik nebija augstāka goda kā saņemt bruņinieka titulu no paša Pūķukunga.

Tādā gadījumā saki, ko viņš teica, uzsitot ar zobenu pa plecu: "Ej un nogalini nevainīgos!"? Vai "Ej un aizstāvi viņus!"? Tie drosmīgie vīri, I .is zem mūsu pūķu karogiem gāja bojā Trejžubures krastos un par kui lein stāstīja Viserīss, vai viņi atdeva savas dzīvības tāpēc, ka ticēja K igeram, vai tāpēc, ka par to saņēma labu algu?

Denija pagriezās pret Mormontu, sakrustoja uz krūtīm rokas un gaidija atbildi.

Karaliene, Džorahs lēni atbildēja, viss, ko jūs sakāt, ir patiesība, tikai Rīgers kauju pie Trejžubures zaudēja. Viņš zaudēja kauju, zaudēja I aru, zaudēja karaļvalsti un dzīvību arīdzan. Rīgera asinis kopā ar rubīniem no viņa bruņām aizrāva straume, un Roberts Uzurpators, līksmodams pie viņa līķa, nozaga Dzelzs troni. Rīgers cīnījās drosmīgi, cildeni un godājami. Un krita.

24.NODAĻA BRENS

Kalnu ielejās, kur viņi gāja, nebija neviena ceļa. Starp pelēkām akmens smailēm gozējās zili ezeri gari, šauri un dziļi, kā ari viļņojās bezgalīgi priežu meži. Pēc Vilkumeža šajos senajos krama pakalnos rūsgani zeltainās lapas tik bieži vairs redzēt nevarēja, un tās pazuda pavisam, kad pakalni pārtapa klintīs. Tagad pār viņiem slējās milzīgas pelēkzaļas sekvojas, egles, priedes. Pamežs bija pavisam skrajš, un zemi tur sedza tumšzaļu skuju klājs.

Kad viņi apmaldījās, kā gadījās reizi vai divas, ceļiniekiem atlika vien sagaidīt skaidru, vēsu nakti bez mākoņiem un sameklēt debesīs Ledus pūķi. Zilā zvaigzne pūķa acī nekļūdīgi rādot ceļu uz ziemeļiem, tā reiz bija stāstījusi Oša. Atminoties Ošu, Brenam ienāca prātā, diez, kur šī palikusi. Viņš iztēlojās, ka mežone kopā ar Rikonu un Pinkaini tikusi Baltās ostas drošībā, kur pie resnā valdnieka Manderlija galda mielojas ar zušiem, citām zivīm un krabjiem vai arī Pēdējā pavardā sildās pie Lielā Džona krāsns. Brena paša dzīve tagad bija pārvērtusies par nebeidzamu salšanu Hodora mugurā, klīstot augšā un lejā pa kalnu nogāzēm.

-    Augšā un lejā, Mīra reizēm pa ceļam nopūtās. Tad atkal lejā un augšā, augšā un lejā. Ciest nevaru tos tavus nolāpītos kalnus, princi Bren.

-    Vakar tu teici, ka tie tev patīkot.

-    Jā, man patīk. Mans tēvs reiz stāstīja par kalniem, bet es tos līdz šim nebiju redzējusi. Man tie patīk vairāk, nekā es spēju vārdos izteikt.

Brens parādīja Mīrai mēli.

-   Tikko tu teici, ka tie tevi kacinot.

Un kāpēc gan nevarētu būt viss uzreiz? viņa pastiepa roku un ieknieba Brenam degunā.

Tāpēc, ka tas nav viens un tas pats, zēns nelikās mierā. Kā diena un nakts vai uguns un ledus.

Ja ledus var apdedzināt, tad mila un ienaids varētu būt līdzīgas jūlas, Džodžens ieminējās savā nopietnajā balsī. Kalns vai līdzenums… I ada starpība. Zeme taču ir viena.

-    Viena gan, viņa māsa piekrita, tikai pārāk krunkaina.

Dziļās gravas reti aplaimoja gājējus ar taisnu ceļu no dienvidiem uz ziemeļiem, tāpēc bieži vien viņiem vajadzēja mest līgām tālus līkumus vai pat griezties pretējā virzienā.

-   Ja mēs būtu gājuši pa Karaļceļu, jau sen būtu pie Mūra, Brens teica Rīdiem. Viņš gribēja atrast trejacaino vārnu, lai iemācītos lidot. Viņš lo bija atkārtojis vai simtiem reižu, un Mīra, viņu kaitinot, jau bija sākusi šos vārdus izrunāt vienā balsī ar Brenu.

-   Ja mēs būtu gājuši pa Karaļceļu, tad arī nebūtu tik izsalkuši, viņš turpināja.

Ielejās pārtikas vienmēr bija gana. Mīra bija laba medniece, un vēl labāk viņai padevās zivju ķeršana strautos, kad varēja likt lietā savu trīszaraino varžu duramo. Brenam patika vērot, kā viņa to dara, apbrīnot viņas veiklību un noskatīties, kā meitene triec ūdenī žebērkli, bet, kad viņa vilka to ārā, tā žuburos jau spārdījās sudrabaina forele. Arī Vasariņš viņiem pienesa tīri labu medījumu dižvilks katru vakaru nozuda līdz ar saules rietu, bet vēl pirms ausmas atgriezās ar vāveri vai zaķi zobos.

Tomēr te bija kalni, strauti bija sīkāki un saltāki, bet medījums trāpījās retāk. Mīra vienalga gāja medībās un arī zvejoja, kad vien varēja, taču tagad tas nebija tik viegli, jo pat Vasariņš mēdza atgriezties bez medījuma. Bieži vien viņi likās uz dusu ar tukšiem vēderiem.

Tomēr Džodžens stūrgalvīgi palika pie sava, ka jāturas pa gabalu no lielajiem ceļiem.

-    Kur būs ceļi, tur būs ceļotāji, viņš mēdza teikt, bet ceļotājiem ir acis, lai redzētu, un mutes, lai muldētu par kropļa puišeli, milzi, kas šo stiepj, un dižvilku. Ietiepīgāks par Džodženu nebija neviens, tāpēc viņi turpināja iet pa meža takām, ar katru dienu kāpa arvien augstāk un pavirzījās mazliet tālāk uz ziemeļiem.

Dažas dienas gadījās lietainas, citas vējainas, bet reiz uznāca tāds slapjdraņķis, ka īdēja pat Hodors. Skaidrajās dienās bieži likās viņi palikuši vienīgās dzīvās radības visā pasaulē.

-    Vai tad te neviens nedzīvo? Mira vienā bridi iejautājās, kad viņi meta loku ap granīta radzēm, kas bija tik plašas kā visa Ziemmala.

-     Ir jau te ļaudis, Brens skaidroja. Amberi pārsvarā mitinās uz austrumiem no Karaļceļa un tikai vasarās izdzen aitas kalnu pļavās. Rietumos pie Ledus līča ir Vuļi, Hārkleji palika mums aiz muguras kalnos, bet te, augstienēs, ir Mezgli, Lidli, Noreji un pat daži Kramiņi. Viņa tēva mātesmāte bija no kalnu Kramiņiem. Vecā auklīte vēl pirms kritiena no torņa reiz teica, ka viņā ritot vecvecmātes asinis, ja jau Brens esot tāds muļķis, ka viņam visur par varītēm vajagot uzkāpt. Tiesa gan, vecvecmāmiņā esot mirusi jau sen pirms zēna un pat viņa tēva dzimšanas.

-    Vuļi? Mīra ierunājās. Džodžen, vai tas nebija Vulis, ar ko tēvs kopā jāja karā?

-    Teo Vulis, Džodžens no stāvā kāpiena smagi elsa. Mēs viņus toreiz saucām par Spaiņiem.

-    Tāds ir viņu ģerbonis, Brens piebilda, trīs brūni spaiņi uz zila pamata ar baltu apmali un pelēkām rūtīm. Valdnieks Vulis reiz bija atnācis uz Ziemmalu, lai zvērētu uzticību un aprunātos ar manu tēvu, un viņam uz vairoga bija tie spaiņi. Viņš gan nav īsts valdnieks. Vispār jau it kā ir, bet visi viņu sauc vienkārši par Vuli, tāpat kā Mezglu, Noreju un Lidlu. Ziemmalā gan mēs viņus visus saucām par valdniekiem, lai gan pašu ļaudis tā nedarīja.

Džodžens Rīds apstājās, lai atvilktu elpu.

-    Kā tu domā, vai šie kalnieši zina, ka mēs te esam?

-    Zina gan. Brens bija pamanījis, ka vietējie gājējus novēro, pamanījis ne jau ar savām, bet gan ar Vasariņa acīm, kas bija daudz asākas un neko nepamanītu garām nelaida. Viņi mūs netraucēs, kamēr vien nemēģināsim pievākt viņu kazas un zirgus.

To viņi arī nedarīja. Tikai reizi viņi sastapa vienu no kalnu iemītniekiem, kad uznāca pēkšņa, salta lietusgāze un gājējiem vajadzēja meklēt patvērumu. To viņu vietā atrada Vasariņš, kurš uzoda seklu alu aiz pelēkzaļiem augstas sekvojas zariem, bet, kad pielieca galvu zem akmens pārkares, Brens pamanīja tālāk uguns atblāzmu un saprata, ka viņi nav vieni.

-     Nāciet iekšā un sasildieties, vīrieša balss uzsauca, akmeņu te pietiks visiem, lai lietus nelītu uz galvas.

Viņš piedāvāja ceļotājiem auzu plāceņus ar asinsdesu un pa malkam alus no ādas maisa. Brens nosprieda, ka šis cilvēks ir no Lidliem, jo viņa vāverādas apmetnis bija sastiprināts ar saspraudi priedes čiekura veidolā no zelta un bronzas, bet Lidliem zaļi balto vairogu baltajā pusē vienmēr bija čiekuri.

-   Vai līdz Mūrim vēl tālu? Brens iejautājās, gaidot, kad lietus mitēsies.

-   Tā, kā krauklis lido, nav tālu, atteica Lidls, ja vien tas bija viens no viņiem. Tiem, kam spārnu nav, sanāk tālāk.

-    Varu saderēt, ka mēs jau būtu tur, ja vien… Brens iesāka.

-    …mēs būtu gājuši pa Karaļceļu, Mira pabeidza viņa vietā.

Lidls izvilka nazi un sāka drāzt sprunguli.

-    Kad Ziemmalā vēl bija Stārki, jaunava varēja iziet uz Karaļceļa savā vārda dienas kleitā un neskarta nonākt galā. Tolaik ceļotājs varēja atrast pavardu, maizi un sāli katrā iebraucamajā vietā vai cietoksnī. Tagad naktis ir aukstākas un visas durvis ciet. Vilkumežā klaiņo astoņkāji, nodīrātie jādelē pa Karaļceļu un meklē svešiniekus.

Rīdi saskatījās.

-    Nodīrātie? Džodžens pārvaicāja.

-    Jā, Bastarda vīri. Viņš bija miris, bet nu ir augšāmcēlies, turklāt par vilku ādām maksā ar sudrabu, kā ļaudis runā, un varbūt pat ar zeltu, ja ko izdzird par citiem atdzimušiem miroņiem. To sakot, viņš palūkojās uz Brenu un Vasariņu, kas bija izstiepies zēnam blakus. Runājot par Mūri, vīrietis turpināja, es gan uz turieni neietu. Vecais Lācis aizveda sardzes brāļus uz Apsēsto mežu, un no turienes atgriezušies tikai kraukļi bez nevienas ziņas. Māte mēdza teikt: "Tumši spārni, tumši vārdi," bet, ja putni atlaižas vispār bez vārdiem, tad tas ir vēl tumšāks bridis. Viņš ar apdrāzto sprunguli sabikstīja ugunskuru. Kad Ziemmalā bija Stārki, tad viss bija citādi. Vecais vilks nu ir miris, un jaunais aizgājis uz dienvidiem spēlēt troņu spēles, bet mēs esam palikuši rēgu varā.

-    Vilki atgriezīsies! Džodžens nopietnā balsī sacīja.

-    Diez kā tu to vari zināt, puis?

-    Es to nosapņoju.

-    Pirms dažām dienām sapnī redzēju māti, kuru apglabāju pirms deviņiem gadiem, vīrs teica, bet, kad pamodos, viņa nebija atgriezusies.

-    Ir dažādi sapņi, cienītais kungs.

-    Hodors, Hodors piekrita.

Nakti viņi pavadīja visi kopā, jo lietus līdz pat tumsai neļāva atstāt patvērumu, un vienīgi Vasariņš alka līst ārā no alas. Kad no ugunskura pāri bija palikušas tikai ogles, Brens ļāva dzīvniekam iet dižvilks mitrumu nejuta tik ļoti kā cilvēks, turklāt viņu sauca nakts. Mēnesnīca krāsoja slapjo mežu dažādos sidraba toņos un pelēkās kalnu virsotnes vērta baltas. Pūces ūjināja vai bez skaņas lidinājās starp priedēm, bet nogāzēs ganījās bāli kalnu kazu stāvi. Brens aizvēra acis un iegrima vilku sapni, kur viņu pārņēma pusnakts smaržas un skaņas.

Kad viņi nākamajā rītā pamodās, uguns bija izkurējusies un Lidls prom, taču viņš bija atstājis mazliet desas un duci auzu plāceņu, glīti ievīstītus zaļi baltā lupatiņā. Dažos plāceņos bija iecepti ciedru rieksti, citos kazenes. Brens apēda pa vienam un nemaz nevarēja pateikt, kurš garšoja labāk. Kādā jaukā dienā Ziemmalā atkal dzīvos Stārki, viņš sev teica, un tad viņš liks atvest Lidlus un samaksās viņiem simtkārtīgi par katru riekstu un ogu.

Tajā dienā pa taku iet bija vieglāk un ap pusdienlaiku no mākoņiem izlīda saule. Brens sēdēja grozā Hodoram uz muguras un bija gandrīz vai apmierināts ar dzīvi. Kādā brīdī milzīgā staļļapuiša vieglais soļu ritms un dungošana zēnu ieaijāja snaudā, bet Mīra viegli pieskārās Brena rokai un viņu pamodināja.

-    Skaties, viņa rādīja debesīs ar varžu duramo, ērglis.

Brens pacēla galvu un arī ieraudzīja, kā tas, pelēkos spārnus iepletis, planēja vējā. Viņš vēroja, kā putns riņķodams ceļas augstāk, un prātoja, diez kā gan tas ir tik viegli slīdēt pāri visai pasaulei. "Tas ir pat labāk par kāpelēšanu." Viņš centās panākt ērgli, atstāt savu nolāpīto, sakropļoto ķermeni un iemiesoties lidonī tāpat, kā viņš spēja iemiesoties Vasariņā. "Zaļreģi to spēj. Man arī tas jāvar." Viņš pūlējās un centās, līdz ērglis nozuda pēcpusdienas zeltainajā dūmakā.

-    Aizlidoja, viņš sarūgtināts noteica.

-   Gan jau mēs ieraudzīsim arī citus, Mīra teica. Viņi tepat augšā dzīvo.

-    Droši vien.

-    Hodors, piebilda Hodors.

-    Hodors, Brens piekrita.

-    Rādās, Hodoram patīk, ka tu izrunā viņa vārdu, Džodžens uzspēra pa priedes čiekuru.

-    Hodors nav viņa īstais vārds, Brens paskaidroja. Tas ir tikai kaut kāds vārds, ko viņš spēj izrunāt. Vecā auklīte teica, ka viņa īstais vārds esot Volders viņa tam bija vecvecvecvecmāmiņa vai kas tamlīdzīgs. Iedomājoties par veco auklīti, Brenam kļuva skumji. Diez, dzelzsvīri viņu nogalināja? Viņas līķi Ziemmalā bērni gan netika redzējuši. Tagad atceroties viņam šķita, ka vispār tur neredzēja nevienu sievietes liķi. Viņa nekad nevienam netika darījusi pāri, pat Teonam ne. Viņa tikai stāstīja pasakas. Teons taču nedarītu pāri tādam cilvēkam, ko?

Viens otrs dara pāri citiem tikai tāpēc, ka to var, Džodžens zināja

teikt.

Turklāt ne jau Teons Ziemmalā visus nogalināja, Mīra piebilda.

Starp kritušajiem bija pārāk daudz dzelzsvīru. Viņa pārlika varžu bakstāmo otrā rokā. Atceries vecās auklītes pasakas, Bren. Atceries, Kā viņa tās stāstīja, kāda bija viņas balss. Kamēr tu to spēsi, viņa kaut nedaudz, bet būs kopā ar tevi.

-             Es to atcerēšos, zēns apsolīja. Labu brīdi viņi klusēdami soļoja pa /vēru taku, kas izvijās starp divām klinšainām kalnu virsotnēm, kam apI art bija saaugušas kaulainas priedes. Tālu priekšā kalna nogāzē Brens redzēja kāda strauta ledaino mirgu. Viņš klausījās, kā Džodžens elpo un kā zem Hodora kājām čab priežu skujas. Vai jūs zināt kādas pasakas?

viņš pēkšņi pajautāja Rīdiem.

-    Tikai dažas, Mīra iesmējās.

-    Jā, dažas, viņas brālis piebalsoja.

-    Hodors, Hodors nodungoja.

-    Jūs kādu varētu pastāstīt, kamēr mēs tā ejam, Brens ierosināja.

Hodoram patīk pasakas par bruņiniekiem un man arī.

-    Kaklā nav bruņinieku, Džodžens atteica.

-             Virs ūdens nav, viņa māsa izlaboja. Purvi gan pilni ar beigtiem bruņiniekiem.

-             Tā ir tiesa, Džodžens piebilda. Andali, dzelzsvīri, Freji un citi stulbeņi, kas bija sadomājuši iekarot Pelēkūdeņus, tikai neviens tos pat neatrada. Viņi iejāja Kaklā, bet neatgriezās neviens. Agrāk vai vēlāk viņi ieklīda purvos un nogrima savu tērauda bruņu smaguma dēļ.

No domas par purva slīkšņā noslīkušiem bruņiniekiem Brenam pārskrēja šermuļi, bet viņš nesūrojās šermuļi viņam patika.

-              Bija kāds bruņinieks, Mīra stāstīja, tajā gadā, kad bija neīstais pavasaris. Visi viņu sauca par Smejošā koka bruņinieku. Viņš, iespējams, pat bija no purvaines iemītniekiem.

-             Vai arī ne. Pār Džodžena seju krita raibas, zaļas ēnas. Princis Brens to noteikti jau simtkārt ir dzirdējis.

-             Neesmu gan, Brens atsaucās. Un ja arī esmu tas nekas. Reizēm vecā auklīte stāstīja pasakas, ko jau bija stāstījusi iepriekš, bet mums nebija iebildumu, ja tā bija laba pasaka. Viņa mēdza teikt, ka seni stāsti ir kā veci draugi, kas laiku pa laikam jāapciemo.

-             Taisnība. Mīra soļoja, vairogu uzsējusi mugurā, un ik pa brīdim ar žebērkli palieca sāņus kādu koka zaru, kas auga pāri takai. Kad Brens

jau vairs necerēja izdzirdēt pasaku, viņa iesāka: Reiz Kaklā dzīvoja kāds ziņkārīgs puisis. Viņš bija mazs kā visi purvaines ļaudis, taču drosmīgs, gudrs un spēcīgs. Viņš uzauga medījot, zvejojot un kāpjot kokos, turklāt arī apguva visas mūsu tautas burvestības.

Brens bija gandrīz pārliecināts, ka nekad nav šo pasaku dzirdējis.

-    Vai viņam arī rādījās zaļi sapņi kā Džodženam?

-    Nē, Mīra atbildēja, taču viņš prata elpot dūņās, skriet pa koku lapām un pārvērst zemi ūdenī, bet ūdeni zemē, nočukstot vienu vienīgu vārdu. Viņš prata sarunāties ar kokiem, pīt vārdus un likt pilīm gan parādīties, gan pagaist.

-     Kaut es to spētu, Brens žēlabainā balsī novilka. Un kad viņš sastaps koku bruņinieku?

-    Drīz, Mīra saviebās, ja viens otrs princis turēs muti.

-    Es tikai pajautāju.

-   Tas puisis prata visas purvaines ļaužu burvestības, viņa turpināja, taču viņš kāroja zināt vēl vairāk. Tu jau zini, ka mūsu ļaudis reti dodas tālu prom no mājām. Mēs esam maza tauta, un daudziem mūsu ceļi liekas dīvaini, tāpēc lielie ļaudis ne vienmēr ir laipni pret mums. Taču šis puisis bija drosmīgāks par citiem un kādu dienu, kad bija jau kļuvis par vīru, nolēma doties prom no purvaines uz Seju salu.

-     Uz Seju salu neviens nedodas, Brens iebilda. Tur taču dzīvo zaļie cilvēki.

-    Tieši zaļos cilvēkus viņš arī gribēja uzmeklēt. Tā nu viņš uzvilka kreklu no bronzas zvīņām, tādu kā manējais, paņēma ādas vairogu un trejžuburainu šķēpu, gluži kā man, un mazā ādas laiviņā airējās uz leju pa Zaļo Atzaru.

Brens aizvēra acis un centās iztēloties cilvēku mazā ādas laiviņā. Viņa domās šis purvaines iemītnieks izskatījās kā Džodžens, tikai vecāks un spēcīgāks un tērpies kā Mīra.

-    Dvīņiem viņš pabrauca garām naktī, tāpēc Freji viņam neuzbruka, un, nokļuvis pie Trejžubures, viņš izkāpa krastā, uzcēla laivu virs galvas un sāka iet. Viņš gāja daudzas dienas, taču beigu beigās nokļuva pie Dieva acs, ielaida laiviņu ūdenī un sāka irties uz Seju salu.

-    Vai viņš satika zaļos cilvēkus?

-     Jā, Mīra atteica, bet tas jau ir cits stāsts, un es to nestāstīšu. Princis vēlējās dzirdēt par bruņiniekiem.

-    Zaļajiem cilvēkiem ari nav nekādas vainas.

-    Nav gan, viņa piekrita, taču tos vairs nepieminēja. Vīrs no purvaines palika uz salas visu ziemu, tomēr pavasarī juta, ka pasaule viņu muiic, un saprata, ka laiks doties prom. Ādas laiva bija turpat, kur viņš to bija atstājis, tāpēc viņš teica ardievas un atīrās no krasta. Viņš airēja un nirēja, līdz. tālumā ieraudzīja pils torņus. Jo tuvāk krastam, jo torņi auga .ii vien lielāki, līdz vīrs saprata, ka tā droši vien ir lielākā pils pasaulē. Hārenhola! Brenam tūdaļ tapa skaidrs. Tā bija Hārenholai Ko tu neteiksi, Mīra pasmaidīja. Pie pils mūriem viņš ieraudzīja teltis dažādās krāsās, vējā plīvoja koši karogi, cīņai sagatavotu zirgu mugurās jādelēja bruņās tērpti bruņinieki. Tur smaržoja pēc ceptas gaļas, skanēja smiekli un ziņnešu fanfaras. Drīz vajadzēja sākties plašam turnīram, un uz sacīkstēm bija ieradušies favorīti no visas zemes. Tur bija .111 pats karalis ar dēlu pūķu princi. Baltie zobeni bija ieradušies, lai uzņemtu savās rindās jaunu brāli. Ieradušies bija gan vētru valdnieks, gan rožu pavēlnieks, taču dižais lauva no klints bija sastrīdējies ar karali, t.ipēc palicis mājās, lai gan daudzi viņa karogneši un bruņinieki bija tur. l'urvaines iemītnieks nekad nebija redzējis tādu krāšņumu un zināja, kad nekad arī vairs neredzēs. Kaut kas viņu urdīja palikt.

Brens labi saprata šā vīra vēlmi. Kad zēns bija mazāks, viņš sapņoja tikai par to, ka reiz kļūs par bruņinieku. Bet tas bija pirms kritiena no torņa, kad viņš zaudēja abas kājas.

-    Kad turnīrs tika atklāts, par mīlas un skaistuma karalieni tika izraudzīta pils valdnieka meita. Viņas kroni solījās aizstāvēt pieci favorīti

četri viņas brāļi no Hārenholas un viņas slavenais tēvocis, Karaļsardzes baltais bruņinieks.

-    Vai viņa bija skaista?

-     Bija gan, Mīra pārlēca pār akmeni, taču tur bija arī skaistākas jaunavas. Viena no tām bija pūķu prinča sieva, kurai līdzi bija ducis galma dāmu, un visi bruņinieki tām lūdza pie šķēpiem piesiet savus lakatiņus.

-    Tas taču nebūs kārtējais stāsts par mīlestību, ko? Brens ar aizdomām noprasīja. Hodoram tie diez ko nepatīk.

-    Hodors, Hodors piekrītoši noteica.

-    Viņam patīk stāsti, kur bruņinieki cīnās ar briesmoņiem.

-    Reizēm bruņinieki paši kļūst par briesmoņiem, Bren. Mazais purva vīrs gāja pāri laukam, priecājās par silto pavasara dienu un nevienam neko ļaunu nedarīja, kad pēkšņi aci pret aci satikās ar trim ieroču nesējiem. Šiem nebija vairāk par piecpadsmit gadiem, taču visi trīs bija krietni lielāka auguma. Viņi uzskatīja, ka tā ir viņu pasaule un svešiniekam nav tiesību tur atrasties. Viņi atņēma vīram žebērkli, notrieca gar zemi un nolamāja par varžēdāju.

-    Vai tie bija Volderi? Kaut ko tādu varētu pastrādāt Mazais Volders Frejs.

-    Neviens no viņiem savu vārdu nenosauca, taču virs labi iegaumēja viņu sejas, lai vēlāk varētu atriebties. Ieroču nesēji nogrūda viņu zemē ik reizi, kad viņš mēģināja piecelties, un tad, kad viņš bija nokritis, spārdīja kājām. Bet tad atskanēja sauciens. "Jūs spārdāt mana tēva cilvēku!" iegaudojās vilcene.

-    Vilcene ar četrām kājām vai ar divām?

-     Ar divām, Mira atbildēja. Vilcene metās ieroču nesējiem virsū ar turnīra zobenu un patrieca viņus. Jaunais vīrietis no purvaines bija vienos zilumos un asiņains, tāpēc viņa to aizveda savā midzenī, lai apkoptu viņa ievainojumus un pārsietu brūces. Tur viņš satika arī tās brāļus no bara: mežonīgo vilku, kurš bija viņu barvedis, kluso vilku un vilcēnu, kurš bija jaunākais no visas četrotnes. Tajā vakarā Hārenholā bija paredzētas dzīres par godu turnīra atklāšanai un vilcene uzstāja, ka purva cilvēkam arī jāpiedalās. Viņš bija augstas kārtas, un viņam bija tādas pašas tiesības ieņemt vietu pie galda kā visiem citiem. Jaunā vilcene bija nepiekāpīga, tāpēc jauneklis piekrita, ka vilcēns sameklē viņam piemērotu apģērbu, ko vilkt mugurā uz karaļa dzīrēm, un devās uz pili. Zem Hārena jumta viņš ēda un dzēra kopā ar vilkiem un viņu daudzajiem karognešiem: kurgānu ļaudīm, aļņiem, lāčiem un ūdensvīriem. Pūķu princis dziedāja tik skumju dziesmu, ka vilcene sāka šņukstēt, bet, kad vilcēns sāka viņu izzobot, šī uzlēja brālim uz galvas vīnu. Tad runāja melnais brālis un aicināja bruņiniekus iestāties Naktssardzē. Vētru valdnieks vīna cīņās pārdzēra galvaskausu un skūpstu bruņinieku. Purva vīrs redzēja, kā skaistule ar smejošām, violetām acīm dejo ar balto zobenu, sarkano čūsku, grifu valdnieku un beigu beigās arī ar kluso vilku… bet tikai pēc tam, kad mežonīgais vilks viņu bija uzrunājis brāļa vārdā, jo klusais vilks bija pārāk kautrīgs. Kad jautrība sita augstu vilni, mazais cilvēks ieraudzīja visus trīs ieroču nesējus, savus pāridarītājus. Viens kalpoja bruņiniekam ar dakšām, otrs dzeloņcūkai, bet trešā saimniekam uz kamzoļa greznojās divi torņi, un šis ģerbonis purvaines ļaudīm bija labi zināms.

-    Freji, Brens noteica. Freji no Pārceltuves.

-    Kā tagad, tā arī tolaik, Mīra piekrita. Vilcene arī viņus ievēroja un parādīja šos brāļiem. "Es varētu atrast tev zirgu un kādas bruņas, kas tev būtu laikā," vilcēns piedāvāja. Mazais purva vīrs patencināja, bet neatbildēja. Viņa sirds bija ievainota purvaines ļaudis bija mazāki

I'.u citiem, taču tikpat lepni. Jauneklis nebija nekāds bruņinieks, kā jau visi viņa novadnieki. Mēs laivās sēžam biežāk nekā zirga mugurā, un mūsu rokas ir radītas airiem, nevis šķēpiem. Lai kā vīrietis būtu gribējis ,it riebties, viņš tomēr baidījās, ka beigās izrādīsies muļķa lomā un apkaunos savu tautu. Klusais vilks piedāvāja viņam naktsmājas savā teltī, bet pirms miega viņš nometās ceļos ezera krastā, lūkojās uz to pusi, kur vajadzēja būt Seju salai, un lūdzās vecos Ziemeļu un Kakla dievus…

Vai tad tu no sava tēva nekad netiki dzirdējis šo pasaku? Džodžens brīnījās.

Pasakas mums stāstīja vecā auklīte. Mīra, turpini pasaku, nepārI rauc.

-    Hodors, Hodors domāja tāpat. Hodors, hodors, hodors, hodors.

-    Labi, Mīra piekāpās, ja jau tu gribi dzirdēt tālāk…

-    Jā, stāsti tālāk!

-   Turnīram vajadzēja ilgt piecas dienas, viņa stāstīja. Bija iecerēta ari pamatīga kauja no septiņām pusēm, strēlnieku un cirvja mešanas sacīkstes, zirgu skriešanās un dziesminieku turnīrs…

-    To vari izlaist, Brens nepacietīgi sarosījās grozā uz Hodora muguras. Stāsti par pašu turnīru.

-   Kā princis pavēl. Pils valdnieka meita bija mīlas un skaistuma karaliene, kuras kroni vajadzēja aizstāvēt viņas četriem brāļiem un tēvocim, taču visi četri Hārenholas pavēlnieka dēli tika sakauti jau pirmajā dienā. Viņu pretinieki īsu brīdi varēja dižoties favorītu godā, līdz arī tie pēc kārtas tika pārspēti. Pirmās dienas beigās favorītiem piepulcējās arī bruņinieks ar dzeloņcūku uz vairoga, bet otrās dienas rītā savās cīņās uzvarēja arī bruņinieki ar dakšu un diviem torņiem. Tomēr, kad otrajā dienā ēnas jau kļuva garas, laukumā parādījās noslēpumainais bruņinieks.

Brens zinoši palocīja galvu. Noslēpumainie bruņinieki turnīros bieži uzradās bruņucepures aizsedza viņu sejas, bet vairogi bija vai nu bez krāsojuma vai izrotāti ar kādu savādu devīzi. Reizēm tā slēpās slaveni favorīti. Pūķukungs reiz uzvarēja kādā turnīrā, būdams Asaru bruņinieks, un tad viņš varēja par mīlas un skaistuma karalieni turienes karaļa mīļākās vietā pasludināt paša māsu. Arī Baristens Drosmīgais divas reizes bija aplicis noslēpumainā bruņinieka bruņas un pirmo reizi tikai desmit gadu vecumā.

-    Varu saderēt, tas bija mazais vīrs no purvaines.

-    To neviens nezināja, Mīra turpināja, bet noslēpumainais bruņinieks bija mazs, bruņas viņa augumam lāga nederēja, turklāt tās bija savāktas pa daļām. Uz vairoga bija uzzīmēts veco dievu baltais sejaskoks ar sarkanu, izsmējīgu ģīmi.

-    Varbūt viņš bija ieradies no Seju salas? Brens minēja. Vai viņš bija zaļš? Vecās auklītes pasakās salas apsargātājiem bija tumšzaļa miesa un koku lapas matu vietā. Reizēm viņiem bija arī brieža ragi, taču Brens nespēja iedomāties, kā bruņinieks varētu uzlikt galvā bruņucepuri, ja viņam būtu brieža ragi. Varu saderēt, viņu atsūtīja vecie dievi.

-    Iespējams, tā arī bija. Noslēpumainais bruņinieks nolieca šķēpu karaļa priekšā un aizjāja uz lauka galu, kur teltis bija uzslējuši pieci favorīti. Tu, protams, jau uzminēji, kurus viņš izaicināja.

-    Dzeloņcūkas, dakšas un divu torņu bruņiniekus. Brens bija dzirdējis gana daudz pasaku, lai to saprastu. Es taču teicu tas bija mazais purva vīrs!

-    Lai kas viņš būtu bijis, vecie dievi viņam bija devuši spēku. Dzeloņcūkas bruņinieks krita pirmais, tad dakšas bruņinieks, un visbeidzot tas ar diviem torņiem. Neviens no šiem nebija labi ieredzēts, tāpēc vienkāršā tauta līksmi uzgavilēja Smejošā koka bruņiniekam, kā tagad tika iesaukts jaunais favorits. Kad viņa pretinieki gribēja izpirkt zirgus un bruņas, Smejošā koka bruņinieks dimdošā balsī no bruņucepures paziņoja: "Iemāciet saviem ieroču nesējiem pieklājīgi uzvesties tā būs pietiekama izpirkuma maksa." Kad sakautie bruņinieki bija bargi pārmācījuši ieroču nesējus, viņi saņēma atpakaļ zirgus un bruņas. Tā, lūk, mazā purvaines vīriņa lūgšanas tika uzklausītas… vai tie bija zaļie ļaudis, vecie dievi vai mežabērni kas to lai zina?

Brīdi apdomājies, Brens nolēma, ka tā ir laba pasaka.

-    Un kas notika tālāk? Vai Smejošā koka bruņinieks uzvarēja turnīrā un apprecēja princesi?

-     Nē, Mīra atbildēja. Tajā vakarā lielajā pilī vētras valdnieks ar galvaskausu un skūpstu bruņinieku nozvērējās viņu atmaskot, un pats karalis urdīja viņus izaicināt svešinieku, paziņojot, ka tas, kas slēpjas aiz bruņucepures sejsega, noteikti nav no viņa draugu pulka. Taču nākamajā rītā, kad ziņneši pūta fanfaras un karalis ieņēma savu vietu, laukumā iznāca tikai divi favorīti Smejošā koka bruņinieks bija izgaisis. Karalis pārskaitās un pat sūtīja savu dēlu pūķu princi viņu meklēt, tomēr atrast izdevās tikai vairogu, kas bija pakārts kādā kokā. Beigu beigās turnīrā uzvarēja pūķu princis.

-     Ak tā. Brens labu brīdi apdomāja dzirdēto. Tā bija laba pasaka, taču pareizāk būtu, ja mazajam vīriņam pāri nodarītu tie trīs bruņinieki, nevis viņu ieroču nesēji, un tad viņš beigās visus trīs nogallnātu. Tā vieta par izpirkuma maksu arī ir muļķīga. Noslēpumainajam bruņiniekam vajadzēja uzvarēt turnīrā, pārspēt visus pretiniekus un par mīlas un skaistuma karalieni pasludināt vilcēni.

Viņa par tādu arī kļuva, Mīra sacīja, bet tas jau ir cits un krietni skumjāks stāsts.

Vai tu skaidri zini, ka nekad šo stāstu neesi dzirdējis, Bren? Džodžens pārjautāja. Vai tiešām tavs tēvs nekad par to nav ieminējies?

Brens papurināja galvu. Diena jau liecās pret vakaru, garas ēnas slīdēja lejup pa kalnu nogāzēm un snaikstīja savus melnos pirkstus starp priedēm. "Ja jau uz Seju salu varēja aizkļūt mazais vīrs no purvaines, tad arī es to varētu." Visās pasakās zaļajiem cilvēkiem piemita savādas burvju spējas. Varbūt tie varēja palīdzēt, lai viņš atkal spētu staigāt vai pat kļūt par bruņinieku? "Purva vīru viņi uz vienu dienu pārvērta bruņiniekā," zēns prātoja. "Ar vienu dienu man pilnīgi pietiktu."

25.NODAĻA DĀVOSS

Cellē izrādījās siltāks, nekā cietumā pieklātos.

Tumšs gan tur bija, tiesa. No lāpas, kas bija nostiprināta ejā pie sienas, cauri senajām dzelzs restēm krita mirguļojoša oranža gaisma, taču celles tālākā daļa tinās melnā tumsā. Tur bija arī mitrs, un tas jau bija gaidāms uz tādas salas kā Pūķakmens, kur jūra vienmēr skalojās visapkārt. Žurku tur mudžēja tikpat daudz kā ikvienā cietumā, ja ne vairāk.

Par aukstumu Dāvoss nevarēja sūdzēties, jo akmens ejas stiepās zem lielās Pūķakmens klints un Dāvoss bieži bija dzirdējis nostāstus, ka lejā pazemē esot vēl siltāks. Kontrabandists lēsa, ka ieslodzīts krietni dziļi zem pils, jo, piespiežot plaukstu akmens sienai, labi varēja just siltumu. Kas zina, varbūt vecajās pasakās slēpās patiesība un Pūķakmens bija celts no elles akmeņiem.

Dāvoss jau bija slims, kad tika iemests cietumā. Klepus, kas viņu mocīja kopš kaujas, bija kļuvis vēl negantāks, turklāt tagad viņu kratīja arī drudzis. Lūpas sasprēgāja un asiņoja, un drebuļi celles siltumā nerimās. "Ilgi jau es vairs nedzīvošu," viņš domāja. "Drīz te tumsā arī nomiršu."

Ar laiku viņš saprata, ka ir kļūdījies domās par miršanu un arī par daudz ko citu. Kā caur miglu viņš atminējās maigas rokas, striktu balsi un jauno mestru Pīlosu lūkojamies viņā. Mestrs lika dzert karstu ķiploku novārījumu un magoņu pienu, lai noņemtu sāpes un drebuļus. No magoņu piena Dāvoss iemiga, un, kamēr viņš gulēja, viņam bija liktas dēles, lai nolaistu sliktās asinis. Katrā ziņā viņš tā sprieda, redzot dēļu sūcienu vietas uz rokām. Nebija ilgi jāgaida, kad klepus mitējās, čūlas

Izzuda, bet virumā jau parādījās balti zivs gaļas gabaliņi, burkāni un sīpoli. Līdz vienā jaukā dienā viņš saprata, ka jūtas spēcīgāks nekā toreiz, kad zem kājām nodrebēja Melnās Betas klājs un viņš tika iemests upē.

Viņu uzmanīja divi cietumsargi. Viens bija drukns un stiprs, ar platiem pleciem un milzīgām, spēcīgām rokām. Viņam mugurā bija ādas kamzolis, izraibināts ar dzelzs kniedēm, un reizi dienā viņš Dāvosam nesa bļodu ar auzu putru. Dažkārt viņš tajā ielika karoti medus vai pielēja mazliet piena. Otrs cietumsargs bija vecāks, salīcis, dzeltenīgu miesu un taukainiem, nemazgātiem matiem. Viņš valkāja baltu samta kamzoli, kam uz krūtīm ar zelta diegiem bija izšūtas aplī izvietotas zvaigznes. Kamzolis viņam nebija īsti laikā tas šķita par īsu un platu rumpim, turklāt bija netīrs un saplēsts. Viņš nesa Dāvosam gaļu ar dārzeņiem vai zivju sautējumu un reiz pat sarūpēja pusi nēģu pīrāga. Nēģi bija stipra barība un neturējās kontrabandistam vēderā, tomēr jāatzīst, ka cietumniekiem tādu cienastu pasniedza reti. Cietumā neiespīdēja ne saule, ne mēness: biezajās akmens sienās nebija izcirsts neviens logs. Atšķirt dienu no nakts varēja vienīgi pēc cietumsargiem. Neviens viņam nebilda ne vārda, taču Dāvoss zināja, ka cietumsargi nav mēmi reizēm, mainoties sardzē, viņi pārmija dažas strupas frāzes. Viņi pat nebija nosaukuši ieslodzītajam savus vārdus, tāpēc Dāvoss tos viņiem deva pats. Mazo un drukno viņš dēvēja par Putriķi, bet salīkušo un dzelteno par Nēģi, jo tas bija atnesis pīrāgu. Diennakts laiku viņš noteica pēc ēdiena, ko šie viņam nesa, un pēc lāpu nomaiņas tureklī pie ejas sienas.

Ieslodzīto tumsā vienmēr moka vientulības sajūta, un tas sāk ilgoties pēc cilvēka balss. Dāvoss centās uzsākt sarunu ar cietumsargiem ik reizi, kad viņi ieradās pie celles, lai atnestu ēdienu vai aizvāktu atejas spaini. Viņš zināja, ka sargi būs kurli pret lūgumiem pēc brīvības un žēlastības, tāpēc uzdeva jautājumus, uz kuriem cerēja kādu dienu saņemt atbildi. Kas jauns karā? viņš vaicāja. Vai karalis ir pie labas veselības? Kontrabandists apjautājās par savu dēlu Devanu, par princesi Širīnu, par Saladoru Sānu. Kāds ārā laiks? viņš taujāja, Vai rudens vētras jau sākušās? Vai kuģi vēl arvien peld pa šauro jūru?

Lai ko viņš jautāja, cietumsargi neatbildēja, kaut gan reizēm Putriķis viņā palūkojās tā, ka Dāvosam jau šķita viņš tūlīt, tūlīt ierunāsies. No Nēģa nevarēja sagaidīt pat tik daudz. "Es viņam nemaz neesmu cilvēks," Dāvoss prātoja. "Esmu tikai akmens, kas gremo, ķēza un muld." Viņš savā prātā izlēma, ka Putriķis viņam daudz tīkamāks, jo tas, šķiet, vismaz saprata, ka Dāvoss ir dzīvs tajā vīrā jautās savāda cilvēcība.

Sīvortam bija aizdomas, ka Futriķis piebaroja žurkas un tieši tāpēc to cietumā savairojies tik daudz. Reiz viņam likās, Putriķis ar žurkām sarunājas kā ar bērniem, bet var jau būt, ka viņš to bija tikai nosapņojis.

"Viņi negrasās man ļaut nosprāgt," Dāvoss apjauta. "Kaut kādiem viņiem vien zināmiem nolūkiem tie mani uztur pie dzīvības." Par šiem nolūkiem viņš pat domāt negribēja. Valdnieks Sanglāss kādu laiku bija ieslodzīts cellē zem Pūķakmens un sīra Habarda Rambtona dēli ari, un viņi visi beidza dzīvi uz sārta. "Man vajadzēja ļauties jūrai," Dāvoss domāja, sēdēdams un skatīdamies uz lāpu aiz restēm. "Vai ļaut kuģim pabraukt garām un nobeigties uz klints. Ar savu miesu labāk baroju krabjus nekā liesmas."

Kādu vakaru Dāvoss ieturēja maltīti un pēkšņi sajuta uzvēdījam neparastu karstuma vilni. Viņš palūkojās restēs, un tur stāvēja viņa ņirbošā, sarkanā kleitā ar milzīgo rubīnu kaklā, bet viņas sarkanās acis gailēja tikpat spoži kā lāpa, kas viņu apspīdēja.

-    Melisandre, viņš mierīgi noteica, lai gan nekādu mieru sevī nejuta.

-     Sīpolu bruņiniek, viņa tikpat mierīgi atbildēja, it kā viņi būtu sastapušies uz kāpnēm vai pagalmā un apmainītos ar pieklājības frāzēm, Kā jums ar veselību?

-    Nu jau labāk.

-    Vai jums kaut kā trūkst?

-     Karaļa un mana dēla man trūkst viņu. Viņš pastūma bļodu sāņus un piecēlās. Vai esat nākusi mani sadedzināt?

Savādās sarkanās acis cauri restēm vēroja kontrabandistu.

-    Šī nav laba vieta, vai ne? Te ir tumšs un smird. Te neiespīd ne saule, ne mēness. Viņa pacēla roku pie lāpas. Starp jums un tumsu ir tikai tā, Sīpolu bruņiniek, tikai šī mazā liesmiņa, R'lora dāvana. Vai man to nest prom?

-    Nē, viņš piegāja pie restēm, lūdzu, atstājiet.

Nez vai viņš spētu izturēt, ja tiktu pamests viens melnā tumsā kopā ar žurkām.

Sarkanās sievietes lūpas palēnām savilkās smaidā.

-    Izskatās, esat sācis iemīlēt uguni.

-    Man tā lāpa ir vajadzīga, Dāvoss noplātīja rokas. "Es viņu nelūgšos. Nelūgšos!"

-   Es esmu gluži kā šī lāpa, sīr Dāvos, mēs abi esam rīki R'lora rokās. Mēs esam radīti ar vienu un to pašu mērķi atvairīt tumsu. Vai jūs tam ticat?

-    Nē. Iespējams, prātīgāk bija samelot un teikt to, ko viņa vēlas dzirdēt, taču Dāvoss bija pārāk radis vienmēr teikt patiesību. Jūs esat tumsas māte es to redzēju pie Vētrasgala, kad jūs dzemdējāt manu acu priekšā.

-    Vai drosmīgais Sīpolu bruņinieks baidās no garām slīdošas ēnas? Tad saņemieties! Ēnas var dzīvot tikai tad, ja tās dzemdē gaisma, bet karaļa liesmas deg tik vāri, ka es neuzdrīkstos no tām aizņemties, lai radītu vēl vienu dēlu karalis no tā var nomirt. Melisandre pienāca tuvāk. Lai gan ar citu vīrieti… kura liesmas vēl arvien ir karstas un mutuļo… ja patiešām vēlaties kalpot karalim, atnāciet kādu vakaru uz manu istabu. Es jums sniegšu tādu baudu, kādu nekad neesat izjutis, un ar jūsu dzīves liesmām es varētu radīt…

-     …briesmoni, Dāvoss attrauca. Man nekas nav vajadzīgs ne no jums, ne no jūsu dieva. Lai septiņi mani pasargā.

-    Viņi nepasargāja Gunseru Sanglāsu, Melisandre nopūtās. Viņš lūdzās trīsreiz dienā un viņa vairogā bija septiņas septiņstaru zvaigznes, bet, kad R'lors pastiepa savu roku, viņa lūgšanas vērtās kliedzienos un viņš sadega. Kāpēc turēties pie šiem viltus dieviem?

-    Esmu tos pielūdzis visu savu mūžu.

-    Visu savu mūžu, Dāvos Sīvort? Tikpat labi varat teikt "pagājušo dzīvi." Viņa skumji pašūpoja galvu. Jūs nekad neesat baidījies teikt patiesību karaļiem. Tad kāpēc jūs melojat pats sev? Atveriet acis, sīr bruņiniek!

-    Un ko man vajadzētu ieraudzīt?

-    To, kā iekārtota pasaule. Patiesība ir visapkārt, atliek tikai to ieraudzīt. Nakts ir tumša un pilna briesmu, bet diena gaiša, skaista un cerību pilna. Viena ir melna, otra balta. Ir ledus un uguns. Naids un mīlestība. Rūgtums un saldme. Vīrietis un sieviete. Sāpes un bauda. Ziema un vasara. Labais un ļaunais. Viņa paspēra vēl soli tuvāk restēm. Nāve un dzīve. Visur ir pretstati, un visur ir karš.

-    Karš? Dāvoss pārjautāja.

-    Karš, viņa apstiprināja. Viss pastāv pārī pa divi, Sīpolu bruņiniek. Nekas nav pa septiņiem vai pa vienam, ne pa simtam vai tūkstotim. Pa divi! Jūs domājat, es nācu pāri puspasaulei, lai kārtējo iedomāto karali iesēdinātu tukšā troni? Karš pastāvējis kopš laika pirmsākumiem, un kamēr vien tas turpināsies, visiem būs jāizvēlas, kurā pusē stāvēt. Vienā pusē ir R'lors, gaismas pavēlnieks, ugunīgā sirds, liesmu un ēnu dievs. Otrā pusē ir Dižais pretstats, kura vārdu nemaz nedrīkst izrunāt tas ir tumsas valdnieks, ledainā dvēsele, nakts un šausmu dievs.

Mums nav jāizvēlas starp Barateonu un Lanisteru vai starp Grejdžoju un Stārku. Mums jāizvēlas dzīvot vai mirt. Mums jāizvēlas starp tumsu un gaismu. Viņa ieķērās raupjajās restēs ar slaikajām, baltajām plaukstām. Lielais rubīns viņai kaklā šķita pulsējam un izstarojam pats savu uguni.

-    Tālab sakiet man, Dāvos Sīvort, un sakiet godīgi vai jūsu sirdī deg R'lora mirdzošā gaisma? Vai arī tā ir melna, auksta un tārpu pilna? Sieviete pastiepa roku cauri restēm un uzlika plaukstu viņam uz krūtīm, it kā gribētu cauri vilnas un ādas ģērbam un miesai sataustīt patiesību.

-    Mana sirds, Dāvoss lēni atbildēja, ir šaubu pilna.

-    Ak Dāvos, Melisandre uzelpoja. Labais bruņinieks beidzot ir godīgs pat savā tumsas dienā. Tas ir labi, ka nemelojāt man, es to gan noprastu. Tā Cita pavēlnieka kalpi bieži savas melnās sirdis slēpj pārlieku spilgtā gaismā, tāpēc R'lors devis saviem priesteriem spējas saskatīt melus. Viņa mazliet atkāpās no celles restēm. Kāpēc jūs gribējāt mani nogalināt?

-    Es pateikšu, Dāvoss atbildēja, ja jūs man pateiksiet, kas mani nodeva.

-    Neviens jūs nenodeva, Sīpolu bruņiniek, sarkanā sieviete sāka smieties. Es jūsu nodomus redzēju liesmās.

MT • II

Liesmas.

-   Ja šajās liesmās jūs varat saskatīt nākotni, tad kāpēc mēs uz Melnupes sadegām? Jūs atdevāt ugunij manus dēlus… manus dēlus, manu kuģi, manus vīrus… viss sadega…

-     Jūs maldāties, Sīpolu bruņiniek, Melisandre pašūpoja galvu.

-    Tās nebija manas liesmas. Ja es būtu bijusi kopā ar jums, kaujai būtu pavisam cits iznākums. Taču gaišība dzīvo neticīgo ielenkumā un viņa lepnums ir stiprāks par ticību. Pār viņu nāca bargs sods, taču nu viņš sapratis savu kļūdu.

"Tad jau manu dēlu nāve nebija nekas vairāk kā mācība karalim?" Dāvosa lūpas saspringa.

-    Tagad jūsu septiņās valstībās valda nakts, sarkanā sieviete turpināja, bet drīz atkal uzlēks saule. Karš turpināsies, Dāvos Sīvort, un dažs labs uzzinās, ka pat no mazas oglītes, kas gail pelnos, var izplaukt milzīgas liesmas. Vecais mestrs, raugoties uz Stanisu, redzēja tikai cilvēku. Jūs redzat karali. Bet nevienam no jums nav taisnība. Viņš ir dieva izredzētais uguns kareivis. Es viņu redzēju vadām cīņu pret tumsu, un es to redzēju liesmās. Liesmas nemelo, citādi jūsu te nebūtu. Arī tas ierakstīts pareģojumā. Kad sarkanā zvaigzne asiņot sāks un tumsa sabiezēs, Azors Ahaī atdzims no pelniem un sāls, lai modinātu pūķus no akmeņiem. Asiņojošā zvaigzne parādījās un nozuda, bet pelni un sāls palika Pūķakmenī. Staniss Barateons ir atdzimušais Azors Ahaī! Viņas sarkanās acis, mirdzēdamas kā divas ogles, likās ieskatāmies dziļi Dāvosa dvēselē. Jūs man neticat. Jūs šaubāties par R'loru pat tagad… un tomēr jūs tam pakalpojāt un pakalposiet arī turpmāk. Ļaušu jums te apdomāt visu, ko teicu. Un, tā kā R'lors ir visa labā avots, atstāšu jums arī lāpu.

Viņa pasmaidīja un, sarkanajiem brunčiem čabot, nozuda. Pie celles palika vien viņas smarža. Un vēl lāpa. Dāvoss noslīga uz celles grīdas klona un aptvēra ar rokām ceļgalus. Viņu apspīdēja trīsuļojošā lāpas gaisma. Kad Melisandres soļi pagaisa, vienīgā skaņa cietumā bija žurku skrubināšanās. "Ledus un uguns," viņš domāja. "Melns un balts. Tumsa un gaisma." Dāvoss nevarēja noliegt viņas dieva spēku viņš bija redzējis, kā ēna izrāpjas no Melisandres klēpja, turklāt priesteriene zināja tādas lietas, ko nemaz nevarēja zināt. "Viņa manus nolūkus saskatīja liesmās." Bija labi apzināties, ka Sala nebija viņu pārdevis, taču doma, ka sarkanā sieviete izspiegoja viņa noslēpumus, skatoties liesmās, darīja Dāvosu tramīgu kā vēl nekad. "Un ko viņa domāja, sacīdama, ka es jau esmu pakalpojis viņas dievam un kalpošu arī turpmāk?" Arī tas viņam nepatika. Sīvorts pacēla galvu un skatījās lāpas liesmā. Viņš skatījās ilgi, plakstiņus nemirkšķinot, un liesmas trīsēja un raustījās acīs. Viņš mēģināja redzēt cauri ugunīgajam priekškaram un saskatīt to, kas mitinās otrā pusē… taču tur bija tikai uguns, un pēc kāda laika viņam sāka asarot acis.

Apžilbis un noguris, Dāvoss ierušinājās salmu kaudzē un aizmiga.

Pēc trim dienām Putriķis bija nācis trīs, bet Nēģis divas reizes Dāvoss pie celles izdzirdēja balsis. Viņš tūdaļ slējās sēdus, atspieda muguru pret akmens sienu un ieklausījās cīniņa skaņās. Tas viņa nemainīgajā cietumnieka pasaulē bija jaunums. Troksnis nāca no kreisās puses, kur atradās kāpnes uz dienas gaismu. Kontrabandists dzirdēja vīrieša balsi, kas lūdzās un kliedza.

-    …neprāts! vīrietis sauca tajā brīdī, kad parādījās Dāvosa redzeslokā viņu vilka divi sargi ar ugunīgām sirdīm uz krūtīm. Pa priekšu, atslēgas žvadzinādams, gāja Putriķis, bet nopakaļ sīrs Aksels Florents.

-    Aksel, savaņģotais izmisīgi lūdzās, tavas mīlestības vārdā, lūdzu, atbrīvo mani! Tu nedrīksti tā rīkoties, es neesmu nodevējs! Klaigātājs bija kāds vecāks vīrs, liela auguma, slaids ar sudrabaini sirmiem matiem, smailu bārdu un garu, dižciltīgu, bailēs saviebtu seju. Kur ir Selise, kur ir karaliene? Es pieprasu tikšanos ar viņu! Kaut svešie jūs visus parautu! Laidiet mani vaļā!

Sargi viņa zākām nepievērsa uzmanību.

-    Vai šeit? Putriķis apstājās pie viņa celles.

Dāvoss piecēlās kājās un mirkli apsvēra iespēju mesties atvērtajās durvīs, taču tas būtu neprāts. Vīru bija pārāk daudz, sargiem bija zobeni, un Putriķis bija spēcīgs kā vērsis.

-    Lai jau nodevēji izbauda viens otra tuvumu, sīrs Aksels pamāja cietumsargam ar galvu.

-     Es neesmu nodevējs! brēca gūsteknis, kad Putriķis slēdza vaļā durvis. Lai arī viņš bija ģērbies vienkārši pelēkā vilnas kamzolī un melnās biksēs, pēc runas varēja noprast viņa augsto izcelsmi. "Dižciltība šeit viņam nepalīdzēs," Dāvoss nodomāja.

Putriķis atdarīja restes, sīrs Aksels pamāja, un sargi ielidināja gūstekni cellē ar galvu pa priekšu. Vīrs paklupa un būtu nokritis, taču Dāvoss viņu notvēra. Svešais streipuļodams tūdaļ metās durvīs, taču restes tajā pašā mirklī aizcirtās viņam deguna priekšā.

-    Nē! viņš iekliedzās, nēēē! Spēks pēkšņi atstāja viņa kājas, un viņš lēni sabruka uz grīdas, ar rokām ieķēries dzelzs restēs. Sīrs Aksels, Putriķis un pārējie sargi jau bija pagriezušies uz iešanu. Jūs nedrīkstat tā izrīkoties! ieslodzītais sauca viņiem pakaļ. Es esmu karaļa labā roka!

Nu Dāvoss viņu pazina.

-    Jūs esat Alesters Florents…

-    Kas… vīrietis pagrieza galvu.

-    Sīrs Dāvoss Sīvorts.

-    Sīvorts… valdnieks Alesters samirkšķināja acis, Sīpolu bruņinieks. Jūs gribējāt nogalināt Melisandri.

Dāvoss necentās to noliegt.

-   Vētrasgalā jums bija sarkanā zelta bruņas ar ziliem lazurīta ziediem uz krūtīm. Viņš pastiepa roku, lai palīdzētu Florentam piecelties.

Valdnieks Alesters notrausa salmiņu no drānām.

-    Es… man jāatvainojas par savu izskatu, sīr. Krūšubruņas es pazaudēju, kad Lanisteri iebruka mūsu nometnē. Man izdevās aizbēgt tikai muguras bruņās un ar gredzeniem pirkstos.

"Tie gredzeni viņam ir vēl joprojām," ievēroja Dāvoss, kuram pat pirksti bija apcirsti.

-     Gan jau kāds ķēķa puika Karaļa ostā tagad dižojas manā samta kamzolī un apmetnī ar dārgakmeņiem, Alesters nevērīgi turpināja. Bet karā tā mēdz notikt. Gan jau arī jūs ko esat zaudējis.

Kuģi, Dāvoss atbildēja, visus savus vīrus un četrus dēlus.

Lai… lai Gaismas Dievs vada viņus cauri tumsai uz labāku valstību, Florents noteica.

"Lai Tēvs viņus tiesā taisnīgi un Māte ir žēlsirdīga," Dāvoss nodomāja, taču paturēja lūgšanu pie sevis. Septiņiem dieviem Pūķakmenī nu vietas vairs nebija.

-   Mans dēls ir drošībā Skaidrūdenī, valdnieks runāja tālāk, taču rs zaudēju brāļa sīra Imrī dēlu Rīamu, kurš kuģoja uz Niknuma.

Tieši sīrs Imrī Florents pilnā gaitā bija akli vadījis kuģus iekšā Melnupē, nepievērsdams uzmanību mazajiem akmens tornīšiem upes grīvā. I )āvoss to negrasījās aizmirst.

-    Mans dēls Mariks kalpoja jūsu brāļadēlam kā airētāju uzraugs. Viņš atminējās, kā pēdējo reizi bija palūkojies uz skrejuguns pārņemto Niknumu. Vai ir kas dzirdams, vai kāds varētu būt izdzīvojis?

-    Niknums sadega un nogrima ar visu apkalpi, Florents atbildēja.

Jūsu dēls un mans brāļadēls gāja bojā tāpat kā neskaitāmi citi lieliski

vīri. Karš tajā dienā tika zaudēts, sīr.

"Šis cilvēks ir sakauts." Dāvoss atcerējās Melisandres vārdus par ogli pelnos, kas spēj radīt dižu liesmu. Nebija nekāds brīnums, ka Florents ir cietumā.

-    Gaišība nekad nepadodas, cienītais kungs.

-   Muļķīgi, tas ir muļķīgi! Alesters atkal apsēdās uz grīdas, it kā nostāvēt viņam būtu par grūtu. Staniss Barateons nekad nevaldīs Dzelzs tronī. Vai sacīt patiesību ir nodevība? Skarba patiesība tomēr ir patiesība. Viņa flote tika nogremdēta, ja neskaita līsiešus, un Saladors Sāns aizlaidīsies, tiklīdz tālumā ieraudzīs Lanisteru buru. Vairums valdnieku, kas iepriekš atbalstīja Stanisu, pārbēguši pie Džofreja vai gājuši bojā…

-    Arī šaurās jūras valdnieki, kas zvērējuši uzticību Pūķakmenim?

Alesters vāri atmeta ar roku.

-    Valdnieks Seltigārs tika sagūstīts un metās ceļos. Monfords Velarions gāja bojā uz sava kuģa, Sanglāsu sadedzināja sarkanā sieviete, bet valdnieks Bar Emons ir piecpadsmit gadus vecs, resns un tizls Smurgulis. Lūk, arī visi šaurās jūras valdnieki. Staniss pretī Gaisa dārziem, Saulesšķēpam, Rūdas klintīm un tagad arī vairumam vētras valdnieku var likt vienīgi Florentu nama spēku. Vislabākais bija cerēt kaut ko vēl saglābt mierīgā sarunu ceļā, un to es arī gribēju darīt. Mīļie dievi, kā to var saukt par nodevību?

-    Un ko īsti jūs darījāt, kungs?

-     Katrā ziņā nepastrādāju nodevību. Es gaišību mīlu tāpat kā visi. Mana brāļameita ir karaliene, un es paliku viņam uzticīgs arī tad, kad aizbēga tie, kam prāta bija vairāk. Es esmu viņa labā roka karaļa labā roka, kā es varu būt nodevējs? Es tikai vēlējos saglabāt mūsu dzīvības un… godu… jā gan. Viņš aplaizīja lūpas. Es uzrakstīju vēstuli, un Saladors Sāns apzvērēja, ka viņam esot cilvēks, kas to var nogādāt valdniekam Tīvinam Karaļa ostā. Viņš ir… saprātīgs cilvēks, un mani nosacījumi… tie bija godīgi… pat vairāk nekā godīgi.

-    Kādi bija šie nosacījumi, kungs?

-    Te ir pretīgi, valdnieks Alesters pēkšņi ieteicās. Un tā smaka… kas te tā smird?

-    Atejas spainis, Dāvoss parādīja ar roku. Te nav smalka naktspoda. Kādi bija jūsu nosacījumi?

Florents šausmās blenza uz spaini.

-    Tādi, ka valdnieks Staniss atsakās no saviem Dzelzs troņa tīkojumiem un ņem atpakaļ visus tos vārdus, ko teicis par Džofreja izcelsmi, bet par to pretī viņš jāatgriež karaļa paspārnē un jāapstiprina par Pūķakmens un Vētrasgala valdnieku. Es apzvērējos rīkoties tāpat, lai atgūtu Skaidrūdens cietoksni un mūsu zemes. Man likās… ka valdnieks Tīvins saskatīs jēgu šajā piedāvājumā. Viņam vēl jātiek galā ar Stārkiem un dzelzsvīriem. Es piedāvāju nostiprināt mūsu vienošanos, apprecinot Sirīnu ar Džofreja brāli Tommenu. Viņš nogrozīja galvu. Nosacījumi… ir tādi paši, kā parasti tiek sūtīti un saņemti. To droši vien saprotat pat jūs?

-    Jā, Dāvoss atteica, pat es. Ja vien Stanisam neuzrastos dēls, šāda laulība nozīmētu, ka vienā jaukā dienā Pūķakmens un Vētrasgals nonāktu Tommena rokās, un tas, bez šaubām, gandarītu Tīvinu. Tikmēr Lanisteri varētu paturēt Sirīnu kā ķīlnieci, lai būtu droši, ka Staniss nerīkos jaunu dumpi. Un ko gaišība teica, kad jūs viņam pavēstījāt par šiem nosacījumiem?

-    Viņš vienmēr ir kopā ar to sarkano sievišķi, un… baidos, ka viņš nav pie pilna prāta. Tās runas par akmens pūķiem… ir neprāts, kad es jums saku, tīrais neprāts. Vai tad mēs neko neesam mācījušies no Iriona Liesmojošā, no deviņām meigām, no alķīmiķiem? Vai mēs neko neesam mācījušies no Vasaras pils? No sapņiem par pūķiem nekad nav bijis nekāda labuma, un Akselam es teicu to pašu. Mans piedāvājums būtu daudz prātīgāks. Un drošāks. Turklāt Staniss pats atdeva man savu zīmogu, lai runāju karaļa vārdā.

Ne jau šādā jautājumā. Dāvoss nebija glums galminieks, tāpēc pat nepūlējās šo domu izteikt caur puķēm. Padoties nav Stanisa dabā, I.i viņš pārliecināts par sava ceļa pareizību. Viņš arī neņems atpakaļ vārdus, ko veltījis Džofrejam, jo uzskata, ka tā ir patiesība. Runājot par laulībām, Tommens viņa vērtējumā ir tāds pats asinsgrēka auglis kā Džofrejs, un gaišība labāk redzēs Širinu mirušu nekā par tāda cilvēka sievu.

-    Viņam nav izvēles. Florentam uz pieres izspiedās vēna.

-    Jūs maldāties, cienītais kungs. Viņš var vēlēties mirt kā karalis.

-   Un mums jāmirst kopā ar viņu? Vai jūs to vēlaties, Sīpolu bruņiniek?

-   Nē. Bet es esmu karaļa pusē un neiešu līgt mieru ar karaļa ienaidniekiem bez karaļa ziņas.

Valdnieks Alesters ilgi un bezpalīdzīgi blenza Dāvosā, līdz sāka nevaldāmi raudāt.

26.NODAĻA DŽONS

Iepriekšējā nakts bija tumša un bez mēnesnīcas, bet vienā brīdi debesis noskaidrojās.

Uzkāpšu kalnā pameklēt Spoku, Džons sacīja tenniešiem, kas stāvēja pie ieejas alā. Viņi kaut ko norūca un lāva puisim iet.

Tik daudz zvaigžņu," viņš nodomāja, līkumodams pa nogāzi starp priedēm, eglēm un ošiem. Mestrs Lūvins viņam bija iemācījis pazīt zvaigznes: viņš zināja divpadsmit debesu mājvietas un to valdošos spēkus, viņš prata atrast septiņus svētos klejotājus un bija draugos ar Ledus pūķi, Ēnu kaķi, Mēnessmeitu un Rīta zobenu. Tās visas viņš bija ierādījis Igritei, bet nevienam citam. "Mēs skatāmies uz vienām un tām pašām zvaigznēm, bet katrs redzam ko citu." Karaļa kronis viņai bija Šūpulis, Ērzelis bija Ragainais valdnieks, Sarkanais klejotājs, ko septoni pielūgdami saistīja ar Kalēja dievību, te tika saukts par Zagli. Un, ja Zaglis bija Mēnessmeitā, tad tas esot labvēlīgs laiks, lai vīrietis nolaupītu sievieti, vismaz tā apgalvoja Igrite.

-    Kā tajā naktī, kad tu nolaupīji mani. Toreiz Zaglis bija ļoti spožs.

-    Nemaz negrasījos tevi laupīt, puisis atteica. Es nemaz nezināju, ka tu esi meitene, pirms pieliku tev dunci pie rīkles.

-    Ja tu nogalini cilvēku, kaut neesi grasījies viņu nogalināt, viņš vienalga ir miris, Igrite ietiepīgi palika pie sava.

Džons nekad vēl nebija sastapis tik stūrgalvīgu cilvēku, ja nu vienīgi tāda bija mazā māšele Āriju. "Vai viņa joprojām skaitās mana māsa?" puisis prātoja. "Vai viņa vispār jebkad bijusi man māsa?" Džons nekad pa īstam nav bijis Stārks vien valdnieka Edarda bastards bez mātes, kuram Ziemmalā nebija vairāk vietas kā Teonam Grejdžojam. Un nu viņš bija zaudējis pat to mazumiņu. Kad vajadzēja dot Naktssardzes zvērestu, viņš veco ģimeni pastūma malā un kļuva par jaunās saimes locekli, lāču tagad Džons Sniegs bija zaudējis arī savus brāļus.

Spoks sēdēja kalna galā tieši tajā vietā, kur Džons bija domājis viņu .itrast. Baltais vilks nemēdza kaukt, lai gan augstas vietas viņu reizēm vilināja. Tā nu viņš tur sēdēja, no mutes kā balta migla plūda karsta elpa, bet acis kāri vērās debesis.

-    Vai ari tev zvaigznēm ir pašam savi nosaukumi? Džons pajaulaja, nometās uz viena ceļa blakus dižvilkam un pakasīja biezo kažoku uz viņa skausta. Zaķis, Stirna, Vilcene? Spoks nolaizīja saimniekam seju, aso, miklo mēli pārlaizdams asiņu krevelēm, kur ērgļa nagi bija iekampuši Džona vaigā. "Tagad ērglis ir iezīmējis mūs abus," viņš iedomājās.

-   Spok, puisis klusi ierunājās, no rīta mums jātiek otrā pusē. Tur nav ne pakāpienu, ne paceļamu būru, tāpēc es nespēšu tevi paņemt līdzi. Mums būs jāšķiras, vai saproti?

Tumsā dižvilka sarkanās acis likās melnas. Klusēdams kā vienmēr, viņš piebāza purnu pie Džona kakla un izelpoja karstu dūmaku. Mežoņi Džonu Sniegu sauca par vilkaci, tomēr viņš bija nekam nederīgs vilkacis. Viņš neprata iemiesoties vilka ādā, kā Orels pirms nāves bija iemiesojies ērglī. Reiz Džons bija sapņojis, ka viņš pārtapis Spokā un lūkojas lejup uz Pienupes ieleju, kur Menss Raiders bija sapulcinājis savus ļaudis, un sapnis izrādījās patiess, taču tagad viņš nesapņoja, tāpēc viņam atlika tikai vārdi.

-     Tu nevari nākt man līdzi, Džons sacīja, satvēris vilka galvu plaukstās un skatīdamies tam acīs. Tev jāiet uz Melno pili, vai saproti? Uz Melno pili. Vai spēsi atrast atpakaļceļu? Tev tikai jāiet gar ledus sienu uz austrumiem, pretī saulei, un tu to atradīsi. Melnajā pilī brāļi tevi pazīs un tava pārrašanās varbūt spēs viņus brīdināt. Viņš apsvēra iespēju uzrakstīt ziņu, ko Spoks varētu aiznest, taču viņam nebija ne tintes, ne pergamenta un pat ne spalvas, turklāt briesmas, ka viņš var tikt atklāts, bija pārāk lielas. Melnajā pilī atkal satiksimies, bet tev tur jānokļūst pašam. Mums kādu laiku vajadzēs medīt katram par sevi. Katram par sevi.

Dižvilks, ausis saspicējis, izrāvās no Džona tvēriena un pēkšņi metās prom. Dzīvnieks izbrāzās cauri krūmājiem, pārlēca vējgāzei, aizšāvās lejup pa nogāzi un kā bāla švīka nozuda meža biežņā. "Viņš jau jož uz Melno pili?" Džons nobrīnījās, "Vai dzen kādu zaķi?" Kaut Džons to zinātu! Puisis baidījās, ka tiešām var izrādīties tikpat slikts vilkacis, kāds bijis melnais brālis un spiegs.

Starp kokiem, nesdams priežu skuju smaržu, noelsās vējš un paraustīja Džonu aiz izbalējušo, melno drānu stērbeles. Dienvidu pusē viņš redzēja Mūri, kas slējās tik augsts un tumšs, ka aizsedza zvaigznes kā milzīga ēna. Pakalniem bagātais, raupjais apvidus lika domāt, ka viņi atrodas kaut kur starp Ēnu torni un Melno pili, iespējams pat tuvāk pilij. Dienu dienām viņi bija virzījušies uz dienvidiem gar dziļiem ezeriem, kas kā kārni pirksti stiepās šaurajās ielejās, bet no abām pusēm pacēlās krama klinšu radzes un priedēm apauguši pakalni. Jāšana vedās lēni, taču visa apkārtne lieliski noderēja tiem, kas gribēja pielavīties Mūrim nepamanīti.

"Mežoņu laupītājiem," viņš nodomāja. "Kā mēs. Kā es."

Aiz Mūra atradās septiņas valstības un viss, ko viņš bija zvērējis aizstāvēt. Viņš bija zvērējis pie savas dzīvības un goda, un pēc tiesas un taisnības viņam tagad vajadzēja stāvēt uz Mūra sardzē.

Viņam vajadzētu likt ragu pie lūpām un sacelt kājās Naktssardzi, taču viņam nebija raga. Nebūtu jau grūti kādu nozagt mežoņiem, viņš iedomājās, bet ko tas dotu? Pat, ja viņš iepūstu ragā, neviens brīdinājumu nedzirdētu. Mūris bija simt līgas garš, un Naktssardzes brāļu skaits bija ārkārtīgi sarucis. No visiem cietokšņiem tikai trīs nebija pamesti, un, iespējams, neviena melnā brāļa nebija pat četrdesmit jūdzes no tās vietas, izņemot Džonu. Ja vien viņš vēl būtu melnais brālis…

"Man vajadzēja nogalināt Menšu Raideru jau pie Dūres, lai arī tas man maksātu dzīvību." Vismaz tā būtu rīkojies Korīns Pusrocis. Taču Džons vilcinājās, un izdevība bija palaista vējā. Nākamajā dienā viņš kopā ar magnāru Stīru, Žarlu un vairāk par simt īpaši atlasītiem tenniešiem un citiem sirotājiem jāja no turienes prom. Viņš pūlējās sev iestāstīt, ka tikai cenšas iegūt laiku, bet, kad būs pienācis īstais brīdis, aizšmauks un dosies uz Melno pili. Tāds brīdis gan ne reizi nepienāca. Visbiežāk naktis viņi pavadīja pamestos mežoņu ciemos, un Stīrs allaž lika ducim tenniešu apsargāt zirgus. Žarls viņu ar aizdomām uzmanīja, arī Igrite allaž bija tuvumā diena vai nakts.

"Divas sirdis pukst kā viena." Mensa Raidera izsmējīgie vārdi vēl arvien skanēja viņa prātā. "Man nav izvēles," viņš sev teica, kad Igrite pirmo reizi palīda zem viņa kažokādas segām. "Ja es viņu atraidīšu, viņa sapratīs, ka es neesmu pārbēdzējs. Man jāspēlē loma, kuru man iedalīja Pusrocis."

Viņa augums lomu spēlēja gana dedzīgi. Savas lūpas piekļāvis viņējam, Džons krūts meklējumos paslidināja roku zem meitenes stirnādas krekla, un viņa virietiba k|uva arvien stīvāka, kad Igrite pret to sāka berzēt savu kaunumu. "Mans zvērests!" viņš iedomājās, atcerēdamies sejaskoku birzi, kur to bija devis: deviņu milzīgu, baltu, aplī augošu seļ.iskoku grebtie, sarkanie vaibsti viņu vēroja un uzklausīja. Taču, kad meitene atraisīja viņa bikšu saites, iespieda puisim mutē mēli un ar roku i/.vilka no apakšbiksēm viņa daiktu, sejaskoki pazuda, un viņš redzēja tikai Igriti. Viņa kodīja Džona kaklu, viņš atbildēja ar to pašu un pa brīžam slēpa degunu meitenes biezajos, rudajos matos. "Viņa ir laimīga," I >žons domāja, "jo uguns viņu ir noskūpstījusi."

Vai tas nav patīkami? viņa nočukstēja, palīdzot puisim ieiet sevī. Viņa bija pilnīgi mitra, turklāt nebija nevainīga tas nu bija pilnīgi skaidrs, taču Džonam par to galva nesāpēja. Ne zvērestam, ne jaunavībai vairs nebija nekādas nozīmes svarīgs bija tikai viņas karstums, lūpu tuvums un pirksti, kas knieba viņam krūtsgalā. Vai nav jauki? Igrite atkārtoja. Ne tik ātri, ak, lēnāk, jā, dari tā. Tagad tur, tur, jā, cik labi, cik labi. Tu neko nesaproti, Džon Sniegs, bet es tev iemācīšu. Tagad stiprāk, jāāā…

"Tā bija loma," viņš pēcāk centās sev iegalvot. "Es spēlēju lomu. Man vajadzēja to nospēlēt tikai vienu reizi, lai pierādītu, ka esmu lauzis zvērestu. Tas nekad vairs neatkārtosies." Viņš vēl aizvien bija Naktssardzes brālis, Edarda Stārka dēls. Viņš tika darījis to, kas bija jādara, un bija pierādījis to, ko vajadzēja pierādīt.

Šī pierādīšana gan izrādījās itin patīkama, un Igrite iemiga turpat blakus, uzlikusi galvu viņam uz krūtīm, un arī tas bija patīkami bīstami patīkami. Džons atkal iedomājās par sejaskokiem un vārdiem, kurus bija devis to priekšā. "Tā bija tikai viena reize, un tā tam jāpaliek. Pat mans tēvs reiz paklupa, aizmirsa laulībā doto zvērestu un dzemdināja bastardu." Džons sev nosolījās, ka tieši tāpat būs ar viņu nekas tamlīdzīgs mūžam vairs neatgadīsies.

Tajā naktī tas atgadījās vēl divas reizes un no rīta vēlreiz, kad meitene pamodās un atklāja, ka puiša daikts ir gluži ciets. Mežoņi ap to laiku jau bija sākuši rosīties, un viens otrs arī pamanīja, kas notiek zem kažokādu grēdas. Žarls ieteica abiem pasteigties, kamēr viņš nav uzgāzis šiem spaini ūdens. "Gluži kā suņiem," Džons pēc tam nodomāja. Vai viņš bija pārvērties sunī? "Es esmu Naktssardzes brālis," klusa balstiņa viņā īdēja, taču ar katru nakti tā palika arvien klusāka, un, kad Igrite skūpstīja viņa ausis vai koda kaklā, puisis to nedzirdēja nemaz. "Vai tāpat bija ar manu tēvu?" viņš prātoja. "Vai viņš bija tikpat vājš, cik es, kad apkaunoja manas mātes gultu, liekoties tajā bez goda?"

Džons pēkšņi aptvēra, ka viņam aiz muguras kāds kāpj augšup pakalnā. Uz mirkli viņam likās, ka atgriezies Spoks, taču dižvilks nekad necēla tādu troksni. Džons ar vienu kustību izvilka Garo Nagu no maksts, bet gājējs izrādījās tikai viens no tenniešiem drukns vīrs bronzas bruņucepurē.

-    Sniegs, viņš sacija, nākt. Magnārs gribēt. Tennas ļaudis runāja vecajā mēlē, un tikai retais kopvalodā zināja pateikt vairāk par pāris vārdiem.

Džons īpaši nesatraucās par magnāra iegribām, taču nebija jēgas strīdēties ar cilvēku, kurš tāpat gandrīz nesaprastu viņam sacīto, tāpēc puisis līdzi atnācējam kāpa lejā no kalna.

Alas mute bija tikai plaisa klintī, taču pietiekami liela, lai pa to varētu iejāt ar zirgu, turklāt to daļēji aizsedza blakus augoša priede. Ala bija vērsta uz ziemeļiem, tāpēc tur degošos ugunskurus nevarēja pamanīt no Mūra. Ja arī kāda sardzes vienība naktī nejauši noietu pa Mūra augšu, tā redzētu tikai kalnus, priedes un zvaigžņu ledaino atblāzmu pa pusei aizsalušajā ezerā. Menss Raiders triecienu bija izplānojis, kā pieklājas.

Klints iekšienē eja vispirms pēdas divdesmit laidās uz leju, bet tad skatam pavērās tik plaša telpa kā Ziemmalas pils Lielā zāle. Pie kolonnām dega ugunskuri, un dūmi biezā kārtā nokvēpināja griestus. Zirgi bija izvietoti vienā alas malā pie sekla dīķīša. Alas vidū vīdēja caurums, kas, iespējams, šo savienoja ar citu, vēl lielāku alu, taču tumsa traucēja to saskatīt. Džons dzirdēja, ka pazemē šalc arī ūdens straume.

Žarls stāvēja blakus magnāram, un Menss abiem deva rīkojumus. Džons jau ienākot pamanīja, ka Stīrs nepavisam neizskatās apmierināts. Menss Raiders bija minējis tumsnējo puiškānu kā savas karalienes Dailas māsas Valīras klēpja sunīti, tāpēc Žarls šim Aizmūra karalim bija tāds kā svainis. Magnārs šķita visnotaļ sašutis, ka sava vara jādala vēl ar kādu, viņš bija atvedis līdzi ap simt tenniešu, divreiz vairāk vīru nekā Žarls, tāpēc bieži vien izturējās kā vienīgais komandieris. Tomēr Džons zināja, ka pāri ledus Mūrim viņus vedīs jaunākais no abiem. Lai arī Žarlam nebija vairāk par divdesmit gadiem, viņš klejoja apkārt jau astoņus gadus un kopā ar Alfīnu Vārnkāvi un Rauduli dučiem reižu bija aizklīdis aiz Mūra, lai gan pēdējā laikā tur siroja vienatnē ar savu varzu.

-    Žarls teica, ka pa Mūra augšu staigājot vārnu sardze, magnārs tūdaļ ķērās tieši vērsim pie ragiem. Pastāsti man visu, ko tu par to zini.

"Pastāsti man," Džons tūdaļ ievēroja, "Nevis pastāsti mums." Žarls gan stāvēja tieši blakus. Pēc tādas pavēles viņš labprātāk būtu Stīru pasutijis maķenit tālāk, taču zināja, ka Stīrs liks viņu nokaut, ja manis niei igāko maldināšanas pazīmi, un par viņa noziegumu arī Igriti.

Katrā sardzē ir četri cilvēki divi izlūki un divi celtnieki, puisis stāstīja. Celtniekiem jāmeklē plaisas, kušanas pazīmes un citas lietas, kas saistītas ar būvniecību, bet izlūki tikmēr lūko pēc ienaidnieka. Viņi jāj ar mūļiem.

-   Ar mūļiem? vīrs bez ausīm sarauca pieri. Tie taču ir ļoti lēni!

-   Lēni, bet uz ledus labāk turas kājās. Sardzei bieži gadās jāt pa Mūra augšu, un tieši no Melnās pils puses takas gadiem ilgi nav kaisītas ar granti. Mūļi tiek audzēti Austrumsardzē un īpaši sagatavoti šim uzdevumam.

-   Vai viņi parasti jāj pa Mūra augšu vai ne vienmēr?

-   Nē. Katra ceturtā sardze jāj pa leju un skatās, vai pamatos nav plaisu vai rakuma pēdu.

-   Pat Tennā mēs zinām leģendu par Arsonu Leduscērti un viņa izcirsto eju, magnārs pamāja.

Džons arī zināja šo stāstu. Arsons Leduscērte jau bija izcirties Mūrim līdz pusei, kad viņu uzgāja Naktssardzes izlūki. Viņi netraucēja rakšanas darbus, tikai aizmūrēja eju no otras puses ar ledu, akmeņiem un sniegu. Skumjais Eds mēdza stāstīt, ka, piespiežot ausi pie Mūra, vēl arvien varot dzirdēt, kā Arsons izmisis vicina cērti.

-   Cikos sardze dodas ceļā un cik bieži?

-   Kā sanāk, Džons paraustīja plecus. Esmu dzirdējis, ka komandieris Korgīls mēdzis sardzi izsūtīt no Melnās pils uz Austrumsardzi pie jūras katru trešo dienu, bet no Melnās pils uz Ēnu torni katru otro dienu. Tolaik Naktssardzē vīru gan bija daudz vairāk. Komandieris Mormonts mēdza dažādot sardžu skaitu un iziešanas dienas, lai neviens nezinātu, kad tās nāk un iet. Reizēm Vecais Lācis pat uz divām nedēļām vai mēnesi sūtīja lielāku vīru skaitu uz kādu no pamestajām pilīm. Džons zināja, ka tā bija viņa tēvoča izgudrotā taktika rīkoties tā, lai pārsteigtu ienaidnieku.

