Mārtins Džordžs R. R. Mārtins

Dziesma par ledu un uguni-4-1. Vārnu dzīres

Džordžs R. R. Mārtins

Vārnu dzīres

Dziesma par ledu un uguni

Ceturtā grāmata pirmā daļa

Kartes sastādījis Džeimss Sinklērs

PROLOGS

Pūķi, sacīja Molanders. Viņš pacēla no zemes ābolu un pasvārstīja to rokās.

Pamet ābolu, palūdza Alerass Sfinkss, izvilcis bultu no bultu maka un uzlicis to uz stiegras.

-   Es gan gribētu redzēt pūķi. Rūns bija jaunākais no visiem drukns puisietis, kuram līdz pilngadībai trūka divu gadu. Kaut uz mirkli ieraudzīt.

"Un es gribētu gulēt Rouzijas apskāvienos," Peits nodomāja un nemierīgi sarosījās uz sola līdz rītam viņš meiču jau būs ieguvis. "Es aizvedīšu viņu labi tālu prom no Senpilsētas, pāri šaurajai jūrai uz brīvpilsētām." Tur nebija mestru un neviens viņam neko nepārmetīs.

Viņš dzirdēja Emmas smieklus cauri aizslēģotajiem logiem, un tie sajaucās ar dobjāku balsi, kas piederēja vīrietim, kuru viņa izklaidēja. Emma bija vecākā no padauzām "Spalvā un kausā" ap gadiem četrdesmit, taču vēl aizvien gana glīta un miesās svaiga. Rouzija bija viņas meita piecpadsmit gadus veca un tikko uzziedējusi. Emma bija izlēmusi, ka Rouzijas jaunavība maksā vienu zelta pūķi, un Peits bija iekrājis deviņus sudraba briežus un sauju vara zvaigžņu un grašu. Drīzāk viņam varētu rasties izdevība tikt pie vesela zelta pūķa nekā sakrāt to sīknaudā.

-   Tu esi piedzimis par vēlu, lai redzētu pūķus, vecīt, Māceklis Armens teica Rūnām. Armenam ap kaklu bija ādas siksniņa, pie kuras piestiprināti alvas, svina un vara posmi, turklāt viņš kā jau visi mācekļi uzskatīja, ka novičiem galvas vietā uz pleciem aug rāceņi. Pēdējais atstiepa kājas karaļa īgona Trešā valdīšanas laikā.

Tas bija Kietmalas pēdējais pūķis, precizēja Molanders. Pamet ābolu, Alerass vēlreiz palūdza. Sfinkss bija tīri piemīlīgs l.umcklis, un visas krogusmeitas liptin lipa viņam klāt. Pat Rouzija reiwm pieķēra viņam pie rokas, kad atnesa vīnu, un Peits tādās reizēs sakoda zobus un izlikās to nemanām.

kietmalas pēdējais pūķis arī bija pēdējais, Armens piekāpās. Visi lo zina.

-   Met ābolu, Alerass nerimās, ja negrasies to apēst.

-   Še. Molanders, vilkdams savu kleino kāju, palēcās, pagriezās un aizmeta ābolu dūmakā, kas klājās pār Medvīni. Ja nebūtu tās kleinās kājas, viņš būtu bruņinieks tāpat kā viņa tēvs, jo rokās un platajos plecos spēka bija gana. Ābols lidoja tālu un ātri…

…taču ne tik ātri kā bulta, kas aizsvilpa tam pakaļ jardu gara zeltkoka šautra ar košsarkanām spalvām. Peits neredzēja, kā bulta trāpa ābolā, taču it labi to dzirdēja mīkstais būkšķis atbalsojās pāri upei un tad atskanēja šļaksts.

-   Tu trāpīji! Smalki!

"Ne uz pusi tik smalks kā Rouzija." Peits dievināja viņas brūnās acis, briestošās krūtis un smaidu, un meitene smaidīja ik reizi, kad viņu ieraudzīja. Viņam patika bedrītes meitenes vaigos. Reizēm viņa apkalpoja basām kājām, un arī tas puisim patika. Viņam patika Rouzijas tīrā, svaigā smarža, matu cirtas pie ausīm un pat viņas kāju pirksti. Reiz viņa ļāva Peitam paglāstīt savas kājas un parotaļāties ar pirkstiem, un jauneklis, viņas smieklu pamudināts, katram pirkstam izstāstīja pa smieklīgai pasaciņai.

Var jau būt, ka labāk būtu palikt šajā pusē šaurajai jūrai par ietaupīto naudu viņš varētu nopirkt ēzeli un, ar Rouziju uz maiņām sēžot ēzeļa mugurā, klejot pa Rietmalu. Ebrozs droši vien uzskatīja, ka Peits nav ne graša vērts, taču puisis prata braucīt kaulus un ārstēt drudzi ar dēlēm, un vienkāršajiem ļaudīm viņa palīdzība nāktu kā saukta. Ja viņš vēl iemācītos apgriezt matus un skūt bārdas, viņš pat varētu kļūt par balbieri. "Ar to vajadzētu pietikt," viņš sev teica, "ja vien man ir Rouzija." Rouzija bija viss, ko viņš pasaulē vēlējās iegūt.

Taču sākumā viss bija citādi. Savulaik viņš bija vēlējies kļūt par mestru pilī un kalpot kādam dāsnam valdniekam, kurš gudrības dēļ viņu cienītu un pateicībā par kalpošanu dāvātu dārgu baltu zirgu. Cik cēli viņš tad jātu, stalti izslējies, un smaidītu garāmgājējiem no vienkāršās tautas…

Kādu vakaru "Spalvas un kausa" kopējā zālē pēc otrās krūzes nāvīgi stiprā sidra Peits sāka lielīties, ka viņš ne vienmēr būšot novicis.

-   Labprāt ticu, atsaucās Slinkais Leo. Tu būsi bijušais novicis, kas gana cūkas.

Viņš izdzēra kausu līdz dibenam. Lāpu apgaismotā "Spalvas un kausa" terase bija vienīgā gaismas saliņa rīta miglā. Lejāk pa upi kā blāvs oranžs mēness straumē vīdēja Haitaueru pils ugunis, taču ar to vien bija par maz, lai atgūtu možumu.

"Alķīmiķim jau vajadzēja būt klāt." Tas bija neģēlīgs joks vai arī ar viņu kaut kas atgadījies? Nebūtu jau pirmā reize, kad liktenis pagriež Peitam pēcpusi. Kad viņš tika izraudzīts par vecā arhimestra Valgreiva palīgu darbā ar kraukļiem, puisis uzskatīja, ka viņam paveicies, un viņam pat sapņos nerādījās, ka viņš drīz vien varēs pienest šim ēdienu, slaucīt kambarus un rītos palīdzēt mestram apģērbties. Visi mēdza teikt, ka Valgreivs jau ir paguvis aizmirst vairāk no kraukļu kopšanas mākslas nekā citi mestri vispār jebkad ir zinājuši, tāpēc Peits uzskatīja, ka ķēdes dzelzs posms ir mazākais, uz ko viņš var cerēt, tikai Valgreivs nespēja viņam to piešķirt. Vecais vīrs bija arhimestra amatā tikai pieklājības pēc. Senāk viņš bija dižens mestrs, bet tagad ķēzījās biksēs, savukārt pirms pusgada mācekļi uzgāja Valgreivu bibliotēkā šņukstam, jo viņš nespēja atrast ceļu uz saviem kambariem. Tagad Valgreiva vietā zem dzelzs maskas sēdēja mestrs Gormons tas pats, kurš reiz bija apsūdzējis Peitu zādzībā.

Ābelē pie upes iedziedājās lakstīgala. Šīs saldās skaņas bija īsta svētlaime pēc kraukļu griezīgajiem ķērcieniem un nebeidzamās murdēšanas, ko viņš dzirdēja caurām dienām. Baltie kraukļi prata izrunāt viņa vārdu un ķiukstēja to ik reizi, kad puisi ieraudzīja: "Peit, Peit, Peit!" Kopējam, to dzirdot, gribējās kliegt. Lielie baltie putni bija arhimestra Valgreiva lepnums, un viņš pat gribēja, lai tie viņu pēc nāves apēd, taču Peitam bija aizdomas, ka kraukļi tad pie viena notiesās arī viņu.

Iespējams, pie vainas bija nāvīgi stiprais sidrs viņš nebija nācis dzert, taču Alerass cienāja ar dzērieniem, lai nosvinētu mestra ķēdes vara posma iegūšanu, un vainas apziņa radīja slāpes. Likās, ka lakstīgala pogo: "zeltu par dzelzi, zeltu par dzelzi, zeltu par dzelzi", un tas bija pagalam savādi, jo tieši tā svešinieks bija teicis tajā vakarā, kad Rouzija viņus saveda kopā.

-   Kas tu esi? Peits gribēja zināt.

-   Alķīmiķis. Es varu pārvērst dzelzi par zeltu, svešais atbildēja. Viņam rokā bija monēta dzeltenajam zeltam liegi mirdzot sveces gaismā, la lēkāja pirkstos. Vienā monētas pusē bija trīsgalvains pūķis, otrā kāds sen miris karalis. "Zeltu par dzelzi," Peits atcerējās. "Neko labāku nevar vēlēties. Tu viņu gribi? Tu viņu mīli?"

-   Es neesmu zaglis, Peits atbildēja vīram, kurš sevi sauca par alķīmiķi. Es esmu Citadeles novicis.

-   Ja nu gadījumā pārdomāsi, es ar visu zelta pūķi ieradīšos pēc trim dienām, alķīmiķis noteica, saprotoši palocījis galvu.

Trīs dienas bija pagājušas. Peits bija atnācis uz "Spalvu un kausu", vēl arvien neticis skaidrībā par to, kas viņš īsti bija, taču alķīmiķa vietā iebraucamajā vietā atrada Molanderu, Armenu Sfinksu un Rūnu piedevām. Būtu aizdomīgi, ja viņš atteiktos puišiem piebiedroties.

"Spalva un kauss" vienmēr bija vaļā. Sešsimt gadus tas atradās uz salas Medvīnes vidū un tā durvis klientiem nekad nebija slēgtas. Lai arī augstā koka ēka šķiebās uz dienvidiem tikpat greizi kā noviči reizēm liecās pēc kausa, Peits domāja, ka iebraucamā vieta tur stāvēs vēl sešsimt gadus un tirgos vīnu, alu un nāvīgi stipro sidru laiviniekiem un jūrniekiem, kalējiem un dziesminiekiem, priesteriem un prinčiem, Citadeles novičiem un mācekļiem.

-   Senpilsēta nav visa pasaule, Molanders skaļi paziņoja. Viņš bija bruņinieka dēls un tik piedzēries, cik vien cilvēks var būt. Kopš saņēmis vēsti par tēva nāvi uz Melnupes, viņš piedzērās gandrīz katru vakaru. Pat Senpilsētas mūros Piecu karaļu karš bija skāris viņus visus… lai gan arhimestrs Benedikts apgalvoja, ka nekādas piecu karaļu karošanas nav bijis, jo Renlijs Barateons ticis noslaktēts, vēl pirms sevi kronējis Belons Grejdžojs.

-    Mans tēvs allaž mēdza teikt, ka pasaule ir lielāka par valdnieka pili, Molanders turpināja. Pūķi droši vien tāds nieks vien ir, salīdzinot ar visu to, ko var redzēt Kārtā, Ašaī un Ji Ti. Tie jūrnieku stāsti…

-    … ir tikai jūrnieku stāsti, Armens viņu pārtrauca. Tie taču ir jūrnieki, dārgais Molander. Aizej uz piestātni un tur uz galvošanu atradīsi jūrniekus, kuri pastāstīs, kā drāzuši nāras vai veselu gadu pavadījuši zivs vēderā.

-   Bet kā tu vari zināt, ka viņi to nav darījuši? Molanders zālē meklēja ābolus. Tev pašam vajadzētu pabūt zivs vēderā, lai pierādītu, ka tur nav bijuši viņi. Ja to stāstītu viens jūrnieks vien, tad visi smietos, bet, ja vienu un to pašu četru dažādu kuģu airētāji stāsta četrās dažādās valodās…

-   Viņi nestāsta vienu un to pašu, Armens iebilda. Viņi stāsta par pūķiem Ašaī, Kārtā un Mīrīnā, par dotraku pūķiem, par pūķiem, kas atbrīvo vergus… katram sava pasaciņa.

Pasakas atšķiras likai sīkumos, Molanders arī skaidrā bija nepiekāpīgs, taču pilna viņš k|uva vel stūrgalvīgāks. Tomēr visi stāsta par pūķiem un skaistu, jaunu karalieni.

Vienīgais pūķis, kas interesēja Peitu, bija redzams uz zelta monētas, tāpēc viņam ienāca prātā, diez kas noticis ar alķīmiķi. "Trīs dienas. Viņš teica, ka būšot te."

-    Tev pie kājām ir ābols, Alerass uzsauca Molanderam, un man vēl ir divas bultas.

-    Piedrāzt tavas bultas, Molanders pacēla ābolu. Tas ir tārpains, viņš sūrojās, tomēr pameta to gaisā. Auglis jau bija sācis krist, kad bulta to glīti pāršķēla uz pusēm. Viena puse nokrita uz tornīša, aizripoja pa jumta nogāzi, palēcās un tikai par pēdas tiesu netrāpīja Armenam pa galvu.

-   Ja tārpu pārgriež uz pusēm, dabū divus tārpus, māceklis padalījās zinībās.

-    Ja tas pats būtu ar āboliem, neviens nekad nebūtu badā, Alerass pasmaidīja. Sfinkss vienmēr smaidīja, it kā zinātu kādu citiem neapjaušamu joku. Smaids kopā ar aso zodu, smailo matu līniju uz pieres un ogļu melnajām biezajām cirtām piešķīra viņa sejai negantu izskatu.

Alerass noteikti kļūs par mestru viņš bija Citadelē tikai gadu, bet jau bija izkalis trīs ķēdes posmus. Armenam to varbūt arī bija vairāk, taču viņam katra posma izkalšana prasīja pa gadam, tomēr arī viņš reiz kļūs par mestru. Rūns un Molanders bija zaļi noviči, bet Rūns bija ļoti jauns, savukārt Molanders labprātāk nodevās dzeršanai.

Toties Peits…

Viņš Citadelē bija ieradies pirms pieciem gadiem, un tolaik viņam nebija vairāk par trīspadsmit, tomēr bija tikpat zaļš kā toreiz. Divas reizes viņam bija šķitis, ka ir gatavs spert pirmo soli. Vienu reizi viņš stājās arhimestra Vailīna priekšā, lai pierādītu savas zināšanas par debess jumu, un ātri vien dabūja uzzināt, kāpēc mestrs tiek saukts par Etiķa Vailīnu. Peitam vajadzēja divus gadus, lai vēlreiz saņemtu drosmi, taču šoreiz viņš devās pie vecā un laipnā arhimestra Ebroza, kuram bija klusa balss un maigas rokas, taču Ebroza nopūtas Peitam izrādījās tikpat rūgtas kā Vailīna zobgalības.

-   Vēl vienu ābolu, un es jums pateikšu, ko domāju par tiem pūķiem, solījās Alerass.

-    Ko gan tu vari zināt tādu, ko nezinu es? Molanders norūca. Ieraudzījis kokā ābolu, viņš palēcās, norāva augli un pasvieda to gaisā.

Alerass atvilka loka stiegru un ar acīm sekoja mērķim. Tiklīdz ābols sāka krist, viņš izšāva.

-   Pēdējo bultu tu vienmēr aizšauj garām, Rūns noteica. Ābols neskarts ar plunkšķi iekrita upē. Re nu.

-   Tajā dienā, kad cilvēks trāpa visos mērķos, viņš pārstāj pilnveidoties. Alerass noņēma lokam stiegru un ielika ieroci ādas makstī. Loks bija dreijāts no zeltsirdes reta un teiksmaina koka, kas bija sastopams Vasaras salās. Peits reiz mēģināja to saliekt, taču nespēja. "Sfinkss izskatās slaiks, bet viņa kalsnās rokas ir spēcīgas," puisis nodomāja, kad Alerass pārmeta kāju solam un pasniedzās pēc vīna kausa. Pūķim ir trīs galvas, viņš paziņoja ar mīkstu Dornes akcentu.

-   Vai tā ir mīkla? Rūns gribēja zināt. Pasakās sfinksas vienmēr runā mīklās.

-   Tā nav nekāda mīkla, Alerass iedzēra malku vīna. Pārējie cilāja nāvīgi stiprā sidra kausus, ar ko bija slavena dzertuve "Spalva un kauss", bet viņš deva priekšroku savādiem saldiem vīniem no dzimtenes. Šie vīni pat Senpilsētā nebija lēti.

Alerasu par Sfinksu iedēvēja Slinkais Leo. Sfinksā bija pa druskai šā, pa druskai tā: cilvēka seja, lauvas augums, vanaga spārni. Alerass bija tāds pats: viņa tēvs bija dornietis, māte melnādaina sieviete no Vasaras salām, bet viņa paša miesa bija tumša kā tīkkoks. Arī acis viņam bija tādas kā zaļajām marmora sfinksām, kas rotāja Citadeles galvenos vārtus, no oniksa.

-   Nevienam pūķim nav triju galvu, atskaitot tos, kas redzami uz vairogiem un karogiem, Māceklis Armens noskaldīja. Heraldisks untums, nekas vairāk. Turklāt visi Tārgārjeni ir miruši.

-   Ne visi, Alerass atteica. Ubagu Karalim bija māsa.

-    Man likās, ka viņas galva tika sašķaidīta pret sienu, Rūns ieminējās.

-   Nē, Alerass atbildēja. Tas bija prinča Rīgera dēls, kura galvu pret sienu sadragāja Lanisteru lauvu drosmīgie vīri. Mēs runājam par Rīgera māsu, kas dzimusi Pūķakmenī vēl pirms tā krišanas. Par to, kuru sauc Dinerīsa.

-   Vētrā Dzimusī, tagad es arī atceros. Molanders augstu pacēla kausu un paskalināja tajā sidra atliekas. Uz viņas veselību! Viņš izdzēra sidru, trieca tukšo kausu pret galdu, atraugājās un noslaucīja muti ar plaukstas virspusi. Kur tad ir Rouzija? Mūsu likumīgā karaliene ir pelnījusi vēl vienu devu. Ko jūs par to sakāt?

Runā klusāk, stulbeni, Māceklis Armens bija satraukts. Par tādām lietām nedrīkst pat jokot nekad nevar zināt, kas noklausās. Zirneklim ausis ir visur.

-   Nemīz biksēs, Armen. Es piedāvāju iedzert, nevis aicinu uz dumpi.

Peits izdzirda smiekliņu, un viņam aiz muguras ierunājās klusa, nebēdnīga balss.

-   Es jau sen zināju, ka tu esi nodevējs, Lēkātāj.

Ģērbies atlasa kamzolī ar zaļām un zeltainām svītrām un melnā zīda pusapmetnī, ko pie pleca saturēja nefrīta roze, Slinkais Leo stāvēja atspiedies pret vecā koka tilta balstu. Vīns, ar ko bija nolaistīts apģērbs, spriežot pēc traipu krāsas, bija koši sarkans. Pelnu pelēko matu cirta krita pāri vienai acij.

-   Ej ellē, Molanders saskaitās, viņu ieraudzījis. Mēs tevi te nesaucām.

Alerass uzlika plaukstu puisim uz rokas, lai viņu nomierinātu, bet Armens sarauca pieri.

-   Leo, cienītais kungs. Man šķita, ka tu esi ieslodzīts Citadelē vēl…

-   …uz trim dienām. Slinkais Leo paraustīja plecus. Perestans apgalvo, ka pasaule ir četrdesmit tūkstošus gadu veca. Moloss domā, ka piecus tūkstošus. Kas tādā gadījumā ir trīs dienas, sakiet lūdzami? Lai arī uz terases bija ducis neaizņemtu galdu, Leo apsēdās pie viņējā. Uzsauc man kausu Pergolas zeltainā, Lēkātāj, un es, iespējams, tēvam neteikšu par tavu tostu. Kauliņi "Rūtotajā drudzī" vērsās pret mani, un es pēdējo briedi iztērēju par vakariņām. Iekodu piena sivēnu plūmju mērcē, pildītu ar kastaņiem un baltajām trifelēm. Cilvēkam taču jāēd. Ko ēdāt jūs?

-   Jērgaļu, noburkšķēja Molanders, un likās, ka viņš nav pārāk apmierināts ar tādām vakariņām. Par visiem apēdām vienu vārītu jēra gurnu.

-    Tas noteikti bija ar pildījumu… Leo pagriezās pret Alerasu. Valdnieka dēlam jābūt ar plašu sirdi. Noprotu, ka tu esi dabūjis vara posmu par to es iedzeršu.

-   Es cienāju tikai draugus, pasmaidīja arī Alerass. Un es neesmu valdnieka dēls, to jau tev teicu. Mana māte bija tirgotāja.

Leo zaļganbrūnās acis mirdzēja no vīna un ļaunprātības.

-   Tava māte bija mērkaķis no Vasaras salām. Dornieši ir gatavi izdrāzt jebko, kam starp kājām ir caurums. Bet neuztver to kā apvainojumu. Atšķirībā no tā raibā cūkgana, viņš ar roku norādīja uz Peitu, tu vismaz mazgājies.

"Ja es ieblieztu viņam pa muti ar kausu, tad izsistu pusi zobu," Peits nodomāja. Cūkgans Raibais Peits bija neskaitāmu pasaku varonis labsirdīgs pamuļķis, kurš allaž pārspēj resnus kundziņus, augstprātīgus bruņiniekus un ārišķīgus septonus, kas viņam stājas ceļā. Viņa muļķība dīvainā kārtā vienmēr izrādās viltība, un visas pasakas parasti beidzas vienādi Raibais Peits dabū valdnieka troni vai izdrāž bruņinieka meitu. Bet tās bija tikai pasakas. Dzīvē cūkganiem nekad tik labi neklājās. Peits reizēm iedomājās, cik ļoti māte viņu ienīduši, ja jau devusi tādu vārdu.

-   Tu par to atvainosies, Alerass vairs nesmaidīja.

-   Tu domā? Leo atbildēja. Kā lai es atvainojos ar izkaltušu rīkli?

-   Tu ar katru izrunāto vārdu apkauno savu namu, Alerass sacīja. Arī Citadeli tu apkauno ar to vien, ka esi viens no mums.

-   Es zinu. Tāpēc uzsauc man vīnu, lai varu noskalot savu kaunu.

-   Es drīzāk izrautu tev mēli ar visām saknēm, Molanders atsaucās.

-   Tiešām? Kā tad es varēšu jums izstāstīt par pūķiem? Leo paraustīja plecus. Jauktenim taisnība Trakā Ķēniņa meita ir dzīva un ir izperējusi trīs pūķus.

-   Trīs? Rūns bija pārsteigts.

-   Vairāk par diviem un mazāk par četriem, Leo uzsita viņam pa roku. Es tavā vietā vēl netiektos pēc ķēdes zelta posma.

-   Liec viņu mierā, Molanders brīdināja.

-   Cik Lēkātājs ir bruņniecisks! Bet kā vēlies. Ikviens vīrs no ikviena kuģa, kas peldējis simt līgu attālumā no Kartas, stāsta par tiem pūķiem. Viens otrs tos pat ir redzējis. Burvis sliecas tam ticēt.

-   Mārvinam nav visi mājās, Armens savilka lūpas. Arhimestrs Perestans pirmais tev to pateiks.

-   Arhimestrs Rīems arī tā saka, Rūns piebilda.

-   Jūra ir slapja, saule ir karsta, bet aitas baidās no suņa, Leo nožāvājās.

"Viņam krājumā ir palama katram," Peits iedomājās, taču nevarēja noliegt, ka Mārvins vairāk līdzinās aitu sunim nekā mestram. "Izskatās tā, it kā grasītos kost." Burvis nebija tāds kā pārējie mestri. Ļaudis melsa, ka viņš saejoties ar maukām un klejojošiem burvjiem, sarunājoties ar pinkainajiem ibeniešiem un melnajiem Vasaras salu ļaudīm viņu mēlēs un mazajos jūrnieku tempļos ostmalā ziedojot savādiem dieviem. Viņš bija redzēts padibeņu ūķos, žurku bedrēs un pagrīdes bordeļos apspriežamies ar ākstiem, dziesminiekiem, algotņiem un pat ubagiem. Dažs zināja stāstīt, ka viņš reiz nogalējis vīru ar kailām rokām.

Kad Marvins pēc astoņu gadu klejojumiem pa austrumiem, kur zīmēja tālu zemju kartes, meklēja retas grāmatas un mācījās no burvjiem un ēnsaučiem, atgriezās Senpilsētā, Etiķa Vailīns viņu iesauca par Mārvinu Burvi. Drīz vien Etiķa Vailīnam par lielu nepatiku to zināja visā Senpilsētā.

-    Lai lāsti un lūgšanas paliek priesteru un septonu ziņā. Velti savu laiku mācībām, kam cilvēks var uzticēties, arhimestrs Rīems reiz ieteica Peitam, taču viņa gredzens, zizlis un maska bija no dzeltenā zelta un viņa amata ķēdē nebija posma no valīriešu tērauda.

Armens notēmēja pret Slinko Leo ar degunu. Šim mērķim viņa deguns bija lielisks garš, plāns un smails.

-    Arhimestrs Mārvins tic dažādām savādām lietām, viņš ieminējās, bet par pūķiem viņam nav vairāk pierādījumu kā Molanderam. Jūrnieku stāsti, un viss.

-   Tu maldies, Leo atbildēja. Burvja kambarī deg stikla svece.

Uz lāpas gaismas apspīdētās terases iestājās klusums. Armens nopūtās un pašūpoja galvu. Molanders sāka smieties. Sfinksa melnās acis uzmanīgi vērās Leo sejā. Rūns bija apjucis.

Peits zināja par stikla svecēm, lai gan nekad nevienu nebija redzējis, tās bija viens no visstingrāk glabātajiem Citadeles noslēpumiem. Tika runāts, ka sveces atvestas Senpilsētā no Valīrijas tūkstoš gadus pirms Posta. Puisis bija dzirdējis, ka pavisam to esot četras: viena zaļa, trīs melnas, un visas garas, izliektas.

-   Kas tās par stikla svecēm? Rūns noprasīja.

Māceklis Akolīts nogrimšļojās.

-   Naktī, pirms māceklis nodod zvērestu, viņam velvju zālē jāstāv sardzē. Nav atļauts ņemt līdzi ne lāpu, ne lākturi, ne sveci… tikai obsidiāna sveci. Viņam nakts jāpavada pilnīgā tumsā, ja vien viņš nespēj aizdegt šo stikla sveci. Viens otrs ir mēģinājis dumjākie, spītīgākie un tie, kuri ir mācījušies tā saucamās augstākās mākslas. Visbiežāk viņi vienkārši sagriež pirkstus, jo sveču kantis esot asas kā bārdasnaži. Un tad viņi ar asiņainiem pirkstiem gaida rītu, cerot, ka nebūs izgāzuši pārbaudījumu. Gudrākie parasti liekas uz auss vai pavada nakti lūgšanās, tomēr katru gadu ir daži, kas mēģina tās sveces aizdedzināt.

-   Jā, Peits arī to bija dzirdējis. Bet kāda jēga no sveces, ja to nevar aizdedzināt?

-    Tā ir mācība. Armens paziņoja. Pēdējās zināšanas, kas mums jāiegūst pirms mestra ķēdes saņemšanas. Stikla svece ir domāta, lai atspoguļotu patiesību un zināšanas, visu reto, skaisto un trauslo. Tā izskatās pēc sveces tāpēc, lai atgādinātu, ka mestram, lai kur viņš kalpotu, ir jāsēj gaisma, un tā ir asa tāpēc, lai mēs neaizmirstu, ka zināšanas var būt bīstamas. Gudrie savā gudrībā mēdz kļūt augstprātīgi, taču mestram allaž jābūt pazemīgam. Arī to mums atgādina stikla svece. Pat pēc tam, kad mestrs ir nodevis zvērestu, aplicis ķēdi un devies kalpībā, viņam jāatminas šī sardze nakts tumsā un jāsaprot, ka ir lietas, kas nav iespējamas pat tad, ja ir zināšanas.

-    Tās nav iespējamas tev, Slinkais Leo iesmējās. Es pats savām acīm redzēju to sveci degam.

-   Nešaubos, ka tu redzēji degam sveci, Armens iebilda. Iespējams tā bija melna vaska svece.

-    Es zinu, ko runāju. No tās nāca savāda un spoža gaisma daudz spožāka nekā no vaska vai tauku svecēm. Tā met dīvainas ēnas, un liesma ne uz mirkli nenodreb pat caurvējā.

-   Obsidiāns nedeg, Armens salika rokas uz krūtīm.

-   Tas ir pūķstikls, Peits palaboja, jo viņam tas šķita svarīgi. Vienkāršie ļaudis to sauc par pūķstiklu.

-    Sauc gan, apcerīgi novilka Alerass Sfinkss. Un, ja vēl pasaulē atkal būtu pūķi…

-   Pūķi un citas, vēl tumšākas lietas, Leo piebilda. Kad pelēkās avis aizver acis, suns redz visu, kas notiek patiesībā. Mostas senie spēki. Ēnas sarosās. Drīz sāksies brīnumu un šausmu laikmets, kad celsies dievi un varoņi. Viņš izslējās un gurdeni pasmaidīja. Es teiktu, ka par to ir vērts iedzert.

-    Mēs jau esam gana dzēruši, Armens atsaucās. Rīts pienāks ātrāk, nekā mēs gribētu, un arhimestrs Ebrozs stāstīs par urīna īpašībām. Tiem, kas grib iegūt sudraba posmu, to nevajadzētu laist garām.

* Laikam nespēšu jūs atturēt no mīzalu nogaršošanas, Leo sacīja. Man gan labāk patīk Pergolas zeltainā vīna garša.

-   Ja man būtu jāizvēlas starp sarunāšanos ar tevi un mīzalu dzeršanu, es izvēlētos mīzalus, Molanders piecēlās no sola. Nāc, Rūn.

-    Man arī laiks gulēt, Sfinkss paņēma bultu maku. Ceru sapnī ieraudzīt pūķus un stikla sveces.