-    Cik Akmensdurvē šobrīd ir vīru? Žarls noprasīja. Un Pelēkūdeņu sardzē?

"Tātad mēs atrodamies kaut kur pa vidu?" Tomēr Džona seja palika nesatricināmi mierīga.

-    Kad mēs gājām prom no Mūra, vīri bija tikai Austrumsardzē, Melnajā pilī un Ēnu tornī. Par to, ko Bovens Māršs un sīrs Denīss ir sadarījuši šajā laikā, man nekas nav zināms.

-   Cik vārnu palika pilīs? Stīrs vaicāja.

-   Pieci simti Melnajā pilī, divi simti Ēnu tornī un droši vien kādi (ris simti Austrumsardzē. Džons trīssimt vīrus pieskaitīja klāt. "Ja tas būtu tik viegli…"

Žarlu gan tik viegli piemuļķot nevarēja.

-    Viņš melo, jauneklis sacīja Stīram. Vai arī viņš pieskaita klāt visus, kas bija Dūrē.

-   Vārna, magnārs brīdināja, es neesmu Menss Raiders. Ja tu man samelosi, es tev izraušu mēli.

-    Es neesmu vārna, un mani neviens nesauks par meli! Džons sakļāva pirkstus ap zobena spalu.

Tennas magnārs ar vēsām, pelēkām acīm uzmanīgi pētīja Džonu.

-   Mums ātri vien jāuzzina vīru skaits, viņš pēc brīža noteica. Ej. Kad man būs vēl kādi jautājumi, es tevi pasaukšu.

Džons stīvi nolieca galvu un gāja prom. Ja visi mežoņi bija tādi kā Stīrs, tad viņus nodot būtu viegli, tomēr tennieši nelīdzinājās citiem brīvļaudīm. Magnārs apgalvoja, ka ir pēdējais dzīvais palikušais no pirmļaudīm, un valdīja ar dzelzs roku. Viņa mazā valstība Tenna bija augstkalnu ieleja, kas slēpās starp tālākajām Saltilkņu virsotnēm, un to ieskāva alu cilvēki, ragkāji, milži un cilvēkēdāju klani no Ledaino upju apvidus. Igrite apgalvoja, ka tennieši esot mežonīgi cīnītāji un magnāru viņi turot dieva vietā. Džons labprāt teiktajam ticēja. Stīrs atšķirībā no Žarla, Harmas un Grabsvārča prasīja no saviem vīriem bezierunu paklausību, un tieši tāpēc Menss bija izvēlējies viņu, lai dotos pāri Mūrim.

Viņš pagāja garām tenniešiem, kas, sēdēdami uz savām bronzas bruņucepurēm, bija sarindojušies pie ugunskuriem. "Diez, kur palikusi Igrite?" Viņas mantas Džons atrada blakus savējām, taču meitene nekur nebija redzama.

-   Viņa paņēma lāpu un aizgāja uz to pusi, Āzis Grīgs rādīja uz alas otru galu.

Džons devās uz to pusi, kur viņam bija rādīts, un nokļuva tumšā stalaktītu labirintā. "Te nu gan viņas nav," puisis iedomājās, bet tad izdzirda Igrites smieklus. Viņš devās skaņas virzienā, taču pēc desmit soļiem nokļuva strupceļā priekšā slējās tikai sārtu un baltu stalaktītu akmens kārtas. Samulsis viņš mēģināja rast atpakaļceļu un tikai tad zem kāda akmens izvirzījuma pamanīja tumšu caurumu. Viņš pietupās, ieklausījās un izdzirda klusas ūdens čalas.

-   Igrite?

-    Es esmu te, viņas balss atsaucās ar klusu atbalsi.

Džonam kādu duci soļu nācās list uz vēdera, bet tad viņa priekšā pavērās ala. Viņš izslējās kājās un brīdi stāvēja, lai acis pierastu pie krēslas. Igritei bija lāpa, taču citu gaismas avotu nebija. Meitene stāvēja pie neliela ūdenskrituma, kas no plaisas klintī ietecēja platā, tumšā dīķī. Bāli zaļajā ūdenī atspoguļojās oranždzeltenā liesma.

-   Ko tu te dari? viņš noprasīja.

-    Izdzirdēju ūdens skaņas un gribēju noskaidrot alas dziļumu. Viņa norādīja ar rokā satverto lāpu. Tur tālāk ir ejas. Es pa tām nogāju kādus simt soļus, bet tad griezos atpakaļ.

-   Strupceļš?

-   Tu neko nesaproti, Džon Sniegs. Tur ir ejas, kas aizstiepjas pat zem jūsu Mūra Gorna ceļš.

-   Gorns, Džons noteica, bija Aizmūra karalis.

-   Jā, Igrite atbildēja. Pirms trim tūkstošiem gadu viņš te gāja kopā ar savu brāli Gendelu. Viņš izveda brīvļaužu karaspēku pa ejām tā, ka Naktssardze neko pat nepamanīja, bet, kad viņš iznāca no alām, viņam uzklupa Ziemmalas vilki.

-   Jā, bija tāda kauja, Džons atcerējās. Gorns nogalināja Ziemeļu karali, taču karaļa dēls paņēma karogu, tēva kroni un nokāva Gornu.

-    Un zobenu skaņas pilīs pamodināja vārnas, kas uzbruka brīvļaudīm no aizmugures.

-    Jā, no dienvidiem Gendelam uzbruka karalis, Amberi no austrumiem un Naktssardze no ziemeļiem. Viņš pats arī gāja bojā.

-   Tu neko nesaproti, Džon Sniegs. Gendels negāja bojā. Viņam izdevās izlauzties cauri vārnām, un viņš veda savus ļaudis atpakaļ uz ziemeļiem, bet vilki kaukdami mina viņam uz papēžiem. Tikai Gendels pazina alas sliktāk par Gornu un kādā vietā nomaldījās. Igrite pavicināja lāpu, un ēnas sašūpojās šurpu turpu. Viņš gāja aizvien dziļāk un dziļāk, bet, kad mēģināja griezties atpakaļ, alas, kas it kā šķita jau redzētas, allaž beidzās ar akmens sienu, nevis skaidrām debesīm. Drīz vien lāpas cita pēc citas sāka dzist, un viņi palika melnā tumsā. Gendela ļaudis pēc tam neviens vairs nav redzējis, taču klusā naktī var dzirdēt viņa bērnus raudam zem kalniem, jo viņi meklē ceļu. Ieklausies vai tu viņus dzirdi?

Džons dzirdēja tikai ūdenskrituma nemitīgās šalkas un liesmas klusos sprakšķus.

-   Vai eja zem Mūra arī ir aizmirsta?

-    Viens otrs to ir meklējis. Tie, kas ieklīst pārāk dziļi, atrod Gendela bērnus, un Gendela bērni vienmēr ir izsalkuši. Igrite smaidīdama iesprauda lāpu klints spraugā un piegāja pie puiša. 'Iumsā nav cita ēdamā, kā vien cilvēka miesa, viņa nočukstēja un iekodās Džonam kaklā.

Džons iespieda seju Igrites matos un sajuta viņas smaržu.

-   Nu jau tu sāc stāstīt pasakas par briesmoņiem kā vecā auklīte Brenam.

-   Vai tad es esmu veca vecene? Igrite iebelza puisim pa plecu.

-   Tu taču esi vecāka par mani.

-    Skaidra lieta. Un gudrāka arī. Tu neko nesaproti, Džon Sniegs. Viņa atgrūda jaunekli un novilka trušādas uzsvārci.

-   Ko tu dari?

-   Gribu tev parādīt, cik veca esmu. Viņa noraisīja stirnādas kreklu, aizsvieda to sāņus un norāva pāri galvai visus trīs vilnas apakšsvārkus uzreiz. Gribu, lai paskaties uz mani.

-   Mums nevajadzētu…

-   Vajadzētu gan. Meitene, lēkājot uz vienas kājas, centās atbrīvoties no zābaka, tad no otra, un krūtis tikmēr šūpojās augšup un lejup. Viņas krūšu galus ieskāva plaši sārti loki. Tagad tu, Igrite paziņoja, velkot nost biezās aitādas bikses. Ja gribi skatīties, tev jāprot parādīt. Tu taču neko nesaproti, Džon Sniegs.

-    Es saprotu to, ka es tevi gribu, viņš dzirdēja sevi sakām, bet visi zvēresti un gods jau bija aizmirsti. Viņa stāvēja puiša priekšā kaila kā dienā, kad viņai tika dots vārds, un viņa daikts jau bija tik ciets kā stalaktīti, kuru ielokā abi stāvēja. Viņš jau bija ieguvis Igriti kādu pussimtu reižu, bet tas vienmēr notika citu laužu klātbūtnē zem ādām, tāpēc puisim nekad nebija radusies izdevība ieraudzīt, cik viņa ir skaista. Meitenes kājas bija slaikas, bet muskuļotas, un matiņi pavēderē vēl košāki nekā uz galvas. "Diez, tāpēc viņa ir vēl laimīgāka?" Džons pievilka Igriti sev klāt.

-    Man patīk tava smarža, viņš sacīja. Man patīk tavi rudie mati. Man patīk tavas lūpas, kad tu mani skūpsti. Man patīk tavs smaids, man patīk tavas krūtis. Džons noskūpstīja vienu Igrites krūti, tad otru. Man patīk tavas slaidās kājas un viss, kas ir starp tām. Jaunais vīrietis notupās, lai noskūpstītu viņu tur, kur bija teicis vispirms liegi pašu pauguriņu, bet tad Igrite pavēra kājas, un puisis saskatīja tur sārtu miesu, ko tūdaļ vajadzēja noskūpstīt un izgaršot. Mežone klusi novaidējās.

-    Ja jau es tev tik ļoti patīku, kāpēc tu vēl esi apģērbies? viņa čukstēja. Tu neko nesaproti, Džon Sniegs. Neko… ooo… OOO!

Pēc tam meitene šķita pagalam sakautrējusies tik sakautrējusies, cik vien Igrite varēja būt.

-       Tas, ko tu darīji, viņa ieminējās, kad abi vārtījās zvērādu kaudzē, ar muti, ar mēli… viņa saminstinājās. Vai tas… vai tā dienvidos

valdnieki dara savām karalienēm?

-            Nezinu gan. Džonam neviens nebija stāstījis, ko valdnieki dara ar savām karalienēm. Es tikai… gribēju tevi tur noskūpstīt, tas arī viss. Man likās, tev tas patika.

-   Jā… man mazliet patika. Vai tiešām tev neviena to nav mācījusi?

-   Nevienas nav bijis, Džons atzinās. Man esi tikai tu.

-   Jaunavis, viņa ķircinājās, tu taču biji nevainīgs!

Džons rotaļīgi ieknieba meitenei krūts galā.

-             Es biju Naktssardzes brālis. "Biju," viņš dzirdēja sevi sakām. Un kas viņš bija tagad? Par to Džons negribēja pat domāt. Vai tu biji nevainīga?

-             Man ir deviņpadsmit gadu, Igrite atspiedās uz elkoņa, un es esmu uguns skūpstīta šķēpnese. Kā es varu būt jaunava?

-    Kas bija tavs pirmais?

-             Kāds puika dzīrēs pirms pieciem gadiem. Viņš ar brāļiem bija atnācis tirgoties, un viņam arī bija tādi paši mati kā man, ar uguns skūpstu, tāpēc man ienāca prātā, ka viņam droši vien smaida veiksme. Bet viņš izrādījās vārgulis. Kad viņš atnāca, lai mani nozagtu, Garšķēps salauza šim roku un patrieca viņu. Kopš tās reizes puika ne reizi nav rādījies.

-              Tātad tas nebija Garšķēps? Džons juta zināmu atvieglojumu. Garšķēps viņam tīri labi patika, jo bija izskatīgs un draudzīgs.

-             Tas ir neganti, Igrite iedunkāja Džonu. Vai tu liktos gultā ar savu māsu?

-   Garšķēps nav tavs brālis.

-              Bet mēs nākam no viena ciema. Tu neko nesaproti, Džon Sniegs, īsts vīrs nolaupa sievieti tālu no mājām, lai stiprinātu klanu. Sievietes, kas guļ ar brāļiem, tēviem vai radiniekiem, apvaino dievus un top nolādētas, dzemdējot vārgus un slimīgus bērnus. Pat briesmoņus.

-    Bet Krāsters guļ ar savām meitām, Džons aizrādīja.

-              Krāsters drīzāk ir no tavas šlakas nekā no mūsējās, viņa atkal iebakstīja puisim sānā dūri. Viņa tēvs bija vārna, kas nolaupīja sievieti no Baltkoces, bet pēc tam, kad viņš to bija izdrāzis, aizbēga atpakaļ uz savu Mūri. Reiz viņa saņēmās un pati gāja uz Melno pili, lai parādītu vārnai dēlu, bet brāļi sāka pūst taurēs un padzina meiču. Krāsterā rit melnas asinis, un viņš nes smagu lāstu. Viņa pārlaida plaukstu sev pār vēderu. Es baidījos, ka tu izdarīsi tāpat aizlaidīsies atpakaļ uz Mūri, jo tev nebija ne mazākās sajēgas, ko īsti iesākt, kad biji mani nozadzis.

-   Igrite, es pat neesmu mēģinājis tevi zagt, Džons piecēlās sēdus.

-    Kā nu ne. Tu nolēci no klints, nokāvi Orelu un, pirms es paguvu paķert cirvi, pieliki man dunci pie rīkles. Es jau domāju, ka tu mani izdrāzīsi turpat uz vietas un nogalināsi vai abus uzreiz, bet tu nekā. Un tad, kad es tev izstāstīju pasaku par Baiļu Dziesminieku un to, kā viņš noplūca Ziemmalas rozi, man likās, tu mani beidzot noplūksi, bet atkal nekā. Tu neko nesaproti, Džon Sniegs. Viņa kautri pasmaidīja. Tu varētu kļūt maķenīt prātīgāks.

Džons pēkšņi pamanīja, ka lāpuguns jau sākusi raustīties, un palūkojās apkārt.

-   Mums vajadzētu iet atpakaļ lāpa ir gandrīz izdegusi.

-    Vai vārna baidās no Gendela bērniem? viņa pasmīnēja. Te nav jākāpj tālu, un es vēl neesmu beigusi ar tevi darīties, Džon Sniegs. Meitene nogrūda puisi guļus kažokādu kaudzē un jāšus uzsēdās viņam virsū. Vai tu… viņa ierunājās un apklusa.

-    Ko? Džons pārjautāja, lāpai dziestot.

-    Varētu to izdarīt vēlreiz? Igrite šāva ārā. Ar muti, kā to dara valdnieki? Un es paskatīšos, vai tev tas patiešām patīk.

Lāpa nodzisa, bet Džons par to jau vairs nedomāja.

Vainas apziņa atgriezās, taču daudz vājāka nekā iepriekš. "Ja tas ir tik nešķīsti," viņš prātoja, "tad kāpēc dievi pieļauj, ka tas ir tik patīkami?"

Kad viņi beidza, pazemē jau valdīja piķa melna tumsa. Vienīgais gaismas stars nāca no alas lielās zāles, kur bija sakurti ugunskuri. Pūloties tumsā apģērbties, viņi nemitīgi grūdās viens otram virsū. Igrite pamanījās iekāpt peļķē un pat iespiegties, sajūtot auksto ūdeni. Kad Džons sāka smieties, meiča ievilka ūdenī arī jaunekli. Viņi tumsā cīkstējās un šļakstījās tik ilgi, līdz meitene atkal nokļuva puiša apskāvienos, un tad izrādījās, ka viņi nepavisam neko nav beiguši.

-   Džon Sniegs, Igrite sacīja, kad šis bija iešļācis sēklu viņā, nekusties, mīļais. Man patīk tevi just sevī patiesi. Neatgriezīsimies pie Stīra un Zarla. Labāk dosimies dziļāk alās pie Gendela bērniem. Es negribu aiziet no šīs alas, Džon Sniegs, nekad!

27.NODAĻA DINERĪSA

Visus? verdzene piesardzīgi pārjautāja. Gaišība, vai nekam nederīgās verga ausis jūsu teikto sadzirdēja pareizi?

Cauri rombveida vitrāžu stikliem slīpajās trlsstūrveida sienās krita vēsi zaļa gaisma, un pa atvērtajām terases durvīm vēja pūsma uzvēdīja dārza augļu un ziedu smaržu.

-   Tavas ausis dzirdēja pareizi, Denija atbildēja, es gribu nopirkt visus. Pasaki to labajiem saimniekiem.

Todien viņa bija uzvilkusi kartiešu tērpu tumši violetais zīds lieliski izcēla viņas acu violeto nokrāsu. Tērpa izgriezums atsedza kreiso krūti. Kamēr Astaporas labie saimnieki klusās balsīs savā starpā apspriedās, Denija no gara sudraba raga malkoja asu dateļu vīnu. Pilnīgi visu, ko tie runāja, viņai saklausīt neizdevās, taču tirgoņu alkatību varēja skaidri noprast.

Katram tirgonim līdzi bija divi vai trīs vergi… taču vecākajam no viņiem Grazdanam to bija veseli seši. Lai nelīdzinātos ubadzei, Denija ari bija paņēmusi līdzi pavadoņus: Irri un Džiki zīda biksēs un apgleznotās vestēs, veco Baltbārdi un Stipro Belvasu, kā arī savus miesassargus. Viņai tieši aiz muguras stāvēja sīrs Džorahs un svīda zaļajā kamzolī ar izšūtu melno Mormontu lāci. Viņa sviedru smaka bija kā laicīga atbilde gaisīgajiem aromātiem, ar ko bija sasmaržojušies astaporieši.

-   Visus, norūca Kraznīss mo Naklozs, kurš tajā dienā oda pēc persikiem, un meitene to pārtulkoja Rietmalas kopvalodā. Ja runa par tūkstošiem, tad to mums ir astoņi. Vēl mums ir seši simti, kas drīz kļūs par devīto tūkstoti. Vai viņa ņems arī tos?

-    Ņemšu, Denija atteica, kad bija noklausījusies atbildes tulkoju mu. Astoņus tūkstošus sešus simtus… un arī tos, kuru apmācība turpinās tos, kuri vēl nav saņēmuši šķēpus.

Kraznīss pagriezās pret pārējiem tirgoņiem, un visi atkal sāka apspriesties. Tulkotāja nosauca tirgoņu vārdus, taču tos bija grūti ielāgot. Četriem vārdā bija Grazdans, droši vien pateicoties Grazdanam Dižajam, kurš savulaik bija dibinājis seno Gisu. Viņi visi izskatījās vienādi: tukli, gaļīgi vīri ar dzintara krāsas ādu, platiem deguniem un tumšām acīm. Sarainie mati bija melni, tumši rudi vai arī savādā sarkanmelnā nokrāsu sajaukumā, kas bija īpaši raksturīgi gisiešiem. Visi bija ietinušies tokaros, un šo apģērba gabalu Astaporā bija ļauts nēsāt tikai brīvdzimušajiem.

Kapteinis Groleo bija Denijai stāstījis, ka vīrieša stāvokli nosakot bārkstis pie tokara. Vēsajā, zaļajā telpā piramīdas galā diviem vergu tirgotājiem bija tokari ar sudraba sprādzēm, pieciem bija zelta bārkstis, bet visvecākais Grazdans dižojās ar bārkstīm no lielām baltām pērlēm, kas, kopā sizdamies, klusi grabēja ik reizi, kad viņš krēslā sakustējās vai pacēla roku.

-    Mēs nedrīkstam pārdot neapmācītus zēnus, viens no Grazdaniem ar sudraba bārkstīm ieminējās.

-    Varam, ja viņa par to labi maksā, atteica resnāks vīrs ar zelta bārkstīm.

-    Bet tie nav Neaptraipītie viņi vēl nav nomušījuši savus zīdaiņus. Ja kaujas laukā viņiem misēsies, tad mēs būsim apkaunoti. Un, pat ja mēs rīt rūnīsim piecus tūkstošus svaigu zēnu, paies desmit gadi, līdz viņi būs gatavi pārdošanai. Ko mēs teiksim nākamajam pircējam, kas meklēs Neaptraipītos?

-   Mēs teiksim, ka jāpagaida, atbildēja resnais. Zelts, kas ir manā makā šodien, ir labāks par zeltu, ko dabūšu tālā nākotnē.

Denija ļāva viņiem strīdēties, dzēra sīvo dateļu vīnu un centās izlikties, ka neko nesaprot. "Es dabūšu visus vienalga, cik tie maksās," viņa sev teica. Pilsētā bija simt vergu tirgotāji, taču šie astoņi bija visietekmīgākie. Pārdodot vergus gultas priekiem, laukstrādniekus, rakstvežus, amatniekus un skolotājus, šie vīri bija sāncenši, taču jau viņu senči bija apvienojušies, lai radītu un pārdotu Neaptraipītos. No ķieģeļiem un asinīm bija būvēta Astapora, no ķieģeļiem un asinīm bija arī tās ļaudis.

Lēmumu beidzot paziņoja Kraznīss.

-    Pasaki, ka viņa var dabūt astoņus tūkstošus, ja šai pietiks zelta, un tos sešus simtus arī, ja vēlas. Pasaki, lai atnāk pēc gada, un viņa dabūs vēl divus tūkstošus.

-    Pēc gada es būšu Rietmalā, Denija paziņoja, kad dzirdēja tulkojumu. Labi apmāciti Neaptraipītie man ir vajadzīgi tagad, un tāpat daudzi kritīs kaujā. Zēnus man vajag tāpēc, lai viņi varētu pacelt tos zobenus, ko no rokām būs izmetuši kritušie. Viņa nolika vīna ragu un pieliecās tuvāk verdzenei. Saki labajiem saimniekiem, ka man vajadzīgi arī tie, kas vēl auklē kucēnus. Pasaki, ka par zēnu, kas kastrēts vakar, es maksāšu tikpat, cik par Neaptraipīto ar smailo bruņucepuri.

Verdzene pārtulkoja, taču atbilde palika nemainīga nē.

-   Lieliski, Denija aizkaitināta sarauca pieri. Tādā gadījumā pasaki, ka es maksāšu divkāršu cenu, bet man vajag visus.

-   Divkārtīgi? resnais ar zelta bārkstīm sāka siekaloties.

-   Tā sīkā mauka patiesi ir glupa, sacīja Kraznīss mo Naklozs. Es saku vajag prasīt trīskāršu cenu, jo viņa nespēj vien sagaidīt, kad varēs samaksāt. Desmitkārtīgu cenu par katru vergu, jā gan.

Gara auguma Grazdans ar smailu bārdu runāja kopvalodā, lai gan ne tik labi kā verdzene.

-   Gaišība, viņš noburkšķēja, Rietmala ir bagāta, jā, bet jūs vēl neesat karaliene un, iespējams, par tādu arī nekad nekļūsiet. Septiņu valstību tērauda bruņiniekiem kaujas var zaudēt pat Neaptraipītie. Gribu atgādināt, ka Astaporas labie saimnieki nepārdod vergus apmaiņā pret solījumiem. Vai jums ir pietiekami daudz zelta vai preču, lai samaksātu par einuhiem, kas jums vajadzīgi?

-    Jūs zināt atbildi labāk nekā es, labo saimniek, Denija atbildēja.

-    Jūsu |audis izlodāja visus manus kuģus un uzskaitīja katru dzintara graudu un katru safrāna krūku. Cik man ir?

-    Pietiekami, lai nopirktu tūkstoti, labais saimnieks, nicīgi smīnēdams, teica. Jūs teicāt, ka maksāšot divkārtīgi, tas nozīmē, ka varat dabūt tikai piecus simtus.

-   Par smuko kroni jūs varētu dabūt vēl simtu, valīriešu mēlē sacīja resnais. Kroni ar trim pūķiem.

Denija pagaidīja, kamēr viņa vārdi tiek pārtulkoti.

-    Mans kronis netiek pārdots. Kad Viserīss pārdeva mātes kroni, kopā ar to zuda arī viss prieks un palika tikai naids. Es arī nepārdošu verdzībā savus ļaudis un nepārdošu viņu lietas un zirgus, taču varat dabūt manus kuģus barkasu Balērions un galeras Vagārs un Merakss.

-   Viņa bija brīdinājusi Groleo un pārējos kapteiņus, ka tā var notikt, lai arī viņi tam dedzīgi pretojās. Trīs labi kuģi ir vairāk vērti nekā daži niecīgi vergi.

Resnais Grazdans pagriezās pret pārējiem tirgoņiem, un visi atkal sāka klusi apspriesties.

-    Divi tūkstoši, tirgotājs ar smailo bārdu atkal pievērsās Denijai. Tas gan ir pārāk daudz, taču labie saimnieki ir dāsni ļaudis, un jūsu vajadzība ir spiedoša.

Ar diviem tūkstošiem viņas ieceres īstenošanai bija daudz par maz. "Man jādabū visi." Denija zināja, kas viņai darāms, taču no tā garša mutē bija vēl rūgtāka nekā no dateļu vīna. "Tā ir mana vienīgā iespēja."

-   Dodiet man visus, un jūs dabūsiet pūķi.

Džiki aizgūtnēm ievilka krūtīs elpu.

-    Vai tad es jums neteicu? Kraznīss uzsmaidīja pārējiem. Viņa mums atdos visu.

Baltbārdis satriekts neticīgi vērās Denijā, un viņa trīcošā roka žņaudzīja kūju.

-    Nē, viņš nometās Denijas priekšā uz viena ceļa, gaišība, es jūs lūdzu uzvariet karu ar pūķiem, nevis vergiem. Jums nevajag tā rīkoties…

-    Neuzdrīksties mani pamācīt! Sīr Džorah, aizvāciet Baltbārdi no manām acīm.

Mormonts rupji satvēra veco aiz elkoņa, pierāva kājās un izveda viņu uz terases.

-    Pasaki labajiem saimniekiem, ka atvainojos par starpgadījumu, Denija sacīja verdzenei. Saki, ka es gaidu atbildi.

Viņa gan zināja atbildi, to varēja lasīt pēc mirdzuma vergu tirgotāju acīs un smaidiem, ko viņi pūlējās noslēpt. Astaporā bija astoņi tūkstoši einuhu un vēl vesels lērums vergu gaidīja, lai taptu kastrēti, taču visā plašajā pasaulē bija tikai trīs dzīvi pūķi, savukārt gisieši kāroja pūķus. Un kā gan ne? Kad pasaule vēl bija jauna, senā Gisa piecas reizes uzsāka karu ar Valīriju un piecas reizes cieta sakāvi, jo Valīrijā bija pūķi, bet impērijā neviena paša.

Vecākais no Grazdaniem sarosījās krēslā, un pērles klusi iegrabējās.

-    Mēs paši izvēlēsimies pūķi, viņš paziņoja smalkā, bet noteiktā balsī. Melnais ir vislielākais un veselīgākais.

-   To sauc par Drogonu, viņa palocīja galvu.

-     Visas jūsu preces, izņemot kroni un karalisko apģērbu, ko mēs jums ļaujam paturēt, trīs kuģi un Drogons.

-    Līkop, Denija atbildēja kopvalodā.

-   Līkop, vecais Grazdans atsaucās valīriešu mēlē.

Pārējie tirgoņi atkārtoja to pašu, ko bija teicis vīrs ar pērļu bārkstīm.

-   I.īkop, verdzene tulkoja, līkop, līkop astoņas reizes līkop.

Neaptraipītie jūsu mežoņu mēli iemācīsies ātri, piebilda Kraznīss

mo Naklozs, kad darījums bija noslēgts. Bet līdz tam jums būs vajadzīgs vergs, lai ar viņiem sarunātos. Ņemiet šo verdzeni tā ir mūsu dāvana kā apliecinājums par veiksmīgu pirkumu.

-   Ņemšu, Denija atteica.

Verdzene pārtulkoja abu teikto, bet nekādi neizrādīja savas domas, dzirdot, ka tiek atdāvināta.

Arstans Baltbārdis arī turēja muti, kad Denija uz terases paspraucās viņam garām. Klusēdams viņš soļoja karalienei nopakaļ pa kāpnēm, taču viņa gluži labi dzirdēja koka kūjas klabināšanu pa sarkanajiem ķieģeļiem. Denija nevarēja Baltbārdim pārmest viņa iebildes, jo bija rīkojusies nelāgi Pūķu Māte bija pārdevusi savu visspēcīgāko bērnu. Jau no domas vien viņai metās nelabi.

Taču Lepnuma laukumā, stāvot uz karstajiem, sarkanajiem bruģakmeņiem starp vergu tirgotāju piramīdu un einuhu kazarmām, Denija pagriezās pret veco vīru.

-    Baltbārdi, viņa ierunājās, man vajadzīgs tavs padoms, un tev nevajag baidities runāt atklāti… kad mēs esam divatā. Bet nekad neapšaubi manus lēmumus svešinieku klātbūtnē. Vai skaidrs?

-   Jā, gaišība, vecis nelaimīgs noteica.

-   Es neesmu mazs bērns, viņa piebilda. Es esmu karaliene.

-    Arī karalienes mēdz kļūdīties. Astaporieši jūs piekrāpa, gaišība. Pūķis ir vērtīgāks par jebkuru armiju to Igons pierādīja jau pirms trīssimt gadiem Uguns laukā.

-   Es zinu, ko Igons pierādīja. Bet ir šis tas, ko es pati gribu pierādīt. Denija pagriezās pret verdzeni, kas padevīgi stāvēja līdzās nestuvēm. Vai tev ir vārds vai arī tu katru dienu izvelc no lādes jaunu?

-   Tā notiek vienīgi ar Neaptraipītajiem, meitene atbildēja, un tikai tad aptvēra, ka Denija jautājumu uzdevusi augšvalīriešu mēlē, un iepleta acis. Ak…

-   Tavs vārds ir Ak?

-   Nē, gaišība, piedodiet šo verdzenes izsaucienu. Verdzenes vārds ir Misandeī, bet…

-    Misandeī vairs nav verdzene. Ar šo mirkli es tev dāvāju brīvību. Kāp nestuvēs, gribu aprunāties. Raharo palīdzēja meitenei ierāpties, un Denija aizvilka aizkarus, lai izvairītos no putekļiem un karstuma.

-    Ja paliksi pie manis, būsi viena no manām kalponēm, viņa iesāka, kad nestuves sakustējās. Vienmēr būsi man blakus un runāsi manā vietā kā ar Kraznīsu. Taču tu vari jebkurā laikā aiziet no dienesta ja tev ir tēvs vai māte, tu varbūt gribēsi atgriezties pie viņiem.

-    Verdzene paliks, meitene atbildēja. Verdzene… es… man nav kur iet. Verdz… es labprāt jums kalpošu.

-   Es tev varu dot brivību, bet ne drošību, Denija brīdināja. Man ir jāšķērso puse pasaules un jākaro. Var gadīties ciest badu vai saslimt, tevi var nogalināt.

-    Valar morghulis, Misandeī noteica augšvalīriešu mēlē.

-    Visiem reiz jāmirst, Denija piekrita. Bet cerēsim, ka tas nenotiks tik drīz. Viņa atlaidās spilvenos un satvēra meitenes roku. Vai tie Neaptraipītie patiešām ir tik bezbailīgi?

-   Jā, gaišība.

-   Tagad tu kalpo man. Saki vai viņi patiešām nejūt sāpes?

-    Drosmes vīns nokauj sajūtas. Tad, kad Neaptraipītie nogalina zīdaiņus, viņi to ir dzēruši jau gadiem ilgi.

-   Un viņi tiešām ir tik paklausīgi?

-    Vienīgais, ko viņi zina, ir paklausība. Ja jūs liksiet viņiem neelpot, viņi neatļausies nepaklausīt.

Denija palocīja galvu.

-   Un ko tad, kad man viņu vairs nevajadzēs?

-   Ko, gaišība?

-    Kad būšu uzvarējusi karā un atguvusi tēva troni, mani bruņinieki bāzīs zobenus makstis un atgriezīsies savās pilīs pie sievām, bērniem, mātēm un… savā dzīvē. Bet šiem einuhiem nav savas dzīves. Ko es darīšu ar astoņiem tūkstošiem einuhu, ja man vairs nebūs jācīnās kaujas laukā?

-   Neaptraipītie būs arī lieliski sargi, gaišība, Misandeī paskaidroja.

-   Turklāt tik izcilam karaspēkam nebūs grūti atrast pircēju.

-   Stāsta, ka Rietmalā vīrus neviens nepērkot un nepārdodot.

-   Neaptraipītie nav vīri, ja gaišība atļauj iebilst.

-     Ja es tos kādam pārdošu, vai var gadīties, ka tos izmantos pret mani? Denija skaidri un gaiši noprasīja. Vai viņi to darīs cīnīsies pret mani vai pat nodarīs ko ļaunu?

-     Ja viņu saimnieks tā liks. Viņi pavēles neapspriež, gaišība. Jautājumu uzdošana viņiem tiek izdzīta apmācības laikā. Viņi tikai paklausa. Meitene izskatījās noraizējusies. Kad jums… kad jums viņu vairs nevajadzēs… gaišība var pavēlēt viņiem mesties pašiem uz saviem zobeniem.

-   Un viņi darīs pat to?

-   Jā, Misandeī jau klusākā balsī atbildēja.

-   Bet tu negribētu, lai es to lieku, vai ne? Denija saspieda plaukstā viņas roku. Kāpēc ne? Kāpēc tas tevi uztrauc?

-   Verdzeni ne… es… gaišība…

-   Runā!

-   Trīs no viņiem reiz bija mani brāļi, gaišība, meitene nolaida skatienu.

"Tādā gadījumā es ceru, ka tavi brāļi ir tikpat drosmīgi un gudri kā tu." Denija atlaidās spilvenā un ļāva, lai nestuves viņu nes atpakaļ uz Balērionu, lai pēdējo reizi redzētu savu pasauli kārtībā. "Un pie Drogona." Denija savilka lūpas drūmā grimasē.

Nākamā bija gara, tumša un vējaina nakts. Denija kā vienmēr pabaroja pūķus, taču pašai nebija apetītes. Vienatnē savā kambarī viņa brīdi paraudāja, bet, kad izvērtās kārtējais strīds ar Groleo, viņas asaras jau sen bija nožuvušas.

-   Maģistra Ilīrio te nav, viņa beigās bija spiesta paziņot, un, ja arī būtu, pat viņš nespētu mani pārliecināt par pretējo. Neaptraipītie man daudz nepieciešamāki par šiem trim kuģiem, tāpēc neko vairs negribu dzirdēt.

Dusmas vismaz uz dažām stundām izdedzināja skumjas un bailes, vēlāk viņa sasauca savus miesassargus un sīru Džorahu tie bija vienīgie cilvēki, kam viņa patiesi varēja uzticēties.

Pēc tam Denija gribēja pagulēt, lai nākamajā dienā būtu labi atpūtusies, taču, smacīgajā kambarī stundu nogrozījusies pa gultu, viņa saprata, ka aizmigt nav nekādu cerību. Ārpusē pie durvīm Aggo šūpīgās eļļas lampas gaismā stiepa lokam jaunu stiegru, bet Raharo, kājas sakrustojis, sēdēja turpat blakus un ar galodu asināja arahu. Denija vēlēja viņiem turpināt iesākto un izgāja uz klāja, lai paelpotu vēso, naksnīgo gaisu. Matroži nelikās viņu manām un darīja savu darāmo, taču drīz vien pie reliņiem pienāca Džorahs.

"Viņš nekad neatiet pārāk tālu," Denija nodomāja. "Viņš vienmēr labi zina, kāda man oma."

-    Halēse, jums vajadzētu pagulēt. Rīt būs karsta un smaga diena, uz galvošanu. Jums būs vajadzīgi visi spēki.

-   Vai atceries Eroehu? viņa pajautāja.

-   To lazariešu meiteni?

-   Šie viņu izvaroja, bet es viņu paglābu. Kad mana saule un zvaigznes jau bija miruši, Mago viņu atņēma, atkal izvaroja un nogalināja. Aggo teica, ka tāds esot viņas liktenis.

-   Atceros, Džorahs sacīja.

-    Es ilgi esmu bijusi viena, Džorah. Pavisam viena, ja neskaita brāli. Es biju mazs, mūžam nobijies meitēns. Viserīsam vajadzēja mani aizstāvēt, bet viņš man darīja pāri un biedēja mani vēl vairāk. To viņš nedrīkstēja darīt. Viņš nebija tikai mans brālis vien, viņš bija arī mans karalis. Kālab gan dievi ieceļ karaļus un karalienes, ja ne, lai aizstāvētu tos, kas paši sevi aizstāvēt nespēj?

-   Reizēm karaļi paši sevi ieceļ tronī kā Roberts.

-    Viņš nebija nekāds karalis, Denija nicīgi izmeta. Viņš nebija taisnīgs… Karaļiem jābūt taisnīgiem.

Sīrs Džorahs neatbildēja. Viņš tikai pasmaidīja un liegi noglāstīja viņas matus. Ar to pietika.

Tajā naktī viņa sapņoja, ka pārtapusi pašas brālī Rīgerā, kurš jāj uz Trejžuburi, bet viņa sēdēja pūķa, nevis zirga mugurā. Uzurpatora dumpinieku armija upes otrā krastā bija ieskauta ledus bruņās, taču Denija izkausēja tās pūķugunī un dumpinieki milzu straumē aizplūda pa upi. Pa daļai viņa saprata, ka redz tikai sapni, bet pa daļai līksmoja. "Tā arī vajadzēja notikt. Viss pārējais bija tikai murgs, un es tikai tagad esmu pamodusies."

Pēkšņi viņa tumsā pamodās, vēl arvien uzvaras gaviļu pārpilna. Likās, Balērions mostas kopā ar viņu Denija dzirdēja koka krakšķēšanu, ūdens šļakstus gar korpusu, soļu dipoņu uz klāja. Un kaut ko vēl…

Kambarī bija vēl kāds.

-   Irri? Džiki? Kur jūs esat? Kalpones neatbildēja. Bija pārāk tumšs, lai redzētu notiekošo, taču Denija dzirdēja elpu tuvumā. Džorah, vai tas esi tu?

-   Viņas guļ, sievietes balss atsaucās. Visi guļ. Balss skanēja ļoti tuvu. Pat pūķiem jāguļ.

"Viņa stāv pie manas gultas."

-   Kas te ir? Denija tumsā pūlējās kaut ko saskatīt, un viņai šķita, ka redz ēnu tikko saskatāma stāva aprises. Ko tev no manis vajag?

-   Atceries: lai ietu uz ziemeļiem, tev vispirms jāiet uz dienvidiem. Lai nokļūtu rietumos, tev jādodas uz austrumiem. Lai tiktu uz priekšu, tev jākāpjas atpakaļ, bet, lai sasniegtu gaismu, tev jālaužas cauri ēnai.

Kvaite? Denija pielēca no gultas un atrāva vaļā durvis. Kambari pielēja blāvā lāktura gaisma, tāpēc Irri un Džiki samiegojušās slējās sēdus.

Halēse? Džiki nomurmināja, berzējot acis. Viserions pamodās, .itvēra muti un izpūta liesmu mākoni, kas apgaismoja pat vistumšākos kaktus. Halēse, vai jums kas noticis?

Sasapņojos, Denija papurināja galvu. Man tikai rādījās kāds sapnis. Guli tālāk. Visi guliet tālāk!

Bet pati, lai kā pūlējās, iemigt vairs nespēja.

"Ja paskatīšos atpakaļ, būšu pagalam," Denija no rīta sev sacīja, pa ostas vārtiem iejājot Astaporā. Viņa centās nedomāt par to, cik maz viņai līdzgaitnieku, jo tad acumirklī zaudētu drosmi. Tajā dienā viņa jāja ar sudrabaino ķēvi, ģērbusies biksēs no zirgu astriem un apgleznotā ādas vestē. Ap vidukli viņa bija aplikusi bronzas medaljonu jostu, bet vēl divas tādas bija sakrustotas starp krūtīm. Irri un Džiki bija savijušas Denijas matus un iekārušas tajos sudraba zvārgulīti, kura džinkstēšana izspēlēja dziesmu par Kartas Nemirstīgajiem, kas reiz sadega savā Putekļu pilī.

Tajā rītā Astaporas sarkano bruģakmeņu ielas bija ļaužu pārpildītas. Vergi un kalpi drūzmējās ielu malās, bet vergu tirgotāji ar savām kundzenēm tokaros vēroja gājienu no piramīdu terasēm. "Viņi neko daudz neatšķiras no kartiešiem," Denija nodomāja. "Viņi grib redzēt pūķus, lai pēc tam stāstītu par to bērniem un bērnubērniem." Jaunā sieviete iedomājās diez, cik no viņiem ir spējīgi radīt bērnus.

Aggo ar lielo dotraku loku gāja pa priekšu. Pa labi no Denijas ķēves soļoja Stiprais Belvass, bet Misandeī kreisajā pusē. Džorahs, apvilcis bruņukreklu un kamzoli, gāja aiz viņas un drūmi raudzījās uz visiem, kas pienāca pārāk tuvu. Nestuves apsargāja Raharo un Džogo Denija bija likusi tām noņemt jumtu, bet visus trīs pūķus pieķēdēt pamatnei. Irri un Džiki sēdēja nestuvēs kopā ar pūķiem un centās viņus nomierināt. Tomēr Viserions kuļāja asti šurpu turpu un pūta pa nāsīm niknus dūmu mutuļus. Arī Rīgels juta, ka kaut kas nav labi. Trīs reizes viņš mēģināja celties gaisā, taču Džiki, satvērusi rokā smago ķēdi, noturēja viņu nestuvēs. Drogons bija saritinājies kamolā, cieši savilcis spārnus un asti, un tikai viņa acis vēstīja, ka pūķis nav aizmidzis.

Tālāk sekoja pārējie ļaudis: Groleo, citi kapteiņi un kuģu apkalpes, kā arī astoņdesmit trīs dotraki, kas pie viņas bija palikuši no simttūkstoš cilvēku lielā Drogo halasāra. Vecākos un vājākos Denija bija izvietojusi kolonnas vidū sievietes ar zīdāmiem bērniem, mazas meitenītes un puikas, kas vēl nebija tik lieli, lai pītu matus bizēs. Pārējie karotāji, kādi nu tie bija jāja pa malām un apsargāja nožēlojamo ganāmpulku, kas sastāvēja no kādiem simt izdēdējušiem zirģeļiem, kuri bija pārcietuši ceļojumu pāri sarkanajam tuksnesim un melnajai, sāļajai jūrai.

"Man vajadzēja likt pašūt karogu" Denija domāja, vadot savus ļaudis gar līkumaino Astaporas upi. Viņa aizvēra acis un centās iztēloties, kā tas varētu izskatīties: melns zīds ar sarkanu, trīsgalvainu Tārgārjenu pūķi, kas dveš zelta liesmas. "Tāds karogs varēja būt Rīgeram." Upes krasti bija neticami mierīgi. Tārpupe, kā to sauca astaporieši, bija plata un līkumota, izraibināta ar sīkām, kokiem apaugušām salām. Denija ievēroja, ka uz vienas no tām bērni rotaļājas un skraida starp skaistām marmora statujām. Uz kādas citas saliņas augstu zaļu koku paēnā skūpstījās divi mīlnieki, un kauna viņiem bija tikpat maz kā dotrakiem kāzās. Abi bija kaili, tāpēc Denija nevarēja noteikt, vai tie bija vergi vai brīvi ļaudis.

Lepnuma laukums ar visu bronzas harpiju bija pārāk mazs, lai tur sanāktu visi Neaptraipītie, ko viņa bija nopirkusi, tāpēc daļa bija sastājusies Sodu laukumā pie Astaporas galvenajiem vārtiem, lai varētu atstāt pilsētu, tiklīdz par viņu saimnieci būs kļuvusi Denija. Tur nebija bronzas statuju tikai koka paaugstinājums, uz kura sacēlušos vergus vilka pie kāķa, dīrāja un kāra.

-    Labie saimnieki viņus te atstāj tāpēc, lai sodītie būtu pirmais, ko redz jaunie vergi, ierodoties pilsētā, Misandeī stāstīja, kad viņi nonāca laukumā.

Sākumā Denijai likās, ka šo vergu miesa ir svītraina kā džogosnaju zebru un zirgu jaukteņu zergu āda, bet tad viņa ar sudrabaino ķēvi piejāja tuvāk un redzēja, ka melnās svītras virs sarkanās, jēlās miesas kustas. "Mušas. Mušas un tārpi." Dumpīgajiem vergiem āda bija nodīrāta šaurās strēmelēs, izgriezta kā no ābola. Vienam visa roka no pirkstiem līdz pat elkonim bija melna no mušām, bet zem tām vīdēja kas sarkanbalts. Denija tam blakus savilka pavadu.

-    Ko šis nogrēkojās?

-    Pacēla roku pret saimnieku.

Denijai kļuva nelabi, tāpēc viņa pagrieza ķēvi un aizjāja uz laukuma vidu pie armijas, par ko viņa tik dārgi bija maksājusi. Viņas akmens pusvīri ar ķieģeļu sirdīm stāvēja rindu rindās: astoņi tūkstoši un seši simti pilnu apmācību izgājušie Neaptraipītie smailās bronzas bruņucepurēs, mazliet vairāk par pieciem tūkstošiem vergu ar kailām galvām, bet bruņoti ar šķēpiem un īsajiem zobeniem. Vistālāk rindojās tīrie zēni, taču viņi stāvēja tikpat taisni un nekustīgi kā pārējie.

Kraznīss mo Naklozs ar tirgotājiem bija atnācis apsveicināties ar Deniju. Citi augstdzimuši astaporieši bariņos stāvēja mazliet nostāk un no sudraba ragiem strēba vīnu, bet vergi iznēsāja olīvas, ķiršus un vīģes. Vecākais Grazdans sēdēja greznās nestuvēs, ko turēja četri varena auguma vergi ar kaparkrāsas ādu, pusducis šķēpnešu jādelēja ap laukumu, lai atgaiņātu ziņkārīgo pūli, kas bija sanācis skatīties notiekošajā. Pie viņu apmetņiem piestiprinātajos vara diskos žilbinoši atmirdzēja saules stari, taču Denija ievēroja, ka jātnieku zirgi ir ārkārtīgi nemierīgi. "Tie baidās no pūķiem. No tiem arī ir jābaidās."

Kraznīss lika kādam vergam palīdzēt Denijai izkāpt no segliem, jo viņa paša rokas bija aizņemtas ar vienu viņš pieturēja tokaru, bet otrā bija samiedzis izrakstītu pātagu.

-   Te viņi ir, tirgonis paskatījās uz Misandeī. Saki šai, ka tie pieder viņai, ja viņa var samaksāt.

-   Viņa var samaksāt, meitene atbildēja.

Džorahs norūca pavēli, un tirgotāju priekšā tika iznestas maiņas preces: sešas ķīpas tīģerādu, trīssimt baķi zīda, safrāns, mirres, pipari, karijs un kardamons, oniksa maska, divpadsmit nefrīta mērkaķi, mucas ar sarkanu, melnu un zaļu tinti, lāde ar retiem melnajiem ametistiem, lāde ar pērlēm, muca olīvu, kas pildītas ar mandelēm, divpadsmit mucas ar marinētām zivīm, varens misiņa gongs ar visu āmuru, septiņpadsmit ziloņkaula acis un milzīga lāde ar grāmatām valodās, ko Denija nesaprata. Un vēl un vēl, un vēl ļaudis krāva to visu priekšā vergu tirgotājiem.

Kamēr noritēja maiņa, Kraznīss mo Naklozs aplaimoja Deniju ar pēdējiem norādījumiem.

-    Viņi vēl ir zaļi, tirgonis sacīja Denijai ar Misandeī starpniecību. Pasaki tai Rietmalas maukai, ka viņa darītu prātīgi, ja drīz vien liktu viņiem izgaršot asinis. Pa ceļam šur un tur netrūkst sīku pilsēteļu, kas tā vien prasās tikt izlaupītas ko viņa iegūs, tas paliks viņai, jo Neaptraipītajiem zelts un dārgakmeņi ir vienaldzīgi. Ja viņa gadījumā saņem gūstekņus, pietiks ar pāris sargiem, lai tos atvestu uz Astaporu. Veselīgākos mēs nopirksim par itin labu cenu, un kas zina? varbūt pēc desmit gadiem kāds no tiem kļūs par Neaptraipīto un mēs visi būsim ieguvēji.

Kad vairs nebija preču ko kraut kaudzē, dotraki atkal sakāpa zirgos un Denija sacīja:

-    Vairāk mēs nespējām atnest. Pārējais jūs gaida kuģu tilpnēs tur vēl daudz dzintara, vīna un melnā rīsa, kā arī paši kuģi. Tātad atliek vien…

-    …pūķis, viņas vietā teikumu pabeidza Grazdans ar smailo bārdu, kurš runāja lauzītā kopvalodā.

-   Te tas ir.

Džorahs un Belvass kopā ar Deniju piegāja pie nestuvēm, kur piesaulē sildījās Drogons ar saviem brāļiem. Džiki atsvabināja ķēdes galu un pasniedza to Denijai. Viņa parāva ķēdi, un melnais pūķis pacēla galvu, nošņācās un iepleta sarkanmelnos spārnus. Kraznīss mo Naklozs pasmaidīja, kad spārnu ēna skāra viņa seju.

Denija padeva vergu tirgonim Drogona ķēdi, un Kraznīss pasniedza viņai pātagu. Tās rokturis bija izgatavots no melna pūķakmens, ar smalkiem grebumiem un zelta apkalumiem. Pie tā bija piestiprinātas deviņas smalkas ādas astes, un katrai galā bija apzeltīts ķetnas nags. Rokturi dižojās sievietes galva ar smailiem ziloņkaula zobiem.

-   Harpijas Nagi, viņš nosauca pletni vārdā.

Denija pasvārstīja pātagu rokās. "Cik viegla, bet kādu smagumu sevī nes!"

-   Tātad darījums ir noticis? Viņi pieder man?

-    )ā, darījums ir noticis, Kraznīss apstiprināja, paraudams ķēdi, lai piespiestu Drogonu atstāt nestuves. Denija uzlēca sudrabainās ķēves mugurā un juta, kā viņas krūtīs dauzās sirds. Jaunā sieviete bija ārkārtīgi nobijusies. "Vai mans brālis būtu rīkojies tāpat?" Diez vai princis Rīgers bija tikpat satraucies, kad Trejžubures krastos ieraudzīja Uzurpatora karaspēku ar vējā plīvojošiem karogiem?

Viņa izslējās kāpšļos stāvus un pacēla virs galvas Harpijas nagus, lai visi Neaptraipītie to redzētu.

-    DARĪJUMS IR NOTICIS! viņa pilnā kaklā sauca. JŪS PIEDERAT MAN! Denija iespieda papēžus ķēvei sānos un auļoja gar pirmo vergu rindu, turot pātagu paceltā rokā. JŪS TAGAD ESAT PŪĶI! ES JŪS ESMU NOPIRKUSI UN PAR JUMS SAMAKSĀJUSI! JŪS PIEDERAT MAN! JŪS PIEDERAT MAN VIENĪGAJAI!

Viņa ievēroja, ka vecais Grazdans spēji pagriež galvu. "Viņš dzirdēja, ka es runāju valīriešu mēlē." Pārējie vergu tirgotāji neklausījās, jo bija sanākuši ap Kraznīsu un netaupīja viņam dažādus padomus, bet, lai kā astaporieši censtos, Drogons spītīgi tupēja nestuvēs. Dūmi, kas plūda no pūķa atplestās rīkles, jau kļuva pelēki. Viņš savilka garo kaklu, un, to iztaisnojis, centās iekampt Kraznīsam ģīmī. "Ir laiks celties pāri Trejžuburei," Denija nodomāja un jāja atpakaļ pie tirgoņiem. Miesassargi neatkāpās ne soli.

-   Jums, šķiet ir sarežģījumi, viņa vērtēja notiekošo.

Viņš nenāk, Kraznīss žēlojās.

Un tam ir skaidrojums pūķi nav vergi! To teikusi, Denija no visa spēka cirta pātagu vergu tirgotāja ģīmī. Kraznīss nelabi iebrēcās un streipuļodams atkāpās, bet iesmaržotajā bārdā pār vaigiem ritēja asinis. Viens vienīgs Harpijas nagu cirtiens bija sakropļojis viņa kopto seju, taču Denija nesāka pētīt, cik dziļi ir ievainojumi. Drogon, viņa skaļi iesaucās, aizmirsusi par bailēm, dracarys!

Melnais pūķis iepleta spārnus un ierēcās.

Tumšu, virpuļojošu liesmu kūlis trāpīja Kraznīsam tieši sejā. Viņa acis izkusa un notecēja pāri vaigiem, bet eļļā saziestie mati un bārda aizdegās tik strauji, ka vergu tirgonim galvu uz mirkli apņēma liesmu kronis, divtik liels kā pati galva. Svilstošas gaļas smaka nomāca pat viņa smaržas, bet viņa vaimanas jebkuru citu skaņu.

Pēc mirkļa Sodu laukumā valdīja asinis un haoss. Labie saimnieki kliedza, klupa, grūda cits citu malā un kāpa uz savu tokaru stērbelēm. Drogons, melnos spārnus vēzēdams, gandrīz vai slinki lidoja Kraznīsa virzienā. Kamēr viņš apveltīja tirgoni ar kārtējo liesmu devu, Irri un Džiki atraisīja Viserionu un Rīgelu, un pēkšņi spārnos pacēlušies izrādījās jau visi trīs pūķi. Denija pagriezās, lai palūkotos apkārt, un redzēja, ka trešā daļa Astaporas dēmonisko kareivju ar pūlēm spēja noturēties pārbiedēto zirgu mugurās, bet vēl viena trešā daļa, pulētajai bronzai spīdot, bēga. Viens pamanījās noturēties seglos gana ilgi, lai izrautu zobenu, taču Džogo garā pātaga aptinās viņam ap kaklu un aizžņaudza kliedzienu. Kādam citam Raharo arahs atcirta roku, un viņš, asinis šķiezdams, aizjāja. Aggo mierīgi lika bultas uz stiegras un raidīja tās uz tiem, kam mugurā bija tokari, un viņam bija vienalga, kādas bārkstis tiem ir sudraba, zelta vai vispār nekādas. Arī Stiprais Belvass grieza arahu ap galvu un metās uzbrukumā.

-    Šķēpus! Denija izdzirda kādu no astaporiešiem iesaucamies. Tas bija vecais Grazdans ar pērļu bārkstīm pie tokara. Neaptraipītie! Aizstāviet mūs, aizstāviet saimniekus! Šķēpus, zobenus!

Raharo iešāva Grazdanam mutē bultu, un vergi bez ceremonijām izmeta viņa nestuves no rokām un metās bēgt. Vecais vīrs, liedams asinis uz bruģakmeņiem, aizrāpoja pie Neaptraipīto pirmās rindas, taču vergi pat nepūlējās paskatīties, kā viņš izlaiž garu. Rindu rindās tie stāvēja kā stāvējuši.

Un nekustējās. "Dievi ir uzklausījuši manas lūgšanas."

-   Neaptraipītie! Denija, sudrabainajai bizei plīvojot, aizjāja ierindas priekšā, un katrā ķēves solī iedžinkstējās sudraba zvārgulītis. Nokaujiet labos saimniekus, nokaujiet kareivjus, nokaujiet ikvienu, kas ģērbies tokarā vai tur rokā pātagu, bet neaiztieciet bērnus līdz divpadsmit gadu vecumam! Pārcērtiet ķēdes ikvienam vergam, kuru ieraugāt! Viņa pacēla gaisā Harpijas nagus. Brīvība! viņa kā dziedāt nodziedāja. Dracarys! Dracarys!

Dracarys! vergi atsaucās, un tas bija skaistākais sauciens, ko viņa bija mūžā dzirdējusi.

Vergu tirgoņi visapkārt glābās bēgot, raudāja, lūdzās un mira, bet putekļu pārņemtajā gaisā virmoja šķēpi un uguns.

28.NODAĻA SANSA

No rīta viņas jaunajam tērpam vajadzēja būt gatavam. Apteksne piepildīja Sansas vannu ar karstu, tekošu ūdeni un noberza meiteni no galvas līdz kājām tā, ka visa viņas miesa kļuva koši sārta. Pašas Sersejas kalpone apvīlēja viņas nagus, kā arī izsukāja un saskrullēja meitenes kastaņbrūnos matus, un tie krita pār muguru liegās sprogās. Tāpat viņa bija atnesusi duci karalienes mīļāko smaržu. Sansa izvēlējās asu un saldu aromātu ar vieglu citrona nojausmu ziedu dvesmā. Kalpone uzpilināja smaržas sev uz pirksta un pieskārās ar to Sansai aiz katras auss, zem zoda un krūšu galiem.

Serseja pati ieradās kopā ar šuvēju un noskatījās, kā Sansa tiek saģērbta jaunajā tērpā. Apakšveļa bija no zīda, pats tērps no bieza ziloņkaula krāsas zīda un sudrabota brokāta, apdarināts ar sudrabainu atlasu. Garo, smailo piedurkņu gali nokarājās gandrīz līdz zemei, ja Sansa nolaida rokas. Un tas bija tērps, kas piedienēja sievietei, ne mazai meitenei par to nebija nekādu šaubu. Šķēlums krūšu daļā sniedzās teju līdz vēderam, un to sedza greznas Mīras mežģīnes baložpelēkā tonī. Brunči bija šūdināti gari un kupli, bet viduklis tik šaurs, ka Sansai vajadzēja aizturēt elpu, lai tērpu varētu aizsaitēt. Tika atnestas arī viņas jaunās kurpes tās bija no mīkstas stirnādas un skāva pēdas kā mīlnieks.

-    ]ūs esat ļoti skaista, cienītā kundze, šuvēja noteica, kad meitene bija saģērbta.

-    Esmu gan, vai ne? Sansa ķiķinādama pagriezās, un brunči noplīvoja vien. Ak, esmu gan!

Viņa nespēja vien sagaidit, kad Villass viņu ieraudzīs. "Viņš iemīlēs mani, iemīlēs, viņam mani jāiemīl… Viņš ieraudzīs mani un aizmirsis par Ziemmalu es pati par to parūpēšos."

Karaliene Serseja kritisku aci nopētīja Sansu.

-    Domāju, vajadzētu dažus dārgakmeņus. Kur palikuši tie mēnessakmeņi, ko Džofrejs viņai uzdāvināja?

-   Tūlīt, gaišība, kalpone atsaucās.

Kad mēnessakmeņi jau zaigoja Sansai ausīs un ap kaklu, karaliene gandarīta pamāja galvu.

-   Jā, dievi tev bijuši labvēlīgi, Sansa tu esi jauka meitene. Tā ir tīrā izvirtība atdot tevi tai gargulai.

-   Kādai gargulai? Sansa nesaprata. "Vai viņa domā Villasu? Kā viņa to var zināt?" To nezināja neviens, atskaitot viņu pašu, Mārgēriju un Ērkšķu karalieni… ak jā, un Dontosu, bet nerrs nekrita svarā. Serseja Lanistera palaida jautājumu gar ausīm.

-    Apmetni! viņa pavēlēja, un sievietes tūdaļ prasīto atnesa. Tas bija garš, balts samta apmetnis, dāsni rotāts ar pērlēm. Uz tā sudraba diegiem bija izšūts neganta izskata dižvilks. Sansa to nopētīja pēkšņās izbailēs. Tās ir tava tēva krāsas, Serseja sacīja, kad šuvējas sastiprināja apmetni ar smalku sudraba ķēdīti.

Tas bija kāzu apmetnis. Sansa pielika roku pie kakla viņa labprāt to būtu norāvusi, ja vien uzdrīkstētos.

-    Ar aizvērtu muti tu esi glītāka, Sansa, Serseja atzīmēja. Un tagad nāc, septons jau gaida, kāzu viesi arī.

-   Nē, Sansa izmeta, nē!

-   Jā gan. Tu esi kroņa aizbilstamā. Tā kā tavs brālis atzīts par nodevēju, karalis tev ir tēva vietā, un tas nozīmē, ka viņam ir visas tiesības izdot tevi pie vīra. Tu šodien precies ar manu brāli Tīrionu.

"Mans mantojums," meitene iedomājās, un viņai tūdaļ palika nelabi. Dontoss nemaz nebija tāds muļķis to viņa tagad saprata. Sansa kāpās tālāk no karalienes.

-     Es neprecēšos. Es precēšos ar Villasu un kļūšu par Gaisa dārzu valdnieci, lūdzu…

-    Es saprotu tavu nepatiku. Vari raudāt, ja vēlies. Es tavā vietā droši vien plēstu matus no galvas. Viņš, protams, ir sīks, pretīgs velnēns, taču apprecēties ar viņu tev vajadzēs.

-   Jūs nevarat mani piespiest.

-   Skaidrs, ka varam. Tu vari nākt līdzi un pateikt savu sakāmo mierīgi, kā dāmai piedienas, vai arī plosīties, klaigāt un sarīkot kumēdiņus

staļļa puikām, bet viss viens tu tiksi izprecināta un ielikta laulības gultā.

Karaliene atvēra durvis. Aiz tām gaidīja Merīns Trents un Osmunds Melnkatliņš baltajās Karaļsardzes bruņās. Pavadiet Sansas kundzi uz septu, viņa sacīja. Ja vajag aiznesiet, tikai nesaplēsiet kleitu, jo tā ir ļoti dārga.

Sansa mēģināja bēgt, taču Sersejas kalpone viņu notvēra, pirms viņa bija paguvusi pamukt kaut jardu. Merīns Trents apveltīja meiteni ar tādu skatienu, ka viņa bija gatava pārvērsties akmenī, toties Melnkatliņš gandrīz vai maigi viņai pieskārās un paziņoja:

-    Dariet, kā jums teikts, mīļā, nekas ļauns nenotiks. Vilki taču esot drosmīgi, vai ne?

"Drosmīgi," Sansa dziļi ievilka elpu. "Jā, es esmu Stārka, es varu būt drosmīga." Visi lūkojās uz viņu kā tajā dienā, kad sīrs Boross Blaunts viņu izģērba. Tieši Velnēns viņu izglāba no pēriena tas pats cilvēks, kurš viņu gaidīja. "Viņš nav tik ļauns kā visi pārējie," meitene sev iegalvoja.

-   Es iešu.

-   Es zināju, ka tā būs, Serseja pasmaidīja.

Pēcāk Sansa neatcerējās nenieka no tā, kā bija izgājusi no telpas, kāpusi lejā pa kāpnēm vai šķērsojusi pagalmu. Šķita, visa viņas uzmanība tika veltīta tam, lai kārtīgi spertu vienu kāju priekšā otrai. Sīrs Merīns un sīrs Osmunds soļoja viņai blakus, ģērbušies tikpat baltos apmetņos, tikai uz tiem nebija ne pērļu, ne dižvilka. Uz pils septa kāpnēm viņu sagaidīja pats Džofrejs. Karalis bija saposies sarkani zeltainās drānās un uzstīvējis galvā kroni.

-   Šodien es esmu tavs tēvs, viņš paziņoja.

-   Tu neesi mans tēvs un nekad arī nebūsi, viņa izmeta.

Džofreja seja satumsa.

-    Esmu gan. Esmu tavs tēvs un varu tevi apprecināt ar jebkuru, kas man ienāk prātā. Ar jebkuru. Tu precēsies ar cūkkopi un drāzīsies ar viņu kūtī, ja es likšu. Džofreja zaļās acis iespīdējās no domas vien par šādu izklaidi. Vai varbūt izprecināt Ilīnam Peinam? Viņš tev patiktu labāk?

Viņas sirds sašļuka papēžos.

-    Lūdzu, gaišība, viņa sāka lūgties. Ja jūs kaut mazliet mani jebkad esat mīlējis, vai varat nelikt man precēties ar jūsu…

-    …tēvoci? Pa septa durvīm iznāca Tīrions Lanisters. Gaišība, viņš uzrunāja Džofreju, vai jūs būtu tik laipns un ļautu man mirkli aprunāties ar Sansas kundzi divatā?

Karalis jau grasījās atteikt, taču māte skarbi uz viņu paglūnēja, un visi dažus soļus atkāpās. Tīrionam mugurā bija melna samta kamzolis ar zelta izšuvumiem, zābaki līdz ceļiem ar augstu papēdi, kas lika viņam izskatīties trīs collas garākam, un ķēde no rubīniem un lauvu galvām. Rēta sejā bija pusjēla un sarkana, bet no deguna pāri palicis tikai atbaidošs strupulis.

-   Tu esi ļoti skaista, Sansa, viņš sacīja.

-    Jūs esat ļoti laipns, ja tā sakāt, cienītais kungs. Neko citu viņa nevarēja izdomāt. "Vai tad man vajadzēja teikt, ka viņš ir glīts? Viņš padomātu, ka esmu muļķe vai mele." Tāpēc meitene nolaida acis un turēja mēli aiz zobiem.

-   Kundze, šādi nevajadzēja notikt jūsu kāzām, un es par to ļoti atvainojos. Arī par to, ka viss notiek tādā steigā un slepenībā. Mans cienījamais tēvs uzskata, ka tas nepieciešams valsts labā. Citādi es pats būtu jūs uzrunājis, ja būtu vēlējies. Viņš pienāca tuvāk. Es zinu, jūs nealkstat pēc šīm laulībām es arī ne. Tomēr, ja es nebūtu piekritis, jūs tiktu izprecināta manam brālēnam Lenselam. Iespējams, jums tas patiktu labāk viņš ir gandrīz jūsu vecuma un daudz glītāks. Ja gribat, sakiet savu vārdu, un es pielikšu šim farsam punktu.

"Es negribu nevienu Lanisteru," Sansa jau vēlējās teikt. "Es gribu Villasu, es gribu Gaisa dārzus, suņukus un baržu upē, es gribu dēlus Edardu, Brenu un Rikonu." Bet tad viņa atcerējās, ko Dontoss dievmežā bija teicis. "Tīreli vai Lanisteri, kāda starpība. Viņiem vajadzīgs tikai tavs mantojums."

-    Jūs esat ļoti laipns, kungs, viņa atkārtoja, bet es esmu kroņa aizbilstamā un mans pienākums ir precēties ar to cilvēku, ar kuru pavēl karalis.

Tīrions vēroja meiteni ar savām dažādu krāsu acīm.

-   Es zinu, ka neesmu no tiem puišiem, ar kādiem jaunas meitenes sapņo apprecēties, Sansa, viņš klusi teica, bet es tomēr neesmu Džofrejs.

-   Nē, viņa atbildēja, jūs bijāt ļoti laipns pret mani.

Tīrions pastiepa viņai pretī apaļo roķeli ar īsajiem pirksteļiem.

-   Tad iesim. Mūs sauc pienākums.

Tā nu Sansa ielika savu plaukstu pundura saujā un viņš veda meiteni pie kāzu altāra, kur, nostājies starp Māti un Tēvu jau gaidīja septons, lai savienotu viņu dzīves. Sansa redzēja Dontosu āksta ģērbā lūkojamies uz viņu ieplestām acīm. Tur bija Belons Svons un Boross Blaunts Karaļsardzes baltajās bruņās, taču sīru Lorasu nekur neredzēja. Meitene pēkšņi aptvēra, ka septā nav neviena Tīreļa, lai gan liecinieku bija vairāk nekā pietiekami: einuhs Varīss, sīrs Ādams Mārbrands, valdnieks Filips Fūts, sīrs Brons, Džalabhars Kso un dučiem citu. Valdnieks Džīls klepoja, Ermesandes kundze zīda pupu, bet valdnieces Tandas grūtā meita šņukstēja bez jebkāda iemesla. "Lai viņa raud," Sansa nodomāja. "Es droši vien darīšu tāpat, kad šī diena būs galā."

Ceremonija pagāja kā murgā. Sansa darīja visu, ko viņai lika: lūgšanas, zvēresti, dziesmas, garu sveču dedzināšana simt dejojošu liesmiņu viņas asaru pilnajās acīs izvērtās tūkstošos. Labi, ka neviens nepamanīja, ka viņa, ģērbusies tēva krāsās, raud, un, ja arī pamanīja, tad izlikās to neredzam. Drīz vien pienāca brīdis, kad vajadzēja mainīt apmetņus.

Džofrejs kā jau karaļvalsts galva ieņēma Edarda Stārka vietu. Sansa stāvēja stalti kā šķēps, kad tā rokas pārslīdēja viņas pleciem, lai atdarītu apmetņa saspraudi. Viena roka aizslīdēja pāri krūtij un viegli to paspaidīja. Tad tvēriens atslāba, un Džofrejs smīnēdams ar karalisku žestu nocēla apmetni.

Viņa tēvocim gan tik labi neveicās. Līgavaiņa apmetnis bija garš un smags, no purpurkrāsas samta, bagātīgi izrotāts ar zelta lauvām, apdarināts zelta atlasu un rubīniem. Neviens gan nebija iedomājies atnest krēslu, un Tīrions bija pusotru pēdu mazāks par līgavu. Punduris nostājās Sansai aiz muguras, un meitene juta viņu paraustām svārkus. "Viņš grib, lai es ieliecos ceļos," meitene atskārta, nosarka un sastinga nāves bailēs. Tā tam nebija jānotiek. Viņa tūkstošiem reižu bija iztēlojusies savas kāzas, un viņas izredzētais vienmēr bija garš un spēcīgs, tas aplika savu aizstāvības apmetni viņai ap pleciem un maigi noskūpstīja uz vaiga, kad liecās aizdarīt saspraudi.

Sansa atkal juta Tīrionu raustām viņu aiz svārkiem. "Neliekšos. Kāpēc man jāraizējas par viņu, ja par mani nedomā neviens?"

Punduris paraustīja svārkus trešo reizi, bet meitene spītīgi saknieba lūpas un izlikās to nemanām. Kāds aiz muguras ieķiķinājās. "Karaliene," Sansa nodomāja, taču tam nebija nekādas nozīmes. Tagad smējās jau visi un Džofrejs visskaļāk. Dontos, meties četrrāpus! karalis pavēlēja. Manam tēvocim jāpakāpjas, lai aizsniegtu līgavu.

Tā nu Sansas nākamais vīrs ietērpa viņu Lanisteru nama krāsās, stāvot āksta mugurā.

Kad meitene pagriezās, mazais vīrelis lūkojās viņā, cieši sakniebis lūpas, un viņa seja bija tikpat sarkana kā apmetnis. Viņa pieglauda svārkus un pietupās Tīriona priekšā.

-    Ar šo skūpstu es apliecinu savu mīlestibu un ņemu tevi par savu kungu un vīru.

-    Ar šo skūpstu es apliecinu savu mīlestību un ņemu tevi par savu kundzi un sievu, punduris piesmakušā balsī atkārtoja.

"Viņš ir tik neglīts," Sansa prātoja, kad Tīriona seja bija redzama tik tuvu. "Viņš ir pat neglītāks par Suni."

Septons augstu pacēla kristālu, un pār jauno pāri krita varavīksne.

-    Dievu un cilvēku priekšā, viņš runāja, es svinīgi pasludinu Tīrionu no Lanisteru nama un Sansu no Stārku nama par vīru un sievu, par vienu miesu, vienu sirdi, vienu dvēseli tagad un mūžīgi mūžos, un lai nolādēts ir tas, kurš nostājas starp viņiem.

Sansa iekoda lūpā, lai nesāktu raudāt.

Kāzu dzīres notika Mazajā zālē, un tur pulcējās kādi piecdesmit viesi galvenokārt Lanisteru karogneši un sabiedrotie, kā arī tie, kas bija piedalījušies kāzu ceremonijā. Un te Sansa ieraudzīja Tīreļus. Mārgērija tikai skumji palūkojās uz meiteni, bet Ērkšķu karaliene, nākot iekšā zālē starp Kreiso un Labo, uz viņu i nepaskatījās. Elinora, Alla un Mega, šķiet, izlikās Sansu nepazīstam. "Draudzenes," meitene rūgti nodomāja.

Jaunais vīrs krietni dzēra, taču ēda pavisam maz. Kad kāds viesis piecēlās, lai uzsauktu tostu, viņš noklausījās un atzinīgi palocīja galvu, taču visādi citādi varēja padomāt, ka pundura seja ir akmenī kalta. Likās, dzīres ievilkušās vai veselu mūžību, lai arī Sansa nenogaršoja nevienu ēdienu. Viņa gribēja, lai dzīres ātrāk beidzas, kaut arī tas viņu biedēja, jo pēc mielasta vajadzēja likties gultā. Vīri nesīs viņu uz kāzu gultu, pa ceļam izģērbs un stāstīs nepiedienīgus jokus par to, kas viņu tagad sagaida, bet sievietes tikmēr to pašu darīs ar Tīrionu. Tikai tad, kad abi kaili būs gultā, viņi varēs palikt vieni. Bet arī tad kāzu viesi stāvēs aiz durvīm un klaigās dažādas neķītrības. Bērnībā šī paraža Sansai likās brīnišķīgi nerātna un aizraujoša, bet tagad, kad tas brīdis bija pienācis, viņa izjuta tikai un vienīgi bailes. Meitene nespēs izturēt, ka no viņas tiek rautas nost drānas, un zināja, ka, dzirdot pirmo neķītro joku, noteikti izplūdis asarās.

Kad muzikanti sāka spēlēt, viņa bikli uzlika plaukstu Tīrionam uz rokas un ierunājās:

-   Kungs, vai mums nevajadzētu aizsākt dejas?

Tīrions saviebās.

-   Domāju, šodienai jau pietiekami esam viņus uzjautrinājuši.

-   Kā teiksiet, kungs, viņa atrāva roku.

Jaunā pāra vietā pirmo deju uzsāka Džofrejs ar Mārgēriju. "Kā tas briesmonis var tik labi dejot?" Sansa brīnijās. Viņa daudzkārt bija iztēlojusies, kā dejos savās kāzās un visi skatīsies uz viņu un viņas glīto vīru. I tomās abi vienmēr smaidīja. "Tagad nesmaida pat mans vīrs."

Citi viesi drīz pievienojās karalim un viņa izredzētajai. Elinora dejoja ar savu jauno ieroču nesēju un Mega ar princi Tommenu. Valdniece laukā Diena, mīriešu skaistule ar melniem matiem un lielām, tumšām acīm, griezās dejā tik izaicinoši, ka pēc īsa mirkļa viņu vēroja vai visi vīrieši zālē. Valdnieks Tīrels ar sievu kustējās daudz slinkāk. Sīrs Kevans 1 anisters uzlūdza Tīreļa māsu Džannu Fosoveju. Meredīta Kreina metās tlejā ar trimdas princi Džalabharu Kso, kurš bija ģērbies greznās drānās no putnu spalvām. Serseja Lanistera vispirms uzdejoja ar valdnieku Sarkanvīnu, tad ar valdnieku Rovanu un beigās ar savu tēvu, kurš riņķoja graciozi, taču ar nopietnu seju bez smaida uz lūpām.

Sansa sēdēja, rokas klēpī salikusi un noskatījās, kā karaliene ar plīvojošām, gaišām cirtām virpuļo un smejas. "Viņa visus ir apbūrusi," meitene domāja. "Kā es viņu ienīstu!" Viņa novērsās un pagrieza galvu uz to pusi, kur Mēnestiņš dejoja ar Dontosu.

-   Sansas kundze, pie paaugstinājuma stāvēja Gārlans Tīrels. Vai pagodināsiet mani ar deju, protams, ja jūsu vīra kungs tam piekrīt?

Velnēns piemiedza acis.

-   Mana kundze var dejot ar ko vien vēlas.

Var jau būt, ka viņai vajadzēja palikt blakus vīram, taču meitene tik ļoti gribēja dejot… un sīrs Gārlans bija Mārgērijas un Villasa brālis, bet viņai Ziedu bruņinieka brālis.

-   Tagad redzu, kāpēc jūs mēdz saukt par Gārlanu Iznesīgo, sīr, Sansa ierunājās, satverot viņa roku.

-   Kundze ir ļoti laipna. Mani tā iesauca mans brālis Villass, lai mani pasargātu.

-   Pasargātu jūs? Sansa apjuka.

-   Es laikam biju mazs, apaļš puišelis, Gārlans iesmējās, un mums ir tēvocis, kuru mēdz dēvēt par Resno Gārtu, tāpēc Villass nolēma rīkoties, lai gan sākumā viņš mani ķircināja, saucot par Bālo Gārlanu, Strupo Gārlanu un Gārlanu Gargulu.

Tas bija tik mīļi un dumji, ka Sansa par spīti visam iesmējās. Vēlāk viņa par sarunu jutās pateicīga Gārlanam. Smiekli viņā atkal atmodināja cerību, lai gan tikai uz īsu mirkli. Smaidīdama viņa ļāvās mūzikai, nedomādama spēra soļus flautas, dūdu un arfas skaņās un bungu ritmā…

un ik pa brīdim, kad deja saveda abus tuvāk, ļāvās arī sīra Gārlana skā vienam.

-   Mana sieva ļoti satraucas par jums, viņš klusi ierunājās.

-    Leonetes kundze ir ļoti laipna. Pasakiet viņai, ka man klājas labi.

-    Līgavai savā kāzu dienā vajadzētu klāties vairāk nekā labi. Viņa balss nepavisam nebija skarba. Bet jūs tūdaļ sāksiet raudāt.

-   Tās ir prieka asaras, sīr.

-   Jūsu acis liek mēlei melot. Gārlans pagrieza viņu dejā un pievilka sev tuvāk. Kundze, esmu redzējis, kā jūs skatāties uz manu brāli. Lorass ir drosmīgs un izskatīgs, un mēs visi viņu ļoti mīlam… taču jūsu Velnēns būs daudz labāks vīrs. Domāju, viņš ir daudz lielāks, nekā izskatās.

Mūzika izšķīra dejotājus, pirms Sansa paguva izdomāt atbildi. Tagad viņai pretī stāvēja Meiss Tīrels, sasvīdis un piesarcis, tad valdnieks Jaukā Diena, bet pēc tam princis Tommens.

-   Es arī gribu precēties, vaļsirdīgi sacīja tuklais princis, kuram bija tikai deviņi gadi. Es esmu garāks par savu tēvoci!

-    Es zinu, ka esat, Sansa atbildēja, un dejotāji atkal mainījās partneriem.

Sīrs Kevans paziņoja, ka viņa ir ļoti skaista, Džalabhars Kso bilda kaut ko nesaprotamu Vasaras salu mēlē, bet valdnieks Sarkanvīns novēlēja meitenei daudz resnu bērnu un ilgus, prieka pilnus gadus. Bet tad deja saveda Sansu pārī ar Džofreju.

Abu plaukstas saskārās, un Sansa saspringa, taču karalis saspieda plaukstu ciešāk un pievilka meiteni tuvāk.

-    Kāpēc tu esi tik drūma? Mans tēvocis ir sīks preteklis, bet tev taču vienmēr esmu es.

-   Jūs precēsieties ar Mārgēriju!

-   Karalim var būt arī citas sievietes. Maukas kā manam tēvam. Vienam no īgoniem arī tādas bija trešajam vai ceturtajam. Viņam bija daudz mauku un daudz bastardu. Virpuļojot līdzi mūzikai, Džofrejs apveltīja Sansu ar miklu skūpstu. Mans tēvocis pats tevi atvedīs pie manis gultā, kad vien es viņam to pavēlēšu.

-   Viņš nevedīs, Sansa pašūpoja galvu.

-    Vedīs vai arī paliks bez galvas. Tam karalim īgonam piederēja ikviena sieviete, kuru viņš iekāroja, un viņam bija vienalga, vai viņa ir precēta vai ne.

Labi, ka atkal vajadzēja mainīties partneriem. Tomēr viņas kājas tagad bija kā no koka, un valdnieks Rovans, sīrs Talads un Elinoras ieroču nesējs droši vien nosprieda, ka viņa ir neveikla dejotāja, taču deja, par laimi, drīz bija galā.

Tomēr atvieglojums nebija ilgs. Tiklīdz mūzika apklusa, viņa dzirdēja Džofreju iesaucamies:

Ir laiks viņus guldināt! Vilksim viņai drānas nost un palūkosim, ko la vilcene var piedāvāt manam tēvocim!

Citi vīri skaļi piebalsoja.

Punduris lēni atrāva skatienu no vīna kausa.

-   Nekādas guldi nāšanas nebūs.

Džofrejs sagrāba Sansu aiz rokas.

-    Būs gan, jo es to pavēlu.

Velnēns iecirta galdā dunci.

-   Tad tu varēsi savu jauno sievu drāzt ar koka pimpi, jo es tevi izrāmišu, es zvēru.

Zālē iestājās kapa klusums. Sansa centās izraut roku no Džofreja tvēriena, taču viņš to turēja pārāk stipri, tāpēc kleitai notrūka piedurkne, l ikās, neviens to nepamana. Serseja pagriezās pret tēvu.

-   Vai tu dzirdēji, ko viņš teica?

-    Domāju, ka varam iztikt arī bez guldināšanas, Tīvins piecēlās.

Tīrion, tu taču noteikti negribēji draudēt karalim.

Sansa redzēja vīra sejai pārslīdam niknuma ēnu.

-   Es pārteicos, viņš izmeta. Tas bija tikai nelāgs joks, majestāte.

-   Tu draudēji mani izrāmīt! Džofrejs spiedza.

-    Draudēju gan, gaišība, Tīrions atbildēja, bet tikai tāpēc, ka apskaužu jūsu karalisko daiktu. Manējais ir pavisam sīks un niecīgs. Punduris saviebās. Un, ja jūs izrausiet man mēli, tad man nebūs ne mazākās iespējas apmierināt jauko sieviņu, kuru pats man izprecinājāt.

Osmunds Melnkatliņš skali iesmējās, kāds cits iespurdzās. Nesmējās tikai Džofs un Tīvins.

-   Gaišība, viņš teica, mans dēls ir piedzēries, jūs taču redzat.

-   Esmu gan, Velnēns atzina, bet ne tik ļoti, lai pats nevarētu tikt līdz gultai. Viņš nolēca no paaugstinājuma un rupji sagrāba Sansu. Nāc, sieva, ir laiks sadragāt tavus vārtus. Es gribu uzspēlēt "nāc uz manu pili".

Sansa nosarkusi izgāja no Mazās zāles līdzi Tīrionam. "Vai man ir izvēle?" Tīrions streipuļoja, sevišķi, ja bija jāiet tik ātri. Dievi šķita žēlīgi, jo ne Džofrejs, ne kāds cits pa pēdām nesekoja.

Kāzu naktij viņiem bija atvēlēta plaša guļamistaba Labās rokas torņa augšstāvā. Tīrions ar kāju aizspēra durvis.

-    Pie gultas ir krūka ar labu Pergolas zeltaino vīnu, Sansa. Esi tik laipna un pielej man kausu.

-   Vai tas būs prātīgi, kungs?

-   Nav nekā prātīga. Tu taču redzi, ka es patiesībā neesmu piedzēries, taču grasos to izdarīt.

Sansa ielēja katram pa kausam. "Būs vieglāk, ja es ari būšu piedzērusies. Viņa apsēdās uz lielās gultas ar baldahīnu un trijos krietnos malkos iztukšoja pusi kausa. Vīns tiešām bija ļoti labs, bet viņa bija pārāk uztraukta, lai izbaudītu dzēriena garšu. Tūdaļ arī sāka griezties galva.

-   Vēlaties mani izģērbt, kungs?

-   Tīrions, viņš nolieca galvu sāņus. Mans vārds ir Tīrions, Sansa.

-   Tīrions, cienītais kungs. Man izģērbties vai arī vēlaties mani izģērbt pats? Viņa iedzēra vēl vienu malku vīna.

Velnēns aizgriezās.

-    Kad precējos pirmo reizi, tad kāzās bijām tikai mēs divi, piedzēries septons un dažas cūkas par lieciniekiem. Vienu no lieciniekiem mēs apēdām savās kāzu dzīrēs. Tīša mani baroja ar kraukšķīgām ādiņām, es laizīju viņai taukus no pirkstiem, un tad mēs smiedamies kritām gultā.

-   Jūs jau esat bijis precējies? Es… biju piemirsusi.

-   Neko tu neesi piemirsusi. Tu to nekad neesi zinājusi.

-   Kas viņa bija, kungs? Sansa, pašai negribot, kļuva ziņkārīga.

-    Tīšas kundze, viņš sašķieba muti. No Sudrabroku nama. Viņu ģerbonī ir viena zelta monēta un simt sudraba monētu uz asiņaina palaga. Mūsu laulība bija ļoti īsa… tā jau laikam piedienas īsam vīriņam.

Sansa pētīja savas plaukstas un klusēja.

-   Cik tev gadu, Sansa? Tīrions pēc brīža apjautājās.

-   Trīspadsmit, meitene atbildēja, būs pēc mēneša.

-    Lai dievi ir žēlsirdīgi, punduris ieņēma malku vīna. No pļāpāšanas tu ātrāk vecāka nekļūsi. Vai varam ķerties pie lietas, kundze, ja neiebilsti?

-   Ar prieku, ja tas tīk manam vīra kungam.

-    Tu slēpies aiz pieklājības kā aiz pils mūra. Punduris, šķiet, sāka dusmoties.

-   Pieklājība ir dāmas bruņas, Sansa atteica. Tā vienmēr mēdza teikt viņas septa.

-   Es esmu tavs vīrs tagad vari vilkt tās bruņas nost.

-   Un drēbes arī?

-     Un drēbes arī. Tīrions pamāja ar vīna kausu uz sievas pusi. Mans tēvs lika man parūpēties par mūsu laulību spēcināšanu.

Viņa trīcošām rokām sāka taustīties ap tērpu. Meitenei likās, ka pirkstu vietā viņai ir desmit īkšķi, turklāt visi salauzti. Kaut kā viņai tomēr izdevās pievārēt saites un pogas. Apmetnis, kleita, ņieburs un zīda apakšveļa noslīdēja uz grīdas. Rokas un kājas pārklāja zosāda. Sansa raudzījās grīdā, jo bija pārāk sakautrējusies, lai paceltu skatienu. Viņai likās, pundura zaļā acs ir alku pilna, bet melnajā vīd neprāts, un meitene nesaprata, kura no acīm viņu biedē vairāk.

-   Tu esi tīrais bērns, Tīrions noteica.

-   Es jau esmu uzziedējusi, viņa aizsedza krūtis ar plaukstām.

-    Bērns, punduris atkārtoja, bet es tevi gribu. Vai tas tevi biedē, Sansa?

-Jā.

-   Mani arī. Es zinu, cik esmu neglīts…

-   Nē, cien…

Viņš uzslējās kājās.

-   Nemelo, Sansa. Es esmu kroplīgs, rētains un sīks, bet… viņa ievēroja, ka Tīrions cenšas atrast pareizos vārdus, gultā, kad sveces ir nopūstas, es neesmu sliktāks par citiem vīriešiem. Tumsā es kļūstu par Ziedu bruņinieku. Viņš iedzēra vīnu. Es esmu ļoti devīgs un uzticīgs tiem, kas ir uzticīgi man. Esmu pierādījis, ka neesmu gļēvulis. Turklāt esmu gudrāks par vairumu ļaužu, ja vien prātam ir kāda nozīme. Es varu būt arī labs. Baidos, labsirdība nav Lanisteru dabā, taču es zinu, ka kaut kur dziļi manī tā mīt. Es varu būt… es varu būt mīļš pret tevi.

"Viņš ir tikpat nobijies kā es," Sansa apjauta. Iespējams, šai atskārsmei vajadzēja likt meitenei maigāk izturēties pret viņu, taču tā nenotika. Viņa juta tikai žēlumu, un žēlums nokāva vēlmi. Tīrions lūkojās viņā un gaidīja, ka meitene kaut ko atbildēs, taču visi vārdi bija izsīkuši. Viņa stāvēja un trīcēja.

Tīrions Lanisters beigu beigās aptvēra, ka Sansa klusēs, tāpēc iztukšoja vīna kausu.

-    Es saprotu, viņš rūgti noteica. Kāp gultā, Sansa, pildīsim savu pienākumu.

Viņa ietrausās pēlī un juta Tīriona skatienu. Uz galda pie gultas dega smaržīga vaska svece, bet palagos bija iekaisītas rožu ziedlapiņas. Meitene jau gribēja apsegties, kad izdzirda:

-Nē.

Viņa drebēja no aukstuma, taču paklausīja, aizvēra acis un gaidīja. Pēc mirkļa viņa izdzirdēja punduri novelkam zābakus un drānas. Kad viņš ielēca gultā un uzlika meitenei roku uz krūts, viņa nevilšus notri cēja. Aizvērusi acis, viņa saspringusi gulēja un gaidīja, kas sekos tālāk. Vai viņš vēlreiz viņai pieskarsies? Noskūpstīs? Vai viņai tagad vajadzētu paplest kājas? Sansa nezināja, ko vīrs no viņas gaida.

-    Sansa, Tīrions noņēma roku no viņas krūts, atver acis.

Viņa bija apņēmusies paklausīt, tāpēc atvēra acis. Punduris kails sēdēja viņai pie kājām. Vietā, kur viņa kājas satikās, no biezu, dzeltenu matu ērkuļa stīvs un ciets slējās vīrišķais zizlis, bet tas bija vienīgais, kas viņam bija taisns.

-     Sieviņa, Tīrions sacīja, nepārproti mani, tu esi skaista, bet… es to nevaru. Lai mans tēvs ir nolādēts. Mēs pagaidīsim. Mēnesi, gadu, gadalaiku cik vien vajadzēs, līdz tu mani labāk iepazīsi un varbūt arī sāksi mazliet uzticēties.

Viņa smaidam droši vien vajadzēja meiteni iedrošināt, taču bez deguna tas lika vīrietim izskatīties vēl atbaidošāk un kroplīgāk.

"Paskaties uz viņu," Sansa sev teica, "uz visu viņa augumu septa Mordeina stāstīja, ka visi vīrieši esot skaisti, bet kurā vietā viņš ir skaists?" Viņa skatījās uz pundura līkajām kājām, izvelbto, dzīvniecisko pieri, zaļo aci, melno aci, pusjēlo deguna stumbeni, greizo, sārto rētu, dzeltenajiem un melnajiem rugājiem, kas aizvietoja bārdu. Pat viņa daikts bija neglīts resns, vienās vēnās, ar uzblīdušu, violetu galviņu. "Tas nav labi, tas nav godīgi! Ko es esmu nogrēkojusies, ka dievi tā ar mani izrīkojas, ko?"

-    Zvēru pie sava Lanistera goda, Velnēns pavēstīja, ka nepieskaršos tev, līdz tu pati mani nevēlēsies.

-    Un, ja es to nevēlēšos nekad, kungs? Sansai vajadzēja saņemt visu savu drosmi, lai ieskatītos pundura atšķirīgajās acīs.

Tīriona mute sašķiebās tā, it kā meitene viņam būtu iecirtuši pļauku.

-    Nekad? Meitenes kakls bija tik saspringts, ka viņa tikko spēja palocīt galvu. Ko tad, viņš noteica, tāpēc jau dievi tādiem velnēniem kā man ir radījuši maukas.

Viņš savilka īsos, strupos pirksteļus dūrē un izkāpa no gultas.

29.NODAĻA ĀRIJA

Akmens septs bija lielākā pilsēta, kādu Ārija bija redzējusi kopš aizbraukšanas no Karaļa ostas, un Hārvins zināja teikt, ka viņas tēvs te uzvarējis slavenā kaujā.

Trakā ķēniņa viri vajāja Robertu un gribēja viņu notvert, pirms viņš apvienojas ar jūsu tēva spēkiem, Hārvins stāstīja pa ceļam uz pilsētas vārtiem. Viņš bija ievainots, daži draugi viņu aprūpēja. Tad karaļa labā roka valdnieks Koningtons ar lielu karaspēku sagrāba pilsētu un sāka pārmeklēt māju pēc mājas. Šie vēl nebija Robertu atraduši, kad pie pilsētas nonāca tavs tēvs ar tavu vectēvu un sāka ieņemt mūrus. Valdnieks Koningtons nikni aizstāvējās. Viņi kāvās ielās un laukumos, pat uz namu jumtiem, un visi septoni dimdināja zvanus, lai vienkāršie ļaudis slēdz ciet durvis. Izdzirdis zvanus, no paslēptuves iznāca Roberts. Runā, tajā dienā viņš nokāvis sešus vīrus. Viens no tiem bija MIlss Motons, prinča RIgera ieroču nesējs. Viņš būtu nogalējis ari karaļa labo roku, taču kaujā viņi tā ari nenonāca aci pret aci. Tomēr Koningtons smagi ievainoja tavu vectēvu Tūliju un nokāva sīru Denīsu Arīnu, Ielejas mīluli, taču, redzēdams, ka kauja zaudēta, aizlaidās tikpat ātri kā grifi, kas dižojās uz viņa vairoga. Vēlāk to nosauca par Zvanu kauju. Roberts vienmēr mēdza teikt, ka kauju vinnēja tavs tēvs, nevis viņš.

"Te pavisam nesen bijušas arī citas kaujas," Ārija sprieda pēc pilsētas izskata. Vārti bija darināti no svaiga, zaļa koka, bet apdegušu dēļu kaudze mūra ārpusē vēstīja par to, kas noticis ar vecajiem.

Akmens septa vārti bija slēgti, taču sardzes kapteinis, redzot nācējus, atvēra mazos vārtus.

-    Kā pie jums ar pārtiku? Toms apvaicājās, ieejot pilsētā.

-    Labāk nekā iepriekš. Mednieks atdzina aitu baru, un no Melnupes otra krasta esam šo to ietirgojuši uz dienvidiem no upes labibas lauki nav nodedzināti. Tiesa gan, daudzi grib iegūt to, kas pieder mums. Vienu dienu vilki, citu Āksti. Tie, kas nemeklē pārtiku, meklē laupījumu vai sievietes ko izvarot, bet tie, kuri nemeklē ne zeltu, ne sievišķus, meklē Karaļkāvi. Stāsta, viņš izšmaucis no valdnieka Edmūra pirkstiem.

-    Valdnieks Edmūrs? Cits sarauca pieri. Vai tad valdnieks Hosters ir miris?

-     Vai nu miris vai tuvu nāvei. Domā Lanisters bēg uz Melnupi. Mednieks apgalvo, ka tas esot īsākais ceļš uz Karaļa ostu. Kapteinis atbildi negaidīja. Viņš klejo apkārt ar suņiem, lai varētu dzīt pēdas. Ja sīrs Džeimijs slapstās kaut kur tuvumā, tad šie viņu atradīs. Esmu redzējis, kā tie suņi plosa lāčus. Diez, šiem garšos lauvas asinis?

-    Apgrauzts līķis nevienam nekādu labumu nenesīs, Cits noteica. Un Mednieks to ļoti labi zina.

-    Kad tie rietumnieki uzradās, tad izvaroja Mednieka sievu un māsu, aizdedzināja viņa labības laukus, pusi aitu aprija, bet pārējās apkāva, lai ieriebtu. Viņi nogalēja arī sešus suņus un iesvieda tos viņa akā. Es teiktu, viņam apgrauzts Karaļkāvja līķis būtu labs diezgan. Man arīdzan.

-    To viņam vis nevajadzētu darīt, Cits sacīja, un tas ir viss, ko varu pateikt. To viņam darīt nevajadzētu, bet tu esi nolāpīts muļķis.

Pilsētas ielās, kur kādreiz bija cīnījies Ārijas tēvs, meitene jāja starp Hārvinu un Angī. Pakalnā slējās septs, bet pakājē pamatīgs no pelēkiem akmeņiem būvēts cietoksnis, kas gan šķita pārāk mazs tik lielai pilsētai. No katras trešās mājās, kam viņi jāja garām, pāri bija palikuši tikai apdeguši mūri, un cilvēki krāsmatās nebija redzami.

-    Vai visi pilsētnieki ir miruši?

-    Viņi tikai kautrējas, Angī parādīja divus loka šāvējus uz jumta un dažus puišeļus, kas netīrām mutēm rakājās kroga drupās. Tālāk maiznieks pavēra loga slēģus un kaut ko uzsauca Citam. Izdzirduši viņa balsi, no slēptuvēm līda ārā arī citi ļaudis, un Akmens septs pamazām atdzīvojās.

Tirgus laukumā pilsētas centrā atradās strūklaka lecošas foreles veidolā, kas šļāca ūdeni seklā baseinā sievietes te nāca piesmelt spaiņus un krūkas. Dažus soļus tālāk vīdēja ducis dzelzs būru, kas bija iekārti čīkstošos koka balstos. "Kraukļu būri," Ārija saprata. Kraukļi gan pārsvarā dzīvojās ārpusē tie šļakstinājās ūdenī vai tupēja uz būriem, bet pašos būros bija ieslodzīti cilvēki. Cits sarauca pieri un piejāja tuvāk.

-    Ko tad tas nozīmē?

-   Tā ir taisnā tiesa, kāda sieviete pie strūklakas atbildēja.

Vai tad jums aptrūcies kaņepāju virvju?

-    Vai tas ir darīts pēc sīra Vilberta rīkojuma? Toms noprasīja.

-       Sīru Vilbertu pirms gada nokāva lauvas, rūgti pasmējās kāds vīrs. Viņa dēli tagad kopā ar Jauno Vilku rietumos audzē taukus. Domājat viņus interesē tas, kas notiek pie mums? Šos vilkus sagūstīja Trakais

Mednieks.

"Vilki," Ārija nodrebēja. "Tie ir Roba un mana tēva vīri." Kaut kas viņu vedināja tuvāk būriem. Tie bija tik šauri, ka ieslodzītie nevarēja ne apsēsties, ne pagriezties, viņi kaili stāvēja saulē, vējā un lietū. Pirmajos trijos būros bija miroņi. Kraukļi tiem jau bija izknābuši acis, taču meitenei šķita, ka tukšo redzokļu skatieni viņu tik un tā vēro. Cilvēks ceturtajā būrī sakustējās, kad viņa gāja garām vīrieša pinkainā bārda bija asiņaina un mušu pilna. Viņš ierunājās, un mušas, pacēlušās gaisā, sāka spindzēt ap viņa galvu.

-    Ūdeni, viņš čerkstošā balsī izmocīja. Lūdzu… ūdeni…

Izdzirdis balsis, cilvēks nākamajā būrī atvēra acis.

-    Te, viņš ierunājās, es esmu te.

Tas bija vecs vīrs ar sirmu bārdu un brūniem vecuma plankumiem uz plikā pakauša.

Būrī aiz veča trūdēja kārtējais mironis liela auguma vīrs ar rudu bārdu un puspuvušu apsēju, kas sedza kreiso ausi un daļu deniņu. Taču trakākais bija viņam starp kājām tur rēgojās tikai apkaltis brūns caurums, kurā mudžēja tārpi. Nākamajā būrī bija ietupināts resns vīrs. Būris bija tik nežēlīgi šaurs, ka nebija skaidrs, kā pilsētnieki tur iedabūjuši gūstekni. Dzelzs restes bija dziļi iegrauzušās viņa miesā, un starp tām laukā spiedās treknā vēdera krokas. Dienu no dienas cepinoties saulē, viņš bija kļuvis sarkans no galvas līdz kājām. Kad cietējs sakustējās, viņa būris čīkstēja un šūpojās, bet uz miesas, kur restes bija aizsegušas sauli, pavīdēja baltas svītras.

-    Kā ļaudis jūs esat? viņa noprasīja gūstekņiem.

Saklausījis Ārijas balsi, resnais atvēra acis. Āda ap tām bija tik sarkana, ka acu āboli atgādināja vārītas olas, kas peld asiņu bļodā.

-    Ūdeni… dzert…

-    Kā ļaudis? viņa atkārtoja.

-    Neliecies ne zinis, puika, pilsētnieks viņai aizrādīja. Par viņiem nav jāuztraucas. Jāj vien tālāk.

-    Ko viņi nodarījuši? Ārija pajautāja.

-     Pie Šļakatu ūdenskrituma nogalināja astoņus cilvēkus, vīrietis atbildēja. Viņi meklēja Karaļkāvi, bet, šo neatraduši, ķērās pie izvarošanas un slepkavošanas. Viņš ar īkšķi norādīja uz mironi, kam daikta vietā ņudzēja tārpi. Izvarotājs bija tas tur. Bet nu gan iesim prom.

-    Vienu malku… resnais sauca no būra. Apžēlojies, puisēn, vienu malku!

Vecis arī pacēla roku, lai pieķertos pie restēm, un būris spēcīgi sašūpojās.

-    Ūdeni, elsa vīrs ar mušām bārdā.

Meitene lūkojās uz ieslodzīto saķepušajiem matiem, pinkainajām bārdām, sarkanajām acīm un izkaltušajām, saplaisājušajām un asiņainajām lūpām. "Vilki," viņa vēlreiz nodomāja. "Tāpat kā es." Vai tad tas bija viņas bars? "Kā viņi varēja būt Roba vīri?" Ārijai gribējās tiem sist un darīt pāri. Viņai gribējās raudāt. Likās, uz meiteni skatās viņi visi gan dzīvie, gan mirušie. Vecis bija izbāzis caur restēm trīs pirkstus.

-    Ūdeni, viņš sēca, ūdeni.

Ārija nolēca no zirga. "Viņi man neko nevar nodarīt, viņi ir tuvu nāvei." Meitene paņēma savu krūzi un gāja pie strūklakas.

-    Ko tu grasies darīt, puika? pilsētnieks iejaucās. Tā nav tava darīšana! Meitene pacēla krūzi pie zivs mutes. Ūdens lija uz pirkstiem un tecēja piedurknē, taču viņa nekustējās ne no vietas, līdz ūdens sāka plūst pāri krūzes malām. Kad viņa pagriezās, lai ietu pie būriem, pilsētnieks gribēja viņu aizkavēt. Turies no viņiem pa gabalu, puika…

-    Viņa ir meitene, Hārvins paskaidroja. Un liec viņu mierā.

-    Tieši tā, Cits piebilda. Valdnieks Beriks netupina savus gūstekņus būros, lai tie nomirst no slāpēm. Kāpēc jūs viņus nepakārāt, kā pieklājas?

-    Viņi pie Šļakatu ūdenskrituma arī nerīkojās, kā pieklājas, pilsētnieks atcirta.

Restes bija pārāk ciešas, lai starp tām izbāztu krūzi, taču Hārvins un Džendrijs piedāvājās viņu pacelt. Meitene pakāpās Hārvina saliktajās rokās, uzrāpās Džendrijam plecos un pieķērās restēm būra virspusē. Resnais pavērsa seju augšup un piespieda vaigu pie restēm, bet Ārija lēja viņam virsū ūdeni. Viņš to kāri sūca un ļāvās, lai šķidrums tek pāri galvai, vaigiem un rokām, bet pēc tam nolaizīja mitrās restes. Viņš būtu nolaizījis arī Ārijas pirkstus, ja viņa tos nebūtu laikus atrāvusi. Kad viņa tāpat padzirdīja arī pārējos divus gūstekņus, laukumā izrādi vēroja jau vesels pūlis.

Mēs par to pastāstīsim Trakajam Medniekam, -piedraudēja kāds pilsētnieks, un viņam tas pagalam nepatiks.

-    Šis viņam nepatiks vēl vairāk, Angī piebilda, noņēma no pleca loku, uzlika uz stiegras bultu, atvilka, notēmēja un izšāva. Resnais noraustījās, kad bulta iedūrās viņa treknajā pazodē, taču būra restes nelāvā viņam nokrist. Divas citas bultas izbeidza abu pārējo ziemeļnieku mokas. Vienīgās skaņas tirgus laukumā nu bija vairs tikai ūdens šļaksti strūklakā un mušu spindzēšana.

"Valar morghulis," Ārija nodomāja.

Tirgus plača austrumu pusē atradās pieticīga iebraucamā vieta ar balsinātām sienām un izdauzītām logu rūtīm. Puse jumta nesen bija nodegusi, taču caurums jau bija aizlāpīts. Virs durvīm rēgojās koka izkārtne, kas atgādināja persiku ar izkostu kumosu. Pie staļļa, kas ieslīpi slējās līdzās iebraucamajai vietai, viņi nokāpa no zirgiem, un Zaļbārdis ieaurojās, lai sasauktu zirgupuišus.

Ārā izskrēja ražena rudmataina saimniece un priecīgi ņēmās sveikt atnācējus.

-    Zaļbārdis, ko? Vai drīzāk Sirmbārdis? Lai Māte žēlsirdīga, pa kuru laiku tu esi tik ļoti novecojis? Cit, vai tas esi tu? Un tev vēl arvien mugurā tas pats noplīsušais apmetnis? Es zinu, kāpēc tu nekad to nemazgā, zinu! Tu baidies, ka no tā izmazgāsies visi mīzali un beigās izrādīsies, ka tu esi Karaļsardzes bruņinieks! Un Toms Septiņunieks, vecais, paklīdušais āzis! Atvilkies apciemot savu dēlu? Būsi nokavējis viņš jau klejo apkārt ar to nolāpīto Mednieku. Un nemēģini man iestāstīt, ka tas nav tavs dēls!

-    Viņam nav manas balss, Toms vāri iebilda.

-    Bet viņam ir tavs deguns. Un meičas runā, ka citas ķermeņa daļas arī. Tad viņa pamanīja Džendriju un ieknieba puisim vaigā. Paskat tik uz šito jauno bullēnu! Pagaidiet tikai, kad Alise ieraudzīs viņa rokas. Ai, un viņš vēl sarkst kā jauna meita. Alise tevi izmācīs, puisīt, gan redzēsi.

Ārija nekad nebija redzējusi Džendriju tik ļoti sarkstam.

-    Margriet, liec Vērsim mieru, viņš ir labs puisis, Septiņstīgu Toms noteica. Mums no tevis vajag vienīgi drošas naktsmājas.

-    Runā par sevi, dziesminiek, Angī aplika roku ap vidu jaunai apteksnei, kas bija tikpat vasarraibumaina kā viņš pats.

-    Gultu mums pietiek, paziņoja rudmatainā iebrauktuves turētāja, to te, "Pie persika", nekad nav trūcis. Tikai jums vispirms vajadzēs nomazgāties. Iepriekšējo reizi, kad nakšņojāt zem mana jumta, te izkaisījāt savas blusas. Viņa ar pirkstu iebakstīja Zaļbārdim krūtīs. Un tavējās bija zaļas. Vai gribat ēst?

-    Ja tev ir kas rijams, neatteiksimies, Toms atzinās.

-     Kad tad jūs no jelkā esat atteikušies, Tom? sievišķis ieaurojās. Es izcepināšu kādu jērgaļas gabalu taviem draugiem un sameklēšu tev kādu sakaltušu žurku. Vairāk tu nemaz neesi pelnījis. Protams, ja tu nogaudosi kādas pāris ziņģes, es varu iežēloties man vienmēr žēl dievu apdalīto. Kes, Lanna, lieciet grāpjus uz plīts. Džīzena, palīdzi man novilkt viņiem drānas tās vajadzēs novārīt.

Saimnieces draudi izrādījās nopietni. Ārija centās viņai iestāstīt, ka pirms nepilnām divām nedēļām Akornholā pat divas reizes vannojusies, taču kuplā rudmate neko pat dzirdēt negribēja. Divas apteksnes stiepa viņu augšā pa kāpnēm un pa ceļam derēja, vai Ārija ir puika vai skuķis. Vinnēja tā, kuru sauca par Helliju, tāpēc otra dabūja stiept ūdeni un berzt Ārijas muguru ar cietu saru birsti. Pēc tam abas pievāca visas drānas, ko Ārijai bija devusi Smolvudas kundze, un saģērba meiteni kā Sansas lelles smalkā audeklā ar mežģīnēm. Vienīgais labums pēc mazgāšanās viņa varēja kāpt lejā un ieturēties.

Sēžot kopējā zālē jaunajās, stulbajās skuķu drānās, Ārija atcerējās, ko Sīrio bija mācījis par skatīšanos un redzēšanu. Viņa ievēroja, ka iebraucamajā vietā ir pārāk daudz kalpoņu, un gandrīz visas jaunas un glītas. Vakarpusē "Pie persika" nāca un gāja daudzi vīri, lai arī ilgi neuzkavējās kopējā zālē pat brīžos, kad Toms paņēma arfu un sāka dziedāt "Sešas meičas dīķī". Koka kāpnes bija vecas un stāvas, tāpēc čīkstēja ik reizi, kad kāds no vīriešiem ar kādu meiču padusē kāpa augšstāvā.

-    Varu saderēt, ka šis ir bordelis, Ārija pačukstēja Džendrijam.

-   Tu nemaz nezini, kas ir bordelis.

-   Zinu gan, Ārija nelikās mierā. Tā ir iebraucamā vieta ar meitenēm.

Puisis atkal piesarka.

-    Ko tad tu te dari? viņš noprasīja. Bordelis nav īstā vieta augstdzimušām dāmām, to visi zina.

Viena no meičām apsēdās uz sola blakus Vērsim.

-    Kura mums te ir augstdzimusi dāma? Tā sīkā un kaulainā? Viņa paskatījās uz Āriju un iesmējās. Es pati esmu karaļa meita.

-    Neesi gan! Ārija saprata, ka viņa tiek izsmieta.

-    Kāpēc gan ne? Meiča paraustīja plecus, un viņas tērpa lencīte noslīdēja pār roku. Ļaudis runā, ka karalis Roberts izdrāzis manu māti, kamēr te slēpies pirms kaujas. Protams, viņš drāza arī citas meičas, bet Leslīns saka, ka mana māte viņam patikusi vislabāk.

Ārija redzēja, ka meitenei patiešām ir tādi mati, kādi bija vecajam karalim biezi un ogļu melni. "Tas gan neko nenozīmē, jo, piemēram, Džendrijam arī tādi ir. Daudziem ir melni mati."

-   Es esmu Zvane mani tā nosauca Zvanu kaujas dēļ, meiča sacīja I )žendrijam. Es varu paskandināt arī tavus zvanus, ja vēlies.

-    Nē, viņš drūmi novilka.

-   Skaidrs, ka gribi, viņa noglāstīja puisim roku. Torosa un Zibeņu Pavēlnieka draugiem esmu pieejama bez maksas.

-    Es taču teicu, ka negribu. Džendrijs spēji pietrūkās kājās un izmetās ārā nakts tumsā.

-    Viņam nepatīk meitenes? Zvane jautāja Ārijai.

-    Viņš vienkārši ir muļķis, Ārija paraustīja plecus. Viņam patīk vienīgi pulēt bruņucepures un kalt zobenus.

-    Ak tā…

Zvane sakārtoja lencīti uz pleca un gāja aprunāties ar Veiksmīgo Džeku. Nepagāja necik ilgs laiks, kad šī jau sēdēja Džekam klēpī, ķiķināja un dzēra vīnu no viņa kausa. Zaļbārdim bija pat divas meičas pa vienai uz katra ceļgala. Angī jau pirms laba laika bija nozudis ar savu vasarraibumaino skuķi, Cits arī nebija redzams. Septiņstīgu Toms sēdēja pie pavarda un dziedāja "Jaunavas, kas pavasarī briest".

Ārija malkoja ar ūdeni atšķaidītu vīnu, ko viņai bija sarūpējusi rudmatainā saimniece, un klausījās. Laukuma otrā malā kraukļu būros puva miroņi, bet "Pie persika" valdīja jautrība, lai gan brīžiem šķita kāds no viesiem smejas gauži negribīgi.

Tas likās piemērots brīdis, lai aizšmauktu un nozagtu zirgu, taču Ārija saprata, ka tāda rīcība ir bezjēdzīga, jo tālāk par pilsētas vārtiem viņa netiktu. "Sardzes kapteinis mani nemūžam nelaidīs ārā, un, ja arī laidīs, tad pakaļ tūlīt sāks dzīties Hārvins vai tas Mednieks ar saviem suņiem." Ja viņai būtu karte, tad vismaz varētu palūkot, cik tālu no Akmens septa atrodas Straujupe.

Kad kauss bija izdzerts, meitene sāka žāvāties. Džendrijs arī vēl nebija atgriezies. Septiņstīgu Toms dziedāja "Divas sirdis, kas pukst kā viena" un katra pantiņa beigās skūpstīja citu meiču. Kaktā pie loga Cits un Hārvins klusi sarunājās ar rudmataino sievišķi.

-     …visu nakti pavadīja Džeimija būcenī, Ārija dzirdēja sievieti stāstām. Viņa un tā meiča, kas nokāva Renliju. Visi trīs tur runājās, bet no rīta Ketlīna viņu palaida vaļā. Rudmate nosmējās.

f

"Tā nav taisnība," Ārija nodomāja, "viņa nekad to nebūtu darījusi." Meitene jutās vienlaikus skumji un vientuļi.

-    Tu gan esi jauks, mazs persiks, viņai blakus apsēdās vecis, kura elpa oda gandrīz tikpat neganti, kā pūstošie līķi būros, un nopētīja viņu no galvas līdz kājām ar mazām cūkas ačelēm. Vai jaukajam persikam ir arī vārds?

Uz mirkli meitene aizmirsa, kā viņu sauc. Nekāds persiks viņa nebija, taču nevarēja arī teikt, ka ir Ārija Stārka katrā ziņā ne jau kuram katram svešam plencim.

-    Mani…

-    Viņa ir mana māsa, Džendrijs uzlika roku vecim uz pleca un cieši saspieda. Liec viņu mierā.

Vecais pagriezās un jau gribēja uzsākt ķildu, taču, ieraudzījis Džendrija iespaidīgo augumu, pārdomāja.

-    Ak tava māsa, ko? Kas gan tu par brāli? Es savu māsu nekad nevestu uz "Persiku".

Viņš piecēlās un, pie sevis kaut ko murminādams, vilkās prom.

-    Kāpēc tu tā teici? Ārija pielēca kājās Tu taču man neesi brālis!

-    Tiesa gan, Džendrijs nikni atcirta. Esmu sasodīts salašņa salīdzinājumā ar tādu dižciltīgu dāmu.

-    Ne jau tā es biju to domājusi, meiteni pārsteidza puiša dusmu pilnā balss.

-    Biji gan, viņš apsēdās uz sola un abās rokās satvēra vīna kausu. Ej prom, es gribu mierīgi padzert vīnu. Pēc tam varbūt uzmeklēšu to melnmataino meiču un kopā ar viņu pazvanīšu zvanus.

-    Bet…

-    Ej, es teicu. Cienītā kundze…

Ārija apcirtās uz papēža un aizgāja. "Stulbais bastards, vēršapiere." Viņš varēja vākties un zvanīt tādus zvanus, kādus vien vēlējās.

Viņu guļamtelpa atradās augšstāvā, tieši paspārnē. Varēja jau būt, ka "Pie persika" gultu netrūkst, taču tādiem klejotājiem kā viņi atradās tikai viena gulta. Tiesa gan, tā bija plata un aizņēma visu istabu, un uz appelējušā salmu matrača noteikti varēja sagulēt viņi visi. Tajā brīdī gan Ārija uz tā varēja laiskoties vienatnē. Viņas īstās drānas karājās uz vadža pie sienas starp Džendrija un Cita kankariem. Meitene novilka mežģīņu kārtu, pārvilka pāri galvai tuniku, ierausās gultā un ietinās segā.

-    Karaliene Serseja, viņa čukstēja spilvenā, karalis Džofrejs, sīrs Ilīns, sīrs Merīns. Dansens, Rafs un Polivers. Kutinātājs, Suns un sīrs Gregors Kalns Zirga Mugurā.

Reizēm viņai patika sajaukt vārdus vietām tas palīdzēja atcerēties, kas viņi tādi un ko pastrādājuši. "Varbūt viens otrs jau ir beigts," Ārija prātoja. "Varbūt viņi kādā citā vietā tup būros un kraukļi viņiem knābj Irā acis."

Miegs bija klāt, tiklidz meitene aizvēra plakstus. Tajā naktī viņa sapņoja par vilkiem, kas traucas pa mitru mežu, bet gaisā bagātīgi virmoja lietus, puvuma un asiņu smakas. Tikai sapnī tās bija labās smakas, un Ārija zināja, ka viņai ne no viena nav jābaidās. Viņa bija spēciga, ātra un mežonīga, turklāt viņa bija kopā ar savu baru brāļiem un māsām. Viņi panāca pārbijušos zirgu, pārkoda tam rīkli un mielojās pēc sirds patikas. Kad starp mākoņiem izlauzās mēness, viņa atmeta galvu un iegaudojās.

No rīta Āriju pamodināja suņu rejas.

Viņa piecēlās gultā sēdus un nožāvājās. Pa kreisi no viņas sāka grozīties Džendrijs, bet pa labi skaļi krāca Cits, taču tracis laukumā nomāca visas citas skaņas tur droši vien plosījās vismaz pussimts suņu. Viņa i/,ritinājās no segām, pārlēca pāri Citam un Veiksmīgajam Džekam un pieskrēja pie loga. Atvērusi slēģus, meitene vienā pūtienā dabūja sejā lietu, vēju un aukstumu. Diena bija pelēka un nomākusies. Laukumā suņi rēja, skraidīja, rūca un kauca. To bija vesels bars lieli, melni krunkaini, slaiki vilku žmiedzēji, melnbalti aitu suņi un arī tādi, kādus Ārija nekad nebija redzējusi, pinkaini nezvēri ar dzelteniem zobiem. Starp iebraucamo vietu un strūklaku kāds ducis jātnieku noskatījās, kā pilsētnieki atver resnuļa būri, parauj viņu aiz rokas un izgāž uzpūtušos mironi zemē. Suņi tūdaļ apstāja līķi un sāka plēst tam miesu no kauliem. Ārija dzirdēja vienu no jātniekiem iesmejamies.

-    Te ir tava jaunā pils tu, Lanisteru bastard, viņš sacīja. Visai šauri tādiem smerdeļiem kā tu, bet nebēdā gan jau mēs tevi tur iestūķēsim. Viņam līdzās zemē dirnēja gūsteknis, kam rokas bija sasietas ar kaņepāju virvi. Daži pilsētnieki apmētāja viņu ar sūdiem, bet nabags izlikās pazemojumus nemanām. Tu tajā būrī sapūsi! gūstītājs sauca. Kraukļi izknābs tavas acis, bet mēs tikmēr tērēsim Lanisteru zeltu! Kad kraukļu dzīres būs galā, to, kas būs palicis pāri, mēs aizsūtīsim tavam nolāpītajam brālim, tikai diez vai šis tevi pazīs.

Jezga bija pamodinājusi pusi iebraucamās vietas. Džendrijs nostājās pie loga blakus Ārijai, un arī Toms mīņājās viņiem aiz muguras, kails kā no mātes miesām.

-    Kas tā par nolādētu bļaustīšanos? Cits gultā errojās. Te cilvēki, nolāpīts, grib pagulēt.

-    Kur ir Zaļbārdis? Toms viņam pajautāja.

-    Gultā ar Margrietu, Cits attrauca. Kam tev viņš vajadzīgs?

-   Tūdaļ ej un sameklē viņu. Un Strēlnieku ari. Mednieks ir atgriezies un tagad grasās vēl kādu ietupināt būri.

-    Tas ir Lanisters, Ārija piebilda. Dzirdēju, ka viņš to uzrunā kā Lanisteru.

-    Vai viņi būtu notvēruši Karaļkāvi? Džendrijs ieminējās. Laukumā kāda pilsētnieka mests akmens trāpija pa gūstekņa vaigu,

un viņš pagrieza galvu. "Nē, tas nav Karaļkāvis," Ārija nodomāja, kad ieraudzīja viņa seju. Dievi viņas lūgšanas bija uzklausījuši.

30.NODAĻA DŽONS

Kad mežoņi ar visiem zirgiem izjāja no alas, Spoks jau bija pazudis. "Vai tiešām viņš visu saprata par Melno pili?" Džons dziļi ieelpoja salto rīta gaisu un cerēja, ka tā būs. Austrumpusē pie apvāršņa debesis metās sārtas, bet augstāk gaiši pelēkas. Rītausmas zobens dienvidos vēl arvien bija redzams, spožā zvaigzne zobena rokturī mirdzēja kā dimants, bet meža melnie un pelēkie krāsu toņi pamazām atkal pārtapa zaļajos un zeltainajos, sarkanajos un rūsganajos. Pāri priedēm, ozoliem, ošiem un sekvojām vīdēja Mūris zem putekļu un netīrumu kārtas tas vizēja ledus baltumā.

Magnārs nosūtīja duci jātnieku uz rietumiem un vēl duci uz austrumiem, lai viņi uzjāj visaugstākajos pakalnos un raugās pēc izlūkiem mežos vai jātniekiem mūra augšpusē. Tenniešiem bija ar bronzu apkalti kara ragi, lai tie varētu dot zīmi, ka tuvumā manīti Naktssardzes brāļi. Pārējie, arī Džons un Igrite, jāja aiz Žarla drīz vajadzēja sist jaunā sirotāja slavas stundai.

Parasti tika minēts, ka Mūris ir septiņsimt pēdas augsts, taču Žarls bija uzgājis vietu, kur tas vienlaikus bija gan augstāks, gan zemāks. Ledus viņu priekšā slējās ārā tieši no meža kā milzīga klints, kas kronēta ar vēja izlauztiem robiem, un te Mūris bija vismaz astoņus, ja ne visus deviņus simtus pēdu augsts. Taču, piejājis tuvāk, Džons aptvēra, ka šis iespaids ir mānīgs. Brendons Namdaris milzīgos pamatu blokus bija centies sakraut uz pakalniem, un šajā apvidū to netrūka.

Viņš reiz bija dzirdējis tēvoci Bendženu sakām, ka Mūris uz austrumiem esot taisns kā zobens, bet uz rietumiem līkumains kā čūska. Tā bija taisnība. Ledus pacēlās pamatīgā pakalna kūkumā, nolaidās ielejā, kādu līgu slējās virs garas granīta kraujas, stiepās pāri robotām kalnu virsotnēm, atkal grima ielejā un tālāk uz rietumiem cēlās arvien augstāk un augstāk kalnos, cik vien acs spēja saskatīt.

Žarls uzbrukumam bija izvēlējies ledus krāvumu gar krauju. Šajā vietā Mūris pacēlās krietnas astoņsimt pēdas virs meža sūnām, taču vismaz trešo daļu šā augstuma veidoja zemes pauguri un akmeņi: nogāze zirgiem bija pārāk stāva un gandrīz tikpat grūti pieejama kā Pirmļaužu Dūre, taču tur vienalga bija vieglāk uzkāpt nekā pa stāvo Mūra sienu. Turklāt krauja bija biezi noaugusi ar mežu un tur vieglāk varēja paslēpties. Kādreiz melnie brāļi katru dienu ar cirvjiem devās aiz Mūra, lai izcirstu kokus, taču tas laiks jau sen bija pagājis un mežs pamazām izaudzis līdz pašam Mūrim.

Diena solījās būt mitra un auksta, turklāt pie Mūra, milzu ledus blāķa piekājē, vēl aukstāka un mitrāka. Jo tuvāk viņi nāca, jo vairāk tennieši sliecās turēties gājiena aizmugurē. Džons aptvēra, ka viņi nekad nav redzējuši Mūri, pat magnārs ne. Septiņās valstībās mēdza teikt, ka Mūris nozīmē pasaules malu, un šie ļaudis domāja tāpat. Viss pārējais bija atkarīgs no tā, kurā Mūra pusē stāvēja skatītājs.

"Un kurā pusē stāvu es?" Džons šaubījās. Lai paliktu kopā ar Igriti, viņam vajadzēja sirdī kļūt par mežoni. Ja viņš meiteni pamestu un atgrieztos pie sava pienākuma, magnārs izrautu viņam sirdi. Bet, ja viņš ņemtu Igriti līdzi… pieņemot, ka viņa ietu, lai gan tas bija maz ticams… diez vai viņš varētu vest meiteni sev līdzi uz Melno pili. Dezertieri un mežoņu skuķi nekur septiņās valstībās negaidīja silta uzņemšana. "Mēs, protams, varam iet meklēt Gendela bērnus, bet viņi mūs droši vien drīzāk apēstu nekā pieņemtu pulkā."

Džons ievēroja, ka Žarla sirotājus Mūris tomēr nebiedēja, viņi jau bija līduši tam pāri. Kad visi pie kraujas bija nokāpuši no zirgiem, Žarls nosauca vienpadsmit cilvēku vārdus, un viņi sastājās tam apkārt. Tie bija jauni puiši, vecākajam varēja būt divdesmit pieci gadi, bet jaunākais bija jaunāks par Džonu. Visi bija stalti, spēcīgi un muskuļoti, tāpēc Džonam atgādināja Akmens Čūsku, kuru Pusrocis aizsūtīja kājām atpakaļ uz Mūri, jo viņiem pakaļ dzinās Grabsvārcis.

Mūra ēnā mežoņi gatavojās kāpienam šķērsām pāri pleciem aplika biezus kaņepāju virvju rituļus un uzvilka dīvainus mīkstas stirnādas zābakus ar dzelkšņiem. Žarlam un vēl diviem dzelkšņi bija no dzelzs, vēl dažam no bronzas, bet pārējiem no grebta kaula. Pie viena sāna viņi piekāra nelielu akmens āmuru, bet pie otra ādas maišeli ar mieliem. Ledus cirtņi bija izgatavoti no brieža ragiem un ar ādas strēmelēm nostiprināti koka kātos. Jaunekļi sadalījās trijās grupās pa četriem, un /aris pats bija divpadsmitais.

-    Četrotnei, kas pirmā sasniegs Mūra augšu, Menss apsolīja katram vīram pa zobenam, viņš paziņoja, izpūzdams tvaika mutuļus ledainajā gaisā. īstu dienvidu zobenu no pilī kalta tērauda. Viņš solīja arī sacerēt dziesmu un iekļaut tajā šo varoņu vārdus. Ko gan vēl brīvs cilvēks var vēlēties? Kāpjam augšā, un pēdējos lai parauj svešie!

"Lai svešie parauj jūs visus," Džons nodomāja, vērodams, kā viņi rāpjas augšup pa stāvo nogāzi un nozūd starp kokiem. Šī nebija ne pirmā un pat ne simt pirmā reize, kad mežoņi pārvarēja Mūri. Divas trīs reizes gadā patruļas pārsteidza šādus kāpējus, un izlūki reizēm uzgāja sakropļotus mežoņu līķus, jo tie bija nokrituši no lielā augstuma. Austrumkrastā sirotāji parasti būvēja laivas, lai šķērsotu Roņu līci. Rietumos mežoņi kāpa lejā Aizā, lai ar līkumu apietu Ēnu torni. Taču pa vidu vienīgā iespēja nokļūt otrā pusē bija rāpties pāri Mūrim, un daudzi sirotāji tā arī darīja. "Atgriežas gan tikai retais," puisis itin lepni nodomāja. Kāpējiem noteikti vajadzēja atstāt zirgus lejā, tāpēc daudzi, sevišķi jaunākie un zaļākie sirotāji, tvēra pirmos zirgus, ko ieraudzīja. Tad, protams, tika sacelts tracis, izsūtīti kraukļi, un Naktssardzes brāļi visbiežāk pārkāpējus izsekoja un pakāra, pirms viņi ar visu laupījumu un nozagtajām sievām paguva aizbēgt pāri mūrim. Džons zināja, ka Žarls tādu kļūdu nepieļaus, taču par Stīru gan nebija tik drošs magnārs bija valdnieks, ne sirotājs, tāpēc varēja nezināt spēles noteikumus,

-     Re, kur viņi ir, Igrite rādīja, un Džons, paskatījies uz Mūri, ieraudzīja pirmo kāpēju jau virs koku galotnēm. Tas bija Žarls. Viņš bija atradis sekvoju, kuras stumbrs balstījās pret Mūri, un pavēlējis saviem puišiem uzrāpties kokā, lai pēc iespējas augstāk varētu sākt kāpienu ledus sienā. Mežu nedrīkstēja laist tik tuvu Mūrim viņi jau bija trīssimt pēdu augstumā, bet vēl pat nebija skāruši ledu.

Džons vēroja, kā mežonis uzmanīgi raušas no koka uz Mūri, ar īsiem, straujiem cirtieniem veikli izcērtot ledū iedobes, kur ieķerties ar rokām. Viņš ar virvi bija sasaistīts ar nākamo kāpēju, kurš vēl tikai rāpās augšup pa sekvoju. Soli pa solim Žarls palēnām kāpa augstāk, ar zābaku dzelkšņiem izsizdams ledū robus, ja tur tādu jau nebija. Kad viņš bija desmit pēdas virs sekvojas galotnes, viņš apstājās uz šauras ledus dzegas un izlaida no rokas cirvi, kas palika karājamies pie jostas, paņēma āmuru un iedzina plaisā dzelzs mietiņu. Tūdaļ pie ledus pieķērās otrais kāpējs, bet trešais vēl tikai kāpa kokā.

Citām četrotnēm tik ļoti neveicās ar parocigiem kokiem, tāpēc tennieši drīz vien sāka prātot, vai tik šie nav nogāzušies no kraujas. Žarls ar saviem puišiem jau atradās kādas astoņdesmit pēdas virs koku galotnēm, kad parādījās abas pārējās grupas. Tās kāpa divdesmit pēdas cita no citas, un Žarla grupa bija vidū. Tos, kas kāpa pa labi, vadīja Āzis Grīgs, kura garo gaišo bizi no lejas varēja viegli pamanīt. Kāpējus kreisajā pusē vadīja kāds ļoti tievs mežonis vārdā Eroks.

Pārāk lēni, magnārs skaļi sūkstījās, skatīdamies, kā jaunekļi lauž sev ceļu augšup. Vai viņi ir aizmirsuši par vārnām? Viņiem jākāpj ātrāk, kamēr neesam atmaskoti.

Džons turēja muti. Viņš labi atcerējās Kaucošo pāreju un kāpienu mēnesnīcā kopā ar Akmens Čūsku. Tajā naktī dūša viņam vai pusduci reižu saskrēja papēžos un kalna galā sāpēja rokas un kājas, bet pirksti bija pa pusei nosaldēti. Un tā bija klints, nevis ledus, akmens bija ciets, bet ledus arī krietnā salā ir trausli nodevīgs, savukārt tādā dienā, kā šī, kad Mūris raudāja, varēja pietikt ar kāpēja dvašu, lai ledus sāktu kust.

Milzīgie ledus kluči sienas iekšpusē varbūt arī bija sasaluši klints cietībā, bet ārējā kārta bija gana gluma, pa to straumēm tecēja ūdens, bet vietās, kur iekšā bija ticis gaiss, ledus izrādījās izburbis. Lai kādi būtu šie mežoņi, drosmes viņiem netrūka.

Džons tomēr cerēja, ka Stira bažas izrādīsies pamatotas. Ja dievi būs labvēlīgi, tad uzradisies patruļa un pieliks šim jandāliņam punktu. "Nosargāt nevar nevienu mūri," tēvs reiz teica, kad viņi apstaigāja Ziemmalas robežas. "Mūris ir tieši tik stiprs, cik stipri ir vīri, kas to aizsargā." Ledus Mūrī varēja kāpt kaut simt divdesmit mežoņi, bet pietiktu ar četriem vīriem, lai tos patriektu ar labi tēmētām bultām un dažiem akmeņiem.

Tomēr aizstāvji neuzradās ne četri, un pat ne viens. Saule kāpa debesīs, bet mežoņi kāpa Mūrī. Līdz pusdienlaikam Žarla četrotne turējās labu gabalu priekšā, bet tad trāpīja uz sačākstējuša ledus. Žarls aptina virvi ap radzi, un tā nolūza, paraujot līdzi arī Žarlu. Trim pārējiem kāpējiem virsū lidoja ledus gabali cilvēka galvas lielumā, taču viņi noturējās, un Žarls palika karājamies virves galā.

Kad viņa grupiņa sāka atgūties no neveiksmes, Āzis Grīgs jau bija ticis gandrīz tikpat augstu, cik viņi. Eroka četrinieks gan vēl diezgan atpalika. Mūra virsma likās gluda un līdzena, taču bija klāta ar uzsalušu kūstošo ūdeņu kārtu, kas mikli mirdzēja vietās, kur to bija nopulējusi saule. Grīga puse likās tumšāka un nelīdzenāka: tur vīdēja garas, līmeniskas dzegas, kur ledus bluķi nebija precīzi uzlikti cits uz cita, tur bija plaisas un spraugas, bet stateniskajās salaidumu vietās vējš un ūdens bija i/grauzuši nišas, kurās varēja nostāties cilvēks.

Zarls drīz vien jau atkal rāpās tālāk viņa un Grīga četrotnes virzījās augšup gandrīz līdzīgi, tikai Eroka bariņš atpalika par pēdām piecdesmit. Briežraga cirvji skaldīja un šķēla, dzirkstošās šaltis šķiežot ledus drumslas pār koku galotnēm. Akmens āmuri dziļi dzina dzelzs mietus ledū, lai tiem varētu apmest virves. Mietiņu krājums beidzās, kad kāpēji bija likuši labi ja līdz pusei, tāpēc lietā tika likti ragu gabali un nosmailināti kauli. Puiši spēra dzelkšņotajos zābakos ieautās kājas nepakļāvīgajā ledū vēl, vēl un vēl, lai izsistu vietu drošam atbalstam. "Viņiem kājas droši vien jau ir atsistas nejūtīgas," Džons prātoja, kad ritēja kāpiena ceturtā stunda. "Cik ilgi viņi tā vēl izturēs?" Jauneklis vēroja kāpienu tikpat nemierīgi kā magnārs, kurš klausījās, vai tālumā neatskanēs tenniešu kara taures. Taču taures klusēja un no Naktssardzes brāļiem nebija ne miņas.

Sestajā stundā Žarls atkal apsteidza Āzi Grīgu un atstatums sāka augt.

Mensa klēpja sunītis alkst pēc zobena, magnārs teica, virs acīm pielicis pierei plaukstu. Saule spīdēja augstu debesīs, un Mūra augšējā trešdaļa, no apakšas raugoties, likās zila kā kristāls un atmirdzēja tik spilgti, ka, tajā skatoties, sāpēja acis. Žarla un Grīga grupiņas jau bija nozudušas ledus spožumā, bet Eroka puiši vēl atradās ēnā tā vietā, lai kāptu augstāk, viņi virzījās sāniski, lai tiktu līdz nišai. Džons skatījās, kā viņi darbojas, kad izdzirdēja pēkšņu krakšķi, kas, šķiet, pāršķēla visu Mūri, un tūdaļ tam sekoja kliedziens. Pēc mirkļa jau visapkārt lidoja ledus atlūzas un skanēja krītošo kāpēju bļāvieni no Mūra atdalījās masīvs klucis piecdesmit pēdu garumā gar katru malu, lai veldamies, drupdams, šķīzdams un šķeldamies gāztos lejā. Šeit, klinšu radzes piekājē, viens otrs ledus gabals izšāvās cauri kokiem un aizripoja tālāk pa nogāzi. Džons satvēra Igriti un centās viņu aizsegt no briesmām, bet tikmēr vienam no tenniešiem ledus lauska trāpija sejā un salauza degunu.

Kad viņi atkal pacēla skatienus, Žarla grupiņas vairs nebija vīri, virves un mieti bija kā aizmēzti no sešsimt pēdu augstuma. Tajā Mūra vietā, kas vēl pirms brīža saulē mirdzēja tik gluda un balta kā pulēts marmors, tagad rēgojās iedobums. Tālu, tālu lejā vīdēja sarkans lāsums, kur kāds no kāpējiem bija sašķīdis pret sasalušu zemes kukurzni.

"Mūris pats sevi sargā," Džons nodomāja, pieceldams Igriti kājās.

Žarlu viņi atrada kokā uzdūrušos uz salauzta zara, turklāt viņš joprojām bija saistīts ar trim pārējiem kāpējiem. Viens no tiem vēl dvašoja, taču kājas, muguras skriemeļi un gandrīz visas ribas bija sadragātas.

-    Žēlojiet, viņš noīdēja, kad ļaudis viņu nocēla no koka, un viens no tenniešiem sašķaidīja nelaimīgā galvu ar milzīgu akmens vāli. Magnārs tūdaļ deva pavēles, un viņa ļaudis sāka vākt malku sārtam.

Miroņi jau svila, kad Āzis Grīgs sasniedza Mūra augšmalu, bet, kad viņam piebiedrojās Eroks ar saviem kāpējiem, no Žarla un viņa biedriem pāri bija palikusi tikai kauli un pelni.

Saule ap to laiku jau sliecās uz rietu, tāpēc kāpēji laiku lieki netērēja: viņi atraisīja virves, kas bija apsietas ap krūtīm, sasēja tās kopā un vienu galu nometa lejā. Iedomājoties vien, ka pa šo virvi būtu jārāpjas piecsimt pēdu augstumā, Džonu pārņēma izbailes, taču Menss bija ieplānojis ko labāku. Sirotāji, ko Žarls bija atstājis lejā, atritināja milzīgas kāpnes, kuru pakāpieni bija savīti no kaņepājiem vīra rokas resnumā, un piesēja tās pie nolaistajām virvēm. Eroks, Grīgs un viņu vīri elsdami un pūzdami uzvilka tās augšā, nostiprināja un nometa virves vēlreiz, lai uzvilktu augšā nākamās kāpnes. To pavisam bija piecas.

Kad visas kāpnes jau bija uzvilktas, magnārs izkliedza īsu pavēli vecajā mēlē, un pieci tennieši metās rāpties Mūrī pat pa kāpnēm tas nebija viegli izdarāms. Igrite brīdi skatījās, kā viņiem sokas.

-    Ciest nevaru to Mūri, viņa klusi noteica niknā balsī. Vai jūti, cik tas ir auksts?

-   Tas taču ir no ledus, Džons aizrādīja.

-   Tu neko nesaproti, Džon Sniegs. Tā siena ir no asinīm.

"Un vēl joprojām nav tās atdzērusies." Līdz saulrietam divi tennieši jau bija nokrituši no kāpnēm un nositušies, taču neviens cits necieta. Bija jau tuvu pusnaktij, kad Džons tika augšā. Atkal debesīs mirdzēja zvaigznes, un Igrite pēc kāpiena drebēja pie visām miesām.

-   Es gandrīz nokritu, viņa paziņoja ar asarām acīs. Divas vai trīs reizes. Mūris gribēja mani nopurināt, es to pat jutu. Viena asara izlauzās brīvībā un lēni notecēja pāri vaigam.

-    Trakākais jau ir aiz muguras, Džons sacīja un centās, lai viņa vārdi skanētu pārliecinoši. Nebaidies.

Viņš apskāva meiteni, bet Igrite viņam ar dūri iebelza pa krūtīm, un sitiena spēku varēja just pat cauri bruņukreklam, miecādas un vilnas drānām.

-   Es nebiju nobijusies. Tu neko nesaproti, Džon Sniegs.

-   Kāpēc tad tu raudi?

-    Ne jau no bailēm! Viņa ar papēdi nikni iespēra pa ledu un izsita no bluķa krietnu gabalu. Es raudu tāpēc, ka mēs neatradām Ziemas ragu. Mēs ātrākām pussimtu kapu un izlaidām visus tos mošķus, bet tā arī neatradām Džoramūna ragu, ar ko nogāzt šo auksto Mūri!

31.NODAĻA DŽEIMIJS

Roka svila kā ugunīs.

Vēl ilgi pēc tam, kad lāpa, ar kuru viņi bija apdedzinājuši asiņaino stumbeni, bija aizvākta, viņš juta, kā liesmas aptver viņa roku un kā pirksti ugunī raustās pirksti, kuru viņam vairs nebija.

Viņš bija ticis ievainots arī iepriekš, bet nekad šādi. Tādas sāpes viņš vēl nebija sajutis.

Reizēm viņš skaitīja sen aizmirstas lūgšanas, ko bija iemācījies bērnībā un kopš tā laika nekad par tām nebija iedomājies, šīs lūgšanas viņš pirmo reizi bija izdvesis, kopā ar Serseju stāvot uz ceļiem Rūdas klinšu septā. Brīžiem viņš pat raudāja, līdz izdzirda Ākstus par to ņirdzam. Tad viņš mitējās raudāt, nocietināja sirdi un lūdzās, lai drudzis nožāvē asaras. "Tagad es zinu, kā jutās Tīrions, kad mēs par viņu smējāmies."

Kad Džeimijs jau otro reizi bija nokritis no zirga, viņi to sasēja kopā ar Brīnu no Tārtas, un tagad viņiem atkal vajadzēja jāt uz viena zirga. Kādu dienu viņi abus sasēja nevis ar mugurām kopā kā parasti, bet ar seju pret seju.

Mīlnieciņi, Muļķa Drāzenis skaļi nopūtās. Cik viņi jauki izskatās! Būtu nežēlīgi izšķirt krietno bruņinieku un viņa sirdsdāmu. Tad viņš iesmējās savus spalgos smieklus un noteica: Jā, bet kurš no viņiem ir bruņinieks un kurš dāma?

"Ja man būtu roka, tu to ātri vien uzzinātu," Džeimijs nodomāja. Rokas sāpēja un kājas no virvēm bija nejūtīgas, taču pēc kāda laika tas zaudēja jelkādu nozīmi. Pasaule saruka līdz sāpēm vietā, kur kādreiz bija roka, un Brīnai, kas spiedās viņam klāt. "Viņa vismaz ir silta," Džeimijs sevi mierināja, lai arī meičas elpa smirdēja tikpat ļoti kā viņējā.

Starp abiem visu laiku berzās nocirstā roka Ursvīks to bija iesējis auklā un pakāris Džeimijam kaklā, tāpēc tā sitās pa krūtīm gan viņam, gan Brīnai, bet pats Džeimijs ik pa brīžam te zaudēja samaņu, te atkal atguva. Brīnās dēļ cirstās brūces nu bija iekaisušas un labā acs pilnīgi aizpampuši, taču visvairāk sāpēja roka. No stumbeņa nemitīgi sūcās asinis un strutas, un vieta, kur reiz bija roka, pulsēja ar katru zirga soli.

Viņam rīkle bija pilnīgi jēla, tāpēc viņš neko nevarēja ieēst, toties dzēra gan vīnu, kad to viņam kāds iedeva, gan ūdeni, ja nekā cita nebija. Reiz viņš dabūja kausu ar šķidrumu, ko izdzēra vienā paņēmienā, un Drosmīgie Biedri sāka smieties tik skaļi, ka ausis plīsa pušu.

-   Tu nupat sadzēries zirga mīzalus, Karaļkāvi, Rordžs pavēstīja.

Džeimijs bija tik izslāpis, ka tik un tā izdzēra visu līdz pēdējai pilītei,

tomēr beigās izvēmās. Āksti lika Brīnai izmazgāt vēmekļus no Džeimija bārdas tieši tāpat kā lika viņai visu satīrīt, kad Džeimijs seglos apķēzījās.

Kādā mitrā rītā Džeimijs sajutās maķenīt spēcīgāks nekā parasti un viņu pārņēma neprāts viņš pastiepa kreiso roku un neveikli izvilka no maksts dornieša zobenu. "Lai viņi mani nogalina," Karaļkāvis prātoja, "es vismaz miršu cīņā ar zobenu rokā." Taču nekāda labuma no tā nebija. Muļķa Drāzenis, lēkādams no vienas kājas uz otru, metās sāņus un izvairījās, kad Džeimijs atvēzēja zobenu. Lanisters streipuļodams vicināja ieroci, taču Drāzenis griezās, locījās un šaudījās uz visām pusēm, līdz par Džeimija pūliņiem smējās jau visi Āksti. Kad Džeimijs paklupa un novēlās kņūpus, Drāzenis pieskrēja klāt un nošmaukstināja uz Džeimija pakauša slapju buču.

Beigu beigās Rordžs Džeimiju notrieca guļus un izspēra no viņa vārgajiem pirkstiem zobenu.

-   Tat bija tmieklīgi, Kagaļkāvi, sacīja Vārgo Houts, bet, ja tu to mēģināti vēlgeiz, et tev notigdītu agī otgu goku un vagbūt agī pie viena kāju.

Vēlāk Džeimijs gulēja uz muguras un skatījās naksnīgajās debesīs, cenzdamies nepievērst uzmanību sāpēm, kas savilka labo roku ik reizes, kad viņš to pakustināja. Nakts bija dīvaini skaista. Debesīs mirdzēja pusmēness, un Lanisteram likās, ka viņš mūžam nav redzējis tik daudz zvaigžņu. Zenītā vīdēja Karaļa kronis, turpat pakaļkājās slējās Ērzelis, blakus zaigoja Gulbis. Mēnessmeita, kautrīga kā vienmēr, slēpās aiz priedes zariem. "Kā gan tāda nakts var būt skaista?" viņš pats sev jautāja. "Kādēļ gan zvaigznes gribētu uz mani skatīties?"

-    Džeimij, Brīna nočukstēja tik klusi, ka Lanisteram šķita, ka viņš sapņo. Džeimij, ko tu dari?

-   Mirstu, viņš tāpat čukstus atbildēja.

-   Nē, viņa atbildēja, tev jādzīvo.

-   Nerunā muļķības, sievišķi, viņam gribējās smieties. Ja gribēšu miršu.

-   Vai tiešām tu esi tāds gļēvulis?

Šis vārds vīrieti satrieca. Viņš bija Džeimijs Lanisters, Karaļsardzes bruņinieks, viņš bija Karaļkāvis. Neviens neuzdrīkstējās viņu nosaukt par gļēvuli. Viņu mēdza saukt citos vārdos par zvēresta lauzēju, meli, slepkavu. Mēdza apgalvot, ka viņš ir nežēlīgs, nodevīgs un pārgalvīgs, tikai ne gļēvulīgs.

-   Kas cits man atliek, kā vien nomirt?

-   Dzīvot, Brīna atsaucās. Dzīvot, cīnīties un atriebties.

Tomēr viņa bija ierunājusies par skaļu. Rordžs to izdzirda ja ne vārdu jēgu, tad vismaz balsi. Viņš iespēra sievietei un piekodināja turēt nolāpīto mēli aiz zobiem, ja negribot no tās šķirties.

"Gļēvulis," Džeimijs prātoja, kamēr Brīna pūlējās apspiest vaidus. "Vai tā varētu būt? Viņi nocirta man roku, kurā es turu zobenu. Vai tā roka bija viss, kas man ir? Žēlīgie dievi, vai tā varētu būt?"

Sievišķim bija taisnība viņš nedrīkstēja mirt. Viņu gaidīja Serseja, viņš māsai noteikti bija vajadzīgs. Un mazajam brālim Tīrionam, kurš arī viņu mīlēja. Viņu gaidīja arī ienaidnieki: Jaunais Vilks, kurš bija sadevis viņam sutu Čukstu mežā un nokāvis viņa vīrus, Edmūrs Tūlijs, kurš viņu bija turējis tumsā un važās, šie paši Drosmīgie Biedri. No rīta viņš piespieda sevi ēst. Gūstītāji viņu baroja ar auzām kā zirgu, taču viņš piespieda sevi apēst katru kumosu. Džeimijs ēda arī vakarā un nākamajā dienā. "Dzīvo!" viņš sev nikni pavēlēja, lai arī auzu putra sprūda rīklē. "Dzīvo Sersejas dēļ, Tīriona dēļ! Dzīvo, lai atriebtos! Lanisteri vienmēr maksā savus parādus." Neesošā roka pulsēja, svila kā ugunīs un smirdēja. "Kad nokļūšu Karaļa ostā, likšu sev izkalt jaunu zelta roku, un kādu dienu ar to pārplēsīšu šim Vārgo Houtam rīkli.

Sāpēs dienas un naktis saplūda kopā. Pa dienu viņš gulēja seglos, piespiedies pie Brīnās, un degunā sitās pūstošās rokas smaka, bet naktīs, atlaidies uz cietās zemes, gulēja acīm vaļā, bet vienalga nespēja pamosties no murga. Lai cik viņš bija vārgs, Āksti vienmēr viņu sēja pie koka, un Džeimijs noprata, ka šie no viņa baidās joprojām.

Brīna allaž tika piesieta viņam blakus, un tā viņa tur gulēja savos valgos kā liela, sprāgusi govs, ne vārda neteikdama. Sievišķis sevī bija uzcēlis cietoksni. Drīz gūstītāji viņu izvaros, bet cietokšņa mūrus viņiem nenogāzt.

Džeimija mūri gan bija sagrauti. Šie bija nocirtuši viņam roku, roku, kurā viņš turēja zobenu, un bez tās viņš vairs nebija nekas. Otra roka nebija nekas. Kopš viņš iemācījās staigāt, tajā viņš bija turējis tikai vairogu. Tieši labā roka viņu vērta par bruņinieku un par vīru.

Kādu dienu viņš izdzirda Ursvīku ierunājamies par Hārenholu un atcerējās, ka tas ir viņu galamērķis. Džeimijs skaļi iesmējās, un Timeons viņam iesita pa seju ar garu, tievu pātagu. Brūce sāka asiņot, taču, salīdzinājumā ar sāpēm rokā, viņš to nemaz nejuta.

-   Kāpēc tu smējies? tajā vakarā sievišķis viņam čukstus jautāja.

-   Hārenholā es dabūju balto apmetni, Džeimijs tāpat čukstus atbildēja. Tas bija Venta lielajā turnīrā. Viņš gribēja parādīt savu lielo pili un lieliskos dēlus. Es ari gribēju sevi parādīt. Man bija tikai piecpadsmit gadu, bet tajā dienā mani neviens nebūtu pieveicis. Tomēr Airīss man neļāva piedalīties. Lanisters atkal iesmējās. Viņš mani aizsūtīja prom, bet tagad es nāku atpakaļ.

Āksti bija sadzirdējuši smieklus, un tajā vakarā spērienus saņēma Džeimijs. Viņš arī tos tikpat kā nejuta, tomēr noģība, kad Rordžs iespēra pa rokas stumbeni.

Nākamajā vakarā beidzot nāca izvarotāji, trīs visbaisākie no Ākstiem Drāzenis, Rordžs bez deguna un resnais dotraks Zollo, kurš bija nocirtis Džeimijam roku. Zollo un Rordžs strīdējās, kurš sāks pirmais, un, šķiet, par to, ka nerrs būs pēdējais, domstarpību nebija. Drāzenis ierosināja, lai Rordžs un Zollo ķeras pie lietas abi viens no priekšas, otrs no pakaļas. Viņiem ierosinājums patika, tikai tad sākās strīds par to, kurš būs no priekšas un kurš no pakaļas.

"Šie sakropļos arī viņu, tikai no ārpuses tas nebūs redzams."

-   Sievišķi, viņš pačukstēja, kamēr Zollo ar Rordžu viens otru sunīja, ļauj, lai viņi tevi izdrāž. Tad tas beigsies ātrāk un viņiem būs mazāk prieka.

-   Viņiem tāpat nebūs nekāda prieka, Brīna atbildēja.

"Stulbā, stūrgalvīgā kuce." Džeimijs zināja, ka viņa drīzāk ļaus sevi nogalināt. "Kāda man tur daļa? Ja viņa nebūtu tik ietiepīga, man joprojām būtu roka." Tomēr Lanisters sadzirdēja sevi nočukstam:

-   Noslēdzies sevī un ļauj, lai viņi tevi drāž. Viņš pats bija noslēdzies, kad viņa acu priekšā tika nogalināti Stārki: valdnieks Rikards izvārījās pats savās bruņās, bet viņa dēls Brendons, pūloties tēvu glābt, nožņaudzās. Domā par Renliju, ja tu viņu mīlēji. Domā par Tārtu, kalniem, jūrām, dīķiem, ūdenskritumiem… kas nu tavā Safīra salā ir, domā…

Tikmēr stridā bija uzvarējis Rordžs.

Tu esi neglītākais bābietis, kādu jebkad esmu redzējis, viņš sacīja Brinai, bet neiedomājies, ka es tevi nevaru pataisīt vēl neglītāku. Gribi tādu degunu kā manējais? Pretojies, un tu to dabūsi. Divas acis arī tev pārāk daudz. Ja iekliegsies, es vienu tev izraušu un likšu pašai to aprīt, bet pēc tam pa vienam vien izraušu tev zobus.

-   Izrauj gan, Rordž, Drāzenis lūdzās. Bez zobiem viņa izskatīsies gluži kā mana vecā māmuļa, viņš ķiķināja, un es vienmēr esmu gribējis to veceni izdrāzt pakaļā.

-   Ir nu gan jocīgs Āksts, Džeimijs iesmējās. Diez kāpēc tu negribi, lai viņa kliedz? Es gan, šķiet, zinu. SAFĪRI! viņš iesaucās tik skaļi, cik vien bija viņa spēkos.

Rordžs lādēdamies atkal iespēra viņam pa rokas stumbeni. Džeimijs ieaurojās. "Nemaz nezināju, ka tādas sāpes mēdz būt." Tas bija pēdējais, ko viņš paguva nodomāt. Lanisters nezināja, cik ilgi nogulējis nemaņā, taču, kad sāpes pierima, viņš ieraudzīja blakus Ursvīku un pašu Vārgo Houtu.

-   Viņu nedgīkt aidtikt! āzis brēca, gāzdams visas dusmas pār Zollo. Viņai jāpaliek netkagtai, multi! Pag viņu mēt dabūtim maitu tafīgu!

Turpmāk Houts katru vakaru viņiem blakus izlika sargus, lai aizstāvētu gūstekņus pats no saviem vīriem.

Divas naktis pagāja klusumā, līdz meiča beidzot saņēma drosmi un čukstus ierunājās:

-   Džeimij, kāpēc tu iekliedzies?

-    Tu jautā, kāpēc es iekliedzos "Safīri!"? Padomā pati, sievišķi. Vai kādu no tā bara varētu aizkustināt, ja kliegtu "Izvaro!"?

-   Tu varēji nekliegt vispār.

-   Uz tevi ar visu degunu nav viegli skatīties. Turklāt es gribēju dzirdēt, kā āzis pasaka "tafīgi". Karaļkāvis pasmējās. Tev veicas, ka esmu tāds melis. Godīgs cilvēks jau sen viņiem būtu izstāstījis patiesību par Safīru salu.

-   Vienalga, es tev pateicos, sīr.

Viņam atkal sāka sāpēt roka.

-    Lanisteri vienmēr maksā savus parādus, viņš, sakodis zobus, atbildēja. Es atmaksāju par upi un tiem akmeņiem, ar kuriem tu apmētāji Robiņu Rūgeru.

Āzis gribēja izrādīties, tāpēc jūdzi no Hārenholas vārtiem Džeimijs tika nocelts no zirga. Āksti vienu virvi apsēja Lanisteram ap vidukli, otru Brīnai pie rokām, bet abu virvju otrus galus pie Vārgo Houta segliem, un abi blakus streipuļoja aiz kohorieša svītrainā zerga.

Džeimija niknums ejot auga augumā. Lupata, ar ko bija apsiets rokas stumbenis, no strutām bija pelēka un smirdoša. Neesošie pirksti smeldza ar katru soli. "Es esmu stiprāks, nekā viņi spēj iedomāties," viņš sev teica. "Es vēl arvien esmu Lanisters un Karaļsardzes bruņinieks." Viņš aizies līdz Hārenholai un pēc tam arī līdz Karaļa ostai. Viņš dzīvos. "Un es atdošu savu parādu ar uzviju."

Tuvojoties Melnā Hārena milzīgās pils klintīm līdzīgajiem mūriem, Brīna satvēra Džeimiju aiz rokas.

-   Pilī šobrīd valda Boltons, un Boltoni ir Stārku karogneši.

-   Boltoni savus ienaidniekus nodīrā.

Tas bija viss, ko Džeimijs atcerējās par šo ziemeļnieku. Tīrions par Dredfortas pavēlnieku noteikti zinātu visu, bet brālis bija tūkstoš līgu attālumā kopā ar Serseju. "Kamēr Serseja ir dzīva, es nedrīkstu mirt," viņš centās sev iegalvot. "Mēs nomirsim kopā tāpat kā kopā piedzimām."

Ciemats pie pils mūriem bija nodedzināts līdz zemei, un no tā pāri bija palikušas tikai krāsmatas un nokvēpuši akmeņi, bet ezera krastā, kur neīstajā pavasarī valdnieks Vents rīkoja lielo turnīru, šķiet, nesen bija mituši daudzi vīri ar zirgiem. Ejot pa izdangāto zemi, Džeimija lūpas savilkās rūgtā smaidā tieši tajā vietā, kur viņš bija meties karaļa priekšā uz ceļgala un devis zvērestu, tagad bija izrakta atejas bedre. "Nekad nebiju iedomājies, cik ātri salds var kļūt par skābu. Airīss man neļāva izbaudīt pat to nakti. Viņš mani pagodināja, bet pēc tam iespļāva sejā."

-    Paskaties uz karogiem, Brīna rādīja, nodīrātais cilvēks un divi torņi. Karaļa Roba zvērinātie vasaļi. Bet virs vārtiem pelēks dižvilks baltā laukumā.

Džeimijs pacēla galvu.

-    Redzu tavu nolāpīto dižvilku, viņš atsaucās. Un tam blakus uzspraustas galvas.

Kareivji, kalpotāji un padauzas sagaidīja nācējus ar skaļiem saucieniem. Raiba kuce riedama skrēja viņiem nopakaļ cauri visai nometnei, līdz kāds no līsiešiem uzdūra to uz šķēpa un izauļoja kolonnas priekšā.

-    Es nesu Karaļkāvja karogu! viņš kliedza, kratīdams beigto suni virs Džeimija galvas.

Hārenholas mūri bija tik biezi, ka vārti atgādināja akmens tuneli. Vārgo Houts bija izsūtījis divus dotrakus pa priekšu, lai brīdinātu valdnieku Boltonu par viņu ierašanos, tāpēc ārpagalms bija ziņkārīgo pilns. Kad virvē iesietais Džeimijs streipuļoja garām, ļaudis pašķīrās.

-    Atvedu Kagaļkāvi, Vārgo Houts paziņoja savā šļupstošajā balsī. Kāds ar šķēpu iesita Džeimijam pa muguru, un viņš nokrita zemē.

Krītot viņš neviļus izstiepa sev priekšā rokas un smagi sasita rokas stumbeni. Sāpes bija apstulbinošas, taču viņam izdevās piecelties uz viena ceļgala. Džeimija priekšā platas akmens kāpnes veda uz vienu no I lārenholas milzīgajiem apaļajiem torņiem. Lanisteru vēroja pieci bruņās tērpti bruņinieki ar torņiem uz krūtīm un kāds ziemeļnieks ar blāvām acīm, ģērbies vilnas drānās un kažokādās.

-   Vesels bars Freju, Džeimijs noteica. Sīrs Danvels, sīrs Enīss, sīrs I lostīns. Valdnieka Voldera dēlus viņš pazina sejā, jo viņa krustmāte galu galā bija precējusies ar vienu no viņiem. Izsaku līdzjūtību.

-   Par ko gan, sīr? Danvels Frejs noprasīja.

-    Par jūsu brāļadēla sīra Kleosa nāvi, Džeimijs atbildēja. Viņš bija kopā ar mums, bet tad laupītāji viņu pielaida pilnu ar bultām. Ursvīks ar savu bandu pievāca to, kas viņam piederēja un pameta vilkiem par barību.

-   Cienītie kungi, Brīna panācās uz priekšu, es redzēju jūsu karogus. Uzklausiet mani sava zvēresta vārdā!

-   Un kas ir runātāja? sīrs Enīss Frejs noprasīja.

-   Lanitega auklīte.

-   Es esmu Brīna no Tārtas, valdnieka Selvīna Vakarzvaigznes meita un esmu zvērējusi uzticību Stārku namam tāpat kā jūs.

Enīss nospļāvās viņai pie kājām.

-    Lūk, kur tavs zvērests. Mēs uzticējāmies Roba Stārka vārdam, un viņš par mūsu uzticību atmaksāja ar nodevību.

"Tas ir interesanti." Džeimijs pagriezās, lai palūkotu, kā Brīna atbildēs uz tādiem apvainojumiem, taču sievišķis bija stūrgalvīgs kā mūlis.

-     Par nodevību es neko nezinu, viņa paberzēja sasietās rokas. Ketlīnas kundze man pavēlēja nogādāt Lanisteru viņa brālim Karaļa ostā…

-    Kad mēs viņus atradām, šī grasījās Lanisteru noslīcināt, sacīja Ursvīks Uzticīgais.

Meiča nosarka.

-   Es dusmās aizsvilstos, taču nekad nebūtu viņu nonāvējusi. Ja viņš mirtu, Lanisteri nogalinātu manas kundzes meitas.

-    Kāpēc mums par to vajadzētu uztraukties? Enīss bija nesatricināms.

-   Jāatdod pret atlīdzību atpakaļ Straujupē, Danvels ieminējās.

-   Rūdas klintīm ir vairāk zelta, viņa brālis iebilda.

-   Labāk viņu nogalināt! kāds cits paziņoja. Viņa galvu par Neda Stārka galvu!

Muļķa Drāzenis pelēki sārtajā āksta tērpā atkūleņoja pie torņa kāpnēm un sāka dziedāt:

-   Dzīvoja reiz lauva, kas dejā grieza lāci, ak vai, ak vai…

-   Klutē, multi, Vārgo Houts uzbļāva. Kagaļkāvit lātim netikt, vint ig mant.

-    Viņš netiks nevienam, ja mirs. Rūzs Boltons ierunājās tik klusi, ka vīri sastinga, lai dzirdētu, ko viņš saka. Un atcerieties, cienītais kungs kamēr es neesmu devies atpakaļ uz ziemeļiem, jūs vēl neesat Hārenholas valdnieks.

Drudzis padarīja Džeimiju tikpat bezbailīgu kā vieglprātīgu.

-   Vai tas būtu Dredfortas valdnieks? Kad pēdējo reizi par jums dzirdēju, jūs laidāties no mana tēva, iežmiedzis asti kājstarpē. Kad jūs pārstājāt bēgt, cienītais kungs?

Boltona klusēšana bija simtreiz draudīgāka par Vārgo Houta šļupstēšanu. Blāvās acis rīta miglas krāsā slēpa vairāk nekā atklāja. Džeimijam šis skatiens nepatika tas lika atcerēties to dienu Karaļa ostā, kad Neds Stārks viņu pieķēra sēžam Dzelzs tronī.

-   Jūs esat pazaudējis roku, Dredfortas valdnieks sakostiem zobiem beigu beigās noteica.

-   Nē, Džeimijs atbildēja, Tā man karājas kaklā.

Rūzs Boltons pasniedzās, pārrāva auklu un pasvieda Lanistera roku Houtam.

-   Aizvāciet. Tāds skats mani aizvaino.

-   Et to notūtītu viņa tēvam un liktu tamaktāt timt tūktotut pūķu, vai agī atdotu Kagaļkāvi pa gabaliņiem. Kad tit būt tamaktājit, mēt atdotim tīgu Džeimiju Kāgtāgkam un tavāktim agī viņa meitu.

Drosmīgie Biedri skaļi iesmējās.

-     Labs plāns, Rūzs Boltons sacīja tā, it kā galdabiedram teiktu: "Labs vīns." Tikai valdnieks Kārstārks savu meitu tev nedos. Karalis Robs viņu ir saīsinājis par galvas tiesu nodevības un slepkavības dēļ. Toties valdnieks Tīvins ir Karaļa ostā un paliks tur līdz jaunajam gadam, kad viņa mazdēls precēsies ar meiteni no Gaisa dārziem.

-   No Ziemmalas, Brīna palaboja. Jūs gribējāt teikt no Ziemmalas. Karalis Džofrejs ir saderināts ar Sansu Stārku.

-   Vairs ne. Pēc Melnupes kaujas viss mainījās. Roze apvienojās ar lauvu, lai sakautu Stanisa Barateona karaspēku un nodedzinātu viņa floti.

"Es tevi brīdināju, Ursvīk," Džeimijs nodomāja, "un tevi, āzi, arī. Derībās liekot pret lauvām, var zaudēt ne tikai maku."

-   Vai ir kas dzirdams par manu māsu? viņš apjautājās.

Viņa ir sveika un vesela. Jūsu… māsasdēls arīdzan. Pieminot māsasdēlu, Boltons ieturēja pauzi, kā gribēdams sacīt: "Es zinu." Jūsu brālis ari ir dzīvs, lai gan kaujā tika ievainots. Viņš pamāja drūmam ziemeļniekam kniedētā kamzolī. Aizved sīru Džeimiju pie Kībērna. Un atraisi tai sievietei rokas. Kad virve ap Brīnās rokām bija pārgriezta, viņš piebilda: Lūdzu mūs atvainot, kundze. Laiki ir tik nemierīgi, ka grūti atšķirt draugu no ienaidnieka.

Brīna paberzēja roku, kur valgs to bija noberzis līdz asinīm.

-   Kungs, šie vīri grasījās mani izvarot.

-   Vai tiešām? Boltons pavērsa bālo acu skatienu pret Vārgo Houtu.

-   Esmu par to ļoti sarūgtināts. Un par sīra Džeimija roku arī.

Pagalmā uz katru Drosmīgo Biedru bija pa pieciem ziemeļniekiem un Frejiem. Āzis varbūt arī nebija pārāk gudrs, taču skaitīt prata, tāpēc turēja mēli aiz zobiem.

-  Viņi pievāca manu zobenu, Brīna turpināja sūdzēties, un bruņas…

-  Te jums bruņas nebūs vajadzīgas, Boltons apgalvoja. Hārenholā jūs esat manā aizstāvībā. Amabela, sameklē piemērotu istabu Brīnās kundzei. Volton, tūdaļ pat parūpējies par sīru Džeimiju.

Atbildi negaidījis, viņš pagriezās un, apmetnim plīvojot, aizgāja pa kāpnēm. Džeimijs vēl paguva ar Brīnu saskatīties, bet tad viņus aizveda katru savā virzienā.

Istabās zem putnu novietnes sirms tēvišķs vīrs vārdā Kībērns pārgrieza pārsēju uz Džeimija rokas stumbeņa un noelsās vien.

-   Tiešām ir tik ļauni? Vai es nomiršu?

Kībērns pataustīja brūci ar pirkstu un sarauca degunu, kad no tās izspiedās strutas.

-    Nē. Lai gan vēl pāris dienu… Viņš nogrieza Džeimija piedurkni.

-   Iekaisums gājis plašumā. Vai redzat, cik te mīksta miesa? Tā visa jānogriež. Visprātīgāk būtu ņemt nost visu roku.

-  Tādā gadījumā mirsiet jūs, Džeimijs apsolīja. Iztīriet stumbeni un aizšujiet. Es riskēšu.

-   Es varu atstāt augšdelmu un griezt elkoņa locītavā, bet…

-   Ja nogriezīsiet kaut gabalu rokas, tad labāk uzreiz grieziet nost arī otru, citādi es jūs pēc tam nožņaugšu.

Kībērns ieskatījās Džeimijam acīs un saprata, ka jāpiekāpjas.

-   Lai tā būtu. Es nogriezīšu tikai sapuvušo miesu. Mēģināsim izdedzināt iekaisumu ar stipro vīnu, nātru kompresēm, sinepju sēklām un mīklu varbūt ar to pietiks. Izlemiet pats. Jums droši vien vajadzēs magoņu pienu…

-    Nē. Džeimijs neuzdrīkstējās iemigt, jo varēja pamosties bez rokas, lai ko tas vīrs solītu.

-   Tas būs sāpīgi.

-   Tad es kliegšu.

-   Tas būs ļoti sāpīgi.