-   Jūs visi ejat prom? Leo paraustīja plecus. Nekas, Rozija tomēr paliek te. Varbūt pamodināšu mūsu mazo saldumiņu un pārvērtīšu viņu par sievieti.

Ja viņam nav vara gabala vīnam, viņam nav arī zelta pūķa meitenei, Alerass sacīja, ievērojis, kā pārvēršas Peita seja.

-   Skaidra lieta, piebilda Molanders. Lai meiteni padarītu par sievieti, ir vajadzīgs vīrietis. Nāc, Peit. Vecais Valgreivs mūs saullēktā modinās viņam vajadzēs, lai tu palīdzi viņam aiziet uz ateju.

"Ja vien viņš šodien atcerēsies, kas es tāds esmu." Arhimestrs Valgreivs labi pazina kraukļus, taču ar cilvēkiem viņam tik viegli negāja. Reizēm viņam likās, ka Peits ir kāds, kura vārds ir Kresens.

-   Vēl ne, viņš atsaucās draugiem. Es kādu brīdi uzkavēšos.

Rīts vēl nebija sācis aust. Alķīmiķis varēja pagūt ierasties, un Peits gribēja viņu sagaidīt.

-    Kā vēlies, Armens atbildēja. Alerass paskatījās uz Peitu, uzmeta loku kalsnajā plecā un gāja līdzi biedriem uz tilta pusi. Molanders bija tā piedzēries, ka viņam vajadzēja turēties pie Rūna pleca, lai nepakristu. Kraukļa lidojumā Citadele nebija tālu, bet neviens no viņiem nebija krauklis, toties Senpilsēta bija īsts labirints, kur ieliņas mijās krustām un šķērsām. Esi uzmanīgs, Peits dzirdēja Armenu sakām, pirms visi četri nozuda upes dūmakā. Nakts ir mikla, un bruģakmeņi slideni.

Kad šie bija aizgājuši, Slinkais Leo uzlūkoja Peitu, kurš sēdēja otrā pusē galdam.

-  Skumji gan. Sfinkss nozuda ar visu sudraba naudu, atstādams mani divatā ar cūkganu Raibo Peitu. Viņš izstaipījās un nožāvājās. Diez kā sokas mūsu jaukajai Rouzijai?

-   Viņa jau guļ, Peits atcirta.

-    Droši vien kaila, Leo pasmīnēja. Tu tiešām domā, ka viņa ir pūķa vērta? Kādu dienu vajadzēs to pārbaudīt.

Peits neatbildēja, bet Leo atbildi nemaz negaidīja.

-  Domāju, ka tad, kad es to meiču uzaršu, cena nokritīsies tā, ka viņu varēs atļauties drāzt pat cūkgani. Tu man vēl teiksi paldies.

"Es tevi vēl nomušīšu," Peits nodomāja, taču nebija tik piedzēries, lai izmestu savu dzīvi mēslainē. Leo prata dūru cīņas, turklāt bija apmācīts nāvējoši rīkoties ar zobenu un dunci ja Peits gribēja viņu nonāvēt, tad puisim bija jābūt gatavam šķirties ari no savas galvas. Atšķirībā no Peita Leo bija divi vārdi un viens no tiem bija Tīrels. Senpilsētas Pilsētsardzes komandieris sīrs Morīns Tīrels bija viņa tēvs, Meiss Tīrels, Gaisa dārzu valdnieks un Dienvidu uzraugs, bija Leo brālēns, turklāt Senpilsētas Vecais valdnieks Leitons no Haitaueru nama, kuram starp citiem tituliem piederēja arī Citadeles aizstāvja nosaukums, bija zvērināts Tīreļu nama karognesis. "Lai jau nu paliek," Peits sev teica. "Viņš to saka tikai tāpēc, ka vēlas mani sāpināt."

Austrumpusē migla kļuva plānāka. "Ausma," Peits nodomāja. Rīts bija pienācis, bet alķīmiķa nebija. Viņš nezināja priecāties par to vai raudāt. "Vai es vienalga būšu zaglis, ja nolikšu paņemto atpakaļ tā, ka neviens to neuzzinās?" Arī uz šo jautājumu viņam atbildes nebija tāpat kā uz tiem, kurus bija uzdevuši Ebrozs un Vailīns.

Tiklīdz Peits piecēlās kājās, tā nāvīgi stiprais sidrs tūdaļ iesita galvā un viņam vajadzēja pieturēties pie galda, lai nenokristu.

-    Liec Rouziju mierā, viņš aizejot vēl noteica. Liec viņu mierā, citādi es tevi nogalināšu.

Leo Tīrels atmeta matus no acīm.

-   Es necīnos divkaujās ar cūkganiem. Vācies vien.

Peits pagriezās un aizgāja pa terasi. Papēži uz vecā tilta nodilušajiem dēļiem klaudzēja vien. Kad viņš bija ticis otrā pusē, debesis austrumos jau vērtās sārtas. "Pasaule ir plaša," viņš sev teica. "Ja es nopirktu ēzeli, tad varētu klejot pa visiem septiņu valstību ceļiem, likt vienkāršajiem ļaudīm dēles un lasīt viņiem no matiem gnīdas. Es varētu pieteikties par airētāju uz kāda kuģa, aizpeldēt pie Kartas Nefrīta vārtiem un pats savām acīm apskatīt tos nolāpītos pūķus. Tad man vairs nevajadzētu iet atpakaļ pie vecā Valgreiva un viņa kraukļiem."

Un tomēr kājas pašas viņu nesa Citadeles virzienā.

Cauri mākoņiem izlauzās pirmie saules stari, un ostas Jūrnieku septā sāka skanēt rīta zvani. Tiem pēc mirkļa piebiedrojās Valdnieka septs, tad Septiņu dārgumu templis otrpus Medvīnei, un visbeidzot Zvaigžņotais septs, kur augstā septona tronis atradās jau tūkstoš gadus, pirms īgons izcēlās Karaļa ostā. Tā bija iespaidīga mūzika. "Gan ne tik jauka kā mazās lakstīgalas pogošana."

Cauri zvanu dunoņai bija dzirdama dziesma katru rītu līdz ar pirmo gaismiņu pie vienkāršā ostmalas tempļa sarkanie priesteri sveica sauli. "Jo nakts ir tumša un pilna briesmu." Peits simtiem reižu bija dzirdējis priesterus lūdzam R'loru pestīt tos no tumsas. Viņam pašam jau ar septiņiem dieviem bija par daudz, taču viņš bija dzirdējis, ka Staniss Barateons tagad lūdzoties pie nakts ugunskuriem. Viņš pat esot licis savā karogā kronētā brieža vietā iezīmēt R'lora liesmojošo sirdi. "Ja viņš tiks pie Dzelzs troņa, mēs visi dabūsim mācīties sarkano priesteru dziesmas vārdus," Peits prātoja, lai arī tas nebija pārāk ticami. Tīvins Lanisters bija sakāvis Stanisu ar visu viii;» R'loru uz Melnupes, bet drīz piebeigs viņus pavisam un uzspraudīs liarateonu viltvārža galvu uz pīķa pie Karaļa ostas vārtiem.

Nakts migla sāka izklīst, un Senpilsēta, rēgaini parādoties rīta tumsā, ieguva pazīstamas aprises. Peits nekad nebija bijis Karaļa ostā, taču zināja, ka tur ir kleķa sienas, dubļainas ielas, salmu jumti un koka būdas. Senpilsēta bija celta no akmens, turklāt vistumšākās sānielas bija bruģētas. Pilsēta visskaistākā bija tieši rītausmā. Medvīnes rietumkrastā ģilžu nami rindojās gluži kā pilis. Augstāk pa upi abos ar tiltiem savienotajos krastos pāri namiem slējās Citadeles torņi un kupoli. Lejāk pa upi pie Zvaigžņotā septa melnās marmora sienas kā bērni pie atraitnes kājām spiedās priesteru mājas.

Vēl tālāk, kur Medvīne kļuva platāka un pārauga Čukstu šaurumā, slējās Augstais tornis, kura spilgtās bākugunis lauzās cauri rīta mijkrēslim. Tornis, stāvēdams uz Kaujas salas klintīm, meta ēnu, kas pāršķēla pilsētu gluži kā zobens. Tie, kas bija dzimuši un auguši Senpilsētā, pēc ēnas atrašanās vietas precīzi spēja noteikt laiku. Dažs apgalvoja, ka pazīstot cilvēku, kurš no torņa augšas spējis redzēt līdz pat Mūrim iespējams, tieši tāpēc valdnieks Leitons nokāpa no saviem augstumiem ne biežāk kā reizi desmit gados un labprātāk pārvaldīja pilsētu no mākoņiem.

Pa krastmalas ceļu garām Peitam aizgrabēja miesnieka rati, kuros šausmās spiedza pieci sivēni. Vairīdamies no ratiem, viņš paglābās arī no noķēzīšanas, jo kāda pilsētniece tajā mirklī pa logu izlēja naktspodu. "Kad kļūšu par mestru pilī, es jāšu ar zirgu," viņš nodomāja, bet tūdaļ paklupa uz bruģakmens un attapa, ka pūlas pats sevi apmuļķot. Viņam nebūs ne ķēdes, ne vietas pie valdnieka augstā galda, ne balta stalta zirga. Savu mūžu viņš aizvadīs, klausoties kraukļu ķērkšanā un beržot sūdu strīpas no arhimestra Valgreiva apakšbiksēm.

Tupēdams uz viena ceļa, viņš pūlējās notraust dubļus no drānām, bet tad izdzirda kādu balsi.

-   Labrīt, Peit.

Viņam līdzās stāvēja alķīmiķis.

Peits piecēlās.

-   Pēc trim dienām… tu teici, ka būsi "Spalvā un kausā".

-   Tu tur biji kopā ar draugiem negribēju pārtraukt jūsu draudzīgo sarunu. Alķīmiķis bija ģērbies brūnā neuzkrītošā ceļotāja apmetnī ar kapuci. Lecošā saule jau vīdēja virs jumtu korēm viņam aiz pleca, tāpēc bija grūti saskatīt alķīmiķa seju.

-   Vai esi izlēmis, kas tu esi?

"Vai tiešām man tas jāsaka skaļi?"

-   Laikam jau esmu zaglis.

-   Tā jau domāju.

Grūtākais bija nomesties četrrāpus un izdabūt lādi no arhimestra Valgreiva pagultes. Lai ari lāde bija izturīga un apkalta ar dzelzi, slēdzene bija salauzta. Mestrs Gormons uzskatīja, ka to ir salauzis Peits, taču tā nebija taisnība Valgreivs pats to bija salauzis, kad pazaudēja atslēgu.

Lādē bija maisiņš ar sudraba briežiem, ar lenti apsieta dzeltenu matu šķipsna, mazs gleznots portrets, kurā redzamā sieviete atgādināja Valgreivu (viņai pat bija ūsas), un bruņinieka cimds. Valgreivs mēdza apgalvot, ka tas esot prinča cimds, lai arī pats vairs neatcerējās, kas tas bijis par princi. Peits to pakratīja, un uz grīdas nokrita atslēga.

"Ja es to pacelšu, es būšu zaglis," puisis atminējās, ko tobrīd bija domājis. Atslēga bija veca un smaga, izkalta no melnās dzelzs, un ar to it kā varēja atslēgt ikvienas durvis Citadelē. T ādas atslēgas bija tikai arhimestriem. Visi citi tās vienmēr nēsāja līdzi vai arī slēpa drošās vietās, bet, ja atslēgu būtu noslēpis Valgreivs, neviens to vairs neatrastu. Peits paķēra atslēgu un devās uz durvju pusi, bet tad atgriezās un pievāca arī sudrabu. Zaglis bija un palika zaglis, neraugoties uz to, cik daudz viņš bija nozadzis. "Peit," viens no baltajiem kraukļiem ieķērcās. "Peit, Peit, Peit!"

-   Vai tev ir zelta pūķis? viņš jautāja alķīmiķim.

-   Ir, ja vien tev ir tas, kas vajadzīgs man.

-   Parādi. Peits negribēja tikt piemānīts.

-   Ceļa vidus tam nav īstā vieta. Nāc.

Nebija ne laika pārdomāt, ne izsvērt iespējas, jo alķīmiķis jau gāja prom. Peits bija spiests sekot vai arī viņš uz visiem laikiem zaudētu gan Rouziju, gan pūķi. Viņš sekoja. Soļodams puisis iebāza roku piedurknē un aptaustīja slepenajā kabatā noglabāto atslēgu viņš jau no bērnības zināja, ka mestru talāros ir neskaitāmi daudz kabatu.

Lai tiktu līdzi alķīmiķa garajiem soļiem, puisim vajadzēja pasteigties. Viņi gāja pa šauru ieliņu, nogriezās ap stūri, izgāja cauri vecajam Zagļu tirgum un nogriezās Lupatlašu šķērsielā. Beigu beigās svešinieks nogriezās citā ieliņā, vēl šaurākā par iepriekšējo.

-   Nu jau mēs esam gana tālu no citu acīm, Peits sacīja. Te neviena nav, nokārtosim visu tepat.

-   Kā vēlies.

-   Es gribu savu pūķi.

Protams. Alķīmiķis izvilka monētu un paripināja to starp pirkstiem, kā viņš bija darījis, kad Rouzija abus iepazīstināja. Pūķis mirdzēja rīta gaismā un meta uz alķīmiķa pirkstiem zeltainu blāzmu.

Peits paķēra naudas gabalu, un monēta sildīja viņa plaukstu. Puisis ielika to mutē un iekodās, kā bija redzējis vīrus darām. Taisnību sakot, viņam nebija ne jausmas, kā bija jāgaršo zeltam, taču viņš negribēja izlikties par muļķi.

-   Atslēgu, alķīmiķis pieklājīgi palūdza.

Peits nevilšus saminstinājās.

-   Vai gribi atrast kādu īpašu grāmatu? Daži no senajiem valīriešu rokrakstiem, ieslēgti velvēs, bija vienīgie, kas neskarti palikuši zemes virsū.

-   Tas, ko es gribu, nav tava darīšana.

-  Nav gan. "Lieta darīta," Peits sev sacīja. "Ej. Joz atpakaļ uz "Spalvu un kausu", pamodini Rouziju, noskūpsti un saki, ka tagad viņa pieder tev." Un tomēr viņš vēl kavējās. Parādi man savu seju.

-   Kā vēlies. Alķīmiķis noņēma kapuci.

Tas bija parasts cilvēks ar parastu seju. Viņš bija jauns, parasts vīrietis ar pilnīgiem vaigiem un vieglu pūciņu bārdas vietā. Uz labā vaiga vīdēja tikko redzama rēta. Viņam bija līks deguns un biezi melni mati. Peits viņu nekad iepriekš nebija redzējis.

-   Es tevi nepazīstu.

-   Es tevi arī ne.

-   Kas tu esi?

-   Svešinieks. Neviens. Patiešām.

-  Ak tā. Peitam vairs nebija ko teikt. Viņš sadabūja atslēgu un vieglu prātu, gandrīz vai apreibis ielika to svešajam plaukstā. "Rouzija," viņš sev atgādināja. Tad jau mēs esam norēķinājušies.

Viņš jau bija atgājis vairākus soļus pa šauro ieliņu, kad bruģis zem kājām sakustējās. "Akmeņi ir slapji un slideni," cūkgans nodomāja, taču ne jau tāpēc viņam ļima kājas. Krūtīs smagi sitās sirds.

-  Kas ar mani notiek? viņš ierunājās. Kājas likās pārvēršamies ūdenī. Nesaprotu.

-   Un nekad arī nesapratīsi, kāda balss skumji noteica.

Bruģakmeņi steidza viņu skūpstīt. Peits gribēja iekliegties, taču arī

runas dāvanas viņu bija pametušas.

Peita pēdējā doma bija par Rouziju.

PRAVIETIS

Kad ieradās ziņneši, lai pavēstītu, ka karalis ir miris, pravietis Dižvīkā slīcināja cilvēkus.

Bija drūms, vēss rīts, un jūra bija tādā pašā svina tonī kā debesis. Pirmie trīs vīri dāvāja savu dzīvību Noslīkušajam Dievam bezbailīgi, taču ceturtais izrādījās ticībā vājš un, tiklīdz viņa plaušas iebrēcās pēc gaisa, sāka plosīties. īrons satvēra kailo puisi aiz pleciem un, atliecis viņa augumu, pabāza galvu zem ūdens, tiklīdz viņš sāka ķert pēc elpas.

-   Esi drosmīgs, viņš sacīja. No jūras mēs esam nākuši, un jūrā mums jāaiziet. Atver muti un dzer Dieva svētību. Piepildi plaušas ar ūdeni, lai vari mirt un atdzimt. Pretošanās nelīdzēs.

Vai nu zeņķis viņa vārdus nedzirdēja, jo galva bija zem ūdens, vai arī ticība viņu bija pagalam pametusi, viņš spārdījās tik neganti, ka Irons bija spiests saukt palīgus. Piesteidzās četri jau noslīcinātie vīri, satvēra palaidni un noturēja viņu zem ūdens.

-    Augstais Dievs, kurš esi noslīcis mūsu dēļ, priesteris lūdzās tik dziļā balsī kā pati jūra, ļauj savam kalpam Emondam atdzimt no jūras kā sev pašam. Svētī viņu ar sāli, svētī viņu ar akmeni, svētī viņu ar tēraudu.

Beidzot darbs bija padarīts no mutes gaisa burbuļi vairs necēlās, un spēks bija pametis locekļus. Bāls un mierpilns Emonds ar seju uz leju peldēja seklajā piekrastes ūdenī.

Un tikai tad Valgmatis aptvēra, ka viņa noslīkušajiem akmeņainajā krastā piebiedrojušies trīs jātnieki. Irons pazina Sparu veci ar cirvim līdzīgu ģīmi un ūdeņainām acīm, kura vārds šajā Dižvīkas pusē bija likums. Viņam līdzi bija dēls Slelarions un vēl kāds jauneklis, kura sarkano, ar zvērādu apdarināto apmetni pie pleca saturēja izrakstīta saspraude Labrā|u melni zeltītās kara taures veidolā. "Viens no Gorolda dēliem," priesteris acumirklī nosprieda. Labrāļa sieva pēc tam, kad bija piedzemdējusi duci meitu, uz vecuma galu laida pasaulē trīs gara auguma dēlus, un mēļoja, ka tos dēlus neviens nevarot atšķirt. īrons Valgmatis arī nepūlējās izaicināt likteni lai tas būtu Grejdons, Gormonds vai Grens. Viņam nebija laika tādām muļķībām.

Viņš izmeta strupu pavēli, bet noslīkušie vīri paķēra mirušo puiku aiz rokām un kājām un izvilka no ūdens. Kailais priesteris, ģērbies tikai roņādas gurnautā, sekoja. Ar zosādu uz miesas un pilošs viņš šļakstošiem soļiem izgāja slapjajās krasta smiltīs, ko klāja jūras apskaloti oļi. Viens no viņa noslīkušajiem vīriem pasniedza biezu audekla mantiju zili zaļos un pelēkos toņos tās bija jūras un Noslīkušā Dieva krāsas. īrons uzmeta mantiju plecos un izlaida saņemtos matus tie bija melni un slapji, turklāt nebija griezti, kopš jūra viņu bija atvēmusi. Mati nokarājās pāri viduklim kā apskrandis, noplucis apmetnis, un īrons gan tajos, gan necirptajā bārdā bija ievijis jūraszāles.

Noslīkušie sastājās ap slīkoni un sāka lūgties. Nordžens staipīja puiša rokas, bet Russ, notupies tam blakus, ritmiski spaidīja viņa krūtis, taču, tiklīdz pienāca īrons, visi pakāpās malā. Priesteris ar pirkstiem pavēra puikas lūpas un sniedza Emondam dzīvības skūpstu tik ilgi, līdz jūras viļņi izplūda tam pa muti. Puisis sāka klepot un spļaudīties, bet drīz vien atvēra arī izbaiļu pilnās acis.

"Vēl viens ir atgriezies dzīvē." Tā bija Noslīkušā Dieva labvēlības zīme. Ikviens priesteris šad un tad zaudēja pa vīram, pat Trīskārt Noslīkušais Tārls, kurš tika uzskatīts par tik svētu, ka reiz tika izraudzīts kronēšanai par karali, bet īrons Grejdžojs nekad. Viņš bija Valgmatis, kurš bija redzējis dieva ūdens pilis un atgriezies, lai par tām pastāstītu ļaudīm.

-   Piecelies, priesteris sacīja sprauslojošajam puisim, uzplādams pa viņa kailo muguru. Tu esi noslīcis un augšāmcēlies. Tas, kurš ir miris, nomirt vairs nevar.

-    Tas var tikai augšāmcelties. Puisis klepoja, cik spēka, un spļāva jūras ūdeni.

-   Augšāmcelties vēl un vēl. Ikviens vārds nāca kā caur sāpēm, bet tā pasaulē bija iekārtots: cilvēkam jācīnās, lai izdzīvotu. Augšāmcelties vēl un vēl. Emonds ar grūtībām piecēlās kājās. Stiprāks un spēcīgāks.

-    Tagad hi piederi Dievam, Irons paziņoja, un pārējie noslīkušie sita viņam pa plecu un noskūpstīja, lai sveiktu jaunajā brālībā. Viens palīdzēja viņam uzvilkt zilganzaļi pelēku audekla mantiju, bet kāds cits pasniedza puisim no ūdens izskalotu nūju. Tu tagad piederi jūrai, tāpēc jūra tevi apbruņo, īrons piebilda. Mēs lūgsimies, lai tu ar degsmi vēzē šo nūju pret mūsu Dieva ienaidniekiem.

Tikai tagad priesteris pagriezās pret trim jātniekiem, kas, sēžot seglos, vēroja viņa darbošanos.

-   Varbūt kāds no jums vēlas tikt noslīcināts, cienītie kungi?

-   Es tiku slīcināts vēl puikas gados, Spars nokāsējās. Mans dēls savā vārda dienā arīdzan.

Irons nosprauslājās. Stefarions Spars pēc dzimšanas neapšaubāmi tika atdots Noslīkušajam Dievam, taču priesteris arī zināja, kā to mēdza piekopt zīdainis tika iegremdēts jūras ūdenī uz tik īsu mirkli, ka pat pakausis lāgā nesamirka. Nebija nekāds brīnums, ka dzelzsvīri, kas reiz bija valdījuši visur, kur bija dzirdama viļņu dziesma, tagad bija pakļauti.

-   Tā jau nav nekāda slīcināšana, viņš sacīja jātniekiem. Tas, kurš nenomirst, nevar atdzimt no nāves. Kāpēc esat atvilkušies, ja nevēlaties pierādīt savu ticību?

-   Valdnieka Gorolda dēls vēlas jums paziņot šādus tādus jaunumus, Spars norādīja uz jaunieti sarkanajā apmetnī.

Puisim nebija vairāk par sešpadsmit gadiem.

-   Ak tā? Un kurš no tiem dēliem tu esi? Irons noprasīja.

-   Gormonds. Gormonds Labrālis, ja cienītajam kungam tā labpatīk.

-    Patikšana ir jāizrāda Noslīkušajam Dievam. Vai esi ticis slīcināts, Gormond I.abrāli?

-   Vārda dienā, Valgmati. Mans tēvs lika tevi uzmeklēt un aizvest pie viņa viņam ar tevi jārunā.

-   Te es stāvu. Lai valdnieks Gorolds nāk un priecē savas acis. īrons paņēma no Rusa ādas maisu ar svaigu jūras ūdeni, izvilka korķi un iedzēra malku.

-    Man lika aizvest tevi uz pili, jaunais Gormonds neatkāpās, vēl arvien sēdēdams zirga mugurā.

"Viņš baidās nokāpt, lai nesaslapētu zābakus."

-   Man te pietiek Dieva darbu. īrons Grejdžojs bija pravietis, tāpēc necieta, ka sīki kundziņi viņu izrīko kā vergu.

-   Gorolds ar kraukli ir saņēmis vēsti, Spars ierunājās.

-   Ar Paikas mestra kraukli, Gormonds apstiprināja.

"Tumši spārni, tumši vārdi."

-    Kraukļi lido pāri šālim un akmenim, ļa tai vēstij ir kāds sakars ar mani, tad runā.

-   Tā ir tāda vēsts, kas dzirdama tikai tavām ausīm, Valgmati, Spars sacīja. Tās nav tādas lietas, ko apspriest, citiem dzirdot.

-    Šie citi ir mani noslīkušie vīri tādi paši Dieva kalpi kā es. Man nav noslēpumu ne no viņiem, ne no mūsu Dieva, pie kura svētās jūras es tagad stāvu.

Jātnieki saskatījās.

-   Pastāsti, Spars piekāpās, un jauneklis sarkanajā apmetnī saņēma drosmi.

-   Karalis ir miris, viņš bez gara ievada paziņoja. Trīs īsi vārdi, taču, tos izrunājot, nodrebēja pati jūra.

Rietmalā bija četri karaļi, tomēr Irons pat nevaicāja, par kuru no viņiem ir runa. Dzelzs salās valdīja Belons Grejdžojs un neviens cits. "Karalis ir miris. Kā tas varēja gadīties?" īrons ar vecāko brāli bija ticies pirms nepilna mēneša, kad atgriezās no sirojumiem Akmeņkrastā. Kamēr priesteris bija prom, Belona pelēkie mati bija kļuvuši gandrīz sirmi un pleci nošļukuši zemāk nekā pirms īrona aizbraukšanas, taču slims gan karalis neizskatījās.

īrona Grejdžoja dzīve balstījās uz diviem spēcīgiem pīlāriem, un šie trīs vārdi vienu no tiem bija sadragājuši. "Tagad man paliks tikai Noslīkušais Dievs. Vērt mani spēcīgu un nenogurdināmu kā jūra!"

-   Pastāstiet, kā nomira mans brālis.

-   Gaišība Paikā gāja pa tiltu, nokrita un nositās uz akmeņiem.

Grejdžoju cietoksnis bija uzbūvēts uz šķelta zemesraga, bet tā pilis

un torņi stāvēja uz milzīgām akmens grēdām, kas pacēlās no jūras. Paikas būves savienoja tilti gan izliekti un akmenī kalti, gan kaņepāju virvēs iekārtas dēļu laipas.

-   Vai plosījās vētra, kad viņš nokrita? īrons noprasīja.

-   Jā, puisis atbildēja. Plosījās gan.

-    Viņu nogrūdis Vētras Dievs, priesteris paziņoja. Jau tūkstošiem gadu jūra un debesis nemitīgi karoja. Gan dzelzsvīri, gan zivis, no kā viņi pārtika pat ziemā, nāca no jūras, bet vētras nesa tikai postu un bēdas. Mans brālis Belons mūs atkal padarīja diženus un ar to izsauca Vētras Dieva naidu. Tagad viņš dzīro Noslīkušā Dieva ūdens pilīs un nāras izpilda ikvienu viņa vēlmi. Viņa diženais iesāktais darbs ir jāpabeidz mums, šajā izkaltušajā bēdu lejā palikušajiem. Valgmatis aizbāza ādas maisu ar korķi. Es runāšu ar tavu tēvu. Cik tālu ir līdz Vesertaurei??

-   Sešas līgas. Tu vari jāt kopā ar mani.

-   Viens jātnieks galā nokļūs ātrāk nekā divi. Dod šurp savu zirgu, un Noslīkušais Dievs tevis svētīs.

-   Ņem manu zirgu, Valgmati, piedāvāja Stefarions Spars.

-   Nē, viņa zirgs ir spēcīgāks. Dod šurp zirgu, zeņķi. Puisis mirkli vilcinājās, bet tad nokāpa un pasniedza Valgmatim pavadu. īrons ielika baso pēdu kāpslī un ielēca seglos. Viņam zirgi nepatika tās bija zaļo zemju radības, kas ļāva cilvēkam būt vājam, taču šoreiz jāt spieda vajadzība. "Tumši spārni, tumši vārdi." Brieda vētra, viņš to dzirdēja jūras viļņos, un vētras nesa tikai ļaunumu. Sagaidiet mani Oļu miestā pie valdnieka Siļķes torņa, viņš noteica un pagrieza zirgu.

Ceļš nebija viegls, tas vijās pakalnos, cauri mežiem un klinšainām aizām vai aizlocījās pa šauru taku, kas šķita izgaistam zem zirga pakaviem. Dižvīka bija lielākā no Dzelzs salām un tik liela, ka daža laba valdnieka zemēm nebija pieejas jūrai. Gorolds Labrālis bija viens no tiem. Viņa pils atradās Cietakmens kalnos, tikpat tālu no Noslīkušā Dieva valstības kā viss pārējais šajā salā. Gorolda ļaudis strādāja raktuvēs akmens tumsā, pazemē, un ne viens vien piedzima un nomira, tā arī neieraudzījis sāļo jūru. "Nav nekāds brīnums, ka šāda tauta ir nīgra un savdabīga."

Irons pa ceļam iedomājās par saviem brāļiem.

Dzelzs salu valdniekam Kvelonam Grejdžojam bija deviņi dēli. Kvelona pirmā sieva, sieviete no Akmeņkoces, dzemdēja Hārlonu, Kventonu un Donelu. Otrajai sievai, Sanderlijai no Sālsklints, piedzima Belons, Eirons, Viktarions, Urigons un īrons. Par trešo sievu Kvelons apņēma meiču no zaļajām zemēm, kura dāvāja vīram slimu idiotu vārdā Robiņš šo brāli vispār negribējās pieminēt. Priesteris neatcerējās to, kurš bija miris zīdaiņa vecumā, Kventonu vai Donelu. Hārlonu arī viņš atminējās visai miglaini brālis ar pelēku ģīmi nekustīgi sēdēja tornī bez logiem un runāja čukstus, taču arī čuksti dienu no dienas kļuva klusāki, jo pelēkā sērga viņa mēli un lūpas pārvērta akmenī. "Kādu dienu mēs visi četri kopā ar Uri līdz ūkai pieēdīsimies zivis Noslīkušā Dieva ūdens dzīru zālēs."