-   Tad es kliegšu ļoti skaļi.

-   Vismaz vīnu iedzersiet?

-   Vai augstais septons lūdz dievus?

-    Par to es neesmu nemaz tik drošs. Es atnesīšu vīnu. Atgulieties man vajadzēs jūsu roku piesprādzēt.

Kībērns ar asu nazi iztīrīja stumbeni, un Džeimijs tikmēr strēba stipro vīnu, pusi noliedams garām mutei, jo neprata veikli rīkoties ar kreiso roku. Bet tas nemaz nebija tik slikti, jo vīna aromāts netīrajā bārdā nomāca strutu smaku.

Kad pienāca laiks nogriezt bojāto miesu, nelīdzēja nekas. Džeimijs kliedza un ar veselo roku dauzīja pa galdu, un iebrēcās, kad Kībērns uzlēja strupulim verdošu vīnu. Par spīti bailēm un tam, ka bija apņēmies palikt nomodā, Lanisters tomēr zaudēja samaņu. Kad viņš atjēdzās, mestrs jau šuva roku ar adatu un lopa dzīslu.

-   Atstāju ādas sloksni, ko pārlocīt stumbenim.

-   Izskatās, ka jums ir pieredze šādās lietās, Džeimijs vārā balsī nomurmināja. Mutē bija asiņu garša, jo viņš bija iekodies mēlē.

-   Šādus stumbeņus dabū redzēt visi, kas kalpo Vārgo Houtam viņš tādus pamet pa labi un pa kreisi.

"Kībērns neizskatās pēc briesmoņa," Džeimijs nodomāja. Viņam bija klusa balss un siltas, brūnas acis.

-   Kāpēc mestrs siro kopā ar Drosmīgajiem Biedriem?

-    Citadele man atņēma amata ķēdi. Kībērns nolika adatu. Vajadzētu apstrādāt arī brūci virs acs. Miesa ir pamatīgi iekaisusi.

Džeimijs aizvēra acis un ļāva Kībērnam darboties.

-    Pastāstiet man par kauju. Tā kā Kībērns aprūpēja Hārenholas kraukļus, tad viņš noteikti pirmais uzzināja visus jaunumus.

-   Valdnieks Staniss nokļuva slazdā starp jūsu tēvu un uguns sienu. Runā, ka Velnēns aizdedzinājis pat upi.

Džeimijs gara acīm redzēja, kā zaļas liesmas tiecas debesīs augstāk par visaugstākajiem torņiem, bet ielās kliedz degoši cilvēki. "Esmu to jau redzējis sapnī." Smieklīgi, taču nebija neviena, kam šo joku pastāstīt.

Atveriet aci. Kībērns ar siltā ūdenī samitrinātu lupatiņu notīrīja •..(kaltušās asinis. Plakstiņš bija pietūcis, taču Lanisters tomēr spēja to pavērt pa pusei. Kā jūs pie tādas brūces tikāt? mestrs gribēja zināt.

-   Dāvana no meičas.

-   Ne pārāk maigi bildinājāt, cienītais kungs?

-  Tā meiča augumā ir lielāka par mani un atbaidošāka pārjums. Apskatiet arī viņu kad kāvāmies, es viņai iedūru kājā, un tagad šī pieklibo.

-   Likšu viņu atvest. Kas šī sieviete jums ir?

-   Mana aizstāve. Džeimijs negribīgi iesmējās, lai cik ļoti viņam sāpēja.

-   Es saberzīšu dažas zālītes, ko jums vajadzēs dzert ar vīnu, lai mazinātu drudzi. Atnāciet rīt, un es jums uz acs uzlikšu dēli, lai nosūktu sliktās asinis.

-   Dēli… cik mīļi.

-   Valdniekam Boltonam ļoti patīk dēles, Kībērns pieklājīgi noteica.

-   Kā tad, Džeimijs atbildēja, šaubu nav.

32.NODAĻA TĪRIONS

Aiz Karaļa vārtiem itin nekas nebija palicis pāri, atskaitot dubļus, pelnus un apdegušu kaulu šķēpeles, tomēr vieni ļaudis jau atkal bija sākuši apmesties pilsētas mūru pakājē, kamēr citi no ķerrām un mucām turpat tirgoja zivis. Tīrions, jājot garām, juta sev pievērstus pilsētnieku skatienus tie bija vēsi, pat nikni un bez jebkādas līdzcietības. Neviens gan neiedrošinājās viņu uzrunāt vai aizšķērsot ceļu, jo blakus melnās ieeļļotās bruņās jāja Brons. "Ja es būtu viens, viņi mani norautu no zirga un sašķaidītu ģīmi ar bruģakmeni kā Prestonam Grīnfildam.

-    Viņi atgriežas ātrāk par žurkām, punduris sūrojās. Vienreiz mēs viņus jau izsvilinājām varētu domāt, ka viņi ir guvuši mācību.

-   Dod man duci zeltīto apmetņu, un es viņus apkaušu, Brons atteica. Ja viņi būs beigti, tad atpakaļ nenāks.

-   Būs citi, kas nāks viņu vietā. Lai dzīvo… bet, ja viņi atkal sāk lipināt būdas pie pilsētas mūriem, plēs tās nost tūdaļ pat. Karš vēl nav galā, lai ko tie muļķi domātu. Tīrions palūkojās uz Dubļu vārtiem. Pagaidām esmu gana redzējis. No rīta atjāsim vēlreiz kopā ar ģildes amatniekiem un palūkosim, kas viņiem sakāms. Punduris nopūtās. "Pats visu nodedzināju, tad jau man arī pieklājas atjaunot."

Vispār jau tas bija viņa tēvoča uzdevums, taču nopietnais, izdarīgais un nenogurdināmais sīrs Kevans Lanisters nebija savā ādā, kopš no Straujupes atlidoja krauklis ar ziņu par viņa dēla nāvi. Vilema dvīņubrālis Mārtiņš arī bija Roba Stārka gūstā, un viņu vecākais brālis Lensels vēl arvien necēlās no gultas, jo ievainojums negribēja dzīt. Tā kā viens dēls jau bija miris un vēl divi atradās nāves briesmās, sīru Kevanu mocīja sēi.in un bailes. Valdnieks Tīvins allaž bija varējis pajauties uz brāli, tagad viņam atlika vien lūgt palīdzību savam dēlam pundurim.

Atjaunošanas izmaksas bija satriecošas, taču te līdzams nebija neI as Karaļa osta bija visas karaļvalsts svarīgākā osta, ar kuru nozīmīguma varēja sacensties vienīgi Senpilsēta. Upi atkal vajadzēja atvērt kuģošanai un jo ātrāk, jo labāk. "Kur lai es ņemu to nolādēto naudu?" Tīrions gandrīz vai ilgojās pēc Īkstīša, kurš pirms divām nedēļām bija aizceļojis 11/ ziemeļiem. "Kamēr viņš drāž Līsu Arīnu un valda Ielejā, man jāvāc mēsli, ko šis te pametis." Tomēr tēvs viņam bija uzdevis nopietnu darbu. "Viņš mani neiecels par Rūdas klinšu mantinieku, bet vismaz liek lietā manas spējas, kur vien var," Tīrions prātoja, kopā ar zeltīto apmetņu kapteini jājot cauri Dubļu vārtiem.

Ugunsmetēji Trīs maukas joprojām atradās tirgus laukumā, taču tagad mētājās dīkā, bet piķa mučeles un laukakmeņi jau bija aizvelti prom. Tagad pa koka balstiem un ballistām kā mērkaķēni lodāja bērneļi rupja audekla drānās un cits citu apsaukāja.

Atgādini man, lai lieku sīram Ādamam nosūtīt šurp sargus, Tīrions teica Bronam, jājot garām, citādi kāds stulbenis vēl nokritīs un pārlauzīs mugurkaulu. No augšas atskanēja sauciens, un viņiem priekšā pret zemi atsitās pamatīga mēslu pika. Tīriona ķēve saslējās pakaļkājās un gandrīz nometa jātnieku. Bet, ja tā padomā, viņš turpināja, kad bija savaldījis zirgu, lai tie sasodītie knēveļi krīt un šķīst kā melones.

Tīrions bija nelāgā omā, un ne jau tāpēc, ka ielas zeņķi centās apmētāt viņu ar sūdiem, viņa laulības dzīve bija viens vienīgs posta gaņģis. Sansa Stārka vēl arvien palika jaunavās, un, šķiet, to pilī zināja visi. No rīta, kāpjot seglos, punduris dzirdēja, kā divi staļļapuikas viņam aiz muguras ķiķina, un Tīrions it labi spēja iztēloties, ka viņu apņirdz pat zirgi. Viņš bija riskējis ar savu ādu, cenšoties izvairīties no guldināšanas rituāla, tādējādi cerot savas guļamistabas durvis noturēt slēgtas, taču šīs cerības ātri vien gaisa vai nu Sansa bija tik liela muļķe, ka melsa lieku kādai no savām istabenēm, kuras visas bija Sersejas spiedzes, vai arī pie vainas bija Varīss ar saviem mazajiem putniņiem.

Bet kāda gan tam bija nozīme? Tāpat visi smējās. Vienīgais cilvēks visā Sarkanajā pilī, kam šīs laulības nešķita smieklīgas, bija viņa dārgā sieva Sansa. Meitene ar katru dienu kļuva nelaimīgāka. Tīrions labprāt būtu salauzis viņas pieklājības mūri un mierinājis viņu visiem spēkiem, taču pūliņi šķita velti. Nekādi vārdi punduri Sansas acīs nepadarīs par skaistuli. "Es arī joprojām palikšu Lanisters." Tāda sieva viņam bija lemta visam atlikušajam mūžam, un viņa Tīrionu ienīda.

Kopā pavadītās naktis lielajā gultā kļuva par kārtējo mocību viņš vairs nevarēja gulēt kails, kā bija pieradis. Sansa bija pārāk labi audzināta, lai pateiktu vīram kaut vienu nelaipnu vārdu, taču riebums, kādā viņa ik reizes palūkojās uz punduri, bija nepanesams. Tīrions arī Sansai bija ierādījis valkāt naktskreklu. "Es viņu gribu," Tīrions saprata. "Jā, es gribu Ziemmalu, taču es gribu arī viņu, un nav no svara, vai viņa vēl bērns vai jau sieviete. Es gribu viņu mierināt, gribu dzirdēt viņas smieklus. Es gribu, lai viņa nāktu pie manis labprātīgi savos priekos, bēdās un baudā." Tīriona lūpas savilkās skumjā smaidā. "Jā, un vēl es gribu būt tik garš kā Džeimijs un spēcīgs kā sīrs Gregors, tikai gribēt jau nav kaitīgi."

Viņa domas pavisam neviļus pievērsās Šaijai. Tīrions gribēja, lai Šaija jaunumus uzzina no viņa paša, nevis no kāda cita, tāpēc pirms kāzām lika Varīsam atvest meiteni pie viņa. Abi atkal tikās einuha istabās. Kad Šaija jau sāka raisīt pundura bikšu saites, Tīrions atstūma viņas roku.

-   Pagaidi, punduris ierunājās, man tev kas jāsaka. Rīt man jāprecas…

-    …ar Sansu Stārku. Es zinu.

Mazais vīriņš uz brīdi zaudēja valodu to vēl nezināja pat Sansa.

-    Kā tu zini? Vai tev to pateica Varīss?

-    Kad vedu Lolīsu uz septu, dzirdēju, kā to kāds pāžs stāsta sīram Taladam. Viņš to bija uzzinājis no kalpones, kura bija noklausījusies sīra Kevana sarunu ar tavu tēvu. Meitene izvairījās no pundura tvēriena un novilka pār galvu kleitu. Kas man par daļu viņa ir tikai sīks skuķis. Uztaisīsi viņai lielu vēderu un būsi atpakaļ pie manis. Kaut kas Tīrionam bija licis cerēt, ka Šaija nebūs tik vienaldzīga. "Bija licis cerēt," viņš rūgti nodomāja, "bet tagad tu zini, kā ir patiesībā, punduri. Šaijas dāvātā mīla ir vienīgā, kāda tev jebkad būs."

Dubļu iela bija ļaužu pilna, taču gan kareivji, gan pilsētnieki pašķīrās, lai dotu ceļu Velnēnam un viņa svītai. Pa kājām pinās bērneļi ar iekritušām acīm vieni lūdzoši raudzījās uz viņu, citi ubaga dāvanas lūdza skaļā balsī. Tīrions izvilka no muķa sauju vara monētu un pasvieda tās gaisā, bet bērneļi, klaigādami un grūstīdamies, metās naudiņu uzlasīt. Veiksmīgākie tajā vakarā varēs nopirkt ņuku apstāvējušās maizes. Viņš nekad vēl nebija redzējis tirgu tik pārpildītu, taču, neraugoties uz lielo daudzumu pārtikas, ko pilsētā ieveda Tīreli, cenas turējās satriecoši augstas. Seši vara gabali par meloni, sudraba briedis par bušeli kukurūzas, zelta pūķis par vērša sānu vai sešiem kaulainiem sivēniem, tomēr pircēju, šķiet, netrūka. Ap katru pajūgu un tirdzniecības vietu drūzmējās kārni vīri un novārgušas sievas, un daudzi citi, kas bija vēl skrandaināki par viņiem, izsalkušām acīm glūnēja no šķērsielām.

Iesim te, Brons noteica, kad viņi bija tikuši pie Āķa. ja vien neesi pārdomājis…

-   Neesmu.

Upmalas pārbaude šķita ticams iemesls tur atrasties, taču Tīrionam todien bija pavisam citi nolūki. Protams, viņš par to nepavisam nebija sajūsmā, taču darāmais bija jāpadara. Viņi pagriezās prom no Īgona kalna un iegāja sīku ieliņu labirintā, kas pletās Visēnijas pakalna pakājē. Brons rādīja ceļu. Tīrions pāris reizes pagriezās un pārliecinājās, vai viņam kāds neseko, taču neko aizdomīgu nesaskatīja: kučieris slānīja zirgu, vecene pa logu izlēja naktspodu, divi puikas vingrinājās nūju cīņās, trīs zeltainie apmetņi veda aizturēto… viss šķita pagalam ierasti un nevainīgi, taču jebkurš no šiem cilvēkiem varēja viņu nodot. Varīsam ziņotāji bija visur.

Viņi nogriezās ap stūri, tad ap nākamo un izjāja cauru sievu baram, kas pulcējās pie akas. Brons veda viņu pa līkumotām ejām, cauri kādai alejai un pussabrukušai arkai. Šķērsojuši nodegušas mājas drupas, viņi vadīja zirgus pa lēzenas uzejas pakāpieniem. Mājeles te bija aizslēģotas un nabadzīgas. Brons apstājās pie kādas alejas, kas bija tik līka un šaura, ka jāt pa to blakus nebija iespējams.

-  Tālāk ir tikai divas būdas un strupceļš. Vīna pagrabs atrodas otrajā būdā.

Tīrions nolēca no zirga.

-   Pielūko, lai neviens te neienāk un arī neaiziet, kamēr atgriežos. Es nebūšu ilgi.

Viņš aptaustīja apmetņa slepeno kabatu, lai pārliecinātos, ka zelts vēl ir vietā. Trīsdesmit zelta pūķu. "Sasodīta bagātība tādam cilvēkam kā viņš." Punduris gāzelēdamies aizsoļoja pa aleju, gribēdams ātrāk padarīt to, kas bija jādara.

Vīna pagrabs bija baisa vieta tumšs, slapjš, nopelējušām sienām un tik zemiem griestiem, ka Bronam būtu vajadzējis pieliekties, lai neatsistu galvu pret sijām. Tīrionam Lanisteram tādu rūpju nebija. Šajā diennakts laikā priekštelpa bija tukša, ja neskaitīja sievišķi ar nedzīvām acīm, kura aiz letes kvernēja uz rupji tēstu dēļu sola.

-   Ej tālāk, viņa pasniedza pundurim kausu skāba vīna.

Dibenistabā valdīja vēl lielāka tumsa. Uz zema galda blakus vīna

krūkai dega svece. Vīrs, kas sēdēja pie galda, nepavisam neizskatījās bīstams viņš bija maza auguma, taču Tīrionam visi šķita lieli. Vīrs bija brūniem matiem, sārtiem vaigiem un nelielu vēderu, kas izspiedās no kaula pogām aizdarinātā stirnādas kamzoļa. Divpadsmit stīgu arfa, ko viņš turēja rokās, bija nāvējošāka par zobenu.

-   Sveiks, Simon Sudrabrlkle, Tīrions apsēdās viņam iepretī.

Vīrietis nolieca galvu un atklāja pliku pakausi.

-   Labdien, labās rokas kungs, viņš sveicināja.

-   Tu maldies. Labā roka ir mans tēvs, un es šobrīd vairs neesmu pat nieka pirksts.

-   Gan jau jūs atkal celsieties tāds cilvēks kā jūs… Jaukā Šaijas kundze teica, ka jūs esot apprecējies. Ja jūs būtu mani uzmeklējuši agrāk, es būtu jūsu dzīrēm veltījis dziesmu.

-   Manai sievai dziesmas šobrīd ir vajadzīgas vismazāk, Tīrions atbildēja. Runājot par Šaiju, mēs abi zinām, ka viņa nav nekāda dāma, un es būtu pateicīgs, ja tu nekad viņas vārdu nebilstu skaļi.

-    Kā karaļa labā roka pavēl, Sīmons atteica.

Kad Tīrions pēdējo reizi redzēja dziesminieku, būtu pieticis ar vienu asāku vārdu, lai šis sāktu svīst baiļu sviedrus, bet nu šķita, ka viņš ir sasmēlies drosmi. "Visticamāk tajā krūkā." Taču tikpat labi Tīrions varēja sevi vainot muzikanta plātībā. "Es viņam jau piedraudēju, bet draudus neizpildīju, tāpēc viņš domā, ka esmu bezzobains." Punduris nopūtās.

-   Ļaudis runā, ka tu esot ļoti apdāvināts dziesminieks.

-   Jūs esat ļoti laipns, cienītais kungs.

-   Domāju, ka tev pienācis laiks doties muzicēt uz brīvpilsētām. Tīrions pasmaidīja. Brāvosā, Pentosā un Līsā ļaudīm ļoti patīk dziesmas, un viņi dāsni atalgo tos, kas viņiem iepatīkas. Viņš iedzēra malku vīna tas bija draņķīgs, bet stiprs. Vislabāk būtu apbraukāt visas deviņas brīvpilsētas netaisni taču liegt ļaudīm klausīties, kā tu dziedi. Ar vienu gadu katrā no brīvpilsētām būtu gana. Punduris pabāza roku zem apmetņa, kur bija paslēpts zelts. Tā kā osta ir slēgta, tev vajadzēs doties uz Daskendeilu, lai dabūtu vietu uz kuģa, taču Brons tev sameklēs zirgu, un es būšu pagodināts apmaksāt tavu braucienu…

-    Bet, cienītais kungs, dziesminieks iebilda, vēl nekad nav dzirdējis mani dziedam. Paklausieties brītiņu. Viņa pirksti veikli skāra arfas stīgas, un pagrabu piepildīja liega mūzika. Sīmons sāka dziedāt.

No pakalna augstumiem nolaidies, Viņš iejāja pilsētas ielās. Pa takām, pa bruģakmens līkločiem Viņš jāja pie sirdsdāmas.

Tā bija tam slepenais dārgums, Tā bija tam spožums un posts. Pat amata ķēde un pilis Bij' nieks pret šīs meitenes skūpstu.

Ir jau vēl vārdi, muzikants sacija, aprāvis dziedājumu, ai, daudz vardu, un man šķiet, ka piedziedājums izdevies sevišķi labs: "Jo rokas no /cita ir saltas, bet sievietes plaukstas vai svilst…

Pietiks, Tīrions izvilka no apmetņa apakšas tukšu roku. Šo dziesmu es vairs nevēlos dzirdēt. Nekad.

-   Tiešām? Sīmons Sudrabrīkle nolika arfu un iedzēra malku vīna.

Žēl gan. Kad mācījos spēlēt, vecais skolotājs mēdza teikt, ka ikvienam

virām vajadzīga sava dziesma. Citiem tā varbūt patiks labāk karalienei vai jūsu tēvam.

Tīrions paberzēja rētu uz deguna.

-    Manam tēvam tādiem niekiem nav laika, bet mana māsa nav tik devīga, kā varētu šķist. Gudrs cilvēks ar klusēšanu nopelnīs vairāk nekā ar dziesmu.

Kur nu vēl skaidrāk izteikties, un Sīmons viņa domu uztvēra itin ātri.

-   Mana cena ir gaužām pieticīga, cienītais kungs.

-   Tas priecē. Tīrions jau sāka baidīties, ka ar trīsdesmit zelta pūķiem cauri netiks. Un kāda tā ir?

-   Karaļa Džofreja kāzās, Sīmons iesāka, būs dziesminieku turnīrs.

-   Un kumēdiņu rādītāji, āksti, dancojoši lāči…

-    Tur būs tikai viens dancojošs lācis, palaboja muzikants, kurš acīmredzot Sersejas plāniem sekoja rūpīgāk nekā Tīrions, toties dziesminieki būs septiņi: Galjons no Kūjas, Betānija Smalkpirkstīte, īmons Kostīns, Alariks no īsenes, Arfists Hamīšs, Kolio Kveinīss un Orlands no Senpilsētas sacentīsies par apzeltītu lautu ar sudraba stīgām… tikai tas, kurš ir labāks par viņiem visiem, nav uzaicināts.

-   Šķiet, nav grūti uzminēt tas ir Sīmons Sudrabrīkle.

Sīmons bikli pasmaidīja.

-    Esmu gatavs pierādīt savu taisnību karaļa un galma priekšā. Hamīšs ir vecs un bieži aizmirst dziesmām vārdus. Un Kolio ar savu Tīrošas akcentu ja izdodas saprast katru trešo vārdu, tad ir labi!

-    Mana māsa dzīrēm jau visu sagatavojusi. Pat tad, ja man izdotos sagādāt tev ielūgumu, tas varētu izskatīties savādi. Septiņas valstības, septiņi zvēresti, septiņi pārbaudījumi, septiņdesmit septiņi ēdieni, bet astoņi dziesminieki… Ko par to teiks augstais septons?

-   Jūs gan neliekaties pārāk svētulīgs cilvēks, cienītais kungs.

-   Ne jau svētulība te no svara. Vienkārši jāievēro zināma kārtība.

-    Un tomēr… Sīmons iedzēra vīnu, muzikanta dzīve ir briesmu pilna. Mēs piekopjam savu arodu neaprēķināmu žūpu priekšā alus

dzertuvēs un vīna pagrabos. Ja kādam no jūsu māsas septiņiem muzikantiem kaut kas pēkšņi atgadās, es ceru, jūs varētu apsvērt manu dalību trūkstošā dziesminieka vietā. Viņš viltīgi pasmaidīja, jo acīm redzami bija apmierināts pats ar sevi.

-   Seši dziesminieki tas būtu tikpat nelaimīgs skaits kā astoņi. Es apjautāšos, kāda veselība ir šiem septiņiem Sersejas muzikantiem. Ja kāds no viņiem nevarēs piedalīties, mans Brons tevi uzmeklēs.

-    Lieliski, cienītais kungs! Būtu jau pieticis, ja ar to Sīmons uzskatītu sarunu par pabeigtu, taču viņš, uzvaras priekā tvīkstot, piebilda: Karaļa Džofreja kāzu naktī es dziedāšu šā vai tā. Ja tikšu saukts pie galma, dziedāšu karalim savas labākās dziesmas, ko esmu dziedājis tūkstošiem reižu un kas visiem patīk. Ja man nāksies dziedāt kādā drūmā krogā… tad tas būs labs iemesls, lai uzrautu jauno dziesmu "Jo rokas no zelta ir saltas, bet sievietes plaukstas vai svilst".

-   Tas nebūs nepieciešams, Tīrions atbildēja. Dodu tev Lanistera goda vārdu, ka Brons tevi drīz uzmeklēs.

-    Ļoti labi, cienītais kungs. Tuklais dziesminieks ar pliko galvvidu atkal paņēma rokās arfu.

Brons ar zirgiem gaidīja ielas galā.

-   Kad man viņš jāved uz Daskendeilu? algotnis apjautājās, kad bija palīdzējis T īrionam iesēsties seglos.

-   Nekad. Tīrions pagrieza zirgu. Pēc trim dienām aiziesi pie viņa un teiksi, ka Arfists Hamīšs nelaimīgi salauzis roku. Pasaki, ka viņa prastās drēbes galmam nederēs, tāpēc vajadzīga jauna kārta, un viņš tev sekos bez iebildēm. Punduris saviebās. Drīksti paturēt viņa mēli tā, šķiet, esot no sudraba. Visam, kas no viņa paliks pāri, gan jāpazūd.

-   Zinu kādu ēstuvi Blusu Galā, Brons pasmīnēja. Tur vārot īpašu zupu no dažādiem gaļas veidiem.

-   Pieraugi, lai es tur nekad neieturētos.

Tīrions palaida zirgu riksī viņš gribēja nomazgāties vannā, un jo karstākā, jo labāk, taču pat šis niecīgais prieciņš viņam tika liegts. Tiklīdz punduris atgriezās savās istabās, Podriks Peins steidza paziņot, ka Tīrions tiek izsaukts uz Labās rokas torni.

-   Cienība vēlas jūs redzēt. Karaļa labā roka. Valdnieks Tīvins.

-    Es atceros, kurš šobrīd ir labā roka, Tīrions attrauca. Esmu zaudējis degunu, nevis prātu.

-   Nenokod tam puikam galvu, Brons iesmējās.

-    Kāpēc gan ne? Viņš tāpat to nemēdz lietot.

T īrions prātoja, ko viņš atkal tādu nelabu ir sastrādājis. "Vai pareizāk ko neesmu izdarījis, kā vajadzētu?" Tīvina aicinājumos vienmēr slēpās zemūdens klintis tēvs nekad nesauca viņu, lai kopā paēstu pusdienas vai iedzertu pa kausam vīna, tas nu bija pavisam droši.

Pēc brīža, iegājis tēva darbistabā, punduris izdzirdēja balsi:

-    …maksti no ķirškoka ar sarkanu ādu, bet rotājumiem tīra zelta kniedes lauvas galvu veidolā. Varbūt ar granātiem acu vietā…

-   Ar rubīniem, Tīvins atteica. Granātiem trūkst mirdzuma.

Tīrions nogrimšļojās.

-   Cienītais kungs, vai mani saucāt?

-    Saucu gan, tēvs pacēla skatienu. Nāc un paskaties. Uz galda bija nolikts vaskadrānas sainis, bet Tīvins cilāja divroku zobenu. Kāzu dāvana Džofrejam, viņš paskaidroja.

Gaisma, krītot caur slīpētā stikla vitrāžām, lika asmenim iemirdzēties melni sarkanos toņos, kad Tīvins to pacēla, lai pārbaudītu asumu, savukārt roktura gals un roku sargs vizēja zeltā. Tā kā nelgas gvelž par Stanisa burvju zobenu, domāju, Džofrejam arī jāuzdāvina kas īpašs. Karalim vajadzīgs karalisks zobens.

-   Tā kā par lielu priekš Džofa, Tīrions bilda.

-    Gan viņš izaugs. Paraugi pats. Tīvins pasniedza dēlam ieroci ar spalu pa priekšu.

Zobens bija daudz vieglāks nekā viņš bija domājis. Tīrions to pagrieza un saprata, kāpēc tikai vienu metālu bija iespējams izkalt tik plānu, lai tajā pašā laikā saglabātu pietiekamu spēku, turklāt viļņotais asmens liecināja, ka dzelzs pārkalta tūkstošiem reižu.

-   Valīriešu tērauds?

-   Jā, Tīvins bija ārkārtīgi apmierināts.

"Beidzot, tēvs?" Valīriešu tērauda asmeņi bija dārgs retums, lai gan pasaulē to bija atlikuši vairāki tūkstoši un septiņās valstībās vien pāris simti. Tēvs allaž errojās, ka neviens no tiem nav Lanisteru īpašumā. Senajiem Rūdas klinšu karaļiem tāds ierocis bija piederējis, taču Baltais Rēciens, kā tika saukts lielais zobens, bija zudis, kad karalis Tommens to aizstiepa atpakaļ uz Valīriju savā dumjākajā karagājienā. Neatgriezās ne viņš, ne arī tēvocis Džerijs jaunākais un enerģiskākais no tēva brāļiem, kurš pēc kādiem astoņiem gadiem velti bija gājis meklēt pazudušo zobenu.

Tīvins vismaz reizes trīs bija piedāvājis atpirkt kādu valīriešu zobenu no zemākiem un nabadzīgākiem namiem, taču vienmēr saņēma striktu atteikumu. Šie sīkie kundziņi bez liekām runām būtu atdevuši Lanisteriem savas meitas, taču no dzimtas senajiem ieročiem šķirties nevēlējās. Tīrions prātoja, no kurienes uzradies šis zobens, jo tikai retais amatnieks prata apstrādāt valīriešu tēraudu, bet tā izgatavošanas noslēpumi bija gājuši zudībā, kad Posts iznīcināja seno Valīriju.

-    Savādas krāsas, viņš prātoja, grozīdams zobenu saules gaismā. Vairums valīriešu zobenu bija tumši pelēki, gandrīz melni, bet šim sakaltās metāla vietas bija sarkanas un tikpat košas kā pelēkās. Abas krāsas saplūda viena otrā bez krasas robežas, gluži kā nakts un asiņu viļņi tērauda krastā. Kā tu to panāci? Nekad neesmu redzējis neko tamlīdzīgu.

-    Es arī ne, cienītais kungs, atbildēja ieroču meistars. Atzīstos es nemaz negribēju krāsas tā salaist, un to atkārtot es arī nespētu. Jūsu tēva kungs prasīja, lai asmens būtu jūsu nama sarkanajā tonī, un tādu asmeni es arī gribēju izkalt, taču valīriešu tērauds ir nepakļāvīgs. Mēdz teikt, ka šiem vecajiem zobeniem piemīt atmiņa, tāpēc tos pārkait nav tik viegli. Es liku lietā vai pussimtu buramvārdu, lai sarkano toni darītu gaišāku, tik un tā asmens allaž palika tumšāks, it kā izdzertu no metāla visu gaismu. Kā redzat, dažas kaluma vietas vispār nav pieņēmušas sarkano nokrāsu. Ja Lanisteru kungi nav apmierināti, es, protams, varu mēģināt vēl, bet…

-   Nevajag, Tīvins atbildēja. Būs labs tāds pats.

-    Zobens purpura krāsā saulē ļoti skaisti mirdzētu, bet, taisnību sakot, šīs krāsas man patīk labāk, Tīrions paziņoja. Tam piemīt tik draudīgs skaistums… un tam nav līdzinieku. Otra tāda zobena droši vien nav visā plašajā pasaulē.

-   Viens ir, ieroču meistars noliecās pār galdu, attina vaskadrānu un parādīja otru zobenu.

Tīrions nolika Džofreja ieroci malā un paņēma otru. Tos varbūt nevarēja dēvēt par dvīņubrāļiem, taču par tuviem brālēniem noteikti. Otrs zobens bija biezāks un smagāks, taču tam piemita tās pašas gludās līnijas un tās pašas atšķirīgās nokrāsas asiņu un nakts viļņu ņirba. Trīs dziļas asinsrievas stiepās no spala līdz pat ieroča smailei. Karaļa zobenam tādas bija tikai divas. Turpretī Džofa zobena rokturis bija greznāks, tā efess bija veidots kā lauvas ķetnas ar rubīna nagiem, kamēr abu zobenu spali bija apvilkti ar sarkanu ādu, bet to galā dižojās zelta lauvu galvas.

-    Brīnišķīgi! Pat Tīriona neprasmīgajās pundura roķelēs zobens šķita atdzīvojamies. Nekad neesmu redzējis labāk līdzsvarotu zobenu.

-   Tas ir manam dēlam.

Nebija vajadzības jautāt kuram dēlam. Tīrions nolika Džeimija zobenu uz galda blakus Džofreja ierocim un prātoja, vai Robs Stārks ļaus viņa brālim nodzīvot tik ilgi, lai viņš šo zobenu satvertu rokā. "Mūsu tēvs noteikti uz to cer, jo vai gan citādi viņš būtu licis izkalt asmeni."

-   Tu esi labi pastrādājis, meistar Mot, Tīvins sacīja ieroču kalējam.

Mans pārvaldnieks parūpēsies, lai tev tiek samaksāts. Un atceries uz

makstīm liec rubīnus.

-    Atcerēšos, cienītais kungs. Jūs esat ļoti augstsirdīgs. Amatnieks ietina zobenus vaskadrānā, pasita saini padusē un nometās uz viena ceļgala. Kalpot karaļa labajai rokai ir liels gods. Es piegādāšu zobenus dienu pirms kāzām.

-   Pielūko, lai tā būtu.

Kad sargi izvadīja ieroču meistaru pa durvīm, Tīrions ierausās krēslā.

-   Tātad… zobens Džofam, zobens Džeimijam un pat ne duncis pundurim, vai ne, tēvs?

-    Tērauda bija tikai tik daudz, lai pietiktu diviem asmeņiem, nevis trijiem. Ja tev vajadzīgs duncis, aizej uz arsenālu un paņem kādu Roberts mirstot tur atstāja simtiem dunču. Džerions viņam kāzās uzdāvināja apzeltītu dunci ar ziloņkaula rokturi un safīru spala galā, un katrs otrais sūtnis, nokļuvis galmā, pūlējās izrādīt cieņu, pasniedzot gaišībai nažus ar dārgakmeņiem un apsudrabotus zobenus.

-   Viņi būtu sagādājuši Robertam vairāk prieka, aplaimojot karali ar savām meitām, Tīrions pasmīnēja.

-    Bez šaubām. Bet vienīgais duncis, ko viņš mēdza lietot, bija medību nazis, ko vēl bērnībā dabūja no Džona Arīna. Valdnieks Tīvins atmeta ar roku, vairs nevēlēdamies runāt par karali Robertu un viņa dunčiem. Ko tu labu uzgāji krastmalā?

-    Dubļus, Tīrions atbildēja, un pāris miroņu, kurus nevienam neienāk prātā aprakt. Pirms mēs atkal atveram ostu, Melnupe ir jāiztīra, bet nogrimušie kuģu vraki jāsadragā vai jāizceļ. Trīs ceturtdaļas piestātņu jāsalabo, bet dažas jānojauc un jābūvē no jauna. Zivju tirgus vairs nav, turklāt jānomaina gan Upes vārti, gan Karaļa vārti, jo Staniss tos ir sadragājis. Man uznāk šermuļi, kad iedomājos, cik tas darbs izmaksās. "Ja tu proti dirst zelta gabalus, tēvs, tad paņem naktspodu un ķeries pie lietas," punduris jau gribēja sacīt, taču nolēma pievaldīt mēli.

-   Gan jau atradīsi tik zelta, cik būs nepieciešams.

-     Ko tu neteiksi! Un kur gan? Valsts kase ir gandrīz iztukšota, to jau esmu tev teicis. Mēs vēl neesam norēķinājušies ar alķīmiķiem par skrejuguni un zeltkaļiem par manu ķēdi, bet Serseja pieprasa, lai pusi Džofa kāzu tēriņu sedz kronis septiņdesmit septiņi ēdieni tūkstoš viesiem, pīrāgs ar dūjām, dziesminieki, kumēdiņu rādītāji…

-    Izšķērdībai ir arī labā puse. Mums jāizrāda Rūdas klinšu vara un bagātība, lai to redz visa karaļvalsts.

-    Lai tad Rūdas klintis arī maksā.

-   Kāpēc? Esmu redzējis īkstīša rēķinu grāmatas kroņa ieņēmumi ir desmit reizes lielāki nekā Airīsa laikos.

-    Toties, runājot par izdevumiem, Roberts naudu mētāja uz visām pusēm tāpat kā savu daiktu. Īkstītis bija pamatīgos parādos viņš aizņēmās arī no tevis. Jā, ienākumi kļuvuši prāvāki, taču ar tiem knapi pietiek, lai segtu Īkstīša sataisīto parādu procentus. Varbūt tu vari atlaist kroņa parādus Lanisteru namam?

-   Nekļūsti smieklīgs.

-   Tad varbūt pietiks ar septiņiem ēdieniem un trīssimt viesiem? Domāju, kāzas būs tikpat smalkas arī bez dancojoša lāča.

-    Tīreli padomās, ka mēs esam gnīdas. Mums būs gan kāzas, gan krastmala. Ja tu nevari par to visu samaksāt, tā arī pasaki, un es atradīšu kases pārzini, kas to izdarīs.

Tīrions negrasījās pieļaut, ka tiek atlaists pēc tik īsas atrašanās amatā.

-   Es atradīšu tev naudu.

-   Skaidrs, ka atradīsi, tēvs piekrita. Un, kamēr tu meklē naudu, neaizmirsti, ka jāatrod arī savas sievas gulta.

"Tātad runas bija nokļuvušas arī viņa ausīs."

-    Protams, paldies par atgādinājumu. Tā ir tā mēbele starp logu un kamīnu, ar samta baldahīnu un zosu dūnu pēli.

-    Priecājos, ka tu to zini. Tad varbūt arī pacenties iepazīt to sievieti, kas gultā guļ tev blakus.

"Sievieti? Viņa taču ir tīrais bērns."

-    Vai tev ko pačukstējuši zirnekļi vai arī man jāpateicas mīļajai māsiņai? Ņemot vērā to, kas notika zem Sersejas segas, viņai labāk būtu nebāzt savu degunu apakš sveša deķa. Saki, lūdzams, kāpēc visas Sansas apteksnes ir sievišķi no Sersejas dienesta? Man noriebies, ka tieku izspiegots pats savās istabās.

-   Ja tev nepatīk sievas kalpones, atlaid viņas un sameklē citas pēc savas patikšanas. Tev ir dotas tādas tiesības. Mani vairāk uztrauc tavas sievas jaunavība nekā viņas kalpones. Šāda… smalkjūtība man šķiet visai dīvaina. Maukas drāzt tev nebija grūti. Vai tad Stārku skuķis ar kaut ko atšķiras?

-    Kāpēc tevi tik ļoti interesē, kur es bāžu savu pimpi? Tīrions noprasīja. Sansa ir pārāk jauna.

-   Viņa ir gana veca, lai pēc brāļa nāves kļūtu par Ziemmalas valdnieci. Atņem viņai nevainību, un tu spersi soli tuvāk ziemeļu ieņemšanai.

I J/.taisi viņai bērnu, un lieta būs darīta. Vai man tev jāatgādina, ka laulība, kurā netiek pildīts pienākums, var tikt šķirta?

-   To tiesīgs darīt tikai augstais septons vai arī Uzticības padome. Mūsu augstais septons ir mācīts ronis, kas darīs to, ko viņam liks. Drīzāk ļ.iu Mēnestiņš var šķirt manu laulību nekā viņš.

-   Tad jau drīzāk vajadzēja Sansu Stārku apprecināt ar Mēnestiņu. Šis gan zinātu, ko ar viņu iesākt.

Tīrions sažņaudza pirkstos krēsla paroceņus.

-    Par savas sievas nevainību es jau esmu noklausījies visu, kas man jāzina. Bet mēs apspriežam tikai manu ģimenes dzīvi. Kāpēc es neko nedzirdu par manas māsas gaidāmo izdošanu pie vīra? Ja pareizi atceros…

-   Meiss Tīrels noraidīja manu piedāvājumu izprecināt Serseju savam mantiniekam Villasam, Tīvins pārtrauca dēlu.

-   Viņš atteicās no mūsu jaukās Sersejas? Tīrionam uzlabojās oma.

-   Kad pirmo reizi ieminējos par šo savienību, likās, valdnieks Tīrels gatavs piekrist, taču otrā dienā viņa domas bija mainījušās. Tas ir tās vecenes roku darbs viņa apspiež dēlu bez žēlastības. Pēc Varīsa teiktā, šī paziņojusi, ka tava māsa esot pārāk veca un pārāk nolietota viņas vienkājainajam mazdēlam.

-   Serseja droši vien staro laimē, Tīrions iesmējās.

-   Viņa vēl neko nezina, Tīvins nomērīja dēlu ar ledainu skatienu.

-    Un arī neuzzinās. Mums visiem būs labāk, ja neviens par šādu ierosinājumu neko neuzzinās. Pielūko to, Tīrion. Šāds piedāvājums nekad nav ticis izteikts.

-   Kāds piedāvājums? Tīrionam bija aizdomas, ka valdniekam Tīrelam var nākties nožēlot šo atteikumu.

-    Tava māsa vienalga tiks izprecināta, jautājums tikai kam? Man radušās šādas tādas domas… taču, pirms viņš paguva tās izteikt, pie durvīm atskanēja klauvējiens, un sargs pabāza istabā galvu, lai pieteiktu dižmestru Pīselu. Lai viņš ienāk, Tīvins atbildēja.

Pīsels ietenterēja telpā, balstīdamies uz nūjas, un apveltīja Tīrionu ar tādu skatienu, ka no tā būtu varējis saskābt piens. Viņa kādreiz varenā, sirmā bārda, bija noskūta un tagad sākusi ataugt retās šķipsnās, atklājot skatienam neglītas, sārtas krunkas pazodē.

-   Cienītais labās rokas kungs, vecis iesāka, klanīdamies tik zemu, ka gandrīz novēlās no kājām, no Melnās pils atlidojis vēl viens krauklis. Varbūt mēs varam apspriesties divatā?

-   Tas nav nepieciešams. Tīvins pamāja ar roku, lai Pīsels apsēžas.

-   Tīrions var palikt.

"Ooo, vai tiešām?" Punduris paberzēja kroplo degunu un gaidīja, kas sekos tālāk.

Pīsels nokrekšķējās, un krekšķis jau vairāk sāka atgādināt pamatīgu klepu.

-   Šo vēstuli tāpat kā iepriekšējo rakstījis pārvaldnieks Bovens Māršs. Viņš ziņo, ka valdnieks Mormonts vēsta par lielu daudzumu mežoņu, kas dodoties dienvidu virzienā.

-    Zemēs aiz Mūra viņu nemaz nav lielā daudzumā, Tīvins cieti noteica. Šis brīdinājums nav nekāds jaunums.

-    Šī vēstule ir jaunums, kungs. Mormonts atsūtījis ziņu, ka viņi mēģinot atvairīt uzbrukumu. Pēc tam atlidojuši vēl vairāki kraukļi, bet visi tukšā, bez vēstulēm. Bovens Māršs bažījas, ka Mormonts ticis nogalināts un viņa izlūku vienība iznīcināta.

Tīrionam patika vecais Džeors Mormonts ar skarbajām manierēm un runājošo kraukli.

-   Vai tas ir droši zināms? Viņš noprasīja.

-   Nav gan, Pīsels atzina, taču neviens no Mormonta vīriem nav atgriezies. Māršs baidās, ka mežoņi, nokāvuši viņus, tagad gatavojas uzbrukt Mūrim. Mestrs parakņājās sava apģērba ielocēs un sadabūja papīra gabalu. Te ir tā vēstule, kungs, sūtīta visiem pieciem karaļiem. Viņam vajadzīgi vīri cik vien mēs varam atļauties nosūtīt.

-    Pieciem karaļiem? tēvs saniknojās. Rietmalā ir tikai viens karalis. To tie muļķi melnajos kankaros varētu ielāgot, ja vēlas, lai gaišība šiem palīdz. Kad rakstīsi atbildi, neaizmirsti piebilst, ka Renlijs miris, bet pārējie izrādījušies nodevēji un viltvārži.

-    Viņi noteikti priecāsies to dzirdēt. Mūris ir otrā pasaules malā, un jaunākās ziņas līdz viņiem nonāk lēni.

Pīsels māja ar galvu.

-    Un ko man ziņot Māršām par vīriem, kurus viņš lūdz? Varbūt mums vajadzētu sasaukt padomi…

-    Nevajadzētu. Naktssardze ir zagļu, slepkavu un ārlaulībā dzimušu izdzimteņu bars, taču man šķiet, ka viņi varētu laboties, ja tiktu ieviesta pienācīga disciplīna. Ja jau Mormonts patiešām ir beigts, tad jāieceļ jauns komandieris.

Pīsels viltīgi palūkojās uz Tīrionu.

-    Lieliska doma, cienītais kungs! Es zinu īsto vīru tas ir Džanoss Slints.

Tīrionam šī doma nepavisam nepatika.

-    Melnie brāļi paši izvēl savu komandieri, viņš atgādināja, un valdnieks Slints uz Mūra ir jaunpienācējs. Es to zinu, jo pats viņu turp nosūtīju. Kāpēc lai viņi izraudzītos Slintu, ja tur ir ducis krietnu vīru ar krietni lielāku pieredzi?

-   Tāpēc, tēvs atbildēja Tīrionam tādā balsī, it kā dēls būtu pēdīgais muļķītis. Ja viņi nebalsos tā, kā mēs viņiem pavēlēsim, Mūris drīzāk izkusīs, nekā viņi papildinājumā dabūs kādu jaunu vīru.

"Jā, tāds paņēmiens varētu būt iedarbīgs."

-     Džanoss Slints nav īstais, tēvs, Tīrions paliecās uz priekšu.

Daudz labāk būtu, ja mēs šajā amatā ieceltu Ēnu torņa vai Austrum-

sardzes komandieri.

-   Ēnu torņa komandieris ir Malisters no Jūrassardzes. Austrumsardzi vada dzelzsvīrs.

"Un neviens no viņiem neatbilst tēva nolūkiem," to punduris gluži labi saprata no Tīvina balss.

-   Džanoss Slints ir miesnieka dēls, Tīrions atgādināja tēvam, tu pats man to stāstīji.

-   Es atceros, ko esmu tev stāstījis, bet Melnā pils nav Hārenhola un Naktssardze nav karaļa padome. Katram darbam vajadzīgs savs rīks, un katram rīkam paredzēts cits darbs.

-    Džanoss Slints ir tukša bruņu čupa, kas pārdosies tam, kurš sola vairāk, Tīrions aizsvilās.

-   To es pieskaitu viņa labajām īpašībām. Kurš gan var solīt vairāk par mums? Tīvins pagriezās pret Pīselu. Sūti viņiem kraukli. Uzraksti, ka karalis Džofrejs ir ārkārtīgi sarūgtināts par Mormonta nāvi, taču nožēlo, ka nevar viņiem nosūtīt palīgā vīrus, kamēr viņa zemēs plosās tik daudz dumpinieku un varas tīkotāju. Saki, ka viss mainīsies, tiklīdz tronis būs drošībā… un karalis varēs paļauties uz Naktssardzes komandieri. Noslēgumā palūdz, lai Māršs nodod vissiltākos gaišības sveicienus tās uzticamajam draugam un kalpam… valdniekam Slintam.

-   Jā, kungs, Pīsels vēlreiz palocīja galvu. Es ar lielāko prieku uzrakstīšu tieši tā, kā karaļa labā roka pavēl.

"Vajadzēja viņam bārdas vietā nocirpt visu galvu," Tīrions iedomājās, "un Slintu izbarot zivīm kopā ar viņa draudziņu Alāru Dīmu." Vismaz ar Simonu Sudrabrīkli viņš šādu kļūdu neatkārtos. "Vai redzi, tēvs," viņš gribēja iesaukties, "cik ātri es no tevis mācos?"

33.NODAĻA SEMVELS

Augšā uz lāvām, skaļi kliegdama, dzemdēja kāda sieviete, bet lejā pie ugunskura mira kāds virs. Semvels Tārlijs nemācēja pateikt, kura no ainām viņu biedēja vairāk.

Viņi apsedza nabaga Banenu ar ādām un piekūra uguni, bet viņš vienalga nerimās:

-   Man ir auksti. Lūdzu, sasildiet mani, man ir tik auksti.

Sems centās viņu padzirdīt ar sīpolu novārījumu, taču mirstošais nespēja to norīt. Šķidrums notecēja pār lūpām un zodu jau tajā pašā mirklī, kad Sems ar karoti to lēja viņam mutē.

-    Šis nu ir beigts, Krāsters, rosīdamies ap desas gabalu, uzmeta Banenam vienaldzīgu skatienu. Es teiktu, ka labāk iedurt viņam nazi krūtīs nekā bāzt mutē karoti.

-   Neatminu, ka mēs tev būtu vaicājuši, atcirta Milzis, īstajā vārdā

-    Bedvīks. Viņš bija ne vairāk kā piecas pēdas garš, tomēr itin straujš.

-   Kāvēj, vai tu prasīji Krāsteram padomu?

Sems sarāvās, izdzirdis savu jauno vārdu, taču papurināja galvu. Viņš iesmēla vēl vienu karoti, pielika pie Banena mutes un pūlējās iedabūt starp lūpām.

-   Ēdienu un uguni, Milzis turpināja, tas ir viss, ko tev lūdzām. Un tev pat kārtīga ēdiena ir žēl.

-    Priecājies, ka jums ļauju sēdēt pie uguns. Krāsters bija drukns vīrs, kuru vēl ducīgāku darīja noskrandušās un smirdošās aitādas, ko viņš valkāja dienu un nakti. Viņam bija plats, plakans deguns, mute šķība uz vienu pusi, vienas auss trūka. Lai arī nespodrie mati un pinkainā bārda jau metās sirma, viņa kaulainās rokas likās gana spēcigas, lai dažam labam karstgalvim sadotu pēc nopelniem. Es jūs pabaroju ar to, kas man bija, bet jūs, vārnas, vienmēr esat rijīgas. Es esmu dieva cilvēks, citādi būtu jūs patriecis. Tu domā, man te vajadzīgi tādi miroņi uz grīdas? Tu domā, ka man vajadzīgas visu jūsu ēdelīgās mutes, sīkaja? Mežonis nospļāvās. Vārnas… ko gan tie melnie putni reiz labu ienesuši cilvēka mājās? Nekad un neko.

Atkal sīpolu virums izlija pa Banena lūpu kaktiņu, un Sems to noslaucīja ar savas piedurknes galu. Izlūka acis bija vaļā, taču neko neredzošas.

-    Man ir auksti, viņš atkārtoja, tikai jau klusāk. Jebkurš mestrs zinātu, kā viņu glābt, taču mestra viņiem nebija. Enkurs Baltacis jau pirms deviņām dienām bija nogriezis Banena sakropļoto pēdu, un Semam, redzot asiņu un strutu jūru, palika pavisam nelabi, taču palīdzība bija jau par vēlu. Man ir tik ļoti auksti, viņa lūpas čukstēja.

Turpat zālē divdesmit melnie brāļi bija sasēdušies uz grīdas vai rupji tēstiem soliem, strēba to pašu sīpolu virumu un knubināja sausiņus. Pāris no viņiem, spriežot pēc skata, bija ievainoti smagāk par Banenu. Fornio murgoja jau vairākas dienas, un no Bīema pleca sūcās dzeltenas strutas. Aizejot no Melnās pils, Brūnais Bernārs maisos nesa līdzi mīriešu uguni, sinepju ziedi, maltus ķiplokus, biškrēsliņus, magones un citas dziedinošas zāles. Pat "saldo miegu", kas ļāva nomirt bez sāpēm. Taču Brūnais Bernārs bija kritis pie Dūres, un tobrīd nevienam pat prātā nenāca meklēt mestra īmona zāles. Heiks arī zināja šādas tādas zālītes, jo viņš bija pavārs, taču vairs nebija arī Heika. Tā nu ievainoto aprūpe palika pārējo brāļu rokās, bet ar to bija par maz. "Te viņi vismaz ir sausumā un siltumā. Viņiem tikai vajag vairāk ēdamā," domāja Sems.

Viņiem visiem vajadzēja vairāk ēdamā. Vīri burkšķēja jau dienām ilgi. Kokakāja Karls nerimās apgalvot, ka Krāsteram kaut kur esot slepens pieliekamais, un Gārts no Senpilsētas sāka šim piebalsot, kad viņu nedzirdēja komandieris. Sems gribēja palūgt saimniekam kādu barojošāku ēdienu ievainotajiem, taču viņam trūka drosmes. Krāsteram bija saltas un ļaunas acis, un ik reizi, raugoties Sema virzienā, viņa pirksti notrīsēja, it kā grasītos savilkties dūrēs. "Vai Krāsters zina, ka iepriekšējā reizē, kad te bijām, es sarunājos ar Lefkoju?" Sems prātoja. "Vai viņa šim atzinusies, ka es solīju viņu paņemt līdzi? Vai varbūt šis atzīšanos no Lefkojas izsitis ar dūrēm?"

-   Man ir auksti, Banens nerimās. Man ļoti salst.

Neraugoties uz karstumu un dūmiem Krāstera pilī, Semam arī sāka salt. Un viņš bija tik ļoti noguris, tik ļoti noguris. Viņam vajadzēja izgulēties, bet, tiklīdz aizvēra acis, tā redzēja sniegputeni un miroņus, kas klenderē viņam pretī ar nomelnējušām rokām un koši zilām acīm.

Lefkoja augšā uz lāvām izdvesa sirdi plosošu šņukstu, kas atbalsojās garajā telpā bez logiem.

-   Spied, viena no Krāstera vecākajām sievām viņai uzstāja. Stiprāk, stiprāk. Kliedz, ja tas tev palīdz.

Viņa atkal iekliedzās tik spalgi, ka Sems aizmiedza acis.

Krāsters pacēla skatienu.

-   Man tā brēkšana ir līdz kaklam, viņš uzsauca. Aizbāz viņai muti ar lupatu, citādi es kāpšu augšā un viņa dabūs nogaršot manu dūri.

"Viņš tā arī izdarīs," Sems nešaubījās. Krāsteram bija deviņpadsmit sievas, bet neviena nemēģināja iejaukties, kad viņš kāpa augšā uz lāvām. Neiejaucās arī neviens no melnajiem brāļiem, kad Krāsters slānīja vienu no jaunākajiem skuķiem. Šāda tāda sačukstēšanās gan bija.

-   Viņš to meiču nobeigs, ieminējās Gārts no Grīnvejas.

-   Ja viņam tā svaigā miesa nav vajadzīga, lai atdod man, Kokakāja Karls pasmējās.

Melnais Bernārs niknā balsī klusi lamājās, bet Alans no Rosbijas piecēlās un izgāja ārā, lai nevajadzētu to visu klausīties.

-     Viņa nams, viņa likumi, izlūks Ronels Hārklejs atgādināja.

-    Krāsters ir Naktssardzes draugs.

"Draugs," Sems rūgti nodomāja, klausoties Lefkojas nu jau apslāpētajos kunkstos. Krāsters bija rupjš tēvainis, kas valdīja pār savām sievām un meitām ar dzelzs dūri, taču viņa pils tik un tā deva melnajiem brāļiem patvērumu.

-    Sasalušās vārnas, Krāsters ņirdza, kad viņi, pārdzīvojuši sniegu, miroņu uzbrukumu un svelošo aukstumu, iestreipuļoja pa durvīm.

-   Un bars arī krietni mazāks nekā turpceļā uz ziemeļiem.

Taču Krāsters bija sniedzis viņiem jumtu virs galvas un uguni, kur apžāvēties, bet sievas pildījušas karstvīna kausus, lai vīri sasildītu kuņģus. "Nolāpītās vārnas," tā viņš zākāja melnos brāļus, taču bija devis tiem azaidu, kaut arī pavisam liesu.

"Mēs esam tikai viesi," Sems sev atgādināja. "Lefkoja pieder viņam. Tā ir viņa meita un viņa sieva. Šis ir viņa nams, un te valda viņa likumi." Pirmajā reizē, kad Sems nokļuva Krāstera pilī, Lefkoja bija nākusi pie viņa meklēt palīdzību, un viņš meitenei bija aizdevis savu apmetni, lai tā noslēptu lielo vēderu, kad gāja meklēt Džonu Sniegu. "Bruņiniekiem jaaizstāv sievietes un bērni." No melnajiem brāļiem tikai daži bija bruņinieki, un tomēr… "Zvērestu dodam mēs visi," Sems nodomāja. "Es esmu vairogs, kas pasargā cilvēku karaļvalstī." Sieviete paliek sieviete, lai arī tā bija mežoņu sieviete. "Mums viņai jāpalīdz. Jāpalīdz." Lefkoja raizējās par savu gaidāmu bērnu, ja dzimstošais izrādītos puika. Krāsters meitas audzināja sev par sievām, taču viņa valstībā nebija ne zēnu, ne vīru. Lefkoja tika stāstījusi Džonam, ka Krāsters dēlus atdodot dieviem. "Ja dievi ir žēlsirdīgi, tad viņai piedzims meita," Sems lūdzās.

Lefkoja augšā atkal iekliedzās.

-    Nu jau viss cauri, cita sieviete teica, vēl vienu grūdienu… Var jau redzēt galviņu!

"Viņas," Sems lūdzās, "viņas galviņu, viņas!"

-    Auksti, Banens pavisam nevarīgā balsī izdvesa. Man ir ļoti auksti.

Sems nolika bļodu un karoti, uzsedza mirstošajam vēl vienu zvērādu un piemeta pagali ugunī. Lefkoja vēlreiz iekliedzās, bet tad sāka elsot. Krāsters grauza cietu melnu desu viņam krājumā esot tieši tik daudz desu, lai pietiktu pašam un sievām, nevis badīgajiem Naktssardzes brāļiem.

-   Sievišķi, viņš sūrojās, kā viņas var gaudot… Viena resna sivēnmāte reiz izmeta astoņus uzreiz un tik vien kā ieurkšķējās. Košļādams desu, viņš pagrieza galvu un nicīgi palūkojās uz Semu. Tā cūka gan nebija tik resna kā tu, Kāvēj, viņš noņirdzās.

To Sems vairs nespēja izturēt. Viņš piecēlās kājās un, neveikli klupdams pār tupošajiem, gulošajiem un mirstošajiem, kas bija atraduši sev vietu uz cieti nomītā klona, slāja prom no ugunskura. No dūmiem, kliedzieniem un vaidiem viņam jau nāca ģībonis. Pieliecis galvu, viņš izspraucās starp briežādas aizkariem, kas Krāsteram bija durvju vietā, un izgāja ārā pēcpusdienas gaismā.

Diena bija mākoņaina, bet pietiekami gaiša, lai Semu apžilbinātu pēc iekštelpas drūmās tumsas. Sniegs pikām karājās koku zaros un klājās zeltaini rūsganajos pakalnos, taču tā šķita krietni mazāk nekā iepriekš. Vētra bija noplakusi, un dienas, ko brāļi vadīja pie Krāstera, bija… ne tās siltākās, bet vismaz ne tik sveloši aukstas. Sems izdzirdēja klusu "pakpak-pak" tur kusa lāstekas kas nokarājās no biezā velēnu jumta. Viņš dziļi ievilka elpu un palūkojās apkārt. Rietumu malā Ollo Šķībrocis un Tims Akmens baroja un dzirdīja pāri palikušos veselos zirgus.

Tālāk citi brāļi kāva un dīrāja tos zirgus, kuri bija pārāk vārgi, lai ietu tālāk. Šķēpneši un strēlnieki stāvēja sardzē līdzās zemes vaļņiem. Tie bija Krāstera vienīgie nocietinājumi, kas pasargāja viņu no meža briesmām. Tikmēr ducis ugunskuru slēja debesīs zili melnus dūmu pirkstus, bet Sems dzirdēja, kā mežā atbalsojas cirvju duna mežcirtēju pulciņš tur gādāja malku, lai uguns varētu kurties visu nakti. Naktis bija riebīgākais laiks, jo bija tumšs. "Un auksts."

Kamēr Naktssardzes brāļi uzkavējās pie Krāstera, uzbrukumu nebija ne no miroņu, ne svešo puses.

-    Un man arī neviens neuzbruks, Krāsters lielījās. Dievbijīgam cilvēkam ne no kā nav jābīstas. To es arī pateicu Mensam Raideram, kad viņš te snaikstījās apkārt. Bet viņš manī neklausījās tāpat kā jūs, vārnas, ar saviem zobeniem un to nolāpīto uguni. Tas viss jums nepalīdzēs, kad atnāks baltais saltums. Tad jūs varēs glābt vienīgi dievi labāk salīgstiet mieru ar dieviem.

Lefkoja arī kaut ko bija teikusi par balto saltumu, minot, ko Krāsters ziedo saviem dieviem. Sems gribēja mērgli nokaut uz vietas, kad to uzzināja. "Aiz Mūra nav likumu," viņš sev atgādināja, "un Krāsters ir Naktssardzes draugs."

Aiz māla kleķa un klūgu pinuma pils atskanēja piesmacis sauciens, un Sems gāja skatīties. Zem kājām kūstošais sniegs jaucās ar mīkstiem dubļiem, kas, kā apgalvoja Skumjais Eds, bija Krāstera sūdi. Šie dubļi gan bija biezāki par sūdiem un likās tik staigni, ka tajos gandrīz palika Sema zābaki.

Aiz mājas pletās dārzeņu dobes un tukšs aitu aploks, kur ducis melno brāļu šāva bultas mērķī, ko bija pagatavojuši no siena un salmiem. Slaikais gaišmatis, ko visi sauca par Mīlulīti Donelu, aizlaida bultu tieši mērķī no piecdesmit jardu attāluma.

-   Vai vari labāk, vecīt? viņš neslēpa lepnumu.

-   Mierīgi.

Almers, sakumpis, sirmu bārdu un noļukušu miesu, nostājās uz līnijas un izvilka bultu no maksts, kas karājās pa rokai. Jaunībā viņš bija laupītājs no slavenās Karaļmeža brālības. Almers apgalvoja, ka reiz esot izšāvis bultu cauri Karaļsardzes komandiera Baltā Vērša rokai, lai noskūpstītu Dornes princesi. Viņš esot arī nozadzis šai dārglietas un lādi ar zelta pūķiem, taču par šo skūpstu vecais laupītājs lielījās viskaismīgāk.

Viņš uzlika bultu uz stiegras, atvilka to tik viegli kā zīda strēmeli un izšāva. Viņa raidītā bulta trāpīja par collu tuvāk mērķa centram nekā Donela bulta.

Vai būs gana labi, puikiņ? viņš atkāpās no uguns līnijas.

Nav slikti, jauneklis piekrita, bet tev palīdzēja sānvējš. Kad šāvu es, tas pūta stiprāk.

-   Tad tev ar to vajadzēja rēķināties. Tev ir laba acs un droša roka, bet ar to nepietiek, lai pārspētu vīru no Karaļmeža. Locinieks Diks man iemācīja, kā saliekt loku, un labāks strēlnieks par viņu nav redzēts. Vai esmu stāstījis par veco Diku?

-   Tikai kādas trīssimt reizes. Melnajā pilī ikviens bija dzirdējis Almera stāstus par laupītāju bandu, kas siroja vecajos laikos, Par Simonu Toinu un Smaidīgo Bruņinieku, Osvīnu Trīsreizkārto Garkakļu, Balto Stirnu Vendu, Locinieku Diku, Resnvēderi Benu un visiem pārējiem. Lūkodams pēc glābiņa, Mīlulītis Donels ieraudzīja Semu, kas stāvēja dūksnājā.

-   Kāvēj, viņš uzsauca, nāc un parādi, kā tu nokāvi svešo! Viņš izslēja gaisā īveskoka loku.

Sems nosarka.

-   Ne jau ar bultu, bet gan ar pūķstikla dunci. Sems zināja, kas notiks, ja paņems loku viņš netrāpīs mērķī, bulta pāri uzbērumam pazudīs mežā, un pašam nāksies noklausīties ņirgās.

-   Kāda gan starpība, ierunājās Alans no Rosbijas, arī labs strēlnieks. Mēs visi degam nepacietībā redzēt, kā šauj Kāvējs, vai ne, puiši?

Sems negrasījās ne viņos skatīties, ne klausīties viņu negantajos jokos, ne samierināties ar nicinājumu viņu acīs, tāpēc pagriezās uz iešanu, taču labā kāja iestiga dubļos un zābaks nomuka, kad viņš gribēja to atsvabināt. Sems pieliecās, lai izrautu zābaku no muklāja, bet ausīs zvanīja brāļu smiekli. Neraugoties uz biezajām zeķu kārtām, viņa kāja izmirka līdz ādai, kamēr izdevās aizlavīties sausumā. "Nekam es nederu," viņš drūmi domāja, "manam tēvam bija taisnība. Kādas man tiesības dzīvot, ja tik daudzi drosmīgi vīri ir miruši."

Grens kurināja ugunskuru netālu no vārtiem un, izmeties kails līdz viduklim, skaldīja malku. No piepūles viņš bija piesarcis un pa augumu tecēja sviedri, taču, ieraugot Semu ar zābaku tikai vienā kājā, viņš sāka smaidīt:

-   Tavu zābaku svešie parāva, Kāvēj?

"Viņš arī?"

-   Nomuka dubļos. Un, lūdzu, nesauc mani tā.

-   Kāpēc ne? Grens apjuka. Tas ir labs vārds, un tu to godīgi esi nopelnījis.

Pīps allaž ķircināja Grenu, ka viņa prātiņš ir tik ciets kā pils mūris, tāpēc Sems ņēmās pacietīgi skaidrot.

-   Tas ir tas pats, kas saukt mani par gļēvuli, tikai citādi, viņš sacīja, gāzelējoties uz kreisās kājas un pūlēdamies labo ietrāpīt zābakā. Viņi mani izsmej tāpat kā Bedvlku, saucot šo par Milzi.

-   Viņš gan nav nekāds milzis, Grens atteica, un Pols nav nekāds sīkulis, lai gan, iespējams, tāds bija, kad zīda mātes pupu. Toties tu nokāvi svešo, un tas nav viens un tas pats.

-   Es tikai… es nekad… es vienkārši biju pārbijies!

-   Tu nebiji pārbijies vairāk par mani. Tikai Pīps mēdz teikt, ka esmu tik stulbs, ka pat neprotu nobīties. Man bija tikpat ļoti bail kā visiem citiem. Grens noliecās, paņēma malkas šķilu un iemeta ugunī. Man vienmēr bija bail no Džona, kad vajadzēja ar viņu cīnīties viņš bija tik ātrs, un kāvās tā, it kā patiešām gribētu mani nokaut. Zaļā un slapjā pagale ugunskurā dūmoja un tikai pēc krietna brīža iedegās. Es gan to skaļi nekad neesmu teicis. Reizēm man šķiet, ka visi tikai izliekas drosmīgi, bet patiesībā neviens tāds nav. Varbūt izliekoties cilvēks var kļūt drosmīgs, nezinu. Ļauj taču, lai tevi sauc par Kāvēju. Kuram tas traucēs?

-   Tev arī nepatika, ka sīrs Elisers tevi sauca par Sumbru.

-   Viņš mani tā sauca tāpēc, ka es viņam likos liels un dumjš. Grens pakasīja bārdu. Pīps, tu un Džons mani vienmēr varēja saukt par Sumbru, ja gribēja. Sumbrs ir nikns un spēcīgs zvērs, tāpēc tur nekā slikta nav. Turklāt es esmu liels un kļūstu vēl lielāks. Vai tad nav labāk būt par Semu Kāvēju nekā sīru Cūķi?

-    Kāpēc es vienkārši nevaru būt Semvels Tārlijs? Viņš smagi nosēdās uz mitra kluča, ko Grens vēl nebija saskaldījis. Visu paveica pūķstikls. Ne es pūķstikls.

Viņš jau to bija teicis. Viņš to bija teicis visiem. Protams, bija tādi, kas neticēja. Dirks parādīja Semam savu dunci un noteica:

-   Man ir dzelzs, kam man vēl stikls?

Melnais Bernārs un trīs Gārti pilnīgi atklāti apšaubīja visu stāstu, un Rolijs no Māsām paziņoja:

-   Drīzāk jau tu sāki durstīt čabošus krūmus, bet pēc tam izrādījās, ka Sīkais Pols tur iegājis padirst, tāpēc tu izdomāji šos melus.

Taču DIvens un Skumjais Eds viņu uzklausīja, un viņi lika Semam un Grenam iet pie komandiera un visu izstāstīt. Mormonts par dzirdēto rauca pieri un uzdeva dažādus jautājumus, taču bija pārāk piesardzīgs, lai atmestu ar roku iespējai gūt virsroku kaujā. Viņš lika atdot visus pūķstikla ieročus, kas bija Sema somā, lai gan to bija pagalam maz. Ik reizi, kad Sems iedomājās par apslēpto mantu, ko Džons bija uzgājis zem Dūres, viņam gribējās raudāt. Tur bija dunču asmeņi, šķēpu uzgaļi, vismaz divi trīs simti bultu uzgaļu. Džons bija izgatavojis dunčus sev, Semam un komandierim Mormontam, kā ari iedevis Semam šķēpa uzgali, vecu, salauztu ragu un dažus bultu uzgaļus. Grens ari bija paķēris sauju bultu uzgaļu, bet tas arī bija viss.

Tā nu viņiem tagad bija tikai Mormonta duncis, tas duramais, ko Sems bija atdevis Grenam, deviņpadsmit bultas un garš cieta koka šķēps ar pūķstikla smaili. Sargi nodeva šķēpu no maiņas maiņai, bet bultas Mormonts bija izdalījis labākajiem šāvējiem. Burkšķošais Bils, Pelēkais Gārts, Ronels Hārklejs, Mīlulītis Donels Hils un Alans no Rosbijas saņēma pa trim bultām, bet Almers veselas četras. Taču arī tad, ja katra bulta trāpītu mērķī, viņiem drīz vien nāktos šaut ar uguns bultām kā visiem pārējiem. Dūrē viņi bija raidījuši simtiem aizdedzinātu bultu, taču miroņi kā nāca, tā nāca.

"Ar to būs par maz," Sems saprata. Krāstera slīpie dubļu vaļņi un kūstošais sniegs nez vai aizturētu miroņus, kas, uzkāpuši pa daudz stāvākām nogāzēm, ņudzēja ap Dūres nocietinājumiem. Turklāt trīssimt melno brāļu ierindas vietā te viņi sastaptu četrdesmit vienu noplukušu bēguli, no kuriem deviņi bija pārāk smagi ievainoti, lai cīnītos. No vairāk nekā sešdesmit vīriem, kam izdevās izlauzties no Dūres, cauri sniegavētrai pie Krāstera nokļuva četrdesmit četri, bet trīs no viņiem jau bija miruši no gūtajiem ievainojumiem un Banens drīz kļūs par ceturto.

-   Domā, miroņi ir atkāpušies? Sems jautāja Grenam. Diez kāpēc viņi nenāk mūs piebeigt?

-   Viņi nāk tikai tad, kad ir auksts.

-    Jā, Sems atbildēja, bet vai miroņi uzrodas no aukstuma vai aukstums no miroņiem?

-   Kāda tam nozīme? Grena cirvis šķieda malkas skaidas. Nozīme ir tikai tam, ka viņi nāk barā. Tagad, kad mēs zinām, ka šos var nokaut ar pūķstiklu, viņi varbūt vairs nenāks nemaz. Varbūt tagad viņi no mums baidās!

Sems vēlējās, kaut tā būtu taisnība, tomēr, viņaprāt, mironim bailes nenozīmēja vairāk kā sāpes, mīlestība vai pienākums. Viņš ar rokām apskāva ceļgalus un jau sāka svīst zem biezajām vilnas, ādas un zvērādu kārtām. Tiesa, pūķstikla duncis bija izkausējis to radību mežā, bet Grens runāja tā, it kā ar miroņiem notiktu tas pats. "Mēs to vēl nezinām," viņš nodomāja. "Vispār mēs nezinām neko. Kaut Džons būtu te." Viņam patika Grens, taču ar Grenu nevarēja tik labi aprunāties. "Es zinu, ka Džons mani nesaukātu par Kāvēju un es ar viņu varētu parunāt par Lefkojas bērnu." Džons bija aizjājis kopā ar Korīnu Pusroci, un kopš tā laika no viņa nebija ne miņas. Viņam ari bija pūķstikla duncis, bet vai viņam ienāktu prātā to likt lietā? "Vai viņš tagad guļ beigts un sasalis kādā aizā… vai vēl ļaunāk pārvērsts staigājošā mironī?"

Sems nekādi nespēja saprast, kāpēc dievi gribēja paņemt Džonu Sniegu un Banenu, bet saudzēt viņu tizlu gļēvuli. Viņam vajadzēja iet bojā pie Dūres, kur viņš trīs reizes bailēs apmīzās un pazaudēja savu zobenu. Un viņš arī būtu nomiris mežā, ja Sīkais Pols nebūtu gājis garām un nesis viņu tālāk. "Kaut tas viss būtu bijis sapnis, tad es varētu pamosties." Cik tas būtu jauki pamosties Pirmļaužu Dūrē kopā ar visiem brāļiem, arī ar Džonu un Spoku! Vai vēl labāk Melnajā pilī aiz Mūra un doties uz kopējo zāli, lai izēstu bļodu Trīspirkstu Hoba biezās kviešu putras ar krietnu karoti sviesta vidū un mazliet medus malā. Jau no šīs domas vien Semam sāka burkšķēt vēders.

-    Sniegs. Izdzirdis šo vārdu, Sems pacēla galvu. Vēzēdams platos melnos spārnus, ap ugunskuru riņķoja komandiera Mormonta krauklis. Sniegs, sniegs.

Visur, kur bija krauklis, drīz vien uzradās Mormonts. Komandieris parādījās aiz kokiem jāšus starp veco Dīvenu un Ronelu Hārkleju ar lapsas ģīmi, kurš bija iecelts Torena Smolvuda vietā. Sargi pie vārtiem noprasīja, kas nāk, un Vecais Lācis neapmierināti ierēcās.

-   Pie visām septiņām ellēm, kā jums šķiet, kas te nāk? Vai svešie jums izrāvuši acis?

Mormonts izjāja starp vārtu stabiem, uz kuriem bija uzmaukts pa galvaskausam: uz viena auna, uz otra lāča. Savilcis pavadu, viņš apstājās, pacēla roku un nosvilpās. Krauklis, spārnus plīkšķinot, nolaidās viņam uz pleca.

-    Kungs, Sems dzirdēja Ronelu Hārkleju sakām, mums ir tikai divdesmit divi zirgi, un es baidos, ka puse līdz Mūrim netiks.

-   Es zinu, Mormonts norūca, bet mums tik un tā jāietKrāsters to skaidri lika saprast. Viņš palūkojās uz rietumiem, kur sauli slēpa tumši mākoņi. Dievi mums dāvājuši atelpu, tikai cik ilgi? Mormonts izlēca no segliem, pasvieda gaisā kraukli, ieraudzīja Semu un ieaurojās: Tārlij!

-   Es? Sems neveikli pierausās kājās.

-   Es? krauklis šoreiz nolaidās uz vecā vīra galvas. Es?

-   Tevi taču sauc par Tārliju vai ne? Vai varbūt te tev atradies arī brālis? Jā, tu! Aizver muti un nāc man līdzi.

-   Jums? Sems gluži vai nopīkstēja.

Komandieris Mormonts iznīcinoši palūkojās uz puisi.

-   Tu esi Naktssardzes brālis. Pacenties nepiegānīt bikses ik reizi, kad es uz tevi paskatos. Es teicu nāc. Viņš spēra šļakstošus soļus mīkstajos dubļos, un Semam vajadzēja pasteigties, lai tiktu komandierim līdzi. Es te tā padomāju par to tavu pūķstiklu…

-   Tas nav mans, Sems iebilda.

-   Tad Džona Sniega pūķstiklu. Ja jau mums vajadzīgi pūķstikla dunči, tad kāpēc tie mums ir tikai divi? Katrs vīrs pie Mūra ar tādu jāapbruņo dienā, kad tas dod zvērestu.

-   Bet mēs taču nezinājām…

-     Mēs taču nezinājām! Bet kādreiz mums tas bija jāuzzina. Naktssardze aizmirsusi savu īsto uzdevumu, Tārlij. Neviens neceļ septiņsimt pēdas augstu mūri, lai neļautu zvērādās ģērbtiem mežoņiem nolaupīt mūsu sievišķus. Mūris tika uzcelts, lai pasargātu cilvēku valstības… ne jau no citiem cilvēkiem, un mežoņi arī ir cilvēki, ja to tā ņem. Jau daudzus gadus, Tārlij, simtiem un tūkstošiem gadu laikā mēs esam izlaiduši no acīm īsto ienaidnieku. Tagad mēs to sastopam, bet nezinām, kā ar to cīnīties. Vai taisnība, ka pūķstiklu iegūst no pūķiem, kā mēdz teikt vienkāršie ļaudis?

-    M-mestri domā, ka ne, Sems izstomīja. Mestri saka, to radot zemes iekšienē gailošā uguns. Viņi to sauc par obsidiānu.

-   Manis pēc to var saukt par citronkūku. Ja ar to var nogalināt svešos, kā tu apgalvo, man to vajag daudz vairāk.

Sems sāka stomīties.

-   Džons arī atrada vairāk pie Dūres. Tur bija simtiem bultu uzgaļu, arī šķēpu uzgaļi…

-   Tā jau tu stāstīji, bet mums no teiktā maz labuma. Lai atkal nokļūtu pie Dūres, mums vajadzīgi ieroči, kuru mums trūks, kamēr nebūsim sasnieguši Dūri. Un vēl jau paliek arī mežoņi. Mums jāiegūst pūķstikls kaut kur citur.

Pēdējā laikā bija tik daudz dažādu atgadījumu, ka Sems jau gandrīz bija aizmirsis par mežoņiem.

-   Mežabērni mēdza izmantot pūķstikla asmeņus, viņš sacīja. Viņi varētu zināt, kur meklēt obsidiānu.

-    Visi mežabērni ir izmiruši, Mormonts atsaucās. Pirmļaudis pusi apkāva ar bronzas asmeņiem, bet andali darbiņu pabeidza ar dzelzi. Kāpēc gan lai stikla duncis…

Vecais Lācis aprāvās, jo starp briežādas aizkariem parādījās Krāsters. Mežonis smaidīja, rādīdams brūnus, puspuvušus zobus.

-   Man ir dēls.

-   Man prieks, komandiera sejā nepakustējās ne vaibsts.

-    Vai tiešām? Man būtu prieks, ja tu un tavi salašņas aizvāktos šķiet, ir jau pēdējais laiks.

-   Tiklīdz ievainotie būs atguvuši spēkus…

-   Spēcīgāki viņi vairs nekļūs, tu vecā vārna, un mēs abi to zinām. Tie, kas ir pie nāves, arī to zina. Pārgriez viņu nolāpītās rīkles un darbiņš padarīts. Vai arī, ja tev pašam trūkst dūšas, atstāj viņus man, un gan jau es tikšu ar sprāgoņiem galā.

-    Torens Smolvuds apgalvoja, ka tu esot Naktssardzes draugs… komandieris aizsvilās.

-    Kā nu ne, Krāsters atsaucās. Es jums devu visu, ko varēju, taču ziema nāk, un tagad skuķis man atnesis vēl vienu brēcošu rīkli, kas jāpiebaro.

-   Mēs viņu varam ņemt sev līdzi, kāds iečiepstējās.

Krāsters pagrieza galvu un piemiedza acis.

-   Ko tu teici, Kāvēj? viņš nospļāvās Semam pie kājām.

-    Es… es… es tikai gribēju teikt… Sems vārstīja muti, ka, ja jūs negribat… barot viņa rīkli… jo ziema nāk, mēs… varētu ņemt viņu līdzi un…

-   Manu dēlu, manas asinis! Tu domā, ka es viņu atdošu vārnām?

-    Es tikai domāju… "Tev taču nav dēlu, Lefkoja jau teica, ka tu no viņiem mežā atbrīvojies un tāpēc šeit mīt vienīgi sievas un meitas, kas vēlāk izaug par tavām sievām."

-    Apklusti, Sem, komandieris Mormonts pavēlēja. Diezgan jau esi pateicis. Pat pārāk daudz. Ej iekšā.

-   Cienītais kungs…

-   Iekšā!

Sems piesarcis pašķīra briežādas un atkal nokļuva telpas drūmajā tumsā. Mormonts viņam sekoja.

-   Vai tu esi galīgs muļķis? vecais vīrs, ienācis iekšā, noprasīja aizlauztā un niknā balsi. Pat, ja Krāsters mums atdotu bērnu, tas būtu beigts, vēl pirms nokļūtu pie Mūra. Jaundzimušais mums tagad vajadzīgs tikpat |oli kā sniegs uz galvas. Vai tavos lielajos pupos ir piens? Vai varbūt tu domā ņemt lidzi arī bērna māti?

Viņa pati grib bēgt, Sems atbildēja, viņa man lūdza…

-  Neko vairs negribu dzirdēt, Tārlij, Mormonts pacēla roku. Tev nez cik reižu ir noteikts turēties pa gabalu no Krāstera sievām.

-   Viņa ir Krāstera meita, — Sems vāri iebilda.

-    Ej apraugi Banenu. Tūlīt pat, kamēr neesmu zaudējis pacietību.

-   Jā, kungs! Sems trīcēdams metās izpildīt pavēli.

Taču pie ugunskura redzēja, ka Milzis ar apmetni jau nosedz Banena galvu.

-   Viņš teica, ka šim esot auksti, mazais vīriņš bilda. Jācer, tagad viņš beidzot ticis kādā siltākā vietā.

-   Viņa ievainojums… Sems ierunājās.

-   Pakaļā to viņa ievainojumu, Dirks piebikstīja mironim ar kāju. Viņam bija savainota pēda. Mūsu ciemā arī vienam vīram noņēma pēdu, bet viņš nodzīvoja līdz četrdesmit deviņiem gadiem.

-   Viņam bija auksti, Sems novilka. Viņš tā arī nedabūja sasildīties.

-   Viņš nedabūja paēst, Dirks sacīja. Vismaz ne kārtīgu ēdienu. Tas bastards Krāsters viņu nomērdēja badā.

Sems satraukts palūkojās apkārt, taču Krāsters iekšā nebija nācis. Ja viņš te būtu, saruna varēja izvērsties visai nepatīkama. Mežonis necieta bastardus, lai gan izlūki zināja teikt, ka viņš pats esot bastards, kuru kādai mežoņu sievietei pagādājis viens no vārnām, kas sen jau miris.

-   Krāsteram pašam pietiek ļaužu ko barot, Milzis noteica. Visi tie sievišķi… Viņš mums deva visu, ko varēja atļauties.

-   Un tu, sasodīts, tam tici? Tajā dienā, kad mēs aiziesim, viņš izraus spundi vīna mučelei, dzīros, uzkozdams šķiņķi un medu, un ņirgs, ka mēs sniegā sprāgstam badā. Viņš ir nolāpīts mežonis un nekas vairāk. Neviens no viņiem nav Naktssardzes draugs. Dirks vēlreiz iespēra Banena līķim. Pajautā viņam pats, ja tu man netici.

Izlūka līķi viņi sadedzināja līdz ar saules rietu tajā pašā sārtā, ko visu dienu bija kurinājis Grens. Tims Akmens un Gārts no Senpilsētas iznesa kailo līķi no Krāstera pils un, paņēmuši viens aiz rokām, otrs aiz kājām, divreiz iešūpoja, lai iemestu mironi liesmās. Dzīvie brāļi savā starpā sadalīja viņa drānas, ieročus, bruņas un visas pārējās iedzīves lietas. Melnajā pilī mirušos brāļus sadedzināja atbilstoši rituālam, bet te nebija Melnā pils, un sadedzināts mironis neatgriezīsies kā uzbrucējs.

-    Viņa vārds bija Banens, komandieris Mormonts sacija, kad liesmas apņēma bojā gājušo. Viņš bija drosmīgs vīrs un labs izlūks. Viņš pie mums ieradās no… no kurienes viņš ieradās?

-   No Baltās ostas puses, kāds uzsauca.

-    Viņš ieradās pie mums no Baltās ostas, Mormonts palocīja galvu, un vienmēr atcerējās savu pienākumu. Viņš pildīja to, ko bija zvērējis, jāja tālu, cīnījās no visa spēka. Mums nekad vairs nebūs tāda vīra.

-    Un nu viņa sardzes maiņa ir cauri, melnie brāļi vienā balsī nodūca.

-   Un nu viņa sardzes maiņa ir cauri, Mormonts piebalsoja.

-   Cauri, noķērcās krauklis, cauri.

Semam metās slikta dūša un no dūmiem sasārta acis. Skatoties ugunī, viņam šķita, ka Banens pieceļas sēdus un savelk pirkstus dūrēs, kā gribēdams pretoties liesmām, kas grasās viņu aprīt, bet tas bija tikai uz mirkli, jo tūdaļ augšup uzvijās dūmi un apslēpa Banena miesas skatienam. Trakākā tomēr bija smaka. Ja tā būtu pretīga, Sems spētu smirdoņu paciest, taču degošais brālis oda kā cepta cūkgaļa un puisim slienas neviļus saskrēja mutē. Tas bija tik drausmīgi, ka, tiklīdz krauklis bija noķērcies "Cauri!", viņš aizskrēja aiz pils un izvēmās grāvī.

Viņš uz ceļiem tupēja dubļos, kad pienāca Skumjais Eds.

-   Roc tārpus, Sem? Vai tikai nelabi palika?

-     Palika nelabi, Sems ar pūlēm atbildēja, slaucīdams muti ar plaukstas virspusi. Tā smaka…

-    Nekad nebiju iedomājies, ka cepts Banens var tik labi smaržot, Eds kā vienmēr drūmā balsī novilka. Vienu brīdi man jau gribējās nogriezt kādu šķēli mīkstuma. Ja vēl būtu ābolu mērce, es droši vien tā arī būtu darījis. Cūkgaļa allaž vislabāk garšo ar ābolu mērci. Eds atraisīja bikses un izvilka daiktu. Tu, Sem, labāk nemirsti, citādi es nespēšu noturēties pretī kārdinājumam. Tev speķa daudz vairāk nekā Banenam, un es nekad neatsakos no labas speķa šķēles. Skaļi nopūzdamies, viņš sāka nolaist ūdeni koši dzeltenu un kūpošu. Vai dzirdēji mēs izjājam ar pirmo gaismiņu, un vienalga, vai spīd saule vai snieg sniegs. Tā man teica Vecais Lācis.

"Saule vai sniegs." Sems nemierīgs pacēla skatienu pret debesīm.

-   Sniegs? viņš iespiedzās. Mēs… jāsim? Visi?

-   Ne gluži, dažiem vajadzēs kātot kājām. Eds nokratīja daiktu. Dīvens teica, ka mums vajadzētu iemanīties jāt uz beigtiem zirgiem kā to dara svešie. Viņš domā, tā varētu ietaupīt barību. Cik gan daudz var apēst beigts zirgs? Eds aizdarīja bikšupriekšu. Es gan neteiktu, ka būtu par to sajūsmā. Tiklīdz mēs iemācīsimies likt pie darba beigtus zirgus, mēs būsim nākamie, un es, visticamāk, būšu pats pirmais. "Ed", viņi teiks, "nāve nav iemesls, lai gulšņātu, tā ka celies un ņem šķēpu tev šovakar sardzes maiņa." Man jau droši vien nevajadzētu būt tik drūmam, jo varbūt es būšu jau beigts, kad viņi to izdomās.

"Droši vien mēs visi būsim beigti ātrāk, nekā iedomājamies," Sems prātoja, neveikli rausdamies kājās.

Krāsters, uzzinājis, ka neaicinātie viesi no rīta dodas prom, kļuva gandrīz vai draudzīgs, cik nu draudzīgs šis mežonis vispār spēja būt.

-   Pēdējais laiks, viņš teica, jūs te neesat vajadzīgi es jau to jums teicu. Bet tik un tā es jūs pavadīšu godam, ar dzīrēm. Tas ir, pabarošu. Manas sievas var uzcept jūsu nokauto zirgu gaļu, bet es sameklēšu mazliet alus un maizes. Viņš atieza smaidā savus brūnos zobus. Nav nekā labāka par alu ar zirga gaļu. Es parasti saku: ja ar zirgu nevar jāt, tas jāapēd.

Viņa sievas un meitas izvilka telpas vidū solus un garus dēļu galdus, cepa un nesa ēdienus. "Visas, izņemot Lefkoju." Sems tikko spēja sievišķus atšķirt. Dažas bija vecas, dažas jaunas, citas pavisam vēl skuķes, un visas izskatījās gana līdzīgas. Ķērušās pie darba, viņas klusās balsīs sarunājās savā starpā, bet izvairījās no melnajiem brāļiem.

Krāsteram bija tikai viens krēsls. Viņš tajā sēdēja, ģērbies aitādas kamzolī bez piedurknēm. Viņa resnās rokas klāja balti matiņi un vienu plaukstas locītavu skāva izlocīts zelta riņķis. Komandieris Mormonts ieņēma vietu sola galā pa labi no Krāstera, bet melnie brāļi saspiedās cieši cits pie cita. Kāds ducis palika ārā, lai sargātu vārtus un kurinātu uguni.

Sems ar burkšķošu vēderu atrada vietu starp Grenu un Bāreni Osu. Krāstera sievas uz ugunskura grozīja iesmus ar taukos pilošo zirga gaļu, un no smaržas vien viņam atkal mutē saskrēja siekalas, tomēr tās atgādināja par Banenu. Lai cik izsalcis būtu, Sems juta, ka vems, ja nokodīs kaut kumosiņu. Kā gan varēja ēst tos nabaga uzticamos zirgus, kas viņus bija nesuši tik garu ceļu? Kad Krāstera sievas atnesa sīpolus, Sems kāri vienu paķēra. Tas bija iepuvis, taču viņš ar dunci nogrieza melno bojāto pusi un apēda labo. Bija arī maize, taču tikai divas šķēles. Kad Almers prasīja vēl, sieviete papurināja galvu. Tad arī sākās nepatikšanas.

-   Tikai divas šķēles? Kokakāja Karls saskaitās. Sievišķi, vai tu esi muļķe? Mums vajag vairāk maizes!

Komandieris Mormonts nomērīja viņu ar stingru skatienu.

-    Ņem, ko tev dod, un saki paldies. Tev labāk patiktu vētrā grauzt sniegu?

-    Sniegavētrā mēs drīz vien nonāksim. Kokakāja Karls nenobijās no Vecā Lāča dusmām. Es labāk iekostu kaut ko no tā, ko Krāsters slēpj, cienītais kungs.

Krāsters piemiedza acis.

-   Es jums, vārnām, esmu devis gana. Man jābaro arī sievietes.

Dirks uzdūra uz dunča gabalu zirga gaļas.

-   Ā re, tātad tu atzīsti, ka tev ir slepens pieliekamais. Kā gan citādi tu pārziemotu?

-   Esmu dievbijīgs cilvēks… Krāsters iesāka.

-   Tu esi skopulīgs cilvēks, Karls viņu pārtrauca, un melis.

-   Šķiņķi, Gārts no Senpilsētas godbijīgi ieminējās. Kad bijām te iepriekšējo reizi, redzēju cūkas. Domāju, šķiņķus viņš kaut kur noslēpis

-   kūpinātus un sālītus, un krūtiņu arī.

-   Desas, Dirks piebilda, tās garās, melnās, kas cietas kā akmens, tās var glabāt gadiem. Esmu pārliecināts, kādā pagrabā viņam to karājas simtiem.

-   Auzas, ieminējās Ollo Šķībrocis, kukurūza, mieži.

-   Graudus, Mormonta krauklis sasita spārnus, graudus, graudus, graudus, graudus, graudus!

-   Pietiek! komandieris Mormonts pārkliedza kraukļa aizsmakušos ķērcienus. Visi apklustiet! Kādas muļķības!

-   Āboli, piebalsoja Gārts no Grīnvejas, mucu mucām kraukšķīgi rudens āboli. Ārā ir ābeles, es pats tās redzēju.

-   Žāvētas ogas, kāposti, ciedru rieksti…

-   Graudus, graudus, graudus!

-   Sālīta jēra gaļa, jo aitu aploks taču te ir. Jēra gaļa viņam nobēdzināta kastu kastēm, jūs visi zināt, ka tā ir.

Krāsters knapi valdījās un jau bija gatavs uzsprāgt. Mormonts piecēlās.

-   Klusumu! Es vairs negribu dzirdēt tādas runas…

-    Tad aizbāz ausis ar maizi, vecais! Kokakāja Karls pielēca kājās.

-   Vai arī tu savu ņuku jau nolocīji?

Vecā Lāča seja tumši piesarka.

-    Vai esi aizmirsis, ar ko sarunājies? Apsēdies, ēd un klusē tā ir pavēle.

Visi apklusa un neviens nepakustējās. Visi vēroja komandieri un lielo izlūku ar koka kāju, kuri pāri galdam blenza viens otrā. Likās, Karls padevās pirmais, jo grasījās visai negribīgi apsēsties…

…taču Krāsters pielēca kājās ar cirvi rokās tas bija lielais melnais lerauda cirvis, ko viņam bija uzdāvinājis Mormonts.

-   Nē, viņš norūca, tu nesēdēsi. Neviens, kas sauks mani par skopuli, negulēs zem mana jumta un neēdīs pie mana galda. Ārā, kropli! Tu un tu, un tu arī. Viņš ar cirvi norādīja uz Dirku, un pēc kārtas uz abiem Gārtiem. Vācieties ar tukšiem vēderiem gulēt ārā, salā, vai arī…

-   Nolādētais bastards! Sems dzirdēja vienu no Gārtiem nolamājamies, lai gan neredzēja, kurš tieši tas bija.

-    Kurš mani nosauca par bastardu? Krāsters ieaurojās, ar kreiso roku aizmēza no galda šķīvjus ar gaļu un vīna kausus, bet labajā atvēzēja cirvi.

-   Kāda starpība, to taču visi zina, Karls izmeta.

Ātrāk, nekā Sems spēja aptvert, Krāsters ar paceltu cirvi apmetās apkārt galdam. Kāda no sievām iekliedzās, Gārts Grīnvejs un Bārenis Oss izvilka nažus, bet Karls, kāpjoties atpakaļ, paklupa pār ievainoto Bīemu, kurš gulēja uz grīdas. Vienā mirklī Krāsters lādēdamies klupa melnajiem brāļiem virsū, bet jau nākamajā no viņa šļācās asinis. Dirks sagrāba viņu aiz matiem, atlieca atpakaļ galvu un ar vienu griezienu pāršķēla saimniekam rīkli. Pēc tam viņš šo spēcīgi pagrūda, un mežonis seju pa priekšu pārkrita pāri Bīemam. Ievainotais sāpēs iekliedzās, bet Krāsters nošķiedās asinis un izmeta no rokas cirvi. Divas no Krāstera sievām vaimanāja, trešā lamājās, bet ceturtā metās virsū Mīlulītim Donelam, lai izskrāpētu šim acis. Donels notrieca sievišķi uz grīdas. Komandieris ar dusmās satumsušu seju stāvēja pie Krāstera līķa.

-   Dievi mūs nolādēs! viņš sauca. Nav ļaunāka nozieguma kā viesim nogalināt saimnieku! Pēc visiem viesmīlības likumiem mēs…

-    Aiz Mūra nav likumu, vecais. Vai esi jau aizmirsis? Dirks satvēra vienu no Krāstera sievām aiz rokas un piegrūda viņai dunča smaili pazodē. Rādi, kur viņš glabā savus krājumus, vai arī dabūsi to pašu, ko viņš, sievišķi.

-   Laid viņu vaļā, Mormonts paspēra soli uz priekšu. Es likšu tev nocirst galvu, tu…

Taču viņam ceļā aizstājās Gārts Grīnvejs un Ollo Šķībrocis pagrūda viņu atpakaļ. Abiem rokās zibēja dunči.

-    Pievaldi mēli, Ollo brīdināja, taču Mormonts jau ķēra pēc sava duramā.

Ollo bija tikai viena roka, taču ļoti veikla. Viņš izvairījās no vecā vīra tvēriena, ietrieca asmeni Mormontam vēderā un tūdaļ izvilka to ārā, bet nu jau sarkanu. Tajā brīdī pasaule sagriezās kājām gaisā.

Vēlāk, daudz vēlāk Sems atskārta, ka sakrustotām kājām sēž uz klona, bet klēpī viņam Mormonta galva. Viņš neatcerējās ne to, kā tas gadījās, ne to, kas īsti bija noticis pēc Vecā Lāča saduršanas. Resnais puisis atminējās, ka Gārts Grīnvejs bija nokāvis Gārtu no Senpilsētas, tikai neatcerējās kāpēc. Rolijs no Māsām bija pārlauzis sprandu, krītot no lāvām, kur bija kāpis grābstīt Krāstera sievas. Grens…

Grens kliedza uz viņu un pļaukāja, bet pēc tam aizbēga kopā ar Milzi, Skumjo Edu un dažiem citiem. Krāsters vēl aizvien gulēja šķērsām pāri Bīemam, taču ievainotais bruņinieks jau vairs nevaidēja. Četri melnie brāļi sēdēja uz sola un mielojās ar pārceptu zirga gaļu, bet Ollo tikmēr turpat uz galda kopojās ar raudošu sievieti.

-   Tārlij, kad Vecais Lācis vēl pūlējās runāt, viņam bārdā no mutes tecēja asinis. Tārlij, ej. Ej!

-     Uz kurieni, kungs? Sema balss bija vienmuļa un bez dzīvības. "Es nebaidos." Tā bija savāda sajūta. Nav jau kur iet.

-   Uz Mūri. Tev jānokļūst pie Mūra. Ej tūlīt pat.

-   Tūlīt, krauklis noķērca. Tūlīt, tūlīt. Putns pa Mormonta roku tika līdz saimnieka krūtīm un ar knābi izplūca matiņu no bārdas.

-   Tev tas jāvar. Un jāpastāsta viņiem.

-   Kas man viņiem jāpastāsta, kungs? Sems pieklājīgi vaicāja..

-    Viss par Dūri, par mežoņiem, par pūķstiklu, par šodienu. Viss. Mormonta elpa kļuva arvien seklāka, bet balss vērtās čukstā. Pasaki manam dēlam Džoraham, lai kļūst par melno brāli. Tā ir mana vēlme. Pirmsnāves vēlme.

-   Vēlme? krauklis nolieca galvu, un viņa melnās acis mirdzēja kā pogas. Graudus? putns pieprasīja.

-   Graudu nav, Mormonts tikko dzirdami atsaucās. Pasaki Džoraham, lai piedod man. Mans dēls, lūdzu. Ej.

-    Tas ir tik tālu, Sems iebilda. Es nemūžam netikšu līdz Mūrim, kungs. Viņš jutās tik ļoti noguris. Viņš gribēja tikai gulēt, gulēt, gulēt un nemosties, un Sems zināja, gadījumā, ja uzkavēsies tur vēl kādu laiku, tad Dirks, Ollo Šķībrocis vai Kokakāja Karls viņam uzklups un piepildīs viņa vēlmi tikai tāpēc vien, lai redzētu, kā viņš izlaiž garu.

Es labāk paliktu kopā ar jums. Redzat, es vairs nebaidos. Ne no jums, ne… no kā cita.

-   Bet vajadzētu gan, sievietes balss ierunājās.

Pie viņiem bija pienākušas trīs no Krāstera sievām. Divas bija novārgušas vecas vecenes, bet viņām pa vidu stāvēja Lefkoja, ievīstījusies zvērādās un ar brūni baltu kažokādu tīstokli rokās, kurā acīmredzot bija bērns.

-        Mēs nedrīkstam ar Krāstera sievām sarunāties, Sems atbildēja. Mums ir dota pavēle.

-   Nu tā vairs nav spēkā, sacīja vecene, kas stāvēja pa labi.

-       Vismelnākās vārnas uzdzīvo pagrabā, turpināja vecene pa kreisi, vai augšā uz lāvām ar jaunajām. Bet viņi drīz parādīsies, tāpēc labāk

liec prom, pirms viņi ir atgriezušies. Zirgi bija pamukuši, bet Dīja divus noķēra.

-   Tu solīji man palīdzēt, Lefkoja atgādināja.

-            Es teicu, ka Džons var palīdzēt. Džons ir drosmīgs, viņš ir labs cīnītājs, tikai nu, man šķiet, viņš jau ir beigts. Bet es esmu resns gļēvulis. Paskatieties, cik esmu resns! Turklāt valdnieks Mormonts ir ievainots. Vai tad jūs neredzat? Es nevaru atstāt komandieri.

-            Bērns, atkal ierunājās otra vecene, tā vecā vārna jau aizlidojusi bez tevis, palūko pats.

Mormonta galva joprojām balstījās Sema klēpi, taču neko neredzošās acis vērās tālumā un lūpas nekustējās. Krauklis nolieca galvu, ieķērcās un palūkojās uz Semu.

-   Graudus?

-             Graudu nav. Viņam nav graudu. Sems aizspieda Vecā Lāča acis un pūlējās atminēties kādu lūgšanu, taču prātā nāca tikai šī: "Māte, esi žēlsirdīga. Māte, esi žēlsirdīga. Māte, esi žēlsirdīga."

-             Māte tev nekādi nevar palīdzēt, teica vecene pa kreisi. Vecais mironis arī ne. Ņem viņa zobenu, ņem viņa lielo, silto apmetni un viņa zirgu, ja vari atrast. Un jāj prom!

-            Skuķis nemelo, vecene pa labi turpināja. Viņa ir mana meita, un melošanu es viņai izsitu no prāta jau bērnībā. Tu teici, ka palīdzēsi, tāpēc dari tā, kā Paparde saka, puis. Ņem līdzi meiteni un pazūdiet labi aši.

-   Aši, krauklis atsaucās. Aši, aši, aši.

-              Uz kurieni? Sems apjucis pārvaicāja. Uz kurieni lai es viņu vedu?

-   Uz turieni, kur ir silts, abas vecenes gandrīz vienā balsī atsaucās.

-    Mani un dēlu, Lefkoja raudāja. Lūdzu, es būšu tava sieva kā Krāsteram. Lūdzu, sīr vārna. Viņš ir zēns, kā jau Nella tika paredzējusi. Ja viņu nepaņemsi tu, paņems viņi.

-   Kādi viņi? Sems pārjautāja.

-   Viņi, viņi, viņi, krauklis piebalsoja.

-   Šā zēna brāļi, sacīja vecene pa kreisi, Krāstera dēli. Baltais saltums sāk celties, vārna, es to jūtu ar saviem kauliem, un mani nabaga vecie kauli nemelo. Dēli drīz būs klāt.

34.NODAĻA ĀRIJA

Viņas redzokļi jau bija saraduši ar tumsu, tāpēc brīdi, kad Hārvins viņai no galvas noņēma kapuci, meitene kalna alā sāka blisināt acis kā dumja pūce.

Alas vidū bija izrakta milzīga bedre ugunskuram, un liesmas virpuļodamas un sprakšķēdamas pacēlās līdz pat dūmos nomelnējušajiem griestiem. Sienas veidoja akmeņu un zemes sajaukums līdzīgās daļās, kurā kā tūkstoš baltas čūskas izlocījās resnas koku saknes. Starp saknēm sarosījās ļaudis: tie līda ārā no ēnas, lai aplūkotu gūstekņus, iznāca no piķa melnām ejām, spraugām un plaisām. Aiz ugunskura saknes veidoja tādas kā kāpnes, kas veda uz zemes iedobumu alas sienā, kur, paslēpies sejaskoka sakņu mudžeklī, sēdēja kāds cilvēks.

Cits noņēma kapuci Džendrijam.

-    Kas šī par vietu? puisis noprasīja.

-  Ļoti sena, dziļa un slepena. Patvērums, kuru neatradīs ne vilki, ne lauvas.

"Ne vilki, ne lauvas." Ārijai uzmetās zosāda, un viņa atcerējās sapni,

ko bija redzējusi, un asiņu garšu mutē, kad bija nokodusi cilvēkam roku līdz plecam.

Lai cik liels liesmoja ugunskurs, ala bija daudz lielāka grūti pat pateikt, kur tā sākas un kur beidzas. Ejas tiklab varēja būt divas pēdas kā divas jūdzes dziļas. Ārija redzēja vīriešus, sievietes un mazus bērnus, kuri piesardzīgi glūnēja uz viņu.

-     Re, kur burvis, kaulainā vāvere. Viņš atbildēs uz visiem taviem jautājumiem, Zaļbārdis noteica un rādīja uz uguns pusi, kur Septiņstīgu Toms sarunājās ar gara auguma kalsnu vīrieti, kurš pāri noskrandušajiem sārtajiem paltrakiem bija uzvilcis pa daļām salasītas vecas bruņas. "Tas taču nevar būt Toross no Mīras!" Ārija atcerējās sarkano priesteri kā resnu vīru ar gludu seju un mirdzoši gludu, pliku galvu. Šim cilvēkam sejas āda bija nokarājusies, bet galva apaugusi ar pinkainiem, sirmiem matiem. Toms kaut ko viņam pateica, un svešais cieši palūkojās uz meiteni, tāpēc Ārija jau nodomāja, ka šis tūdaļ nāks pie viņas, bet tad parādījās Trakais Mednieks un izstūma gaismā savu gūstekni, un viņi ar Džendriju tūdaļ tika aizmirsti.

Mednieks izrādījās drukns vīrs salāpītās, nekrāsotas ādas drānās, pliku pakausi, gļēvu zodu un visai ērcīgu dabu. Akmens septā Ārija jau domāja, ka Cits un Zaļbārdis tiks saplosīti gabalos, kad šie satika Mednieku pie kraukļu būriem un uzstāja, ka gūsteknis jāved pie Zibeņu Pavēlnieka. Suņi lēkāja abiem riņķī, ošņājās un rēja, taču Toms Septiņnieks nomierināja dzīvniekus ar savu mūziku. Tikmēr pāri laukumam atskrēja Ziemciete ar jēra kauliem priekšautā, bet Cits norādīja uz Angī, kurš stāvēja bordeļa logā ar uzvilktu loku. Trakais Mednieks viņus visus nosauca par pielīdējiem, tomēr beigās piekrita vest gūstekni pie valdnieka Berika, lai tiesu spriež viņš.

Gūstekņa rokas bija sasietas ar kaņepāju virvi, ap kaklu apmesta cilpa, galvā uzmaukts maiss, bet pat tagad šis cilvēks izstaroja briesmas Ārija to juta pāri visai alai. Toross, ja vien tas bija Toross, panāca pretī gūstītājam un savaņģotajam.

-   Kā tu viņu notvēri? priesteris vaicāja.

-   Suņi uzoda. Viņš piedzēries gulēja zem vītola ticiet vai ne.

-    Viņu nodevuši savējie. Toross pagriezās pret gūstekni un norāva viņam maisu no galvas. Laipni lūdzam mūsu pieticīgajā pilī, suns. Tā gan nav tik grezna kā Roberta Troņa zāle, bet te toties sabiedrība ir smalkāka.

Virmojošās liesmas krāsoja Sandora Klegana apdegušo seju oranžās ēnās, tāpēc viņš izskatījās vēl briesmīgāks nekā dienas gaismā. Viņš paraustīja sasietās rokas, un no virves apakšas bira asiņu kreveles. Suns saviebās.

-   Es taču tevi pazīstu, viņš sacīja Torosam.

-   Zināji. Turnīros tu nolādēji manu liesmojošo zobenu, ar kuru tevi trīs reizes pieveicu.

-Toross no Mīras. Tu toreiz skuvi galvu.

-   Jā, lai vēstītu par pazemību savā sirdī, bet patiesībā mana sirds bija tukša. Turklāt es mežā pazaudēju bārdas nazi. Priesteris uzsita sev pa vēderu. Tagad es esmu kļuvis mazāks, bet tajā pašā laikā lielāks. Gads mežā nodeldē cilvēka miesu. )a es tagad varētu atrast drēbnieku, kas iešuj manu ādu, es atkal izskatītos jauns un skaistas meitenes apbērtu mani ar skūpstiem.

-   Tikai aklās, priesteri.

Sirotāji smieklos ieaurojās un visskaļāk no visiem Toross.

-   Tieši tā. Un es vairs neesmu tas neīstais priesteris, kuru tu pazini, jo Gaismas Dievs atmodies manā sirdī. Daudzas spējas, kas bija iesnaudušās, tagad mostas, un tāpat mostas arī spēki uz zemes. Es tos redzēju liesmās.

-   Pakaļā tavas liesmas, Sunim šīs pļāpas bija vienaldzīgas. Un tevi arīdzan. Tev kā svētam cilvēkam šis ir visai dīvains bars.

-   Tie ir mani brāļi, Toross vienkārši atbildēja.

Priekšā iznāca Citronapmetnis. Viņi ar Zaļbārdi bija vienīgie vīri, kas bija pietiekami gari, lai varētu ieskatīties Sunim acīs.

-   Pielūko, ko rej, suns. Tava dzīvība ir mūsu rokās.

-   Tad vispirms noslauki sūdus no rokām. Suns iesmējās. Cik ilgi jūs šajā bedrē jau slēpjaties?

Strēlnieks Angī saskaitās, izdzirdis apvainojumus gļēvulībā.

-   Pajautā āzim, vai mēs kādreiz esam slēpušies. Pajautā savam brālim. Pajautā Dēļu Pavēlniekam. Mēs esam nolaiduši asinis viņiem visiem.

-    Jūsu varza? Nesmīdiniet mani. Jūs drīzāk līdzināties cūkganiem, ne kareivjiem.

-   Viens otrs no mums ir ganījis cūkas, ierunājās maza auguma vīrs, kuru Ārija nepazina. Citi bijuši ādmiņi, dziesminieki vai mūrnieki, bet tas bija pirms kara.

-    Kad atstājām Karaļa ostu, mēs bijām Ziemmalas, Derija, Melnās ostas, Maleriju un Vīldu vīri. Mēs bijām bruņinieki, ieroču nesēji un kavalēristi, valdnieki un vienkāršie ļaudis, un mūs kopā saveda kopīgs mērķis. Runātājs bija cilvēks, kurš sēdēja starp sejaskoka saknēm augšā pie sienas. Mēs, simt divdesmit vīri, devāmies izpildīt karaļa spriedumu tavam brālim. Vīrietis kāpa lejā pa sakņu kāpnēm. Simt divdesmit drosmīgi vīri, kurus, taisnību sakot, vadīja muļķis zvaigžņotā apmetnī. Tas bija īsts putnubiedēklis noskrandušā melnā apmetnī ar zvaigznēm un neskaitāmās kaujās apdauzītām krūšu bruņām. Gandrīz visu seju sedza rudu matu pinkas, kails bija tikai plankums virs labās auss, kur viņam tikusi ielauzta galva. Vairāk nekā astoņdesmit no šiem drosmīgajiem vīriem nu ir krituši, taču zobenus, kas tiem mirstot izslīdēja no rokām, uztvēra citi. Kad viņš bija nokāpis lejā, sirotāji pašķirās. Ārija ievēroja, ka viņam trūkst vienas acs, bet āda ap dobuli ir rētaina un krunkaina, savukārt ap kaklu stiepās melna josla. Ar viņu palīdzību mēs turpinām cīnīties Roberta un visas karaļvalsts labā.

-   Roberta? Sandors Klegans neticīgi izmeta.

-    Mūs sūtīja Neds Stārks, paskaidroja Veiksmīgais Džeks, tajā brīdī Dzelzs tronī sēdēja un pavēles deva viņš, taču patiesībā mēs neesam vis viņa, bet Roberta vīri.

-    Roberts tagad ir tārpu karalis. Vai tāpēc esat ierakušies zemē, lai būtu viņa galmā?

-   Karalis ir miris, biedēklis piekrita, bet mēs vienalga esam karaļa ļaudis, lai gan karaļa karogu pazaudējām pie Ķēmu brasla, kad mums uzklupa tavs brālis. Viņš piesita ar dūri krūtīm. Roberts ir nogalināts, bet karaļvalsts paliek un mēs to aizstāvam.

-    Viņu? Suns nosprauslojās. Vai viņa ir tava māte, Dondarion? Vai tava padauza?

"Dondarions?" Beriks Dondarions bija glīts, un Sansas draudzene Džeine viņā bija iemīlējusies. Pat Džeine Pūla nebūtu tik akla, lai domātu, ka šis vīrs alā ir glīts. Tomēr, ieskatījusies ciešāk, Ārija pamanīja uz ieplaisājušās krūšu bruņu emaljas sazarotu violetu zibeni.

-   Kalni, meži un upes tā ir tava karaļvalsts, Suns turpināja. Vai klintis vajag aizstāvēt? Diez vai Roberts tā domātu. Ja viņš kaut ko nevarēja izdrāzt, uzvinnēt vai izdzert, tad tas viņu garlaikoja, arī jūs viņam būtu pie pakaļas… drosmīgie biedri.

Alā atskanēja naidīga murdoņa.

-    Nosauc tā mūs vēlreiz, suns, un tu norisi savu mēli, Cits izvilka zobenu.

Suns nicīgi noskatījās uz ieroci.

-    Tas tik ir vīrs nebaidās rādīt tēraudu sasietam gūsteknim. Atsien mani, un tad paskatīsimies, cik tu esi drosmīgs. Viņš palūkojās uz Trako Mednieku, kurš stāvēja viņam aiz muguras. Un tu? Visu savu drosmi esi pametis ārā pie suņiem?

-   Nē, tomēr man vajadzēja tevi atstāt kraukļu būrī. Mednieks izvilka dunci. Bet vēl jau nav par vēlu.

Suns pasmējās viņam tieši sejā.

-    Mēs visi te esam brāļi, Toross no Mīras paziņoja. Svētīti brāļi, kas devuši zvērestu karaļvalstij, dievam un cits citam.

-    Brālība bez karogiem, Septiņstīgu Toms parāva stīgu. Tukšā kalna bruņinieki.

Bruņinieki? Klegans mēdījās. Dondarions ir bruņinieks, bet |us, pārējie, nožēlojamākā laupītāju un vazaņķu banda, kādu esmu redzējis. Es diršot varu uztaisīt cienīgākus cilvēkus pārjums.

Ikviens bruņinieks var iecelt bruņinieku kārtā citu vīru, sacīja biedēklis, kas patiesībā bija Beriks Dondarions, un ikvienam vīram, ko lu redzi, plecam pieskāries zobens. Mēs esam aizmirsta brālība.

-   Laidiet mani vaļā, un es arī pārjums aizmirsīšu, Klegans piedāvā)a. Bet, ja esat nolēmuši mani nokaut, tad, nolāpīts, dariet to labi drīz. |us jau pievācāt manu zobenu, manu zirgu un manu zeltu, tad pievāciet ari manu dzīvību, un lieta darīta… tikai nelieciet man klausīties šajā dievbijīgajā blēšanā.

-   Tu mirsi itin drīz, suns, Toross apsolīja, taču tā nebūs slepkavība, bet gan sprieduma izpilde.

-   Tā gan, Trakais Mednieks piebilda, un daudz vieglāks liktenis, nekā tev līdzīgie pelnījuši. Jūs sevi saucat par lauvām. Pie Serēras un Ķēmu brasla tika izvarotas sešus un septiņus gadus vecas meitenītes, bet zīdaiņi cirsti uz pusēm, mātēm redzot. Neviens no lauvām nekad tik nežēlīgi nav nogalināts.

-    Neesmu bijis ne pie Šerēras, ne pie Ķēmu brasla, Suns atteica.

Noliec savus beigtos bērneļus pie kādām citām durvīm.

-    Vai gribi noliegt, ka Kleganu nams būvēts uz nogalinātu bērnu kauliem? Toross iejaucās. Es redzēju, kā Dzelzs troņa priekšā tiek nolikts princis Igons un princese Rinīsa. Tavā ģerbonī to pretīgo kranču vietā drīzāk vajadzēja būt diviem beigtiem zīdaiņiem.

Suns saviebās.

-   Vai neesi mani sajaucis ar manu brāli? Vai būt par Kleganu ir noziegums?

-   Slepkavība ir noziegums.

-    Kuru tad es esmu noslepkavojis?

-   Valdnieku Lotāru Maleriju un sīru Gladenu Vīldu, Hārvins atbildēja.

-   Manus brāļus Listeru un Lenoksu, paziņoja Veiksmīgais Džeks.

-    Godājamo Beku un dzirnavnieka dēlu Madžu no Donelvudas, veca sieva tumsā iesaucās.

-   Jautrīša atraitni, kas tik ļoti mīlēja saldumus, piebilda Zaļbārdis.

-   Tos septonus pie Dūņu dīķa.

-   Sīru Andrēju Čarltonu un viņa ieroču nesēju Lūkasu Rūtu. Ikvienu vīru, sievieti un bērnu Akmeņlaukos un Peļu dzirnavās.

-   Valdnieku Dedingu un viņa kundzi, viņi bija tik ļoti bagāti…

-   Alīnu no Ziemmalas, uzskaiti turpināja Septiņstīgu Toms. Džo tu Šāvēju, Mazo Metu un viņa māsu Randu, Anvilu Rīnu. Sīru Ormon du. Sīru Dadliju. Peitu no Morijas, Peitu no Šķēpmeža, Veco Peitu un Peitu no Šermeru birzs. Aklo Vīlu Drāzēju. Godājamo Mēriju. Palaistu vi Mēriju. Maiznieci Beku. Sīru Raimūnu Deriju, valdnieku Deriju, jau no valdnieku Deriju. Brakena bastardu. Bultu meistaru Viļu. Hārsleju. Godājamo Nollu…

-    Pietiks. Suns bija kļuvis nikns. Beidz taisīt troksni. Man šie vārdi neko nenozīmē. Kas viņi tādi bija?

-    Cilvēki, valdnieks Beriks atteica. Lieli un mazi, jauni un veci. Labi cilvēki un slikti, kuri mira, uzdurti uz Lanisteru šķēpiem vai Lanisteru zobenu uzšķērstiem vēderiem.

-    Mans zobens viņu vēderos nav bijis, un ikviens, kurš to apgalvos, ir sasodīts melis.

-   Tu kalpo Lanisteriem no Rūdas klintīm, sacīja Toross.

-    Kādreiz kalpoju tāpat kā tūkstošiem vīru. Vai mēs visi esam vainīgi citu pastrādātajos noziegumos? Klegans nospļāvās. Var jau būt, ka jūs tomēr esat bruņinieki. Melojat kā bruņinieki, tad jau droši vien arī nogalināt kā bruņinieki.

Cits un Veiksmīgais Džeks jau sāka viņu zākāt, taču Dondarions pacēla roku un pieprasīja klusumu.

-   Saki, kas tev sakāms, Klegan.

-     Bruņinieks nozīmē zobenu ar zirgu. Viss cits zvēresti, svētītās eļļas un dāmu sajūsma ir tikai zīda lentītes, ko piesien zobenam. Var jau būt, ka zobens ar lentītēm ir smukāks, bet tas trāpa vienlīdz nāvējoši. Tad nu es gribēju teikt: piedrāzt tās lentītes, un iebāziet savus zobenus sev pakaļās. Es esmu tāds pats kā jūs. Vienīgā atšķirība es nemeloju par to, kas esmu. Tāpēc labāk nogaliniet mani, bet nesauciet par slepkavu. Neiedomājieties, ka jūsu sūds nesmird, vai dzirdat?

Ārija paspraucās garām Zaļbārdim tik aši, ka viņš to pat nepamanīja.

-   Tu esi slepkava! viņa iespiedzās. Tu nokāvi Mīkahu un nesaki, ka tu to neizdarīji. Tu viņu nokāvi!

Suns skatījās uz meiteni un nesaprata, par ko viņa runā.

-   Un kas bija šis Mīkahs, puika?

-    Es neesmu puika! Bet Mīkahs bija. Viņš bija miesnieka dēls, kuru tu nokāvi. Džorijs teica, ka tu viņu gandrīz esot pārcirtis uz pusēm, turklāt Mīkaham nemaz nebija zobena. Ārija juta, kā viņā skatās sieviete, bērni un vīri, kas sevi sauca par tukšā kalna bruņiniekiem.

Kas tā tāda? kāds ieprasījās.

-  Septiņas elles! Suns iesaucās. Mazā māšele! Knēvelis, kas iesvieda Džofa skaisto zobenu upē. Viņš gardi nosmējās. Vai tu maz, skuķi, /mi, ka sen jau esi mirusi?

Nē, tu esi beigts, viņa atcirta.

Hārvins paņēma Āriju uz rokas aizveda tālāk, bet valdnieks Beriks ierunājās:

-  Meitene nosauca tevi par slepkavu. Vai tu noliedz, ka nogalināji to miesnieka dēlu Mīkahu?

-    Es biju Džofreja zvērināts sargs, lielais vīrs paraustīja plecus.

-   Bet miesnieka dēls uzbruka troņmantiniekam.

-   Tie ir meli! Ārija pūlējās izrauties no Hārvina tvēriena. Es tā biju! Es iesitu Džofrejam un iesviedu Lauvaszobu upē. Mīkahs tikai bēga, kā es viņam ieteicu.

-  Vai tu redzēji, kā puika uzbrūk princim Džofrejam? Beriks Dondarions jautāja Sunim.

-   Es to dzirdēju no karaliskajām lūpām. Man nebija ne mazāko tiesību apšaubīt prinča vārdus. Klegans pacēla rokas uz Ārijas pusi. Tā meitēna māsa jūsu dārgā Roberta priekšā apgalvoja to pašu.

-  Sansa ir mele, Ārija nespēja beigt skaisties uz māsu. Nekas nebija tā, kā viņa teica. Nebija!

Toross pavilka Beriku sāņus. Abi vīri čukstus sarunājās, bet Ārija tikmēr dusmās vārījās. "Suns ir jānogalina. Es simtu simtiem reižu esmu lūgusies, lai viņš būtu beigts."

Beriks Dondarions atkal pagriezās pret Suni.

-   Tu tiec vainots slepkavībā, bet neviens nezina, vai apvainojums ir patiess vai nepatiess, tāpēc nav mūsu varā tevi tiesāt. To tagad spēj tikai Gaismas Dievs. Es tev piespriežu pārbaudījumu ar cīņu.

Suns ar aizdomām sejā sarauca pieri, it kā neticētu pats savām ausīm.

-   Tu esi muļķis vai jucis prātā?

-   Neviens, ne otrs. Esmu tikai valdnieks. Pierādi savu nevainību ar zobenu un vari iet.

-   Nē! Ārija iekliedzās, bet Hārvins laikus aizspieda meitenei muti. "Viņi nedrīkst ļaut viņam aiziet!" Suns ar zobenu rokā bija nāvīgi bīstams

-   to zināja ikviens. "Viņš par šiem tikai paņirgāsies," meitēns nodomāja.

Tieši tā Suns arī darīja alas velvēs vēl ilgi atbalsojās griezīgi un nicīgi smiekli.

-            Un ar kuru man jācīnās? Viņš palūkojās uz Citu. Vai ar to drošsirdi mīzalu krāsas apmetnī? Nē? Varbūt ar tevi, Medniek? Savus suņus spārdīt tu proti pamēģini iespert man. Tad viņš ieraudzīja Zaļbārdi. tu esi gana liels, tīrošieti, nāc priekšā. Vai varbūt tu domāji, ka mazais skuķēns pats ar mani cīnīsies? Viņš vēlreiz iesmējās. Nāciet! Kurš vēlas mirt?

-   Tu cīnīsies ar mani, sacīja Beriks Dondarions.

Ārija atcerējās visu, ko bija dzirdējusi par Beriku. "Viņu nevar nogalināt," meitene domāja un tam kvēli ticēja. Trakais Mednieks pārgrieza virves, ar ko bija sasietas Sandora Klegana rokas.

-    Man vajadzīgs zobens un bruņas, Suns braucīja notirpušās roku locītavas.

-    Savu zobenu tu dabūsi, valdnieks Beriks paziņoja, bet tavas bruņas būs tava nevainība.

-   Mana nevainība pret tavām bruņām vai tā tu gribēji teikt? Klegans novaikstījās.

-   Ned, palīdzi man noņemt krūšu bruņas.

Ārijai uzmetās zosāda, kad Beriks nosauca viņas tēva vārdu, taču šis uzrunātais Neds bija tikai zēns desmit divpadsmit gadus vecs gaišmatains ieroču nesējs. Viņš atjoza un knaši atdarīja skavas, kas saturēja apdauzīto tēraudu. Stepētā odere zem bruņām no vecuma un sviedriem bija gandrīz sapuvusi un nokrita līdz ar bruņām. Džendrijs dziļi ievilka elpu.

-   Māte, esi žēlsirdīga.

Berikam cauri ādai asi izcēlās ribu loki. Virs kreisā krūts gala vīdēja krunkains iedobums, un, kad viņš pagriezās, lai pieprasītu zobenu un vairogu, Ārija ieraudzīja tādu pašu rētu vīrieša mugurā. "Šķēps viņu caurdūris." To redzēja arī Suns. "Vai viņš ir nobijies?" Ārija alka, lai viņš mirstot izjustu tādas pašas bailes, kādas bija piedzīvojis Mīkahs.

Neds atnesa Berika zobensiksnu un garu, melnu kamzoli, ko bija paredzēts valkāt virs bruņām, tāpēc tas brīvi nokarājās, bet uz tā bija redzama violeta sazarota zibens šautra, viņa nama zīme. Beriks izvilka zobenu no maksts un atdeva siksnu ieroču nesējam.

Toross atnesa ari Sunim viņa zobensiksnu.

-    Vai suņiem arī ir gods? priesteris jautāja. Nemaz nedomā aizbēgt vai sagrābt kādu bērnu par ķīlnieku… Angī, Denet, Kīl, nošaujiet viņu, tiklīdz manīsiet ko nodevīgu!

Tikai brīdī, kad visi trīs strēlnieki bija atvilkuši stiegras, Toross padeva viņam siksnu.

Suns izvilka zobenu un aizsvieda maksti malā. Trakais Mednieks pasniedza viņam ozolkoka vairogu, kas bija apkalts ar tēraudu, krāsots dzeltens un rotāts ar trim Kleganu nama suņiem. Neds padeva vairogu

Berikam, kas bija tik pamatīgi cietis kaujās, ka violeto zibeni un zvaigznes tikpat kā nevarēja saskatīt.

Kad Suns jau spēra soli pretī sāncensim, Toross no Mīras viņu apturēja.

-   Vispirms lūgsimies. Viņš pagriezās pret ugunskuru un pacēla rokas. Gaismas Dievs, uzlūko mūs!

-   Gaismas Dievs, aizstāvi mūs! brālība bez karogiem alā vienā balsī atsaucās.

-   Gaismas Dievs, sargi mūs no tumsas!

-   Gaismas Dievs, vērs pret mums savu gaišo seju!

-   Lej pār mums savas liesmas, R'lor! sauca sarkanais priesteris. Rādi šā cilvēka taisnību vai melus. Sodi viņu, ja viņš ir vainīgs, un dod spēku viņa zobenam, ja viņš ir patiess. Gaismas Dievs, dod mums gudrību!

-   Jo nakts ir tumša, pārējie atsaucās un Hārvins ar Angī skaļāk par visiem, un pilna briesmu.

-    Šajā alā arī ir tumšs, Suns atzīmēja, bet vienīgās briesmas te esmu es. Ceru, tavs dievs ir jauks vīriņš, Dondarion. Drīz tu viņu satiksi.

Valdnieks Beriks pat nepasmaidījis ielika zobenu kreisās rokas plaukstā un lēni tai pārvilka ar asmeni. Tumšas asinis ritēja no brūces un aiztecēja pa tēraudu.

Un tad zobens aizdegās.

Ārija dzirdēja, kā Džendrijs skaita lūgšanu.

-   Dedz septiņās ellēs, Suns lādējās. Un tu, Toros, arī, viņš pameta skatienu uz sarkano priesteri. Kad būšu beidzis, tu būsi nākamais, mīrieti.

-    Katrs vārds, ko tu izdves, tikai apstiprina tavu vainu, suns, Toross atbildēja, bet Cits, Zaļbārdis un Veiksmīgais Džeks tikmēr izkliedza draudus un lāstus.

Beriks gaidija mierīgs kā ūdens ar vairogu kreisajā un degošo zobenu labajā rokā. "Nogalini viņu," Ārija domās lūdza, "lūdzu, tev viņš jānogalina." Berika seja, izgaismota no apakšas, atgādināja pēcnāves masku, bet tukšais redzoklis sarkanu un kaistošu brūci. Zobens liesmoja no smailes līdz pat spalam, taču Dondarions, šķiet, svelmi nejuta. Viņš stāvēja tik mierīgi, itin kā būtu kalts akmenī.

Taču, kad Suns metās uzbrukumā, viņš bija ātrs.

Liesmojošais zobens palēcās un satikās ar auksto ieroci, un ap to kā lentītes, par ko bija runājis Suns, vijās garas liesmu strēmeles. Tērauds satiekoties ar tēraudu iedziedājās. Tūlīt pēc pirmā šķēliena, ko Beriks atvairīja, sekoja nākamais Klegana cirtiens, tikai šoreiz, skaidas šķiežot, tam pretī vērsās Berika vairogs. Sekoja spēcīgi un strauji cirtieni no apakšas un no augšas, no kreisās puses un no labās, bet visus Dondarions atvai rija. Liesmas virpuļoja ap zobenu un alas tumsā izskatījās kā sarkanīgi iedzeltenas zibas. Katra Berika kustība tās uzjundīja košākas, un drīz vien jau likās, ka Zibeņu Pavēlnieku sargā ugunīgi režģi.

-   Vai tā ir skrejuguns? Ārija vaicāja Džendrijam.

-   Nē, tas ir kas cits. Tā ir…

-    …burvestība? viņa noprasīja, kad Suns sāka atkāpties.

Tagad uzbruka Beriks, pildīdams alas tumsu ar liesmu virvēm, un viņa lielais pretinieks bija spiests nokrist ceļos. Klegans atvairīja cirtienu, izstieptā rokā augstu paceļot vairogu, un viens no uzkrāsotajiem suņiem zaudēja galvu. Suns metās pretuzbrukumā, taču Dondarions izlika priekšā vairogu un trieca zobenu no otras puses. Sirotāju brālība uzgavilēja savam barvedim.

-   Viņš ir gatavs! Ārija dzirdēja. Uzbrūc, kauj nost, paņem!

Suns atvairīja cirtienu, kas bija tēmēts tieši galvā, un saviebās, jo sejā

iesitās liesmu karstums. Viņš nolamājās un atkāpās. Beriks nedeva viņam ne mirkli atelpai. Viņš sekoja lielajam vīram pa pēdām, un viņa roka ne mirkli nepalika mierā. Zobeni sitās kopā un atlēca viens no otra, no zibeņu vairoga šķīda skaidas, bet mutuļojošās liesmas skūpstīja suņus vienreiz, otrreiz, trešoreiz… Suns izklupa pa labi, taču Dondarions atvairīja viņa sitienu ar ašu sānsoli un dzina viņu uz otru pusi… ugunskura sarkanās blāzmas virzienā. Klegans atkāpās, līdz sajuta versmi dvešam mugurā. Viņš aši pameta skatienu pāri plecam, un tas gandrīz maksāja viņam galvu, jo tajā mirklī Beriks uzbruka no jauna.

Ārija redzēja, kā Sandors Klegans, pārgriezis baltas acis, atkal laužas uzbrukumā. Trīs soļi uz priekšu, divi atpakaļ, klupiens pa kreisi, ko Beriks atvairīja, divi soļi uz priekšu, viens atpakaļ, kling, klang, lielie ozolkoka vairogi uztvēra cirtienu pēc cirtiena. Suņa taisnie tumšie mati bija pielipuši sviedros mirkstošajai pierei. "Vīna sviedri," Ārija nodomāja, atcerējusies, ka viņš ticis sagūstīts piedzēries. Meitenei likās viņa redz Suņa acīs raisāmies bailes. "Viņš zaudēs," Ārija sev sajūsmā iegalvoja, Berika liesmojošajam zobenam šķeļot gaisu. Ar vienu strauju uzbrukumu Zibeņu Pavēlnieks atguva visu alas laukumu, ko bija izkarojis Suns, un Klegans vēlreiz tika aizdzīts līdz ugunskura bedres malai. "Viņam jāmirst, viņam jāmirst!" Ārija paslējās uz pirkstgaliem, lai labāk redzētu cīniņu.

-    Nolāpītais izdzimteni! Suns iebrēcās, kad sajuta liesmas laizām kājas. Viņš rāvās uz priekšu, vicinādams smago zobenu arvien straujāk un cenzdamies satriekt augumā mazāko pretinieku ar negantu spēku, salaužot zobenu, sadragājot vairogu, vai nocērtot roku, taču Dondarions .ilvairīja ari šos triecienus, raidot liesmas Sunim acis, tāpēc Klegans sagrīļojās un nokrita uz viena ceļa. Valdnieks Beriks acumirkli turpināja uzbrukumu ar liesmojošu šķēlienu. Piepūlē elsdams, Klegans pamanījās laikus pacelt virs galvas vairogu, un alā atskanēja apdullinošs ozolkoka krakšķis.

-   Viņa vairogs deg, Džendrijs klusā balsi ieteicās, un tajā pašā mirkli to pamanīja ari Ārija. Uguns laizīja saplaisājušo dzelteno krāsu, un suņi tagad bija liesmu apņemti.

Sandors Klegans ar spēcīgu pretuzbrukumu pamanījās piecelties kājas, taču tikai mirklī, kad valdnieks Beriks soli atkāpās, Suns aptvēra, ka liesmas viņa sejā nāk no paša vairoga. Pretīgumā iekliedzies, viņš sāka skaldīt degošo vairogu. Vairogs ieplaisāja, viena tā daļa nokrita, bet otra spītīgi turējās pie rokas, un visas viņa pūles no paliekām atbrīvoties tikai uzpūta liesmas. Tās aizsvilināja Suņa piedurkni, un tagad dega jau visa viņa roka.

-   Piebeidz viņu! Zaļbārdis uzsauca Berikam.

-   Vainīgs! Zaļbārdim pievienojās citas balsis.

-    Vainīgs! arī Ārija kliedza līdzi citiem. Vainīgs, vainīgs, kauj viņu nost!

Beriks liegi kā zīds pieslīdēja pretiniekam, lai aprautu viņa dzīves gaitas. Suns spalgi iebrēcās, pacēla zobenu abās rokās un, cik spēka, trieca ieroci pret sāncensi. Valdnieks Beriks cirtienu it viegli atvairīja, taču…

-   Nēēē! Ārija iespiedzās.

… degošais zobens salūza un Suņa saltais asmens iegriezās Berika miesā starp kaklu un plecu, pārcērtot viņu līdz pat krūšu kaulam. Asinis izšāvās karstā melnā straumē.

Degošais Sandors Klegans palēca atpakaļ. Lādēdamies viņš nokratīja degošā vairoga paliekas un aizvēlās pa klonu, lai apdzēstu liesmas uz rokas. Berika ceļgali lēni ieliecās kā lūgšanā. Viņš pavēra muti, bet pa to plūda vienīgi asinis. Dondarions uz sejas nokrita zemē, Suņa zobens vēl arvien bija iestrēdzis viņa plecā, bet smiltis jau dzēra viņa asinis.

Alā nebija dzirdama ne skaņa, atskaitot liesmu sprakšķēšanu un Suņa kunkstus, kad tas pūlējās piecelties. Ārija domāja tikai par Mīkahu un tām stulbajām lūgšanām, ko viņa bija skaitījusi, lai Suns beidzot zaudētu dzīvību. "Ja dievi patiešām bija, kāpēc valdnieks Beriks neuzvarēja?" Viņa zināja, ka Suns ir vainīgs.

-   Lūdzu, Sandors Klegans izmeta, esmu apdedzis. Palidziet man kāds. Palīdziet. Viņš sāka raudāt. Lūdzu.

Ārija pārsteigta lūkojās uz Suni. "Viņš raud kā mazs bērns," meitene domāja.

-   Mellija, apskati viņa apdegumus, sacīja Toross. Cit, Džek, pali dziet man aiznest valdnieku Beriku. Ned, tu arī nāc palīgā.

Sarkanais priesteris izvilka no līķa Suņa zobenu un iedūra to asinīm piemirkušajā zemē. Cits ar savām lielajām ķetnām satvēra Dondarionu aiz rokām, bet Veiksmīgais Džeks aiz kājām, un abi, apliekuši loku ugunskura bedrei, aiznesa kritušo vienā no tumšajām ejām. Toross un Neds sekoja pa pēdām.

-    Es taču teicu, Trakais Mednieks nospļāvās, ka vajadzēja viņu vest uz Akmens septu un iespundēt kraukļu būrī.

-   Jā, Ārija atbildēja. Viņš nokāva Mīkahu.

-   Tu nu gan esi neganta vāvere, Zaļbārdis noņurdēja.

-    R'lora tiesa sprieda, ka viņš nav vainīgs, Hārvins nopūtās.

-   Kas ir Rulors? Ārija nemaz nespēja šo vārdu izrunāt.

-   Gaismas Dievs. Toross mums iemācīja…

Ārijai bija vienalga, ko Toross viņiem iemācījis. Viņa izvilka no maksts Zaļbārža dunci un aizšāvās, pirms viņš paguva meiteni saķert. Arī Džendrijs gribēja viņu notvert, taču Ārija allaž bija izrādījusies veiklāka par Džendriju.

Septiņstīgu Toms un dažas no sievietēm palīdzēja Sunim pieslieties kājās. Ieraudzījusi viņa roku, Ārija palika bez valodas. Vietā, kur miesu bija piesegusi vairoga siksna, vēl bija redzama sārta āda, bet tālāk no elkoņa līdz plaukstai tā izrādījās saplaisājusi jēla un asiņoja. Ieskatījies Ārijai acīs, viņš savieba lūpas.

-   Tik ļoti gribi, lai esmu beigts? Nu tad nokauj mani, vilku skuķi. Ietriec to dunci man miesā. Tas ir tīrāks par uguni.

Klegans pūlējās piecelties, taču tajā brīdī no viņa rokas atkrita apdedzis miesas gabals, un cīnītājam sāka ļimt kājas. Toms satvēra viņu aiz veselās rokas un noturēja stāvus.

"Kāda viņam roka," Ārija prātoja, "kāda seja." Taču viņš bija Suns un bija pelnījis degt elles ugunīs. Nazis rokā likās pārlieku smags, un viņa satvēra to ciešāk.

-   Tu nogalināji Mīkahu, meitene vēlreiz izaicinoši paziņoja. Saki, ka tu to izdarīji.

-   Es to izdarīju. Viņam noraustījās seja. Es jāšus viņu panācu un pārcirtu uz pusēm, bet pēc tam smējos. Es skatījos, kā tavu māsu noper līdz asinīm, redzēju, kā tavam tēvam nocērt galvu.

Cits satvēra meitēna roku, izgrieza to un atņēma dunci. Ārija spārdies, taču virs ieroci neatdeva.

-   Tu nokļūsi ellē! viņa bezpalīdzīgā dusmu uzplūdā spiedza. Tu nokļūsi ellē!

-   Viņš jau tur ir nokļuvis, atsaucās kāda klusa balss, tikko dzirdamāka par čukstu.

Ārija pagriezās, un viņai aiz muguras stāvēja valdnieks Beriks Dondarions, ar asiņainu roku turēdamies pie Torosa pleca.

35.NODAĻA KETLĪNA

Lai ziemas karaļi atdusas savās saltajās pazemes kapenēs,Ketilina prātoja. "Tūliji vienmēr spēkus smēlušies no upes un upē vienmēr ir atgriezušies, kad viņu dzīves ritējums apsīcis."

Sudraba bruņās tērpto valdnieku Hosteru viņi guldīja šaurā koka laivā. Apakšā paklātais apmetnis un viņa kamzolis bija zili sarkanās krāsās. Sudrabā un bronzā kalta forele rotāja bruņucepuri, kas bija novietota blakus viņa galvai. Hosteram uz krūtīm bija nolikts krāsots koka zobens, bet viņa pirksti sakļauti ap tā spalu. Bruņucimdos viņa rokas likās daudz lielākas, un valdnieks izskatījās gandrīz vai spēcīgs. Kreisajā pusē gulēja pamatīgs, ar tēraudu apkalts ozolkoka vairogs, bet pa labi medību rags. Atlikusī vieta laivā bija aizpildīta ar izskalotām siekstām, iekuriem, pergamenta strēmelēm un akmeņiem, lai laiva ūdenī nezvalstītos. Tās priekšgalā bija nostiprināts Tūliju karogs ar Straujupes lēkājošo foreli.

Par godu dieva septiņām sejām bija izvēlēti septiņi vīri, kas bēru laivu iestumj ūdenī. Viens no viņiem bija Robs, valdnieka Hostera vasalis. Kopā ar viņu laivu stūma valdnieki Brakens, Blekvuds, Venss un Malisters, sīrs Marks Paipers… un klibais Lotars Frejs, kurš bija ieradies no Dvīņiem, lai atnestu atbildi, ko viņi gaidīja. Freju pavadīja četrdesmit jātnieki, kurus komandēja Volders Upe, vecākais no valdnieka Voldera bastardu ordas

-   skarbs, sirms vīrs ar grūti uzveicama cīnītāja slavu. Viņu ierašanās tikai dažas stundas pēc valdnieka Hostera nāves saniknoja Edmūru.

Volderu Freju vajadzētu nodīrāt un sacirst gabalos! viņš auroja.

-    Viņš atsūta pie mums kropli un bastardu! Sakiet vēl, ka viņš to nav iecerējis kā apvainojumu!

Nešaubos, ka valdnieks Volders sūtņus ir izraudzījies ar visrūpīgāko apdomu, Ketlīna atbildēja. Protams, tas nav glīti un tā ir sīkmanīga atriebība, bet atceries, ar ko mums darīšana. Tēvs viņu mēdza saukt par Nelaiķa Freju. Tas cilvēks ir ar nelāgu raksturu, skaudīgs un pārmēru iedomīgs.

Par laimi, viņas dēls bija prātīgāks par brāli. Robs sagaidīja Frejus pēc visiem priekšrakstiem, iekārtoja pavadoņus kazarmās un klusi palūdza sīru Desmondu Grelu paiet malā, lai Lotars varētu palīdzēt valdniekam I losteram doties pēdējā ceļojumā. "Mans dēls guvis rūgtu mācību, kāda nāk tikai ar gadiem." Lai ari Freju nams bija atraidījis Ziemeļu karali, Pārceltuves pavēlnieks bija visietekmīgākais Straujupes karognesis un l.otars te bija ieradies viņa vārdā.

Kad tika pacelti vārti, šie septiņi vīri nolaida valdnieku Hosteru pa udens kāpnēm. Stumjot laivu ūdenī, Lotars Frejs, tukls un miesās ražens vīrs, smagi elsa. Džeisons Malisters un Tītoss Blekvuds bija iebriduši līdz krūtīm ūdenī, lai pagrieztu laivu vajadzīgajā virzienā.

Ketlīna noskatījās viņos no cietokšņa mūriem tā viņa bija skatījusies un gaidījusi ne reizi vien. Lejā straujā un mežonīgā Akmeņkrāce kā šķēps dūrās Sarkanā Atzara sānā, un tās zili baltā straume burbuļodama sajaucās ar duļķaino, sarkanbrūno lielo upi. Pāri ūdeņiem kā viegls šķidrauts un atmiņu druskas klājās rīta migla.

"Brens un Rikons viņu jau gaida," Ketlīna ar skumjām prātoja, "kā kādreiz gaidīju es."

Slaikā laiva izslīdēja cauri Ūdens vārtu sarkano akmeņu arkai un, Akmeņkrāces ašās straumes paķerta, uzņēma gaitu un ieslīdēja mutulī, kur satikās abu upju viļņi. Kad laiva parādījās aiz pils vārtiem, tās četrstūrainajā burā iepūta vējš, un Ketlīna redzēja saules starus atspīdam tēva bruņucepurē. Hostera Tūlija stūre turējās taisni un nesa viņu tieši pretī austošajai saulei.

-    Ir laiks, viņas tēvocis ierunājās. Viņam blakus stāvēja Ketlīnas brālis Edmūrs jeb, pareizāk, valdnieks Edmūrs diez, cik laika vajadzēs, lai pie tā pierastu? Edmūrs uzlika uz stiegras bultu, bet viņa ieroču nesējs pielika bultai degošu pagali. Brālis nogaidīja, līdz liesma pieņemas spēkā, pacēla loku un palaida bultu. Ar dobju būkšķi tā aiztraucās gaisos un šņākdama iekrita ūdenī labu gabalu aiz laivas pakaļgala.

-    Sasodītais vējš, Edmūrs klusi nolamājās un paņēma otru bultu. Vēlreiz. Pagale noskūpstīja eļļā samērcēto lupatu, kas tinās ap uzgali, un liesmas apvija bultu. Edmūrs pacēla loku, atvilka stiegru un izšāva.

Bulta uzlidoja augstu, aiztraucās pārāk tālu un nozuda upē duci jardu laivai priekšā. Pa Edmūra kaklu kāpa tik košs sārtums kā viņa bārda. Vēlreiz, viņš pavēlēja, izņemdams bultu no maka. "Viņš ir tikpat sasprindzis kā loka stiegra," Ketlina nodomāja.

Sīrs Brindens droši vien arī to pamanīja.

-   Ļaujiet man, kungs, viņš ieminējās.

-   Es pats varu, Edmūrs nelikās mierā.

Viņš atkal lika aizdedzināt bultu, pacēla loku, dziļi ievilka elpu un atvilka stiegru. Likās, Edmūrs labu brīdi vienkārši vilcinās, gaidot, kamēr uguns iedegsies. Beigu beigās viņš izšāva. Bulta cēlās augstāk un augstāk, līdz pagriezās uz krišanu. Tā krita, krita… un šņākdama pašāvās garām piepūstajai burai.

Viņš kļūdījās pavisam nedaudz par plaukstas tiesu, tomēr kļūdījās.

-    Kaut svešie to visu parautu, viņas brālis sodījās.

Laiva, nu jau bultai gandrīz nesasniedzama, šūpojās rīta miglas vālos. Edmūrs bez vārdiem iegrūda loku tēvocim rokās.

-   Ātri, sīrs Brindens noteica.

Viņš uzlika bultu uz stiegras, pagaidīja, līdz tai tiek piegrūsta pagale, atvilka un izšāva. Ketlīna jau domāja, ka uguns nebija bultu paķērusi, taču pēc mirkļa viņa gaisā ieraudzīja bāli oranžu šāviņu. Laiva jau bija nozudusi miglā, un pazuda arī krītošā bulta… taču tikai uz mirkli — drīz vien viņa redzēja dūmakā uzplaukstam sarkanu ziedu. Bura aizdegās, un migla zvēroja sārti oranžos toņos. Vienubrīd Ketlīna it skaidri redzēja laivas aprises, kas tinās mutuļojošās liesmās.

"Gaidi mani, mazā Keta," viņa dzirdēja tēvu nočukstam.

Ketlīna pastiepa roku, cerot satvert brāļa plaukstu, taču Edmūrs jau bija atkāpies un tagad viens pats stāvēja mūra visaugstākajā vietā. Ketlīnas roku savos stiprajos pirkstos satvēra tēvocis Brindens, un abi kopā viņi noskatījās, kā liesmojošā laiva izzūd tālumā.

Un tad tā izgaisa pavisam… iespējams, aizslīdēja pa straumi vai varbūt sašķīda un nogrima. Valdnieka Hostera bruņu smagums novilka laivu mīkstajās upes gultnes dūņās, kur Tūlijiem bija mūža māju galms, kura sardzē stāv zivis.

Kad degošā laiva vairs nebija redzama, arī Edmūrs atstāja mūrus. Ketlīna būtu gribējusi brāli apskaut, pasēdēt stundu, vakaru vai pat veselu mēnesi, lai parunātu par mirušajiem un pasērotu. Tomēr viņa saprata, ka nav īstais brīdis Edmūrs tagad bija kļuvis par Straujupes valdnieku, un visi iespējamie bruņinieki stāsies viņam apkārt, lai izteiktu līdzjū-

Iibu, zvērētu uzticību un runātu par citām lietām, kas svarīgākas par māsas skumjām.

F.dmūrs klausījās, bet vārdus neuztvēra.

-    Aizšaut garām tas nav nekas apkaunojošs, tēvocis klusi sacīja.

Tomēr to vajadzēja dzirdēt arī Edmūram. Dienā, kad mans tēvs aizpeldēja pa upi, Hosters arī netrāpīja.

-      Pirmo bultu. Ketlīna bija pārāk maza, lai to atcerētos, taču tēvs to bieži bija stāstījis. Otrā bulta tomēr trāpīja. Viņa nopūtās. Edmūrs gan nebija tik spēcīgs, kā izskatījās. Viņu tēvam nāve bija žēlsirdīga, lāču brālis tik un tā to uzņēma ļoti smagi. Iepriekšējā vakarā viņš iedzēra, kā pieklājas, sāka raudāt un nožēlot, ko nebija izdarījis un pateicis. Nevajadzējis doties kaujās pie brasliem, viņš māsai stāstīja, vajadzējis labāk palikt pie tēva nāves gultas.

-    Man vajadzēja palikt pie viņa tāpat kā tev, Edmūrs atkārtoja.

Vai viņš pirms nāves par mani ko teica? Saki taisnību, Keta, vai viņš

sauca pēc manis?

Valdnieka Hostera pēdējais vārds bija "Ziemciete." Ketlīna gan to brālim neteica.

-       Viņš nočukstēja tavu vārdu, viņa sameloja, un brālis pateicībā noskūpstīja viņas roku.

Ja Edmūrs naktī nebūtu slīcinājis bēdas vīna kausā, no rīta viņš būtu bultu izšāvis precīzāk, taču Ketlīnai pietrūka drosmes to pateikt.

Melnā Zivs aizveda Ketlīnu no mūriem pie Roba, kurš stāvēja lejā starp saviem karognešiem ar jauno karalieni pie rokas. Ieraudzījis māti, viņš, ne vārda neteicis, to apskāva.

-       Valdnieks Hosters izskatījās tik cēls kā karalis, cienītā kundze, sacīja Džeine. Kaut man bijusi iespēja viņu iepazīt!

-   Es arī to būtu gribējis, Robs piebalsoja.

-      Arī viņš par to būtu priecājies, piebilda Ketlīna. Diemžēl Straujupi un Ziemmalu šķira pārāk daudz līgu.

"Un pārāk daudz kalnu, upju un karapūļu starp Straujupi un Ligzdu." Līsa joprojām nebija atbildējusi uz viņas vēstulēm.

Ari no Karaļa ostas atbildes nebija. Ketlīna cerēja, ka ap to laiku Brīna un sīrs Kleoss ar viņas gūstekni jau būs sasnieguši pilsētu. Iespējams, Brīna kopā ar meitenēm jau mēroja atpakaļceļu. Sīrs Kleoss zvērēja, ka Velnēns izsūtīs kraukli, kad apmaiņa būs notikusi. "Viņš apzvērēja!" Lai gan kraukļi ne vienmēr sasniedza galamērķi kāds loka šāvējs varēja putnu nomedīt un apēst vakariņās. Vēstule, kam pienāktos veldzēt viņas sirdi, tagad varbūt mētājās ugunskura pelnos kopā ar kraukļa kauliem.

Viri pulcējās rindā, lai izteiktu Robam līdzjūtību, un Ketlīna pacieti gi gaidīja, kamēr viņš aprunājas ar Džeisonu Malisteru, Lielo Džonu un sīru Rolfu Spaiseru. Taču, kad tuvojās Lotars Frejs, viņa paraustīja dēlu aiz piedurknes. Robs pagriezās un uzklausīja, kas tam bija sakāms.

-   Gaišība, ierunājās Lotars Frejs. Tas bija tukls vīrietis vecumā pāri trīsdesmit, ar tuvu stāvošām acīm, smailu bārdu un tumšiem, sprogainiem matiem, kas krita pāri pleciem. No dzimšanas tizlās kājas dēļ viņš bija iemantojis iesauku Klibais Lotars. Nu jau kādu duci gadu viņš kalpoja par sava tēva pārvaldnieku. Mēs negribētu traucēt jūs sērās, bet varbūt jūs varētu šovakar veltīt mums mazliet laika?

-   Labprāt, Robs atbildēja. Nekad neesmu vēlējies sēt naidu starp mūsu namiem.

-    Un ari es nekad neesmu vēlējusies būt par ienaida cēloni, karaliene Džeine piebilda.

-    Es saprotu, Lotars Frejs pasmaidīja. Mans tēvs arī to nevēlas. Viņš lika man pateikt, ka pats reiz bijis jauns un labi atceras, ko nozīmē zaudēt galvu skaistuma priekšā.

Ketlīna gan šaubījās, ka vecais Volders jebkad ir teicis ko tamlīdzīgu un patiesi zaudējis galvu skaistuma priekšā. Pārceltuves pavēlnieks bija pārdzīvojis septiņas sievas un precējies ar astoto, taču runāja par sievām tikai kā par gultas sildītājām un vaislas ķēvēm. Vienalga, tie bija skaisti vārdi, tāpēc ne Ketlīna, ne Robs nemēģināja iebilst.

-   Jūsu tēvs ir ļoti cēlsirdīgs, Robs atbildēja. Ar nepacietību gaidīšu mūsu sarunu.

Lotars paklanījās, noskūpstīja karalienei roku un aizgāja. Ap to laiku bija pienācis kāds ducis citu vīru. Robs katru uzklausīja, pateicās, pasmaidīja kā jau pieklājas, un tikai tad, kad līdzjūtību bija izteicis pēdējais runātājs, viņš pievērsās Ketlīnai.

-   Mums vajadzētu aprunāties. Vai pastaigāsimies?

-   Kā gaišība pavēl.

-   Tā nebija pavēle, māt.

-   Tādā gadījumā ar prieku piekritīšu.

Ketlīnas dēls kopš atgriešanās Straujupē bija ļoti laipns, taču reti meklēja divatni ar viņu. Māte gan nevarēja viņam pārmest, ka jaunās karalienes sabiedrība puisim likās daudz tīkamāka. "Džeine raisa viņā smaidu, bet manī valda tikai bēdas" Likās, viņam patīk arī sievas brāļu klātbūtne jaunais Rolams bija viņa ieroču nesējs, bet sīrs Reinalds viņa karognesis. "Viņi aizstāj vīrus, ko Robs zaudējis," Ketlīna noprata, vērojot viņus. "Rolams ieņēmis Brena vietu, bet Reinalds pa daļai leona, pa daļai Džona Sniega vietu." Tikai Vesterlingu klātbūtnē Robs smaidīja un smējās kā zēna gados. Pārējiem viņš allaž bija Ziemeļu karalis, vienmēr pieliecis galvu zem kroņa smaguma arī tad, kad galva bija kaila.

Robs maigi noskūpstīja sievu, nosolījās vēlāk aiziet pie viņas un devās pastaigā kopā ar māti. Soli pa solim viņi nonāca dievmežā.

-   Lotars likās draudzīgi noskaņots, un tā ir cerīga zīme. Freji mums ir vajadzīgi, Robs bilda.

-   Bet tas nenozīmē, ka mēs viņus atgūsim.

Robs palocīja galvu, taču viņa seja kļuva drūma un pleci nošļuka. "Kroņa smagums viņu nospiedīs," Ketlīna nodomāja. "Viņš tik ļoti vēlas būt labs, drosmīgs, godājams un gudrs karalis, taču nasta izrādās pārāk smaga tik jaunam zēnam." Robs darīja visu, kas bija viņa spēkos, taču triecieni sekoja cits pēc cita. Kad dēls saņēma ziņu par kauju pie Daskendeilas, kur valdnieks Randīls Tārlijs bija sakāvis Robetu Gloveru un siru Helmanu Tolhārtu, Robs nesāka dusmās trakot. Viņš tikai neizpratnē noprasīja:

-   Daskendeila tā, kas pie šaurās jūras? Kāpēc viņi gāja uz Daskendeilu? Karalis apjucis grozīja galvu. Trešā daļa mana karaspēka ir sakauta pie Daskendeilas?

-    Dzelzsvīri ir sagrābuši manu pili, un tagad Lanisteri arī manu brāli, Golbārts Glovers izmisuma pilnā balsī noteica. Robets Glovers kaujā bija izdzīvojis, taču īsi pēc tās ticis sagūstīts uz Karaļceļa.

-    Tas nebūs uz ilgu laiku, Ketlīnas dēls apsolīja. Piedāvāšu apmaiņai Mārtiņu Lanisteru. Valdnieks Tīvins sava brāļa dēļ būs spiests piekrist. Mārtiņš bija Kevana dēls, Kārstārka nokautā Vilema dvīņubrālis. Ketlīna zināja, ka slepkavības vēl arvien nedod mieru viņas dēlam Mārtiņa apsardzi viņš bija trīskāršojis, taču tik un tā bijās par Lanistera drošību.

-   Man vajadzēja apmainīt Sansu jau tad, kad tu par to ieminējies pirmo reizi, Robs atzina. Ja es būtu piedāvājis apprecināt viņu ar Ziedu bruņinieku, Tīreli tagad būtu mūsu, nevis Džofreja pusē. Man vajadzēja par to iedomāties.

-   Tu domāji par kaujām, un pareizi vien bija. Pat karalis nevar domāt par visu vienlaicīgi.

-   Par kaujām, Robs norūca. Esmu uzvarējis katrā kaujā, tikai sazin kāpēc sāku zaudēt karu. Viņš pacēla skatienu, itin kā atbilde būtu rakstīta debesīs. Dzelzsvīri ieņēmuši Ziemmalu un Keilinas grāvi. Tēvs, Brens un Rikons ir miruši, iespējams, arī Ārija. Tagad arī tavs tēvs.

Taču Ketlīna neļāva dēlam krist izmisumā, jo pati pārāk labi pazina tā garšu.

-    Mans tēvs jau ilgi gulēja uz nāves gultas, tu neko nebūtu spējis mainīt. Protams, tu esi pieļāvis kļūdas, bet kurš karalis gan nav? Neds ar tevi lepotos.

-   Māt, tev šo to vajadzētu zināt.

Ketlīnai salēcās sirds. "Viņam negribas kaut ko teikt, varbūt viņš pat baidās." Ketlīna spēja domāt tikai par Brīnu un viņas uzdevumu.

-   Par Karaļkāvi?

-   Nē, par Sansu.

"Viņa ir mirusi," Ketlīnai tūdaļ iešāvās prātā. "Brīnai nav izdevies izpildīt iecerēto, Džeimijs ir miris, un Serseja atriebjoties nogalinājusi manu mīļo meitiņu." Sieviete tikko spēja parunāt.

-   Vai viņas… vairs nav, Rob?

-   Nav? Robs satrūkās. Tu domā mirusi? Nē, māt, neviens viņai nav nodarījis pāri, tikai… pagājušajā naktī atlidoja krauklis, bet es nespēju saņemties, lai to tev pateiktu, pirms tavs tēvs tika nosūtīts mūža mierā. Puisis satvēra māti aiz rokas. Viņa izdota par sievu Tīrionam Lanisteram.

-   Velnēnam? Ketlīnas pirksti nagiem ieurbās dēla plaukstā. -Jā.

-   Tīrions zvērēja apmainīt Sansu pret savu brāli, viņa stingā balsī noteica. Sansu un Āriju abas. Viņš zvērēja, ka dabūsim meitenes atpakaļ, tiklīdz būsim atdevuši viņam dārgo brālīti to viņš apņēmās visa galma priekšā. Kā viņš varēja Sansu apprecēt, ja bija to solījis dievu un cilvēku priekšā?

-   Viņš ir Karaļkāvja brālis zvēresta laušana viņiem ir asinīs. Roba pirksti taustījās ap zobena spalu. Es nocirstu viņa pretīgo galvuja vien varētu tikt viņam klāt. Tad Sansa kļūtu par atraitni un atgūtu brīvību. Cita ceļa es neredzu. Viņi piespieduši Sansu zvērēt septona priekšā un ieģērbuši viņu purpura apmetnī.

Ketlīna atcerējās mazo, greizo cilvēciņu, kuru bija sagūstījusi iebraucamajā vietā krustcelēs un aizvedusi uz Ligzdu.

-   Man vajadzēja ļaut, lai Līsa viņu izmet pa Mēness durvīm. Nabaga Sansa… Kā viņai kāds varēja to nodarīt?

-   Par Ziemmalu, Robs ieteicās. Tā kā Brens un Rikons ir miruši, Sansa kļuvusi mana mantiniece. Ja ar mani kaut kas atgadīsies…

-   Ar tevi nekas neatgadīsies, Ketlīna saspieda dēla plaukstu. Nekas. Es to nepārdzīvotu. Viņi paņēma Nedu un tavus mīļos brāļus, izprecināja Sansu. Ārija ir pazudusi, mans tēvs ir miris… ja kaut kas notiks arī tev, es sajukšu prātā, Rob. Tu esi viss, kas man palicis. Tu esi viss, kas vēl palicis ziemeļiem.

-   Es vēl neesmu miris, māt.

-    Ne vienmēr karā nepieciešams cīnīties līdz pēdējai asins lāsei, Ketlīnu pēkšņi pārņēma izbailes. Tu nebūsi pirmais karalis, kas liecis ceļus pārspēka priekšā, un arī ne pirmais no Stārkiem.

-   Ne, neparko, Robs saknieba lūpas.

-    Par to nav jākaunas. Belons Grejdžojs lieca celi Roberta priekšā, kad tā dumpis tika apspiests. Torhens Stārks labāk lieca celi īgona Iekarotāja priekšā nekā ļāva sadedzināt savu karaspēku.

-   Bet vai īgons nogalināja karaļa Torhena tēvu? puisis atrāva roku.

-   Neparko, es teicu.

"Viņš tagad izturas kā puika, nevis kā karalis."

-    Lanisteriem ziemeļi nav vajadzīgi. Viņiem vajadzīgi mesli un ķīlnieki, nekas cits… un Velnēns paturēs Sansu, lai ko mēs darītu, tā ka ķīlnieks viņiem jau nodrošināts. Dzelzsvīri ir daudz svarīgāks ienaidnieks, kad es tev saku. Lai noturētu ziemeļus, Grejdžoji neatstās dzīvu nevienu pašu no Stārku nama. Teons nogalināja Brenu un Rikonu, tagad viņam atliek nogalināt tevi… un Džeini. Domā valdnieks Belons ļaus viņai dzīvot, lai dzemdētu tev mantiniekus?

-    Vai tāpēc tu atbrīvoji Karaļkāvi? Robs ar saltu seju noprasīja.

-   Lai izlīgtu ar Lanisteriem?

-    Es Džeimiju atbrīvoju Sansas… un Ārijas dēļ, ja vien viņa vēl ir dzīva. Tu taču to zini. Bet ja arī man radās vāra cerība par mieru, kas gan tur slikts?

-   Jā, Robs atteica, bet Lanisteri nokāva manu tēvu.

-   Tev šķiet, ka esmu to aizmirsusi?

-   Nezinu. Esi aizmirsusi?

Ketlīna nekad nebija dusmās situsi saviem bērniem, bet šoreiz gandrīz iepļaukāja Robu. Bija grūti apzināties, cik nobijies un vientuļš viņš droši vien tobrīd jutās.

-   Tu esi Ziemeļu karalis, un jāizlemj ir tev. Es tikai tev iesaku padomāt par to, ko teicu. Dziesminieki slavina karaļus, kas varonīgi krituši kaujās, bet tava dzīvība ir daudz vairāk vērta par dziesmām. Vismaz man, jo es tev to esmu devusi. Viņa nolieca galvu. Vai drīkstu iet?

-Jā.

Robs aizgriezās un izvilka no maksts zobenu, taču Ketlīna neuzdrīkstējās pavaicāt, ko viņš ar ieroci grasās darīt.

Tuvumā nebija neviena ienaidnieka, ar ko cīnīties, tur bija tikai viņa un dēls, bet apkārt koki un kritušās lapas. "Mēdz būt arī kaujas, kurās ar zobenu nevar uzvarēt," viņa gribēja dēlam sacīt, taču baidījās, ka karaļa ausis būs kurlas šādiem vārdiem.

Pēc vairākām stundām Ketlīna savā guļamistabā šuva, kad atjoza Rolams Vesterlings un ielūdza viņu vakariņās. "Labi," Ketlīna jutās atvieglota. Viņa jau bija domājusi, ka pēc strīda dēls viņu neaicinās.

-   Tu esi ieroču nesējs ar pienākuma apziņu, viņa Rolamam drūmi teica. "Brens būtu bijis tāds pats."

Robs pie galda likās vēss un Edmūrs īgns, taču Klibais Lotars centās abu vietā. Viņš bija pieklājības paraugs, ar siltiem vārdiem pieminēja valdnieku Hosteru, laipni izteica līdzjūtību Ketlīnai par Brena un Rikona zaudēšanu, slavēja Edmūru par uzvaru pie Akmens dzirnām un pateicās Robam par ātro un taisno tiesu pār Rikardu Kārstārku. Lotara pusbrālis Volders Upe izturējās pavisam citādi tas bija skarbs, drūms vīrietis ar vecā Voldera aizdomu pilno seju, runāja maz un vairāk uzmanības veltīja gaļai un vīnam, kas viņam bija priekšā uz galda.

Kad pieklājības frāzes bija izskanējušas, karaliene un pārējie Vesterlingi aizgājuši un ēdieni novākti, Lotars Frejs nokāsējās.

-    Pirms mēs sākam runāt par jautājumu, kas mūs atvedis šurp, gribu ko piebilst, viņš drūmi iesāka. Baidos, tas nav nekas patīkams. Cerēju, ka nevajadzēs nest jums šīs ziņas, taču, šķiet, man nav izvēles. Mans tēvs ir saņēmis vēstuli no saviem mazdēliem.

Ketlīna bija tā iegrimusi sērās, ka pavisam aizmirsusi par abiem Frejiem, kurus bija apņēmusies audzināt. "Pietiek," viņa prātoja, "Māte, esi žēlsirdīga, cik triecienus gan mēs spējam izturēt?" Viņa zināja, ka nākamie vārdi iedurs kārtējo dunci viņas sirdī.

-    No tiem mazdēliem, kas palika Ziemmalā? viņa piespieda sevi pajautāt. Maniem aizbilstamajiem?

-    Jā, no Voldera un Voldera. Viņi tagad atrodas Dredfortā, kundze. Man skumji to sacīt, bet tur notikusi kauja un Ziemmala ir nodedzināta.

-   Nodedzināta? Robs neticības pilnā balsī pārjautāja.

-    Jūsu ziemeļu valdnieki centās to atkarot no dzelzsvīriem. Kad Teons Grejdžojs redzēja, ka cīņa zaudēta, viņš pielaida pilij uguni.

-   Mēs par kauju neko neesam dzirdējuši, sīrs Brindens sacīja.

-    Manu brāļu dēli ir ļoti jauni, taču viņi bija liecinieki. Lielais Volders atrakstīja vēstuli, kuru parakstījis arī viņa brālēns. Pēc viņu stāstītā, kauja bijusi ļoti asiņaina. Jūsu pils pārvaldnieks kritis. Šķiet, viņu sauca sīrs Rodrīks?

-    Sīrs Rodrīks Kasels, Ketlīna stingā balsī atbildēja. "Šī drosmīgā, uzticamā dvēsele!" Viņa gara acīm spēja iztēloties Rodrīku, kurš plūkā savu vaigubārdu. Un pārējie ļaudis?

-   Baidos, ka dzelzsvīri nokāvuši daudzus.

Robs, niknumā zaudējis valodu, trieca dūri galdā un aizgriezās, lai Freji nemanītu asaras viņa acīs.