Kvelons Grejdžojs bija radījis deviņus dēlus, bet tikai četri bija nodzīvojuši līdz pilngadībai. Tā mēdza notikt šajā aukstajā pasaulē, kur vīri zvejoja jūrā, raka zemi un mira, bet sievietes asinīs un sāpēs laida pasaulē bērneļus, kas nedzīvoja garu mūžu. īrons bija pēdējais un mazākais no četriem kalmāriem, savukārt Belons vecākais un drosmīgākais, dedzīgs un bezbailīgs puika, kura dzīves jēga bija atdot dzelzsvīriem seno spo/.mi. Desmit gadu vecumā viņš uzrāpās Krama klintīs, lai iekļūtu Aklā Valdnieka spoku apsēstajā tornī. Trīspadsmit gados viņš cilāja kuģa airus un spēlēja pirkstu danci tikpat veikli kā ikkatrs vīrs Dzelzs salās. Piecpadsmit gadu vecumā viņš kopā ar Dagmeru Cauro Žokli aizkuģoja uz Pakāpieniem un visu vasaru siroja tur viņš arī pirmo reizi nokāva cilvēku un apņēma divas pirmās sālssievas. Septiņpadsmit gadu vecumā Belons bija pats sava kuģa kapteinis. Viņš bija tieši tāds, kādam jābūt vecākajam brālim, lai gan pret īronu izturējās vienīgi ar nicību. "Es biju vājš un grēcīgs un neko citu kā vien nicināšanu nebiju pelnījis. Labāk bija izpelnīties Belona Drosmīgā nicinājumu nekā Eirona Vārnas Acs mīlestību." Vecums un skumjas Belonu darīja nīgrāku, taču viņš arī kļuva aizvien mērķtiecīgāks. "Viņš bija valdnieka dēls un nomira, būdams karalis, turklāt viņu nogalēja nelabvēlīgs dievs," īrons prātoja. "Un tagad tuvojas tāda vētra, kādu šīs salas vēl nav pieredzējušas."

Jau sen bija iestājusies tumsa, kad priesteris pamanīja Vesertaures cietokšņa dzelzs smailes, kas, šķiet, caururba spožo pusmēnesi debesīs. Gorolda pils bija lempīga un blāķīga, tās būvniecībā izmantotie milzīgie akmens kluči bija iztēsti no klints, kas slējās turpat aiz pils. Pie mūriem kā bezzobainas tumšas mutes žāvājās ieejas senās alās un raktuvēs. Vesertaures dzelzs vārti naktīs tika noslēgti, tāpēc īrons dauzīja pa tiem ar akmeni tik ilgi, kamēr izdevās pamodināt kādu no sargiem.

Jauneklis, kas viņu ielaida, kā viena ūdens pile otrai līdzinājās Gormondam, kuram priesteris bija atņēmis zirgu.

-   Kurš no visiem esi tu? īrons noprasīja.

-   Grens. Tēvs jūs gaida iekšā.

Zāle bija drēgna un ēnaina, tajā skraidīja caurvējš. Viena no Gorolda meitām atnesa priesterim ragu ar alu, bet kāda cita sabakstīja padzisušo uguni, no kuras nāca vairāk dūmu nekā siltuma. Gorolds l.abrālis klusi sarunājās ar tievu vīrieti smalkā pelēkā talārā un ar dažādu metālu ķēdi ap kaklu, tādēļ varēja spriest, ka tas ir Citadeles mestrs.

-   Kur ir Gormonds? Gorolds pajautāja, ieraudzījis īronu.

-    Viņš nāk mājās kājām. Liec saviem sievišķiem iziet, cienītais, un mestram arī. Viņam mestri nepatika. Kraukļi bija Vētras Dieva radības, un īrons kopš atgadījuma ar Uri neuzticējās arī mestru ārstniecības metodēm. "Neviens kārtīgs vīrs nedz izvēlēsies dzīvi tādā verdzībā, nedz pats sev kals verdzības ķēdi, ko nēsāt ap kaklu."

-   Gisela, Gvina, atstājiet mūs vienus, Labrālis strupi noteica. Tu ari, Gren. Mestrs Murenmūrs paliks.

-   Nē, viņš ari vāksies, īrons neatkāpās.

-   Šī ir mana pils, Valgmati. Ne jau tu noteiksi, kurš nāks un kurš ies. Mestrs paliks.

"Vecais dzīvo pārāk tālu no jūras," Irons sev teica.

-   Tad vākšos prom es pats, viņš sacīja Labrālim. Viņš pagriezās un, sausajām niedrēm čaukstot zem basajām, cietajām pēdām, soļoja ārā no zāles. Priesteris bija mērojis tik garu ceļu pa tukšo.

īrons jau bija gandrīz pie durvīm, kad mestrs noklepojās un ierunājās:

-   Jūrakmens tronī sēž Eirons Vārnas Acs.

Valgmatis pagriezās. Zālē pēkšņi kļuva auksti. "Vārnas Acs ir otrā pasaules malā. Belons viņu izsūtīja pirms diviem gadiem un zvērēja, ka atgriešanās šim maksās dzīvību."

-   Stāsti, viņš piesmakušā balsī izmeta.

-   Viņš ieradās Valdniekostā jau nākamajā dienā pēc karaļa nāves un kā Belona vecākais brālis pieprasīja pili un kroni, Gorolds I.abrālis teica. Tagad viņš sūta uz visām pusēm kraukļus un izsauc uz Paiku kapteiņus un karaļus no katras saliņas, lai tie liec ceļus viņa priekšā un maksā nodevas.

-    Nē, īrons Valgmatis nespēja aptvert dzirdēto. Tikai dievbijīgs cilvēks drīkst sēdēt Jūrakmens tronī. Vārnas Acs pielūdz tikai pats savu lepnību.

-   Tu pavisam nesen biji Paikā un redzēji karali, Labrālis turpināja. Vai Belons kaut ko teica par savu mantinieku?

"Jā." Viņi bija sarunājušies Jūras tornī gar logiem gaudoja vējš, bet lejā bez mitas plīsa viļņi. Belons bezcerībā pašūpoja galvu, kad izdzirdēja, kas īronam sakāms par viņa pēdējo dzīvo dēlu.

-»Vilki viņu padarījuši vāju, par to jau baidījos, karalis sacīja. Es lūdzu dievu, lai šie viņu nogalina un viņš nestāv ceļā Ašai.

Belons bija sists ar aklumu: mežonīgajā, spēcīgajā meitā viņš saskatīja pats sevi un ticēja, ka viņa mantos troni. Viņš maldījās, un īrons pūlējās brālim to pateikt.

-   Neviena sieviete nekad nevaldīs pār dzelzsvīriem, pat ja tā ir Aša, viņš apgalvoja, taču Belons nedzirdēja to, ko nevēlējās dzirdēt.

Pirms priesteris paguva atbildēt Goroldam Labrālim, mestrs pavēra muti vēlreiz.

Pēc likuma Jūrakmens tronis pieder Teonam vai Ašai, ja princis ir miris. Tāds ir likums.

-   Tas ir zaļo zemju likums, īrons nicigi atcirta. Kam mums tas? Mēs esam dzelzsvīri, jūras dēli, Noslīkušā Dieva izredzētie. Pār mums nevaldīs ne sieviete, ne bezdievis.

-  Un Viktarions? Gorolds Labrālis ieminējās. Viņa rīcībā ir Dzelzs flote. Vai Viktarions varētu kļūt par karali, Valgmati?

-   Vecākais brālis ir Eirons… mestrs iesāka.

īrons apklusināja viņu ar savu skatienu vien. Gan mazos zvejnieku ciemos, gan dižās pilīs no šā skatiena jaunavas ģība un bērni brēkdami skrēja meklēt mātes, tāpēc ar to pietika, lai vergs ar ķēdi kaklā aizvērtos.

-   Eirons ir vecākais, priesteris piekrita, Viktarions ir dievbijīgāks.

-   Vai starp viņiem var izcelties karš? mestrs gribēja zināt.

-   Dzelzsvīrs nedrīkst izliet dzelzsvīra asinis.

-   Svētulīgas muļķības, Valgmati, Labrālis noteica. Neviens no taviem brāļiem tam netic. Viņš lika noslīcināt Savanu Botliju, jo tas atļāvās pateikt, ka Jūrakmens tronis pēc likuma pieder Teonam.

-   Ja viņš tika noslīcināts, tad asinis izlietas netika, īrons atteica.

Mestrs ar valdnieku saskatījās.

-   Man pēc iespējas ātrāk ir kaut kas jāatbild Paikai, sacīja Gorolds Labrālis.

-   Valgmati, man ir vajadzīgs tavs padoms. Ko man darīt pakļauties vai ne?

īrons plūkāja bārdu un apdomājās. "Es jau paredzēju vētru, un šī vētra ir Eirons Vārnas Acs."

-   Pagaidām atbildi ar klusēšanu, viņš ieteica valdniekam. Man par to jāpalūdzas.

-   Lūdzies, cik gribi, mestrs attrauca, bet likumu ar to neizmainīsi. Likumīgais mantinieks ir Teons, bet pēc viņa Aša.

-    Klusē! īrons ierēcās. Dzelzsvīri pārāk ilgi ir klausījušies, kā mestri ar ķēdēm ap kaklu kuļ tukšus salmus par zaļajām zemēm un to likumiem. Ir pienācis laiks atkal ieklausīties jūrā. Ir laiks ieklausīties Dieva balsī! Viņa balss tik vareni atskanēja piedūmotajā zālē, ka ne Gorolds Labrālis, ne mestrs neuzdrošinājās atbildēt. "Noslīkušais Dievs ir ar mani," īrons nodomāja. "Viņš jau ir parādījis man ceļu."

Labrālis pieklājīgi piedāvāja naktsmājas pilī, taču priesteris atteicās. Viņš reti nakšņoja zem jumta pilīs un nekad neatkāpās tālu no jūras.

Naktsmājas man būs Noslīkušā Dieva ūdens pilīs zem viļņiem. Mēs esam dzimuši, lai ciestu, un mūsu ciešanas padara mūs stiprus. Es lūdzu tikai zirgu ar svaigiem spēkiem, lai atgrieztos Oļu miestā.

Labrālis ar prieku piekrita un sūtīja viņam līdzi arī dēlu Grejdonu, lai tas parādītu priesterim īsāko ceļu pāri kalniem uz jūru. Viņi devās ceļā, kad līdz ausmai bija palikusi vēl stunda, taču zirgi bija spēcīgi un droši, tāpēc viņi virzījās uz priekšu ātri, neraugoties uz tumsu. īrons aizvēra acis, pie sevis noskaitīja lūgšanu un drīz vien sāka seglos snaust.

Pēkšņi atskanēja klusa skaņa, it kā čīkstētu eņģes.

Uri, viņš nomurmināja un izbijies pamodās. "Te nav ne eņģu, ne durvju, ne Uri."

Uri bija četrpadsmit gadi, kad lidojošs cirvis pirkstu danča spēles laikā atšķēla viņam vai pusi rokas, bet tēvs un visi vecākie brāļi bija karā. Valdnieka Kvelona trešā sieva bija Paipere no Sārto jaunavu dīķa sievišķis ar lielām, mīkstām krūtīm un brūnām stirnas acīm. Tā vietā, lai ārstētu Uri pēc Senās Kārtības ar uguni un jūras ūdeni, viņa atveda zaļo zemju mestru, kurš apzvērēja, ka spēs piešūt atpakaļ nocirstos pirkstus. Viņš tos arī piešuva un turpināja ārstēšanu ar ziedēm, smērēm un zālītēm, taču roka atmira un Uri piemetās drudzis. Kad mestrs roku viņam noņēma, bija jau par vēlu.

Kvelons no pēdējā karagājiena neatgriezās Noslīkušais Dievs savā žēlsirdībā dāvāja viņam nāvi jūrā. Toties atgriezās Belons ar brāļiem Eironu un Viktarionu. Belons, padzirdējis, kas noticis ar Uri, ar pavāra cirvīti nocirta mestram trīs pirkstus un lika tēva Paiperu sievai tos piešūt atpakaļ. Ziedes un smēres mestram palīdzēja tieši tikpat labi kā Urigonam. Viņš nomira karsoņa murgos, un mestram drīz vien sekoja valdnieka Kvelona trešā sieva, kad vecmāte no viņas klēpja izcēla nedzīvu augli. Irons neslēpa prieku, jo tieši viņa cirvis bija savainojis Uri roku, spēlējot pirkstu danci, ko mēdza spēlēt gan draugi, gan brāļi.

Viņam vēl arvien bija kauns atcerēties laiku pēc Uri nāves. Sešpadsmit gadu vecumā viņš sevi jau sauca par vīru, bet patiesībā bija vīna maiss ar kājām. Viņš dziedāja, dancoja (tikai nekad vairs nedancoja pirkstu danci), plēsa jokus un ālējās. Viņš spēlēja flautu, rādīja kumēdiņus, jāja ar zirgiem, varēja izdzert vairāk nekā visi Vinči, Botliji un puse Hārlovu kopā. Noslīkušais Dievs katram dod kādu talantu, pat viņam neviens nespēja mīzt ilgāk un tālāk par īronu Grejdžoju, un viņš to pierādīja katrās dzīrēs. Reiz viņš derībās lika savu jauno kuģi pret kazu baru, ka apdzēsīs pavardā uguni tikai ar daiktu. Pēc tam īrons veselu gadu mielojās ar kazas gaļu un nosauca savu kara kuģi par Zelta lietu, lai ari Belons draudēja viņu pakārt pie masta, kad šim nāca ausīs, kādu tarānu brālis iecerējis uzstādīt kuģa priekšgalā.

Belona pirmā dumpja laikā Zelta lietus pie Gaišās salas nogrima kad Staniss Barateons noķēra Viktarionu slazdā un sakāva Dzelzs floti, to uz pusēm pārlauza kara galera Niknums. Tomēr dievam Irons vēl bija vajadzīgs, tāpēc jūra izskaloja viņu krastā. Zvejnieki saņēma viņu gūstā, sakala važās un aizveda uz Lanisportu, tāpēc atlikušo kara laiku īrons pavadīja Rūdas klinšu dzīlēs, kur ņēmās pierādīt, ka kalmāri mīž tālāk un ilgāk gan par lauvām, gan cūkām, gan vistām.

"Tas vīrs nu ir miris." īrons tika noslīcis un atdzimis no jūras kā paša dieva pravietis. Viņu nebiedēja ne mirstīgie, ne tumsība… ne atmiņas dvēseles kauli. "Čīkstošās durvis, sarūsējušo dzelzs eņģu kliedziens." Eirons bija atgriezies. Bet tam nebija nekādas nozīmes, jo viņš bija priesteris Valgmatis, dieva izredzētais.

-   Vai būs karš? Grejdons Labrālis apjautājās, kad saule jau apmirdzēja kalnus. Vai brālis ies pret brāli?

-    Ja Noslīkušais Dievs tā gribēs, tad būs. Jūrakmens tronī bezdievis nesēdēs. "Vārnas Acs cīnīsies, tas nu ir skaidrs." Un neviens sievišķis viņu neuzveiks, pat ne Aša. Sievietēm savas kaujas bija jāizcīna dzemdību gultā. Arī Teons, ja vien vēl dzīvs, bija tikpat becerīgs zeņķis, kurš spēja tikai īgņoties un smīkņāt. Ziemmalā viņš pierādīja, ko ir vērts, taču Vārnas Acs nebija kropls puika. Eirona kuģa klāji bija sarkanā krāsā, lai slēptu asinis, kas tajos bija sasūkušās. "Viktarions. Par karali jākļūst Viktarionam vai arī mūs visus apkaus vētra."

Kad saule jau bija uzlēkusi, Grejdons atstāja priesteri un aizsteidzās paziņot jaunumus par Belona nāvi saviem brālēniem Lejasieplakā, Vārnu smailes cietoksnī un Līķezerā. īrons viens turpināja jāt augšā pakalnos un lejā ielejās pa akmeņaino taku, kas, tuvojoties jūrai, kļuva platāka un iebrauktāka. Ikvienā ciematā un sīka valdnieka pagalmā viņš piestāja, lai sludinātu.

-   No jūras mēs esam nākuši un jūrā mums jāaiziet, viņš uzrunāja ļaudis. Viņa balss bija tik dziļa kā okeāns un dunēja kā viļņi. Vētras Dievs savā naidā ir izrāvis Belonu no pils'un nosviedis uz akmeņiem, un tagad viņš dzīro Noslīkušā Dieva ūdens pilīs. Viņš pacēla rokas. Belons ir miris! Karalis ir miris! Bet karalis atgriezīsies, jo tas, kurš ir miris, nekad vairs nemirst, bet atkal augšāmceļas cietāks un stiprāks! Karalis celsies!

Viens otrs no tiem, kas viņā klausījās, nometa kap|us un cērtes un gāja viņam līdzi kad priesteris izdzirda viļņu čalas, aiz zirga gāja kāds ducis dieva skartu vīru, kuri alka tapt noslīcināti.

Oļu miestā mita vairāki tūkstoši zvejnieku, kuru būdas bija saceltas ap četrstūrainu torņa ēku ar tornīšiem katrā stūrī. īronu tur gaidīja četrdesmit noslīkušo vīru, kuri pelēkajās krastmalas smiltīs bija uzslējuši roņādas teltis un nojumes no izskalotām siekstām. Viņu rokas no sālsūdens bija kļuvušas raupjas, tīkli un virves uz tām bija atstājuši rētas, airi un kapļi tulznas, bet tagad šīs rokas bija satvērušas akmenscietas nūjas no izskalota koka, jo dievs viņus apbruņoja ar to, kas atradās viņa zemūdens arsenālā.

Priesterim viņi bija uzcēluši nojumi aiz paisuma joslas, un īrons ar prieku tajā iekārtojās, tiklīdz bija beidzis slīcināt jaunākos sekotājus. "Mans Dievs," viņš lūdzās, "runā ar mani viļņu troksnī un saki, ko man darīt. Kapteiņi un karaļi gaida tavu balsi. Kurš būs karalis Belona vietā? Dziedi man milžu valodā, lai varu uzzināt viņa vārdu. Saki man, ak zemūdens pavēlniek, kuram pietiks spēka uzveikt vētru Paikā!"

Lai arī Vesertaures apmeklējums bija gana nogurdinošs, Irons Valgmatis ar melnām jūraszālēm apjumtajā siekstu nojumē nezināja miera. Mākoņi aizsedza mēnesi un zvaigznes, tumsa vienlīdz biezā kārtā gūlās pār jūru un viņa dvēseli. "Belons atbalstīja Ašu savas miesas bērnu, taču sieviete nedrīkst valdīt pār dzelzsvīriem. Tam jābūt Viktarionam." Kvelons Grejdžojs bija radījis deviņus dēlus, un Viktarions bija spēcīgākais no visiem īsts vērsis, bezbailīgs un ar pienākuma apziņu. "Tas ari ir visļaunākais." Jaunākajam brālim jāklausa vecākais, bet Viktarions nebija tas, kurš vadīs kuģi pretēji tradīcijām. "Tiesa gan, kopš tās sievietes nāves viņš Eironu vairs tik ļoti nemīl."

Cauri noslīkušo vīru krākšanai un griezīgajai vēja šņākšanai viņš dzirdēja viļņu bungas dieva veseris viņu sauca cīņā. Irons izrausās no nojumes un izgāja nakts vēsumā. Tāds pats kā stāvēja kails, bāls, tievs un garš viņš iegāja melnajā sāļajā jūrā. Ūdens bija ledaini auksts, taču viņš pat nesatrūkās no dieva glāsta. Pret krūtīm plīsa vilnis, un priesteris sagrīļojās. Nākamais plīsa jau virs galvas. Viņš sagaršoja sāli uz lūpām un juta dievu sev visapkārt, bet ausīs skanēja viņa uzvaras dziesma. "Kvelons Grejdžojs radīja deviņus dēlus, un es biju pēdējais no visiem vājš un bailīgs kā skuķis. Bet tie laiki ir pagājuši. Tas cilvēks ir noslīcis, un dievs mani ir spēcinājis." Aukstā, sāļā jūra apņēma un ieskāva viņu, palīda zem vājā vīra ādas un pieskārās kauliem. "Kauli," viņš domāja.

"Dvēseles kauli. Belona un Uri kauli. Patiesība ir mūsu kaulos, jo miesa satrūd, bet kauli paliek. Un Nagas kalnā Pelēkā Kara|a pils kauli…"

Vājš, bāls un trīcošs īrons Valgmatis grīļīgā solī gāja atpakaļ krastā un tagad bija daudz gudrāks nekā pirms iesoļošanas jūrā. Atbildi viņš bija atradis kaulos, un viņa ceļš tagad bija skaidri redzams. Nakts bija tik vēsa, ka augums šķita kūpam, taču sirdī dega sārts un šoreiz miegs atnāca viegli to vairs nepārtrauca dzelzs eņģu brēciens.

Kad viņš pamodās, bija gaiša un vējaina diena. Irons brokastīs ieēda gliemežu un jūraszāļu virumu, kas bija gatavots uz ugunskura, kurā dega sanesas. Tiklīdz viņš bija ieturējies, no torņa ēkas ar pusduci sargu iznāca Siļķe, lai uzmeklētu pravieti.

-   Karalis ir miris, Valgmatis pavēstīja.

-   Zinu, krauklis jau bija atlidojis. Tikko atlidoja vēl viens. Siļķe bija plikgalvains, apaļš, tukls vīrelis, kurš pēc zaļo zemju paražas sevi dēvēja par valdnieku un tērpās zvērādās un samtā. Viens krauklis mani sauc uz Paiku, otrs uz Desmit torņiem. Jums, kalmāriem, ir pārāk daudz taustekļu, jūs raujat cilvēku gabalos. Ko tu teiksi, priesteri? Uz kurieni man sūtīt kuģus?

-   Uz Desmit torņiem, tu saki? īrons saviebās. Kurš no kalmāriem tad tevi uz turieni sauc?

Desmit torņi bija valdnieka Hārlova mājvieta.

-    Princese Aša. Viņa kuģo mājās. Rodrīks Lasītājs sūta kraukļus uz visām pusēm un aicina visus viņas draugus uz Hārlovu. Viņa apgalvo, ka Belons grasījies Jūrakmens troni atstāt viņai.

-   To, kuram būs sēdēt Jūrakmens tronī, izlems Noslīkušais Dievs, priesteris atbildēja. Meties ceļos, lai varu tevi svētīt. Valdnieks Siļķe noslīga uz ceļiem, bet īrons atkorķēja maisu ar jūras ūdeni un uzgāza šalti uz plikā pakauša. Augstais dievs, kurš esi noslīcis mūsu dēļ, ļauj savam kalpam Meldredam atdzimt no jūras kā sev pašam. Svētī viņu ar sāli, svētī viņu ar akmeni, svētī viņu ar tēraudu. Ūdens no Siļķes resnajiem vaigiem tecēja bārdā un lapsādas mantijā. Tas, kurš ir miris, nekad vairs nemirst, īrons nobeidza, bet atkal augšāmceļas cietāks un stiprāks. Kad Siļķe bija piecēlies, priesteris noteica: Paliec un klausies, lai vari teikt tālāk Dieva vārdu.

Vilnis sašķīda pret granīta bluķēnu trīs pēdas no ūdens tieši uz tā stāvēja īrons Valgmatis, lai visi sekotāji varētu viņu redzēt un dzirdēt viņa sprediķi.

-   No jūras mēs esam nākuši un jūrā mums jāaiziet, viņš iesāka, kā bija to darījis simtiem reižu. Vētras Dievs savā naidā ir izrāvis Belonu no pils un nosviedis uz akmeņiem, un tagad viņš dzīro Noslīkušā Dieva ūdens pilīs. Viņš pacēla rokas. Dzelzs karalis ir miris! Bet karalis atgriezīsies, jo tas, kurš ir miris, nekad vairs nemirst, bet atkal augšāmceļas cietāks un stiprāks!

-   Karalis celsies! noslīkušie vīri atkārtoja.

-   Viņš celsies, jo viņam jāceļas. Bet kurš tas būs? Valgmatis brīdi klausījās, taču viņam atbildēja tikai viļņi. Kurš būs mūsu karalis?

Noslīkušie sāka sist kopā koka nūjas.

-   Valgmatis! viņi ieaurojās. Valgmati par karali! īronu par karali! Mēs gribam Valgmati!

īrons papurināja galvu.

-   Ja tēvam ir divi dēli un viņš vienam iedod cirvi, bet otram tīklu kuram, viņaprāt, ir jākļūst par karotāju?

-   Cirvis karotājam, Russ atsaucās, un tīkls zvejniekam.

-    Taisni tā, īrons atbildēja. Dievs mani aiznesa ūdens dzīlēs un noslīcināja to cilvēku, kāds es reiz biju. Radījis mani no jauna, viņš dāvāja man acis, lai redzu, ausis, lai dzirdu, un balsi, lai varu sludināt viņa vārdu, lai varu būt viņa pravietis un mācīt viņa vārdus tiem, kas tos aizmirsuši. Es neesmu radīts, lai sēdētu Jūrakmens tronī… un Eirons Vārnas Acs arī ne. Jo raugi, esmu dzirdējis dievu sakām, ka bezdievis nesēdēs Jūrakmens tronī!

-    Tad tā būs Aša? Siļķe sakrustoja rokas uz krūtīm. Vai Viktarions? Saki mums to, priesteri!

-   To jums pateiks Noslīkušais Dievs, bet tas nebūs te. īrons pavērsa pirkstu pret Siļķes resno seju. Neskaties uz mani un neskaties uz cilvēku likumiem. Skaties jūrā. Pacel buras un mērc ūdenī airus, cienītais, un dodies uz Vecvīku. Tu un arī visi citi kapteiņi un karaļi. Nebrauciet ne uz Paiku, lai klanītos bezdievim, ne uz Hārlovu, lai saietos ar viltīgu sievišķi. Pagrieziet kuģus uz Vecvīku, kur kādreiz stāvēja Pelēkā Karaļa pils. Noslīkušā Dieva vārdā es piesaucu jūs. Es piesaucu jūs visus! Atstājiet savus namus un būdas, savas pilis un cietokšņus un dodieties uz Nagas pakalnu, uz karaļa sapulci!

-    Karaļa sapulci? Siļķēm pavērās mute. īstu karaļa vēlēšanu nav bijis…

-    …pārāk ilgi! īrons ciešanu pilnā balsī nokliedzās. Taču pirmsākumos dzelzsvīri savus karaļus ievēlēja, izraugoties cienīgākos no visiem. Ir laiks atgriezties pie Senās Kārtības, jo likai tā mēs atkal varam kļūt diženi! Karaļa sapulce ievēlēja Urasu Dzelzkāji par Augsto karali un uzlika viņa galvā siekstu kroni. Sīlass Platdegunis, Aizsmakušais Harags, Vecais Kalmārs viņus visus ievēlēja karaļa sapulce. No šīs karaļa sapulces nāks vīrs, kurš pabeigs karaļa Belona iesākto un atgūs mūsu brīvību. Es jums saku: nebrauciet ne uz Paiku, ne Hārlovas Desmit torņiem. Meklējiet Nagas pakalnu un Pelēkā Karaļa pils kaulus, jo tad, kad mēness būs noslīcis jūrā un atkal augšāmcēlies, mēs tajā svētajā vietā paši iecelsim sev cienījamu un dievbijīgu karali! īrons atkal pacēla kaulainās rokas. Klausieties! Klausieties viļņos! Klausieties Dievā! Viņš runā ar mums un saka: mums nebūs cita karaļa kā vien tas, kas ievēlēts karaļa sapulcē!

Pie šiem vārdiem atskanēja murdoņa, un noslīkušie vīri sāka sist kopā nūjas.

Karaļa sapulci! viņi auroja. Karaļa sapulci, karaļa sapulci! Mums nebūs cita karaļa!

Troksnis bija tāds, ka to droši vien dzirdēja Vārnas Acs Paikā un Vētras Dievs savā mākoņu pilī. Un īrons Valgmatis saprata, ka rīkojies pareizi.

SARDZES KAPTEINIS

Sarkanie apelsīni ir pārgatavojušies, princis gurdenā balsī paziņoja, kad kapteinis izveda viņu uz terases.

Pēc tam viņš atkal nerunāja stundām ilgi.

Par apelsīniem tā bija svēta patiesība. Daži bija nokrituši uz sārtā marmora un pārplīsuši, un asā, saldā smarža katrā elpas vilcienā kairināja Hotaha nāsis. Skaidrs, ka arī princis to saoda, koku paēnā sēdēdams ratiņkrēslā, ko viņam bija uzmeistarojis mestrs Kaleots ar zosu dūnu spilveniem un grabošiem riteņiem no melnkoka un dzelzs.

Labu brīdi vienīgās skaņas bija bērnu šļakstināšanās baseinā un strūklakās, kā arī pa retam kāds plakšķis, apelsīnam no koka nokrītot uz terases un sašķīstot, bet tad kapteinis izdzirdēja pils otrā malā dimdošus zābaku soļus uz marmora plātnēm.

"Obara." Viņš pazina sievietes soļus: garām kājām, ātrsirdīga, neganta. Viņas zirgs stallī pie vārtiem droši vien bija nodzīts putās un asiņainiem sāniem, kur trāpījuši pieši. Viņa vienmēr jāja ar ērzeļiem, un tika runāts, ka viņa spējot savaldīt ikvienu zirgu Dornē… tāpat kā ikvienu vīrieti. Kapteinis dzirdēja arī citus soļus mestrs Kaleots naski šļūkāja kājas, lai tiktu viņai līdzi.

Obara Smilts vienmēr gāja ātri. "Viņa dzenas pakaļ tam, ko nevar noķert," princis reiz sacīja, kapteinim dzirdot.

Kad sieviete iznāca pie trīskāršās arkas, Areo Hotahs izstiepa kara cirvi, lai aizšķērsotu viņai ceļu. Cirvim bija sešas pēdas garš kalnu oša kāts, tāpēc apiet tam apkārt viņa nevarēja.

-   Tālāk iet nedrīkst, viņa dobjajā balsi skanēja Norvosas akcents. Princis nevēlas, ka viņu kāds traucē.

Viņas seja jau no paša sākuma bija akmenscieta, bet tagad kļuva vēl cietāka.

-   Tu maisies man pa kājām, Hotah.