Tomēr māte tās redzēja. "Pasaule kļūst ar katru dienu arvien tumšāka." Ketlīnas domas no sīra Rodrīka pievērsās viņa mazajai meitiņai Betai, nenogurdināmajam mestram Lūvinam un jautrajam septonam Čeilam, kalējam Mikenam, piķierim Fārlenam un viņa meitai Pallai, vecajai auklītei un vientiesīgajam Hodoram. Viņai sāpēja sirds.

-   Ceru, ka ne jau visi ir nokauti.

-    Nē, Klibais Lotars atbildēja. Sievietes un bērni paslēpās, arī manu brāļu dēli Volders un Volders. Tā kā Ziemmala bija sagrauta, valdnieka Boltona dēls viņus aizvedis uz Dredfortu…

-   Boltona dēls? Robs saspringtā balsī pārjautāja.

-   Domāju, ka Boltona bastards, Volders Upe ierunājās.

-   Ne jau Remzijs Sniegs? Vai tad valdniekam Rūzam ir vēl kāds cits bastards? Robs sarauca pieri. Šis Remzijs bija briesmonis un slepkavnieks, turklāt esot miris gļēvuļa nāvē. Vismaz tā esmu dzirdējis.

-   Es par to nevaru spriest. Ikvienā karā gadās daudz pārsteigumu un daudz viltus ziņojumu. Varu pateikt tikai to, ko rakstīja manu brāļu dēli, ka Ziemmalas sievietes un bērnus izglābis Boltona bastards. Visi, kas palikuši dzīvi, tagad nogādāti drošībā Dredfortā.

-    Un Teons? Robs pēkšņi ieminējās. Kas noticis ar Teonu Grejdžoju? Vai viņš ir miris?

-    Nezinu, Klibais Lotars iepleta rokas, Volders un Volders par viņa likteni neko nerakstīja. Iespējams, to varētu zināt valdnieks Boltons, ja vien viņš mēdz sazināties ar savu dēlu.

-   Mēs pavisam noteikti viņam to pajautāsim, sīrs Brindens sacīja.

-    Redzu, ka esat izmisuši. Man ļoti žēl, ka biju spiests pavēstīt jums tik skumjas ziņas. Iespējams, mums vajadzētu turpināt sarunu rīt. Mūsu darīšanas var pagaidīt, līdz jūs atgūstaties…

-    Nē, Robs atteica, es gribu visu nokārtot tagad.

-   Es arī, Ketlīnas brālis Edmūrs palocīja galvu. Vai jums ir atbilde mūsu ierosinājumam, cienītais kungs?

-    Jā, Lotars pasmaidīja. Mans tēvs liek pateikt gaišībai, ka viņš piekrīt šim jaunajam laulību piedāvājumam starp mūsu namiem un ir gatavs atjaunot padevību Ziemeļu karalim ar noteikumu, ka gaišība klātienē atvainojas par Freju namam nodarīto pārestību.

Atvainošanās bija nieka cena, taču Ketlīnai vienalga nepatika Voldera Freja sīkmanīgā prasība.

-   Es priecājos, Robs piesardzīgi atbildēja. Tas nebija mans mērķis šķelt mūsu namus, Lotar. Freji par mani ir ļoti drosmīgi cīnījušies, un es labprāt arī turpmāk redzēšu viņus savā pusē.

-    Jūs esat ļoti laipns, gaišība. Tā kā jūs pieņemat šos nosacījumus, man pavēlēts piedāvāt valdniekam Tūlijam sešpadsmit gadus vecās Roslīnas kundzes roku. Roslīna ir mana tēva jaunākā meita no viņa sestās sievas Betānijas kundzes, kas nāk no Rosbiju nama. Viņai ir ļoti maiga daba un muzikālas dotības.

-   Vai nebūtu labāk, ja es vispirms satiktu… Edmūrs krēslā sarosījās.

-    Satiksiet, kad tiksiet laulāti, Volders Upe strupi noteica. Protams, ja vien valdnieks Tūlijs nevēlas pārskaitīt viņas zobus.

Edmūrs savaldījās.

-    Par viņas zobiem es paļaušos uz jūsu vārdiem, taču būtu jauki, ja man rastos iespēja viņu redzēt, pirms precos.

-    Jums šis mana tēva piedāvājums jāpieņem tūliņ, kungs, Volders Upe neatkāpās. Citādi tas nav spēkā.

-   Manam brālim piemīt kareivja atklātība, Klibais Lotars mēģināja izlīdzināt situāciju, bet viss, ko viņš saka, ir taisnība. Tāda ir mana tēva prasība, ka precībām jānotiek bez kavēšanās.

-    Bez kavēšanās? Edmūrs izklausījās tik nelaimīgs, ka Ketlīnai ienāca prātā nepieklājīga doma par brāļa nodomiem lauzt saderināšanos, kad kaujas būs beigušās.

-   Vai valdnieks Volders ir aizmirsis, ka mēs šobrīd karojam? Brindens Melnā Zivs asi noprasīja.

-    Diez vai, Lotars atbildēja. Tieši tāpēc viņš uzstāj, ka precībām jānotiek tūlīt, sīr. Karā krīt arī jaunie un spēcīgie. Kas gan paliks pāri no mūsu savienības, ja valdnieks Edmūrs kritīs, pirms būs paguvis apņemt Roslīnu par sievu? Turklāt jāpatur prātā arī mana tēva vecums. Viņam jau pāri par deviņdesmit, un viņš var nepiedzīvot kara beigas. Viņa cēlā sirds varētu dusēt mierā, ja Roslīna būs laimīgi precējusies, pirms dievi viņu pieņem tad viņš varēs nomirt ar apziņu, ka meitenei ir stiprs vīrs, kas viņu lolo un aizstāv.

"Mēs visi gribam, lai Volders nomirst laimīgs." Ketlīnai šī vienošanās patika arvien mazāk un mazāk.

-   Mans brālis tikko ir zaudējis tēvu, viņam ir vajadzīgs laiks sērām.

-    Roslīna ir jautra meitene, Lotars atteica. Iespējams, viņa būs īstās zāles, lai pārlaistu sēru cēlienu.

-   Turklāt manam tēvam nepatīk, ja saderināšanās tiek vilkta garumā,

-   bastards Volders Upe piebilda. Diez, kāpēc?

-    Es sapratu jūsu mājienu, Robs apveltīja viņu ar saltu skatienu.

-    Lūdzu mūs atvainot.

-    Kā gaišība pavēl. Klibais Lotars piecēlās, un pusbrālis palīdzēja viņam izklibot no zāles.

Edmūrs dusmās vārījās.

-   Tikpat labi viņi varēja pateikt, ka mans solījums nav nekā vērts. Kāpēc man jāļauj, lai tā vecā zebiekste izvēlas līgavu manā vietā? Volderam ir arī citas meitas, ne tikai šī Roslīna, mazmeitas arī. Man vajadzēja piedāvāt tādas pašas iespējas, kādas bija Robam. Es esmu viņa pavēlnieks, un viņam vajadzētu būt laimīgam, ka es vispār piekrītu kādu no viņa skuķiem precēt.

-   Viņš ir lepns, un mēs viņu esam aizskāruši, Ketlīna sacīja.

-   Lai svešie parauj viņa lepnumu! Es necietīšu, ka mani apvaino paša pils zālē. Mana atbilde ir nē.

-   Nevaru tev pavēlēt, Robs saguris palūkojās uz Edmūru. Šajā jautājumā nevaru. Bet, ja tu atteiksies, valdnieks Frejs to uzskatīs par kārtējo apvainojumu un jebkādas cerības šo strīdu nogludināt būs zudušas.

-   To nevar zināt, Edmūrs nelikās mierā. Frejs ir gribējis mani par savu znotu kopš dienas, kad piedzimu. Viņš nepieļaus, ka šāda iespēja izšļūk starp viņa alkatīgajiem pirkstiem. Lotars aiznesīs viņam mūsu atbildi un atklibos atpakaļ, lai paziņotu, ka šie piekrituši ļaut man izvēlēties līgavu.

-    Var jau būt, noteica Brindens Melnā Zivs. Bet vai mēs varam atļauties gaidīt, kamēr Lotars jādelē šurpu turpu ar piedāvājumiem?

Robs savilka plaukstas dūrēs.

-    Man jādodas uz ziemeļiem. Mani brāļi ir miruši, Ziemmala ir nodegusi, mani ļaudis ir apkauti… dievs vien zina, kas padomā Boltona bastardam, turklāt nevar zināt varbūt Teons ir dzīvs un uz brīvām kājām. Es nevaru te sēdēt un gaidīt kāzas, kas varbūt notiks, bet varbūt arī nenotiks.

-   Tām jānotiek, Ketlīna paziņoja, lai arī nepavisam nebija priecīga.

-    Es tāpat kā tu, brāli, nevēlos paciest Voldera Freja apvainojumus, taču izvēles laikam nav. Ja kāzu nebūs, Roba karš ir zaudēts. Edmūr, mums jāpiekrīt.

-   Jāpiekrīt? viņš sapīcis atkārtoja. Neizskatās, ka tu pati piedāvātos kļūt par Freja devīto sievu.

-   Cik nu man zināms, astotā Freja sieva joprojām ir sveika un vesela,

-    viņa atsaucās. "Labi, ka tā. Citādi, pazīstot valdnieku Volderu, tā arī varētu notikt."

-   Es jau nu būšu pēdējais cilvēks visās septiņās valstībās, kas kādam ieteiks, ko nu kuram precēt, radiniek, Melnā Zivs teica. Tomēr tu pats gribēji labot savas kļūdas, ko pieļāvi ar kauju pie brasliem.

-    Biju domājis labot kļūdas citādi divkaujā ar Karaļkāvi, septiņus gadus apkārt ubagojot, pārpeldot saulrieta jūru sasietām kājām. Tā kā neviens pat nepasmaidīja, Edmūrs pacēla rokas. Lai svešie jūs visus parauj! Labi, labi, es precēšu to skuķi, lai labotu kļūdas.

36.NODAĻA DĀVOSS

Balsis, valdnieks Alesters pacēla skatienu. Vai dzirdat, Dāvos? Kāds pie mums nāk.

Nēģis, Dāvoss atbildēja. Ir gandrīz vakariņu laiks.

Iepriekšējā vakarā Nēģis viņiem atnesa pusi liellopu gaļas pīrāga ar speķi un krūku vīna, un tagad, vien iedomājoties par to, viņa vēders sāka burkšķēt.

-   Nē, tur ir vēl kāds.

"Viņam taisnība." Tagad ari Dāvoss dzirdēja vismaz divas balsis un soļus, kas kļuva arvien skaļāki. Viņš piecēlās kājās un piegāja pie restēm.

Alesters notrausa no apģērba salmus.

-    Karalis būs licis mani atvest. Vai ari karaliene jā, Sellse nekādā gadījumā neļautu man viņas pašas asinīm te sapūt.

Pie durvīm grabinājās Nēģis ar atslēgu saišķi rokās, bet viņam aiz muguras stāvēja Aksels Florents un četri sargkareivji. Viņi lāpas gaismā gaidīja, kamēr Nēģis atradīs īsto atslēgu.

-    Aksel, Alesters ierunājās, lai dievi ir žēlsirdīgi, es neesmu nodevējs.

-   Tu nevienam neesi vajadzīgs, nodevēj, sīrs Aksels attrauca.

Alesters sarāvās, it kā būtu saņēmis pliķi.

-    Es zvēru, es neesmu pastrādājis ne mazāko nodevību. Kāpēc tu negribi mani uzklausīt? Ja gaišība ļautu man paskaidrot…

Nēģis iebāza lielo dzelzs atslēgu slēdzenē, pagrieza to un atvēra cietuma celles durvis. Ierūsējušās viras neapmierināti čīkstēja.

-   Tu, viņš uzrunāja Dāvosu, nāc.

-   Uz kurieni? Dāvoss palūkojās uz Akselu. Sakiet taisnību, sīr, jūs grasāties mani sadedzināt?

-   Tevi lika atvest. Vai vari paiet?

-   Varu. Dāvoss izgāja no celles, bet Alesters izmisumā iekliedzās, kad Nēģis atkal aizcirta durvju restes.

-    Paņem lāpu, sīrs Aksels pavēlēja uzraugam. Lai tas nodevējs sēž tumsā.

-   Nē, viņa brālis iesaucās, Aksel, lūdzu, neaiznes gaismu, lai dievi ir žēlsirdīgi…

-   Dievi? Ir tikai R'lors un svešie.

Aksels asi pamāja, un viens no sargkareivjiem paņēma lāpu no turekļa un devās uz kāpņu pusi.

-   Vai vedat mani pie Melisandres? Dāvoss gribēja zināt.

-    Viņa arī tur būs, Aksels atbildēja, viņa nekad neaiziet tālu no karaļa. Taču tieši gaišība vēlējās tevi redzēt.

Dāvoss pacēla roku pie krūtīm, kur reiz auklā bija karājies ādas maisiņš ar viņa veiksmi. "Tā vairs nav," viņš atcerējās, "un četru pirkstu galu ari ne." Tomēr viņa rokas vēl arvien bija pietiekami garas, lai tās apvītu ap sievietes kaklu, kontrabandists prātoja sevišķi ap tik slaiku kaklu, kāds bija viņējais.

Viņi vienā rindā virzījās augšup pa vītņu kāpnēm. Sienas bija no raupja, tumša akmens un vēsas. Lāpa tika nesta pa priekšu, tāpēc ēnas slīdēja viņiem līdzi gar sienu. Trešajā pagriezienā viņi pagāja garām dzelzs durvīm, aiz kurām valdīja tumsa, un piektajā līkumā bija vēl vienas tādas pašas durvis. Dāvoss lēsa, ka viņi jau uzkāpuši tuvu virszemei vai pat augstāk. Nākamās durvis, kam viņi pagāja garām, bija no koka, tomēr viņi turpināja kāpienu. Sienas pie virām bija izdrupušas, taču dienasgaisma cauri nespīdēja, tātad bija nakts.

Dāvosam jau smeldza kājas, kad sīrs Aksels beidzot atgrūda smagas durvis un lika viņam iet iekšā. Aiz durvīm augsts akmens tilts stiepās pāri bezdibenim uz pils centrālo torni, kas tika saukts par Akmens bungām. Cauri arkām, kas balstīja jumtu, lodāja jestrs vējš, un Dāvoss, iedams pa tiltu, sajuta jūras ūdens smaržu. Viņš dziļi ievilka elpu un piepildīja plaušas ar tīro, vēso gaisu. "Vējš un ūdens, dodiet man spēku," viņš lūdzās. Lejā pagalmā dega milzīgs ugunskurs, lai atgaiņātu naksnīgās briesmas, un karalienes vīri, kas bija ap to sapulcējušies, dziedāja lūgsnas jaunajam sarkanajam dievam.

Kad viņi bija nonākuši tilta vidū, sīrs Aksels pēkšņi apstājās. Viņš strupi pameta ar roku, un sargi pagāja tālāk, lai nedzirdētu, ko viņš saka.

-   Ja būtu mana teikšana, es tevi sadedzinātu kopā ar savu brāli Alesteru, viņš sacīja Dāvosam. Jūs abi esat nodevēji.

-   Jūs varat teikt visu, kas jums nāk prātā, bet es nekad neesmu nodevis karali Stanisu.

-    Bet tu to vari un noteikti izdarīsi es to redzu tavā sejā. Un es to redzēju liesmās. R'lors arī man devis šīs spējas viņš man tāpat kā Melisandres kundzei ugunī atklāj nākotni. Staniss Barateons sēdēs Dzelzs tronī, es to redzēju. Un es zinu, kas ir jādara. Gaišībai jāieceļ mani par savu labo roku mana nodevēja brāļa vietā, un tu viņam to pateiksi.

"Vai tiešām?" Dāvoss neatbildēja.

-    Arī karaliene pieprasījusi manu iecelšanu amatā, Aksels turpināja. Un pat tavs vecais draugs no Līsas pirāts Sāns domā līdzīgi. Mēs kopā esam kaluši plānus, tikai gaišība neko nedara. Zaudējums grauž viņa dvēseli no iekšpuses kā melns tārps, un mums tiem, kas viņu mīl, ir jārāda viņam ceļš. Ja tu esi viņam tik uzticīgs, kā pats apgalvo, kontrabandist, tad pievienosi savu balsi mūsējām. Saki viņam, ka es esmu vienīgais vīrs, kas derīgs labās rokas amatam. Pasaki viņam to, un es gādāšu, lai tev būtu jauns kuģis, kad mums vajadzēs doties ceļā.

"Kuģis," Dāvoss pētīja Aksela seju. Viņam bija lielās Florentu ausis gluži kā karalienei. No tām spraucās ārā raupji sari un no nāsīm arīdzan, turklāt tādas pašas matu šķipsnas plūksnojās uz dubultzoda. Plats deguns, izliekta piere, ļaunas acis tuvu viena otrai. "Viņš jau teica, ka labprātāk man atvēlētu sārtu, nevis kuģi, bet, ja es viņam izdarīšu šo pakalpojumu…"

-    Ja sadomāsi mani nodot, sīrs Aksels teica, atceries, ka Pūķakmenī esmu pils pārvaldnieks gana ilgi un karaspēks ir manās rokās. Es tevi droši vien nevarēšu sadedzināt bez karaļa ziņas, taču tu, piemēram, vari nokrist no tilta. Viņš uzlika gaļīgo roku Dāvosam uz sprandas un pastūma uz tilta margu pusi, kas sniedzās līdz viduklim. Pēc tam viņš pagrūda mazliet spēcīgāk, lai Dāvoss pārliektos margām. Vai tu mani dzirdi?

-   Dzirdu, Dāvoss atbildēja. "Un tu vēl sauc par nodevēju mani?"

Sīrs Aksels palaida viņu vaļā.

-   Labi, viņš pasmīnēja. Neliksim gaišībai gaidīt.

Akmens bungu pašā augšā lielā, apaļā zālē, kas tika saukta par Izkrāsotā galda zāli, Staniss Barateons stāvēja pie galda, no kura telpa bija guvusi savu nosaukumu tas bija masīva koka bluķa, kas, izgrebts un izkrāsots Rietmalas kartes veidolā un kas atradās zālē jau kopš īgona

Iekarotāja laikiem. Blakus karalim karsa ogļu panna ar oranžām, gailošām oglēm.

Četri augsti logi vērās uz ziemeļiem, dienvidiem, austrumiem un rietumiem. Aiz logiem bija nakts un zvaigžņotas debesis. Dāvoss dzirdēja vēja pūsmas un jūras viļņu skaņas, lai gan tās bija krietni vien klusākas.

-   Gaišība, sīrs Aksels ierunājās, atvedu Sīpolu bruņinieku, kā likāt.

-    Redzu.

Stanisam mugurā bija pelēka vilnas tunika, tumšsarkana mantija un vienkārša, melna ādas josta, pie kuras karājās zobens un duncis. Viņš šķita par desmit gadiem vecāks nekā dienā, kad Dāvoss Vētrasgalā pacēla buras uz Melnūdens līci, lai dotos kaujā, kas viņus beigās iznīcināja.

Karaļa īsi apcirpto bārdu bija izraibinājuši sirmi matiņi, turklāt viņš bija zaudējis kādus divus stounus svara. Viņš nekad nebija izcēlies ar tuklu augumu, bet tagad kauli spiedās cauri miesai kā šķēpi, kas pūlas izlauzties brīvībā. Pat kronis likās viņa galvai par lielu. Acis atgādināja zilas ieplakas, un zem sejas ādas skaidri izcēlās galvaskausa aprises.

Taču, kad Staniss ieraudzīja Dāvosu, viņa lūpām pārslīdēja vārs smaids.

-   Tātad jūra man atdevusi zivju un sīpolu bruņinieku?

-   Jā, gaišība. "Vai viņš zina, ka biju ieslodzīts viņa cietumā?" Dāvoss nometās uz viena ceļa.

-   Celies, sīr Dāvos, Staniss pavēlēja. Man tevis ļoti pietrūka. Man vajadzīgs labs padoms, un tavējie vienmēr ir bijuši ļoti vērtīgi. Tāpēc saki man taisnību kāds ir taisnīgākais sods par nodevību?

Šis vārds, likās, palika karājamies gaisā. "Bīstams vārds," Dāvoss nodomāja. Vai karalis jautāja, ko darīt ar viņa cietuma brāli? Vai varbūt viņu pašu? "Karaļi zina nodevības sodu labāk par citiem."

-   Par nodevību? viņš beigu beigās vārā balsī pārjautāja.

-    Kā citādi to nosaukt, ja cilvēks noliedz savu karali un meklē iespējas atņemt viņam pēc tiesas un taisnības pienākošos troni? Es tev jautāju vēlreiz: kāds pēc likuma ir sods par nodevību?

-   Nāve, Dāvosam atlika vien atbildēt. Nāves sods, gaišība.

-    Tā tas vienmēr ir bijis. Es ne… es neesmu cietsirdīgs, sīr Dāvos, tu mani pazīsti un pazīsti jau sen. Ne jau es to esmu izdomājis tā tas ir bijis vienmēr, kopš īgona laikiem un vēl senāk. Daimons Melnuguns, brāļi Toini, Plēsoņu karalis, dižmestrs Harets… nodevēji par savu rīcību vienmēr maksājuši ar savu dzīvību… pat Rinīsa Tārgārjena. Viņa bija karaļa meita un māte vēl diviem karaļiem un tomēr mira nodevēja nāvē par centieniem atņemt savam brālim kroni. Tādi ir likumi. Likumi, Dāvos, nevis cietsirdība.

-   Jā, gaišība. "Viņš nerunā par mani." Dāvosam uz mirkļi kļuva žēl i ilvēka, ar kuru viņš bija ieslodzīts vienā cellē. Viņš zināja, ka vajadzētu turēt muti, taču bija noguris, turklāt ap sirdi bija drūmi, tāpēc viņš nenoturējās: Majestāte, valdnieks Florents nedomāja, ka paveic nodevību.

-   Vai kontrabandisti to sauc kā citādi? Es viņu iecēlu par labo roku, bet viņš gribēja pārdot manas likumīgās tiesības par bļodiņu zirņu putras. Viņš pat būtu atdevis šiem Sirīnu manu vienīgo bērnu viņš būtu izprecinājis bastardam, kas dzimis asinsgrēkā. Karaļa balss bija niknuma pilna. Mans brālis prata iegūt uzticību pat no ienaidniekiem. Pie Vasaras pils viņš uzvarēja trīs kaujās vienā dienā un aizveda valdniekus Grandisonu un Kaferēnu gūstā uz Vētrasgalu, bet viņu karogus pakāra savā zālē kā trofejas. Kaferēna baltie brieži bija notriepti asinīm, bet Grandisona dusošā lauva gandrīz pārplēsta uz pusēm, un vienalga viņi kopā ar Robertu cauru nakti sēdēja zem šiem karogiem, dzēra un uzdzīvoja. Roberts ar viņiem kopā pat gāja medībās. "Viņi gribēja tevi nodot Airīsam sadedzināšanai," es brālim teicu, kad redzēju, kā abi pagalmā mētā cirvi. "Tev nevajadzētu dot viņiem ieročus." Bet Roberts tikai pasmējās. Es būtu iemetis Grandisonu un Kaferēnu cietumā, bet viņš tos pārvērta par draugiem. Valdnieks Kaferēns, karodams Roberta pusē, gāja bojā pie Ešfordu pils, kur viņu nokāva Randīls Tārlijs. Valdnieks Grandisons tika ievainots pie Trejžubures un no šīs brūces pēc gada nomira. Mans brālis spēja panākt, ka tiek mīlēts, bet es, šķiet, sēju tikai nodevību pat starp saviem asinsradiniekiem. Brālis, vectēvs, brālēni, tēvocis…

-   Gaišība, sīrs Aksels ierunājās, es jūs lūdzu dodiet man iespēju pierādīt, ka ne visi Florenti ir tik vārgi.

-   Sīrs Aksels grib, lai es atsāku karot, Staniss sacīja Dāvosam. Lanisteri domā, ka esmu sakauts un iznīcināts, bet mani karogneši visi kā viens mani pametuši. Pat manas mātes tēvs valdnieks Estermonts ir liecis ceļus Džofreja priekšā. Tie daži uzticamie vīri, kas man vēl palikuši, sāk zaudēt dūšu. Viņi iznieko savas dienas, dzerot, spēlējot kauliņus un laizot brūces kā noslānīti kranči.

-    Kaujā viņu sirdis atkal iedegsies, gaišība, sīrs Aksels neatkāpās. Sakāve ir kā slimība, un zāles ir tikai uzvara.

-   Uzvara… Karalis saviebās. Ir vienas uzvaras un ir citas uzvaras. Bet izstāsti savu plānu sīram Dāvosam es gribu dzirdēt viņa domas par tavu ieceri.

Sīrs Aksels pagriezās pret Dāvosu ar tādu sejas izteiksmi, kāda varēja būt valdniekam Belgreivam tajā dienā, kad karalis Bailors Svētītais lika viņam nomazgāt ubaga čulgainās kājas. Taču viņš paklausīja.

Plāns, ko ierosināja sīrs Aksels un Saladors Sāns, bija vienkāršs. Dažu stundu brauciena attālumā no Pūķakmens atradās jūras ieskautā Spīļu sala, Seltigāru nama mājvieta. Valdnieks Adrians Seltigārs zem liesmojošās sirds karoga bija cīnījies Melnupes kaujā, taču, nokļuvis gūstā, netērēja laiku un pārgāja Džofreja pusē. Viņš vēl joprojām uzturējās Karaļa ostā.

-    Nav šaubu, ka viņš ir pārāk nobijies no gaišības dusmām, tāpēc nenāks Pūķakmenim tuvumā, Aksels paziņoja. Un prātīgi vien ir, jo viņš nodevis savu karali.

Sīrs Aksels piedāvāja ar Saladora Sāna floti un vīriem, kas bija izdzīvojuši Melnupes kaujā, sakaut valdnieku Seltigāru pilnīgi un galīgi Stanisa pakļautībā Pūķakmenī bija ap pusotra tūkstoša vīru un puse no tiem Florenti. Karaspēks, kas uzturējās Spīļu salā, bija neliels, turklāt pilī atradās daudz mīriešu paklāju, Volantes stikla, zelta un sudraba trauku, dārgakmeņiem izrakstītu kausu, lielisku medību vanagu, kā arī valīriešu tērauda cirvis, rags, ar kuru varēja izsaukt jūras briesmoņus, lādes ar rubīniem un tik daudz vīna, ka to nevarētu izdzert simt gadu laikā. Lai arī Seltigārs visiem izlikās par nabadzīgu, viņš pats sev baudas nemēdza liegt.

-   Pilij vajag pielaist uguni, bet vīrus apkaut, Aksels nobeidza stāstu. Lai uz Spīļu salas paliek pelni un vārnām kauli, tad ari karaļvalsts redzēs, kas notiek ar tiem, kuri liekas gultā ar Lanisteriem.

Staniss klausījās sīra Aksela plāna izklāstā klusējot un grieza zobus. Kad Florents bija apklusis, karalis ierunājās:

-    Domāju, ka to var paveikt, risks ir neliels. Džofrejam jūrā spēku nav, kamēr vien valdnieks Sarkanvīns Pergolā nav pacēlis buras. Savukārt ar laupījumu pietiktu, lai kādu laiku noturētu savā pusē to līsiešu pirātu Saladoru Sānu. Visādi citādi Spīļu salai nav īpašas vērtības, taču pils izpostīšana liks Tīvinam saprast, ka mana cīņa vēl nav galā. lād karalis pagriezās pret Dāvosu: Runā godīgi, sīr. Ko tu domā par sīra Aksela ieceri?

"Runā godīgi, sīr." Dāvoss iedomājās par tumšo celli, kurā smaka kopā ar Alesteru, atminējās Nēģi un Putriķi. Tad atcerējās par Aksela draudiem uz tilta. "Kuģi vai grūdienu mugurā ko citu varēja gaidīt?" Taču jautājumu šoreiz uzdeva Staniss.

-   Gaišība, viņš lēni ierunājās, es teiktu, ka tas ir muļķīgi. Jā un gļēvulīgi.

Gļēvulīgi? Aksels iebrēcās. Neviens karaļa priekšā nesauks mani par gļēvuli!

-   Klusē, Staniss pavēlēja. Runā, sīr Dāvos, es gribu dzirdēt tavus apsvērumus.

Dāvoss pagriezās pret Akselu.

-   Jūs teicāt mums jāparāda pasaulei, ka vēl neesam sakauti. Mums jādod trieciens, jākaro, jā… bet kas tad ir ienaidnieks? Spīļu salā Lanisteru nav.

-   Tur mīt nodevēji, Aksels nerimās. Lai gan tos var atrast arī tuvāk, kaut vai šajā pašā zālē.

Dāvoss izlikās, ka nesaprot mājienu.

-   Nešaubos, ka valdnieks Seltigārs zvērējis uzticību tam zeņķim Džofrejam. Viņš ir vecs, mūžu nodzīvojis vīrs, kas vēlas atlikušās dienas pavadīt savā pilī, dzerot vīnu no izrakstītiem kausiem. Kontrabandists pagriezās pret Stanisu. Un tomēr viņš atsaucās jūsu aicinājumam, gaišība, un ieradās ar saviem kuģiem un zobeniem. Viņš bija jums blakus Vētrasgalā, kad jums uzbruka valdnieks Renlijs, bet viņa kuģi burāja uz Melnūdens līci. Viņa vīri cīnījās par jums, nogalināja jūsu vārdā un dedzināja jūsu vārdā. Jā, Spīļu salas aizsardzība ir vāja, tur galvenokārt atrodas sievietes, bērni un veči. Kāpēc? Tāpēc, ka viņu vīri un dēli devās karot uz Melnūdens līci un tur arī krita. Viņi gāja bojā pie airiem un ar zobeniem rokās cīnoties zem jūsu karogiem, bet sīrs Aksels tagad piedāvā izpostīt viņu mājas, izvarot atraitnes un apkaut bērnus. Šie ļaudis nav nodevēji…

-   Ir gan! Aksels nerimās. Ne jau visi Seltigāra vīri tika apkauti uz Melnupes. Simtiem vīru aizgāja līdzi savam valdniekam un kopā ar viņu metās ceļos.

-    Kopā ar viņu, Dāvoss atkārtoja, jo tie ir viņa vīri, kas viņam zvērējuši uzticību. Kāda gan viņiem bija izvēle?

-   Katram cilvēkam ir izvēles iespējas. Viņi varēja atteikties zvērēt uzticību. Daži atteicās un tāpēc gāja bojā, taču viņi krita kā īsti, uzticami vīri.

-   Vieni ir stiprāki par citiem. Dāvoss zināja, ka tā nav vērā ņemama atbilde. Staniss Barateons bija cilvēks no dzelzs, kas nespēja saprast citu cilvēku vājumu. "Es šo kauju zaudēšu," viņš izmisis prātoja.

-    Katra cilvēka pienākums ir palikt uzticīgam savam karalim arī tad, ja viņa pavēlnieks, kam viņš kalpo, izrādās viltvārdis, Staniss paziņoja balsī, kas iebildumus nepieļāva.

Dāvosu pārņēma drosme, kas robežojās ar neprātu.

-    Tieši tāpat kā jūs palikāt uzticīgs Airīsam, kad jūsu brālis pacēla savus karogus? viņš izmeta.

Uz mirkli iestājās baiss klusums, bet tad Aksels iebļāvās:

-    Nodevība! Viņš ķēra pēc dunča, kas karājās makstī viņam pie jostas. Gaišība, viņš jums met sejā apvainojumus!

Dāvoss dzirdēja, kā Staniss griež zobus. Uz karaļa pieres izspiedās zila vēna, un abu acis sastapās.

-   Aizvāc nazi, Aksel, un ej prom.

-   Kā gaišībai labpatikas…

-    Man labpatiktos, ja tu aizvāktos, Staniss atkārtoja. Pazudi no manām acīm un sūti šurp Melisandri.

-    Kā pavēlēsiet. Sīrs Aksels iebāza dunci makstī, paklanījās un, zābakiem nikni klaudzot pret grīdu, aizsteidzās uz durvju pusi.

-    Tu kā vienmēr pārbaudi manu pacietību, Staniss brīdināja Dāvosu, kad viņi bija palikuši vieni. Es varu saīsināt tavu mēli tāpat kā saīsināju tavus pirkstus, kontrabandist.

-    Es esmu jūsu pusē, gaišība. Arī mana mēle pieder jums, ja jums tā labpatikas.

-   Taisnība, Staniss nu jau mierīgāk atsaucās. Un es tai ļaušu runāt patiesību, lai ari patiesība bieži vien ir ļoti rūgta. Airīss… ja vien tu zinātu… tā bija grūta izvēle manas asinis vai mans pavēlnieks. Mans brālis vai mans karalis. Viņš saviebās. Vai esi kādreiz redzējis Dzelzs troni? Dzelkšņi atzveltnē, asas tērauda šķēpeles, izrobotas zobenu un dunču smailes, kas sakausētas vienā klucī. Tas nav nekāds ērtais sēžamais, sīr. Airīss, tajā sēžot, mēdza savainoties tik bieži, ka viri viņu iesauca par Rētu Karali, bet Maigors Cietsirdīgais šajā krēslā tika nogalināts ļaudis runā, ka to izdarījis pats tronis. Tas nav krēsls, kurā cilvēks var atpūsties, un reizēm es brīnos, kāpēc mani brāļi tik ļoti to tika iekārojuši.

-   Kāpēc tad to kārojat jūs? Dāvoss gribēja zināt.

-    Tas nav jautājums par kārošanu. Tronis ir mans, jo esmu Roberta mantinieks. Tāds ir likums. Pēc manis tam jānonāk pie manas meitas, ja vien Selīse man beidzot nedāvās dēlu. Viņš viegli pārvilka trīs pirkstus pāri galda gludajam lakojumam, kas ar gadiem bija kļuvis tumšs. Es esmu karalis, gribu to vai ne. Man ir pienākums pret savu meitu un karaļvalsti. Pat pret Robertu. Es zinu, ka viņš mani diez ko nemīlēja, tomēr viņš bija mans brālis. Tā Lanisteru mātīte uzlika viņam ragus un pataisīja par muļķi. Viņa droši vien arī Robertu nogalināja tāpat kā Džonu Arīnu un Nedu Stārku. Par tādiem noziegumiem jāspriež tiesa un jāsāk ar Serseju un viņas preteklībām. Un tas būs iesākumam, jo esmu nolēmis izmēzt to galmu tīru kā Roberts to darīja pēc kaujas pie Trejžubures.

Sīrs Baristens man reiz teica, ka karaļa Airisa valstības pūšana sākusies no Varisa. Tas einuhs nekad nesagaidīs apžēlošanu. Tāpat kā Karaļkāvis. Robertam vismaz vajadzēja atņemt Džeimijam balto apmetni un nosūtīt viņu uz Mūri, kā valdnieks Stārks ieteica. Bet viņš labprātāk paklausīja I )žonam Arīnam. Es toreiz vēl biju ielenkts Vētrasgalā un man neviens padomu neprasīja. Viņš pēkšņi apklusa un vērīgi uzlūkoja Dāvosu.

Un tagad saki taisnību kāpēc tu gribēji nogalināt Melisandri?

"Tātad viņš visu zina." Dāvoss nespēja Stanisam melot.

-   Četri mani dēli sadega uz Melnupes. Viņa tos nosūtīja liesmās.

-   Tu maldies. Tās nebija viņas liesmas. Tas bija Velnēna lāsts, piromantu lāsts un tā stulbeņa Florenta lāsts, kurš manu floti ieveda tieši lamatās. Var jau būt, ka arī mana spītīgā lepnuma lāsts, jo liku viņu sūtīt prom tad, kad man viņu vajadzēja visvairāk. Bet Melisandre nav pie vainas viņa man uzticami kalpo.

-   Mestrs Kresens arī jums uzticami kalpoja. Un tomēr viņa to nogalināja tāpat kā sīru Kortneju Penrouzu un jūsu brāli Renliju.

-    Tagad gan tu runā kā muļķis, karalis sūrojās. Jā, viņa liesmās redzēja Renlija galu, bet viņai ar to nav nekāda sakara tāpat kā man. Priesteriene bija kopā ar mani, tavs dēls Devans to var apliecināt. Pajautā viņam, ja tu šaubies par maniem vārdiem. Viņa būtu Renliju pasargājusi, ja vien spētu. Tieši Melisandre mani urdīja ar viņu tikties un deva viņam iespēju atteikties no nodevības. Tieši Melisandre lika man tevi atvest šurp, kad sīrs Aksels gribēja tevi atdot R'loram. Staniss viegli pasmaidīja. Vai tas tevi pārsteidz?

-   Jā. Viņa zina, ka es neesmu nekāds draugs ne viņai, ne viņas sarkanajam dievam.

-   Bet tu esi mans draugs, un viņa to ļoti labi zina. Viņš paaicināja Dāvosu tuvāk. Zēns ir slims. Mestrs Pīloss viņu ārstē ar dēlēm.

-   Mans dēls? Viņa domas tūdaļ pievērsās Devanam, karaļa ieroču nesējam. Mans dēls, gaišība?

-   Devans ir labs zēns un atsities tevī. Slims ir Roberta bastards, kuru mēs atvedām no Vētrasgala.

"Edriks Vētra."

-   Es ar viņu dabūju aprunāties īgona dārzā.

-   Tas ir viņas pirksts, viņa to redzēja, Staniss nopūtās. Vai tev tas puika patīk? Viņš ir apdāvināts. Tas viņam no tēva. Viņš zina, ka ir karaļa dēls, tikai negrib ielāgot, ka ir bastards. Un viņš dievina Robertu tāpat kā Renlijs, kad bija puika. Mans karaliskais brālis tēloja mīlošu tēvu, kad ciemojās Vētrasgalā, pasniedza dāvanas zobenus, ponijus, apmetņus ar zvērādas apmali. Tikai visas dāvanas gādāja Varīss. Zēns rakstīja uz Sarkano pili pateicības vēstules, bet Roberts tikai smējās un prasīja Varīsam, ko viņš puikam kārtējo reizi nosūtījis. Renlijs arī nebija labāks. Viņš atstāja puikas audzināšanu pils pārvaldnieka un mestru ziņā un visus spēja apburt. Penrouzs labāk gāja bojā nekā padevās. Karalis sakoda zobus. Man par to joprojām ir dusmas. Kā viņam varēja ienākt prātā, ka es nodarīšu zēnam pāri? Kad vajadzēja izdarīt smago izvēli, es taču toreiz nostājos Roberta pusē, vai ne? Goda vietā es izvēlējos brāli.

"Viņš nesauc zēnu vārdā." Dāvosam tāpēc bija nemierīgi ap sirdi.

-   Ceru, ka jaunais Edriks drīz vien atlabs.

-   Tas ir tikai karsonis, nekas vairāk, Staniss atmeta ar roku. Viņš klepo, viņam ir drebuļi, drudzis. Mestrs Pīloss ātri vien viņu dabūs uz kājām. Pats par sevi viņš ir tīrā nulle, taču puikā rit mana brāļa asinis, un viņa saka, ka karaļa asinīs esot spēks.

Dāvosam nevajadzēja pārjautāt, kas ir "viņa".

Staniss pieskārās Izkrāsotajam galdam.

-    Paskaties, Sīpolu bruņiniek, tā ir mana karaļvalsts, kas man pienākas. Mana Rietmala. Viņš pārlaida galdam plaukstu. Visas tās runas par septiņām valstībām ir muļķības. Igons, stāvot šajā pašā vietā, to redzēja pirms trim simtiem gadu. Galds tika izkrāsots pēc viņa pavēles. Uz tā tika uzgleznotas upes, līči, kalni un pakalni, pilis un pilsētas, ezeri, purvi un meži… bet nevienas robežas. Karaļvalsts ir kā viens veselums. Tā ir viena valstība, un tajā jāvalda vienam karalim.

-    Vienam karalim, piekrita Dāvoss. Viens karalis nozīmē mieru valstī.

-    Es Rietmalai nesīšu taisnu valdīšanu, no kā Aksels nesaprot itin neko tāpat kā no kara. Spīļu sala man nedotu neko… turklāt tas būtu ļauns darbs, kā jau tu teici. Seltigāram sava nodevēja cena jāmaksā pašam, un, kad es stāšos karaļvalsts galvgalī, viņš maksās. Ikviens pļaus to, ko sējis no augstākā valdnieka līdz niecigākajam klaidonim. Un es tev saku viens otrs zaudēs daudz vairāk nekā tikai pirkstu galus. Viņi lika manai karaļvalstij asiņot, un es to neaizmirsīšu. Karalis Staniss aizgriezās no galda. Meties ceļos, Sīpolu bruņiniek!

-   Gaišība?

-   Par sīpoliem un zivīm es reiz tevi iecēlu bruņinieku kārtā. Par šo es tevi iecelšu par valdnieku.

"Par šo?" Dāvoss apjuka.

-   Esmu laimīgs, ka varu būt jūsu bruņinieks, gaišība. Es nepratīšu izturēties kā valdnieks.

-    Lieliski. Izturēties kā valdniekam nozīmē būt neīstam to es sen esmu sapratis. Meties ceļos, karalis pavēl!

Dāvoss nometās ceļos, un Staniss izvilka no maksts garo zobenu, ko Melisandre bija nosaukusi par Gaismas Nesēju tas bija sarkanais varoņu zobens, kas tika izvilkts no sārta, kurā sadega septiņi dievi. Kad asmens izslīdēja no maksts, zālē, šķiet, kļuva gaišāks. Tēraudam piemita īpašs mirdzums te oranžs, te dzeltens, te sarkans. Gaiss likās ap to virmojam, un neviens dārgakmens nemirdzēja tik spoži, taču, kad Staniss ar asmeni pieskārās viņa plecam, tas neatšķīrās no jebkura cita zobena.

-   Sīr Dāvos no Sīvortu nama, karalis ierunājās, vai esi mans uzticamais kalps šobrīd un mūžīgi mūžos?

-   Esmu, gaišība.

-   Un vai tu zvēri man uzticīgi kalpot visu savu mūžu, dot man godīgus padomus un paklausīt, lai aizstāvētu manas tiesības un manu karaļvalsti pret ienaidniekiem lielās un mazās kaujās, kā arī aizstāvēt manus |audis un sodīt manus ienaidniekus?

-   Zvēru, gaišība.

-  Tādā gadījumā piecelies, Dāvos Sīvort, un celies kājās kā Lietusmeža valdnieks, šaurās jūras admirālis un karaļa labā roka.

Kādu mirkli Dāvoss bija pārāk satriekts, lai spētu pakustēties. "Es šorīt pamodos cietuma cellē."

-   Gaišība, jūs nevarat… es neesmu cienīgs būt par jūsu labo roku.

-   Nav neviena, kas būtu cienīgāks par tevi. Staniss iebāza Gaismas Nesēju makstī, pastiepa Dāvosam roku un pierāva viņu kājās.

-    Es neesmu dižciltīgs, Dāvoss atgādināja. Esmu tikai kontrabandists un iznirelis. Citi jūsu valdnieki man nekad mūžā nepakļausies.

-   Tādā gadījumā viņu vietā nāks vēl citi valdnieki.

-   Bet es… neprotu ne lasīt… ne rakstīt…

-   Tavā vietā var lasīt mestrs Pīloss. Ja par rakstīšanu, tad iepriekšējais manas labās rokas amata pildītājs norakstīja sev galvu no pleciem. Viss, ko no tevis prasu, ir tas pats, ko tu man līdz šim esi devis: godīgums, uzticība, kalpība.

-   Droši vien ir kāds labāks par mani… kāds dižens valdnieks…

-   Tas smurgulis Bar Emons? Staniss nosprauslojās. Mans neuzticamais vectēvs? Seltigārs mani ir pametis, jaunais Velarions ir tikai sešus gadus vecs, bet jaunais Sanglāss ir devies uz Volanti pēc tam, kad sadedzināju viņa brāli. Viņš iekaisis atmeta ar roku. Tiesa, vēl daži labi ļaudis ir palikuši. Sīrs Gilberts Fārings ar divsimt uzticamiem vīriem vēl arvien manā vārdā notur Vētrasgalu. Valdnieks Morigens, Naktsdziesmas bastards, jaunais Čīterings, mans brālēns Endrū… bet nevienam es neuzticos tik ļoti, kā uzticos tev, Lietusmeža valdniek. Un mana labā roka būsi tu. Es vēlos, lai tieši tu esi man līdzās cīņā.

"Nākamā cīņa iznīcinās mūs visus," Dāvoss nodomāja. "To valdnieks Alesters bija pareizi novērtējis."

-   Gaišība man lūdza godīgu padomu. Ja jau godīgi… tad mums nav spēka, lai dotos vēl vienā cīņā pret Lanisteriem.

-   Gaišība runā par Lielo cīņu, ierunājās sievietes balss ar spēcīgu, austrumniecisku akcentu. Durvīs stāvēja sarkanā zīdā un mirgojošā atlasā tērpusies Melisandre un rokās turēja apsegtu sudraba šķīvi. Tās sīkās kaujas ir bērnu spēle salīdzinājumā ar to, kas vēl sagaidāms. Tas, kura vārdu mēs nedrīkstam izrunāt, gūst spēkus, Dāvos Sīvort, un šī ļaunā vara ir neizmērojami spēcīga. Nāk aukstums un nakts, kas nekad nebeigsies. Viņa nolika sudraba šķīvi uz izkrāsotā galda. Ja vien patiesi ļaudis neatradīs sevī drosmi, lai stātos tam visam pretī ļaudis, kuru sirdīs deg liesma.

Staniss raudzījās uz sudraba šķīvi.

-   Viņa to man parādīja, valdniek Dāvos. Liesmās.

-    Vai tiešām jūs to visu redzējāt, majestāte? Staniss Barateons par tādām lietām nemelotu.

-    Pats ar savām acīm. Pēc kaujas, kad es biju kritis izmisumā, Melisandres kundze lika man ieskatīties ugunī. Skurstenī bija laba vilkme, un gaisā cēlās arī pelnu plēksnes. Es tajās vēros un jutos kā muļķis, taču viņa man lika ieskatīties dziļāk, un… baltie pelni, kas cēlās augšup, vienā brīdī šķita krītam. Es sapratu, ka tas ir sniegs. Tad dzirksteles likās sagriežamies virpulī un pārvērtās par aplī izvietotām lāpām. Cauri ugunij es redzēju augstu kalnu kaut kur tālu mežā. Ogles pārtapa vīros melnās drānās, kas rosās aiz lāpām, bet cauri sniegam slīdēja tēli. Lai cik karstas bija liesmas, es jutu tik drausmīgu aukstumu, ka sāku drebēt. Tad redzējums pagaisa un uguns atkal kļuva par uguni, bet tas, ko es redzēju, bija īstenība. Varu derēt uz visu karaļvalsti.

-   Un tā arī bija īstenība, Melisandre piebilda.

Pārliecība karaļa balsī izbiedēja Dāvosu līdz sirds dziļumiem.

-   Pakalns mežā… tēli sniegā… es nesa…

-            Tas nozīmē, ka cīņa ir sākusies, Melisandre sacīja. Smiltis birst cauri pulksteņa stiklam arvien ātrāk, un cilvēka stundas uz zemes ir gandrīz izsīkušas. Mums jārīkojas spēji vai arī zaudēsim visas cerības. Rietmalai jāapvienojas viena vienīga karaļa vadībā, un tas ir apsolītais princis, Pūķakmens valdnieks un R'lora izredzētais.

-   Tādā gadījumā R'lors ir izdarījis savādu izvēli, karalis novaikstījas, it kā būtu ieņēmis mutē ko pretīgu. Kāpēc tas esmu es, nevis mani brāļi? Renlijs ar persiku… es bieži sapņos redzu, kā viņam no mutes tek sula, bet no kakla asinis. Ja viņš būtu pildījis savu pienākumu pret brāli, mēs Tīvinu būtu satriekuši pīšļos, un ar tādu uzvaru būtu lepojies pat Roberts. Roberts… Staniss atkal sāka griezt zobus. Viņu es arī redzu savos sapņos. Viņš smejas, dzer, lielās. Tas viņam padevās vislabāk. Jā, un cīnīšanās arī. Viņš vienmēr bija labāks par mani visās jomās Gaismas Dievam vajadzēja izraudzīties Robertu. Kāpēc viņš izvēlējās mani?

-   Tāpēc, ka jūs esat taisns cilvēks, Melisandre atbildēja.

-   Taisns cilvēks. Staniss ar pirkstu pieskārās sudraba šķīvim. Ar dēlēm.

-   Jā, Melisandre atteica, bet es jau teicu ar to vien nepietiek.

-   Tu teici, ka pietiks, karalis kļuva nikns.

-   Var pietikt un var nepietikt.

-   Kā tad īsti?

-   Gan tā, gan šitā.

-    Runā saprotami, sievišķi!

-    Ja liesmas runā saprotami, tad to daru arī es. Liesmās ir patiesība, bet ne vienmēr to iespējams saskatīt. Likās, lielais rubīns uz viņas kakla smeļ uguni no ogļu pannas. Atdodiet man zēnu, gaišība. Tas ir visdrošākais paņēmiens un vislabākais. Atdodiet man zēnu, un es pamodināšu akmens pūķi.

-   Es jau teicu nē.

-    Viņš ir tikai ārlaulībā dzimis puika. Kas gan tas ir salīdzinājumā ar visiem Rietmalas zēniem un meitenēm, salīdzinājumā ar visiem bērniem, kas jebkad dzims, un visām pasaules valstībām?

-   Tas zēns neko nav noziedzies.

-   Tas zēns ir apgānījis jūsu laulības gultu, citādi jums dzimtu pašam savi dēli. Viņš jūs ir apkaunojis.

-   To izdarīja Roberts, nevis zēns. Viņš patīk manai meitai, un viņā rit manas asinis.

-    Jūsu brāļa asinis, Melisandre izlaboja. Karaļa asinis. Un tikai karaļa asinis var pamodināt akmens pūķi.

Staniss sakoda zobus.

-   Neko par to nevēlos dzirdēt. Pūķi ir izmiruši. Tārgārjeni centās tos atdzivināt dučiem reižu, bet izrādījās vai nu par ākstiem, vai par miroņiem. Uz šīs dievu piemirstās klints pietiks ar vienu ākstu Pleķaini. Re, kur ir dēles. Dari, kas tev darāms.

-   Kā karalis pavēl, Melisandre stīvi palocīja galvu.

Viņa iebāza labo roku kreisajā piedurknē, izvilka sauju pulvera un iebēra to ogļu pannā. Ogles iegaudojās, un virs tām pacēlās blāvas liesmas. Sarkanā sieviete paņēma sudraba šķīvi un pasniedza to karalim. Dāvoss noskatījās, kā Melisandre noceļ šķīvim vāku zem tā bija trīs lielas melnas dēles, piesūkušās ar asinīm.

"Tās ir zēna asinis," Dāvoss noprata. "Karaļa asinis."

Staniss pastiepa roku un ar pirkstiem satvēra vienu no dēlēm.

-   Nosauciet vārdu! Melisandre pavēlēja.

Dēle locījās karaļa saujā un pūlējās piezīsties pie viena no pirkstiem.

-   Uzurpators, viņš sacīja, Džofrejs Barateons.

Ugunī iemestā dēle sačervelējās kā rudens lapa un sadega.

Staniss paņēma nākamo dēli.

-   Uzurpators, viņš paziņoja, turklāt skaļāk nekā iepriekš, Belons Grejdžojs.

Viņš iemeta dēli ogļu pannā, un tā sakalta un saplaisāja. Asinis, šņākdamas un dūmodamas, izšļācās uz oglēm.

Tagad karaļa rokā bija pēdējā dēle. Viņš brīdi domīgs vēroja, kā tā lokās viņam starp pirkstiem.

-   Uzurpators, viņš beigu beigās noteica, Robs Stārks.

Un Staniss iesvieda dēli ogļu pannā.

37.NODAĻA DŽEIMIJS

Hārenholas pirts bija krēslaina, tvaiku pilna telpa ar zemiem griestiem, kurā atradās vairākas milzīgas akmens baļļas. Kad sargs ieveda Džeimiju, izrādījās, ka vienā no tām, teju dusmīgi beržot roku, sēdēja Brīna.

-    Ne tik sparīgi, sievišķi, viņš uzsauca. Noplēsīsi visu ādu. Uzrunātā nometa suku un aizsedza krūtis ar milzīgām, Gregora Klegana cienīgām plaukstām. Smailie, mazie pumpuriņi, kurus meitene tik cītīgi slēpa, būtu vairāk piedienējuši desmitgadīgam bērnam, ne viņas varenajam, muskuļotajam krūškurvim.

-   Ko tu šeit dari? viņa noprasīja.

-    Valdnieks Boltons uzstāja, ka vēloties kopā ar mani pavakariņot, taču aizmirsa ielūgt arī manas blusas. Džeimijs ar kreiso roku pavilka tuvāk sargu. Palīdzi man noģērbt šīs smirdošās skrandas. Ar vienu roku Džeimijs nespēja pat atraisīt bikšu auklu. Vīrs kaut arī negribīgi tomēr paklausīja. Tagad atstāj mūs divatā, Lanisters noteica, kad drānas gulēja kaudzē uz miklās akmens grīdas. Mūsu Tārtas valdniece nevēlas, lai tev līdzīgas padibenes glūnētu uz viņas pupiem. Tad Džeimijs ar nocirstās rokas stumbeni norādīja uz sievieti ar cirvim līdzīgu seju, kas pavadīja Brīnu. Tas attiecas arī uz tevi. Pagaidīsi ārā. Durvis šeit vienas, un sievišķis pārāk gaļīgs, lai mēģinātu izlīst pa skursteni.

Paklausības ieradums zemākas kārtas ļaudīm bija asinīs. Sieviete sekoja sargam, atstājot pirtī Džeimiju un Brīnu divus vien. Baļļas, ierīkotas pēc brīvpilsētu parauga, bija gana lielas, lai vienā ērti plunčātos seši septiņi cilvēki, tāpēc Lanisters neveikli un lēni ierausās vannā pie

Brīnās. Abas vīrieša acis bija vaļā, lai gan ap labo, neraugoties uz Kībēr na liktajām dēlēm, vēl arvien saglabājās pamatīgs pampums. Džeimijs jutās tā, it kā būtu simts un deviņus gadus vecs, taču tas nozīmēja vienīgi to, ka viņš jutās krietni labāk, nekā ierodoties Hārenholā.

-   Ir arī citas vannas. Brīna atrāvās tālāk no Lanistera.

-    Man šī patīk gana labi. Viņš grīļīgi iegremdējās kūpošajā ūdeni līdz pat zodam. Nebaidies, sievišķi. Tavas ciskas ir zili zaļas, un man vienaldzīgs tas, ko tu slēp starp tām. Džeimijam nācās atbalstīt labo roku pret baļļas malu, jo Kībērns bija piekodinājis, lai turot apsēju sausu. Viņš manīja, kā no kājām pagaist saspringums, taču galva vēl arvien reiba. Ja paģībstu, izvelc mani no ūdens. Neviens Lanisters vēl nav noslīcis vannā, un es negribētu būt pirmais.

-   Kāda gan man daļa par to, kā tu mirsi?

-    Tu devi zvērestu. Manot, kā piesarkst jaunās sievietes kakla baltā muskuļotā kolonna, viņš pasmaidīja. Viņa uzgrieza Džeimijam muguru.

-    Vēl arvien tā pati kautrīgā jumprava? Ko, tavuprāt, es neesmu redzējis?

-   Viņš sagrābstīja Brīnās nomesto suku, sažņaudza to plaukstā un sāka izklaidīgi berzties. Pat tas izrādījās sarežģīti. "Mana kreisā roka nekur neder."

Tomēr, salipušajiem netīrumiem pamazām atmiekšķējoties, ūdens kļuva tumšāks. Jaunā sieviete sēdēja, pagriezusi viņam muguru, uzrautiem, saspringto muskuļu reljefi iezīmētiem pleciem.

-    Vai tad mans stumbenis tev liekas tik pretīgs? Džeimijs vaicāja.

-   Tev taču pienāktos priecāties. Esmu zaudējis roku, kas nonāvēja karali. Roku, ar kuru es nogrūdu Stārku puiku no torņa. Roku, kuru es mēdzu ieslidināt starp māsas gurniem, lai padarītu viņu miklu. Viņš piebāza stumbeni Brīnai pie paša deguna. Nav nekāds brīnums, ka Renlijs zaudēja dzīvību, kad viņu apsargāji tieši tu.

Jaunā sieviete pietrūkās stāvus, it kā Džeimijs būtu viņu iepļaukājis, un baļļu pāršalca karsta ūdens vilnis. Kamēr viņa kāpa ārā no vannas, Lanisters paguva ievērot biezu gaišu matiņu ķērpi vietā, kur savienojās Brīnās gurni. Viņa bija krietni spalvaināka par Džeimija māsu. Lai cik smieklīgi tas būtu, viņš juta, kā siltajā ūdenī piebriest loceklis. "Tagad es droši zinu, ka esmu bijis šķirts no Sersejas pārāk ilgi." Ķermeņa nodevīgās iegribas satraukts, viņš novērsa skatienu. Tas bija sitiens zem jostasvietas, viņš nomurmināja. Esmu sakropļots, tāpēc rūgtuma pilns. Piedod, sievišķi. Tu mani sargāji labāk, nekā to būtu spējis vairums vīru.

-     Vai tu ņirgājies par mani? Viņa ietinās dvielī, lai piesegtu kailumu.

Šie vārdi atkal uzdzina Džeimijam dusmas. Kāpēc tu esi tik neaptēsta kā laukakmens? Tu nupat dzirdēji atvainošanos. Esmu piekusis plēsties ar tevi. Varbūt salīgstam mieru?

-   Mieru var līgt ar tiem, kam uzticas. Vai gribi, lai es uzticos…

-   …Karaļkāvim, tieši tā. Zvēresta lauzējam, kurš noslepkavoja nabaga skumjo Airīsu Tārgārjenu. Džeimijs nosprauslājās. Ne jau par Airīsu es skumstu, bet gan par Robertu. "Esmu dzirdējis, ka tautā tevi iesaukuši par Karaļkāvi," viņš man sacīja kronēšanas dzīru laikā. "Tikai neaizraujies ar to." Un tad viņš iesmējās. Kāpēc gan neviens nesauc Robertu par zvēresta lauzēju? Viņš saplosīja šo valsti, bet kāpēc man goda vietā ir sūdi?

-   Roberts šādi rīkojās mīlestības vārdā. Ūdens plūda lejup pa Brīnās stilbiem un veidoja peļķīti jaunajai sievietei pie kājām.

-    Roberts šādi rīkojās aizvainota lepnuma, petenes un glītas sejiņas dēļ. Džeimijs grasījās savilkt pirkstus dūrē, bet tad aptvēra, ka viņam nav plaukstas. Rokā ietriecās sāpju pīķis, nežēlīgs kā stikli.

-   Viņš devās cīņā, lai glābtu valsti, Brīna nepiekāpās.

"Lai glābtu valsti." Vai zini, ka mans brālis aizdedzināja Melnupi? Skrejuguns deg arī virs ūdens. Airīss būtu gatavs tajā nopeldēties, ja vien viņam pietiktu dūšas. Tārgārjeni bija kā apmāti uz uguni. Džeimijam viegli reiba galva. "Pie visa vainīgs te valdošais karstums, inde manās asinīs, mana drudža beidzamās lēkmes. Es nejūtos kā savā ādā." Viņš iegremdējās dziļāk ūdenī, līdz tas sniedzās līdz zodam. Notraipīju savu balto apmetni… Todien biju tērpies savās zelta bruņās, taču…

-    Zelta bruņās? Viņas balss skanēja tik tikko dzirdami, it kā no milzu tāluma.

-     Pēc tam, kad dejojošie grifi zaudēja Zvanu kaujā, Airīss izsūtīja viņu, viņš grima svelmē un atmiņās. "Kāpēc gan es to stāstu šai neglītajai, nesaprātīgajai meičai?" Viņš beidzot bija aptvēris, ka Roberts nav vis dumpīgs pavēlnieciņš, kuru var nospiest kā uti, kad vien iešaujas prātā, bet gan nopietnākās briesmas, kas Tārgārjenu namam draudējušas kopš Dīmona Melnuguns laikiem. Karalis bez mazākās žēlastības atgādināja Levīnam Martelam, ka viņa nagos ir Elija, un nosūtīja vīru stāties desmittūkstoš dorniešu priekšgalā karaspēks tuvojās galvaspilsētai pa Karaļceļu. Džons Derijs un Baristens Selmijs devās uz Akmens septu, lai sapulcinātu visus atlikušos grifinu vīrus, un princis Rīgers atgriezās no dienvidiem, lai pierunātu tēvu mest malā lepnumu un saukt talkā Džeimija tēvu. Taču no Rūdas klintīm tā arī neatlaidās neviens krauklis un tas vēl vairāk pārbiedēja karali. Viņš visur saskatīja nodevējus, un Varīss vienmēr bija gatavs uzrādīt kādu nelaimīgo, ko karalis it kā palaidis ga rām. Viņa gaišība pavēlēja saviem alķīmiķiem paslēpt podus ar skrēju guni visos iespējamos Karaļa ostas stūros. Zem Bailora septa un zem Blusu Gala būdelēm, zem staļļiem un noliktavām, zem visiem septiņiem vārtiem, pat zem Sarkanās pils.

-    Visu to, Džeimijs turpināja, pilnīgā slepenībā paveica saujiņa piromantu. Viņi neaicināja palīgos pat pašu mācekļus, jo neuzticējās nevienam. Karalienes acis jau daudzus gadus bija slēgtas, un Rīgers bija aizņemts ar armijas komandēšanu. Taču Airīsa jaunā labā roka, rūdīts kareivis, kas lieliski rīkojās ar kaujas vāli un dunci, nebija galīgs muļķis, tāpēc, manīdams Rosarta, Belisa un Garigusa rosīšanos caurām dienām un naktīm, kļuva aizdomīgs. Viņu sauca par valdnieku Čelstedu. Vārds bija atausis prātā pēkšņi, stāstot par tālaika notikumiem. Domāju, ka vīrs ir gļēvulis, taču dienā, kad viņš pieprasīja paskaidrojumus Airīsam, viņam bija izdevies atrast sevī ne mazumu drosmes. Čelsteds darīja visu iespējamo, lai apturētu karali. Viņš izteica dažnedažādus apsvērumus, viņš jokoja, viņš draudēja un beigu beigās lūdzās. Kad viņam neizdevās pārliecināt Airīsu, viņš noņēma amata ķēdi no kakla un nometa to uz grīdas. Par to karalis Čelstedu sadedzināja dzīvu, bet ķēdi pakāra kaklā Rosartam, visuzticamākajam no piromantiem, vīram, kurš savulaik izcepa valdnieku Rikardu Stārku paša bruņās. Un visu to laiku es stāvēju Dzelzs troņa pakājē, tērpies savās baltajās bruņās nekustīgs kā līķis, sargādams savu karali un viņa mazos noslēpumus.

-    Pārējie Karaļsardzes brāļi bija projām, taču Airīsam patika paturēt mani savā tuvumā, viņš turpināja. Es biju sava tēva dēls, tāpēc karalis arī man neuzticējās. Viņš vēlējās, lai es vienmēr būtu tur, kur Varīss varētu mani pieskatīt, lai tā diena vai nakts, tāpēc es visu to arī dzirdēju. Viņš atcerējās Rosarta acis spīdam, kad piromants atritināja pilsētas kartes, lai parādītu, kur jānovieto šī viela. Gariguss un Beliss uzvedās līdzīgi. Rīgers stājās pretī Robertam pie Trejžubures, un tu gluži labi zini, kā kauja beidzās. Kad ziņas par notikušo sasniedza galmu, Airīss karalieni kopā ar princi Viserīsu aizsūtīja uz Pūķakmeni. Arī princesei Ēlijai vajadzēja doties projām, taču karalis to aizliedza. Viņš bija ieņēmis galvā, ka princis Levīns droši vien nodevis Rīgeru pie Trejžubures, taču uzskatīja, ka izdosies saglabāt Dornes uzticību tik ilgi, kamēr vien paturēs Ēliju un īgonu sev līdzās. "Nodevēji vēlas ieņemt manu pilsētu," dzirdēju karali klāstām Rosartam, "taču viņi dabūs aukstus pelnus. Lai tad Roberts valda pār apdegušiem kauliem un ceptu miesu." Tārgārjeni nekad neapglabā savus mirušos, viņi tos sadedzina. Airīss bija iecerējis sarūpēt tieši sev vislielāko bēru sārtu. Lai gan, ja godīgi, man nelikās, ka viņš tiešām domā, ka mirs. Gluži kā īrions Liesmojošais pirms viņa Airīss cerēja, ka uguns pārvērtīs viņu… ka viņš augšāmcelsies, nu jau pārdzimis pūķa veidolā, lai pārvērstu savus ienaidniekus pelnos.

-   Neds Stārks ar Roberta priekšpulku steidzās uz dienvidiem, Džeimijs stāstīja tālāk, taču mans tēvs sasniedza pilsētu pirmais. Pīselam izdevās pārliecināt karali, ka viņa Rietumu uzraugs ieradies, lai aizstāvētu galvaspilsētu, tāpēc Airīss pavēlēja atvērt vārtus. Tā bija vienīgā reize, kad viņam vajadzēja paklausīt Varīsam, taču karalis nelikās ne zinis par brīdinājumiem. Mans tēvs bija turējies nostāk no karadarbības, sodīdamies par visām no Airīsa piedzīvotajām pārestībām un cieši nolēmis, ka Lanisteru nams cīnīsies uzvarētāju pusē. Trejžubure bija likusi tēvam izšķirties.

-     Man tika uzticēts aizstāvēt Sarkano pili, Džeimijs turpināja, taču es zināju, ka esam pagalam. Es nosūtīju ziņu Airīsam, lūgdams atļauju salīgt padošanās noteikumus. Mans vēstnesis atgriezās ar karalisku pavēli. "Atnes man sava tēva galvu, ja vēlies pierādīt, ka neesi nodevējs." Airīss negrasījās padoties. Mans ziņnesis minēja, ka kopā ar karali esot arī valdnieks Rosarts. Es sapratu, ko tas nozīmē.

-   Es panācu Rosartu, Karaļkāvis stāstīja, kad viņš, pārģērbies par parastu kareivi, steidzās uz cietokšņa sānu izeju. Pirmo es nogalināju piromantu. Tad nokāvu Airīsu, pirms viņš paguva nodot pavēli piromantiem ar kāda cita starpniecību. Pāris dienu vēlāk es atradu dzīvus palikušos alķīmiķus un nodūru arī viņus. Lai atpirktos, Beliss man piedāvāja zeltu, bet Gariguss raudāja, lūgdamies žēlastības. Manā ieskatā zobens ir žēlsirdīgāks par liesmu, taču es nedomāju, ka Gariguss novērtēja laipnību, kuru viņam izrādīju.

Ūdens bija atdzisis. Kad Džeimijs atvēra acis, viņš atkal ieraudzīja savas zobena rokas stumbeni. Šī roka savulaik bija padarījusi viņu par Karaļkāvi, bet Āzis vienā paņēmienā bija laupījis Lanisteram gan slavu, gan kaunu. "Bet kas gan man tagad atlicis? Kas gan es tagad esmu?"

Spiezdama dvieli pie knapajām krūtīm, kad no tā apakšmalas rēgojās resnās, baltās kājas, meiča izskatījās smieklīgi. Vai mans stāsts ir tev laupījis valodu? Dari kaut ko nolādi mani, noskūpsti vai pasludini par meli! Bet dari kaut ko!

-   Ja viss, ko tu teici, ir taisnība, kāpēc neviens par to neko nezina?

-    Karaļsardzes bruņinieki zvērējuši glabāt sava karaļa noslēpumus. Vai tad tu vēlējies, lai laužu doto vārdu? Džeimijs iesmējās. Vai tu uzskati, ka cēlais Ziemmalas valdnieks vēlējās uzklausit manus vārgos paskaidrojumus? Viņš taču ir tik "cienījams" vīrs! Viņam atlika vien uz mest man skatienu, lai pasludinātu par vainīgu. Džeimijs aši piecēlās kājās. Aukstais ūdens ritēja pār viņa krūtīm. Ar kādām gan tiesībām vilks tiesā lauvu? Ar kādām tiesībām? Tad Lanisteru sāka kratīt drebuļi un, mēģinādams izrausties no baļļas, viņš atsita roku pret vannas malu.

Augumu noraustīja sāpju vilnis… un pēkšņi pirts telpa ap viņu sagriezās. Brīna paguva uzķert Džeimiju, pirms viņš saļima. Jaunās sievietes valgo, auksto roku klāja zosāda, taču viņa bija stipra un maigāka, nekā Lanisteram bija licies. "Maigāka pat par Serseju," viņš nodomāja, kad Brīna palīdzēja izkāpt no baļļas, kamēr viņš mēģināja nostāvēt uz izšāvuša pimpja ļenganuma kājām. Apsardze! viņš dzirdēja sievišķi iesaucamies. Karaļkāvis!

"Džeimijs," viņš nodomāja, "mans vārds ir Džeimijs."

Kad Lanisters attapās, viņš gulēja uz miklās grīdas. Līdzās stāvēja sargi, sievišķis un Kībērns. Visi izskatījās satraukti. Brīna bija kaila, bet šķita, viņa to uz brīdi aizmirsusi. Karsta vanna var izraisīt ko tādu, mestrs Kībērns skaidroja pārējiem. "Nē, viņš nav mestrs, viņam taču atņemta ķēde." Turklāt viņa dzīslās vēl plūst inde un viņš izskatās beidzamajā laikā slikti ēdis. Ar ko jūs viņu barojat?

-   Ar tārpiem, mīzaliem un pelēkiem vēmekļiem, Džeimijs novilka.

-    Ar sausiņiem, ūdeni un auzu putru, sargs paskaidroja. Tiesa, viņš gandrīz neko neēd. Ko mums ar viņu darīt?

-   Noberziet, saģērbiet un, ja viņš pats nespēj paiet, stiepiet uz Karaļsmaili, Kībērns lika. Valdnieks Boltons vēlas šovakar ieturēt maltīti kopā ar viņu. Laika paliek arvien mazāk.

-   Atnesiet tīras drānas, Brīna piebilda, es parūpēšos, lai viņš būtu nomazgāts un apģērbts.

Klātesošie ar prieku atstāja to viņas ziņā. Pieslējuši Džeimiju stāvus, viņi apsēdināja atžilbušo uz akmens sola pie sienas. Brīna pagāja sānis, lai paceltu savu dvieli, un tad atgriezās ar durstīgu suku, lai pabeigtu berzt Džeimiju. Viens no sargiem iedeva jaunajai sievietei bārdasnazi, lai viņa varētu pielīdzināt Lanistera bārdu. Kībērns atgriezās ar raupju apakšveļu, tīrām melnām vilnas biksēm, plandošu zaļu tuniku un ādas kamzoli ar auklu aizdari priekšpusē. Tobrīd Džeimijs jutās jau krietni labāk, tiesa, tikpat neveikli. Ar meičas palīdzību viņam izdevās apģērbties. Tagad man vajadzīgs vien sudraba spogulis.

Asiņainais mestrs bija atnesis tīras drēbes arī Brīnai tur bija sārti krāsota atlasa kleita un lina apakškrekls. Piedodiet, kundze. Šīs bija vienīgās sieviešu drānas visā Hārenholā, kas izrādījās gana lielas, lai derētu jums.

Uzreiz bija redzams, ka drēbes šūdinātas sievietei ar slaidākām rokām, īsākām kājām un krietni kuplākām krūtīm. Smalkās mīriešu mežģines nespēja noslēpt zilumus, kas izraibināja Brīnās ādu. Kopumā apģērbs lika meičai izskatīties smieklīgi. "Viņai ir platāki pleci un resnāks kakls nekā man", Džeimijs nodomāja. "Nav jābrīnās, ka viņa labprātāk tērpjas bruņās." Turklāt arī sārtā krāsa Brīnai nepavisam nepiestāvēja. Lanisteram galvā iešāvās krietns ducis nežēlīgu dzēlību, taču šoreiz viņš nolēma tās paturēt pie sevis. Labāk sievišķi nesadusmot ar vienu roku viņš nespētu tai pretoties.

Kībērns bija paņēmis līdzi arī blašķi. Kas tur iekšā? Džeimijs gribēja zināt, kad ķēdi zaudējušais mestrs lika viņam dzert.

-   Lakricas uzlija etiķī ar medu un krustnagliņām. Dzēriens dos jums spēkus un apskaidros galvu.

-   Sagādā man dziru, kas ļauj ataudzēt plaukstu, Džeimijs pajokoja. No tādas gan es neatteiktos.

-   Dzer, Brīna mudināja bez smaida, un viņš paklausīja.

Pagāja vēl pusstunda, līdz Džeimijs jutās gana spēcīgs, lai pieceltos kājās. Pēc pirts miklās, siltās puskrēslas gaiss aiz tās durvīm likās kā plika cirtiens sejā. Valdnieks droši vien viņu jau meklē, viens no sargiem uzrunāja Kībērnu. Un sievišķi arī. Vai man viņš jānes?

-   Es vēl spēju paiet. Brīna, pasniedz roku.

Pieķēries sievietes apakšdelmam, Džeimijs ļāva sevi vest pāri pagalmam uz milzīgu caurvēja izpūstu zāli, kas bija lielāka pat par Karaļa ostas Troņa zāli. Gar sienām stiepās pamatīgu pavardu rinda, taču uguns nekur nekurējās, tāpēc mūru uzdvestais drēgnums koda līdz kaulam. Ducis šķēpiem bruņotu kareivju sargāja durvis un kāpnes, kas veda augšup uz divām galerijām. Un šī bezgalīgā tukšuma vidū pie steķu galda, ap kuru likās plešamies vairāki akri gludas slānekļa grīdas, gaidīja Dredfortas valdnieks viena vienīga kausziņa pavadībā.

-   Valdniek, Brīna sacīja, kad nācēji nostājās viņa priekšā.

Rūža Boltona acis bija blāvākas par akmeni un tumšākas par pienu, bet viņa balss skanēja klusi kā zirnekļa rāpoņa.

-    Priecājos, ka esat atguvis spēkus, lai kopā ar mani ieturētu maltīti, kungs. Kundze, sēdieties. Viņš norādīja uz siera, maizes, gaļas šķēļu un augļu noklāto galdu. Kādu vīnu dzersiet sarkano vai balto? Cienasts gan, jāatzīst, ir draņķīgs. Sīrs Emorijs paguva izdzert valdnieces Ventas pagrabus teju sausus.

-    Ceru, ka jūs viņu par to nogalinājāt. Džeimijs žigli ieslidēja piedāvātajā krēslā, lai Boltons neredzētu, cik viņš ir vārgs. Baltais lai paliek Stārkiem. Es dzeršu sarkano kā istens Lanisters.

-   Es dotu priekšroku ūdenim, Brina piebilda.

-    Elmer, sarkanvīnu siram Džeimijam, ūdeni valdniecei Brīnai un karstvīnu man pašam. Boltons pamāja ar roku sargiem, un vīri klusēdami devās projām.

Ieradums lika Džeimijam sniegties pēc vīna ar labo roku. Stumbenis aizķēra kausu, nošļakstīdams tīros pārsējus ar spilgti sarkaniem traipiem. Viņam nācās saķert kausu kreisajā rokā, lai tas neapgāztos, taču Boltons izlikās nemanām viesa neveiklību. Ziemeļnieks paņēma žāvētu plūmi un sīkiem, žigliem kodieniem to notiesāja. Nogaršojiet kādu no šīm, sīr. Brīnišķīgi saldas, turklāt veicina vēdera izeju. Valdnieks Vārgo tās atrada kādā iebrauktuvē, kuru pēc tam nodedzināja.

-    Man ar vēdera izeju viss ir kārtībā, tas āzis nav nekāds valdnieks, un jūsu plūmes mani interesē krietni mazāk par jūsu nodomiem.

-    Attiecībā uz jums? Rūža Boltona lūpām pārslīdēja tik tikko jaušams smaids. Jūs, sīr, esat bīstams laupījums. Jūs sējat nevienprātību it visur, kur parādāties. Pat šeit, manā jaukajā Hārenholā. Valdnieka balss bija vien mata tiesu skaļāka par čukstiem. Un, šķiet, arī Straujupē. Vai zināt, ka Edmūrs Tūlijs piedāvā tūkstoš zelta pūķu par jūsu sagūstīšanu?

"Tik vien?" Mana māsa samaksās desmitreiz vairāk.

-    Vai tiešām? Atkal tas pats smaids vienu mirkli uz lūpām, bet nākamajā jau pagaisis. Desmit tūkstoši pūķu ir iespaidīga summa. Protams, jāņem vērā arī valdnieka Kārstārka piedāvājums. Viņš apsolījis savu meitu par sievu vīram, kurš atnesīs viņam jūsu galvu.

-   Varbūt jūsu āzis var paveikt pretējo? Džeimijs ievaicājās.

-    Kad mēs ieņēmām šo cietoksni, Boltons klusi iesmējās, atklājās, ka te gūstā smok Herions Kārstārks. Vai zinājāt? Es viņam atdevu visus Kārholdas vīrus, kuri vēl bija kopā ar mani, un kopā ar Gloveru aizsūtīju projām. Ceru, pie Daskendeilas ar viņiem nebūs atgadījies kas nelāgs… citādi Alīsa Kārstārka paliks vienīgā no pavēlnieka Rikarda pēcnācējiem. Viņš paņēma vēl vienu žāvēto plūmi. Jums ir laimējies, jo sieva man vairs nav vajadzīga. Uzturēdamies Dvīņos, es apņēmu par sievu Voldu Freju.

-    Daiļo Voldu? Džeimijs neveikli mēģināja ar kreiso roku noplēst maizes kumosu no klaipa, pieturēdams to ar labās stumbeni.

-     Resno Voldu. Vecais Frejs piedāvāja pūrā sudrabu manas līgavas svarā, tad nu es izdarīju atbilstošu izvēli. Elmer, nolauz sīram Džeimijam kādu ņuku maizes!

Jauneklis nolauza dūres lieluma gabalu no kukuļa viena gala un pasniedza to Džeimijam. Brīna lauza maizi pati. Valdniek Bolton, viņa ierunājās, runā, ka jūs grasoties atdot Hārenholu Vārgo Houtam?

-   Tādu cenu viņš reiz minēja, valdnieks Boltons noteica. Lanisteri nav vienīgie, kas maksā savus parādus. Turklāt man visai drīz jādodas projām. Edmūrs Tūlijs Dvīņos grasās apņemt par sievu valdnieci Roslīnu Freju, un mans karalis ir pavēlējis piedalīties kāzās.

-   Edmūrs precas? Džeimijs pārvaicāja. Nevis Robs Stārks?

-    Gaišība karalis Robs jau ir precējies. Boltons iespļāva plūmes kauliņu plaukstā un nolika to sāņus. Ar Vesterlingu jaunkundzi no Klints. Dzirdēju, ka viņas vārds esot Džeine. Nešaubos, ka jūs, sīr, viņu pazīstat viņas tēvs esot viens no jūsu tēva karognešiem.

-   Manam tēvam ir krietni daudz karognešu, un vairumam no viņiem ir meitas. Džeimijs pasniedzās pēc kausa ar vienu roku, mēģinādams atsaukt prātā šo Džeini. Vesterlingi bija sens nams, lai gan pašlaik lepnuma viņiem bija vairāk nekā varas.

-    Tas nevar būt, Brīna stūrgalvīgi iebilda. Karalis Robs zvērēja precēties ar Freju. Viņš nekad nelauztu doto vārdu, viņš…

-    Gaišība ir sešpadsmit gadus vecs zēns, Rūzs Boltons klusi pārtrauca viņu. Un es, kundze, būtu pateicīgs, ja jūs neapšaubītu manis sacīto.

Džeimijam teju kļuva žēl Roba Stārka. "Nabaga muļķītis viņš bija uzvarējis karu kaujaslaukā, bet zaudējis guļamistabā." Vai valdnieku Volderu apmierina tas, ka vilka vietā viņam vajadzēs mieloties ar foreli?

-   Ak, no foreles var pagatavot gardum gardās vakariņas. Boltons ar bālu pirkstu pamāja vīnzinim. Nabaga Elmers gan skumst. Viņam vajadzēja precēties ar Āriju Stārku, taču manam lāga sievastēvam Frejam neatlika nekas cits kā atsaukt saderināšanos, kad karalis Robs viņu piekrāpa.

-    Vai par Āriju Stārku ir kas dzirdēts? Brīna paliecās uz priekšu. Valdniece Ketlīna bažījās, ka… vai meitene maz ir dzīva?

-   O, jā, atbildēja Dredfortas valdnieks.

-   Vai jūs, valdniek, to droši zināt?

-    Kādu laiku neviens nezināja, kur palikusi Ārija Stārka, tas tiesa, Rūzs Boltons paraustīja plecus, taču tagad viņa ir atradusies. Es gādāšu, lai viņa droši atgrieztos ziemeļos.

-   Gan viņa, gan arī viņas māsa, Brīna piebilda. Tīrions Lanisters apmaiņā pret brāli mums solīja abas meitenes.

-     Manu valdniec, vai tad neviens jums nav stāstījis, ka Lanisteri melo? Tas likās uzjautrinām Dredfortas valdnieku.

-    Vai jūs mēģināt apkaunot mana nama godu? Džeimijs ar veselo roku paņēma siera nazi. Apaļš gals, turklāt neass, viņš noteica, pārlaizdams īkšķi pār asmeni, taču tas tik un tā iztrieksies cauri jūsu acij. Uz pieres izspiedās sviedri. Džeimijam atlika vien cerēt, ka viņš neizskatās tik vārgs, cik jutās.

Valdnieka Boltona indīgais smīniņš vēlreiz parādījās viņa lūpās. Jūs izturaties drosmīgi, ja ņem vērā, ka nespējat saviem spēkiem pat nolauzt maizes gabalu. Atļaujiet atgādināt, ka šeit visapkārt ir mani vīri.

-   Mums visapkārt, kādas puslīgas attālumā. Džeimijs pārlaida skatienu milzīgajai zālei. Bet brīdī, kad viņi piesteigsies palīgā, jūs būsiet tikpat miris kā Airīss.

-    Nav īpaši bruņnieciski draudēt saimniekam, ar kura sieru un olīvām jūs mielojaties, Dredfortas valdnieks aizrādīja. Ziemeļos mēs vēl arvien viesmīlības likumus turam svētus.

-    Es šeit esmu gūsteknis, ne viesis. Jūsu āzis nocirta man plaukstu. Ja domājat, ka dažas žāvētas plūmes liks man to aizmirst, jūs rūgti maldāties.

Šie vārdi likās pārsteidzam Rūžu Boltonu. Var jau būt, ka es maldos. Iespējams, man vajadzētu jūs pasniegt Edmūram Tūlijam kā kāzu dāvanu… vai arī nocirst jums galvu, kā jūsu māsa nocirta galvu Edardam Stārkam.

-   Es jums to neieteiktu. Rūdas klintīm ir gara atmiņa.

-    Starp mana cietokšņa sienām un jūsu klintīm ir tūkstoš līgu kalnu, jūru un purvu. Lanisteru naids Boltoniem neko daudz nenozīmē.

-   Bet Lanisteru draudzība varētu nozīmēt krietni vairāk. Džeimijam likās, ka viņš gluži labi pārzina spēli, ko viņi abi spēlē. "Bet vai to pārzina arī sievišķis?" Viņš neuzdrīkstējās pat pamest skatienu uz Brīnās pusi.