Obara bija vecākā no Smilšu čūskām sieviete ap trīsdesmit, masīviem kauliem, cieši novietotām acīm un rūsgani brūniem matiem kā žurkai tādi bija Senpilsētas padauzai, kas viņu bija piedzemdējusi. Zem raibā, brūnganā, ar zeltu rotātā zīda apmetņa bija brūnas ādas drānas mīkstas un apnēsātas, taču tas arī bija viss, kas viņai bija mīksts. Pie gurna karājās saritināta pātaga, bet uz muguras uzmests apaļš tērauda un vara vairogs. Areo Hotahs varēja tikai priecāties, ka šķēpu viņa bija atstājusi pie vārtiem. Kapteinis zināja, ka šī sieviete viņam nav pretiniece, lai cik aša un spēcīga būtu, taču viņa pati to nezināja, bet Hotahs nevēlējās sārto marmoru nosmērēt ar viņas asinīm.

-   Valdniece Obara, mestrs Kaleots mīņājās, es jau pūlējos jums to pateikt…

-    Vai viņš zina, ka mans tēvs ir miris? Obara noprasīja kapteinim, nepievēršot mestram vairāk uzmanības kā mušai, ja kāda būtu tik dumja un sāktu sīkt viņai ap galvu.

-   Zina, kapteinis atbildēja. Bija atlidojis krauklis.

Nāve Dornē ieradās ar kraukļa spārniem, sīkā rakstā un apzīmogota ar pilienu cieta sarkana vaska. Kaleots droši vien noprata, kas būs vēstulē, tāpēc ļāva, lai to adresātam nodod Hotahs. Princis pateicās, tomēr ilgi neķērās salauzt zīmogu. Visu pēcpusdienu viņš nosēdēja ar pergamentu klēpī un vēroja, kā bērni rotaļājas. Tā viņš sēdēja līdz pat saulrietam, kad vakara gaiss jau kļuva vēss, bet pēc tam vēl lūkojās zvaigžņu atspīdumā baseinā. Tikai līdz ar mēness lēktu viņš lika Hotaham atnest sveci, lai varētu vēstuli izlasīt nakts tumsā zem apelsīnu kokiem.

-   Tūkstošiem cilvēku iet pāri smiltājam uz Kaulu ceļu, lai palīdzētu Elārijai nogādāt mājās manu tēvu. Septi ir pārpildīti, un sarkanie priesteri iedegusi ugunskurus pie saviem tempļiem. Spilvenu namos sievietes kopojas ar visiem, kas nāk priekšā, un atsakās no naudas. Saulesšķēpā, Lauztajā rokā, pie Zaļasines, kalnos, dziļajā smiltainē visur, visur sievietes plēš matus no galvas un vīri niknumā auro. Visiem uz mēles ir tikai viens jautājums: ko darīs Dorans? Ko darīs brālis, lai atriebtu nokauto princi? viņa paspēra soli tuvāk kapteinim. Un tu saki viņš nevēlas, ka viņu traucē?

Viņš neveļas, ka viņu traucē, Areo I iotahs atkārtoja.

Sardzes kapteinis pazina princi, kuru apsargāja. Sen, sen no Norvo■,.is viņš ieradās kā zaļš jauneklis platiem pleciem un tumšu matu ērkuli. Mati nu jau bija kļuvuši sirmi, augums rotāts ar neskaitāmās kaujās ieautām rētām, taču spēks bija palicis, turklāt cirvis allaž bija ass, kā tika mācījuši priesteri. "Viņa garām netiks," kapteinis sev teica.

-   Princis vēro, kā spēlējas bērni. Viņu tādos brīžos traucēt nedrīkst.

-  Hotah, Obara Smilts sacīja, aizvācies no ceļa, citādi atņemšu tev cirvi un…

-   Kapteini, aiz muguras atskanēja pavēle, lai viņa nāk. Es ar viņu aprunāšos.

Areo Hotahs izslēja cirvi un pakāpās malā. Obara apveltīja viņu ar ciešu skatienu un aizsoļoja garām, bet mestrs tipināja sievietei pa pēdām. Kaleots bija tikai kādas piecas pēdas garš un tik pliku pakausi kā ola. Viņa seja bija gluda un trekna, tāpēc vecums nebija nosakāms, taču viņš tur bija jau ilgi pirms kapteiņa ierašanās un viņš bija kalpojis pat prinča mātei. Neraugoties uz vecumu un apkārtmēru, viņš bija gana izveicīgs un gudrs, taču ļoti rāms. "Viņš nespēj mēroties spēkiem ne ar vienu no Smilšu čūskām," kapteinis nodomāja.

Princis, slimās kājas pacēlis, sēdēja ratiņkrēslā apelsīnu koku ēnā, un zem acīm viņam bija pamatīgi maisiņi. Strūklakās un baseinā spēlējās bērni jaunākajam bija pieci gadi, bet vecākajam deviņpadsmit. Puse bija meitenes, puse zēni, un Hotahs dzirdēja viņus šļakstināmies un klaigājam skaļās, spalgās balsīs.

-  Cik nu sen, kad tu pati tepat spēlējies, Obara, princis noteica, kad sieviete nometās ratiņkrēsla priekšā uz viena ceļa.

-    Tas bija pirms kādiem divdesmit gadiem, viņa nosprauslojās.

-    Katrā ziņā tagad tam vairs nav nekādas nozīmes. Un vispār manis te ilgi nav bijis, turklāt es esmu maukas meita tu taču nebūsi to aizmirsis.

-   Tā kā princis neatbildēja, Obara piecēlās kājās un iespieda rokas sānos.

-   Mans tēvs ir noslepkavots.

-  Viņš tika nokauts tiesas pārbaudījumā ar divkauju, princis Dorans atbildēja. Pēc likuma tā nav slepkavība.

-   Bet viņš bija tavs brālis.

-   Bija gan.

-   Ko tu grasies darīt saistībā ar brāļa nāvi?

Princis pielika ne mazumu pūļu, lai pagrieztu ratiņkrēslu pret Obaru. Lai arī Doranam Martelam bija tikai piecdesmit divi gadi, viņš izskatījās daudz vecāks. Linaudekla tunika slēpa mīkstu un bezveidīgu ķermeni, bet uz viņa kājām vispār bija grūti pat paskatīties. Locītavas no podagras bija sarkanas un pietūkušas: kreisais ceļgals bija kā ābols, labais kā melone, bet kāju pirksti atgādināja tumšsarkanas vīnogas tik gatavas, ka, likās, pārplīsīs no pieskāriena vien. Pat seģenes svars varēja likt viņam nodrebēt, tomēr viņš pacieta sāpes bez sūrošanās. "Klusēšana ir prinča draugs," kapteinis reiz bija dzirdējis viņu sakām meitai. "Vārdi ir kā bultas, Ariāna. Tiklīdz tie ir izteikti, tos atsaukt vairs nav iespējams.

-   Es uzrakstīju valdniekam Tīvinam…

-   Uzrakstīji? Ja tu būtu kaut puse no mana tēva…

-   Es neesmu tavs tēvs.

-   To es zinu, Obarai nicinājumā aizlūza balss.

-   Tu jau gribētu, lai es sāku karu.

-   Gan jau es pati zināšu tu taču pat nepiecelies no krēsla. Ļauj man atriebt tēvu. Tev Prinča pārejā ir karaspēks, valdniekam Dzelzkokam pie Kaulu ceļa arī. Dod man vienu un Nīmai otru. Lai viņa iet pa Karaļceļu, bet es tikmēr izmetīšu līkumu, sapulcināšu valdniekus un došos uz Senpilsētu.

-   Un kā tu iedomājies Senpilsētu noturēt?

-   Pietiks ar izlaupīšanu. Visas Haitaueru bagātības…

-   Tev vajadzīgs zelts?

-   Man vajadzīgas asinis.

-   Valdnieks Tīvins mums pasniegs Kalna galvu.

-    Un kas mums pasniegs Tīvina galvu? Kalns vienmēr ir bijis viņa ķēdes suns.

-   Obara, paskaties uz šiem bērniem, ja tev tas nav par apgrūtinājumu, princis rādīja uz baseinu pusi.

-    Tas man ir par apgrūtinājumu. Man labāk patiktu ietriekt šķēpu Tīvinam vēderā. Kamēr vilkšu ārā viņa zarnas un meklēšu tajās zeltu, likšu viņam dziedāt "Kastamēras lietavas".

-   Skaties, princis atkārtoja, es tev pavēlu.

Daži vecākie bērni uz sārtā marmora gulēja uz vēdera un sauļojās. Citi plunčājās jūrā. Trīs no viņiem būvēja smailu smilšu pili, kas atgādināja Vecās pils Šķēpa torni. Kādi divdesmit bērni bija sakāpuši lielajā baseinā un vēroja cīņas: mazākie bērni, uzkāpuši lielākajiem plecos, centās iegrūst pretiniekus ūdenī, kas dziļumā sniedzās līdz jostasvietai. Ik reizes, kad kāds pāris iekrita ūdenī, šļakstus pavadīja smieklu vētra.

Tieši tajā bridi tumšbrūna meitene norāva gaišmatainu zēnu no brāļa pleciem un tas uz galvas iekrita ūdenī.

-   Tavs tēvs arī mēdza spēlēt šo spēli, un es arī, princis turpināja.

Mums bija desmit gadu starpība, tāpēc es jau vairs ūdenī neplunčājos,

kad viņš bija pietiekami vecs, lai to sāktu, taču es viņu pavēroju, kad nācu ciemos pie mātes. Viņš pat bērnībā bija dedzīgs puika un ātrs kā udensčūska. Bieži redzēju, kā viņš uzveic par sevi krietni lielākus zēnus. Viņš man to atgādināja tajā dienā, kad devās uz Karaļa ostu. Viņš nozvērējās to darīt vēl tikai vienu reizi, citādi es viņu nebūtu laidis.

-   Nebūtu laidis? Obara iesmējās. It kā tu būtu varējis viņu aizkavēt. Dornes Sarkanā Odze gāja tur, kur gribēja.

-   Gāja gan. Es gribētu izteikt tev līdzjūtību…

-    Es nenācu šurp pēc līdzjūtības, viņa izsmējīgi atbildēja. Toreiz, kad tēvs ieradās pēc manis, māte negribēja mani laist. "Tā taču ir meitene," viņa teica, "un es neesmu pārliecināta, ka viņa ir tava meita. Man ir bijis tūkstošiem vīriešu." Viņš nometa šķēpu man pie kājām un iesita mātei pliķi, bet šī sāka raudāt. "Zēns vai meitene, bet kaujās ir jācīnās," viņš sacīja, "toties dievi mums ļauj izvēlēties ieročus." Viņš norādīja uz šķēpu, tad uz mātes asarām, un es paņēmu šķēpu. "Es jau tev teicu, ka viņa ir mana," tēvs piebilda un paņēma mani līdzi. Mana māte gada laikā nodzērās līdz nāvei. Ļaudis melsa, ka viņa pat mirstot esot raudājusi. Obara piegāja tuvāk princim. Ļauj man likt lietā šķēpu, neko citu es neprasu.

-   Tas ir svarīgs jautājums, Obara. Man tas jāapdomā rīts gudrāks par vakaru.

-   Tu jau tāpat esi pārāk ilgi gulējis.

-   Var jau būt, ka tev ir taisnība. Es tev aizsūtīšu atbildi uz Saulesšķēpu.

-   Ja vien tava atbilde ļaus man iet karā. Obara apcirtās uz papēža un tikpat nikni, kā bija atnākusi, aizsoļoja uz stalli, lai paņemtu atpūtušos zirgu un atkal mestos pārgalvīgos auļos.

J Princi, mestrs Kaleots aizkavējās, vai kājas sāp?

-   Vai saule ir karsta? princis vāri pasmaidīja.

-   Varbūt atnest mikstūru pret sāpēm?

-   Nē, man vajadzīga skaidra galva.

-   Princi, mestrs saminstinājās, vai ir prātīgi ļaut valdniecei Obarai atgriezties Saulesšķēpā? Viņa noteikti sakūdīs vienkāršos ļaudis, jo tie labi ieredzēja jūsu brāli.

-   Mēs visi viņu labi ieredzējām, princis piespieda pirkstus pie deniņiem. Nē, tev taisnība. Man pašam arī jāatgriežas Saulesšķēpā.

-   Bet vai tas būs prātīgi? apaļais vīrelis ieminējās.

-   Tas būs nevis prātīgi, bet nepieciešami. Nosūti jātnieku uz Rikaso, lai tiek atvērti mani apartamenti Saules tornī. Paziņojiet manai meitai Ariānai, ka ieradīšos rīt no rīta.

"Mana mazā princese." Sardzes kapteinis bija pēc viņas ļoti noilgojies.

-   Jūs tur ieraudzīs, mestrs brīdināja.

Kapteinis saprata. Pirms diviem gadiem, kad viņi no Saulesšķēpa devās uz Ūdens dārziem, kur valdīja miers un klusums, slimība princi Doranu tik ļoti nemocīja toreiz viņš vēl spēja paiet, lai arī lēni, balstoties uz nūjas un sāpēs viebjoties katrā solī. Princis negribēja, lai ienaidniekiem nāk ausīs, cik viņš ir vārgs, bet Vecajā pilī un tās ēnainajā pilsētā bija daudz acu. "Acis," kapteinis nodomāja, "un pakāpieni, kuros viņš nevar uzkāpt. Viņam vajadzēs spārnus, lai nokļūtu Saules tornī."

-    Man vajag, lai mani ierauga. Kādam taču vajag ieliet eļļu verdošā ūdenī. Jāatgādina Dornei, ka tai joprojām ir princis. Viņš sāji pasmaidīja. Kaut arī tas ir vecs un podagras nomocīts.

-    Ja jūs tur atgriezīsieties, jums vajadzēs tikties ar princesi Mīrselu, Kaleots turpināja. Ar viņu kopā būs baltais bruņinieks… un jūs jau zināt, ka viņš sūta vēstules savai karalienei.

-   Jādomā gan.

"Baltais bruņinieks," kapteinis saviebās. Sīrs Arīss bija ieradies Dornē līdzi princesei tāpat kā savulaik Areo. Savādā kārtā viņiem pat bija līdzīgi vārdi Areo un Arīss, tomēr ar to arī līdzība beidzās. Norvosu un tās bārdainos priesterus kapteinis bija atstājis pavisam, bet Arīss Oukhārts vēl aizvien kalpoja Dzelzs tronim. Reizēs, kad princis nosūtīja Hotahu uz Saulesšķēpu, kapteinim allaž bija skumji uzlūkot vīru garajā, sniegbaltajā apmetnī. Viņš juta, ka kādu dienu abiem būs jācīnās. Un tajā dienā Oukhārtam būs jāmirst, jo kapteiņa kara cirvis sadragās viņam galvu. Areo pārlaida plaukstu garajam oškoka rokturim un prātoja, vai tā diena bija pietuvojusies.

-    Diena ir gandrīz galā, princis sacīja. Gaidīsim rītu. Izrīko, lai manas nestuves ir sagatavotas līdz ar ausmu.

-   Kā pavēlēsiet, Kaleots paklanījās. Kapteinis pakāpās sānis, lai viņš varētu paiet garām, un klausījās, kā izgaist viņa soļi.

-   Kapteini, princis klusā balsī ierunājās. Hotahs, satvēris rokā cirvja kātu, soļoja uz priekšu. Koks bija tik gluds kā sievietes miesa. Pienācis pie ratiņkrēsla, viņš stingri piesita cirvja kātu pie zemes, lai paziņotu par

Ierašanos, bet princis nenovērsa acis no bērniem. Vai tev Norvosā ir brāļi, kapteini? viņš apjautājās. Varbūt māsas?

-   Gan brāļi, gan māsas, Hotahs atbildēja. Divi brāļi, trīs māsas, un es biju visjaunākais. "Visjaunākais un liekais. Es nozīmēja tikai lieku muti, jo biju liels puika, kas daudz ēda un ātri izauga no drānām." Nebija nekāds brīnums, ka viņš tika pārdots bārdainajiem priesterim.

-   Es biju vecākais, princis turpināja, un vienalga esmu palicis pēdējais. Kad Morss un Olivārs nomira šūpulī, es vairs necerēju, ka man būs kāds brālis. Man bija deviņi gadi, kad piedzima Elija, un es biju ieroču nesējs Sālskrastā. Atlidoja krauklis ar vēsti, ka māte likusies dzemdību gultā mēnesi par ātru, un es jau biju gana pieaudzis, lai saprastu, ka bērns neizdzīvos. Arī tad, kad valdnieks Gargalēns teica, ka man ir piedzimusi māsa, es biju pārliecinās, ka viņa drīz mirs. Tomēr viņa pēc Mātes žēlastības izdzīvoja, un vēl pēc gada, brēkdams un spārdīdamies, uzradās Oberīns. Es jau biju pieaudzis vīrs, kad viņi sāka plunčāties baseinā. Un tagad es atkal sēžu te, un viņu vairs nav.

Areo Hotahs nezināja, ko uz to atbildēt. Viņš bija tikai sardzes kapteinis un vēl arvien svešinieks šajā zemē ar septiņiem dieviem, neraugoties uz te pavadītajiem ilgajiem gadiem. "Kalpot. Paklausīt. Aizsargāt." Šo zvērestu viņš bija devis sešpadsmit gadu vecumā, tajā dienā, kad noslēdza laulības ar savu kara cirvi. "Vienkāršiem vīriem vienkārši zvēresti," bārdainie priesteri toreiz teica, un viņš nebija apmācīts dot padomus sērojošiem prinčiem.

Viņš vēl meklēja īstos vārdus, kad ar smagu plakšķi nokrita kārtējais apelsīns un sašķīda pret marmoru pēdas attālumā no vietas, kur sēdēja princis. Dorans, izdzirdis šo skaņu, saviebās, it kā viņam kāds būtu nodarījis sāpes.

-   Pietiek, viņš nopūtās, būs jau labi. Ej, Areo, un ļauj man vēl dažas stundas palūkoties uz bērniem.

Saulei laižoties uz rietu, kļuva vēsāks un bērni gāja iekšā, lai iekostu vakariņas, un ārā zem apelsīnu kokiem palika tikai princis vērojam baseinu un jūru. Kalps atnesa bļodu ar olīvām, plāceni, sieru un zirņu pastēti. Viņš iebaudīja pa kumosam un izdzēra kausu saldā, stiprā ugunsvīna, kas viņam tik ļoti garšoja. Iztukšojis kausu, viņš piepildīja to no jauna, un reizēm tumšajās rīta stundās miegs viņu pieveica turpat ratiņkrēslā. Tad kapteinis veda viņu pa mēnesnīcas pielieto galeriju garām smalku pīlāru rindai un cauri krāšņai arkai uz kambari ar skatu uz jūru, kur noguldīja princi milzīgajā gultā ar svaigiem linu palagiem.

Dorans novaidējās, kad kapteinis viņu cēla gulta, taču dievi bija laipni un viņš nepamodās.

Kapteiņa guļamcelle atradās blakus prinča istabām. Viņš apsēdās uz šaurās gultas, sameklēja nišā galodu un saeļļotu lupatu un ķērās pie darba. "Pielūko, lai cirvis vienmēr ir ass," bārdainie priesteri viņam sacīja dienā, kad viņš saņēma gatavības zīmi, un to viņš allaž ievēroja.

Trinot cirvi, Hotahs domāja par Norvosu, augšpilsētu pakalnā, un lejasmiestu pie upes. Viņš atminējās trīs zvanu skaņas: Nūma dobjo dārdoņu, kas satricināja kaulu smadzenes, Naraha lepno un spēcīgo balsi, Nīela sudrabainos smieklus. Mutē atkal saskrēja ziemas kūkas garša ar ingveru, ciedru riekstiem un ķiršu gabaliņiem, un virsū varēja uzdzert nahsu skābētu kazas pienu ar medu no dzelzs kausa. Viņš atcerējās māti kleitā ar vāverādas apkakli, tajā pašā, ko viņa vilka tikai reizi gadā, kad visi kopā gāja skatīties, kā uz Grēcinieku kāpnēm danco lāči. Tad viņš, šķiet, sajuta degošo matiņu smaku, bārdainajam priesterim piespiežot nokaitēto iezīmēšanas dzelzi viņam pie krūtīm. Sāpes bija tik caururbjošas, ka Areo Hotahs domāja viņam sirds apstāsies, tomēr viņš pat nesarāvās. Uz cirvja nospieduma matiņi gan vairs neatauga.

Tikai tad, kad abas cirvja puses bija tik asas, ka ar tām varēja skūties, kapteinis ielika savu dzelzs un oškoka sievu gultā. Žāvādamies viņš novilka sasvīdušās drānas, nosvieda tās uz grīdas un izstiepās uz salmiem piebāztā matrača. No domām vien iededzinātā zīme sāka niezēt, tāpēc viņš brīdi to kasīja, tad aizvēra acis. "Man vajadzēja savākt kritušos apelsīnus, viņš iedomājās un iemiga, atceroties augļu saldskābo garšu un sarkano sulu, kas salipināja pirkstus.

Rīts pienāca aplam ātri. Pie staļļiem jau bija sagatavotas mazākās no trim zirgu nestuvēm no ciedru priedes koka ar sarkanu zīda baldahīnu. No trīsdesmit vīriem, kas stāvēja pie Ūdens dārziem, kapteinis atlasīja divdesmit šķēpnešus apsardzei, bet pārējiem vajadzēja palikt, lai apsargātu pili un bērnus, jo daži no tiem bija diženu valdnieku un bagātu tirgotāju dēli un meitas.

Lai arī princis bija gribējis doties ceļā līdz ar ausmu, Areo Hotahs zināja, viņš nočammāsies. Kamēr mestrs palīdzēja Doranam Martelam nomazgāties un apsaitēja viņa pietūkušās locītavas ar pretsāpju tinktūrās samērcētām saitēm, kapteinis uzvilka vara zvīņu bruņukreklu, kā pieklājās viņa stāvoklim, un aplika plīvojošu brūngandzeltenu zīda apmetni, lai varš saulē pārlieku nesakarstu. Diena solījās būt karsta kapteinis jau sen bija aizmirsis valkāt biezo zirga astru kamzoli un kniedēto ,ulas tuniku, ko bija valkājis Norvosā un kas Domē viru vienkārši izcepinātu. Viņš uzlika galvā dzelzs ķiveri ar smailēm uz pakauša, ko lagad valkāja aptītu ar oranžu zīdu, citādi saule sakarsētu metālu tā, ka galva plīstu pušu, vēl pirms viņi ieraudzītu pili.

Princis vēl nebija gatavs ceļam. Viņš gribēja vispirms pabrokastot, lāpēc pieprasīja sarkanos apelsīnus un kaiju olas, kas sakapātas kopā ar šķiņķi un ugunīgajiem pipariem. Pēc tam vajadzēja atvadīties no dažiem bērniem, kas viņam bija kļuvuši sevišķi mīļi Doltu dēla, valdnieces Blekmontas atvases un bārenes ar apaļu sejiņu, kuras tēvs bija klīdis gar Zaļasini, tirgojot drēbes un garšvielas. Runājot ar bērniem, Dorans bija apsedzis kājas ar brīnišķīgu mīriešu segu, lai jauniešiem nevajadzētu skatīties uz viņa pietūkušajām pārsietajām locītavām.

Bija jau pusdienlaiks, kad viņi sāka kustēties princis nestuvēs, mestrs Kaleots ēzeļa mugurā, bet pārējie kājām. Pieci šķēpneši gāja procesijai pa priekšu, pieci aizmugurē un pieci katrā pusē nestuvēm. Areo Hotahs pats ieņēma ierasto vietu pa kreisi no prinča un soļoja, kara cirvi pārmetis pār plecu. Ceļš uz Saulesšķēpu stiepās gar jūru, tāpēc, šķērsojot sarkanbrūno akmens tuksnesi un smiltāju ar retiem līkiem kokiem, viņus atvēsināja svaiga, vēsa brīze.

Pusceļā viņus panāca otrā no Smilšu čūskām.

Viņa pēkšņi parādījās kāpas galā, sēžot zeltaina tuksneša rumaka mugurā, un zirga krēpes plīvoja kā smalks zīds. Pat zirga mugurā valdniece Nīma izskatījās daiļa, ģērbusies virmojošā ceriņkrāsas tunikā un lieliskā krēmkrāsas zīda apmetnī ar vara rotājumiem tas uztvēra katru vēja pūsmu, tāpēc sieviete šķita lidojam. Nīmerija Smilts bija divdesmit piecus gadus veca un slaida kā vītols. Taisnos melnos matus viņa nēsāja savītus garā bizē un apņemtus ar sarkanā zelta stiepli, bet matu līnija starp tumšajām acīm uz pieres veidoja asu smaili. Izteiktie vaigu kauli, pilnīgās lūpas un pienbaltā āda viņai piešķīra skaistumu, kura trūka vecākajai māsai… torrlēr Obaras māte bija Senpilsētas mauka, savukārt Nīmas dzīslās ritēja vienas no dižciltīgākajām senās Volantes asinīm. Apaļajiem vairogiem saulē mirdzot, viņai nopakaļ lejā no kāpas jāja ducis šķēpnešu.

Princis bija atsējis nestuvju aizkarus, lai izbaudītu jūras vēja pūsmas. Valdniece Nīma piejāja blakus un savaldīja skaisto zeltaino ķēvi, lai pielīdzinātu soli nestuvju ātrumam.

Cik jauka satikšanās, tēvoci, viņa kā dziedāt nodziedāja, itin kā būtu gadījusies viņam ceļā nejauši. Vai drīkstu jāt kopā ar tevi uz Saulesšķēpu?

Kapteinis gāja nestuvēm otrā pusē, tomēr dzirdēja ikvienu vārdu, kas tika runāts.

-   Es par to tikai priecāšos, princis Dorans atbildēja, lai gan kapteinim šķita, ka viņš nepavisam nebija iepriecināts. Podagra un sēras ir slikti ceļabiedri. To nu gan kapteinis zināja, ka ikviens ceļa olis prinča pietūkušajās locītavās iedur kā ar iesmu.

-   Podagru es tev nespēšu izārstēt, viņa teica, bet sēras gan manam tēvam nepatika. Viņa gaumē drīzāk bija atriebe. Vai tā ir tiesa Gregors Klegans esot atzinies, ka nokāvis Eliju un viņas bērnus?

-    Viņš savu vainu atzina visa galma priekšā, princis apstiprināja. Valdnieks Tīvins apsolīja mums viņa galvu.

-    Un Lanisteri vienmēr atdod savus parādus, piebilda Nīma, lai gan man rādās, ka Tīvins grasās mums atdot sprāguša ēzeļa ausis. Mūsu jaukais sīrs Dīmons man atsūtīja kraukli ar ziņu, kurā apzvēr, ka mans tēvs tam briesmonim divkaujas laikā iedūris ne vienu reizi vien. Ja tā ir, tad sīru Gregoru jau var uzskatīt par beigtu, un ne jau, pateicoties Tīvinam Lanisteram.

Princis saviebās, taču kapteinis nesaprata, vai viņam sāpes radīja brāļameitas vārdi vai podagra.

-   Var jau būt.

-   Var jau būt? Kad es saku tā ir.

-   Obara grib, lai es sāku karu.

-   Jā, viņa grib pielaist Senpilsētai uguni, Nīma iesmējās. Cik ļoti tā pilsēta patīk mūsu mazajai māsiņai, tik ļoti Obara to nevar ciest.

-   Un tu pati?

Nīma palūkojās pāri plecam, kur duci soļu tālāk jāja viņas pavadoņi.

-   Kad saņēmu ziņu, es biju gultā ar Fouleru dvīņiem, kapteinis dzirdēja viņu sakām. Vai zini Fouleru devīzi? Ļaujiet man lidot! Tas ir viss, ko es lūdzu, tēvoci ļauj man lidot. Man nav vajadzīgs varens karaspēks, tikai viena jauka māsa.

-   Obara?

-    Tīena. Obara ir pārāk trokšņaina. Tīena ir tik mīļa un maiga, ka nevienam vīram neliksies aizdomīga. Obara pārvērstu Senpilsētu par mūsu tēva bēru sārtu, bet es neesmu tik alkatīga. Man pietiks ar četrām dzīvībām: Tīvina zeltainos dvīņus par Elijas bērniem, veco lauvu par pašu Eliju un pēdējo mazo karalīti par manu tēvu.

-   Tas puika mums neko sliktu nav izdarījis.

-            Tas puika ir bastards, kas dzimis nodevībā, asinsgrēkā un laulības pārkāpšanā, ja var ticēt valdniekam Stanisam. Rotaļīgā izteiksme viņas balsī bija pazudusi, un kapteinis sevi pieķēra, ka aizgrābts vēro viņu piemiegtām acīm. Viņas māsa Obara pie jostas nēsāja pātagu, un ari šķēpu visi varēja redzēt. Nīma bija tikpat nāvējoša, lai gan viņa savus dunčus bija labi paslēpusi. Mana tēva slepkavību var dzēst tikai ar karaliskajām iisinīm.

-   Oberīns krita divkaujā, cīnoties par to, kur viņam nebija jābāž savs deguns. Manās acīs tā nav nekāda slepkavība.

-   Man vienalga, kas tas ir tavās acīs. Mēs pie viņiem aizsūtījām Dornes labāko vīru, bet viņi mums sūta atpakaļ maisu ar kauliem.

-   Viņš pārsniedza savas pilnvaras. Es viņam toreiz uz terases teicu: "Novērtē to karaļpuiku un viņa padomi, kā arī atrodi viņu stiprās un vājās puses." Mēs vēl ēdām apelsīnus… "Sameklē draugus, ja tādi tur ir. Uzzini visu, ko vari, par Elijas nāvi, tikai bez vajadzības neizaicini Tīvinu." Oberīns pasmējās un atbildēja: "Kad es bez vajadzības kādu esmu izaicinājis? Labāk pasaki Lanisteriem, lai viņi neizaicina mani." Viņš gribēja atriebt Eliju, taču negribēja gaidīt…

-   Viņš bija gaidījis septiņpadsmit gadus, Nīma pārtrauca tēvoci. Ja būtu nogalināts tu, mans tēvs būtu sasaucis karognešus, pirms vēl tavs līķis būtu atdzisis. Ja būtu nogalināts tu, tagad uz viņu galvām lītu šķēpu lietus.

-   Par to es nešaubos.

-   Un tev arī nevajadzētu šaubīties, princi, ka ne es, ne manas māsas negaidīs septiņpadsmit gadus, lai atriebtos. Viņa iespieda piešus ķēvei sānos un ar visiem pavadoņiem aizauļoja uz Saulesšķēpa pusi.

Princis atlaidās spilvenos un aizvēra acis, taču Hotahs zināja, ka viņš neguļ. "Viņš cieš sāpes." Viņš jau iedomājās, ka vajadzētu pasaukt mestru Kaleotu, bet princis Dorans viņu pasauktu pats, ja tas būtu vajadzīgs.

Pēcpusdienas ēnas bija garas un tumšas, bet saule sarkana un pietūkuši kā prinča locītavas. Un tad viņi austrumpusē ieraudzīja Saulesšķēpa torņus. Pirmais parādījās slaikais, pusotra simta pēdu augstais Šķēpa tornis ar vēl trīsdesmit pēdas garu apzeltītu tērauda šķēpa uzgali. Pēc tam kļuva redzams varenais Saules tornis ar kupolu zeltā un vitrāžās, bet pēdējais skatienam atklājās brūnganais Smilšu kuģis, kurš atgādināja milzu burinieku, kas izskalots krastā un pārvērties akmenī.

Saulesšķēpu no Ūdens dārziem šķīra tikai trīs līgas, bet tās bija divas atšķirīgas pasaules. Ūdens dārzos bērni varēja kaili sauļoties, flīzēm klātajos iekšpagalmos spēlēja mūzika, gaiss smaržoja pēc citroniem un apelsīniem. Te gaiss oda pēc putek|iem, sviedriem un dūmiem, bet naktīs traucēja balsu murdoņa. Kur Ūdens dārzos bija sārts marmors, tur Saulesšķēpā brūns dubļu kleķis un salmi. Senais Martelu nama cietoksnis bija uzbūvēts uz neliela akmens un smilšu laukuma, ko no trim pusēm ieskāva jūra. Rietumpusē, kur ēnu meta Saulesšķēpa masīvie mūri, kā putneļi uz galeras priekšgala bija satupušas no māla javas veidotu ķieģeļu bodes un būdas. Staļļi, iebraucamās vietas, dzertuves un mauku mājas bija atrodamas vēl tālāk uz rietumiem, un daudzas no šīm celtnēm ieskāva savi mūri, turklāt arī pie tiem slējās nākamā būdu rinda. "Un tā tālāk un tā joprojām," kā teiktu bārdainie priesteri. Salīdzinājumā ar Tīrošu, Mīru vai Dižo Norvosu, ēnu pilsēta tāds ciemats vien bija, un tomēr tā vienīgā visā Dornē kaut mazliet līdzinājās pilsētai.

Nīma ieradās Saulesšķēpā vairākas stundas agrāk un neapšaubāmi pabrīdināja sargus par viņu tuvošanos, jo Trīskāršie vārti jau bija vaļā.. Tikai šajā vietā atradās trīs vārti citi pēc citiem, kas ļāva atnācējiem cauri Vīteņu mūriem nokļūt taisnā ceļā pie Vecās pils, nemetot jūdzēm garus līkumus pa šaurām alejām, apslēptiem laukumiem un trokšņainiem tirgus plačiem.

Tiklīdz skatienam pavērās Saulesšķēps, princis Dorans aizvēra nestuvju aizkarus, bet vienkāršie ļaudis, garām ejot, tik un tā sauca viņa vārdu. "Smilšu čūskas šos sakūdījušas līdz baltkvēlei," kapteinis nemierīgi nodomāja. Viņi šķērsoja atkritumiem pieķēzīto pilsētas ārējo loku un piegāja pie otrajiem vārtiem. Aiz tiem vējš oda pēc darvas, sālsūdens un pūstošām ūdenszālēm, un ļaužu ar katru soli kļuva arvien vairāk.

-   Dodiet ceļu princim Doranam! Areo Hotahs noducināja un uzsita ar cirvja kātu pa bruģakmeņiem. Dodiet ceļu Dornes princim!

-   Princis ir miris! iespiedzās kāda sieviete viņam aiz muguras.

-   Ņemiet šķēpus! uzbļāva kāds vīrs no balkona.

-   Doran! sauca kāda dižciltīga balss. Ņem šķēpu!

Hotahs nespēja visus runātājus nopētīt pūlis bija pārāk biezs, un trešā daļa no visiem garāmgājējiem klaigāja.

-   Ņemiet šķēpus! Atriebsim Odzi!

Kad viņi bija nonākuši pie trešajiem vārtiem, sardze jau grūstīja sapulcējušos, lai atbrīvotu ceļu prinča nestuvēm, tāpēc šie sāka mētāties ar dažādiem priekšmetiem. Noskrandis puika ar pussapuvušu granātābolu rokā pašāvās garām sargiem, taču, ieraudzījis sev priekšā Areo Hotahu ar cirvi kaujas gatavībā, nometa granātābolu zemē un metās bēgt. Citi tomēr meta citronus, laimus un apelsīnus, saukdami:

Karu! Karu! Ņemiet Šķēpus!

Vienam no sargiem citrons trāpīja tieši pa aci, bet kapteinim pie kājam nokrita apelsīns.

No nestuvēm atbildes nebija. Dorans Martels palika iemūrējies savās zīda sienās, līdz nācējus paslēpa krietni vien biezākie pils mūri un aiz viņiem grabot nolaidās režģu vārti. Klaigas pamazām izgaisa tālumā. Princese Ariāna bija iznākusi tēvu sagaidīt ārējā pagalmā, un viņai līdzi bija vai puse galma: vecais aklais namzinis Rikaso, pārvaldnieks sīrs Manfrejs Martels, pelēkā talārā ģērbies jaunais mestrs Mīlss ar zīdainu, iesmaržinātu bārdeli un četrdesmit Dornes bruņinieku plīvojošos apmetņos, kas zaigoja vai pussimtā toņu. Mazā princese Mīrsela stāvēja pagalmā kopā ar septu un sīru Arīsu no Karaļsardzes, kurš sautējās savās baltajās zvīņu bruņās.

Princese Ariāna, uzvilkusi kājās līdz ceļgaliem saitējamas čūskādas sandales, piegāja pie nestuvēm. Viņas mati ogļu melnās sprogās krita pāri mugurai, bet pieri rotāja vara sauļu virtene. "Viņa vēl arvien ir maza meitene," kapteinis nodomāja. Visas Smilšu čūskas bija padevušās augumā, bet Ariāna bija atsitusies mātē, kura bija tikai piecas pēdas un divas collas gara, tomēr zem dārgakmeņiem rotātās jostas, plīvojošā purpurkrāsas zīda un dzeltenā atlasa slēpās sievišķīgs, skurbinošs un apaļīgiem izliekumiem apveltīts augums.

-   Tēvs, viņa paziņoja, kad pavērās nestuvju aizkari, tava atgriešanās priecē Saulesšķēpu.

-    Jā, es jau dzirdēju gaviles, princis vāri pasmaidīja un noglauda meitas vaigu ar piesārtušu, satūkušu plaukstu. Tu izskaties jauki. Kapteini, palīdzi man izkāpt.

Hotahs iekāra cirvi siksnā uz muguras un viegli satvēra princi, lai neaizskartu viņa sāpošās locītavas, tomēr Dorans Martels sarāvās no sāpēm.

-   Es liku pavāriem šovakar sarīkot dzīres, Ariāna sacīja, un pagatavot tavus mīļākos ēdienus.

-    Baidos, ka nespēšu tos pienācīgi novērtēt. Princis lēni pārlaida skatienu pagalmam. Neredzu šeit Tīenu.

-   Viņa vēlas aprunāties divatā, tāpēc es liku viņai iet uz Troņa zāli un gaidīt tevi.

-   Ļoti labi, princis nopūtās. Kapteini, jo ātrāk es tikšu ar visu galā, jo ātrāk varēšu atpūsties.

Hotahs aiznesa viņu uz lielo apaļo zāli zem paša Saules torņa kupola, kur pēdējā pievakares gaisma pa biezajiem, daudzkrāsainajiem stikla logiem krita uz bālās marmora grīdas, ko rotāja dimanti vai pussimt toņos. Tur princi gaidīja trešā Smilšu čūska.

Viņa sakrustotām kājām sēdēja pie troņa paaugstinājuma uz spilvena, tomēr, princim ierodoties, piecēlās. Piegulošajā gaišzilā zīda kleitā ar piedurknēm no mīriešu mežģīnēm viņa izskatījās nevainīga kā pati Jaunava. Vienā rokā viņa turēja izšuvumu, ap kuru tikko bija darbojusies, bet otrā divas zelta adatas. Arī viņas mati bija kā no zelta, bet acis atgādināja dziļus, zilus ezerus… un tomēr kapteinim šķita, ka tās līdzinās tēva acīm, lai arī Oberīna acis bija melnas kā nakts. "Visas prinča Oberīna meitas ir mantojušas viņa odzes acis," Hotaham pēkšņi ienāca prātā, "lai kādā krāsā tās būtu."

-   Tēvoci, ierunājās Tīena Smilts, es tevi jau gaidu.

-   Kapteini, palīdzi man apsēsties tronī.

Uz paaugstinājuma bija divi gandrīz vienādi krēsli, tikai vienam virs atzveltnes bija iestrādāts Martelu zelta šķēps, bet uz otra dižojās roinaru saule, kas uz karogiem plīvoja Nīmerijas kuģu mastos, kad viņa pirmo reizi ieradās Dornē. Kapteinis nolika princi uz krēsla ar šķēpu un pakāpās atpakaļ.

-   Vai ļoti sāp? Valdniecei Tīenai bija maiga balss, bet viņa pati izskatījās salda kā zemene vasaras vidū. Viņas māte bija septa, tāpēc Tīenu ieskāva gandrīz pārdabiska nevainības aura. Vai varu kā remdēt tavas sāpes?

-   Saki, kas tev sakāms, un laid mani atpūsties. Esmu noguris, Tīena.

-   Šo es izšuju tev, tēvoci, Tīena atlocīja izšuvumu tur bija redzams viņas tēvs princis Oberīns kurš, ģērbies sarkanās bruņās, smaidīgs sēdēja smilškrāsas rikšotāja mugurā. Kad pabeigšu, tas tev atgādinās par viņu.

-   Negrasos aizmirst tavu tēvu.

-   Priecājos to dzirdēt. Daudziem liekas citādi.

-   Valdnieks Tīvins ir apsolījis mums Kalna galvu.

-   Viņš ir ļoti laipns… bet bendes zobens nepiedien drosmīgajam sīram Gregoram. Mēs jau sen esam aizlūguši par viņa nāvi, tāpēc viņam arī vajadzētu par to lūgties. Es zinu, kādu indi mans tēvs lietoja neviena cita nenogalina tik lēni un mokoši. Drīz Kalns tā gaudos, ka mēs to dzirdēsim pat te, Saulesšķēpā.

-   Obara pieprasa, lai es uzsāku karu, princis Dorans nopūtās. Nīmai pietiktu ar slepkavību. Ko vēlies tu?

-  Karu, Tīena atbildēja, tikai tas nebūs tāds karš, kādu grib mana masa. Dorniešiem karošana vislabāk padodas savās mājās, tāpēc es ieteiktu ņemt rokās šķēpus un nogaidīt. Kad Lanisteri un Tīreli atnāks, mēs viņiem nolaidīsim asinis kalnu pārejās un apraksim šos plūstošajās smiltīs, kā esam darījuši jau simtiem reižu.

-   Ja vien viņi vispār šurp nāks.

-   Kas cits viņiem atliks, ja vien negribēs, lai karaļvalsts sašķeļas vēlreiz, kā tas bija, pirms mēs salaulājāmies ar pūķiem. Tā teica tēvs. Viņš teica, ka par princesi Mīrselu mums jāpateicas Velnēnam. Viņa ir ļoti skaista, vai ne? Kaut man būtu tādi mati… Viņa ir dzimusi, lai kļūtu par karalieni tāpat kā viņas māte. Tīenas vaigos parādījās bedrītes. Es būtu pagodināta, ja pati varētu rīkot kāzas un uzraudzīt kroņu izgatavošanu. Trīstens un Mīrsela ir tik nevainīgi, viņiem derētu baltais zelts… ar smaragdiem tie piestāvētu Mīrselas acīm. Ak jā, var jau ņemt arī dimantus un pērles, jo bērni jau būs apprecināti un kronēti. Tad mums atliks tikai pasludināt Mīrselu par pirmo sava vārda nesēju, andalu, roinaru un pirmļaužu karalieni un Rietmalas septiņu valstību likumīgo mantinieci un gaidīt lauvas.

-   Likumīgo mantinieci? princis nosprauslājās.

-  Viņa ir vecāka par savu brāli, Tīena paskaidroja, it kā princis būtu muļķis. Pēc likuma Dzelzs tronim jāpāriet viņas rokās.

-   Pēc Dornes likumiem.

-   Kad labais karalis Dairons apprecēja princesi Mīriju un pievienoja mūs savai karalistei, tika noteikts, ka Dornē vienmēr būs spēkā Dornes likumi. Un nejauši ir gadījies, ka Mīrsela ir Dornē.

-   Ir gan. Dorans īsi atsaucās. Man tas jāapdomā.

-   Tu pārāk daudz domā, tēvoci, Tīena apskaitās.

-   Vai tiešām?

Tā teica mans tēvs.

-   Toties Oberīns domāja pārāk maz.

-   Viens otrs vīrs domā tāpēc, ka baidās rīkoties.

-   Starp bailēm un piesardzību ir milzīga atšķirība.

-   Kaut es nekad neredzētu tevi baidāmies, tēvoci. Tu droši vien pat aizmirstu, kā jāelpo. Viņa pacēla roku…

Kapteinis ar cirvja kāta galu uzsita pa marmora grīdu.

-   Cienītā kundze, jūs atļaujaties pārāk daudz. Atkāpieties no paaugstinājuma, ja tas jūs neapgrūtina.

Es neko ļaunu negribēju, kapteini, Es mīlu tēvoci tikpat ļoti, kā viņš mīlēja manu tēvu. Tiena nometās prinča priekšā u/. viena ceļgala. Es pateicu visu, kas man bija sakāms, tēvoci. Piedod, ja es tevi aizvainoju, bet mana sirds ir salūzusi druskās. Vai tu vēl mīli mani?

-   Kā vienmēr.

-   Tad svētī mani, un es iešu.

Dorans mirkli vilcinājās, tad tomēr uzlika plaukstu uz brāļameitas galvas.

-   Esi drosmīga, bērns.

-   Kā nu ne esmu viņa meita.

Tiklīdz Tīena bija aizgājusi, pie paaugstinājuma piesteidzās mestrs Kaleots.

-   Princi, viņa ne… parādiet man roku. Viņš vispirms rūpīgi aplūkoja plaukstu, tad pagrieza to otrādi un apostīja prinča pirkstus. Tas nav labi, nepavisam nav labi. Nevienas skrambiņas…

-   Mestr, princis izrāva plaukstu no dziednieka tvēriena. Vai varu lūgt jums kādu nieku magoņu piena? Ar uzpirksteņa tiesu pietiks.

-   Magoņu pienu protams.

-    Un tūlīt pat, Dorans Martels klusā balsī pieprasīja, un Kaleots aizsteidzās uz kāpņu pusi.

Saule jau bija norietējusi. Krēslas dēļ gaisma kupolā bija zilgana un visi dimanti grīdā apdzisa. Princis ar sāpēs nobālušu seju sēdēja tronī zem Martelu šķēpa. Pēc laba brīža viņš pagriezās pret Areo Hotahu.

-   Kapteini, viņš ierunājās, cik uzticami ir mani sargi?

-   Uzticami. Kapteinis nezināja, ko citu atbildēt.

-   Visi vai tikai daži?

-   Viņi ir labi vīri, kārtīgi dornieši. Viņi darīs to, ko es likšu. Hotahs piesita cirvja kātu pie grīdas. Es jums atnesīšu jebkura cilvēka galvu, kurš būs jūs nodevis.

-   Man nav vajadzīgas galvas. Man vajag paklausību.

-    Jums jau tā ir. "Kalpot. Paklausīt. Aizsargāt. Vienkāršiem vīriem vienkāršs zvērests." Cik vīru jums nepieciešams?

-    To es atstāšu tavā ziņā. Var gadīties, ka daži uzticami vīri noder labāk nekā divdesmit. Šis darbs jāpaveic ātri, pēc iespējas klusāk un bez asinsizliešanas.

-   Tieši tā ātri, klusi un bez asinsizliešanas. Ko pavēlēsiet darīt?

-   Sameklējiet mana brāļa meitas, sagūstiet un ieslogiet viņas Šķēpu torņa smailes cellēs.

-   Smilšu čūskas? kapteinim izkalta rīkle. Visas… visas astoņas, princi? Arī mazās?

Princis mirkli apdomājās.

-   Elārijas meitas ir pārāk jaunas, lai viņām draudētu briesmas, taču var gadīties, ka kāds viņas iedomājas izmantot pret mani. Būs labāk, ja nogādāsim meitenes drošībā. Jā, mazās arī… bet vispirms Tīenu, Nīmeriju un Obaru.

-   Kā princis pavēl. Viņa sirds pārmeta kūleni. "Mazajai princesei tas nepatiks." Un kas būs ar Sarellu? Viņa ir pieaugusi sieviete, jau gandrīz divdesmit gadus veca.

-   Sarellas labā es neko nevaru darīt, kamēr viņa nav atgriezusies Dornē, tāpēc atliek vienīgi cerēt, ka viņai būs vairāk prāta nekā māsām. Lai viņa… spēlē savas spēlītes. Sameklē pārējās. Es nespēšu aizmigt, līdz viņas nebūs drošībā un apsargātas.

-   Tiks izdarīts. Kapteinis gan saminstinājās. Kad valodas par to paklīdis ielās, vienkāršie ļaudis sāks bļaut.

-    Visa Dorne sāks bļaut, Dorans Martels gurdenā balsī atteica. Kaut nu tikai tos bļāvienus Karaļa ostā sadzirdētu valdnieks Tīvins, tad viņš zinātu, cik uzticams draugs viņam ir Saulesšķēpā.

«

SERSEJA

Viņa sapņoja, ka sēž Dzelzs troni, augstāk par visiem.

Galminieki tālu lejā atgādināja košas daudzkrāsainas peles. Diženie valdnieki un lepnās dāmas lieca ceļus viņas priekšā. Jauni, drosmīgi bruņinieki lika zobenus viņai pie kājām un izlūdzās labvēlību, bet karaliene tikai smaidīja. Tad nez no kurienes uzradās punduris, rādīja uz viņu ar pirkstu un ņirdza. Valdnieki un dāmas arī sāka ķiķināt, ar plaukstām aizsedzot smīnus. Tikai tad karaliene aptvēra, ka ir kaila.

Pārbijusies viņa pūlējās aizklāt savu kailumu ar rokām, taču Dzelzs troņa dzelkšņi un asmeņi dūrās viņas miesā. Tērauda zobi koda dibenā, un asinis tecēja viņai pa kājām. Serseja mēģināja piecelties, taču kāja iesprūda metāla izliekumu spraugā. Jo vairāk viņa cīnījās, jo vairāk tronis viņu apņēma, plēšot miesas gabalus no krūtīm un vēdera, sagriežot rokas un kājas, līdz viņa visa bija kļuvusi gluma, sarkana un spīdoša.

Un visu laiku viņas brālis lejā no prieka lēkāja.

Viņai ausīs vēl arvien skanēja pundura gaviles, kad kāds pēkšņi pamodināja karalieni, pieskaroties viņas plecam. Uz mirkli Sersejai likās, ka roku jūt murgos, tāpēc viņa iekliedzās, bet tā bija tikai Senella. Kalpones seja bija bāla un baiļu pilna.

"Mēs neesam vienas," viņa aptvēra. Ap gultu slējās ēnas gari stāvi bruņukreklos. Bruņotiem vīriem te nebija ko darīt. "Kur ir mana sardze?" Viņas guļamkambarī valdīja tumsa, ja neskaitīja lākturi, ko viens no iebrucējiem turēja augstu paceltā rokā. "Es nedrīkstu izrādīt bailes." Serseja atglauda sagulētos matus un noprasīja:

-    Ko jums no manis vajag? Virs, kas iznāca lāktura gaismā, bija aplicis baltu apmetni. Džeimij? "Sapņoju par vienu brāli, bet mani atnācis pamodināt otrs."

-   Gaišība, tā nebija brāļa balss, komandieris lika jūs atvest.

Bruņiniekam bija viļņaini mati tāpat kā Džeimijam, tikai brāļa mati

bija zeltaini, bet šim vīram melni un taukaini. Viņa neizpratnē blenza uz bruņinieku, kurš kaut ko klāstīja par ateju, arbaletu un viņas tēvu. "Es vēl aizvien sapņoju," Serseja nodomāja. "Es neesmu pamodusies, murgi turpinās. Tūdaļ no pagultes izlīdīs Tīrions un atkal sāks par mani ņirgt."

Bet tās bija muļķības brālis punduris bija melnajā cellē, un viņam tajā pašā dienā bija jāmirst. Viņa nopētīja plaukstas no abām pusēm, lai pārliecinātos, ka visi pirksti vēl ir savās vietās. Roka bija klāta ar zosādu, taču nesavainota. Kājas nebija sagrieztas, arī pēdas nebija sadurtas. "Tas bija tikai sapnis. Sapnis vien. Vakarā laikam pārāk daudz iedzēru tas viss no vīna. Lai tikai pienāk rīts, tad smiešos es. Mani bērni būs drošībā, Tommena tronis būs drošībā, bet mans pretīgais, mazais valonqar jaunākais brālītis būs par galvas tiesu īsāks un sācis jau pūt."

Pie elkoņa pieskārās Džoslīna Svifta un pasniedza kausu. Serseja iedzēra malku: tas bija ūdens ar citrona sulu, tik skābs, ka viņa to tūdaļ izspļāva. Viņa dzirdēja naksnīgo vēju grabinām slēģus un redzēja visu neticami asi. Džoslīna trīcēja kā apšu lapa un bija tikpat pārbijusies kā Senella. Viņai līdzās nostājās sīrs Osmunds Melnkatliņš, bet bruņiniekam aiz muguras ar lākturi mīņājās sīrs Boross Blaunts. Pie durvīm stāvēja Lanisteru sargi ar apzeltītiem lauvām pie bruņucepurēm. Arī viņi likās izbijušies. "Vai tas ir iespējams?" karaliene brīnījās. "Vai tā var būt tiesa?"

Viņa piecēlās un ļāva Senellai aplikt ap pleciem rītasvārkus, lai apslēptu viņas kailo augumu. Stīviem un neveikliem pirkstiem Serseja jostu aizsaitēja pati.

-   Pie mana tēva dienu un nakti ir sargi, viņa sacīja. Mēle bija stīva, tāpēc viņa ieņēma vēl vienu malu citronūdens un paskaloja to mutē, lai atsvaidzinātu elpu. Sīra Borosa lākturī bija iemaldījies naktstauriņš tā spārnu ēnas sīkdamas sitās pret stiklu.

-    Sargi bija savās vietās, gaišība, Osmunds Melnkatliņš paskaidroja, bet mēs pavardā atradām durvis, tur bija slepena eja. Komandieris ielīda ejā, lai noskaidrotu, kurp tā ved.

-    Džeimijs? Kā pēkšņa vētra viņai uzmācās izbailes. Džeimijam vajadzēja būt pie karaļa…

Zēnam nekas nekaiš. Sus D/eimijs pie viņa nosūtīja duci vīru. Gai šība guļ saldā miegā.

"Kaut viņam būtu saldāks miegs nekā man un patīkamāka pamošanās."

-   Kas sargā karali?

-   Tas gods ir ticis sīram Lorasam, ja jums tā labpatīk.

Tas Sersejai nepavisam nepatika. Tīreli bija pūķu karaļu pārvaldnieki, kas uzlēkuši augstāk par savu galvu. Viņu iedomību pārspēja vienīgi pašu godkāre. Lai arī sīrs Lorass bija meiteņu sapņu skaistulis, zem baltā apmetņa viņš līdz pat kaulam bija īsts Tīrels, un Sersejai bija skaidrs, ka naksnīgie notikumi bija iesēti un nobrieduši Gaisa dārzos.

Tomēr savas aizdomas viņa nedrīkstēja paust skaļi.

-  Ļaujiet man apģērbties. Sīr Osmund, tu pavadīsi mani uz Labās rokas torni. Sīr Boros, pamodini cietumsargus un pārbaudi, vai punduris vēl ir cellē. Nebija nekādas vajadzības saukt brāli vārdā. "Viņam nekad nepietiktu drosmes pacelt roku pret tēvu," karaliene sev sacīja, taču viņai par to vēl vajadzēja pārliecināties.

-   Kā gaišība pavēl. Blaunts pasniedza lākturi Osmundam, un Serseja ar prieku noskatījās, kā viņš aiziet. "Tēvam nevajadzēja viņu ņemt atpakaļ Karaļsardzē." Viņš jau bija pierādījis, ka ir gļēvulis.

Kad viņi izgāja no Maigora cietokšņa, debesis jau bija koši tumšzilas, taču zvaigznes vēl mirdzēja. "Visas, atskaitot vienu," Serseja nodomāja. "Spožākā rietumu zvaigzne ir norietējusi, un naktis tagad būs daudz tumšākas." Uz paceļamā tilta pār izžuvušo aizsarggrāvi viņa apstājās un palūkojās lejup uz pīķiem. "Šajā jautājumā viņi man neuzdrīkstēsies melot."

-   Kurš viņu atrada?

-   Viens no sargiem, atbildēja Osmunds. Lams. Viņš sajuta dabas aicinājumu un atejā atrada augstību.

"Nē, tas nevar būt. Lauvas tā nemirst." Karaliene bija savādi mierīga. Viņa atcerējās, kā, būdama maza meitene, zaudēja pirmo zobiņu. Tas nesāpēja, taču tukšā vieta mutē bija tik neierasta, ka to visu laiku vajadzēja taustīt ar mēli. "Tagad pasaulē tukšums ir tajā vietā, kur bija atradies tēvs, un tukšās vietas vajadzēs aizpildīt."

ļa Tīvins Lanisters patiešām bija miris, drošs nevarēja justies neviens… un mazāk par visiem viņas dēls, kurš sēdēja tronī. Kad lauvas mirst, viņu vietas aizņem sīkāki zvēri: šakāļi, maitasputni un klaiņojoši suņi. Tie kā allaž tādās reizēs pūlēsies nobīdīt viņu malā. Viņai vajadzēja rīkoties strauji kā tad, kad nomira Roberts. Tas varēja būt

Stanisa Barateona darbs ar kāda algotņa rokām. Tāpat tā varēja būt priekšspēle, kas vēsta par jaunu uzbrukumu pilsētai. Serseja pat cerēja, ka tieši tā arī būs. "Lai viņš nāk. Es viņu satriekšu pīšļos tāpat, kā lo izdarīja mans tēvs, un šoreiz viņš mirs." Viņu nebiedēja ne Staniss, ne Meiss Tīrels. Neviens viņu nebiedēja. Viņa bija Klints meita, lauva. "Tagad neviens mani nepiespiedīs vēlreiz precēties." Pat tad, kad Tommenam vairs nebūs vajadzīgs reģents, Rūdas klinšu valdniecei vara paliks.

Austošā saule torņu virsotnes krāsoja koši sarkanus, taču pie mūriem viss vēl bija tumsā tīts. Ārējā pilī valdīja tāds klusums, ka tur visi likās apmiruši. "Tā tam arī vajadzētu būt Tīvinam Lanisteram nepiedien nomirt vienatnē. Tādam vīram vajadzīga svīta, kas viņam pakalpo ellē."

Pie Labās rokas torņa stāvēja četri šķēpneši sarkanos apmetņos ar lauvām uz bruņucepurēm.

-   Neviens nedrīkst ieiet vai iziet bez manas atļaujas, Serseja pamācīja. Pavēļu došana viņai padevās viegli. "Manam tēvam arī balsī bija tērauds."

Tornī acīs koda dūmi no degošajām lāpām, taču Serseja neraudāja arī tēvs nebūtu raudājis. "Es esmu viņa vienīgais īstais dēls." Karalienes papēži klaudzēja uz akmens pakāpieniem, un lākturī joprojām sitās naktstauriņš. "Nosprāgsti," karaliene aizkaitināta domāja, "ielido liesmās un nosprāgsti."

Vēl divi sargi sarkanos apmetņos stāvēja kāpņu augšā, un Rudais Lesters noburkšķēja līdzjūtību. Karaliene elpoja īsiem un ātriem vilcieniem, un viņai likās, ka sirds izlēks pa muti. "Kāpnes," viņa sev teica. "Šajā nolāpītajā tornī ir pārāk garas kāpnes." Daudz netrūka, lai viņa liktu torni nojaukt.

Zāle bija pilna ar stulbeņiem, kas sarunājās čukstus, it kā Tīvins būtu aizmidzis un viņi baidītos valdnieku pamodināt. Sargi un kalpi, mutes plātīdami, vairījās no viņas. Serseja redzēja viņu sārtās smaganas un kustošās mēles, taču viņu teiktie vārdi nebija nekas vairāk par naktstauriņa švirkstēšanu. "Ko viņi te dara? Kā viņi par to uzzinājuši?" Pēc visiem priekšrakstiem viņu vajadzēja pasaukt pirmo. Viņa bija karaliene reģente! Vai tiešām viņi to bija aizmirsuši?

Pie labās rokas guļamkambara stāvēja sīrs Merīns Trents baltās bruņās un baltā apmetnī. Bruņucepures sejsargs bija atvērts un atklāja tādus maisiņus zem acīm, ka bruņinieks izskatījās gandrīz vai aizmidzis.

-   Aizvāciet tos ļaudis, Serseja pavēlēja. Vai tēvs vēl ir atejā?

-  Viņš ir aiznests uz gultu, cienītā kundze. Merīns atvēra viņai durvis.