-   Neesmu pārliecināts, ka prātīgs vīrs gribētu jūs redzēt starp saviem draugiem. Rūzs Boltons pamāja zēnam. Elmer, nogriez mūsu viesiem pa cepeša šķēlei.

Brīnai gaļu pasniedza pirmajai, bet viņa pat nepakustējās, lai sāktu to ēst. Valdniek, viņa ierunājās, sīrs Džeimijs ir jāapmaina pret valdnieces Ketlīnas meitām. Atbrīvojiet mūs, lai varam turpināt ceļu.

-    Krauklis, kas atlaidās no Straujupes, atnesa vēsti par bēgšanu, ne apmaiņu. Un, ja jūs palīdzējāt savam ceļabiedram izbēgt no gūsta, jūs, kundze, esat līdzvainīga nodevībā.

-   Es kalpoju valdniecei Stārkai, varenā meiča piecēlās kājās.

-    Bet es Ziemeju karalim jeb karalim, kurš zaudēja Ziemeļus, kā viņu tagad dažs labs saukā, un viņš nekad nav vēlējies atdot sīru Džeimiju Lanisteriem.

-    Brīna, apsēdies un ēd, Džeimijs viņu mudināja, kad Elmers nolika tumšo, asiņaino cepeša šķēli viņa priekšā. Ja Boltons grasītos mūs nogalināt, viņš nebarotu mūs ar savām dārgajām plūmēm, tā apdraudot savu vēdera izeju. Viņš paskatījās uz gaļu un saprata, ka ar vienu roku nekādīgi nespēs to sagriezt. "Tagad es esmu mazāk vērts par meiču," viņš nodomāja. "Āzis nositis man cenu, kaut gan šaubos, vai valdniece Ketlīna izjutīs īpašu pateicību pret Houtu, kad Serseja atdos viņas sīkās kuces līdzīgā stāvoklī." Šī doma lika viņam saviebties. "Varu saderēt, ka arī tajā nodarījumā vainos mani."

Rūzs Boltons rūpīgi sagrieza gaļas šķēli, izsmērējot asinis pa visu šķīvi. Brīnās kundze, vai jūs apsēdīsieties, ja pateikšu, ka ceru nosūtīt sīru Džeimiju tālāk, gluži kā vēlaties jūs ar valdnieci Stārku?

-    Es… jūs sūtīsiet mūs tālāk? Meičas balsī izskanēja šaubas, taču viņa apsēdās. Ļoti labi, manu valdniek.

-   Patiesi. Taču valdnieks Vārgo radījis man nelielas… grūtības. Viņš pievērsa blāvo acu skatienu Džeimijam. Vai zināt, kāpēc Houts nocirta jums plaukstu?

-    Viņam plaukstu ciršana sagādā baudu. Audumu, ar kuru bija pārsiets Džeimija rokas stumbenis, klāja asins un vīna traipi. Viņam sagādā baudu arī pēdu ciršana. Nešķiet, ka viņam vajadzīgs kāds īpašs iemesls.

-    Tomēr šoreiz viņam tāds bija. Houts ir apķērīgāks, nekā izskatās. Cilvēks nevar komandēt tādu jestru varzu kā Drosmīgie Biedri, ja tam nepiemīt kaut mazliet prāta. Boltons uzdūra cepeša kumosu uz dunča smailes, ielika gaļu mutē, brīdi domīgi košļāja un tad norija. Valdnieks Vārgo atteicās no Lanisteru nama, jo es viņam piedāvāju Hārenholu atlīdzību, kas tūkstoškārt pārspēj jebko, ko viņš varētu sagaidīt no valdnieka Tīvina. Bet, būdams jaunienācējs Rietmalā, viņš nezināja, ka šis šķietamais dārgums ir saindēts.

-   Ar Melnā Hārena lāstu? Džeimijs izsmējīgi vaicāja.

-    Ar Tīvina Lanistera lāstu. Boltons pastiepa kausu, un Elmers to klusēdams piepildīja. Mūsu āzim vajadzēja aprunāties ar Tārbekiem vai Reiniem. Viņi būtu pastāstījuši Houtam, kā jūsu tēvs iznīdē nodevību.

-   Nekādu Tārbeku vai Reinu nav, Džeimijs noteica.

-   Tieši to ari es gribēju teikt. Vārgo, protams, cerēja, ka Staniss uzvarēs pie Karaļa ostas un pēc tam apstiprinās Houta tiesības uz šo pili pateicībā par nelielo artavu Lanisteru nama krišanā. Viņš strupi iespurdzās. Baidos, ari Stanisu Barateonu viņš pazīst diezgan vāji. Staniss, protams, varētu uzdāvināt valdniekam Vārgo Hārenholu par uzticamo kalpošanu… taču vienlaikus nabagam tiktu arī cilpa par pastrādātajiem noziegumiem.

-    Cilpa izklausās sasodīti patīkama salīdzinājumā ar sodu, ko viņš saņemtu no mana tēva.

-    Šobrīd āzis nonācis pie līdzīga secinājuma. Tagad, kad Staniss sakauts un Renlijs miris, tikai Stārku uzvara var paglābt viņu no valdnieka Tīvina atriebes, taču cerības uz to nupat kļuvušas gauži niecīgas.

-   Karalis Robs ir uzvarējis visās kaujās, Brīna dobji sacīja, palikdama stūrgalvīgi uzticama ne vien darbos, bet arī vārdos.

-    Uzvarējis gan, tikai zaudējis Frejus, Kārstārkus, Ziemmalu un Ziemeļus. Žēl, ka vilks ir tik jauns. Sešpadsmitgadīgi zēni vienmēr uzskata sevi par nemirstīgiem un neievainojamiem. Manuprāt, vecāks vīrs mestos uz ceļa un zvērētu uzticību. Pēc kara vienmēr iestājas miers, un miers nes piedošanu… vismaz tādiem kā Robs Stārks. Bet ne tādiem kā Vārgo Houts. Boltons tik tikko jaušami uzsmaidīja viņam. Abas puses izmantojušas viņa palīdzību, bet neviens nenobirdinās ne asaru par viņa galu. Drosmīgie Biedri necīnījās Melnupes kaujā, taču viņi visi tur krita.

-   Jūs man piedosiet, ja nesērošu?

-    Jums nemaz nav žēl mūsu nabaga nolemtā āža? Ak, bet dieviem, šķiet, saglabājusies kāda kripata žēlsirdības… kā gan citādi jūs būtu nokļuvis viņa rokās? Boltons sakošļāja vēl vienu gaļas kumosu. Kārholda ir mazāka un trūcīgāka par Hārenholu, taču tā atrodas krietni tālāk no lauvas ķetnām. Apprecējis Alīsu Kārstārku, Houts, iespējams, tiešām varētu kļūt par valdnieku. Viņš ļoti priecātos, ja vēl spētu izkrāpt kādus zelta gabalus no jūsu tēva, taču viņš jūs nogādātu valdniekam Rikardam, lai cik būtu ar mieru maksāt valdnieks Tīvins. Āzis prasītu tik vien kā meitu un drošu patvērumu. Taču, lai pārdotu jūs, Rūzs Boltons klusi turpināja skaidrot, viņam jāpatur jūs savos nagos. Upju zemes ir pilnas ar vīriem, kuri labprāt atņemtu jūs valdniekam Vārgo. Gloveri un Tolhārti tika sakauti pie Daskendeilas, taču viņu karapulku paliekas vēl arvien siro tajā apkaimē un kaut kur atpalicējiem uzglūn Kalns. Tūkstošiem Kārstārku vīru pārmeklē apkaimi uz dienvidiem un austrumiem no Straujupes, dzenot jums pēdas. Citur klīst Deriju kareivji, kas palikuši bez vadoņa un bez likuma, gluži kā divkāju vilku bari, un vēl Zibeņu Pavēlnieka laupītāju bandas Dondarions labprāt pakārtu jūs un āzi vienā zarā. Dredfortas valdnieks ļāva šķīvī iztecējušajām asinīm iesūkties maizes mīkstumā. Hārenhola bija vienīgā vieta, kurā valdnieks Vārgo varēja cerēt paturēt jūs drošībā, taču tagad te manu sīra Īnīsa un viņa Freju vīru ir krietni vairāk nekā Drosmīgo Biedru. Bez šaubām, viņš baidījās, ka varu jūs nosūtīt atpakaļ pie sīra Edmūra uz Straujupi… vai, vēl ļaunāk, aizraidīt pie jūsu tēva.

-    Sakropļojot jūs, valdnieks Boltons turpināja, viņš gribēja būt pasargāts no jūsu zobena, iegūt drausmu trofeju, ko nosūtīt jūsu tēvam un mazināt jūsu vērtību manās acīs. Redzat, viņš ir mans padotais, tāpat kā es esmu karaļa Roberta vasalis. Tādējādi viņa noziegums vienlaikus ir arī mans noziegums, vai tā vismaz varētu šķist jūsu tēvam. Un tas rada man… nelielas grūtības. Viņš paskatījās Džeimijā stingām, nogaidošām, bāli ledainām acīm.

"Skaidrs." Jūs vēlaties, lai atlaižu jums grēkus. Lai pasaku tēvam, ka šis stumbenis nav jūsu roku darbs. Džeimijs iesmējās. Cienītais kungs, aizgādājiet mani pie Sersejas, un es nodziedāšu vissaldāko serenādi, kādu vien spējat iedomāties, stāstīšu par to, cik labi izturējāties pret mani. Jaunais Lanisters saprata, ka, atbildot citādi, viņš nonāktu atpakaļ pie āža. Ja man būtu roka, es to uzrakstītu melns uz balta. Taču mani sakropļoja algotnis, kuru uz Rietmalu atsauca paša tēvs, bet no kura nagiem mani paglāba cēlais valdnieks Boltons.

-   Es paļaušos uz jūsu doto vārdu, sīr.

"Ko tādu man negadās dzirdēt diez ko bieži." Cik drīz mēs varam doties projām? Un kā esat iecerējis neskartu dabūt mani garām visiem šiem vilkiem, laupītājiem un Kārstārkiem?

-   Jūs dosieties projām, kad Kībērns teiks, ka esat gana atlabis. Jūs pavadīs īpaši atlasītu vīru vienība, kuru komandēs viens no maniem kapteiņiem vārdā Voltons. Vēl viņu dēvē par Dzelzskāji. Dzelžaini uzticams kareivis. Voltons parūpēsies, lai Karaļa ostā jūs nonāktu sveiks un vesels.

-    Ar nosacījumu, ka sveikas un veselas atgriežas arī valdnieces Ketlīnas meitas, iejaucās Brīna. Cienītais kungs, mēs priecāsimies par kapteiņa Voltona palīdzību, taču par meitenēm es esmu atbildīga.

Dredfortas valdnieks garlaikoti paskatījās uz jauno sievieti. Kundze, jums vairs neklātos uztraukties par meitenēm. Sansas kundze tagad ir pundura sieva, viņus var šķirt tikai dievi.

-   Viņa sieva? satriekta pārvaicāja Brīna. Velnēna? Bet viņš taču… viņš zvērēja visa galma, dievu un cilvēku priekšā…

"Kāda nevainība." Ja godīgi, Džeimijs jutās tikpat pārsteigts kā Brīna, tikai viņš savaldījās, lai to neizrādītu. "Sansa Stārka tas varēja likt pasmaidīt pat Tīrionam." Viņš atcerējās, cik laimīgs bija izskatījies brālis kopā ar savu mazo piegulētāju zemniecīti… abas viņiem atvēlētās nedēļas.

Tagad vairs nav svarīgi, ko Velnēns savulaik zvērēja vai nezvērēja, valdnieks Boltons noteica. Un vismazāk jau nu jums. Meiča izskatījās tā, it kā viņai būtu ietriekuši nazi mugurā. Kad Rūzs Boltons pasauca sargus, viņa, šķiet, beidzot sajuta aizcērtamies slazdu dzelzs zobus. Sīrs Džeimijs dosies tālāk uz Karaļa ostu. Tas gan, baidos, neattiecas uz jums. Nebūtu prātīgi atņemt valdniekam Vārgo abus laupījumus. Dredfortas valdnieks pasniedzās, lai izmeklētu vēl vienu žāvēto plūmi. Jūsu vietā, kundze, es vairāk lauzītu galvu par safīriem, ne Stārkiem.

38.NODAĻA TĪRIONS

Viņam aiz muguras zeltīto apmetņu pulkā, kas drūzmējās uz ceļa, nepacietīgi iezviedzās zirgs. Tīrions dzirdēja arī valdnieka Džila kāsu. Viņš netika aicinājis līdzi nedz Džilu, nedz arī sīru Ādamu vai Džalabharu Kso, taču tēvs uzskatīja, ka Dorans Martels varētu ņemt ļaunā, ja sagaidīt viesus pāri Melnupei izjātu tikai punduris.

"Dorniešus vajadzēja sveikt pašam Džofrejam," viņš gaidīdams nodomāja, "taču māsasdēls, bez šaubām, salaistu visu dēlī." Pēdējā laikā karalis mēdza atkārtot sīkas dzēlības par dorniešiem, ko bija saklausījies no Meisa Tīreļa vīriem. "Cik dorniešu ir vajadzīgs, lai apkaltu zirgu? Deviņi. Viens, kas kaļ, un astoņi, kas tur paceltu zirgu." Tīrionam bija aizdomas, ka Doranam Martelam tas neliktos smieklīgi.

Kad no zaļojošā meža parādījās garas noputējušu jātnieku kolonnas, viņš saskatīja karogus, kas plandījās virs ierindas. No šejienes līdz pat upei pēc viņa kaujas bija atlikuši vienīgi melni stumbru nodeguļi. "Pārāk daudz karogu," viņš sapīcis nodomāja, vērodams, kā tuvojošos zirgu pakavi saceļ gaisā pelnu mākoņus gluži kā toreiz, kad Tīreļu priekšpulku kavalērija deva triecienu Stanisa armijas spārnam. Izskatījās, kopā ar Martelu jāj vai puse Dornes valdnieku. Viņš mēģināja iedomāties, kāds gan labums varētu būt no viņu ierašanās, bet tā arī nespēja. Cik karogus tu vari saskaitīt? Tīrions vaicāja Bronam.

-    Astoņus… nē, deviņus, par bruņinieku pārtapušais algotnis piesedza acis no saules.

-    Podrik, piejāj tuvāk, Tīrions pagriezās seglos. Nosauc tur redzamos ģerboņus un atbilstošos namus.

Podriks Peins paskubināja savu kumeļu uz Velnēna pusi. Viņam rokās bija milzīgs karaliskais karogs ar Džofreja briedi un lauvu, un varēja skaidri manīt, ka puikam nav viegli to noturēt.

Bronam virs galvas plīvoja paša Tīriona karogs, zeltītā Lanisteru lauva uz sarkana pamata. "Viņš aug garāks," punduris aptvēra, kad Podriks izslējās kāpšļos, lai labāk saskatītu tuvojošos vīrus. "Drīz vien viņš sliesies augstu virs manas galvas kā visi pārējie." Pēc Tīriona norādes zēns bija beidzamajās dienās rūpīgi pētījis Dornes ģerboņus, taču, kā jau ierasts, Podriku mocīja uztraukums. Es neko neredzu. Vējš tos plivina.

-   Bron, pastāsti puikam, ko redzi.

Šodien, tērpies jaunā kamzolī un apmetnī, ar liesmu rakstu ķēdi kaklā, Brons līdzinājās īstam bruņiniekam. Sarkana, ar šķēpu caurdurta saule, viņš stāstīja, uz oranža laukuma.

-   Marteli, redzami atvieglots, nevilcinoties atsaucās Podriks Peins.

-   Saulesšķēpa Martelu nams, kungs. Dornes princis.

-   To būtu atminējis pat mans zirgs, Tīrions strupi noteica. Bron, nosauc vēl kādu.

-    Purpura karogs ar dzeltenām lodēm.

-    Vai tie varētu būt citroni? Podriks cerīgi vaicāja. Purpura pamatne, kas nosēta ar citroniem? Varbūt tas ir Doltu nama ģerbonis? No… no Citronmeža.

-    Iespējams. Nākamais ir dzeltens karogs ar lielu melnu putnu. Nagos tas tur kaut ko sārtu vai baltu, grūti saskatīt uz plandošā auduma.

-     Blekmontu maitas putns ar zīdaini nagos, Podriks atbildēja.

-    Blekmontu nams no Blekmontas, sīr.

-    Atkal salasījies grāmatas? Brons iesmējās. Grāmatas, puis, samaitās tavu zobena aci. Vēl es redzu galvaskausu. Uz melna karoga.

-    Menvudiju nama kronētais galvaskauss, kaulu krāsa un zelts uz melna laukuma, ar katru pareizo atbildi Podriks izklausījās arvien pārliecinātāks. Karaļkapa Menvudiji.

-   Trīs melni zirnekļi?

-   Tie ir skorpioni, sīr. Kordžīlu nams no Smilšakmenes, trīs melni skorpioni uz sarkana laukuma.

-   Sarkani dzeltens karogs, lauzīta līnija vidū.

-    Ellessila liesmas. Ūleru nams.

Tīrions jutās patīkami pārsteigts. Puika nebūt nav glups, tikai jāpagaida, līdz viņam atraisās mēle.

-   Turpini, Pod, Velnēns mudināja. Ja pareizi noteiksi visus karogus, es tev kaut ko uzdāvināšu.

-   Pīrāgs ar sarkanām un melnām šķēlēm, Brons sacīja. Un zelta roka vidū.

-   Alīrionu nams no Dievāres.

-   Izskatās pēc sarkanas vistas, kas ēd čūsku.

-    Sālskrasta Gargalēni. Dragailis, drakons ar gaiļa galvu. Sīr. Piedodiet. Tā nav vista. Sarkans, ar melnu čūsku knābī.

-   Lieliski! Tīrions izsaucās. Atliek vairs tikai viens, puis!

Brons pārlaida skatienu tuvojošos dorniešu rindām. Beidzamais ir zeltīta spalva uz zaļi rūtota pamata.

-   Zeltīta rakstāmspalva, sīr. Toras Džordeini.

-    Deviņi, Tīrions iesmējās, un visi pareizi. Es pats nebūtu spējis nosaukt tos visus. Kaut arī meli, taču zēna pašapziņu tiem vajadzēja vairot, un tās Podrikam pagaidām bieži pietrūka.

"Liekas, Martels sacēlis kājās vērā ņemamus cīņubiedrus." Neviens no Podrika nosauktajiem namiem nebija mazs vai nenozīmīgs. Pa Karaļceļu tuvojās deviņi Dornes ievērojamākie valdnieki vai viņu mantinieki, un Tīrions nez kāpēc nedomāja, ka tie veikuši visu šo ceļu vienīgi tādēļ, lai savām acīm redzētu dejojošu lāci. Tas bija vēstījums. "Un man tas diez ko nepatīk." Viņš apsvēra, vai lēmums sūtīt Mīrselu uz Saulesšķēpu nav bijusi kļūda.

-   Kungs, mazliet nedroši ieminējās Podriks, es neredzu nestuves.

Tīrions strauji pagrieza galvu. Zēnam bija taisnība.

-    Dorans Martels vienmēr ceļo nestuvēs, puika noskaitīja. Kokgriezumiem rotātās nestuvēs ar zīda drapērijām un aizkariem, uz kuriem izšūtas saules.

Tīrions arī bija dzirdējis šos nostāstus. Dornes princim jau bija pāri piecdesmit, turklāt viņu mocīja ģikts. "Iespējams, viņš vēlējās saīsināt ceļā pavadīto laiku," punduris pie sevis prātoja. "Vai varbūt baidījās, ka nestuves izrādīsies pārāk kārdinošs mērķis laupītājiem vai kļūs par apgrūtinājumu Kaulu ceļa augstajās pārejās. Galu galā varbūt ģikts ir atlaidusies."

Tomēr kāpēc viņu pārņēma nelāga priekšnojauta?

Gaidīšana likās neizturama. Karogus uz priekšu! viņš pavēlēja. Dosimies viņiem pretī. Tīrions iecirta piešus zirgam sānos. Brons un Podriks, katrs savā pusē, viņam sekoja. Kad dornieši pamanīja sagaidītāju tuvošanos, arī viņi paskubināja savus kumeļus, liekot karogiem uzplandīt ar jaunu sparu. Pie greznajiem segliem karājās apaļie metāla vairogi, ko parasti izvēlējās Dornē, un daudziem kareivjiem mugurā bija uzmesti īsu metamo šķēpu saišķi vai dorniešu loki ar divkāršo liekumu, kurus viņi tik prasmīgi izmantoja, pat auļojot zirga mugurā.

Pirmais karalis DIrons savulaik bija ievērojis, ka esot trīs novadu dornieši. Viņš aprakstīja sāļos dorniešus, kas dzīvoja piekrastē, smilšu dorniešus, kas mitinājās tuksnešos un garo upju ielejās, un akmens dorniešus, kas būvēja nocietinājumus Sarkano kalnu pārejās un nogāzēs. Sāļo dorniešu dzīslās ritēja visvairāk roiniešu asiņu, bet akmens dorniešiem to bija vismazāk.

Dorana karapulkā visi trīs novadi likās pārstāvēti līdzīgi. Sāļie dornieši bija slaidi un tumsnēji, ar gludu olīvkrāsas ādu un gariem melniem, vējā plīvojošiem matiem. Smilšu dorniešu sejas tās puses karstā saule bija nodedzinājusi vēl tumšākas. Viņi ap bruņucepurēm mēdza tīt garas, spilgtas šalles, kas pasargāja no saules dūriena. Akmens dornieši, andalu un pirmļaužu pēcteči, bija augumā raženākie un gaišākie, ar brūniem vai baltiem matiem. Viņu sejas saulē biežāk apdega vai noklājās ar vasarraibumiem, ne nosauļojās brūnas.

Augstmaņi bija tērpušies zīda un satina drānās ar plīvojošām piedurknēm un apjozušies dārgakmeņiem rotātām siksnām. Viņu bruņas rotāja emaljas, pulēta vara, mirdzoša sudraba un mīksta, sarkana zelta ielaidumi. Dornieši auļoja rudu un palsu zirgu mugurā, daži no rikšotājiem likās gaiši kā sniegs. Visi kumeļi bija slaidi un strauji, ar gariem kakliem un skaistām, smalkām galvām. Dornes izdaudzinātie smilšu auļotāji bija mazāki par īstajiem kara zirgiem un nevarēja panest smagi bruņotus vīrus, taču mēļoja, ka tie spējot bez atpūtas traukties dienu, nakti un vēl dienu.

Dorniešu vadonis dižojās grēka melnuma ērzeļa mugurā. Zirgam bija uguns krāsas krēpes un aste. Vīrs sēdēja seglos tā, it kā būtu tur piedzimis, garš, slaids un iznesīgs. Pie viņa pleciem plīvoja gaiši sarkana zīda apmetnis, bet kreklu rindās klāja cita citu nosedzošas vara ripiņas, kas jājot zaigoja kā tūkstošiem tik tikko izkaltu monētu. Uz dornieša augstās, zeltītās bruņucepures pieres rotājās vara saule. Aiz muguras viņam svaidījās apaļš vairogs, uz kura pulētās metāliskās virsmas varēja saskatīt Martelu nama sauli un šķēpu.

"Martelu saule, tikai desmit gadu par jaunu," Tīrions nodomāja, pievelkot pavadu, "turklāt pie pārāk labas veselības un krietni par nešpetnu." Tobrīd viņš jau saprata, ar ko būs darīšana. "Cik dorniešu vajadzīgs, lai uzsāktu karu?" viņš jautāja pats sev. "Tikai viens." Tomēr viņš nespēja novaldīties nepasmaidījis. Sveicināti, cienītie kungi! Mēs saņēmām ziņu par jūsu tuvošanos, un viņa gaišība karalis Džofrejs lika man sagaidīt viesus viņa vārdā. Sveicienus jums sūta arī mans tēvs, karaļa labā roka. Viņš izlikās, ka jūtas mazliet apmulsis. Kurš nojums ir Dornes princis?

-    Mana brāļa veselības stāvoklis spieda viņu palikt Saulesšķēpā. Dorniešu vadonis nocēla no galvas bruņucepuri. Atklājās grumbaina, tumsnēja seja ar plānām, lokveidīgām uzacīm virs lielām acīm, kuru melnums spīdēja līdzīgi ogļu eļļas lāmām. Piķa spožie mati, kuros tikai vietām varēja manīt atsevišķas sirmas šķipsnas, atkāpās no pieres ķīļa veidā, kas asuma ziņā līdzinājās dornieša degunam. "Sāļais, bez šaubām." Dornes princis sūta mani savā vietā pievienoties karaļa Džofreja padomei, kā tas labpaticies viņa gaišībai.

-    Gaišība būs bezgala pagodināts, ka starp viņa padomdevējiem ir tik izcils karotājs kā Dornes princis Oberīns, atbildēja Tīrions, nodomādams: "Un tas beigsies ar asinīm notekās." Tāpat laipni sveicieni jūsu dižciltīgajiem pavadoņiem.

-      Ļaujiet ar viņiem iepazīstināt, valdniek Lanister. Sīrs Deziels Dolts no Citronmeža. Valdnieks Tremonds Gargalēns. Valdnieks Harmens Ūlers un viņa brālis sīrs Ulvīks. Sīrs Rīons Olīrions un viņa miesīgs dēls sīrs Dīmons Smilts, Dievāres bastards. Valdnieks Dagoss Menvudijs, viņa brālis sīrs Mīlzs, viņa dēli Morss un Dikons. Sīrs Arons Kordžīls. Un neiedomājieties, ka piemirsīšu kundzes. Mīrija Džordeina, Tora mantiniece. Lara Blekmonta, viņas meita Džīnesa, viņas dēls Peross. Tad dorniešu vadonis ar roku norādīja uz tumšmatainu sievieti augstdzimušo pulka aizmugurē, aicinādams viņu pajāt tuvāk. Un šī ir Elārija Smilts, mana draudzene.

Tīrions norija vaidu. Viņa draudzene, turklāt vēl ārlaulībā dzimusi. Ja Oberīns mēģinās iedabūt šo kāzās, Serseju ķers svētulības lēkme. Ja māsa nosēdinās šo draugaļu kādā tumšā stūrī kopā ar zemļaužiem, viņa riskēs izpelnīties Sarkanās Odzes dusmas. Ja ierādīs vietu līdzās viņam pie augstmaņu galda, apvainosies visas dižciltīgās valdnieces. "Vai Dornes princim nagi niez uz strīdu?"

Princis Oberīns apmeta zirgu riņķī, lai paskatītos uz dorniešu karapulku. Elārij, kungi, kundzes un sīri, ielāgojiet, cik ļoti karalis Džofrejs mūs mīl! Augstība bijis tik laipns, ka atsūtījis mūs sagaidīt un ievest galmā paša tēvoci Velnēnu!

Brons ar spurdzienu apvaldīja smieklus, un arī Tirions bija spiests tēlot, ka ir uzjautrināts. Kungi, es neesmu šeit ieradies vienatnē. Tas būtu pārāk liels uzdevums tik mazam cilvēciņam kā es. Ap Velnēnu bija sapulcējušies arī paša pavadoņi, tāpēc bija viņa kārta iepazīstināt viesus ar savu svītu. Ļaujiet man jūs iepazīstināt ar sīru Flementu Braksu, Homveilas mantinieku. Rosbijas valdnieks Džīls. Sīrs Ādams Mārbrands, valdnieks un Pilsētsardzes komandieris. Džalabhars Kso, Sarkanziedu ielejas princis. Sīrs Harīss Svifts, mana tēvoča Kevana sievastēvs. Sīrs Merlons Kreikhols. Sīrs Filips Fūts un sīrs Brons no Melnupes, divi no mūsu varonīgākajiem cīnītājiem beidzamajā kaujā pret dumpinieku Stanisu Barateonu. Un šis ir mans ieroču nesējs, jaunais Podriks no Peinu nama. Vārdi no Tīriona mutes bira tīri labskanīgi, kamēr to nēsātāji ne tuvu nebija tik ievērojami vai vareni kā prinča Oberīna pavadoņi, un to viņi abi lieliski apzinājās.

-    Valdniek Lanister, ierunājās Blekmonta, mums aiz muguras garš un putekļains ceļš, tāpēc mēs priecātos par iespēju ātrāk atvilkt elpu un ieturēties. Vai mēs varētu doties uz pilsētu?

-     Vienu mirklīti, kundze! Tīrions pagrieza zirga galvu un deva pavēli sīram Ādamam Mārbrandam. Jātnieki zeltītajos apmetņos, kas veidoja lielāko daļu Velnēna godasardzes, pēc sīra Ādama pavēles raiti pagrieza zirgus un ierindā devās uz upes un Karaļa ostas pusi.

"Oberīns Nīmeross Martels," Tīrions nomurmināja pie sevis, jājot līdzās princim. "Dornes Sarkanā Odze. Ko gan, pie septiņām ellēm, man ar viņu iesākt?"

Protams, Velnēns bija daudz dzirdējis par šo vīru… tikai dzirdētais bija visai baiss. Kad princim Oberīnam vēl nebija sešpadsmit, viņu pieķēra gultā ar vecā valdnieka Dzelzskoka, milzīga vīra ar sliktu slavu un nelāgu raksturu, piedzīvotāju. Viss beidzās ar divkauju, tiesa, ņemot vērā prinča jaunību un dižciltību, tika nolemts, ka cīniņš notiks lidz pirmajām asinīm. Abi vīri guva ievainojumus, un gods bija atjaunots. Princis Oberīns visai drīz atlaba, toties valdnieka Dzelzskoka ievainojumi sāka pūžņot, līdz vīrs mocībās nomira. Pēcāk cilvēki čukstējās, ka Oberīns esot cīnījies ar saindētu zobenu. Kopš tā laika gan draugi, gan ienaidnieki dēvēja viņu par Sarkano Odzi.

Protams, tas viss bija noticis pirms daudziem jo daudziem gadiem. Tolaik sešpadsmitgadīgajam jauneklim nu bija pāri četrdesmit, un par viņu klīstošās leģendas skanēja krietni drūmāk. Viņš bija ceļojis uz brīvpilsētām, lai apgūtu indētāja iemaņas un, iespējams, vēl tumšākas zintis, ja varēja ticēt baumām. Oberīns bija mācījies arī Citadelē, pat izkalis sešus mestra ķēdes posmus, bet tad skološanās viņam apnikusi. Pēcāk Dornes princis kādu laiku karoja Jaunāko Dēlu rindās Apstrīdētajās zemēs aiz šaurās jūras, vēlāk savācis pats savu vienību. Viņa turnīri, viņa kaujas, viņa dueļi, viņa zirgi, viņa miesaskāre… runāja, ka Oberīns mitējoties gan ar vīriešiem, gan sievietēm un viņam visās Dornes malās augot ārlaulībā dzimušas meitas. Cilvēki sauca viņa meitas par smilšu čūskām. Cik nu Tīrionam bija nācis ausīs, princim Oberīnam tā arī nebija izdevies tikt pie dēla.

Un, protams, viņš bija sakropļojis Gaisa dārzu mantinieku.

"Visās septiņās valstībās nevarētu atrast otru tādu vīru, kura ierašanās Tīreļu namam piederīgā kāzās būtu vēl nevēlamāka," Tīrions nodomāja. Sūtīt princi Oberīnu uz Karaļa ostu, kamēr pilsētā uzturējās valdnieks Meiss Tīrels, divi viņa dēli un tūkstošiem viņam uzticamu kareivju, bija tikpat bīstams izaicinājums kā pats princis Oberīns. "Neveikls vārds, nelaikā pateikts joks vai pat divdomīgs skatiens ar to pilnīgi pietiktu, lai mūsu dižciltīgie sabiedrotie grābtu cits citu pie rīkles."

-    Mēs esam tikušies jau agrāk, dorniešu princis nepiespiesti uzrunāja Tīrionu, kad abi plecu pie pleca jāja pa Karaļceļu garām pelnu klātajiem laukiem un koku skeletiem. Nedomāju gan, ka jūs mani atceraties. Toreiz jūs bijāt vēl mazāks nekā tagad.

Oberīna balsī ieskanējās nepārprotama izsmējība, kas Tīrionam nepavisam nepatika, taču Velnēns zināja, ka neļaus dornietim izaicināt viņu uz asumiem. Kad tas bija, manu valdniek? Lanisters apvaicājās pieklājīgi ieinteresētā balsī.

-   Ak, pirms daudziem jo daudziem gadiem, kad Dornē valdīja mana māte, bet jūsu tēvs bija cita karaļa labā roka.

"Šis cits karalis gan neatšķiras no iepriekšējā tik ļoti, kā tev varētu likties," Tīrions nodomāja.

-   Toreiz es viesojos Rūdas klintīs kopā ar māti, viņas lauleni un māsu Ēliju. Man varēja būt gadi četrpadsmit piecpadsmit, Ēlijai par gadu vairāk. Jūsu brālis un māsa bija astoņus vai deviņus gadus veci, ja pareizi atminos, bet jūs bijāt tik tikko piedzimis.

"Savāds laiks apciemojumam." Tīriona māte bija mirusi dzemdībās, tāpēc Marteliem vajadzēja nonākt dziļi sērojošās Rūdas klintīs. Jo īpaši tas attiecās uz viņa tēvu. Valdnieks Tīvins sievu pieminēja retumis, taču Tīrions bija dzirdējis tēvočus spriežam par to, cik ļoti abi mīlējuši viens otru. Tolaik viņa tēvs bija Airlsa labā roka, un ļaudis mēļoja, ka valdnieks Tīvins Lanisters valdot septiņās valstībās, bet Džoanna valdot pār valdnieku Tīvinu. Pēc viņas nāves tavs tēvs pārvērtās citā cilvēkā, tēvocis Gerijs reiz tika teicis. Kopā ar māti nomira viss labākais, kas viņā bija. Gerions bija jaunākais no valdnieka Tītosa Lanistera četriem dēliem un tēvocis, kurš Tīrionam patika vislabāk.

Taču tagad viņš bija projām, pazudis kaut kur aiz tālajām jūrām, bet valdnieci Džoannu kapā bija novedis pats Tirions. Vai jums, manu valdniek, patika Rūdas klintis?

-   Ne pārāk. Jūsu tēvs nelikās par mums ne zinis visu viesošanās laiku, bieži uzdodams slram Kevanam gādāt par mūsu izklaidi. Istabā, kuru ierādīja man, bija dūnu pēlis uz gultas un miriešu paklāji uz grīdas, tomēr tā izrādījās tumša, bez logiem un aizdomīgi līdzīga pazemes cietuma cellei, kā es to toreiz stāstīju Ēlijai. Jūsu debesis bija pārāk pelēkas, jūsu vīni pārāk saldi, jūsu sievietes pārāk šķīstas, jūsu virtuve pārāk bezgaršīga… un jūs pats sagādājāt vislielāko vilšanos.

-   Es tik tikko biju piedzimis. Ko tad jūs no manis gaidījāt?

-   To, ka būsiet milzonīgs, melnmatainais princis atbildēja. Jūs bijāt sīks, kaut par jums mēļoja malu malās. Jūsu dzimšanas laikā mēs atradāmies Senpilsētā, un visi tās iedzīvotāji runāja, kāds briesmonis piedzimis karaļa labajai rokai un ko šāda zīme varētu pareģot karaļvalstij.

-     Badu, sērgas un karu, bez šaubām. Tīrions skābi pasmaidīja. Mūždien tiek pareģots tikai bads, sērgas un karš. Ak jā, vēl arī ziema un garā nakts, kas nekad nebeidzas.

-     To visu, princis Oberīns piekrita, un vēl jūsu tēva krišanu. Valdnieks Tīvins esot pacēlies pāri karalim Airīsam, es dzirdēju klāstām kādu ubagotāju brāli, bet pāri karalim drīkstot stāvēt vien dievs. Jūs bijāt lāsts, jūs bijāt gatavais dievu sods, kam vajadzēja parādīt valdniekam Tīvinam, ka viņš nav labāks par citiem mirstīgajiem.

-   Es cenšos, taču viņš atsakās jelko apgūt. Tīrions nopūtās. Taču es jūs lūdzu turpiniet vien. Man patīk pamācoši stāsti.

-    Par jums stāstīja ne to vien. Piemēram, jums esot stīva, gredzenā sagriezusies aste kā cūkai. Vēl mēs dzirdējām, ka jūsu galva esot baisi milzīga, gandrīz pusrumpja lielumā, ka jūs esot piedzimis ar bieziem melniem matiem un pat bārdu. Jums piedēvēja ļaunu aci un lauvas nagus. Jūsu zobi esot bijuši tik gari, ka mute nevērusies ciet, bet starp kājām atradušās gan puiku mantas, gan meiteņu caurums.

-    Vai tad nepiekritīsiet, ka dzīve būtu krietni vienkāršāka, ja vīrieši varētu drāzties paši ar sevi? Un spēju iedomāties vienu otru reizi, kad prāvi nagi un zobi varētu gluži labi noderēt. Lai vai kā, sāku izprast jūsu nepatiku.

Brons iespurdzās, taču Oberīns tikai pasmaidīja.

-    Iespējams, mēs tā arī nebūtu jūs ieraudzījuši, ja ne jūsu dārgā māsiņa. Jūs nekad nemanīja nedz pie galda, nedz pils zālēs, lai gan reizēm naktīs mēs varējām saklausīt zīdaiņa kaukšanu Rūdas klinšu kambaru dziļumos. Jāatzīst, balss jums bija varena. Jūs spējāt aurot stundām ilgi un apklusināt jūs varēja tikai un vienīgi sievietes krūts.

-   Šis apgalvojums liekas esam patiess vēl tagad.

-   Šī aizraušanās mums abiem ir kopīga, šoreiz princis Oberīns iesmējās. Valdnieks Gargalēns reiz man bilda, ka cerot mirt ar zobenu rokās, uz ko es atbildēju, ka labprātāk turētu rokā sievietes pupu.

-   Jūs sākāt stāstīt par manu māsu, Tīrions nevilšus pasmaidīja.

-    Serseja apsolīja Ēlijai parādīt mums jaundzimušo. Dienā pirms mūsu aizburāšanas, kad mana māte un jūsu tēvs ieslēgušies par kaut ko sprieda, viņa kopā ar Džeimiju aizveda mūs uz bērnistabu. Zīdītāja grasījās mūs aiztriekt, taču jūsu māsa negribēja par to ne dzirdēt. Viņš ir mans, viņa sacīja, bet tu esi tikai pienīga govs, tu man nemācīsi, ko darīt. Apklusti vai arī es palūgšu tēvu, lai izgriež tev mēli. Govij mēle nav vajadzīga, pietiek ar pupiem.

-   Viņas gaišība jau agrā bērnībā prata pārliecināt cilvēkus, Tīrions noteica, pārsteigts par to, ka māsa viņu nosaukusi par savu. "Kopš tā laika viņa nav diez ko rāvusies mani apmīļot, lai dievi man liecinieki."

-    Serseja pat attina autiņus, lai mēs varētu jūs labāk aplūkot, Dornes princis turpināja. Viena no jūsu acīm tiešām likās ļauna un uz galvas manīja melnu pūku. Iespējams, jūsu galva bija mazliet lielāka nekā vairumam zīdaiņu… tomēr nebija nedz astes, nedz bārdas, nedz zobu un nagu, bet starp kājām čokurojās vien sīciņš, sārts krāniņš, nekas vairāk. Pēc visām brīnišķajām baumām valdnieka Tīvina posts izrādījās vien kroplīgs, sarkans mazulis ar kleinām kājelēm. Ēlija pat izdvesa skaņu, kādu jaunas meitenes parasti izdveš, ieraugot zīdaini. Nešaubos, ka esat to dzirdējis. To pašu, kas viņām pasprūk, redzot mīlīgus kaķēnus un ņiprus kucēnus. Manuprāt, viņa gribēja zīdīt jūs pati, neraugoties uz neglītumu. Kad es piebildu, ka jūs esat švaks briesmonis, jūsu māsa noteica: "Viņš nogalināja manu māti" un sagrieza jūsu mazo daiktiņu tik stipri, ka likās viņa tūlīt to noraus. Jūs iespiedzāties, bet Serseja atlaidās vien tad, kad jūsu brālis Džeimijs viņu apsauca: "Liec mazo mierā, tu dari viņam pāri". "Tam nav nekādas nozīmes," viņa atteica un vērsās pie mums. "Visi runā, ka viņš drīz nomiršot. Viņam pat nevajadzēja nodzīvot līdz šim brīdim."

Saule spoži spīdēja virs jātnieku galvām, un laiks bija patīkami silts rudens dienai, taču, kad Tīrions Lanisters izdzirda šos vārdus, viņu pārņēma ledains stingums. "Mana mīļā māsa." Velnēns paberzēja rētu uz deguna un ļāva dornietim nobaudīt savu "ļauno aci". "Kāpēc gan viņš visu to stāsta? Vai viņš pārbauda manu pacietību vai arī rausta manu krāniņu, kā toreiz to darīja Serseja, cerēdams dzirdēt mani kliedzam?" Esiet tik laipns un pastāstiet šo piedzīvojumu manam tēvam. Tas viņu iepriecinās tikpat ļoti, kā iepriecināja mani. Jo īpaši vieta par manu asti. Man patiešām bija aste, tikai viņš lika to nocirst.

-    Kopš mūsu beidzamās tikšanās reizes jūs esat kļuvis manāmi uzjautrinošāks, princis Oberīns iesmējās.

-   Jā, bet es gribēju izaugt garāks.

-    Ja jau esam sākuši runāt par jautrību, valdnieka Baklera namzinis pastāstīja ko savādu. Viņš apgalvoja, ka jūs esot aplicis sievišķus ar īpašu nodevu.

-     Tas ir maucības nodoklis, atkal aizkaitināts attrauca Tīrions. "Turklāt tā bija mana nolāpītā tēva doma." Tikai grasis par katru… reizi. Karaļa labā roka uzskatīja, ka viņam tā izdosies labot pilsētnieku tikumus. "Un pie viena apmaksāt Džofreja kāzu svinības." Lieki teikt, visa vaina par šo lēmumu tika uzvelta Tīrionam kā kases pārzinim. Brons mācēja teikt, ka pilsētā nodevu dēvējot par pundura grašiem. "Tagad paplet kājas Pusvīram," tā vīri bļaustoties priekamājās un vīna pagrabos, ja vien algotnim varēja ticēt.

-    Es pieskatīšu, lai mans maks vienmēr būtu piestūķēts ar grašiem. Pat princim ir jāmaksā nodokļi.

-   Kāpēc gan jums būtu jāmaukojas? Viņš atskatījās uz Elāriju Smilti, kas jāja starp pārējām dāmām. Vai mīļākā pa ceļam paguva jums apnikt?

-    Nemūžam. Mums ir pārāk daudz kas kopīgs. Princis Oberīns paraustīja plecus. Tiesa, mums nekad nav bijusi kopīga skaistule ar gaišiem matiem, un Elārija vēlētos to izmēģināt. Vai jums ir zināms tamlīdzīgs radījums?

-    Es esmu laulāts vīrs. "Laulāts, bet ne baudījis laulību." Es vairs nestaigāju pie maukām. "Ja vien nevēlos noskatīties, kā tās pakar."

-    Runā kāzu mielastā pasniegšot septiņdesmit septiņus ēdienus, Oberīns pēkšņi mainīja sarunas tēmu.

-   Vai esat izsalcis, princi?

-   Izsalcis esmu jau krietni sen, tikai negaidu ēdienu. Lūdzu, sakiet man, kad tiks pasniegts taisnīgs spriedums un varēsim baudīt taisnīgu tiesu?

-   Taisnīgs spriedums! "Jā, man uzreiz vajadzēja apjēgt, ka Sarkanā Odze te atrodas tieši šī iemesla dēļ." Vai bijāt pieķēries savai māsai?

-   Kā bērni mēs ar Ēliju bijām nešķirami. Gluži kā jūsu paša brālis un māsa.

"Dievi žēligie, es ceru, ka ne jau tā nešķirami." Jāatzīst, princi Oberin, ka kari un laulības prasījušas visu mūsu uzmanību. Baidos, pagaidām nevienam nav bijis laika izpētīt pirms sešpadsmit gadiem notikušās slepkavības, lai cik briesmīgas tās bijušas. Mēs, protams, pie tā ķersimies, tikko radīsies mierīgāks brīdis. Jebkāda palīdzība, ko varētu sniegt Dorne, lai atjaunotu karaļa mieru, tikai palīdzētu manam valdniekam tēvam uzsākt izmeklēšanu.

-    Punduri, sacīja Sarkanā Odze, krietni mazinot sirsnīgumu balsī,

-   aiztaupiet man savus Lanisteru melus. Vai jūs mūs uzskatāt par aitām? Par muļķiem? Mans brālis nav asinskārs cilvēks, bet arī viņš nav varējis mierīgi gulēt visus šos sešpadsmit gadus. Džons Arīns ieradās Saulesšķēpā gadu pēc Roberta kāpšanas tronī, un varat būt drošs, ka viņu sīki un smalki iztaujāja par notikušo. Viņu un vēl simt citu. Es neesmu ieradies šeit, lai vērotu ākstu spēlētu izmeklēšanu. Es esmu ieradies, lai panāktu taisnīgu tiesu Elijas un viņas bērnu slepkavām. Un es to panākšu. Sāksim ar to aunu Gregoru Kleganu… bet ar to vēl viss nebeigsies. Pirms nāves Kalns Zirga Mugurā man pastāstīs, kurš deva viņam pavēli, varat apsolīt savam tēvam valdniekam, ka es to uzzināšu. Dornietis pasmaidīja. Kāds sirms septons reiz bilda, ka es esot dzīvs pierādījums dievu labestībai. Vai zināt, Velnēn, kāpēc?

-   Nē, Tīrions piesardzīgi atzina.

-   Redziet, ja dievi būtu cietsirdīgi, viņi par manas mātes pirmdzimto būtu padarījuši mani, bet Doranam ļāvuši būt par viņas trešo bērnu. Redziet, es patiesi esmu asinskārs cilvēks. Un šajā reizē jums strīdu nāksies risināt ar mani, nevis ar manu pacietīgo, cēlo un ģikts mocīto brāli.

Tīrions redzēja, kā saule apspīd Melnupes straumi pusjūdzi tālāk, kā arī Karaļa ostas mūrus, torņus un pakalnus aiz tās.

Viņš atskatījās pāri plecam uz mirdzošo ierindu, kas viņiem sekoja pa Karaļceļu. Jūs runājat kā vīrs, kuram aiz muguras ir varena armija,

-    Velnēns sacīja, taču es redzu vien trīssimt kareivjus. Vai jūs spējat saskatīt pilsētu uz ziemeļiem no upes?

-   Vai sūdu čupu, ko jūs dēvējat par Karaļa ostu?

-   To pašu.

-   Šobrīd es to ne vien saskatu, bet, šķiet, arī saožu.

-    Tad paostiet šo gaisu kārtīgi, cienītais kungs. Ievelciet pilnu krūti. Un jūs attapsiet, ka pusmiljons cilvēku smird draudīgāk par trijiem simtiem. Vai saožat zeltītos apmetņus? Viņu ir gandrīz pieci tūkstoši. Mana tēva tiešā pakļautībā ir vēl divdesmit tūkstoši. Un tad vēl rozes.

Rozes smaržo saldi, vai nav tiesa? īpaši, ja to ir tik daudz. Piecdesmit, sešdesmit, septiņdesmit tūkstoši rožu vai nu pilsētā, vai apmetnēs tās pievārtē, es tiešām nespēju atbildēt, cik to atlicis, taču gana daudz, lai es pat nepūlētos ziedus skaitīt.

Martels paraustīja plecus. Senlaikos, vēl pirms Dorne salaulājās ar Daironu, mēdza teikt, ka visas puķes klanās saules priekšā. Ja rozes mēģinās mani aizkavēt, es labprāt tās samīšu zem kājām.

-   Tāpat, kā jūs samināt Villasu Tīreļu?

-     Es vēl pirms nepilna gada saņēmu vēstuli no Villasa, dornieša atbilde punduri pārsteidza. Mēs abi augstu vērtējam labus zirgus. Viņš nekad nav pārmetis man to notikumu arēnā. Es trāpīju viņa krūšubru ņās, taču, Tīrelam krītot, kāja ieķērās kāpslī un zirgs uzvēlās nabagam virsū. Pēc tam es aizsūtīju pie viņa savu mestru, taču dziednieks spēja vien glābt kāju no noņemšanas. Ceļgalu salāpīt viņam neizdevās. Ja kādu gribam vainot, tad tas ir Villasa stulbais tēvs. Puisis bija tikpat zaļš kā viņa kamzolis, viņam nevajadzēja cīkstēties arēnā ar īstiem vīriem. Resnā Puķe iegrūda viņu turnīros pārāk agrā vecumā, tāpat kā abus pārējos. Tētuks cerēja izaudzināt otru Leo Garo Ērkšķi, bet tā vietā sakropļoja paša dēlu.

-    Daži apgalvo, ka sīrs Lorass esot labāks par Leo Garo Ērkšķi viņa ziedu laikos, Tīrions ieminējās.

-    Renlija mazā rozīte? Es šaubos.

-    Šaubieties, cik sirds kāro, Velnēns atbildēja, taču sīrs Lorass pieveicis daudzus krietnus bruņiniekus, arī manu brāli Džeimiju.

-     Ar pieveikšanu jūs laikam saprotat notriekšanu no zirga turnīra laikā. Ja gribat mani nobiedēt, labāk pastāstiet, ko viņš nogalinājis kaujas laukā.

-    Sāksim ar sīru Robāru Roisu un sīru Emonu Kaju. Un vīri zināja teikt, ka viņš paveicis neticamus varoņdarbus, Melnupes kaujas laukā cīnoties līdzās valdnieka Renlija rēgam.

-   Tātad vīri, kas redzēja neticamos varoņdarbus, redzēja arī rēgu? Dornietis īsi iesmējās.

Tīrions labu brīdi vēroja princi. Sameklējiet Čataiju Zīda ielā, viņai, iespējams, atradīsies kādas jūsu vēlmēm atbilstošas meičas. Densijas mati ir medus krāsā. Marejai tie līdzinās baltam zeltam. Es ieteiktu jums, cienītais kungs, pavadīt visu viesošanās laiku vai nu ar vienu, vai otru.

-   Visu laiku? Viena no prinča Oberīna tievajām, melnajām uzacīm pašāvās uz augšu. Kāpēc tā, manu dārgo Velnēn?

Jūs apgalvojāt, ka vēlaties mirt ar sievietes pupu rokā, Tīrions piecirta piešus un aizauļoja uz priekšu, kur Melnupes dienvidu krastā viesus gaidīja pārcelšanai paredzētās baržas. Viņš bija pacietis šo tā dēvēto dorniešu asprātību gana ilgi. Tēvam tomēr vajadzēja sūtīt šurp Džofreju. Māsasdēls būtu nekavējoties pavaicājis princim Oberīnam, vai tas zina, kā atšķirt dornieti no govs pļekas. Šī doma lika viņam pasmaidīt, par spīti nelāgajai omai. "Būs jāpacenšas atrasties kaut kur tuvumā, kad Sarkano Odzi stādīs priekšā karalim."

39.NODAĻA ARIJA

Pirmais gāja bojā vīrs uz jumta. Divsimt jardu attālumā viņš bija tupējis pie skursteņa kā izplūdusi ēna pirmsausmas krēslā, bet, kad debesis sāka izgaismoties, kareivis sakustējās, izstaipījās un piecēlās stāvus. Angī bulta trāpīja nabagam krūtīs. Viņš kā ādas maiss bez kauliem noripoja lejup pa stāvo kalnu šīfera jumtu un novēlās pie septera ieejas durvīm.

Āksti tur bija norīkojuši divus sargus, taču, lāpas liesmu apžilbināti, tie nemanīja dumpinieku tuvošanos. Kails un Nočs izšāva reizē. Viens no sargiem nokrita ar bultu kaklā, otrs ar bultu vēderā. Kad otram sargam no rokām izšļuka lāpa, uguns ņēmās laizīt viņa drānas. Tās drīz vien aizdegās, virs sāka kliegt, un visa slepenība ar to arī bija galā. Toross iekliedzās, un vīri devās uzbrukumā.

Ārija visu vēroja no zirga muguras. Viņi stāvēja ar mežu apaugušas kores virsotnē, no kuras varēja redzēt septeru, dzirnavas, brūzi un staļļus, kā arī nezāļu, apdegušu koku un dubļu postažu, kas pletās apkārt ēku pudurim. Vairums koku tagad bija kaili, un nedaudzās nokaltušās brūnās lapas, kas vēl turējās zaros, skatu diez ko neaizsedza. Valdnieks Beriks bija atstājis Bezbārdas Diku un Madžu sargāt viņus. Ārijai riebās, ka viņu atstāj aizmugurē kā vāru zīdaini, vienīgo gandarījumu deva tas, ka ari Džendrijam bija pavēlēts palikt iepakaļus. Meitene pat nemēģināja strīdēties. Šī bija kauja, un kaujas laikā vajadzēja pakļauties.

Apvārsnis austrumos iezaigojās zeltaini sārtā blāzmā, un virs galvas starp mutuļojošajiem mākoņiem pavērās pusmēness sirpis. Pūta auksts vējš, un Ārija varēja saklausīt ūdens čalas un dzirnavu milzīgā koka

rata čīkstoņu. Ausmas gaisā jautās lietus smarža, taču lāses vēl nejuta. Liesmojošas bultas šāvās cauri rīta dūmakai, atstādamas aiz sevis blāvas uguns lentes, lai pēc mirkļa ar būkšķi ietriektos septera koka sienās. Dažas šautras izspurdza cauri aizslēģotajiem logiem, un drīz vien starp salauztajiem aizvirtņiem varēja manīt lokāmies tievas dūmu strūkliņas.

No septera plecu pie pleca izmetās divi Āksti ar cirvjiem rokās. Angī un pārējie loka šāvēji to vien gaidīja. Viens no cirvja vicinātājiem krita uzreiz, otrs pamanījās pietupties, tāpēc bulta ķēra plecā. Āksts grīļodamies metās uz priekšu, bet viņu panāca vēl divas šautras, turklāt tik zibenigi, ka būtu grūti pateikt, kura trāpīja pirmā. Garie kāti iztriecās cauri krūšubruņām tā, it kā tās būtu darinātas no zīda, ne tērauda. Vīrs smagi novēlās zemē. Angī lietoja divu veidu bultas vienas bija ar platiem atskabargainiem uzgaļiem, bet otru uzgaļi līdzinājās milzīgiem īleniem. Tieši īlenveidīgie spēja caursist pat biezas bruņu plātnes. "Man jāiemācās šaut ar loku," Ārija nodomāja. Meitenei patika cīnīties ar zobenu, taču viņa saprata, kur cīņā noderētu arī bultas.

Liesmas sāka laizīt septera rietumu sienu, vienā no izsistajiem logiem parādījās biezu dūmu stabs. No cita loga mīriešu strēlnieks ar arbaletu pabāza galvu, izšāva šautru un atkal nozuda ēkā, lai vēlreiz uzvilktu ieroci. Ārija dzirdēja kaujas skaņas arī no staļļa puses tur kliedzieni jaucās ar zirgu izmisīgo zviegšanu un tērauda žvadzoņu. "Nogaliniet viņus visus," viņa dusmīgi nodomāja. Meitene iekodās lūpā tik stipri, ka sagaršoja asinis. "Nogaliniet visus līdz pēdējam vīram."

Strēlnieks parādījās atkal, taču tik tikko paguva izšaut, kad viņam gar galvu aizlidoja trīs bultas un viena pat nograbēja pret bruņucepuri. Mīrietis ar arbaletu vēlreiz nozuda. Ārija redzēja liesmas vairākos otrā stāva logos. Dūmi un rīta migla veidoja savādu, vēja raustītu melnā un baltā rotaļu. Angī un pārējie loka šāvēji lavījās tuvāk, lai precīzāk trāpītu ienaidniekam.

Tad septera ēka gluži vai uzsprāga no visām malām kā dusmīgas skudras ārā traucās Āksti. Divi ibenieši izmetās pa durvīm, pacēluši sev priekšā pinkainus brūnus vairogus. Viņiem aiz muguras parādījās dotraks ar milzīgu izliektu arahu un zvaniņiem bizē, tam sekoja trīs volantiešu algotņi ar spilgtiem tetovējumiem. Citi līda ārā pa logiem un lēca zemē. Ārija redzēja, kā vienam no vīriem bulta trāpa brīdī, kad viņš sēž jāteniski uz palodzes, un sašautais krītot iekliedzās. Dūmi kļuva arvien biezāki. Gaisā lidoja arbaletu un loku raidītās šautras. Votijs ieņurdējies saļima, un loks izslīdēja viņam no rokas. Kails mēģināja uzlikt kārtējo bultu uz stiegras, taču melnā bruņukreklā tērpies virs ietrieca viņam vēderā šķēpu. Meitene saklausīja valdnieka Berika saucienu. No grāvjiem un koku aizsega parādījās pārējie viņa vīri ar ieročiem rokās. Ārija pamanīja, kā, notriecot zemē Kaila slepkavu, gaisā uzpland Cita spilgti dzeltenais apmetnis. Toross un valdnieks Beriks bija manāmi te vienā, te otrā cīņas vietā. Viņu zobeni šķieda uguni. Sarkanais priesteris kapāja ādas vairogu, līdz tas sašķīda drisku driskās, bet viņa zirgs trieca pakavus ienaidniekam sejā. Kāds dotraks ieaurojās un metās virsu Zibeņu Pavēlniekam. Pretī araham cēlās liesmojošais zobens. Asmeņi cirtās viens pret otru, tad atlēca atvēzienā, lai atkal triektos mērķī. Tad aizdegās dotraka mati, un vēl pēc mirkļa viņš jau bija miris. Meitene ievēroja arī Nedu, kurš cīnījās līdzās Zibeņu Pavēlniekam. "Tas nav godīgi, viņš ir tikai mazliet vecāks par mani viņiem vajadzēja atļaut doties kaujā arī man".

Cīņa nevilkās pārāk ilgi. Drosmīgie Biedri, kas vēl bija dzīvi, drīz vai nu krita, vai meta zemē savus zobenus. Divi dotraki pamanījās aizkļūt līdz zirgiem un laidās auļos projām, bet arī tikai tāpēc, ka valdnieks Beriks ļāva viņiem aizbēgt.

-   Lai viņi aiznes šo ziņu uz Hārenholu, viņš sacīja, nolaizdams liesmojošo zobenu. Tas sagādās Dēļu Valdniekam un viņa āzim vēl dažu labu bezmiega nakti.

Veiksmīgais Džeks, Hārvins un Mēnesspilsētas Merits bezbailīgi iemetās degošajā septerā, lai pārliecinātos, vai tur neatrodas gūstekņi. Pēc dažiem mirkļiem viņi izsteidzās no dūmiem un liesmām kopā ar astoņiem brūnajiem brāļiem, no kuriem viens bija tik vārgs, ka Merits dabūja viņu nest, pārmestu pāri plecam. Kopā ar mūkiem bija arī septons apaļiem pleciem un papliku galvvidu. Tiesa, virs pelēkā talāra viņš bija uzrāvis melnu bruņukreklu.

-    Atradu viņu slēpjamies zem pagraba kāpnēm, klepodams paskaidroja Džeks.

-   Tu taču esi Ats, ieraudzījis izglābto, Toross pasmaidīja.

-   Septons Ats. Dieva vīrs.

-   Kādi gan dievi gribētu sasieties ar tādiem kā tu? Cits noņurdēja.

-    Esmu grēkojis, septons vaimanāja. Es zinu, es zinu. Piedod man, Tēvs. Ak, cik baisi es esmu grēkojis.

Ārija atcerējās septonu Atu no Hārenholā pavadītā laika. Muļķa Drāzenis tika stāstījis, ka pēc kārtējā puišeļa nobendēšanas septons vienmēr raudājis un lūdzies piedošanu. Reizēm viņš pat licis citiem Ākstiem pātagot šim muguru. Visiem tas šķitis varen uzjautrinoši.

Valdnieks Beriks ieslidināja zobenu maksti, apdzēsdams liesmas.

-    Sniedziet mirstošajiem žēlsirdības dāvanu, bet pārējiem sasieniet rokas un kājas viņus mēs tiesāsim, Beriks pavēlēja, un padotie metās izpildīt rīkojumu.

Tiesas spriešana neaizņēma daudz laika. Dumpinieki cits pēc cita ņēmās stāstīt par Drosmīgo Biedru nodarīto: par izlaupītām pilsētām un ciematiem, par nodedzinātiem laukiem, par izvarotām un nonāvētām sievietēm, par spīdzinātiem un sakropļotiem vīriem. Daži runāja par septona Ata aizvestajiem puikām. Visu šo laiku septons raudāja un lūdzās.

-    Es esmu vāja niedrīte, viņš vērsās pie valdnieka Berika. Es lūdzos, lai man pietiktu spēku, taču dievi mani ir radījuši vāju. Apžēlojieties par manu vājumu. Zēniņi, mani mīļie zēniņi… Es nekad neesmu gribējis nodarīt viņiem ko ļaunu…

Septons Ats, kails kā no mātes miesām, drīz vien šūpojās varenas gobas zarā. Pārējie Drosmīgie Biedri cits pēc cita sekoja viņam nāvē. Pāris gan centās pretoties, mēģinādami spārdīties un izrauties no cilpām, kas vilkās viņiem ap kaklu. Viens no strēlniekiem ar pamatīgu mīriešu akcentu auroja:

-   Es karavīr, es karavīr.

Kāds piedāvāja aizvest savus gūstītājus uz vietu, kur paslēpts zelts. Vēl trešais lielījās, cik ļoti noderīgs viņš varētu būt dumpiniekiem. Ākstus pa vienam izģērba, sasēja un pakāra. Septiņstīgu Toms arfas pavadījumā dziedāja sodāmajiem apstāvēšanas dziesmu, un Toross aicināja Gaismas Dievu cepināt neliešu dvēseles līdz laika galam.

"Ākstu koks," Ārija nodomāja, vērodama miroņus, kas šūpojās tā zaros un kuru bālo ādu degošā septera liesmas iekrāsoja drūmi sarkanu. Nez no kurienes bija saradies krietns vārnu bars. Meitene dzirdēja, kā tās saķērcas, un nodomāja nez, ko vārnas saka cita citai savā putnu mēlē. Ārija nebija baidījusies no septona Ata tik ļoti kā no Rordža un Kodēja vai dažiem citiem Hārenholā palikušajiem Ākstiem, tomēr viņa atviegloti uzelpoja, ka nelietis beidzot pagalam. "Vajadzēja pakārt arī Suni vai nocirst viņam galvu." Ārijai par lielu nepatiku sirotāji apkopa Sandora Klegana apdedzināto roku un, atdevuši zobenu, zirgu un bruņas, atlaida viņu dažas jūdzes no dobā kalna, paturot tikai Suņa zeltu.

Drīz vien, kad sienas vairs nespēja balstīt smago šīfera plākšņu jumtu, septers, dūmiem mutuļojot un liesmām rēcot, sabruka. Astoņi brūnie brāļi skumīgi vēroja notiekošo. Viņi bija vienīgie dzīvi palikušie septera iemītnieki, paskaidroja vecākais, kuram kaklā bija uzkārta ādas siksniņa ar mazu dzelzs veserīti, kas norādīja, ka viņš savu dzīvi veltījis Kalējam.

-    Pirms kara mēs bijām četrdesmit četri un šī bija pārtikusi vieta. Mums bija ducis piena govju un bullis, simt bišu stropu, vīna kalns un ābeļu dārzs. Bet tad te ieradās lauvas, pievāca visu mūsu vīnu, pienu un medu, nokāva govis un nodedzināja vīnogulājus. Pēc tam… es nespēju ne saskaitīt mūsu viesus. Viltus septons bija vien pēdējais no viņiem. Reiz kāds briesmonis… mēs atdevām viņam visu savu sudrabu, bet vīrs bija pārliecināts, ka mēs bēdzinām arī zeltu, tāpēc viņa vīri sāka vienu pēc otra slepkavot mūsējos, lai piespiestu Vecāko brāli atklāt slēptuvi.

-   Kā jums astoņiem izdevās palikt dzīviem? apvaicājās Strēlnieks Angī.

-   Man ar kaunu jāatzīst, vecais vīrs sacīja, ka vainīgs biju es. Kad pienāca mana kārta mirt, es atklāju viņiem zelta slēptuvi.

-    Brāli, nošūpoja galvu Toross no Mīras, vienīgais, par ko būtu jākaunas, ir tas, ka neatklājāt to uzreiz.

Nakti dumpinieki pavadīja brūzī pie mazas upītes. Saimnieki sarūpēja vienkāršu maltīti no pārtikas, ko iepriekš bija slēpuši zem staļļa grīdas dēļiem: auzu maizi, sīpolus un ūdeņainu kāpostu zupu, kas tik tikko jaušami garšoja pēc ķiplokiem. Ārija savā bļodiņā atrada burkāna šķēlīti un nosprieda, ka viņai paveicies. Brāļi pat nemēģināja uzzināt dumpinieku vārdus. "Viņiem tie jau zināmi," Ārija lēsa. "Un kā lai viņi tos nezinātu?" Berikam uz krūšu bruņām, vairoga un apmetņa zīmējās zibens šautra, bet Toross bija tērpies savās sarkanajās drānās, cik nu daudz no tām vairs bija palicis pāri. Viens no brāļiem, nesen iesvētīts jauneklis, izrādījās gana drosmīgs, lai piekodinātu sarkanajam priesterim nepielūgt savu viltus dievu, atrodoties zem viņu jumta.

-    Piķis un zēvele, noteica Citronapmetnis. Viņš ir arī jūsu dievs, un jums vajadzētu būt pateicīgiem, ka izglābām jūsu nolāpītās dzīvības. Un kāpēc lai viņš būtu viltus dievs? Jūsu Kalējs, iespējams, var salabot salūzušu zobenu, bet vai viņš spēj dziedināt salūzušu vīru?

-    Gana, Cit, uzsauca Beriks. Viņu pajumtē mēs godāsim viņu ticību.

-   Saule nepārstās spīdēt tāpēc vien, ka mēs izlaidīsim pāris lūgšanu, Toross lēnīgi piekrita. To jau nu es droši zinu.

Pats valdnieks Beriks neēda. Ārija nekad nebija redzējusi viņu ieturam maltīti, lai gan viņš mēdza iedzert pa kausam vīna. Likās, viņš nemēdz arī gulēt. Viņš laiku pa laikam aizvēra veselo aci, it kā būtu noguris, taču tikko viņu kāds uzrunāja, acs atkal atvērās. Beriks vēl arvien bija tērpies savā noskrandušajā melnajā apmetni un sadauzītajās krūšu bruņās ar aplupušo emaljas zibeni. Bruņas viņš nenovilka, pat dodoties pie miera. Nespodri melnais tērauds slēpa baiso, Suņa cirsto ievainojumu, tāpat kā biezā vilnas šalle aizklāja tumšo joslu viņam uz kakla. Taču nekas nesedza viņa gandrīz sašķaidīto galvu nedz iedobumu deniņos, nedz sarkano krāteri zaudētās acs vietā, nedz galvaskausa apveidu zem ādas.

Ārija tramīgi palūkojās uz vīru, pūlēdamās atcerēties visus Hārenholā noklausītos stāstus. Likās, valdnieks Beriks sajūt viņas bailes. Viņš pagrieza galvu un paaicināja meiteni tuvāk.

-   Vai es tevi biedēju, bērns?

-   Nē, viņa sāka kodīt lūpu. Tikai… redziet… es domāju, ka Suns nogalināja jūs, taču…

-   Ievainojums, piemetināja Citronapmetnis. Baiss ievainojums, tiesa, taču Toross viņu izārstēja. Nekad neesmu sastapis labāku dziednieku.

Valdnieks Beriks uzmeta Citam savādu skatienu ar veselo un tukšu skatienu ar zudušo aci, kuras vietā rēgojās rētas un sakaltušas asinis.

-   Izcils dziednieks, tas tiesa, viņš nogurušā balsī atzina. Cit, manuprāt, pienācis laiks nomainīt sargus. Esi tik labs, parūpējies par to.

-    Klausos, valdniek. Cita milzīgais, dzeltenais apmetnis noplandījās vien, vīram pagaistot vējainajā naktī.

-   Kad drosmīgi vīri baidās kaut ko saskatīt, pat viņus reizēm ķer aklums, valdnieks Beriks noteica, kad Cits bija projām. Toros, cik reižu tu man esi atdevis dzīvību?

-     Jums, valdniek, dzīvību atdod Gaismas Valdnieks, Sarkanais priesteris palocīja galvu. Es esmu vien rīks viņa rokās.

-   Cik reižu? valdnieks Beriks uzstāja.

-    Sešas, Toross negribīgi atbildēja. Un ar katru reizi tas kļūst arvien grūtāk. Jūs, valdniek, kļūstat arvien pārgalvīgāks. Vai tad nāve tiešām ir tik salda?

-   Salda? Nē, mans draugs. Tā nav salda.

-     Tādā gadījumā tik dedzīgi neraujieties mirt. Valdnieks Tīvins vada karaspēku, pats palikdams aizmugurē. Valdnieks Staniss tāpat. Būtu prātīgāk, ja jūs rīkotos līdzīgi. Septītā nāve varētu izrādīties pēdējā mums abiem.

Valdnieks Beriks pieskārās vietai, kur virs kreisās auss deniņos atradās iedobums.

-   Te manu bruņucepuri un arī galvu ar savu vāli ielauza sīrs Bērtons Kreikhols. Viņš attina šalli, atklādams melnu svītru, kas stiepās visapkārt kaklam. Šo zīmi pie Straujā ūdenskrituma atstāja mantikora. Viņš sagrāba kādu nabaga bitenieku un šā sievu, domādams, ka tie ir mani |audis, un palaida ziņu, ka pakārs abus, ja es nepadošos. Kad es ierados pie viņa, nelietis tik un tā pakāra nabagus un vēl mani turklāt. Tad viņš pacēla pirkstu pie jēlās, sarkanās bedres, kur reiz bija viņa acs. Te Kalns iztrieca dunci cauri manam sejassargam. Valdnieka Berika lūpām pārslīdēja noguris smaids. Tas nozīmē, ka Klegani vien mani nogalinājuši jau trīsreiz. Varētu iedomāties, ka tas man ir iemācījis…

Ārija zināja, ka tas ir joks, taču Toross nesmējās.

-   Labāk par to nelauzīt galvu, viņš uzlika plaukstu uz Berika pleca.

-    Kā gan iespējams lauzīt galvu par to, ko es gandrīz nemaz neatceros? Reiz man bija pils Māršā un kāda sieviete, kuru biju solījis precēt. Taču šodien es nedz spētu atrast to pili, nedz izstāstīt jums, kādā krāsā bija sievietes mati. Kas gan, vecais draugs, mani iecēla bruņinieka kārtā? Kuri bija mani mīļākie ēdieni? Tas viss ir pagaisis. Reizēm man šķiet, ka piedzimu ar uguns garšu mutē un caurumu krūtīs ošu audzes asiņainajā zālienā. Vai tu, Toros, esi mana māte?

Ārija blenza uz mīriešu priesteri ar pinkainajiem matiem sārtajās skrandās un vecu bruņu atliekām mugurā. Viņa vaigus un nokārušos ādu zem zoda klāja sirmi bārdas rugāji. Viņš nebūt nelīdzinājās sendienu burvjiem, par kuriem mēdza stāstīt vecā auklīte.

-   Vai tu spētu atgriezt dzīvē cilvēku bez galvas? Ārija jautāja. Tikai vienu, ne sešas reizes. Vai spētu?

-     Es nepieprotu burvestības, bērns. Tikai lūgšanas. Pirmajā reizē, kad es ieraudzīju mūsu valdnieku ar caurumu krūtīs un asinīm mutē, es zināju, ka nav ne mazāko cerību. Tāpēc tad, kad saplosītais ķermenis pārstāja kustēties, es sniedzu viņam dievu skūpstu, lai tas pavada valdnieku tālajā ceļā. Es piepildīju muti ar liesmām un iepūtu tās kritušajā, iepūtu cauri rīklei līdz pašām plaušām, sirdij un dvēselei. To sauc par pēdējo skūpstu, un neskaitāmas reizes biju redzējis sirmus priesterus šādi skūpstām Dieva kalpus, kad tie mira. Arī pats biju izpildījis šo rituālu reizi vai divas, jo tāds jau ir priestera pienākums, bet nekad iepriekš nebiju jutis, kā mirušais pēkšņi sakustas un atver acis, kad nedzivo ķermeni piepilda uguns. Ne jau es atmodināju viņu, kundze. Tas bija Dievs R'lors vēl nebija gatavs viņu pieņemt. Dzīvība ir siltums, un siltums ir uguns, un uguns pieder Dievam, tikai un vienīgi Dievam.

Ārija juta, kā acīs sariešas asaras. Toross nupat bija pateicis daudzus jo daudzus vārdus, taču visi tie nozīmēja tikai vienu nē. Tik daudz viņa saprata.

-   Tavs tēvs bija goda vīrs, valdnieks Beriks sacīja. Hārvins man daudz par viņu stāstīja. Viņa dēļ es labprāt atteiktos no izpirkuma par tevi, taču mums ļoti vajadzīgs zelts.

Viņa iekoda lūpā. "Laikam jau tā arī ir". Viņa zināja, ka Suņa zeltu valdnieks bija atdevis Zaļbārdim un Medniekam, lai tie nopirktu pārtiku dienvidos no Manderas.

-    Iepriekšējā raža nodega, šī sāk applūst, un drīz pienāks ziema, viņa dzirdēja Beriku sakām. Zemniekiem vajag graudus un sēklu, bet mums vajag ieročus un zirgus. Pārāk daudzi no maniem vīriem jāj ar arkla ķēvēm, vezumu zirgiem vai pat mūļiem, bet viņiem jāstājas pretī ienaidniekam, kas sēž īpaši apmācītu auļotāju mugurā.

Tomēr Ārija nezināja, cik Robs būtu gatavs samaksāt par viņu. Tagad brālis bija karalis, nevis zēns, kurš, sniegam kūstot matos, aizjāja no Ziemmalas. Un, ja viņš zinātu, ko viņa šajā laikā sastrādājusi par staļļa puisi, Hārenholas sargu un par visu pārējo…

-   Ja nu mans brālis nevēlēsies mani izpirkt?

-   Kas tev liek tā domāt? valdnieks Beriks vaicāja.

-    Redziet, Ārija mēģināja skaidrot, man mati nekad nav sasukāti, nagi vienmēr netīri un pēdas raupjas un cietas. Robs par to neliktos zinis, bet mātei gan tas nepatiktu. Valdniece Ketlīna vienmēr vēlējās, lai jaunākā meita līdzinātos Sansai, lai dziedātu un dejotu, izšūtu un uzvestos pieklājīgi. To iedomājoties vien, Ārija izlaida pirkstus caur matiem, mēģinot tos izsukāt, taču tie bija savēlušies pinkās un mezglos, tāpēc viņa tikai izplēsa šķipsnu. Es sabojāju kleitu, kuru man uzdāvināja valdniece Smolvuda, un es arī nešujos tik labi. Viņa iekoda lūpā. Es gribēju teikt, ka nešuju īpaši labi. Septa Mordeina mēdza skandināt, ka man esot kalēja rokas.

-    Sīs mazās, mīkstās roķeles? Džendrijs ietaurējās. Veseri tu nespētu pat noturēt.

-   Varētu gan, ja gribētu! viņa uzšņāca puisim.

-   Tavs brālis, bērniņ, samaksās, Toross iesmējās. Par to nebaidies.

-   Jā, bet ja nu viņš atteiksies? viņa nepiekāpās.

-   Tad uz kādu laiku aizsūtīšu tevi pie valdnieces Smolvudas, valdnieks Beriks nopūtās, vai varbūt uz savu pili Melnajā ostā. Taču esmu pārliecināts, ka tas nebūs vajadzīgs. Nedz es, nedz Toross nespēj tev atdot tēvu, taču vismaz varu parūpēties, lai tu sveika un vesela atgriezies pie mātes.

-    Vai jūs zvērat? viņa vaicāja valdniekam. "Arī Jorens bija solījis aizgādāt mani mājup, tikai pa ceļam pašu Jorenu nogalināja."

-   Pie sava bruņinieka goda, nopietni atbildēja Zibeņu Pavēlnieks.

Kad brūzī, pusbalsī šķendēdamies, atgriezās Cits, ārā lija. Ūdens no

dzeltenā apmetņa tecēja peļķē uz grīdas. Angī un Veiksmīgais Džeks sēdēja pie durvīm, mētādami kauliņus, bet, lai ko abi spēlētu, vien acainajam Džekam nekādi neveicās. Septiņstīgu Toms nomainīja stīgu uz savas arfas un nodziedāja "Mātes asaras", "Kad Vilama sieva salija", "Valdnieks Hārts aizjāja lietainā dienā" un tad "Kastamēras lietavas".

Un kas gan tu esi, lepnais kungs teica, Ka man ir tik zemu tev jāklanās? Kaķis vien esi, tik citādā ādā Tik vien nu iraid tās darīšanas.

Vai apmetnis zeltains vai sarkans ir tas, Ar' lauvām ir nagi un ķepas kā bungas. Man arīdzan nagi ir asi un gari Nu gluži kā tavi, cienītais kungs.

Tā nu viņš melsa un nespēja rimties, Šis valdnieks no Kastamēras, Bet tagad vien lietus līst viņa pils zālē, Un nav tur neviena, kas klausās šai mēlē.

Jā, tagad vien lietus līst viņa pils zālē, Un nav tur neviena, kas klausās šai mēlē.

Izdziedājis visas dziesmas par lietu, Toms nolika arfu sāņus. Pēc tam vienīgā dzirdamā skaņa bija lietus pakšķēšana uz brūža šīfera jumta. Kauliņu spēle beidzās, un Ārija vispirms stāvēja uz vienas kājas, bet pēc tam uz otras, klausīdamās, kā Merits žēlojas par to, kā viņa zirgs pazaudējis pakavu.

-    Es varētu to apkalt, pēkšņi ierunājās Džendrijs. Es vēl biju māceklis, bet meistars mēdza teikt, ka mana roka esot kā radīta, lai cilātu veseri. Es protu apkalt auļotājus, labot bruņukreklus un izlīdzināt iedobes krūšu bruņās. Varu saderēt, ka spētu kalt arī zobenus.

-   Ko tu runā, puis? Hārvins vaicāja.

-    Es nāktu pie jums par kalēju. Džendrijs nometās uz viena ceļa valdnieka Berika priekšā. Ja jūs, manu valdniek, mani ņemtu, gan es izrādītos noderīgs. Es esmu kalis dažādus darbarīkus un nažus, bet reiz pat uztaisīju gluži ciešamu bruņucepuri. To man nozaga viens no Kalna vīriem, kad viņi mūs sagūstīja.

Ārija iekoda lūpā. "Ari viņš grib mani pamest."

-   Tev labāk vajadzētu kalpot Straujupes valdniekam lulijam, valdnieks Beriks noteica. Es nevaru samaksāt par tavu darbu.

-    Man neviens nekad nav maksājis. Es gribu smēdi, ēdienu un guļvietu. Ar to, valdniek, pietiks.

-   Kalējs būs noderīgs it visur. Jo īpaši, ja viņš ir izveicīgs bruņu labotājs. Kāpēc tu gribi palikt kopā ar mums?

Ārija noskatījās, kā Džendrijs domādams savelk rievās vientiesīgo seju.

-     Man patika tas, ko jūs kalna alā teicāt ka esat karaļa Roberta vīri un brāļi. Man patika, ka jūs Sunim spriedāt tiesu. Valdnieks Boltons tikai kāra cilvēkus vai cirta viņiem galvas, tāpat arī valdnieks Tīvins un sīrs Emorijs. Es labāk eju par kalēju pie jums.

-     Kungs, mums netrūkst bruņukreklu, kam vajadzīga labošana, Džeks atgādināja valdniekam Berikam. Vairumu mēs novilkām nogalinātajiem, un tur ir caurumi, pa kuriem kritušajos ienāca nāve.

-   Tu, puis, gan esi neaptēsts, Cits nošūpoja galvu. Mēs esam dumpinieki. Zemas kārtas paklīdeni, izņemot augstību. Nemaz nedomā, ka būs kā Toma stulbajās dziesmelēs. Tu neskūpstīsies zagšus ar princesēm un nejāsi turnīros, tērpies zagtās bruņās. Ja piebiedrosies mums, beigsi dzīvi cilpā vai arī tavu galvu kāds uztupinās uz mieta virs kādas pils vārtiem.

-   Uz to visi ir varen nadzīgi, Džendrijs sacīja.

-    Jā, tā tas ir, Veiksmīgais Džeks līksmi piekrita. Vārnas gaida mūs visus. Kungs, puika liekas gana drosmīgs, un mums tiešām noderētu viņa solītais. Ņemiet šo, tā domā Džeks.

-    Turklāt žigli, iespurdzās Hārvins, pirms drudzis pārgājis un viņš attop, ko sadarījis.

-   Toros, manu zobenu! valdnieka Berika lūpām pārslīdēja noguruma pilns smaids.

Šoreiz Zibeņu Pavēlnieks nelika asmenim iedegties liesmās, bet viegli uzlika to puisim uz pleca.

-   Džendrij, vai tu zvēri dievu un cilvēku priekšā aizsargāt tos, kas nespēj paši sevi aizsargāt, aizstāvēt visas sievietes un bērnus, klausīt savu virsnieku, valdnieka un karaļa pavēlēm, karot drosmīgi, kad tas būs vajadzīgs, un pildit citus uzticētos pienākumus, lai cik grūti, necili vai bīstami tie būtu?

-   Es zvēru, valdniek.

Beriks pārcēla zobenu no labā pleca uz kreiso un turpināja:

-    Celies, sīr Džendrij, tukšā kalna bruņiniek. Esi sveicināts mūsu brālībā!

Ieejas pusē atskanēja raupji, griezīgi smiekli.

No durvīs stāvošā vīrieša straumēm pilēja ūdens. Apdedzinātā roka bija savīstīta lapās un pārsējos un cieši piesieta pie krūtīm ar neveikli samezglotām virvēm, bet senie apdegumi, kas kropļoja viņa seju, pavarda vārajā gaismā spīdēja melni un glumi.

-   Ko, Dondarion, iesvēti jaunus bruņiniekus? noņurdēja vīrs. Par to man vajadzētu tevi vēlreiz nogalināt.

-   Es cerēju, ka mēs vairs netiksimies, Klegan. Kā gan tu mūs atradi? valdnieks Beriks mierīgi paskatījās uz viņu.

-    Tas nebija diez ko grūti. Jūsu nolāpīto dūmu stabu varēja saskatīt no pašas Senpilsētas.

-   Un kas notika ar maniem izliktajiem sargiem?

-   Ar tiem diviem aklajiem? Klegans saviebās. Iespējams, es viņus abus nogalināju. Ko tu darītu, ja tā būtu?

Angī paķēra loku. Nočs darīja to pašu.

-   Vai tu, Sandor, tiešām tik ļoti vēlies mirt? Toross vaicāja. Tu esi piedzēries vai prātu izkūkojis, ja reiz ieradies šeit?

-    Piedzēries lietusūdeni? Tu, kucesdēls, neatstāji man pat tik daudz zelta mazumiņa, lai es varētu nopirkt kausu vīna.

-   Mēs esam dumpinieki, Angī uzvilka loku. Un dumpinieki laupa. Par to pat dziesmās dzied. Ja mīļi palūgsi Tomam, viņš varētu tev kādu nodziedāt. Saki paldies, ka nenogalinājām tevi.