Rīta gaisma lauzās cauri slēģiem un zīmēja uz niedru paklāja zelta

režģi. Tēvocis Kevans bija nometies pie gultas uz ceļiem un mēģināja lūgties, taču vārdi nenāca viegli. Sargi drūzmējās pie kamīna. Slepenās durvis aiz izdedžiem, par kurām bija ieminējies Osmunds, bija atvērtas un nebija lielākas par kamīna muti. Parasts cilvēks pa tām būtu spiests rāpot. Bet Tīrions ir tikai puscilvēks." Šī doma saniknoja Serseju. "Nē, punduris ir melnajā cellē." To nevarēja izdarīt viņš. "Tas būs Staniss," viņa prātoja. "Pie vainas ir tikai Staniss viņam noteikti pilsētā ir palikuši atbalstītāji. Viņš vai Tīreli…"

Runas par slepenām ejām Sarkanajā pilī nekad nerimās. Maigors Cietsirdīgais bija licis nogalināt visus pils celtniekus, lai viņi noslēpumus neizpaustu tālāk. "Cik guļamkambaros vēl var iekļūt pa slepenām durvīm?" Serseja gara acīm redzēja, kā punduris ar dunci rokās cauri gobelēniem ielien Tommena istabā. "Tommens ir labi apsargāts," viņa sev atgādināja, tomēr arī valdnieks Tīvins bija labi apsargāts.

Mirušo viņa sākumā pat nepazina. Jā, mati bija kā viņas tēvam, bet tas bija pavisam cits cilvēks mazāks un daudz vecāks. Naktskrekls bija sarauts līdz krūtīm, tāpēc zemāk par jostas vietu viņš bija kails. Bulta bija trāpījusi starp kājstarpi un nabu, turklāt iedūrusies tik dziļi, ka ārā bija palicis tikai bultas apspalvojums. Miroņa kaunuma mati no sakaltušajām asinīm bija kļuvuši stīvi. Asinis bija satecējušas un sarecējušas arī nabā.

Tēvs tā smirdēja, ka Serseja sarauca degunu.

-    Izvelciet to bultu! viņa pavēlēja, tas taču ir karaļa labā roka! "Un mans tēvs. Mans varenais tēvs. Vai man vajadzētu brēkt un plēst matus?" Ketlīna Stārka esot plosījusi savu seju līdz asinīm, kad Freji nokāvuši viņas dārgo Robu. "Vai tu to gribētu, tēvs?" Serseja labprāt būtu viņam pajautājusi. "Vai arī tu gribētu, lai esmu stipra? Vai tu apraudāji pats savu tēvu?" Viņas vectēvs nomira, kad viņa bija tikai gadu veca, taču zināja stāstu. Valdnieks Tītoss bija apvēlies ārkārtīgi resns, un kādu dienu pēc kāpšanas pa augstajām kāpnēm pie mīļākās viņam pārplīsa sirds. Kad tas notika, tēvs Karaļa ostā kalpoja par Trakā Ķēniņa labo roku. Tīvins ļoti bieži uzturējās Karaļa ostā, kad viņi ar Džeimiju bija mazi. Ja arī viņš raudāja, saņēmis ziņu par tēva nāvi, viņš to darīja tā, lai neviens neredzētu viņa asaras.

Karaliene sažņaudza plaukstas dūrēs.

-   Kā jūs varējāt viņu tā nomest? Mans tēvs bija triju kara|u labā roka, dižākais cilvēks, kāds jebkad dzīvojis septiņās valstībās. Viņam par godu jāzvana zvani, kā tie tika zvanīti, kad nomira Roberts. Viņš jānomazgā un jāsapoš tā, kā piedienas viņa stāvoklim sermuļādās, zelta audumā un purpurkrāsas zīdā. Kur ir Pīsels? Kur ir Pīsels? viņa vērsās pie kāda no sargkareivjiem. Pakens, atved dižmestru Pīselu, viņam jāredz valdnieks Tīvins.

-   Viņš jau redzēja, gaišība, Pakenss atbildēja. Viņš atnāca, paskatījās un aizgāja pasaukt Klusējošās māsas.

"Mani paaicināja pēdējo." Serseja kļuva tik nikna, ka to nebija iespējams izteikt vārdos. "Un Pīsels skrien rakstīt ziņas viņš jau nesmērēs savas mīkstās, krunkainās rociņas. Pilnīgi nelietderīgs vecis."

-   Tad sameklē mestru Balabaru, viņa pavēlēja. Vai mestru Frenkenu, vienu no viņiem. Pakenss un īsausis aizskrēja pildīt pavēli. Kur ir mans brālis?

-    Ejā. Tur ir šahta ar dzelzs kāpšļiem akmens sienā. Sīrs Džeimijs nokāpa palūkot, cik tā šahta dziļa.

"Viņam ir tikai viena roka!" Serseja gribēja iesaukties. "Kāpt lejā vajadzēja kādam no jums! Viņam nav jākāpj ejās. Tēva slepkava vēl arvien var slēpties lejā un viņu gaidīt." Viņas dvīņubrālis allaž bija straujš, un likās, ka rokas zaudēšana piesardzību viņam nebija iemācījusi. Karaliene grasījās likt sargiem vest brāli atpakaļ, kad Pakenss ar Isausi atgriezās kopā ar kādu sirmu vīru.

-   Gaišība, īsausis paziņoja, šis te apgalvo, ka esot mestrs.

-   Kā varu pakalpot gaišībai? svešais zemu paklanījās.

Viņa seja likās pazīstama, tomēr Serseja nespēja atminēties, kad un kur viņu redzējusi. "Vecs, lai gan ne tik vecs kā Pīsels, un viņam vēl netrūkst spēka." Mestrs bija gara auguma, nedaudz salīcis un ar krunciņām ap zilajām, drosmīgajām acīm. "Viņam kaklā nav ķēdes."

-   Tev nav mestra ķēdes.

-    Tā man tika atņemta. Mani sauc Kībērns, gaišība. Es ārstēju jūsu brālim roku.

-   Tu gribēji teikt viņa rokas stumbeni. Tagad Serseja atcerējās mestrs kopā ar Džeimiju bija ieradies no Hārenholas.

-   Mana prasme nespēja glābt viņa nocirsto plaukstu, taču glāba viņa roku un varbūt pat dzīvību. Citadele atņēma manu ķēdi, bet zināšanas atņemt viņi man nevar.

Pietiks ar tevi, viņa i/lēma. |a neliksi galā, zaudēsi vairāk nekā tikai ķēdi, es tev apsolu. Izvelc Iniltu no mana tēva vēdera un sagatavo viņu Klusējošajam māsām.

-    Kā karaliene pavēl. Kībērns piegāja pie gultas, saminstinājās un palūkojās pār plecu. Un ko man darīt ar beigto meiču, gaišība?

-    Ar meiču? Otru līķi Serseja nebija pamanījusi. Viņa piegāja pie gultas, atmeta asiņainās segas, un tur nu viņa bija: kaila, atdzisusi un sārta, atskaitot viņas seju, jo tā bija tikpat melna kā Džofrejam viņa kāzu dzīrēs. Ķēde no sadotajām zelta rokām bija cieši iegrauzusies miesā uz kakla un savilkta tik cieši, ka bija pārplēsusi ādu. Serseja šņāca kā saniknota kaķene. Ko šī te dara?

-   Mēs viņu tur atradām, gaišība, īsausis paskaidroja. Tā ir Velnēna mauka. It kā tas izskaidrotu viņas atrašanos tēva gultā.

"Manam tēvam maukas nebija vajadzīgas," viņa nodomāja. "Pēc mūsu mātes nāves viņš nekad nav pieskāries sievietei."

-   Tas nav… viņa apveltīja sargu ar aukstu skatienu. Kad nomira valdnieka Tīvina tēvs, viņš atgriezās Rūdas klintīs un uzgāja tur… šādu sievieti… izrotājušos ar viņa mātes dārglietām un ģērbušos viņas tērpā. Viņš to visu novilka viņai nost, un ne tikai to vien. Divas nedēļas viņa kaila tika dzenāta pa Lanisportas ielām, kur viņa ikvienam pretimnācējam sūdzēja grēkus un atzina, ka ir zagle un ielasmeita. Tā valdnieks Tīvins mēdza izrīkoties ar maukām. Viņš nekad… šis sievišķis te bija kāda cita iemesla dēļ, nevis…

-   Iespējams, augstība nopratināja meiču saistībā ar viņas saimnieci, Kībērns ieminējās. Esmu dzirdējis, ka Sansa Stārka pazuda tajā naktī, kad tika nogalināts karalis.

-   Tieši tā, Serseja dedzīgi piekrita skaidrojumam. Protams, viņš to nopratināja, nekādu šaubu nevar būt.

Viņai acu priekšā rēgojās Tīriona ņirdzošā seja, un mute zem nocirstā deguna bija savilkta mērkaķa smīnā. "Vai var vēl labāk nopratināt sievieti kā tad, kad viņa ir kaila un plati ieplestām kājām?" punduris nočukstēja. "Man arī patika viņu tā nopratināt."

Karaliene novērsās. "Es uz viņu neskatīšos." Pēkšņi viņa vairs nespēja uzturēties vienā telpā ar beigto sievieti. Serseja paspraucās garām Kībērnam un izgāja koridorā.

Tur stāvēja sīrs Osmunds ar saviem brāļiem Osneju un Osfrīdu.

-    Labās rokas guļamkambarī ir beigta sieviete, viņa sacīja visiem trim Melnkatliņiem, un neviens nedrīkst uzzināt, ka viņa tur bijusi.

Jā, cienītā kundze. Osnijam uz vaiga bija švīkas, kur bija ieskrāpējusi cita Tīriona mauka. Un ko mums ar viņu darīt?

-   Izbarojiet suņiem, ņemiet blakus gultā kāda man daļa. Viņa te nekad nav bijusi. Izraušu mēli ikvienam, kurš uzdrīkstēsies pateikt, ka viņa atrasta te. Vai jūs mani saprotat?

-   Jā, gaišība, Osnijs un Osfrīds saskatījās.

Viņa iegāja Melnkatliņiem līdzi guļamkambarī un noskatījās, kā viņi ietin meiču tēva asiņainajās segās. "Šaija, viņas vārds bija Šaija." Pēdējo reizi viņas bija runājušas tajā vakarā pirms pundura pārbaudes ar divkauju, kad tas smaidīgais Dornes čuslis bija piedāvājies būt par viņa pārstāvi. Šaija prasīja šādus tādus dārgakmeņus, ko Tīrions viņai bija dāvinājis, kā arī centās izspiest no Sersejas solījumu piešķirt savrupmāju un bruņinieku par vīru. Karaliene skaidri un gaiši paziņoja, ka mauka nedabūs neko, kamēr nepateiks, kurp devusies Sansa Stārka. "Tu biji viņas kalpone. Vai tiešām tu gribi, lai es noticu, ka neko nezināji par viņas plāniem?" Serseja toreiz teica, un Šaija izplūda asarās.

Osfrīds uzmeta ievīstīto līķi plecā.

-   Man vajag atpakaļ to ķēdi, Serseja sacīja. Pielūkojiet, ka nesaskrāpējat zeltu. Osfrīds palocīja galvu un devās uz durvīm. Nē taču, ne jau caur pagalmu. Viņa norādīja uz slepeno eju. Tur ir šahta uz cietumu. Ej tur.

Tiklīdz Osfrīds bija nometies uz ceļiem pie kamīna, pavardā atspīdēja gaisma un karaliene izdzirdēja balsis. Saliecies kā veca vecene no kamīna izlīda Džeimijs un ar zābakiem izmētāja sodrējus no valdnieka Tīvina pēdējās uguns.

-   Vācies malā, viņš uzsauca Melnkatliņam, un Serseja metās pie brāļa.

-  Vai tu viņus atradi? Vai atradi slepkavas? Cik viņu tur bija? Skaidra lieta, ka slepkavu bija vairāk par vienu cilvēku. Vienatnē viņas tēvu nogalināt nevarēja.

Dvīņubrāļa seja bija sagurusi.

-  Šahta izbeidzas kambari, kur satiekas pusducis tuneļu. Tiem visiem priekšā ir dzelzs restes, kas noslēgtas ar ķēdēm un slēdzenēm. Jāsameklē atslēgas. Viņš pārlaida skatienu guļamkambarim. Tas, kurš to izdarīja, iespējams, vēl arvien ložņā pa mūriem. Lejā ir vesels labirints, un tur ir tumšs.

Serseja iztēlojās, kā Tīrions lien pa ejām mūros kā šaušalīga žurka. "Nē, es jūku prātā. Punduris ir melnajā cellē."

Uzlauziet sienas ar veseriem. Ja nepieciešams, nojauciet torni, bet es gribu, lai slepkavas tiek atrasti un nogalināti, lai kas viņi būtu.

Džeimijs apskāva māsu, piespiezdams pie sevis ar veselo roku. Viņš oda pēc pelniem, taču brāļa matos rotājās rīta saule, piešķirot tiem zeltainu mirdzumu. Serseja gribēja pievilkt viņa seju tuvāk un noskūpstīt. "Vēlāk," viņa sev teica. "Vēlāk viņš atnāks mani mierināt."

-   Mēs esam viņa mantinieki, Džeimij, māsa nočukstēja. Mums jāpabeidz viņa iesāktais darbs. Tev jākļūst par karaļa labo roku tēva vietā. Tu pats to noteikti labi saproti. Tu Tommenam būsi vajadzīgs…

Džeimijs atstūma māsu un pacēla viņai pie acīm rokas strupuli.

-    Labā roka bez labās rokas? Tas nepavisam nav smieklīgi, māsiņ. Neliec man valdīt.

Atraidījumu dzirdēja tēvocis, arī Kībērns un Melnkatliņi, kas pūlējās izdabūt tīstokli cauri pavardam. To dzirdēja pat sargi Pakenss, Houks, Zirgakāja un īsausis. "Pievakarē to jau zinās visa pils." Serseja juta, kā piesarkst vaigi.

-    Valdīt? Es neko neteicu par valdīšanu. Es pati valdīšu, līdz mans dēls kļūs pilngadīgs.

-    Pat nezinu, kā man vairāk žēl, brālis atsaucās, Tommena vai septiņu valstību.

Serseja iecirta Džeimijam pliķi. Džeimijs ar kaķa veiklību pacēla roku, lai sitienu apturētu… taču šim kaķim labās rokas vietā izrādījās tikai stumbenis, un karalienes pirksti atstāja viņam uz sejas sarkanus nospiedumus.

-   Jūsu tēvs guļ miris, tēvocis, izdzirdis pļauku, pielēca kājās. Esiet taču pieklājīgi un ejiet strīdēties ārā.

-   Atvaino, tēvoci, Džeimijs nolieca galvu. Mana māsa ir sēru mākta, viņa aizmirstas.

Par šiem vārdiem Serseja gribēja viņam iesist vēlreiz. 'Taikam biju traka, iedomājoties, ka viņš varētu kļūt par labo roku." Drīzāk viņa likvidēs šo amatu pavisam. Kad gan karaļa labā roka viņai bija devis ko vairāk par bēdām? Džons Arīns viņas gultā ielika Robertu Barateonu, turklāt pirms nāves izošņāja visu par viņas attiecībām ar Džeimiju. Edards Stārks sāka darbu ar to pašu, ko Arīns bija pabeidzis viņa iejaukšanās lika Sersejai atbrīvoties no Roberta ātrāk, nekā viņa bija iecerējusi, jo vēl nebija iznīcinājusi tā brāļus, kas bija tīrā sērga. Tīrions pārdeva Mīrselu dorniešiem, vienu no viņas dēliem aizdzina gūstā un noslepkavoja otru. Kad Karaļa ostā atgriezās valdnieks Tīvins…

"Nākamā karaļa labā roka zinās savu vietu," viņa sev nosolījās. Tam jābūt sīram Kevanam. Tēvocis bija nenogurdināms, apdomīgs, paklausīgs bez ierunām. Uz viņu varēja paļauties, kā bija paļāvies tēvs. "Rokas nekad nestrīdas ar galvu." Viņai bija jāvalda pār karaļvalsti, taču būs vajadzīgi jauni vīri, kas viņai palīdzēs valdīt. Pīsels bija drebelīgs pielīdējs, Džeimijs kopā ar savu zobena roku bija pazaudējis drosmi, bet Meisam Tīrelam un viņa sirdsdraugiem Sarkanvīnam un Rovanam nevarēja uzticēties. Viņi, visticamāk, bija iesaistīti slepkavībā, jo Tīrels noteikti saprata, ka nekad netiks pie valdīšanas septiņās valstībās, kamēr būs dzīvs Tīvins Lanisters.

"Ar viņu man jābūt uzmanīgai." Pilsēta bija pilna ar viņa vīriem, un viņš pat bija pamanījies iedabūt vienu no saviem dēliem Karaļsardzē, turklāt gribēja savu meitu iedabūt Tommena gultā. Viņa vēl arvien sirdījās, atceroties tēva plānu saderināt Tommenu ar Mārgēriju Tīreļu. "Meiča ir divas reizes par viņu vecāka un divas reizes palikusi atraitnēs." Meiss Tīrels apgalvoja, ka meita vēl esot jaunava, taču Serseja par to šaubījās. Džofrejs tika nogalināts, pirms viņš piegulēja Mārgēriju, bet viņa taču pirms tam bija precējusies ar Renliju… "Var jau cilvēkam labāk garšot vīns, bet ja viņam noliks priekšā kausu alus, viņš to izlaks gana ātri." Viņai vajadzēs pavēlēt Varīsam, lai šis noskaidro visu, ko vien iespējams.

Pēkšņi viņa apstājās kā iemieta par Varīsu viņa bija pavisam aizmirsusi. "Arī viņam vajadzēja būt te. Viņš vienmēr ir klāt." Ik reizi, kad Sarkanajā pilī atgadījās kas nozīmīgs, einuhs uzradās, kā no zemes izlīdis. "Džeimijs ir te, tēvocis Kevans arī, Pīsels atnāca un aizgāja, bet Varīsa nav." Pār muguru pārslīdēja salti pirksti. "Arī viņš ir līdzdalībnieks. Viņš droši vien baidījās, ka tēvs liks nocirst viņam galvu, tāpēc uzbruka pirmais." Tīvinam nekad nebija paticis čukstētāju pārzinis ar muļķīgo smaidu. "Viņš droši vien ir sazvērējies ar Stanisu abi taču kopā bija Roberta mazajā padomē…"

Serseja aizsoļoja pie guļamkambara durvīm, kur stāvēja sīrs Merīns Trents.

-   Trent, atved valdnieku Varīsu. Lai viņš spārdās un spiedz, taču lai būtu sveiks un vesels.

-   Kā gaišība pavēl.

Tiklīdz viens Karaļsardzes brālis bija aizgājis, otrs atgriezās pa kāpnēm aizelsies un piesarkušu seju steidzās sīrs Boross Blaunts.

-   Viņš ir pazudis, bruņinieks nosēca, ieraudzījis karalieni, un nometās uz viena ceļa. Velnēna celle ir vaļā, gaišība… un no viņa paša nekur nav ne miņas.

"Tātad sapnis bija patiess."

-   Bet es taču pavēlēju, viņa teica. Viņu vajadzēja apsargāt nakti un dienu…

-    Pazudis ir ari viens no cietumsargiem. Blauntam cilājās krūtis. Viņu sauca Rьgens. Abi pārējie ir aizmiguši.

-   Ceru, ka tu viņus nemodināji, sīr Boros? Neko citu viņa nespēja pateikt, lai nevajadzētu kliegt. Lai viņi guļ.

-   Lai guļ? Boross apjucis pacēla skatienu. Jā, gaišība. Un cik ilgi…

-    Mūžam. Pieraugi, lai viņi gulētu mūžīgi. Es necietīšu pilī sargus, kas guļ sardzes laikā. "Viņš ir mūros. Viņš nokāva tēvu tāpat kā savulaik nogalēja māti un Džofu." Karaliene zināja, ka punduris atnāks pakaļ ari viņai gluži kā toreiz tumšajā teltī viņai bija pareģojusi tā vecene. "Es pasmējos viņai sejā, taču spējas viņai bija. Asins pilienā es ieraudzīju savu nākotni savu postu." Sersejai kājas kļuva ļenganas, it kā būtu no ūdens. Boross gribēja satvert viņu aiz rokas, taču karaliene izvairījās no viņa pieskāriena tas varēja būt viens no Tīriona rokaspuišiem. Nepieskaries man! viņa iesaucās. Vācies prom!

Serseja aizstreipuļoja pie sola.

-   Gaišība, ierunājās Blaunts, vai atnest jums ūdeni?

"Man vajag asinis, nevis ūdeni. Tīriona asinis, jaunākā brālīša valonqar asinis. I.āpas sāka virpuļot viņai apkārt. Serseja aizvēra acis un ieraudzīja smīnošo pundura ģīmi. "Nē," viņa domāja, "nē, es jau gandrīz biju tikusi no tevis vaļā." Taču Tīriona pirksti apvijās viņai ap kaklu un sāka žņaugt.

BRĪNA

Es meklēju trīspadsmit gadus vecu jaunavu, viņa sacīja sirmai labietei pie ciema akas. Dižciltīgu un ļoti skaistu jaunavu ar zilām acīm un kastaņbrūniem matiem. Viņa, iespējams, ceļo kopā ar četrdesmit gadus vecu bruņinieku vai ari ākstu. Vai esat viņu redzējusi?

-   Neatceros gan, sīr, sieva atbildēja, klanīdama galvu. Bet es turēšu acis vaļā.

Viņu nebija redzējis ne kalējs, ne septons no ciema septa, ne cūkgans, ne skuķis, kas dārzā rāva sīpolus, ne kāds cits no vienkāršajiem ļaudīm, ko Tārtas Jaunava uzrunāja pie māla kleķa būdām Rosbijā. Bet viņa nepadevās. "Šis ir taisnākais ceļš uz Daskendeilu," Brīna sev teica. "Ja Sansa te gājusi, gan jau kāds viņu būs redzējis." Pie pils vārtiem viņa uzdeva to pašu jautājumu diviem šķēpnešiem, kuru zīmotnēs bija trīs sarkanas slīpsvītras uz sabuļa kažoka laukuma tas bija Rosbiju ģerbonis.

-   Ja viņa tagad klīst pa šiem ceļiem, tad nu jau vairs nav jaunava, ieminējās vecākais, bet jaunākais gribēja zināt, vai meitenei kastaņbrūni mati ir arī starp kājām.

"Te man neviens nepalīdzēs." Sēžoties atkal zirgā Brīna ievēroja ciema otrā galā kaulainu puišeli dābolaina zirga mugurā. "Ar viņu es vēl neesmu aprunājusies," sieviete nodomāja, taču puika nozuda aiz septa, pirms viņa paguva piejāt tuvāk, tomēr Brīna necentās dzīt viņam pēdas, jo zēns, visticamāk, nezināja vairāk par citiem. Rosbija nebija nekas vairāk kā ceļa paplašinājums, tāpēc Sansai nebija nekāda iemesla tur aizkavēties. Brīna garām ābeļdārziem un miežu laukiem devās tālāk uz

ziemeļaustrumiem, un drīz vien ciems ar visu pili palika tālu aiz muguras. "Es atradīšu viņu Daskendeilā," meiča nodomāja, "ja vien viņa vispār devusies uz šo pusi."

"Es sameklēšu meiteni un nogādāšu viņu drošībā," Brīna Karaļa ostā bija apsolījusi sīram Džeimijam. "Viņas mātes un tevis dēļ." Tie bija cildeni vārdi, taču vārdus izteikt bija viegli. Darīt bija daudz grūtāk. Pilsētā viņa bija aizkavējusies pārāk ilgi. "Man vajadzēja doties ceļā ātrāk… bet uz kurieni?" Sansa Stārka bija nozudusi tajā naktī, kad gāja bojā karalis Džofrejs, un, ja arī kāds viņu pēc tam bija redzējis vai zināja, kurp viņa devusies, tad neko neteica. "Katrā ziņā vismaz man ne."

Brīnai bija skaidrs, ka Sansa ir pametusi pilsētu, ja viņa vēl būtu Karaļa ostā, tad zeltainie apmetņi meiteni sen būtu atraduši. Viņa bija devusies uz citu vietu… bet "cita vieta" bija plašs jēdziens. "Uz kurieni es dotos, ja būtu tikko uzziedējusi jaunava, viena, nobijusies un man draudētu briesmas?" Viņas gadījumā atbilde bija skaidra uz Tārtu, pie tēva. Sansas tēvam meitenes acu priekšā bija nocirsta galva. Arī viņas māte bija pagalam noslepkavota Dvīņos, bet Ziemmala, Stārku dižais cietoksnis, bija nodedzināta un Ziemmalas ļaudis apkauti. "Viņai nav ne māju, uz kurieni bēgt, ne tēva, ne mātes, ne brāļu." Viņa tikpat labi varēja būt tuvākajā miestā kā uz kuģa, kas dodas uz Ašaī.

Ja arī Sansa būtu gribējusi nokļūt mājās, kā viņa tur būtu tikusi? Karaļceļš nebija drošs, to zināja pat bērni. Dzelzsvīri bija ieņēmuši Keilinas grāvi, kas stiepās šķērsām Kaklam, bet pie Dvīņiem dirnēja Freji, kas bija nokāvuši Sansas brāli un māti. Ja meitēnam būtu nauda, viņa varēja aizceļot pa jūru, taču Karaļa ostas piestātne bija sagrauta, upe pilna ar kuģu atlūzām un sadegušām, nogrimušām galerām. Brīna apjautājās dokos, taču neviens neatminējās, ka tajā naktī, kad gāja bojā Džofrejs, kāds kuģis būtu devies jūrā. Kāds vīrs zināja stāstīt, ka līcī esot bijuši daži tirdzniecības kuģi, kas izkrauti laivās, taču vairums mēdzot braukt uz Daskendeilu, kur osta zeļot un plaukstot kā nekad.

Brīnās ķēve bija glīta no skata un rikšoja raitā solī. Ceļotāju bija vairāk, nekā viņa bija gaidījusi. Tur klīda ubagu brāļi ar grabošiem ziedojumu katliņiem kaklā. Viņu apdzina jauns septons tik smalkā zirgā, ka tas nedarītu kaunu pat valdniekam, bet vēlāk viņa sastapa bariņu Klusējošo māsu, kuras tikai kratīja galvas, kad Brīna tās iztaujāja. Uz dienvidiem vilkās vēršu pajūgu rinda ar graudiem un vilnas ķīpām, bet vēlāk viņa noķēra cūkganu, kas dzina rukšus, un vecu sievu nestuvēs, ko pavadīja bruņotu sargu kolonna. Visiem Brīna apvaicājās par trīspadsmit gadus vecu jaunavu ar zilām acim un kastaņbrūniem matiem, bet neviens tādu nebija redzējis. Tāpat viņa jautāja par ceļu.

-  Te, Tvikstā, un Daskendeilā ir gana droši, kāds virs viņai atbildēja, bet aiz Daskendeilas mežos klīst sirotāji un laupītāji.

Zaļums vēl bija palicis tikai priedēs un sekvojās. Lapu koki bija aplikuši rūsganus un zeltainus apmetņus vai arī nokratījuši tos pavisam, lai skrāpētu debesis brūniem kailiem zariem. Ikviena vēja pūsma dzenāja pa izdangāto ceļu sausu lapu mākoņus, kas čaukstēja zem Džeimija Lanistera dāvātās lielās bērās ķēves pakaviem. "Rietmalā pazudušu meitēnu ir tikpat grūti atrast kā lapu vējā." Brīnai ienāca prātā, vai Džeimijs nav neģēlīgi pajokojis, uzkraudams viņai šo pienākumu. Varbūt Sansai Stārkai par līdzdalību karaļa Džofreja slepkavībā jau sen nocirsta galva, un viņa apbedīta nevienam nezināmā kapā, un Sansas nokaušanu vislabāk varēja noslēpt, sūtot lielo, dumjo Tārtu meiču viņu meklēt.

"Džeimijs tā nedarītu. Viņš bija patiess viņš man uzdāvināja zobenu un nosauca to par Zvēresta Turētāju. Bet kāda gan starpība." Viņa pati valdniecei Ketlīnai bija devusi zvērestu, ka nogādās mājās viņas meitas, un neviens zvērests nebija tik svēts kā tas, kas dots jau mirušam cilvēkam. Džeimijs apgalvoja, ka jaunākā meita sen esot mirusi tā Ārija, ko Lanisteri nosūtīja uz ziemeļiem Rūža Boltona bastardam par sievu, bija viltvārde. Tātad palika tikai Sansa un Brīnai viņu vajadzēja atrast.

īsi pirms saulrieta viņa ieraudzīja pie strauta degam ugunskuru. Salikuši ieročus un bruņas zem koka, divi vīri cepa foreli. Viens bija vecs, otrs nedaudz jaunāks, lai gan par jaunu nosaukt viņu nekādi nevarēja. Jaunākais piecēlās, lai apsveicinātos ar Brīnu. Netīro stirnādas kamzoli bija izspīlējis milzīgs vēders, bet vaigus un zodu klāja pinkaina, necirpta bārda apsūbējuša zelta krāsā.

-   Foreles pietiks trijiem, sīr, viņš uzsauca.

Tā nebija pirmā reize, kad viņā kāds saskatīja vīrieti. Brīna noņēma bruņucepuri un izlaida matus tie bija dzelteni, netīru salmu krāsā un gandrīz tikpat sausi. Garās un plānās cirtas krita pāri pleciem.

-   Pateicos, sīr.

Klejojošais bruņinieks ļoti miedza acis, tāpēc meičai tūdaļ tapa skaidrs, ka viņš ir tuvredzīgs.

-    Dāma, vai ne? Apbruņota un bruņās? Augstie dievi, Ilij, tas tik ir augums.

-    Es arī nodomāju, ka tur nāk bruņinieks, vecākais vīrs sacīja, apgrozīdams foreli.

Ja Brīna būtu vīrietis, viņa tiktu uzskatītu par augumā lielu, bet kā

sieviete viņa bija milzīga. Visbiežāk viņa dzirdēja vārdu "drausmīga". Viņa bija platiem pleciem un vēl platākām gūžām. Kājas bija garas, rokas resnas. Krūtīs bija vairāk muskuļu nekā mīkstuma. Rokas bija varenas, kājas pamatīgas. Turklāt viņa bija neglīta, seja atgādināja vasarraibumainu zirga ģīmi, zobi šķita esam mutei par lielu, un viņai pašai to pieminēt bija lieki.

-   Sīri, viņa apjautājās, vai esat pa ceļam redzējuši trīspadsmit gadus vecu jaunavu? Viņai ir zilas acis un kastaņbrūni mati, viņa varētu būt kopā ar apaļīgu četrdesmit gadus vecu vīru ar sarkanu seju.

Tuvredzīgais bruņinieks pakasīja galvu.

-   Tādu jaunavu gan neatceros redzējis. Kādi ir kastaņbrūni mati?

-   Sarkanīgi brūni, paskaidroja vecākais vīrs. Nē, tādu mēs neesam redzējuši.

-    Neesam redzējuši, cienītā kundze, jaunākais atkārtoja. Nāciet, nokāpiet no zirga zivs jau gandrīz ir gatava. Vai esat izsalkusi?

Viņa patiešām gribēja ēst, taču nedrīkstēja arī zaudēt piesardzību klejojošiem bruņiniekiem bija slikta slava. Mēdza teikt, ka klejojošs bruņinieks un laupītājs ir vienā maisā bāžami. "Šie abi neizskatās neko bīstami."

-   Vai drīkstu uzzināt jūsu vārdus, sīri?

-    Man ir gods būt par sīru Kreitonu Garzaru, par mani ziņģē dziesminieki, stādījās priekšā tas ar lielo vēderu. Gan jau būsiet dzirdējusi par maniem varoņdarbiem pie Melnupes. Mans ceļabiedrs ir Ilifers Tukšinieks.

Ja arī par Kreitonu Garzaru kāda dziesma bija sacerēta, Brīna to nezināja viņu vārdi meičai neizteica vairāk par abu klaidoņu ģerboņiem. Sīra Kreitona zaļajam vairogam bija tikai brūna augšdaļa un dziļa vaga, ko bija atstājis kara cirvis. Uz sīra Ilifera vairoga bija zelta un sabuļādas raksta stari, un, pēc visa spriežot, tie bija vienīgie ģerboņu raksti, ko viņš zināja. Vīrietis bija apmēram sešdesmit gadus vecs, un zem pleķainā audekla apmetņa kapuces slēpās šaura, krunkaina seja. Viņam mugurā bija bruņukrekls, taču to kā vasarraibumi bija izrotājuši rūsas traipi. Brīna bija galvas tiesu garāka par abiem, turklāt viņai bija labāks zirgs un labāks bruņojums. "Ja es sākšu baidīties no tādiem kā šie, tad varu zobenu mainīt pret adāmadatām."

-   Paldies, labie sīri, viņa atsaucās. Labprāt iebaudīšu jūsu foreli.

Nolēkusi no zirga, Brīna noņēma ķēvei seglus, padzirdīja to, sapina un palaida ganīties. Kamēr viņa salika zem gobas ieročus, vairogu un seglu somas, forele jau bija gatava. Sīrs Kreitons pasniedza viņai zivi, un sieviete sakrustotām kājām apsēdās zemē, lai nobaudītu cienastu.

-   Mēs dodamies uz Daskendeilu, cienītā kundze, Garzars sacīja, ar pirkstiem knibinādams foreli. Jūs rīkotos prātīgi, ja tālāk jātu kopā ar mums ceļš ir bīstams.

Par briesmām uz ceļa Brīna viņam būtu varējusi pastāstīt vairāk, nekā viņš jebkad ir nojautis.

-   Pateicos, sīr, bet man nav vajadzīga jūsu aizstāvība.

-   Es uzstāju. īsts bruņinieks allaž aizstāvēs vājāko dzimumu.

-   Mani aizstāvēs šis te, viņa pieskārās zobena spalam.

-   Zobens ir tikai tik labs, cik labs ir vīrs, kas to cilā.

-   Es itin labi protu to cilāt.

-   Kā vēlaties. Strīdēties ar dāmu nav pieklājīgi. Mēs varētu jūs droši nogādāt Daskendeilā trijatā jāt ir drošāk nekā vienatnē.

"Mes bijām trīs, atstājot Straujupi, bet vienalga Džeimijs zaudēja roku un Kleoss Frejs dzīvību.

-    Jūsu zirgi manam netiks līdzi. Kreitona zirgs bija vecs un šķībs lopiņš ar greizām acīm, savukārt sīra Ilifera zirgs likās pusbadā.

-    Man šis rumaks pie Melnupes bija gana labs, Kreitons nelikās mierā. Nokāvu ne vienu vien un dabūju kādu duci izpirkuma maksu. Vai cienītā kundze ir pazinusi sīru Herbertu Bolingu? Nu jau jūs viņu vairs nesastapsiet es viņu nokāvu uz līdzenas vietas. Kad zobeni sāk šķindēt, sīrs Kreitons Garzars nekad nepaliek aizmugurē.

-    Krej, nomierinies, viņa biedrs nosmējās, tādām kā viņa nekad nav vajadzīgi tādi kā mēs.

-   Tādām kā es? Brīna nesaprata.

Sīrs Ilifers ar kaulainu pirkstu norādīja uz viņas vairogu. Lai arī krāsa bija saplaisājusi un noplukuši, ģerbonis bija saskatāms visai skaidri: melns sikspārnis uz sudrabaina un zeltaina laukuma.

-   Jums ir viltus vairogs, uz kuru jums nav tiesību. Mans vectēvs palīdzēja nokaut pēdējos Lotstonus. Kopš tā laika neviens nav atļāvies tos sikspārņus izcelt gaismā tie ir tikpat melni kā viņu darbi.

Vairogu sīrs Džeimijs bija pievācis Hārenholas arsenālā. Stallī kopā ar ķēvi Brīna atrada arī seglus ar iemauktiem, bruņukreklu, bruņucepuri, makus ar zelta un sudraba naudu, kā arī pergamentu par vēl lielāku naudas summu.

-   Savu vairogu es pazaudēju, viņa paskaidroja.

-   Vienīgais vairogs, kas jaunavai vajadzīgs, ir īsts bruņinieks, apņēmīgi paziņoja Kreitons.

-    Baskājis meklē zābakus, nosalušais apmetni, Ilifers nepievērsa draugam uzmanību. Bet kurš gan gribēs valkāt kauna traipu? Sikspārņa zīmi nēsāja valdnieks Lūkass Savedējs un viņa dēls Manfrīds Melnā Kapuce. Nesaprotu, kāpēc lietot tādu ģerboni… ja nu vienīgi pašas grēki ir vēl ļaunāki un svaigākā atmiņā. Viņš izvilka no maksts neglītu, lētu dzelzs dunci. Šaušalīgi liels sievišķis, kas slēpj savas īstās krāsas…' Kreit, pieturi Tārtas Jaunavu, kura uzšķērdusi Renlija karalisko rīkli.

-    Tie ir meli. Renlijs Barateons viņai bija vairāk nekā tikai karalis vien. Brīna viņu mīlēja kopš tās reizes, kad Renlijs pirmo reizi ieradās Tārtā, lai atzīmētu savu pilngadību un iegūto valdnieka titulu. Viņas tēvs sarīkoja Renlijam par godu dzīres un pavēlēja tajās ierasties arī Brīnai, citādi viņa būtu noslēpusies savā kambarī kā ievainots zvērs. Viņa toreiz nebija vecāka par Sansu tagad un no izsmiekla baidījās vairāk nekā no zobena. "Viņi par mani smiesies," Brīna toreiz teica valdniekam Selvīnam, taču Vakarzvaigznes valdnieks nepiekāpās.

Un Renlijs Barateons pret viņu bija pieklājīgs kā pret kuru katru kārtīgu, skaistu jaunavu. Viņš pat dejoja ar Brīnu, un viņa rokās meiča jutās gracioza, viņas kājas vai lidot lidoja pa deju grīdu. Vēlāk arī citi sekoja Renlija piemēram un aicināja Brīnu dejot. No tās dienas viņa alka būt Renlija tuvumā, kalpot viņam un aizsargāt viņu, tomēr viņa bija izgāzusies. "Renlijs nomira manās rokās, taču es viņu nenogalināju," Brīna nodomāja. "Bet šie klejojošie bruņinieki to nekad nesapratīs."

-    Es par karali Renliju būtu atdevusi savu dzīvību un mirusi laimīga, viņa teica. Es viņu nenogalināju, zvēru pie sava zobena.

-   Tikai bruņinieki zvēr pie zobena, Kreitons iebilda.

-   Zvēri pie septiņiem dieviem, pieprasīja sīrs Ilifers Tukšinieks.

-   Tad es zvēru pie septiņiem dieviem. Es nenogalināju karali Renliju. Zvēru pie Mātes lai pār mani nekad nenāk viņas žēlsirdība, ja meloju. Zvēru pie Tēva un lūdzu, lai viņš mani tiesā taisnīgi. Zvēru pie Jaunavas, Vecenes, Kalēja un Kareivja. Un zvēru arī pie Svešinieka lai viņš tūlīt pat paņem manu dzīvību, ja meloju.

-   Kā jaunava viņa zvēr gluži labi, Kreitons atzina.

-   Jā gan. Ilifers Tukšinieks paraustīja plecus. Ja viņa melo, gan dievi viņu tiesās. Viņš iebāza dunci makstī. Pirmajā sardzē stāvēsiet jūs.

Kamēr bruņinieki gulēja, Brīna soļoja pa mazo nometni un klausījas uguns sprakšķos. "Man jājāj tālāk, tiklīdz tas būs iespējams." Viņa nepazina šos vīrus, taču nespēja atstāt viņus neaizsargātus pat nakts melnumā uz ceļa varēja gadīties jātnieki, bet mežā bija dzirdami trokšņi, kurus, iespējams, radīja pūces un lapsas, bet varbūt arī ne. Tā nu Brīna soļoja, atsvabinājusi makstī zobenu.

Viņas sardze nebija grūta. Grūtāk bija pēc tam, kad pamodās 11 i— lers un viņu nomainīja. Brīna noklāja zemē segu, saritinājās un aizvēla acis. "Es neaizmigšu," viņa prātoja, lai arī bija līdz nāvei pārguruši. Viņa nekad nespēja labi gulēt vīriešu klātbūtnē pat Renlija nometnē viņa varēja tikt izvarota. Šo mācību viņa bija guvusi gan pie Gaisa dārzu mūriem, gan tad, kad kopā ar Džeimiju krita Drosmīgo Biedru nagos.

Aukstums no zemes sūcās cauri segai un ķēra Brīnu līdz pat kaulam. Drīz vien katrs muskulis no galvas līdz kājām jau bija krampju savilkts. Viņa iedomājās, vai arī Sansai Stārkai tobrīd ir auksti. Valdniece Ketlīna bija teikusi, ka Sansa esot maigs bērns, kam patīk citronkūkas, zīda tērpi un dziesmas par bruņiniekiem, taču meitene bija spiesta noskatīties, kā viņas tēvam tiek nocirsta galva, un spiesta apprecēties ar vienu no tēva slepkavām, ja varēja ticēt stāstiem, tad punduris bija nežēlīgākais no visiem' Lanisteriem. "Ja arī meitene noindēja karali Džofreju, tad noteikti viņas roku vadīja Velnēns. Galmā viņa bija viena un bez draugiem." Karaļa ostā Brīna bija satikusi kādu Brellu, kura bija kalpojusi pie Sansas. Šī sieviete pastāstīja, ka Sansu un punduri neesot vienojušas siltas attiecības, tāpēc varēja gadīties, ka meitene bēga no viņa, jo tieši viņš bija Džofreja slepkava.

Lai ko Brīna bija sapņojusi, rītausmā pamostoties, viss bija aizmirsies. No aukstās zemes kājas bija stīvas kā baļķi, taču neviens viņai nebija uzmācies un arī viņas lietas nebija aiztiktas. Bruņinieki jau bija piecēlušies un rosījās. Ilifers gatavoja brokastīs vāveri, bet Kreitons, nostājies pie koka, ilgi čurāja. "Klejojošie bruņinieki," Brīna prātoja. "Viens vecs un iedomīgs, otrs resns un tuvredzīgs, tomēr abi ir pieklājīgi vīri." No apziņas, ka pasaulē vēl ir kārtīgi cilvēki, meičai kļuva priecīgāk ap sirdi.

Viņi iekoda ceptu vāveri, ozolzīļu putru un sālītus gurķus, un sīrs Kreitons tikmēr klāstīja savus varoņdarbus pie Melnupes, kur nokāvis duci baisu bruņinieku, par kuriem Brīna nekad neko nebija dzirdējusi. Arī sīrs Ilifers kaujā esot varonīgi cīnījies, taču viņš par sevi neko daudz nestāstīja.

Kad vajadzēja doties tālāk, bruņinieki ieņēma vietas katrs savā pusē Brīnai, it kā apsargātu kādu diženu valdnieci… lai gan šī valdniece bija krietni labāk apbruņota un abi sargi viņai līdzās izskatījās pēc punduriem.

-   Vai kāds pagāja garām, kamēr jūs stāvējāt sardzē? viņa apvaicājās.

-   Piemēram, trīspadsmit gadus veca jaunava ar kastaņbrūniem matiem? atjautāja Ilifers Tukšinieks. Nē, cienītā kundze, neviens.

-    Es gan dažus redzēju, Kreitons piemetināja. Viens zemnieku puika bērā zirgā un pēc stundas kāds pusducis vīru ar spriguļiem un izkaptīm. Viņi pie ugunskura pamanīja mani un apstājās, lai nopētītu mūsu zirgus, bet es viņiem parādīju zobenu un piekodināju kātot tālāk. Skarbi zeļļi un gana pārdroši, taču ne tik loti, lai meklētu kašķi ar Kreitonu Garzaru.

"Jā," Brīna nodomāja, "ar tevi kašķi meklēt nevajag." Viņa aizgriezās, lai bruņinieks neredzētu viņas smaidu. Labi, ka Kreitons bija tā aizrāvies ar stāstu par savu leģendāro kauju ar Sarkanās Vistas Bruņinieku, ka nepamanīja jaunavas vīpsnāšanu. Tomēr bija patīkami apzināties, ka līdzi jāj ceļabiedri, kaut arī tikai tādi kā šie divi.

Pusdienlaikā Brīna cauri kailajiem brūnajiem kokiem izdzirdēja dziedāšanu.

-   Kas tā par skaņu? Kreitons izbrīnījās.

-   Balsis tā ir lūgšana. Brīna zināja šo lūgšanu ļaudis prasa Kareivim aizstāvību un Vecenei lūdz apgaismot viņu ceļu.

Ilifers Tukšinieks izvilka izroboto zobenu no maksts, apturēja zirgu un gaidīja nācējus.

-   Viņi jau ir pavisam tuvu.

Dziedāšana izplatījās mežā kā dievbijīgi pērkona grāvieni. Pēkšņi dziedātāji parādījās ceļa galā tie bija ubagojošie brāļi, noplukuši un bārdaini vīri audekla talāros, vieni basām kājām, citi sandalēs. Viņiem nopakaļ vilkās kādi sešdesmit noskranduši vīri, sievas un bērni, bet pašā astē raiba cūka un vairākas aitas. Vairākiem vīriem bija cirvji, pārējiem koka vāles un nūjas. Gājēji vilka pelēkus, saplaisājušus koka divričus, kas bija piekrauti ar galvaskausiem un kaulu druskām. Ieraudzījuši klejojošos bruņiniekus, ubagi apstājās, un dziedāšana pieklusa.

-   Labie bruņinieki, viens ierunājās, Māte jūs mīl.

-   Tevi, brāli, ari, sīrs Ilifers atsaucās. Kas jūs esat?

-   Nabaga ļaudis, atbildēja liels vīrs ar cirvi. Par spīti rudenīgajam aukstumam, kas valdīja mežā, viņš bija bez krekla, un uz krūtīm vīdēja septiņstaru zvaigzne. Andalu karotāji tādas zvaigznes iegrieza miesā, kad pirmo reizi šķērsoja šauro jūru, lai iekarotu pirmļaužu valstības.

-    Mēs ejam uz pilsētu, paskaidroja gara auguma sieviete, kas gāja divričiem pa pēdām, lai nogādātu šos kaulus Bailoram Svētītajam un prasītu karalim palīdzību un aizstāvību.

-   Nāciet mums līdzi, lūdza mazs vīrelis izdilušā septona talārā un ar kristālu kaklā.

-   Rietmalai ir vajadzīgs ikviens zobens.

-   Mēs jājam uz Daskendeilu, atteica sīrs Kreitons, bet var jau būt, ka varam jūs pavadīt līdz Karaļa ostai.

-   Ja vien jums ir nauda, ko samaksāt par apsardzi, piebilda sīrs Ilifers, kurš likās esam ne tikai tukšinieks, bet arī praktiķis.

-   Zvirbuļiem zelts nav vajadzīgs, septons sacīja.

-   Zvirbuļiem? Kreitons apjuka.

-   Zvirbulis ir vispazemīgākais no visiem putniem, un mēs esam vispazemīgākie no ļaudīm. Septonam bija kalsna seja un īsa pelēkbrūna bārdele. Plānie mati bija atglausti atpakaļ un pakausī sasieti mezglā. Viņa kājas bija kailas, nomelnējušas, raupjas un tik cietas kā koka saknes. Tie ir svētu cilvēku kauli, viņi nogalināti ticības dēļ. Viņi kalpoja septiņiem dieviem līdz pat nāvei. Daži tika nomērdēti badā, daži nomocīti. Septi ir sagrauti, jaunavas un mātes izvarojuši bezdievji un dēmonu pielūdzēji. Pat Klusējošās māsas ir samaitātas. Mūsu Māte ciešanās brēc. Ir laiks visiem iesvaidītajiem bruņiniekiem atstāt savus laicīgos saimniekus un aizstāvēt svēto ticību. Ja mīlat septiņus dievus, nāciet ar mums uz pilsētu.

-   Es viņus mīlu,attrauca Ilifers, taču jāēd man arī ir.

-   Visiem Mātes bērniem jāēd.

-   Mēs jājam uz Daskendeilu, apņēmīgi noteica Ilifers.

Viens no ubagiem nospļāvās, un sieviete novaidējās.

J Jūs esat neīsti bruņinieki, sacīja lielais vīrs ar zvaigzni uz krūtīm. Citi pavicināja vāles.

-   Netiesājiet, jo tiesāšana ir Tēva ziņā, baskājis septons viņus apsauca. Lai viņi iet ar mieru. Viņi arī ir nabaga ļaudis, kas pazuduši zemes virsū.

-    Mana māsa arī ir pazudusi. Brīna izjāja priekšā. Trīspadsmit gadus veca meitene ar kastaņbrūniem matiem, ļoti skaista.

-   Visi Mātes bērni ir skaisti. Lai Jaunava sargā to nabaga bērnu… un tevi, šķiet, arī. Septons uzlika vienu divriču ilksi plecā un sāka vilkt.

Ubagojošie brāļi atkal uzsāka dziesmu, un procesija aizsoļoja garām Brīnai un bruņiniekiem pa izdangāto ceļu uz Rosbijas pusi. Dziedāšana palēnām izgaisa tālumā.

Kreitons seglos sasvērās uz vienu sānu un pakasija pakaļu.

-   Kas tie par cilvēkiem, kas var nokaut svēto septonu?

Brina gan zināja, kas tie par cilvēkiem. Viņa atcerējās, kā Drosmīgie Biedri pie Jaunavu dīķa aiz kājām pakāra septonu koka zarā un izmantoja par mērķi, vingrinoties loka šaušanā. Viņai ienāca prātā, vai rateļos bija arī tā septona kauli.

-     Jābūt muļķim, lai izvarotu klusējošo māsu, Kreitons piebilda. Vai kaut rokas liktu klāt… Runā, ka viņas esot Svešinieka sievas un viņu sieviešu lietas esot slapjas un aukstas kā ledus. Viņš paglūnēja uz Brīnu. Ak, lūdzu piedošanu.

Brīna iespieda ķēvei sānos piešus un jāja uz Daskendeilu. Tūdaļ viņai sekoja sīrs llifers, bet gājienu noslēdza sīrs Kreitons.

Pēc trim stundām viņi panāca kārtējos gājējus, kas arī devās Daskendeilas virzienā: tirgotāju ar kalpiem, kurus pavadīja kāds klejojošs bruņinieks. Tirgotājs jāja ar pelēku dābolainu ķēvi, bet kalpi uz maiņām vilka ratus. Četri bija iejūgušies ilksīs, bet divi gāja blakus ratiem, taču, izdzirduši zirgus, sastājās ap ratiem un paķēra oša nūjas. Pats tirgotājs izvilka arbaletu, bruņinieks zobenu.

-   Piedodiet, ka esmu aizdomu pilns, tirgotājs uzsauca, bet laiki ir nemierīgi un mani apsargā tikai labais sīrs Šedriks. Kas jūs esat?

-    Skaidrs, kas, sīrs Kreitons apvainojās, es esmu slavenais sīrs Kreitons Garzars, nāku tieši no Melnupes kaujas, un tas ir mans biedrs sīrs llifers Tukšinieks.

-   Mēs jums neko ļaunu nedarīsim, Brīna piebilda.

Tirgotājs ar šaubām nopētīja meiču.

-   Cienītā kundze, jums drošāk būtu sēdēt mājās. Kāpēc jums mugurā ir tik neparastas drānas?

-   Es meklēju savu māsu. Brīna neuzdrošinājās pieminēt Sansas vārdu, jo viņa tika vainota karaļa slepkavībā. Viņa ir dižciltīga un skaista jaunava, trīspadsmit gadus veca, ar zilām acīm un kastaņbrūniem matiem. Varbūt esat viņu redzējuši kopā ar apaļīgu četrdesmit gadus vecu bruņinieku vai piedzērušos ākstu?

-   Pa ceļiem klīst neskaitāmi piedzērušies āksti un samaitātas meičas. Ja runājam par nabaga bruņiniekiem, tad godīgam cilvēkam ir grūti uzlūrēt apaļu vēderu, kad tik daudziem trūkst pārtikas… lai gan jusu sirs Kreitons, šķiet, badu nav cietis.

Man ir masīvi kauli, Kreitons atrunājās. Varbūt kādu gabalu jāsim kopā? Neapšaubu sīra Šedrika drosmi, taču viņš ir pamaza auguma, turklāt trīs zobeni ir labāki par vienu.

"Četri zobeni," Brīna nodomāja, tomēr turēja muti.

-   Ko jūs par to sakāt, sīr? tirgotājs palūkojās uz savu pavadoni.

-   Jā, no šīs trijotnes nav jābaidās. Sīrs Šedriks, spēcīgs vīrs ar lapsas purnam līdzīgu ģīmi smailu degunu un rudu matu ērkuli, sēdēja izkāmējuša sarkanbrūna rikšotāja mugurā. Lai arī bruņinieks augumā nebija garāks par piecām pēdām un divām collām, viņš bija gana lecīgs.

Viens ir vecs, otrs resns, bet tas lielais vispār sieviete. Lai viņi nāk.

-   Kā teiksi, tirgotājs nolaida arbaletu.

Kad viņi atsāka ceļu, nolīgtais bruņinieks atpalika un nopētīja Brīnu no galvas līdz kājām, it kā viņa būtu kārtīgs sālītas cūkgaļas gabals.

-   Tu gan esi makana meiča, es teiktu.

Sīra Džeimija zobošanās cirta patiešām līdz kaulam, bet mazā vīreļa vārdus viņa tikko dzirdēja.

-   Milzene, salīdzinot ar vienu otru.

-   Es arī savā ziņā esmu milzis, bruņinieks iesmējās.

-   Tirgotājs tevi sauca par Šedriku.

-    Sīrs Šedriks no Ēnu lejas. Mani mēdz saukt arī par Trako Peli. Viņš parādīja Brīnai vairogu, ar ģerboni, kurā bija attēlota milzīga balta pele ar negantām sarkanām acīm uz laukuma ar brūniem un ziliem viļņiem. Brūnā krāsa nozīmē zemes, kur esmu klejojis, bet zilā upes, ko esmu šķērsojis. Pele esmu es pats.

-   Un tu esi traks?

-   Diezgan traks. Parastas peles bēg no asinīm un kaujām. Trakas peles tieši tās meklē.

-* Tā vien šķiet, ka pele tās reti atrod.

-   Cik vajag, tik atrodu. Tiesa gan, es neesmu turnīru bruņinieks. Es pietaupu drosmi kaujas laukam, sieviete.

"Sieviete skan krietni labāk par sievišķi," viņa nodomāja.

-   Tad jau jums ar sīru Kreitonu ir diezgan daudz kopīga.

-    Šaubos, Šedriks iesmējās, bet ar tevi mūs saista meklējumi. Tātad tev pazudusi māsiņa, ko? Ar zilām acīm un kastaņbrūniem matiem? Viņš iesmējās vēlreiz. Tu šajos mežos neesi vienīgā medniece. Es arī meklēju Sansu Stārku.

Brinas sejā nepakustējās ne vaibsts.

-   Kas tā par Sansu Stārku un kāpēc tu viņu meklē?

-   Mīlestības dēļ, protams.

-   Mīlestības dēļ? viņa sarauca uzacis.

-     Dēļ mīlestības uz naudu. Atšķirībā no jūsu sīra Kreitona es pie Melnupes patiešām cīnījos, tikai zaudētāju pusē, un izpirkuma maksa mani izputināja. Domāju, ka zini, kas ir Varīss, vai ne? Einuhs ir apsolījis kārtīgu zelta muki par to meiteni, par kuru tu neko neesi dzirdējusi. Bet es neesmu alkatīgs. Ja kāds milzīgs sievišķis man palīdzētu atrast to nerātno bērneli, es ar prieku padalītos Zirnekļa dotajā naudā.

-   Man likās, ka tevi ir nolīdzis tirgotājs.

-   Tikai līdz Daskendeilai. Hibalds ir tikpat skops, cik bailīgs, un bailīgs viņš ir ļoti. Ko teiksi tu, sievišķi?

-   Nepazīstu nekādu Sansu Stārku, Brīna palika pie sava. Es meklēju māsu, dižciltīgu meiteni…

-    …ar zilām acīm un kastaņbrūniem matiem kā nu ne. Diez kas ir tas bruņinieks, kurš ceļo kopā ar tavu māsu? Vai arī tu teici, ka viņš esot āksts? Šedriks atbildi negaidīja, un labi vien bija, jo viņai tās nebija. Tajā naktī, kad gāja bojā karalis Džofrejs, no Karaļa ostas nozudis arī kāds āksts tukls vīrs ar sarkanu degunu, kāds sīrs Dontoss Sarkanais, nācis no Daskendeilas. Jācer, ka tavu māsu neviens nesajauks ar Stārku skuķi un sīru Dontosu. Tas gan būtu skumji. Viņš iespieda papēžus rikšotājam sānos un aizjāja uz priekšu.

Pat Džeimijs Lanisters reti bija licis Brīnai justies tik lielai muļķei. "Tu šajos mežos neesi vienīgā medniece." Brella viņai tika stāstījusi, kā Džofrejs atņēmis sīram Dontosam piešus un valdniece Sansa izglābusi viņam dzīvību. "Viņš palīdzēja meitenei aizbēgt," Brīna nosprieda, kad bija noklausījusies stāstu līdz galam. "Jāatrod Dontoss, un tad es atradīšu Sansu." Viņai vajadzēja nojaust, ka būs vēl citi pēdu dzinēji. "Ne visi būs tik labvēlīgi noskaņoti kā Šedriks." Viņa tikai varēja cerēt, ka Dontoss Sansu bija labi paslēpis. "Bet kā es viņu tādā gadījumā atradīšu?"

Nošļukušiem pleciem un saviebusies viņa jāja tālāk.

Kad sāka tuvoties nakts, ceļotāji bija nokļuvuši pie iebraucamās vietas garas koka ēkas upju satekā netālu no Veca akmens tilta. Kreitons paskaidroja, ka tā saucot arī iebraucamo vietu "Vecais akmens tilts" un viesnīcnieks esot viņa draugs.

-   Viņš nav slikts pavārs, un gultās nav vairāk blusu kā citās vietās, Kreitons apgalvoja. Kurš vēlas nakšņot siltā gultā?

-   Mēs ne, Ilifers Tukšinieks paziņoja, ja vien tavs draugs mums tās nepiešķirs par brīvu. Mums nav naudas naktsmājām.

-   Es varu samaksāt par mums visiem trim. Džeimijs bija parūpējies, l.ū Brīnai naudas netrūktu. Seglu somās viņa bija atradusi biezu muķi ar sudraba briežiem un vara zvaigznēm, mazāku muķi ar zelta pūķiem un pergamentu, kurā visiem karalim uzticamajiem ļaudīm bija pavēlēts palīdzēt dokumenta uzrādītājai, Brīnai no Tārtu nama, kura rīkojās karaliskās gaišības uzdevumā. To bija parakstījis Tommens, pirmais sava vārda nesējs, andalu, roinaru un pirmļaužu karalis un septiņu valstību valdnieks.

Hibalds arī nolēma atpūsties un lika saviem ļaudīm atstāt ratus pie staļļa. Pa iebraucamās vietas rombveida logiem plūda silta dzeltena gaisma; stallī, sajutis ķēves smaku, ietaurējās ērzelis. Viņa raisīja vaļā seglu siksnu, kad staļļa durvīs parādījās puišelis.

-   Ļaujiet to darīt man, sīr.

-   Es neesmu sīrs, Brīna atbildēja, bet tu vari ķerties pie zirga. Pielūko, lai tas būtu pabarots, izsukāts un padzirdīts.

-   Lūdzu piedošanu, cienītā kundze, zēns nosarka. Es domāju…

-   Pierasta lieta. Brīna atdeva pavadu un kopā ar pārējiem iegāja iebraucamajā vietā, uzmetusi plecos seglu somas un pasitusi padusē segu.

Dēļu grīda kopējā zālē bija nokaisīta ar zāģu skaidām, bet gaisā oda pēc apiņiem, dūmiem un gaļas. Uz uguns suloja un čurkstēja cepetis, kas tajā brīdī bija palicis nepieskatīts. Pie galda sēdēja seši vietējie iedzīvotāji un pļāpāja, taču apklusa, kad ienāca svešinieki. Brīna juta sev pievērstus viņu skatienus neraugoties uz bruņukreklu, apmetni un kamzoli, viņa jutās kaila.

-   Tu tikai paskaties, viens no vīriem ierunājās, un meiča saprata, ka viņš nebija domājis sīru Šedriku.