-    Pamēģini, strēlnieciņ! Es paņemšu tavu bultu maku un sabāzīšu visas bultas tavā mazajā, vasarraibumainajā dirsā.

Angī atkal pacēla loku, taču Beriks brīdinoši pacēla roku, pirms viņš paguva izšaut.

-   Kāpēc tu atgriezies, Klegan?

-   Es gribu atpakaļ to, kas pieder man.

-   Savu zeltu?

-    Ko tad vēl citu? Es te neierados, lai patīksminātos par tavu seju, Dondarion, to es tev varu apliecināt. Tagad tu esi vēl neglītāks par mani. Turklāt, šķiet, esi kļuvis par laupītāju valdnieku.

-   Es tev iedevu parādzīmi par zeltu, valdnieks Beriks mierīgi noteica. Solījumu atmaksāt naudu, kad karš būs galā.

-   Es ar tavu papīrīti noslaucīju pakaļu. Es gribu zeltu.

-    Mums tā vairs nav. Es to atdevu Zaļbārdim un Medniekam viņi devās uz dienvidiem, lai viņpus Manderas nopirktu graudus un sēklu.

-   Lai pabarotu tos, kuru laukus tu nodedzināji, iestarpināja Džendrijs.

-    Kas tā par pasaciņu? Sandors Klegans atkal iesmējās. Es tieši grasijos izdarīt to pašu pabarot pulciņu neglītu zemnieķeļu un viņu bakurētainos kucēnus.

-   Tu melo, Džendrijs sacīja.

-     Kā dzirdams, tam puikam pat ir mute. Kāpēc tu viņiem tici, bet man ne? Tas taču nevarētu būt manas sejas dēļ, ko? Klegans paskatījās uz Āriju. Vai arī viņu tu, Dondarion, iesvētīsi bruņinieka kārtā? Vai viņa kļūs par pirmo astoņgadīgo meiteni bruņinieci?

-   Man jau ir divpadsmit, Ārija skaļi sameloja, un es varētu kļūt par bruņinieku, ja vien vēlētos. Un tevi es būtu nogalinājusi, ja vien Cits nebūtu atņēmis man nazi. Šīs atmiņas padarīja meiteni vēl niknāku.

-   Žēlojies par to Citam, ne man. Un pēc tam iespied asti starp pakaļkājām un bēdz! Vai tu zini, ko suņi dara ar vilcēniem?

-   Nākamreiz es tevi nogalināšu. Un arī tavu brāli es nogalināšu!

-    Nē, viņa tumšās acis samiedzās šaurāk, to tu nedarīsi. Viņš atkal pagriezās pret valdnieku Beriku. Klau, varbūt iesvētiet par bruņinieku manu zirgu. Tas nekad nedirš goda telpās un arī nespārdās vairāk par citiem, tāpēc ir pelnījis kļūt par bruņinieku. Ja vien jūs negrasāties nolaupīt arī manu rikšotāju.

-    Labāk rāpies vien tam zirgam mugurā un taisies, ka tiec, Cits brīdināja.

-   Es došos projām tikai tad, kad būšu atdabūjis zeltu. Jūsu pašu dievs teica, ka esmu bez vainas…

-     Gaismas Dievs atdeva tev dzīvību, uzsvēra Toross no Mīras.

-    Viņš nepasludināja tevi par augšāmcēlušos Bailoru Svētīto. Sarkanais priesteris izvilka no maksts savu zobenu, un Ārija redzēja, ka to pašu ir izdarījuši arī Džeks un Merits. Valdniekam Berikam rokās vēl arvien bija zobens, ar kuru viņš bija iesvētījis Džendriju. "Varbūt šoreiz viņi to nogalinās…"

-    Jūs esat parasti laupītāji, nekas vairāk, Klegans vēlreiz sašķobīja lūpas.

-    Tavi lauvu draugi iejāj ciematā, Cits nikni pablenza uz viņu,

-    viņi pievāc beidzamo kumosu un beidzamo grasi, ko atrod, un sauc to par sagādi. To pašu dara vilki. Ar ko esam sliktāki mēs? Tevi, Suns, neviens neaplaupīja. Tā bija tikai sagāde.

Sandors Klegans pārlaida skatienu klātesošajiem, it kā censtos iegaumēt visu sejas. Tad, nebildis vairs ne vārda, izgāja atpakaļ tumsā un lietū. Dumpinieki izbrīnīti mirkli nogaidīja…

-    Iziešu paskatīties, ko viņš nodarījis mūsu sargiem. Hārvins piesardzīgi palūkojās ārā pa durvīm, lai pārliecinātos, vai tuvumā kaut kur neslapstās Suns, un tikai tad spēra soli nakti.

-    Kā tas nolāpītais bastards tika pie zelta? Citronapmetnis ierunājās, lai mazinātu spriedzi.

-   Viņš uzvarēja karaļa labās rokas rīkotajā turnīrā Karaļa ostā, Angī paraustīja plecus un pasmīnēja. Arī es vinnēju kārtīgu zutni, taču tad satiku Densiju, Džeidu un Alaiaiju. Viņas man ierādīja, kā garšo gulbja cepetis un kā jāpeldas Pergolas vīnā.

-   Visu nodzēri, ko? Hārvins iesmējās.

-   Ne jau visu. Nopirku šitos zābakus un vēl šo smalko dunci.

-   Varēji jau nopirkt kādu zemes stūri un pataisīt kādu no tiem gulbja cepeša skuķiem par godīgu sievieti, novilka Veiksmīgais Džeks. Tagad audzētu sev kāļus un dēlus.

-   Lai Kareivis mani atpestī! Kas gan tā būtu bijusi par muļķību pārvērst zeltu kāļos!

-   Man garšo kāļi, Džeks aizvainoti sacīja. Šobrīd es labprāt ieēstu kāļu biezeni.

Toross no Mīras nelikās par pļāpām ne zinis.

-   Suns, šķiet, ir zaudējis ko vairāk par pāris monētu zutņiem, viņš sprieda. Viņš ir zaudējis gan saimnieku, gan midzeni. Pie Lanisteriem atgriezties viņš vairs nevar. Jaunais Vilks viņu nekad nepieņemtu. Arī brālis, šķiet, Suni negaida atplestām rokām. Manuprāt, tas zelts bija vienīgais, kas viņam bija palicis.

-   Nolāpīts, Dzirnavnieks Votijs nogrozīja galvu. Tad jau viņš noteikti mēģinās mūs novākt, kamēr gulēsim.

-    Nē, valdnieks Beriks ieslidināja zobenu atpakaļ makstī. Tiesa, Sandors Klegans mūs labprāt nokautu, bet ne miegā. Angī, rīt kopā ar Bezbārdas Diku pieskatīsiet aizmuguri. Ja manīsiet Kleganu ošņājamies mums pa pēdām, nošaujiet viņa zirgu.

-   Labs zirgs, Angī iebilda.

-   Tas gan, Cits piekrita. Drīzāk jau mums vajadzētu šaut uz jātnieku. Zirgs vēl noderētu pašiem.

-    Citam taisnība, Nočs sacīja. Ļauj man noslānīt to suni, lai nelien tuvumā.

Valdnieks Beriks papurināja galvu. Klegans zem dobā kalna izcīnīja sev dzīvību, un es negrasos viņam to laupīt.

-   Mūsu valdnieks ir vieds, Toross vērsās pie pārējiem. Brāļi, tiesa ar kauju ir svēta. Jūs dzirdējāt, kā lūdzu R'loru, lai viņš nāk talkā, un jūs redzējāt, kā viņa liesmojošais pirksts salauza valdnieka Berika zobenu mirklī, kad viņš grasījās dot beidzamo triecienu pretiniekam. Gaismas Dievs, šķiet, vēl atvēlējis Džofreja Sunim šajā pasaulē kādu lomu.

Brūzī atgriezās Hārvins.

-   Pudiņkāji atradām aizmigušu, bet citādi sveiku un veselu.

-   Lai viņš man piesargās, kad tikšu šim klāt, Cits sacīja. Es izgriezīšu viņam jaunu pakaļas caurumu viņa dēļ mūs visus varēja nogalināt.

Tonakt neviens īsti negulēja, jo visi bija pārliecināti, ka Sandors Klegans kaut kur tumsā slapstās tepat līdzās. Ārija saritinājās tuvāk ugunij un ērti iekārtojās siltumā, taču aizmigt nespēja. Viņa izvilka Zakena Hgara doto monētu un, palīdusi zem apmetņa, saspieda to pirkstos. Mazā metāla ripiņa ļāva viņai justies stiprai viņa atcerējās sevi kā Hārenholas rēgu. Rēgu, kurš tolaik spēja nogalināt ar čukstu.

Taču Žakens bija viņu pametis. "Arī Pīrādziņš mani pameta, un tagad projām dodas Džendrijs." Lomijs bija miris, Jorens bija miris, Sīrio Forels bija miris, pat viņas tēvs bija miris, savukārt Žakens, iedevis viņai muļķīgu dzelzs grasi, izgaisa.

-     Valar morghulis, viņa tikko dzirdami nočukstēja, sažņaugdama dūri tik cieši, ka monētas cietās malas iespiedās plaukstā. Sīrs Gregors, Dansens, Polivers, Saldumiņš Rafs. Kutinātājs un Suns. Sīrs Ilīns, sīrs Merīns, karalis Džofrejs, karaliene Serseja. Ārija centās iedomāties, kā visi uzskaitītie izskatītos miruši, taču bija grūti atsaukt atmiņā visas sejas. Suni viņa spēja saskatīt, arī viņa brāli Kalnu Zirga Mugurā, un viņa nekad neaizmirsīs Džofreja un tā mātes seju… taču Rafs, Dansens un Polivers kļuva arvien izplūdušāki, un pat Kutinātājs, kurš bija izskatījies tik parasts.

Galu galā meiteni pievārēja miegs, taču nakts tumsā savāda kņudēšana pamodināja Āriju vēlreiz. Uguns bija izdegusi, atstājot kvēlojošas ogles. Pie durvīm stāvēja Madžs, bet ārpusē šurpu turpu soļoja otrs sargs. Lietus bija rimies, un viņa saklausīja vilku gaudošanu. "Tik netālu," viņa nodomāja, "un tik daudz." Likās, tie ložņāja visapkārt staļļiem, vairāki duči vai pat simti vilku. "Ceru, ka viņi aprīs Suni." Viņa atcerējās, ko Klegans bija teicis par vilkiem un suņiem.

Kad pienāca rīts, septons Ats vēl arvien šūpojās koka zarā, bet brūnie brāļi lietū cilāja lāpstas, rakdami seklus kapus pārējiem miroņiem. Valdnieks Beriks tencināja mūkus par naktsmājām un maltīti, pateicībā iedodot viņiem sudraba briežu maišeli, lai tādējādi palīdzētu atjaunot septeru. Hārvins, Glītais Lūks un Dzirnavnieks Votijs devās izlūkos, taču neatrada nedz vilkus, nedz suņus.

Kad Ārija kārtoja seglu siksnu, pienāca Džendrijs un atvainojās. Mei tene ielika kāju kāpslī un uzlēca zirga mugurā, lai varētu noskatīties uz jaunekli no augšas, nevis no apakšas. "Tu varēji Straujupē kalt zobenus mana brāļa vīriem," viņa nodomāja, bet tā vietā pateica:

Ja tu gribi būt laupītāju bruņinieks un slapstīties, līdz tevi pakar, kāda man gar to daļa? Es būšu Straujupē, izpirkta no gūsta, kopā ar savu brāli.

Paldies dieviem, lietus drīz vien pārstāja un todien viņi nojāja krietnu gabalu.

40.NODAĻA BRENS

Tornis slējās uz salas, un tā dubultnieks atspoguļojās mierīgajā zilajā ūdeni. Kad uzpūta vējš, vilnīši pārskrēja ezera virsmai gluži kā puikas, kas, spēlējot sunīšus, trenkā cits citu. Gar krastu stiepās ozolu biezoknis, kurā zemi sedza zīļu klājiens. Aiz kokaudzes atradās ciemats vai drīzāk postaža, kas no tā bija palikusi.

Šī bija pirmā apdzīvotā vieta, ko viņi redzēja kopš kalnu piekājes. Mīra izlūkoja drupas, lai pārliecinātos, ka tur neviens neslēpjas. Slīdēdama starp ozoliem un ābelēm ar tīklu un šķēpu rokās, viņa izbiedēja trīs staltbriežus, kas aizjoņoja pamežā. Vasariņš pamanīja kustības zibu un nevilcinoties metās vajāt medījumu. Brens noskatījās pakaļ dižvilkam un mirkli alka tikai vienu nomest savu ādu un traukties kopā ar viņu, taču Mīra jau māja, lai viņi droši steidzas uz ciematu. Zēns nelabprāt novērsās no Vasariņa un lika Hodoram doties uz drupu pusi. Džodžens soļoja viņiem līdzās.

Brens zināja, ka no šejienes līdz pat Mūrim stiepjas zāļaini līdzenumi; papuvē aizlaisti lauki un zemi, lēzeni pakalni, pāraugušas pļavas un purvainas ieplakas. Iešanai vajadzētu būt krietni vieglākai, nekā kāpelējot aiz muguras palikušajos kalnos, taču Mīrai tālu pārskatāmie plašumi raisīja tramīgumu.

-   Es jūtos kaila, viņa atzinās. Nekur nav nekādu slēptuvju.

-    Kam pieder šīs zemes? Džodžens apvaicājās Brenam.

-    Naktssardzei, zēns atbildēja. Šis ir dāvinājums. Jaunais dāvinājums, bet uz ziemeļiem atrodas Brendona dāvinājums. Mestrs Lūvins viņam bija kārtīgi iedīdījis vēsturi. Brendons Namdaris visu zemi uz dienvidiem no Mūra divdesmit piecu ligu attālumā novēlēja melnajiem brāļiem. Novēlēja viņu… viņu atbalstam un uzturēšanai. Jaunais Stārks bija lepns, ka visu vēl atceras. Daži mestri uzskata, ka tas bijis cits Brendons, nevis Namdaris, taču tas ir un paliek Brendona dāvinājums. Tūkstošiem gadu vēlāk Labā Karaliene Alīsenne apciemoja Mūri ar savu pūķi Sudrabspārnu, un, viņasprāt, Naktssardze bija tik drosmīga, ka viņa pierunāja Veco Karali dubultot zemes platību līdz piecdesmit ligām. Tas kļuva par Jauno dāvinājumu. Brens pamāja ar roku. Te tas ir.

Zēns redzēja, ka ciemats ilgus gadus bijis pamests. Visas mājas bruka kopā. Pat iebraucamajā vietā. Ja godīgi, tā nekad nebija bijusi īpaši smalka iebraucamā vieta, bet tagad no tās atlicis vien akmens skurstenis un divas saplaisājušas sienas, kas slējās starp duci ābeļu. Viena bija ieaugusi kroga telpā, kur grīdu klāja miklas brūnas lapas un trūdošie āboli. Gaiss likās biezs no puvuma smārda lipīgi sidrainā smarža bija nomācoša. Mīra iedūra pāris ābolos varžu žebērkli, mēģinādama atrast kādu ēdamu, taču tie visi bija pārāk brūni un tārpaini.

Vieta likās mierīga un skaista, bet Brens sprieda, ka tukšā iebraucamā vieta uzvēdī skumjas. Šķita, Hodors arī to sajūt.

-   Hodors? viņš apjukuma pilnā balsī vaicāja. Hodors? Hodors?

-    Laba zeme. Džodžens pagrāba augsnes sauju un paberzēja to starp pirkstiem. Ciemats, iebraucamā vieta, pamatīgi nocietinājumi ezerā, neskaitāmas ābeles… bet kur gan ir cilvēki, Bren? Kāpēc viņi pametuši šādu vietu?

-    Viņi baidās no mežoņiem, Brens atbildēja. Mežoņi dodas sirojumos pāri Mūrim vai lejā no kalniem, lai laupītu un aizvestu sev līdzi sievietes. Vecā auklīte stāstīja ja viņi kādu noķēra, tad pagatavoja no upura miroņgalvas kausu, lai dzertu no tā asinis. Naktssardze vairs nav tik stipra kā Brendona vai karalienes Alīsennes laikos, tāpēc uzbrukumu kļuva arvien vairāk. Mūrim tuvākos miestus postīja tik bieži, ka daudzi zemnieki bēga uz dienvidiem, dziļāk kalnos vai uz Amberu zemēm austrumos no Karaļceļa. Mežoņi uzbruka arī Lielā Džona ļaudīm, taču ne tik neganti kā savulaik Dāvinājumā dzīvojošajiem.

Džodžens Rīds lēnām pagrieza galvu, ieklausīdamies tikai sev vienam dzirdamā melodijā.

-   Mums jāatrod te patvērums. Tuvojas vētra. Nelāga vētra.

Brens palūkojās debesīs. Rudens diena bija skaista, skaidra, saulaina un gandrīz vai silta. Tiesa gan, tālu rietumos vīdēja tumšs mākoņu vāls, turklāt likās, ka vējš nenovēršami pieņemas spēkā.

-   Iebraucamajā vietā nav jumta un atlikušas tikai divas sienas, viņš norādīja. Mums vajadzētu doties uz cietoksni.

-   Hodors, noteica Hodors. Iespējams, viņš zēna nodomam piekrita.

-   Mums, Bren, nav laivas. Mīra izklaidīgi bakstīja lapas ar varžu šķēpu.

-    Ezerā ir bruģēts ceļš. Kārtīgs akmens ceļš, tikai paslēpts zem ūdens. Mēs varam iet pa to. Drīzāk gan viņi varēja iet, bet Brenam vajadzētu jāt Hodora plecos tā vismaz viņš nesamirktu.

Rīdi saskatījās.

-    Kā tu to zini? vaicāja Džodžens. Vai tu, princi, kādreiz jau esi šeit bijis?

-    Neesmu gan. Vecā auklīte stāstīja. Virs nocietinājumiem ir zelta kronis, redzi? Zēns norādīja pāri ezeram. Gar nocietinājuma sienas augšmalu varēja saskatīt nolobījušās zelta krāsas laukumus. Te toreiz nakšņoja karaliene Alīsenne, tāpēc viņai par godu ciemata ļaudis mūra robus starp šaujamlūkām nokrāsoja zelta krāsā.

-   Zemūdens ceļš? Džodžens pētīja ezera virsmu. Vai esi pārliecināts?

-   Esmu gan.

Zinādama, kas jāmeklē, Mīra visai drīz atrada ceļa sākumu. Trīs pēdas platā akmens taka veda tieši ezerā. Viņa uzmanīgi gāja pārējiem pa priekšu, ar varžu duramo taustīdama ceļu. Bēgļi redzēja, kur bruģis salas piekrastē atkal parādās virs ūdens, lai pārtaptu pāris pakāpienos, kas apraujas pie ieejas nocietinājumos.

Taka, kāpnes un durvis veidoja taisnu līniju, kas lika domāt, ka viss ceļš būs taisns, taču izrādījās, ka tā nav. Zem ezera virsmas tas meta pamatīgus līkumus, vispirms aizvezdams krietnu gabalu apkārt salai un tikai pēc tam strauji pagriezdamies atpakaļ. Līkumi bija pagalam nepatīkami, savukārt, garie aplinkus posmi nozīmēja, ka jebkuru uzbrucēju no torņa apdraudētu loka šāvēji. Neredzamie akmeņi bija klāti gļotām, tāpēc slideni. Hodors pa divi lāgi teju zaudēja līdzsvaru un satraukti izsaucās "HODORS!", tomēr noturējās kājās. Otrajā reizē Brens pamatīgi nobijās ja Hodors ieveltos ezerā ar zēnu grozā, Brens varētu arī noslīkt, īpaši, ja milzīgo staļļa puisi pārņemtu panika un viņš aizmirstu par savu nešļavu, kā tas reizēm gadījās. "Varbūt mums labāk vajadzēja palikt iebraucamajā vietā un patverties zem ābeles," zēns nodomāja, taču nu jau bija par vēlu.

Par laimi, atlikušajā ceļā nekādas kļūmes vairs negadījās un ūdens nesniedzās pāri Hodora viduklim, lai gan Rīdi brida pa ūdeni līdz krūtīm. Drīz vien viņi sasniedza salu un uzkāpa pa kāpnēm pie nocietinājuma ieejas. Durvis vēl arvien likās stipras, kaut gan smagie ozola dēļi gadu gaitā bija sagriezušies, tāpēc tās isti nevarēja aizvērt. Kad Mīra tās atgrūda vaļā, sarūsējušās dzelzs viras žēli iegaudojās. Aploda atradās zemu.

-    Pieliecies, Hodor, Brens piekodināja, un milzis tā arī darīja, tiesa, nepietiekami, tāpēc Brens apdauzīja galvu. Tas bija sāpīgi, zēns pažēlojās.

-   Hodors, iztaisnodamies noteica Hodors.

Viņi bija nonākuši tumšā sardzes telpā, kurā četrotnei tik tikko pietika vietas. Torņa iekšējā sienā iebūvētie pakāpieni augšup vijās pa kreisi no bēgļiem un lejup pa labi. Tur gan ceļu aizšķērsoja dzelzs restes. Brens palūkojās augšup un tieši virs galvas ieraudzīja otru režģi. "Nāves lūka." Zēns nopriecājās, ka tur nav neviena, kas varētu viņiem uzliet verdošu eļļu.

Restes izrādījās slēgtas, taču dzelzs stieņi bija rūsas saēsti sarkani. Hodors sagrāba pa kreisi redzamās durvis un, no piepūles ierūcies, tās parāva. Nekas nenotika. Mēģinājumi tās izgāzt ar plecu arī izrādījās velti. Milzis purināja režģus, spārdīja tos, atkal grūda un žvadzināja durvis, tad zvēla ar milzīgo dūri pa eņģēm tā, ka rūsas plēksnes gāja pa gaisu, taču dzelzs viras nepadevās. Durvis, kas veda lejup, arī nebija iespējams atvērt.

-   Mums neizdosies te iekļūt, raustīdama plecus, noteica Mīra.

Brens vēl arvien tupēja grozā Hodora mugurā, un nāves lūka atradās

viņam tieši virs galvas. Zēns pasniedzās augšup un sagrāba stieņus, lai lūkotu tos izkustināt. Viņš parāva dzelžus, un restes izsprāga no sienas kopā ar rūsas un sadrupušu akmeņu lavīnu.

-   HODORS! Hodors iebļāvās. Smagais režģojums ķēra zēna galvu un rībēdams nogāzās zemē pie Džodžena kājām, kad Brens pasvieda to sāņus.

-    Skaties, princi! Mīra iesmējās, tu, izrādās, esi stiprāks par Hodoru. Brens piesarka.

Tagad, kad režģis vairs nebija par traucēkli, Hodoram izdevās izstumt Mīru un Džodženu cauri pavērtajai nāves lūkai, bet tad abi satvēra Brena rokas un uzvilka augšā arī viņu. Ar Hodoru gāja visgrūtāk. Viņš bija pārāk smags, lai Rīdi varētu viņu noturēt. Beidzot Brens aizsūtīja milzi sameklēt vairākus lielus akmeņus. Uz salas to netrūka. Hodoram izdevās sakraut pamatīgu grēdu, kas ļāva viņam pakāpties, ar pirkstiem pieķerties lūkas apdrupušajām malām un uzvilkties augšā.

-   Hodors, viņš laimīgi elsa un uzsmaidīja biedriem.

Bēgļi bija nonākuši nelielu tumšu un tukšu kambaru labirintā. Mīra to izpētīja un drīz vien atrada ceļu līdz kāpnēm. Jo augstāk četrotne virzījās, jo gaišāks kļuva. Trešajā stāvā biezajā ārējā mūrī vīdēja neskaitāmas šaujamlūkas, ceturtajā bija īsti logi, bet beidzamo piekto stāvu aizņēma viena liela, apaļa telpa ar arkai līdzīgām durvīm trijās pusēs, kuras veda uz nelieliem akmens balkoniem. Ceturtajā pusē bija ateja, kas, izbūvēta virs notekcaurules, beidzās virs ezera.

Kad četrotne uzkāpa torņa virsotnē, debesis jau bija pilnībā nomākušās un mākoņi rietumu pusē melni mutuļoja. Vējš pūta tik stipri, ka Brena apmetnis plīkšķēdams sitās brāzmās.

-   Hodors, Hodors noteica, izdzirdējis troksni.

-   Es jūtos gluži kā milzis, kas stāv augstu pāri pasaulei, Mīra griezās kā dejā.

-    Kaklā var atrast kokus, kas divreiz augstāki par šo torni, brālis viņai atgādināja.

-    Jā, bet tiem līdzās aug citi tikpat augsti koki, Mīra sacīja. Kaklā pasaule šķiet saspiesta, tāpēc debesis tur liekas krietni mazākas. Te… vai jūti vēju, brāli? Un palūkojies, cik plaša no šejienes izskatās pasaule!

Meitenei bija taisnība, no turienes varēja redzēt ļoti tālu. Dienvidos slējās pelēkās kalnu nogāzes un zaļas āres aiz tām. Uz visām pārējām pusēm, cik nu tālu acs spēja saskatīt, pletās Jaunā dāvinājuma viegli viļņotie līdzenumi.

-    Cerēju, ka mēs no šejienes varēsim redzēt Mūri, vīlies novilka Brens. Bet bija muļķīgi to gaidīt līdz Mūrim vajadzētu būt vēl gandrīz piecdesmit līgām ceļa. Pat runas par to lika viņam justies nogurušam un nosalušam. Džodžen, ko mēs darīsim, kad sasniegsim Mūri? Mans tēvocis vienmēr stāstīja, cik tas esot milzīgs. Septiņsimt pēdu augsts un tik biezs, ka vārti tajā drīzāk atgādina tuneļus. Kā mēs tiksim pāri, lai atrastu trejacaino vārnu?

-    Esmu dzirdējis, ka Mūra tuvumā esot vairāki pamesti cietokšņi, Džodžens atbildēja. Tie ir Naktssardzes būvētie cietokšņi, kas tagad stāv tukši. Kādā no tiem mēs varētu rast iespēju nokļūt otrā pusē.

Vecā auklīte tos sauca par rēgu cietokšņiem. Mestrs Lūvins reiz lika Brenam iemācīties visu gar Mūri izvietoto cietokšņu nosaukumus. Tas izrādījās grūts uzdevums kopā bija deviņpadsmit cietokšņu, lai gan visā Mūra pastāvēšanas laikā Naktssardzes vīri bija apsargājuši tikai septiņpadsmit. Dzīrēs, kas Ziemmalā tika rīkotas par godu karaļa Roberta apmeklējumam, Brens noskaitīja visus nosaukumus tēvocim Bendženam, turklāt pa diviem lāgiem no austrumiem uz rietumiem un tad no rietumiem uz austrumiem. Bendžens Stārks toreiz nosmējās un sacīja: "Tu, Bren, tos zini labāk par mani. Varbūt par pirmo izlūku vajadzētu iecelt tevi, bet es paliktu šeit tavā vietā." Tiesa, tas bija vēl pirms Brena kritiena, pirms viņš zaudēja spēju kustēties. Kad zēns pamodās un atklāja, ka ticis sakropļots, tēvocis jau bija devies atceļā uz Melno pili.

-   Tēvocis stāstīja, ka pirms cietokšņa pamešanas vārti parasti aizdarīti ar ledu un akmeņiem, Brens teica.

-   Tad mēs tos atkal atvērsim, Mīra sacīja.

-    Mums nevajadzētu tā rīkoties. Tas Brenu satrauca. No otras puses caur vārtiem varētu iekļūt ļauni radījumi. Mēs varētu doties uz Melno pili un lūgt komandierim, lai izlaiž mūs cauri.

-    Gaišība, Džodžens nepiekrita, mums vajadzētu izvairīties no Melnās pils tāpat, kā vairījāmies no Karaļceļa. Cietoksnī atrodas vairāki simti vīru.

-   Tie ir Naktssardzes vīri, Brens atgādināja. Viņi dod zvērestu, ka nekad nepiedalīsies karos un nenostāsies kādā no pusēm.

-    Tiesa, Džodžens atzina, taču pietiktu ar vienu vienīgu nodevēju, kurš būtu gatavs pārkāpt zvērestu, lai atklātu mūsu noslēpumu dzelzsvīriem vai Boltona bastardam. Turklāt mēs nevaram būt droši, ka Naktssardze mums ļaus doties aiz Mūra. Viņi var mūs aizturēt vai pat nosūtīt atpakaļ.

-    Mans tēvs taču bija Naktssardzes draugs, un tēvocis pirmais izlūks. Varbūt viņš zinās, kur dzīvo trejacainā vārna. Un arī Džons tagad ir Melnajā pilī. Brens cerēja atkal satikt Džonu un tēvoci. Pēdējie melnie brāļi, kas bija ieradušies Ziemmalā, stāstīja, ka Bendžens Stārks esot pazudis kāda izlūkgājiena laikā, taču Brens bija pārliecināts, ka nu jau tēvocis būs atradies. Esmu gatavs saderēt, ka Naktssardzes vīri mums pat sagādās zirgus, viņš turpināja.

-   Klusāk, Džodžens ar plaukstu piesedza acis un palūkojās rietošās saules virzienā. Skatieties. Tur kaut kas kustas… manuprāt, jātnieks. Vai redzat?

Brens tāpat pielika roku pierei, taču arī tad viņam vajadzēja piemiegt acis. Pirmajā mirklī zēns neko neredzēja, bet tad tikko jaušama kustība lika viņam pavērst skatienu mazliet sāņus. Viņš iedomājās, ka tas varētu būt Vasariņš, tomēr drīz saprata savu kļūdu tas bija vīrs zirga mugurā. Jātnieks atradās pārāk tālu, lai saskatītu kaut ko sīkāk.

-   Hodors? Arī Hodors pacēla plaukstu virs acīm, tikai viņš skatījās uz nepareizo pusi. Hodors?

-    Viņš nesteidzas, Mīra piebilda, taču man šķiet, ka virzās uz šī ciemata pusi.

-    Labāk paslēpsimies iekšpusē, pirms esam pamanīti, Džodžens ieteica.

-   Vasariņš atrodas netālu no ciemata, Brens nepiekrita.

-     Vasariņam nekas ļauns nenotiks, Mīra apsolīja. Tas ir tikai viens vienīgs vīrs noguruša zirga mugurā.

Brīdī, kad viņi devās lejā pa kāpnēm, pa akmens grīdu sāka pakšķināt pirmās pamatīgās ūdens lāses. Četrotne bija izvēlējusies īsto mirkli, lai patvertos ēkā, jo drīz vien lietus pieņēmās spēkā. Pat cauri biezajām sienām varēja saklausīt, kā ūdens šaltis pātago ezera virsmu. Viņi sasēdās uz grīdas tukšajā apaļajā telpā, kuru pamazām pārņēma krēsla. Pa ziemeļu puses logu varēja redzēt pamesto ciematu. Mīra rāpus pielīda pie palodzes, lai pārlūkotu ezeru un redzētu, kur palicis jātnieks. Viņš patvēries iebraucamās vietas drupās, viņa atgriezusies ziņoja. Izskatās, ka šis mēģina iekurt uguni pavardā.

-    Es priecātos, ja arī mēs iekurtu uguni, Brens sacīja. Man salst. Es lejā redzēju mēbeļu grabažas. Mēs varētu lūgt Hodoram, lai viņš tās saskalda. Tad izdotos sasildīties.

Hodoram šī doma patika.

-   Hodors, milža balsī ieskanējās cerība.

-    Kur uguns, tur dūmi, Džodžens papurināja galvu. Turklāt dūmus no šā torņa varēs saskatīt ļoti tālu.

-   Ja vien te ir kāds, kas tos varētu pamanīt, viņa māsa iebilda.

-   Tas vīrs ciematā.

-   Tas ir tikai viens vīrs.

-    Lai nodotu Brenu ienaidniekiem, pietiktu ari ar vienu pašu vīru, ja tas izrādītos ļaundaris. No vakardienas mums vēl ir atlikusi puse pīles derētu paēst un atpūsties. No rīta svešinieks dosies prom un mēs darīsim to pašu.

Džodžens panāca savu tas viņam izdevās vienmēr. Mīra sadalīja pīli četrās daļās. Iepriekšējā dienā viņa putnu pārsteidza purvā mēģinām pacelties spārnos un noķēra to tīklā. Auksta pīle nebija tik garšīga kā tikko noņemta no iesma, karsta un kraukšķīga, bet vismaz viņiem nebija jāpaliek ar tukšu vēderu. Brenam un Mīrai tika putna krūtiņa, Džodžens apēda stilbiņu, bet Hodors notiesāja spārniņu un kāju, murminādams "Hodors" un pēc katra kumosa laizīdams taukus no pirkstiem. Šodien bija Brena kārta kaut ko stāstīt, tāpēc viņš pavēstīja par vēl vienu Brendonu Stārku, sauktu par Brendonu Kuģu Būvētāju, kurš bija aizburājis pāri saulrieta jūrai.

Kad pile bija apēsta un stāsts noklausīts, jau bija iestājusies krēsla. Brens prātoja, diez, cik tālu varētu būt aizklīdis Vasariņš un vai viņam izdevies nomedīt kādu briedi.

Tornī pamazām kļuva arvien tumšāks un tumšāks. Hodoru pārņēma satraukums, un viņš brīdi pa brīdim meta lokus pa telpu, katrā aplī ieskatīdamies mazmājiņā tā, it kā būtu aizmirsis, kas tur atrodas. Džodžens, paslēpies ēnā, stāvēja uz ziemeļu puses balkona, veroties naktī un lietū. Kaut kur ziemeļos debesis pāršķēla zibens šautra, uz mirkli izgaismodama arī torņa zāli. Hodors salēcās un izbailēs iesmilkstējās. Brens, gaidīdams pērkona dārdus, pie sevis paguva izskaitīt līdz astoņi.

-   Hodors! Troksnis lika Hodoram iekliegties.

"Cerams, ka Vasariņš nav pārāk izbijies," Brens nodomāja. "Ziemmalas suņus pērkona negaiss satrauca vienmēr gluži kā Hodoru. Vajadzētu viņu sameklēt un nomierināt…"

Atkal nozibsnīja, un šoreiz pērkons atskanēja pie skaitļa seši.

-    Hodors! Hodors satraukts ieaurojās. HODORS! HODORS! Milzis paķēra savu zobenu, it kā grasītos cīnīties pret nakti.

-    Klusāk, Hodor! Džodžens ierunājās. Bren, pasaki viņam, lai nekliedz. Mīra, vai tu varētu atņemt viņam zobenu?

-   Varu mēģināt.

-    Hodor, kuš, Brens sacīja. Klusāk. Beidz tik muļķīgi hodorot. Apsēdies!

-   Hodors? viņš itin pakļāvīgi atdeva zobenu Mīrai, taču staļļapuiša sejā jautās apjukums.

Džodžens atkal pagriezās pret tumsu, un pārējie dzirdēja, kā viņš uztraukumā strauji elpo.

-   Kas tur ir? Mīra jautāja.

-   Cilvēki ciematā.

-   Vai vīrs, kuru redzējām iepriekš?

-   Vairāki vīri. Bruņoti. Es pamanīju cirvi un šķēpus. Nekad iepriekš Džodžens nebija tik ļoti izklausījies pēc zēna, kāds viņš bija. Kad uzplaiksnīja zibens, pamanīju viņus rosāmies zem kokiem.

-   Cik daudz viņu tur ir?

-   Ļoti daudz. Pārāk daudz, lai pagūtu saskaitīt.

-   Zirgos?

-Nē.

-   Hodors. Hodora balsī ieskanējās bailes. Hodors. Hodors.

Arī Brens bija mazliet satrūcies, lai gan Mīras priekšā viņš to nelabprāt gribētu atzīt.

-    Ko darīsim, ja viņi nāks uz šejieni?

-    Neviens nenāks. Viņa apsēdās līdzās Brenam. Ko lai viņi te meklētu?

-    Pajumti, Džodžens drūmi novilka, ja vien vētra nenorims. Mīra, vai varētu nokāpt lejā un aizbultēt durvis?

-   Es nespēju tās pat aizvērt dēļi ir pārāk savērpušies, bet viņi netiks iekšā pa režģu vārtiņiem.

-   Viņiem tas var izdoties salauzīs slēdzeni vai eņģes, vai arī uzrāpsies augšā pa nāves lūku, kā to izdarījām mēs.

Debesis pārcirta zibens, un Hodors novaidējās. Tad pāri ezeram pārvēlās pērkona dārdi.

-   HODORS! viņš ierēcās, sizdams ar plaukstām pa ausīm un tumsā streipuļodams pa apli. HODORS! HODORS! HODORS!

-   KLUSĒ! iekliedzās arī Brens. BEIDZ HODOROT!

Tas nelīdzēja.

-   HOOOOOODORS! žēlabaini izgrūda Hodors. Mīra varītēm pūlējās apturēt un kušināt milzi, taču viņš bija pārāk spēcīgs un atgrūda meiteni sāņus ar vieglu plaukstas pieskārienu. HOOOOOOOOOOOOODORS! staļļapuisis auroja, kad debesis atkal izgaismoja zibens. Tad sāka kliegt arī Džodžens, uzstādams, lai Brens un Mīra nomierina milzi.

-   Apklusti! Brens iesaucās griezīgā, pārbiedētā balsī, atkal un atkal veltīgi mēģinādams aizķert Hodora kāju.

Tad Hodors paklupa un aizvēra muti. Viņš lēnītēm pašūpoja galvu no vienas puses uz otru, tad pieslējās no grīdas un apsēdās sakrustotām kājām. Kad vēlreiz nodārdēja pērkons, likās, ka milzis to pat nedzird. Četrotne sēdēja stinga un tikko uzdrīkstējās elpot.

-    Bren, ko tu izdarīji? Mīra čukstus vaicāja.

-    Neko. Brens papurināja galvu. Es nezinu. Bet viņš zināja. "Es iemiesojos Hodorā, tāpat kā mēdzu iemiesoties Vasariņā." Uz acumirkli viņš bija pārvērties Hodorā, un tas Brenu biedēja.

-    Ezera krastā kaut kas notiek, Džodžens teica. Es redzēju, kā viens no vīriem rāda torņa virzienā.

"Es nebaidīšos." Viņš bija Ziemmalas princis, Edarda Stārka dēls un teju pieaudzis vīrietis ne tāds zīdainis kā Rikons. "Vasariņš taču nebaidītos."

-   Visdrīzāk tie ir kādi no Amberiem, viņš sacīja. Vai varbūt Noti, Noreji vai Flinti no kalniem. Vai, tikpat labi, Naktssardzes brāļi. Džodžen, vai viņi ir melnos apmetņos?

-   Gaišība, naktī visi apmetņi šķiet melni. Zibens uzplaiksnījums bija pārāk īss, lai saskatītu, kā viņi ģērbušies.

-   Ja tie būtu melnie brāļi, viņi taču būtu atjājuši zirgos, vai ne? Mīru pārņēma nemiers, bet Brens aizdomājās par ko citu.

-    Tam nav nozīmes, viņš pārliecināts teica. Viņi nespētu nokļūt līdz šejienei, pat ja to gribētu. Jo tad viņiem vajadzētu laivu, vai būtu jāzina par ceļu zem ūdens.

-    Patiešām par ceļu! Mīra sabužināja Brena matus un noskūpstīja jauno Stārku uz pieres. Mūsu mīļais princis! Džodžen, viņam taisnība, par zemūdens ceļu atnācēji, visticamāk, nezina. Un, pat ja zinātu, tumsā sasniegt salu šiem neizdotos.

-    Nakts tomēr reiz beigsies. Ja viņi tepat sagaidīs rītu… Džodžens nepabeidza teikumu, taču pēc kāda mirkļa piebilda: Viņi piemet malku ugunij, ko iekūra pirmais vīrs. Debesis pārplēsa zibens šautra, gaisma piepildīja torņa telpu un tumši iezīmēja četrotnes ēnas. Hodors, klusi dūkdams, šūpojās uz priekšu un atpakaļ.

Uzliesmojuma brīdī Brens samanīja Vasariņa bailes. Viņš aizvēra abas acis un atvēra trešo, jaunā Stārku puikas āda mirklī noslīdēja no pleciem kā apmetnis un zēns pameta torni…

…viņš attapās lietū, pilnu vēderu pēc mielošanās ar briedi, un sarāvās krūma pavēnī ik reizi, kad debesis pārsprāga un viņam virs galvas nodārdēja pērkons. Satrūdējušo ābolu un piemirkušo lapu smārds teju pārmāca cilvēka izgarojumus, tomēr tos varēja saost. Viņš dzirdēja cietādas graboņu un manīja zem kokiem kustamies cilvēkus. Garām aizsteberēja vīrs ar nūju, pārvilcis ādu pār acīm, tā kļūdams akls un kurls. Vilks, ložņājot pilošu, dzelkšņotu kazeņu pakrūmē un spraucoties apakš ābeļu kailajiem zariem, apmeta gājējam plašu loku. Nu varēja saklausīt, kā vīri sarunājas, un tad cauri lietus, lapu, cilvēku un zirgu dvakai viņš pēkšņi sajuta baiļu aso, sarkano smirdoņu…

41.NODAĻA DŽONS

Zeme bija kā nosēta ar priežu skujām un brūnām lapām šis zaļi brūnais paklājs pēc lietus vēl arvien bija piemircis un šļakstēja zem kājām. Visapkārt slējās lieli ozoli kailiem zariem, augstas sekvojas un priežu stumbri. Augstāk pakalnā bija vēl viens sens un pamests sargtornis, kura sienas gandrīz līdz augšai bija noaugušas ar sūnām.

-   Kas to cēlis? Igrite gribēja zināt. Kāds karalis?

-   Nē, ļaudis, kas te kādreiz dzīvojuši.

-    Kur viņi palikuši?

-   Vai nu izmiruši vai aizgājuši citur.

Brendona dāvinājumu ļaudis bija apdzīvojuši tūkstošiem gadu, taču, kad Naktssardze panīka, palika mazāk arī iedzīvotāju, kas apar laukus, aprūpē bites un stāda dārzus, tāpēc vairumu lauku un mājvietu daba bija pārņēmusi savā ziņā. Jaunajā dāvinājumā bija ciemati un cietokšņi, ar kuru nodokļiem, kas tika ievākti graudā un darbā, tika pabaroti un apģērbti melnie brāļi, taču arī no šejienes ļaudis lielākoties bija nozuduši.

-   Kādiem muļķiem jābūt, lai pamestu tādu pili, Igrite ieminējās.

-    Tas ir tikai tornis. Reiz ar visu dzimtu un dažiem uzticību zvērējušiem vīriem tādos dzīvoja sīkāki kundziņi. Kad uzbruka laupītāji, tie uz jumtiem iededza ugunskurus. Ziemmalas torņi ir trīsreiz lielāki.

-    Kā cilvēki varēja ko tādu uzbūvēt, ja viņiem nebija milžu, kas paceltu akmeņus? meitene neticīgi palūkojās uz Džonu.

Leģenda vēstīja, ka Brendons Namdaris, lai uzbūvētu Ziemmalu, licis pie darba milžus, taču Džons negribēja sajaukt viņai prātu.

-    Cilvēki var uzcelt daudz augstākas ēkas. Senpilsētā ir tornis, kas augstāks par Mūri.

Puisis redzēja, ka Igrite viņam netic. "Ja es varētu viņai parādīt Ziemmalu… noplūkt viņai kādu ziedu no stikla dārziem, sarīkot mielastu Lielajā zālē un parādīt akmens karaļus, kas sēž savos troņos… Mēs varētu peldēties karstajos avotos un mīlēties zem sejaskoka, visiem vecajiem dieviem redzot."

Tas bija jauks sapnis… bet Ziemmala nekad nepiederēs viņam, lai viņš to varētu tā izrādīt. Tā piederēja viņa brālim, Ziemeļu karalim. Viņš bija Sniegs, nevis Stārks. Viņš bija bastards, zvēresta lauzējs un pārbēdzējs.

-   Varbūt pēc tam mēs varētu atgriezties un dzīvot tajā tornī? viņa ieminējās. Vai tu to gribētu, Džon Sniegs? Pēc tam…?

"Pēc tam." Šie vārdi bija kā šķēpa dūriens. "Pēc kara. Pēc uzbrukuma. Pēc tam, kad mežoņi būs izlauzušies Mūra otrā pusē…"

Viņa tēvs savulaik bija runājis par to, ka vajadzētu uzaudzināt jaunu valdnieku paaudzi, kas mitinātos pamestajos nocietinājumos un kalpotu par vairogu pret mežoņu triecieniem. Šis plāns prasīja, lai Naktssardze atteiktos no Dāvinājuma daļas, taču viņa tēvocis Bendžens uzskatīja, ka komandieri varētu pierunāt, ja šie jaunie valdnieki maksātu nodokļus nevis Ziemmalai, bet Melnajai pilij. "Tā gan tāda iecere pavasarim," valdnieks Edards toreiz sacīja. "Kad ziema nāk, ļaudis uz ziemeļiem neatvilinās pat zemes piedāvājums."

"Ja ziema būtu atnākusi un aizgājusi gana ātri un pēc tam nāktu pavasaris, kā tam vajadzētu būt, es būtu viens no izraudzītajiem šo torņu saimniekiem." Taču valdnieks Edards bija miris, tēvabrālis Bendžens pazudis, un iedomātais vairogs tā arī netika izkalts.

-   Šīs zemes pieder Naktssardzei, Džons skaidroja.

-   Bet te neviens nedzīvo, Igrite piepūta vaigus.

-   Jūsu sirotāji visus ir aizbaidījuši.

-    Tad tie ir bijuši gļēvuļi. Ja viņi būtu gribējuši šo zemi, tad būtu palikuši un cīnījušies.

-    Bet ja nu viņiem jau bija apnicis cīnīties? Apnicis katru nakti aizbultēt durvis un baidīties, vai nenāk tāds Grabsvārcis vai kāds cits viņam līdzīgs tēvainis, lai aizvestu viņu sievas… Apnicis, ka viņiem tiek nolaupīta raža un visas daudzmaz vērtīgās lietas, kas viņiem ir palikušas… Vienkāršāk ir doties turp, kur laupītāji viņiem netiek klāt. "Bet, ja Mūris kritīs, viņi tiks klāt visiem ziemeļu nostūriem."

-   Tu neko nesaproti, Džon Sniegs. Paņem jau meitas, ne sievas, turklāt jūs paši esat tie, kas zog. Jūs paņemat sev visu pasauli un uzbūvējat Mūri, lai brīvļaudis paliktu otrā pusē.

-    Ko tu neteiksi! Reizēm Džons piemirsa, kas viņš īsti ir, un tad meitene viņam to atgādināja. Kā gan tas, tavuprāt, notika?

-    Dievi radīja pasauli, lai tajā varētu dzīvot visi cilvēki. Bet tad nāca karaļi ar saviem kroņiem un tērauda zobeniem un paziņoja, ka viss piederot viņiem. Viņi teica: tās ir manas ābeles, jūs nedrīkstat ēst ābolus. Tā ir mana upe, jūs nedrīkstat tur ķert zivis. Tas ir mans mežs, jūs nedrīkstat tur medīt. Mana zeme, mans ūdens, mana pils, mana meita, aizvāciet rokas, citādi es tās nocirtīšu, bet, ja tu lieksi celi manā priekšā, es tev kādu nieku atmetīšu. Jūs saucat mūs par zagļiem, bet zagļi vismaz ir drosmīgi, gudri un žigli, jo tiem, kas zemojas, jāprot vienīgi mesties ceļos.

-    Harma ar Kaulu Maisu nečiepj zivis un ābolus. Viņi zog zobenus un cirvjus, garšvielas, zīdu un zvērādas. Viņi nolaupa ikvienu monētu, gredzenu un izrakstīto kausu, ko atrod savā ceļā, mucas ar vīnu vasarā, mucas ar vēršgaļu ziemā, bet sievietes ved pāri Mūrim visos gadalaikos.

-    Un kas par to? Labāk lai mani nozog spēcīgs vīrs, nekā tēvs mani izdod par sievu kādam vārgulim.

-    Tagad tu tā saki, bet kā tu to vari zināt? Ja nu tevi nolaupa kāds, kuru tu nevari ciest?

-   Lai mani nolaupītu, viņam jābūt ašam, viltīgam un drosmīgam, un tas nozīmē, ka viņa dēli arī būs spēcīgi un gudri. Kāpēc lai es neciestu tādu vīru?

-   Varbūt viņš nekad nemazgājas un smird kā lācis…

-    Tad es viņu iegāzīšu strautā vai uzliešu virsū spaini ūdens. Katrā ziņā vīrietim nav jāsmaržo pēc puķītēm.

-   Kas vainas puķīšu smaržai?

-   Ja es būtu bite, tad nekādas, bet gultā man vajag šo te, Igrite sakampa viņu aiz bikšu priekšas, taču Džons viņu satvēra aiz rokas.

-    Un ja nu vīrs, kurš tevi nozadzis, pārāk daudz dzertu? Sniegs nerimās. Ja nu viņš būtu negants un ļauns? Viņš saspieda roku ciešāk, lai pastiprinātu savus vārdus. Ja nu viņš būtu spēcīgāks par tevi un slānītu tevi līdz asinīm?

-     Tad es viņam miegā pārgrieztu rīkli. Tu neko nesaproti, Džon Sniegs. Igrite izlocījās kā zutis un izslīdēja no puiša tvēriena.

"Vienu gan es saprotu to, ka tu esi mežone no galvas līdz kājām." Reizēm, kad viņi smējās vai skūpstījās, to viegli varēja piemirst, bet tad viens no viņiem varēja pēkšņi pateikt vai izdarīt ko tādu, ka atmiņā atausa siena, kas abus šķīra.

-   Vīrietim var piederēt sieviete vai nazis, Igrite stāstīja, bet nevienam nevar piederēt abi uzreiz. Katrs skuķis to jau bērnībā iemācās no mātes. Viņa izaicinoši izslēja zodu un sapurināja biezās, rudās krēpes. Un cilvēkam zeme nevar piederēt tāpat kā nevar piederēt jūra vai debesis. Jūsu ceļu locītāji domā, ka var, bet Menss grasās jums pierādīt pretējo.

Tie bija skaisti vārdi, taču skanēja kā tukša plātīšanās. Džons palūkojās pāri plecam, vai viņu sarunu nedzird magnārs. Eroks, Augonis un Kaņepāju Dans nāca dažus jardus viņiem aiz muguras, taču nepievērsa runātājiem nekādu uzmanību. Augonis sūrojās par sāpēm pakaļā.

-   Igrite, Džons klusā balsī ierunājās, Menss karā nevar uzvarēt.

-    Var gan, meitene uzstāja. Tu neko nesaproti, Džon Sniegs. Tu nekad neesi redzējis brīvļaudis cīnāmies!

Mežoņi kāvās kā varoņi vai dēmoni atkarībā no stāstītāja iztēles, bet patiesībā tas bija viens un tas pats viņi cīnījās drosmīgi, taču katrs vīrs pats savas slavas dēļ.

-    Es nešaubos, ka jūs visi esat ļoti drosmīgi, taču kaujā disciplīna ņem virsroku pār drosmi. Beigās Menss zaudēs tāpat kā visi Aizmūra karaļi pirms viņa. Un tad jūs iesiet bojā visi kā viens.

Igrite bija tik dusmīga, ka grasījās puisim iesist.

-   Mēs visi kā viens, viņa noteica. Tu ari, jo tu jau vairs neesi vārna, Džon Sniegs. Es apzvērēju, ka neesi, tāpēc nemēģini atkal par tādu kļūt. Viņa piespieda Džonu pie koka un cieši noskūpstīja uz lūpām turpat, visas nekārtīgās kolonnas vidū. Džons dzirdēja, kā Āzis Grīgs viņu uzmundrina, bet kāds cits iesmējās, tomēr par spīti visam Džons uz skūpstu atbildēja. Kad viņi beidzot atrāvās viens no otra, Igrite bija nosarkusi.

-   Tu esi mans, viņa nočukstēja. Mans tāpat kā es esmu tavējā. Un, ja mēs mirsim, tad mirsim. Visiem jāmirst, Džon Sniegs, bet vispirms mums visiem jādzīvo.

-   Jā, viņš aizlūzušā balsī atbildēja, vispirms mums jādzīvo.

Viņa atieza smaidā šķībos zobus, kurus Džons jau bija paguvis iemīlēt. "Mežone no galvas līdz kājām," viņš vēlreiz nodomāja, un juta vēderā savādu kņudoņu. Viņš savilka un atlaida zobena rokas pirkstus un iedomājās, diez, ko Igrite darītu, ja zinātu, ko viņš patiesībā domā. Ja puisis tai pastāstītu, ka joprojām ir Neda Stārka dēls un Naktssardzes brālis, vai meitene viņu nodotu? Džons cerēja, ka ne, taču nedrīkstēja riskēt, jo pārāk daudz dzīvību bija atkarīgas no tā, vai viņš nokļūs Melnajā pilī pirms magnāra… pieņemot, ka viņam radīsies iespēja aizbēgt no mežoņiem.

Mūra dienvidu pusē viņi kāpa lejup pie Pelēkūdeņu sardzes, kas bija pamesta jau divsimt gadus. Daļa lielo akmens pakāpienu bija sabrukusi jau pirms simt gadiem, taču kāpt lejup bija daudz vieglāk, nekā tas bija vedies augšup. No turienes Stīrs tūlīt veda visus dziļi iekšā Dāvinājumā, lai izvairītos no Naktssardzes ierastajām patruļām. Āzis Grīgs ar līkumu vadīja viņus garām vienīgajiem ciematiem, kas vēl bija apdzīvoti. Atskaitot retos sargtorņus, kas slējās debesīs kā akmens pirksti, nekur neredzēja nekādas dzīvības pazīmes, tāpēc viņi varēja soļot pāri mitrajiem pakalniem un vējainajām ielejām, neviena nemanīti.

"Tu nedrīksti svārstīties, lai ko no tevis prasītu," Pusrocis bija teicis. "Jāj kopā ar viņiem, ēd kopā ar viņiem, cīnies kopā ar viņiem tik ilgi, cik vajadzīgs." Viņš bija jājis daudzas līgas un kājām nogājis vēl vairāk, ēdis to pašu maizi un sāli, gulējis zem Igrites segām, taču mežoņi vēl arvien Džonam neuzticējās. Tennieši dienu un nakti uzmanīja, vai nesaskatīs viņā nodevības pazīmes, tāpēc viņš nevarēja aizbēgt, un drīz jau arī varēja būt par vēlu.

"Cīnies kopā ar viņiem," Korīns bija teicis, pirms krita no Garā Naga… bet pagaidām tāda vajadzība vēl nebija radusies. "Tiklīdz es izliešu brāļa asinis, būšu pagalam. Es tad būšu Mūra otrā pusē pavisam, un atpakaļceļa nebūs."

Katru vakaru pēc pārgājiena magnārs viņu atsauca un uzdeva strupus jautājumus par Melno pili, tur izvietoto karaspēku un aizsardzības iespējām. Džons sameloja, ja uzdrīkstējās, un dažas reizes tēloja nezinīti, taču viņā klausījās arī Āzis Grīgs un Eroks, bet viņi zināja pietiekami daudz, lai Džons nezaudētu modrību. Pārāk nekaunīgi meli viņu nodotu acumirklī.

Tomēr patiesība bija acīm redzama Melnajai pilij nebija nekādas aizstāvības, atskaitot pašu Mūri. Nebija pat mietu žoga vai zemes vaļņa. Pils nebija nekas cits kā vien saujiņa torņu un nocietinājumu, turklāt divas trešdaļas no tā visa bruka kopā. Runājot par karaspēku… Vecais Lācis divus simtus vīru bija paņēmis līdzi reidā, bet vai kāds bija atgriezies? To Džons nezināja. Pilī varbūt bija palikuši kādi četri simti vīru, taču pārsvarā tie bija namdari un kalpotāji, nevis izlūki.

Tennieši bija pieredzējuši karotāji, turklāt daudz disciplinētāki par vairumu mežoņu, un acīmredzot tieši šā iemesla dēļ Menss viņus bija izvēlējies. Starp Melnās pils aizstāvjiem bija aklais mestrs īmons un viņa pusaklais kalpotājs Klaidass, vienrocis Donals Nojs, mūžam piedzērušais septons Seladors, kurlais Diks Folards, pavārs Trīspirkstu Hobs, vecais sīrs Vintons Stiprais, kā arī Halders, Tods, Pīps, Albets un pārējie puiši, kas kopā ar Džonu bija izgājuši apmācību. Viņus droši vien komandēja Bovens Māršs ar sarkano ģīmi resnais kalpotājs, kurš Mormonta prombūtnes laikā bija iecelts par pils pārvaldnieku. Skumjais Eds reizēm mēdza saukt Māršu par Veco Granātābolu, un šī palama viņam piestāvēja tikpat labi, kā Vecais Lācis Mormontam.

-   Viņš ir īstais, kuru kaujā var likt pirmajās rindās, Eds mēdza teikt savā ierasti drūmajā balsī. Viņš tos visus pieskaitīs acumirklī. īsts skaitīšanas dēmons.

Ja magnārs Melno pili ieņems negaidot, tā būs īsta asinspirts puiši tiks nokauti paši savās gultās, pirms vēl būs sapratuši, ka viņiem uzbrūk. Džons gribēja viņus brīdināt, bet kā? Viņš nekad netika sūtīts ne izlūkos, ne medībās, kā arī sardzē nekad netika atstāts viens pats. Turklāt viņš baidījās par Igriti. Viņš nevarēja ņemt meiteni līdzi, taču, ja viņš to atstātu, vai magnārs liktu viņai atbildēt par Džona nodevību? "Divas sirdis, kas pukst kā viena…"

Katru nakti viņi gulēja zem vienas segas, viņa lika galvu puisim uz krūtīm un ar rudajiem matiem kutināja zodu. Viņas smarža bija kļuvusi par daļu no paša. Meitenes šķībie zobi, krūtis, ko varēja saņemt plaukstās, lūpu garša… tas viss Džonu vienlaikus priecēja un dzina izmisumā. Bieži naktīs, guļot blakus siltajam Igrites augumam, Džons prātoja, vai tēvs pret viņa māti bija jutis to pašu, lai kas viņa būtu bijusi. "Igrite izlika lamatas, un Menss Raiders mani tajās iegrūda."

Katra starp mežoņiem aizvadītā diena padarīja ieceri arvien grūtāk izpildāmu. Viņš meklēja iespēju šos cilvēkus nodot, un, ja viņam tas izdosies, viņi mirs. Viņam šo cilvēku draudzība nebija vajadzīga vairāk kā Igrites mīlestība, un tomēr… Tennieši runāja vecajā mēlē un vispār reti sarunājās ar Džonu. Pavisam citādi bija ar Žarla sirotājiem, kas bija kāpuši Mūrī, Džons dabūja viņus iepazīt, pašam negribot: tur bija kalsnais, klusais Eroks un jautrais Āzis Grīgs, jaunie puiši Kvorts, Urbējs un virvju pinējs Kaņepāju Dans. Trakākais no visiem bija Dels jauneklis Džona gados ar zirga ģīmi, kurš bez mitas vāvuļoja par meiču, ko grasījās zagt.

-   Tava Igrite gan ir laimīga, viņu noskūpstījusi uguns, viņš bez mitas daudzināja.

Džons iekoda mēlē viņš neko negribēja dzirdēt ne par Dela meiču, ne Urbēja māti, kas dzīvoja kādā vietā pie jūras, no kurienes bija cēlies Stūrmanis Henks, ne par to, kā Grīgs alkst nokļūt pie zaļajiem ļaudīm Seju salā, ne arī kā alnis bija uzdzinis Kājas Pirkstu kokā. Viņš negribēja klausīties ne par augoni uz Augoņa pakaļas, ne par to, cik alus var izdzert Akmens īkšķis, ne to, kā jaunākais brālis centies pierunāt Kvortu neiet līdzi Zarlam. Kvortam nebija vairāk par četrpadsmit gadiem, taču viņš jau bija pamanījies nozagt sievu, kura tagad bija gaidībās.

-   Varbūt viņš piedzims kādā pilī, puika lielījās, kā tāds valdnieks!

Viņam ārkārtīgi patika pa ceļam redzētās pilis, kas tik vien bija kā

sargtorņi.

Džons prātoja, diez kur varētu būt Spoks. Vai viņš bija nokļuvis Melnajā pili vai arī skraidīja mežos kopā ar kādu vilku baru? Puisis pat sapņos nejuta dižvilku, tāpēc viņam šķita, ka ir zaudējis daļu sevis. Pat guļot kopā ar Igriti, viņš jutās vientuļš, taču vientuļš nomirt nevēlējās.

Mežoņi pa liegi viļņotām ielejām soļoja uz austrumiem, un pēcpusdienā koki sāka kļūt skrajāki. Zāle sniedzās līdz viduklim, nejaušas vēja pūsmas šūpoja savvaļas kviešu vārpas, un pārsvarā diena bija silta un gaiša, lai arī pret vakaru rietumos sāka vilkties mākoņi. Drīz vien tie aprija oranžo sauli, un Lens pareģoja, ka nāk vētra. Viņa māte bija meža ragana, tāpēc visi sirotāji ticēja, ka viņam ir dotības paredzēt laika apstākļus.

-    Te netālu ir ciemats, Āzis Grīgs pavēstīja magnāram, divu trīs jūdžu attālumā. Mēs varam patverties tur.

Stīrs tūdaļ piekrita.

Eroks un Dels devās izpētīt drupas, taču Dels gandrīz tūlīt bija atpakaļ. Stīrs apturēja kolonnu un nosūtīja uz priekšu duci tenniešu ar šķēpiem. Tad arī Džons ieraudzīja uguns atblāzmu, kas apspīdēja iebraucamās vietas skursteni. "Mēs te neesam vieni." Bažas iezagās viņā kā čūska. Puisis izdzirda zirgu zviedzam, pēc tam arī kliedzienus. "Jāj kopā ar viņiem, ēd kopā ar viņiem, cīnies kopā ar viņiem," Korīns bija teicis.

Taču kauja jau bija beigusies.

-   Tur bija tikai viens vīrs, Eroks atgriezies sacīja, vecis ar zirgu.

Magnārs senajā mēlē uzsauca pavēli, un divdesmit tennieši aplenca

ciemu, bet pārējie ņēmās pārmeklēt mājas, lai būtu droši, ka starp nezālēm un akmeņiem neslēpjas vēl kāds. Visi sanāca iebraucamajā vietā bez jumta un drūzmējās ap pavardu. Žagari, ko vecais vīrs bija salauzis, šķiet, deva vairāk dūmu nekā siltuma, taču tik vējainā un lietainā naktī mazākā liesmiņa bija patīkama. Divi tennieši, nogāzuši veco vīru zemē, pārmeklēja viņa mantas, viens turēja viņa zirgu, bet trīs citi izlaupīja seglu somas.

Džons gāja prom. Viņam zem kājām sašķīda sapuvis ābols. "Stīrs večuku nokaus." Magnārs jau pie Pelēkūdeņu sardzes bija paziņojis, ka visi ceļu locītāji, kas trāpīsies pa kājām tiks nokauti uzreiz, lai viņi nepagūtu sacelt trauksmi. "Jāj kopā ar viņiem, ēd kopā ar viņiem, cīnies kopā ar viņiem." Bet vai tas nozīmēja, ka bezpalīdzīgi jāsēž un jāklusē, kamēr šie vecam vīram griež pušu rīkli?

Ciemata malā Džons aci pret aci saskrējās ar vienu no Stīra izliktajiem sargiem. Tennietis kaut ko norūca vecajā mēlē un ar šķēpa smaili norādīja uz iebraucamo vietu. "Ej tur, kur tev jābūt," Džons noprata. "Bet kur gan tas ir?"

Viņš devās uz ezera pusi un pie kādas sabrukušas ēkas noslīgušās māla kleķa sienas atklāja gandrīz sausu vietu. Tā viņu arī atrada Igrite sēžam un skatāmies pāri lietus pātagotajam ezeram.

-    Es pazīstu šo vietu, viņš sacīja meitenei, kad tā bija apsēdusies viņam blakus. Tas tornis… nākamo reizi, kad uzplaiksnīs zibens, paskaties uz torņa augšu un pasaki man, ko tu redzi.

-    Labi, ja jau tu tā vēlies, viņa noteica. Tennieši apgalvo, ka esot dzirdējuši no turienes nākam troksni, tādus kā kliedzienus.

-   Tik vien būs kā pērkona grāvieni.

-   Viņi saka dzirdējuši kliedzienus. Varbūt tie ir spoki?

Vētrā melnais cietoksnis uz klinšainās ezera salas patiešām izskatījās drūms un spoku apsēsts.

-    Mēs jau varam par to pārliecināties, Džons ierosināja. Nez vai mēs kļūsim daudz slapjāki.

-   Tu gribi peldēties vētrā? viņa sāka smieties. Vai tā ir viltība, lai piedabūtu mani izģērbties, Džon Sniegs?

-   Vai tad tagad man tam ir vajadzīgas viltības? viņš ķircinājās. Vai varbūt tu neproti peldēt?

Džons pats bija labs peldētājs, jo šo prasmi jau agrā bērnībā bija apguvis Ziemmalas lielajā aizsarggrāvī.

-    Tu neko nesaproti, Džon Sniegs, Igrite iedunkāja puisi. Es pa pusei esmu zivs, gan redzēsi.

-   Pa pusei zivs, pa pusei kaza, pa pusei zirgs… Vai tev nav par daudz pušu, Igrite? Viņš nogrozīja galvu. Ja šī ir tā vieta, ko domāju, mums nevajadzēs peldēt, mēs tur aiziesim.

-   Aiziesim pa ūdens virsu? Meitene atliecās un paskatījās Džonam acīs. Vai tā ir kāda dienvidnieku burvestība?

-    Tā nav nekāda burv… viņš iesāka, bet tajā brīdī milzīga zibens šautra izšāvās no debesīm un pieskārās ezeram. Uz mirkli pasaule kļuva gaiša kā dienā. Grāviens bija tik skaļš, ka Igrite noelsās un ar plaukstām aizspieda ausis. Vai paskatījies? Džons apjautājās, kad duna bija apklususi un atkal viss bija tumšs kā jau naktī. Vai tu redzēji?

-    Tur bija kaut kas dzeltens, viņa atbildēja. Vai to tu domāji?

-   Tās ir šaujamlūkas, kas sensenos laikos tikušas apzeltītas to sauc par Karalienes kroni.

Tornis ezera vidū atkal bija pārvērties melnā, tikko saskatāmā siluetā.

-   Vai tur dzīvoja karaliene? Igrite gribēja zināt.

-   Karaliene tur reiz nakšņoja. Vecā auklīte viņam bija stāstījusi šo pasaku, un mestrs Lūvins lielāko tiesu no tās apstiprināja par patiesu. Tā bija Alīsenne, karaļa Džihirīsa Samierinātāja sieva. Viņš tika saukts par Veco Karali, taču, sēžoties Dzelzs tronī, bija pavisam jauns. Tolaik viņam bija paradums apceļot visu karaļvalsti. Ziemmalā viņš ieradās ar karalieni, sešiem pūķiem un pusi sava galma. Karalim vajadzēja apspriesties ar Ziemeļu uzraugu, bet Alīsennei palika garlaicīgi, tāpēc viņa sēdās sava pūķa Sudrabspārna mugurā un jāja uz ziemeļiem, lai apskatītu Mūri. Šis ciemats bija viena no vietām, kur viņa pa ceļam apstājās. Pēc tam, kad viņa te bija pavadījusi nakti, vienkāršie ļaudis torņa augšu apzeltīja, lai tā atgādinātu kroni, kas karalienei bija galvā.

-   Nekad neesmu redzējusi pūķi.

-    Neviena jau nav. Pēdējie pūķi izmira pirms simt gadiem vai vēl senāk. Bet šis notikums atgadījās krietni senāk.

-   Tu saki karaliene Alīsenne?

-   Vēlāk viņu mēdza saukt par Labo Karalieni Alīsenni. Viņas vārdā ir nosaukta viena no pilīm pie mūra Karalienes vārti. Pirms viņas apmeklējuma to sauca par Sniegavārtiem.

-   Ja viņa būtu bijusi tik laba, tad būtu nojaukuši Mūri.

"Nē," viņš prātoja, "Mūris sargā karaļvalsti no svešajiem… no tevis un taviem ļaudīm arī, mīlulīt."

-    Man bija kāds draugs, kurš sapņoja par pūķiem. Punduris. Viņš man stāstīja…

-   DŽON SNIEGS! kāds tennietis, viņus atradis, nobļāvās. Magnārs gribēt.

Džonam šķita, ka tas ir tas pats vīrs, kas viņu uzmeklēja pie ieejas alā tajā vakarā pirms kāpšanas Mūrī, tomēr pārliecināts par to nebija. Puisis piecēlās kājās, un Igrite gāja viņam līdzi. Stīrs par to vienmēr rauca pieri, taču allaž, kad mēģināja meiteni aizraidīt, viņa atgādināja, ka ir brīvs cilvēks, nevis ceļu locītāja. Viņa vienmēr nāca un gāja, kā vēlējās.

Magnārs stāvēja zem koka, kas bija izaudzis iebraucamās vietas kopējā zālē. Gūsteknis uz ceļiem tupēja pie pavarda, bet viņam apkārt bija sastājušies vīri ar šķēpiem un bronzas zobeniem. Lietus tecēja pa sienām un pakšķēja retajās lapās, kas vēl bija palikušas koka zaros, bet no uguns vijās biezi dūmi.

-   Viņam jāmirst, magnārs Stīrs paziņoja. Tas jādara tev, vārna.

Vecais vīrs mežoņu ielenkumā neteica ne vārda, tikai skatījās uz

Džonu. Lietū, dūmos, pavarda liesmu apgaismojumā viņš varēja nepamanīt, ka puisis ir ģērbies melnās drānās, ja neskaitīja aitādas apmetni. "Vai varbūt tomēr?"

Džons izvilka Garo Nagu no maksts. Lietus skaloja asmeni, un uguns uz tā malas izgaismoja draudīgu, oranžu līniju. "Nieka ugunskurs cilvēkam maksā dzīvību." Viņš atminējās, ko Korīns Pusrocis bija teicis, kad viņi uz Kaucošās pārejas pamanīja ugunskuru. "Uguns te nozīmē dzīvi," viņš teica, "bet tā var izrādīties arī nāve." Tas gan bija augstu Saltilkņos, aiz Mūra, kur likumu nebija. Te bija Dāvinājums, ko aizsargā Naktssardze un Ziemmalas spēks. Te cilvēks droši varēja kurināt uguni, nebaidoties, ka par to būs jāmirst.

-    Ko tu gaidi? Stīrs noprasīja. Nokauj viņu, un lieta darīta.

Bet pat tad gūsteknis neteica ne vārda. "Apžēlojieties," viņš varēja teikt vai "Ņemiet manu zirgu, manu naudu un ēdienu, bet atstājiet mani dzīvu." Vai arī: "Lūdzu, nevajag, es jums neko ļaunu neesmu nodarījis." Viņš būtu varējis bilst tūkstošiem vārdu, raudāt vai piesaukt dievus, lai gan viņu glābt nevarēja nekādi vārdi. Iespējams, viņš to zināja, tāpēc turēja muti un lūkojās Džonā nosodoši un vienlaikus lūdzoši.

"Tu nedrīksti svārstīties, lai ko no tevis prasītu. Jāj kopā ar viņiem, ēd kopā ar viņiem, cīnies kopā ar viņiem…" Taču šis večuks pat nebija pretojies. Viņam vienkārši nepaveicās, un viss. Kas viņš bija, no kurienes nāca un kurp jāja ar savu grīļīgo zirģeli… tam vairs nebija nekādas nozīmes. "Viņš ir vecs vīrs," Džons sev mēģināja iestāstīt, "piecdesmit, varbūt sešdesmit gadus vecs. Viņš ir nodzīvojis garāku mūžu nekā vairums ļaužu. Tennieši viņu nokaus tāpat, un es viņu glābt vairs nevaru." Garais Nags likās smagāks par svinu, tas nebija paceļams. Vecais skatījās Džonā ieplestām acīm, un tās bija melnas un dziļas kā akas. "Iekritīšu tajās un noslīkšu." Arī magnārs raudzījās uz Džonu, un puisis gandrīz vai juta no viņa starojam neuzticēšanos. "Tas cilvēks jau ir miris. Kāda gan starpība, ka viņu būs nogalējuši mana roka?" Pietiktu ar vienu ašu, precīzu šņāpienu. Garais Nags bija izkalts no valīriešu tērauda tāpat kā Ledus. Džons atcerējās citu nāves sodu: dezertieris tup uz ceļiem, viņa galva aizripo, spilgtas asinis sniegā… viņa tēva zobens, tēva vārdi, tēva seja…

-   Dari to, Džon Sniegs, Igrite lūdzās. Tev tas jādara. Pierādi, ka neesi vārna, bet gan viens no mums, brīvļaudim.

-   Nokaut vecu viru, kas tup pie uguns?

-    Orels ari sēdēja pie uguns, un tomēr tu viņu nokāvi itin veikli. Skatiens, ar kādu meitene viņu apveltīja, bija smags. Tu gribēji nogalināt ari mani, kad vēl nezināji, ka esmu sieviete. Turklāt es biju aizmigusi.

-   Tas bija citādi. Jūs bijāt kareivji… sargi.

-    Kā tad, un jūs, vārnas, negribējāt, lai jūs kāds redz. Mēs ari negribējām. Tas ir viens un tas pats. Nokauj viņu.

Džons uzgrieza upurim muguru.

-Nē.

Magnārs izslējās un pienāca tuvāk salts un draudīgs.

-   Bet es teicu: jā. Te pavēlu es.

-   Tu vari pavēlēt tenniešiem, Džons atbildēja, ne brīvļaudim.

-  Es te nevienu no brīvļaudim neredzu. Redzu tikai vārnu un vārnas sievu.

-    Neesmu nekāda vārnas sieva! Igrite izrāva no maksts dunci. Ar trīs naskiem soļiem viņa bija pie veča, saķēra viņa galvu aiz matiem, atlieca to atpakaļ un pāršķēla kaklu no auss līdz ausij. Gūsteknis pat mirstot neizdvesa ne skaņu. Tu neko nesaproti, Džon Sniegs! viņa iekliedzās un nosvieda asiņaino dunci puisim pie kājām.

Magnārs kaut ko noteica vecajā mēlē. Iespējams, viņš lika tenniešiem Džonu uz līdzenas vietas nokaut, taču patiesību viņam noskaidrot neiznāca. No debesim izšāvās kvēlojošs, zilganbalts zibens šķēps un trāpīja tornī, kas slējās ezera vidū. Visi saoda sviluma smaku, arī pērkons tūdaļ satricināja nakti.

Un tad sākās nāves pļauja.

Zibens uzplaiksnījums apžilbināja Džonu, taču viņš paguva ievērot joņojošu ēnu, bet mirkli vēlāk atskanēja kliedziens. Pirmais tennietis nomira tāpat kā vecais vīrs, asinīm šļācoties no saplosītā kakla. Gaisma izplēnēja, rēcošā ēna metās uz otru pusi, un tumsā gāja bojā vēl viens tennietis. Skanēja lamas, brēcieni, sāpju vaidi. Džons redzēja, kā Augonis, kāpjoties atpakaļ uzkrīt virsū trim citiem vīriem un notriec tos no kājām. "Spoks," Sniegs kā neprātā nodomāja. "Bet Spoks aizskrēja uz Mūri." Kad zibens nākamo reizi pārvērta nakti dienā, viņš redzēja vilku stāvam pār Dela krūtīm un no dzīvnieka žokļiem pilēja asinis. "Pelēks… šis vilks ir pelēks."

Līdz ar pērkona grāvienu atkal iestājās tumsa. Vilks šaudījās starp tenniešiem, kas pūlējās kustoni nobakstīt šķēpiem. Beigtā veča ķēve, saodusi slaktiņu, sacēlās pakaļkājās un vicināja pakaviem apkaltās priekškājas. Garais Nags vēl arvien bija Džona rokās, un puisis tūdaļ saprata, ka labākas iespējas vairs nebūs.

Pagriezies uz vilka pusi, viņš nokāva pirmo vīru, izvairījās no otra un cirta trešajam. Šajā juceklī kāds izsauca viņa vārdu, taču Džons nevarēja atšķirt tā bija Igrite vai magnārs. Tennietis, kurš pūlējās savaldīt zirgu, Sniegu nemaz nepaguva ieraudzīt. Garais Nags nu bija viegls kā spalviņa. Viņš no mugurpuses iešķēla vīram pa lieliem un sajuta, kā tērauds iekožas miesā līdz kaulam. Kad mežonis nokrita, ķēve metās auļos, taču Džonam sazin kā izdevās ar brivo roku pieķerties tai pie krēpēm un uzrausties mugurā. Kāda roka satvēra viņu aiz potītes, puisis cirta ar zobenu un, pagriezies ieraudzīja, kā Urbēja sejā iešļācas asinis. Zirgs atkal saslējās pakaļkājās un, metoties ārā no drupām, ar krakšķi iespēra kādam tennietim pa deniņiem.

Un tad viņi bēga. Džons pat necentās vadīt zirgu mežonīgajā skrējienā cauri dubļiem, lietum un negaisam viņam vajadzēja noturēties tā mugurā. Slapjā zāle pātagoja viņa seju, gar ausi aizšāvās šķēps. "Ja zirgs paklups un salauzīs kāju, viņi mani panāks un nogalinās," Džons domāja, taču viņa pusē bija visi vecie dievi un ķēve nepaklupa. Melnajās debesīs noplaiksnīja zibens, un pa ielejām ducinādams aizvēlās pērkons. Kliedzieni viņam aiz muguras pamazām pagaisa.

Lietus mitējās tikai pēc daudzām stundām. Džons bija viens garas, melnas zāles jūrā. Labajā ciskā pulsēja dobja sāpe. "Pa kuru laiku tas bija atgadījies?" Viņš satvēra bultu un parāva to, taču uzgalis bija iedūries pārāk dziļi miesā, un sāpes, velkot bultu, bija nepanesamas. Džons pūlējās atminēties ārprātīgo traci, kas bija izcēlies iebraucamajā vietā, taču atcerējās vienīgi nezvēru tas bija slaiks, pelēks un baiss. "Tas bija pārāk liels, lai būtu parasts vilks, tātad dižvilks. Tā tam vajadzētu būt." Viņš vēl nekad nebija redzējis dzīvnieku kustamies tik ātri. "Kā pelēks vējš. Vai Robs būtu atgriezies ziemeļos?

Džons nogrozīja galvu viņam atbildes nebija. Bija pārāk grūti domāt… par vilku, par veco vīru, par Igriti, par visu…

Puisis neveikli noslīdēja no ķēves muguras. Ievainotā kāja saļima, un viņš bija spiests apvaldīt sāpju kliedzienu. "Tas būs drausmīgi." Taču bultu vajadzēja izvilkt no laika vilcināšanas labāk nepaliks. Viņš satvēra bultu, dziļi ieelpoja un stūma šautru uz priekšu, tad norūcās un nolamājās. Sāpēja tik ļoti, ka brīdi vajadzēja atvilkt elpu. "Es asiņoju, kā kaujama cūka," viņš nodomāja, taču neko nevarēja darīt bulta bija jāizvelk. Puisis saviebās un mēģināja vēlreiz… un trīcošām rokām atkal mitējās. "Vēlreiz." Šoreiz viņš iekliedzās, taču bultas uzgalis parādījās kājas priekšpusē. Džons novilka asiņainās bikses, lai labāk varētu satvert bultu, sāpēs savilka seju un lēni izvilka to cauri kājai. Viņš tā arī nesaprata, kā pamanījies to izdarīt bez noģībšanas.

Pēc tam viņš, satvēris guvumu rokās, gulēja zemē un asiņoja, turklāt bija tik vārgs, ka nespēja pakustēt. Pēc kāda laika viņš aptvēra, ka noasiņos līdz nāvei, ja nepiespiedīs sevi kustēties. Džons aizrāpoja līdz seklam strautam, kur dzēra ķēve, aukstajā ūdenī apmazgāja brūci un cieši pārsēja ar auduma strēmeli, ko noplēsa no apmetņa. Viņš nomazgāja arī bultu. Spalvas bija pelēkas vai baltas? Igrite savām bultām sēja klāt gaiši pelēkas zosu spalvas. "Vai viņa man iešāva tad, kad bēgu?" Džons nevarēja meitenei neko pārmest, viņš tikai prātoja, vai šī tēmējusi viņam vai zirgam. Ja ķēve būtu kritusi, viņš būtu pagalam.

Labi, ka tur pagadījās mana ciska, viņš noburkšķēja.

Viņš labu brīdi atpūtās un ļāva ķēvei ganīties. Tā nebija aizklīdusi tālu, un tas bija labi, jo, ar vienu kāju klibojot, viņš zirgu panākt nevarētu. Viņam spēka pietika vien pieslieties kājās un uzrāpties lopiņam mugurā. "Kā es pirms tam varēju pajāt bez segliem, bez kāpšļiem un ar zobenu vienā rokā? Arī uz šo jautājumu viņš sev nespēja atbildēt.

Tālumā norībēja pērkons, taču virs galvas mākoņi jau sāka izklīst. Džons debesīs uzmeklēja Ledus pūķi, pagrieza ķēvi uz ziemeļiem, uz Mūra un Melnās pils pusi. "Es jāju mājās," viņš sev teica. Bet, ja tā bija taisnība, kāpēc viņam bija tik milzīga tukšuma sajūta?

Viņš jāja līdz rītausmai, un zvaigznes viņu vēroja kā neskaitāmas acis.

TREŠĀS GRĀMATAS PIRMĀS DAĻAS BEIGAS

© Izdevums latviešu valodā, SIA "The White Book" Reģistrācijas nr. 50103429851 K. Valdemāra iela 33-20, Rīga, LV-1010 www.whitebook.lv

Iespiests un iesiets SIA "Jelgavas tipogrāfija"

Content

Mārtins Džordžs R. R. Dziesma par ledu un uguni-3. Zobenu Vētra. Pirmā daļa Tērauds un sniegs

PIEZĪME PAR HRONOLOĢIIU

PROLOGS

1.NODAĻA DŽEIMIJS

2.NODAĻA KETLĪNA

3.NODAĻA ĀRIJA

4.NODAĻA TĪRIONS

5.NODAĻA dĀbols

6. NODAĻA SANSA

7. NODAĻA DŽONS

8.NODAĻA DINERISA

9.NODAĻA BRENS

10.NODAĻA DĀVOSS

11.NODAĻA DŽEIMIJS

12.NODAĻA TĪRIONS

13.NODAĻA ĀRIJA

14.NODAĻA KETLĪNA

15.NODAĻA DŽONS

16.NODAĻA SANSA

17.NODAĻA ARIJA

18.NODAĻA SEMVELS

19.NODAĻA TĪRIONS

20.NODAĻA KETLĪNA

21.NODAĻA DŽEIMIJS

22.NODAĻA ĀRIJA

23.NODAĻA DINERĪSA

24.NODAĻA BRENS

25.NODAĻA DĀVOSS

26.NODAĻA DŽONS

27.NODAĻA DINERĪSA

28.NODAĻA SANSA

29.NODAĻA ĀRIJA

30.NODAĻA DŽONS

31.NODAĻA DŽEIMIJS

32.NODAĻA TĪRIONS

33.NODAĻA SEMVELS

34.NODAĻA ĀRIJA

35.NODAĻA KETLĪNA

36.NODAĻA DĀVOSS

37.NODAĻA DŽEIMIJS

38.NODAĻA TĪRIONS

39.NODAĻA ARIJA

40.NODAĻA BRENS

41.NODAĻA DŽONS