Katrā solī šļakstīdams uz grīdas alu, iznāca viesnīcnieks ar trim kausiem katrā rokā.

-   Vai tev ir brīvas istabas, labais cilvēk, tirgotājs apjautājās.

-   Varētu atrast, viņš atbildēja, tiem, kam ir nauda.

-   Nagi, vai tā tu sagaidi vecus draugus? sīrs Kreitons izskatījās aizskarts. Tas esmu es, Garzars.

-   Patiesi tas esi tu. Tu man esi parādā septiņus briežus. Parādi man sudrabu, un es ierādīšu tev gultu. Viesnīcieks, laistīdamies ar alu, nolika kausus citu pēc cita uz galda.

-   Es samaksāšu par vienu istabu sev un otru abiem maniem ceļabiedriem. Brīna norādīja uz Kreitonu un Iliferu.

-   Es arī ņemšu istabu, tirgotājs bilda, sev un labajam sīram Šedrikam. Mani kalpi nakšņos stallī, ja jums nav iebildumu.

-    Man ir iebildumi, bet, iespējams, es atļaušu. Viesnīcnieks abus nopētīja. Vai gribēsiet arī vakariņas? Uz iesma ir labs kazas gabals.

-   Par labumu atļaušos spriest es pats, Hibalds paziņoja. Maniem ļaudīm pietiks ar maizi un cepeštaukiem.

Iespiedusi viesnīcniekam rokā dažas monētas, Brīna aiznesa savu mantību uz otru istabu, no tām, kas viņai tika ierādītas, un arī pati nomēģināja kazas cepeti. Meiča pasūtīja gaļu arī Kreitonam un I li feram, jo viņi bija dalījušies forelē. Klejojošie bruņinieki un septons noskaloja gaļu ar alu, bet Brīna izdzēra krūzi kazas piena un ieklausījās sarunās pie galda, cerot noklausīties ko tādu, kas palīdzētu Sansas meklējumos.

-   Jūs nākat no Karaļa ostas, viens no vietējiem vīriem uzrunāja Hibaldu. Vai tiesa, ka Karaļkāvis ir sakropļots?

-   Tiesa gan, Hibalds atbildēja. Viņš ir zaudējis zobena roku.

-    Jā, Kreitons piebilda. Dzirdēju, ka to esot nokodis dižvilks viens no tiem briesmoņiem, kas atkūlušies no ziemeļiem. No ziemeļiem nekad nekas labs vēl nav nācis. Pat dievi viņiem ir savādi.

-   Tas nebija nekāds vilks, Brīna dzirdēja sevi sakām. Sīram Džeimijam roku nocirta kohoriešu algotnis.

-   Nav viegli cīnīties ar otru roku, piezīmēja Trakā Pele.

-   Ha, Kreitons Garzars izmeta, es gan ar abām rokām cīnos vienlīdz labi.

-   Šaubu nav, Šedriks sveicienā pacēla kausu.

Brīna atcerējās, kā mežā bija cīnījusies ar Džeimiju Lanisteru. Neko vairāk kā atvairīt viņa zobenu meiča nespēja. "Karaļkāvis bija gūstā novārdzis un saķēdētām rokām. Ja viņš būtu vesels un bez ķēdēm, neviens bruņinieks visās septiņās valstībās nespētu turēties viņam pretī." Džeimijs mūžā bija darījis dažādus ļaunus darbus, taču cīnīties viņš prata! Tāda sakropļošana bija neaprakstāmi cietsirdīga: nokaut lauvu bija viens, bet nocirst tam ķepu un pamest zvēru bezpalīdzīgu un apjukušu pavisam kas cits.

Pēkšņi viņai šķita, ka kopējā zālē ir kļuvis tik skaļi, ka viņa to vairs nespēj izturēt. Brīna novēlēja visiem labu nakti un gāja gulēt. Griesti kambarī bija zemi viņai vajadzēja pieliekties, lai nesasistu galvu.

Vienīgās mēbeles tur bija tik plata gulta, ka tajā vietas pietiktu sešiem, un lauku sveces gals uz palodzes. Meiča aizdedzināja to ar sveci, ko turēja rokā, aizbultēja durvis un pakāra zobenu uz gultas gala. Maksts bija vienkārša, no koka, kas apdarināts ar saplaisājušu brūnu ādu, bet zobens bija vēl vienkāršāks to viņa bija nopirkusi Karaļa ostā, jo pašas zobenu bija nozaguši Drosmīgie Biedri. "Renlija zobenu." Apziņa, ka tas ir zaudēts, sāpēja vēl aizvien.

Taču segā bija ievīstīts cits zobens. Viņa apsēdās uz gultas malas un sadabūja to. Sveces gaismā zelts dzelteni spīdēja, rubīni sarkani dzirkstīja. Brīna izvilka Zvēresta Turētāju no maksts, un viņai aizrāvās elpa

-   dziļi tērauda porās vizēja sarkanmelni lāsumi. "Valīriešu tērauds, kalts ar buramvārdiem." Varoņa zobens. Kad Brīna bija maza meitene, auklīte viņai piestāstīja pilnas ausis par drošsirdību un cēlajiem varoņdarbiem, ko paveikuši sīrs Galadons no Mornes, Āksts Florians, princis imons Pūķukungs un citi favorīti. Katram no viņiem bija kāds slavens zobens, un Zvēresta Turētājs neapšaubāmi piederēja to skaitam. "Tu aizstāvēsi Neda Stārka meitu ar paša Neda Stārka tēraudu," Džeimijs novēlēja.

Nometusies ceļos starp gultu un sienu, Brīna noskaitīja lūgšanu Vecenei, kuras zeltainā laterna rādīja ļaudīm ceļu dzīvē. "Vadi mani," viņa lūdzās, "apgaismo manus soļus, rādi man ceļu, kas ved pie Sansas." Viņa bija pievīlusi Renliju, viņa bija pievīlusi valdnieci Ketlīnu. Viņa nedrīkstēja pievilt Džeimiju. "Viņš man uzticēja savu zobenu. Viņš man uzticēja savu godu."

Tad viņa izstiepās gultā. Tā bija plata, taču garumā nebija padevusies, tāpēc Brīna apgūlās šķērsām. Blusas, par kurām bija runājis Garzars, arī nelika par sevi piemirst, taču kasīšanās ļāva neaizmigt.

Viņa dzirdēja, kā pa kāpnēm uzkāpj Hibalds, pēc kāda brīža arī bruņinieki…

Es tā arī nedabūju zināt viņa vārdu, kāpdams stāstīja Kreitons,

-   bet uz vairoga viņam bija asinssarkana vista un uz zobena sarecējušas asinis…

Viņa balss pagaisa, durvis atvērās un aizvērās.

Svece izdega. "Veco akmens tiltu" ieskāva tumsa, un iebraucamajā vietā iestājās tāds klusums, ka Brīna dzirdēja upes čalas. Tikai tad viņa piecēlās, savāca savas lietas, atvēra durvis, ieklausījās un basām kājām nokāpa pa kāpnēm. Ārā viņa uzvilka zābakus, apsegloja ķēvi, un, kāpjot zirgā, klusībā pie sevis atvainojās sīram Kreitonam un sīram Iliferam.

Viens no Hibalda kalpiem pamodās, kad viņa jāja garām, taču nemēģināja meiču aizkavēt. Ķēves pakavi aizrībēja pa veco akmens tiltu, bet tad viņu ieskāva koki mežs bija piķa melns, pilns spoku un atmiņu. "Es nāku tev pakaļ, valdniece Sansa," viņa domāja, jājot tumsā. "Bet nebaidies es nerimšos, kamēr nebūšu tevi atradusi."

SEMVELS

Sems lasīja par svešajiem un ieraudzīja peli.

Viņam bija sarkanas iekaisušas acis. "Nevajag tik bieži berzēt," viņš allaž, tās berzēdams, sev atgādināja. No putekļiem acis niezēja un asaroja, bet putekļi bija visur. Tie virpuļoja ik reizi, kad viņš pāršķīra lappusi, un pelēkiem mākoņiem pacēlās gaisā, kad puisis pārbīdīja grāmatu kaudzīti, lai redzētu, kas slēpjas zem tās.

Sems nezināja, cik ilgs laiks pagājis bez miega, taču no resnās sveces, ko viņš bija aizdedzinājis, kad ķērās pie noskrandušās, ar auklu pārsietās lapu kaudzītes, pāri bija palikusi colla. Viņš bija noguris līdz nāvei, taču mitēties nespēja. "Vēl vienu grāmatu," viņš domāja, "tad likšos mierā. Vēl vienu sējumu, tikai vienu. Vēl vienu lappusi, tad iešu augšā atpūsties un kaut ko iekost." Taču aizvien vajadzēja izlasīt vēl kādu lappusi, tad vēl, un beigās kaudzē gaidīja nākamā grāmata. "Es tikai aši palūkošos, par ko tā ir," viņš iedomājās un nepaguva ne atjēgties, kad līdz pusei jau bija to izlasījis. Viņš nebija ēdis kopš tās pupiņu zupas'ar cūkgaļu, ko iebaudīja kopā ar Pīpu un Grenu. "Ak jā, vēl maizi ar sieru, bet tā bija tikai uzkoda," viņš prātoja. Tajā brīdī viņš pameta skatienu uz tukšā šķīvja pusi un ieraudzīja peli, kas mielojās ar maizes druskām.

Pele bija uz pusi mazāka par viņa mazo pirkstiņu, ar melnām acīm un mīkstu, pelēku kažoku. Sems zināja, ka grauzēju vajag nomušīt peles labprātāk ēda maizi ar sieru, taču nesmādēja ari papīru. Plauktos starp grāmatu kaudzēm viņš bija atradis daudz peļu mēslu, un ne viens vien sējums ādas vākos bija apgrauzts.

"Bet tas ir tik mazs dzīvnieciņš, izsalcis." Kāpēc lai viņš tai nenovēlētu dažas drupatiņas? "Tomēr tā pele grauž grāmatas…"

Pēc daudzajām krēslā pavadītajām stundām Sema mugura bija stīva kā dēlis, bet kājas gandrīz nejūtīgas. Viņš zināja, ka nav tik veikls, lai noķertu peli, taču varēja mēģināt to nosist. Puisim pie elkoņa bija apjomīgs sējums ādas vākos "Melnā Kentaura annāles", kurā septons Žorkens sīki aprakstījis deviņus gadus, kad par Naktssardzes komandieri kalpojis Orberts Kasvels. Sējumā katrai dienesta laika dienai bija veltīta viena lappuse, no kurām gandrīz visas neizbēgami sākās ar vārdiem "Valdnieks Orberts rītausmā piecēlās un atviegloja iekšas", atskaitot pēdējo, kurā bija teikts: "Tika atklāts, ka valdnieks Orberts naktī nomiris."

"Neviena pele nespēs mēroties spēkiem ar septonu Žorkenu." Sems ar kreiso roku ļoti lēni paņēma grāmatu. Tā bija bieza un smaga mēģinot pacelt sējumu ar vienu roku, tas izslīdēja no tuklajiem pirksteļiem un nokrita atpakaļ uz galda. Pele nozuda vienā acumirklī. Sems uzelpoja viņam rādītos murgi, ja būtu nositis to mazo zvēriņu.

Tikai neēd grāmatas, viņš skaļi noteica. "Varbūt nākamreiz jāpaņem līdzi vairāk siera."

Viņš bija pārsteigts, cik ātri izdegusi svece. Pupiņu zupa ar cūkgaļu bija šodien vai vakar? "Vakar. Droši vien vakar." No šīs apziņas Sems sāka žāvāties. Džons noteikti domā, kur šis palicis, lai gan mestrs īmons viņu sapratīs, jo pirms redzes zaudēšanas mīlēja grāmatas tikpat ļoti kā Semvels Tārlijs viņš spēja saprast, ka cilvēks var iegrimt grāmatās tā, ka katra nākamā lappuse likās kā durvis uz citu pasauli.

Pieslējies kājās, Sems saviebās, jo ikrus durstīja kā ar adatām. Krēsls bija ļoti ciets, turklāt griezās kājās, kad viņš noliecās pār grāmatu. "Nākamreiz jāatceras paņemt līdzi spilvenu." Vēl labāk būtu, ja viņš nakšņotu šajā slepenajā cellē, ko bija atradis aiz četrām lādēm, piekrautām ar pergamenta lapām, kas pa vienai bija izplēstas no grāmatām, taču negribēja uz ilgu laiku atstāt mestru īmonu vienu. Pēdējā laikā mestrs nebija diez ko spēcīgs, tāpēc viņam bija vajadzīga palīdzība sevišķi kraukļu aprūpē. Tiesa, īmonam bija Klaidass, tomēr Sems bija jaunāks un labāk satika ar putniem.

Pasitis kreisajā padusē kaudzīti grāmatu un vīstokļu, bet labajā rokā paņēmis sveci, Sems iegāja tuneļos, ko melnie brāļi sauca par tārpu ejām. Stāvos pakāpienus no augšas apgaismoja blāvs gaismas stars, tāpēc puisim bija skaidrs, ka iestājusies diena. Atstājis degošo sveci sienas nišā, viņš sāka kāpienu. Uz piektā pakāpiena viņš jau bija aizelsies, bet uz desmitā apstājās, lai paņemtu grāmatas otrā padusē.

Debesis bija balta svina krāsā. "Būs sniegs," Sems nodomāja, pacēlis skatienu augšup, un tādas izredzes viņu laimīgu nedarīja. Puisis atcerējās nakti Pirmļaužu dūrē, kad vienlaikus nāca gan sniegs, gan miroņi. "Neesi tik gļēvs," viņš domāja. "Tev līdzās ir zvērinātie brāļi, nemaz nerunājot par Stanisu Barateonu un visiem viņa bruņiniekiem." Viņam apkārt slējās Melnās pils sienas un torņi, kas vēl bija tīrais nieks salīdzinājumā ar milzīgo Mūri. Neliels vīru bariņš kāpa augšup pa ledu, lai pie veco kāpņu atliekām piestiprinātu jaunas kāpnes. No ledus atbalsojās zāģu un āmuru skaņas Džons lika celtniekiem strādāt dienu un nakti, lai pēc iespējas ātrāk pabeigtu darbu. Sems vakariņu laikā dzirdēja vienu otru celtnieku sūrojamies, ka komandieris Mormonts nekad neesot licis tik smagi strādāt, tomēr bez kāpnēm nokļūt Mūra augšā varēja tikai ar ķēdēs iekārto būri. Lai cik ļoti Semvels Tārlijs necieta kāpnes, būri viņš necieta vēl vairāk. Ik reizi, kad vajadzēja braukt augšā, viņš aizmiedza acis, jo bija pārliecināts, ka būris nokritīs. Ik reizi, kad būris sašūpojās un atsitās pret ledu, viņam uz mirkli apstājās sirds.

"Pirms diviem simtiem gadu te bija pūķi," Sems iedomājās, vērojot, kā būris laižas lejup. "Tie bez grūtībām varēja uzlidot Mūra augšā." Karaliene Alīsenne apmeklēja Melno pili pūķa mugurā, un karalis Džihirīss viņai līdzi pats uz savējā. Vai Sudrabšpārns būtu izdējis kādu olu? Vai varbūt Staniss kādu olu bija atradis Pūķakmenī? "Pat ja viņam ir ola, kā viņš grasās to izperēt?" Bailors Svētītais pie olām lūdzās, bet citi Tārgārjeni tās centās izperēt ar burvestību palīdzību, taču parasti viss beidzās traģiski.

-   Semvel, ierunājās drūma balss, atnācu tev pakaļ. Komandieris lika tevi atvest.

-    Džons grib mani redzēt? Semam uz deguna piezemējās sniegpāfsliņa.

-    To es nevaru pateikt, Skumjais Eds Tolets atbildēja. Es nekad neesmu gribējis redzēt kaut pusi no tā, ko dzīvē esmu pieredzējis, un neesmu redzējis ne pusi no tā, ko esmu gribējis redzēt. Nez vai šoreiz man kaut kas būtu jāgrib. Bet tu nāc vien. Valdnieks Sniegs gribēs ar tevi runāt, tiklīdz būs beidzis sarunāties ar Krāstera sievu.

-   Lefkoju.

-   To pašu. Ja mana zīdītāja būtu izskatījusies kā viņa, es vēl šobaltdien zīstu pupu. Manai zīdītājai bija bārda.

-   Visam kazām ir bārdas, Pīps uzsauca, kopā ar Grenu parādījušies aiz stūra ar lokiem rokas un bultu makiem uz muguras. Kur tu biji, Kāvēj? Mēs tevi gaidījām vakariņās vesels cepts vērsis palika neapēsts.

-   Nesauc mani par Kāvēju. Piezīmi par vērsi Sems nelikās dzirdam, jo Pīps vienmēr izrunājās. Es lasīju. Tur bija arī pele…

-   Nepiemini peles Grena klātbūtnē viņš baidās no pelēm.

-   Nebaidos vis, Grens sašutis atsaucās.

-   Tev būtu bail apēst peli.

-   Es varētu apēst vairāk peļu nekā tu.

-   Kad es biju jauns puisis, Skumjais Eds nopūtās, mēs peles ēdām tikai lielos svētkos. Es biju visjaunākais, tāpēc man vienmēr tika aste, un astē nekādas gaļas nav.

-    Kur ir tavs loks, Sem? Grens apjautājās. Sīrs Elisers mēdza viņu saukt par Sumbru, un ar katru dienu viņš šai iesaukai atbilda arvien vairāk. Pie Mūra viņš bija ieradies liels, lēns, resnu kaklu, tuklu vidukli, sarkanu ģīmi un neveikls. Lai arī kakls viņam piesarka vēl tagad, kad Pīps par viņu pazobojās, vingrinājumi ar zobenu un vairogu viņa vēderu bija padarījuši daudz mazāku, rokas bija kļuvušas spēcīgākas, krūtis platākas. Viņš arī bija spēcīgs un pinkains kā sumbrs. Pagalmā tevi gaida Almers.

-    Almers, Sems apjuka. Džons Sniegs bija ieviesis ikdienas vingrinājumus loka šaušanā visam karaspēkam, pat kalpotājiem un pavāriem, un tas bija gandrīz pirmais darbs, ko viņš paveica komandiera amatā. Viņš tika teicis, ka Naktssardze pārāk daudz uzticoties zobenam un aizmirstot par loku. Tā esot palieka no laikiem, kad katrs desmitais bija bruņinieks, nevis kā tagad viens no simta. Sems saprata, ka lēmums ir pareizs, lai arī loka šaušanu necieta tikpat ļoti kā kāpšanu pa kāpnēm. Ar cimdiem rokās viņš nevarēja trāpīt nekad, taču, tos novilcis, dabūja uz pirkstiem tulznas. Loki bija bīstami Atlass ar loka stiegru bija norāvis pusi īkšķa naga. Pavisam aizmirsu.

-   Tu esi salauzis mežoņu princeses sirdi, Kāvēj, Pīps piepilda. Veļa tieši tajā brīdī lūkojās uz viņiem pa Karaļa torņa logu. Viņa tevi meklēja.

-   Nemeklēja vis! Nerunā tā! Sems tikai divas reizes bija sarunājies ar Veļu, kad pie viņas bija atsaukts mestrs īmons, lai pārliecinātos, ka bērns ir vesels. Princese bija tik skaista, ka Sems bieži vien viņas klātbūtnē sāka stostīties un sarkt.

-   Kāpēc ne? Pīps atjautāja. Viņa grib no tevis bērnu. Varbūt viņa to nosauks par Semu Pavedēju.

Sems kārtējo reizi nosarka. Viņš zināja, ka karalim Stanisam ir zināmi plāni saistībā ar Veļu viņa bija java, ar ko vajadzēja nostiprināt mieru starp ziemeļniekiem un brīvļaudīm.

-  Man šodien nav laika vingrināties loka šaušanā. Man jāiet pie Džona.

-   Džons, Džons… Vai mēs pazīstam kādu vārdā Džons, Gren?

-   Viņš gribēja teikt pie komandiera.

-    Ā, pie dižā valdnieka Sniedziņa. Nu protams. Kāpēc tev pie viņa jāiet? Viņš pat neprot kustināt ausis. Pīps pakustināja savējās, lai parādītu, ka pats to prot. Viņam bija lielas un aukstumā sasarkušas ausis.

-    Viņš tagad patiešām ir valdnieks Sniegs, tik dižciltīgs, ka tādiem kā mēs viņam laika vairs neatliek.

-   Džonam ir savi pienākumi, Sems aizstāvēja draugu. Viņam jārūpējas par visu Mūri.

-   Cilvēkam ir pienākumi arī pret draugiem. Ja nebūtu mūsu, komandieris būtu Džanoss Slints. Valdnieks Džanoss aizsūtītu Sniegu izlūkos pliku uz mūļa. "Aizšauj līdz Krāstera pilij," viņš teiktu, "un atnes man Vecā Lāča apmetni un zābakus." Mēs viņam to aiztaupījām, bet tagad viņam ir pārāk daudz pienākumu, lai kopā ar mums pie pavarda iedzertu pa kausam karstvīna.

-   Vingrinājumu pagalmam gan pienākumi netraucē, Grens piekrita. Viņš gandrīz katru dienu tur ar kādu cīnās.

Taisnība vien bija, to Sems bija spiests atzīt. Reiz, kad Džons bija atnācis pie mestra Imona pēc padoma, Sems viņam apjautājās, kāpēc draugs tik daudz laika pavada zobenu cīņās.

-   Vecais Lācis nekad tik daudz nevingrinājās, kad bija komandieris,

-   viņš ieminējās.

Džons par atbildi iespieda viņam rokā Garā Naga spalu. Sems juta, cik'zobens ir viegls un līdzsvarots. Viņš pagrieza to, lai redzētu lāsumus tumšajā metālā.

-    Valīriešu tērauds, Džons sacīja. Kalts ar buramvārdiem, ass kā bārdasnazis un gandrīz nesalaužams. Cīnītājam ir jābūt tikpat labam, kāds ir viņa zobens, Sem. Garais Nags ir no valīriešu tērauda, bet es ne. Pusrocis būtu varējis mani nomiegt tikpat viegli kā tu vaboli.

-   Vienmēr, kad grasos nomiegt vaboli, tā aizlido, Sems atdeva zobenu. Es tikai sasitu plaukstu, un vabole man iedzeļ.

I.abi, Džons iesmējās. Korīns varēja mani nokaut lik viegli, kā tu notiesā bļodu biezputras. Semam ļoti garšoja biezputra, sevišķi, ja tā bija saldināta ar medu.

-   Man nav laika. Sems atstāja draugus un, piespiedis grāmatas pie krūtim, devās uz arsenāla pusi. "Es esmu vairogs, kas pasargā cilvēku karaļvalstis," viņš atcerējās. Viņš iedomājās, ko šie cilvēki teiktu, ja zinātu, ka viņu karaļvalstis sargā tādi kā Grens, Pips un Skumjais Eds.

Komandiera tornis bija cietis ugunsgrēkā, bet Karaļa torni savām vajadzībām bija pieprasījis Staniss, tāpēc Džons Sniegs bija iemitinājies Donala Noja pieticīgajos kambaros aiz arsenāla. Kad Sems ieradās, Lefkoja jau gāja prom, ietinusies vecā apmetnī, ko Sems viņai bija iedevis, aizejot no Krāstera pils. Viņa gandrīz būtu pašāvusies puisim garām, tāpēc Sems notvēra viņu aiz rokas, nomezdams zemē divas grāmatas.

-   Lefkoja!

-    Sem! Viņas balss likās noskumusi. Lefkoja bija slaida tumšmate ar lielām, brūnām stirnas acīm. Sema vecajā apmetnī viņa gandrīz vai nebija redzama, kapuce aizsedza pusi sejas, tomēr meitene bez mitas trīcēja, un sejā bija redzamas izbailes.

-   Kas noticis? Sems apvaicājās. Kā klājas bērniem?

-   Viņiem klājas labi, Lefkoja atsvabinājās no puiša tvēriena. Labi.

-    Tīrais brīnums, ka tu ar viņiem abiem spēj aizmigt, Sems mīļi ierunājās. Kurš no abiem pagājušajā naktī raudāja? Man jau likās, ka nerimsies nekad.

-    Tas bija Dailas puika. Viņš vienmēr bļauj, kad grib pupu. Manējais… manējais nebļauj gandrīz nemaz. Reizēm viņš iečinkstas, bet… Viņas acīs sariesās asaras.

-    Man jāiet, jau sen vajadzēja viņus pabarot. Ja neiešu tūlīt, es visa izmirkšu.

Viņa aizsteidzās pāri pagalmam, un Sems palika samulsis stāvam.

Lai paceltu nokritušās grāmatas, viņam vajadzēja nomesties ceļos. "Nevajadzēja ņemt tik daudz," viņš sev teica, tīrīdams dubļus no Koloko Votara "Nefrīta saraksta", bieza sējuma ar pasakām un leģendām, ko mestrs īmons bija licis viņam sameklēt. Izskatījās, ka grāmata nav cietusi. Mestra Tomaksa grāmatai "Pūķu dzimta jeb Tārgārjenu nama vēsture no trimdas līdz apoteozei ar apsvērumiem par pūķu dzīvi un nāvi" tik ļoti nepaveicās. Tā krītot bija atvērusies, un dažas lapas tagad bija vienos dubļos, ieskaitot lappusi, kurā ar krāsainām tintēm itin glīti bija uzzīmēts Balērions Melnā Šausma. Tīrīdams no pergamenta dub|us, Sems lamāja sevi par neveiklu lempi. Lefkojas klātbūtne puisi allaž samulsināja un sacēla… labi, uzbudināja. Naktssardzes brāļi nedrīkstēja ļauties tādām sajūtām, kādas raisīja Lefkoja, sevišķi, ja viņa sāka runāt par savām krūtīm un…

-   Valdnieks Sniegs jau gaida. Pie arsenāla durvīm stāvēja divi sargi melnos apmetņos, atspiedušies uz šķēpiem. Runātājs bija Pinkainais I lels. Mūlijs palīdzēja Semam piecelties kājās. Puisis noburkšķēja pateicību un aizsteidzās viņiem garām, izmisīgi un cieši skaudams grāmatas, kad gāja gar smēdi ar laktu un plēšām. Uz darbagalda viņš redzēja nepabeigtu bruņukreklu. Spoks, izstiepies zem laktas, grauza vērša kaulu, lai tiktu pie kaula smadzenēm. Lielais, baltais dižvilks pacēla galvu un palūkojās uz Semu, taču neizdvesa ne skaņu.

Džona darbistaba bija iekārtota aiz šķēpu un vairogu kaudzes. Kad ienāca Sems, viņš tieši lasīja kādu pergamentu. Komandierim uz pleca sēdēja Mormonta krauklis, kurš arī glūnēja pergamentā, bet tad putns ieraudzīja Semu, iepleta spārnus un laidās uz viņa pusi, ķērkdams: "Graudus! Graudus!"

Satvēris grāmatas ciešāk, Sems iešāva roku maisā aiz durvīm un pagrāba sauju sēkliņu. Krauklis notupās uz viņa rokas un pakampa sēkliņu, ieknābdams plaukstā tik stipri, ka Sems iebļāvās un atrāva roku. Krauklis atkal pacēlās spārnos, bet dzelteni sarkanās sēkliņas izbira uz grīdas.

-   Aizver durvis, Sem. Uz Džona vaiga, kur ērglis bija trāpījis ar nagiem, cenšoties izplēst viņam aci, vēl bija redzamas švīkas. Vai tas palaidnis tev ieknāba?

Sems nolika grāmatas un novilka cimdu.

-   Ieknāba gan, viņam tuvojās ģībonis. Tek asinis.

-   Mēs visi Naktssardzes dēļ lejam asinis. Turpmāk velc biezākus cimdus. Džons ar kāju pastūma uz drauga pusi krēslu. Sēdies un uzmet aci. Viņš pasniedza Semam pergamentu.

A Kas tas ir? Sems noprasīja. Krauklis sāka knābāt niedrēs sabirušos graudus.

-^Papīra vairogs.

Sems lasot sūca no plaukstas asinis. Mestra Imona rokrakstu viņš pazina uzreiz tas bija sīks un precīzs, taču vecais vīrs nespēja saskatīt klekšus, tāpēc tie vietumis bija izsmērēti.

-   Vēstule karalim Tommenam?

-   Ziemmalā Tommens un Brens cīnījās ar koka zobeniem. Puikam bija tik daudz polsteru, ka viņš izskatījās pēc pildītas zoss, un Brens notrieca viņu pie zemes. Džons piegāja pie loga. Bet tagad Brens ir miris, savukārt resnais Tommens ar sārto ģīmi sēž Dzelzs tronī, uzlicis kroni savās zelta cirtās.

"Brens nav miris," Sems gribēja teikt. "Viņš ir devies aiz Mūra kopā ar Aukstroci." Tomēr vārdi aizķērās kaklā. "Es zvērēju, ka nevienam to neteikšu."

-   Bet tu neesi vēstuli parakstījis.

-    Vecais Lācis simtiem reižu lūdza palīdzību Dzelzs tronim, un šie atsūtīja Džanosu Slintu. Nekādas vēstules nepiespiedīs Lanisterus mūs iemīlēt, ja vien viņi neuzzinās, ka mums jau palīdz karalis Staniss.

-   Bet viņš palīdz aizstāvēt Mūri, nevis turpina dumpi, Sems vēlreiz aši pārlasīja vēstuli. Tieši tā arī teikts vēstulē.

-   Valdnieks Tīvins to var palaist gar ausim, Džons atņēma Semam vēstuli. Kāpēc lai viņš mums pēkšņi palīdzētu, ja nekad to nav darījis?

-    Jā, Sems novilka, viņš negribēs dzirdēt, ka Staniss ir jājis tādu gabalu, lai aizstāvētu karaļvalsti, kamēr karalis Tommens spēlējas ar mantiņām. Tas būtu apsmiekls visam Lanisteru namam.

-    Es gribu, lai pār Lanisteru namu nāk nāve un iznīcība, nevis apsmiekls, Džons paņēma vēstuli. "Naktssardze nenostājas nevienā pusē, ja septiņās valstībās notiek kari," viņš lasīja. "Mēs esam zvērējuši aizstāvēt karaļvalsti, un karaļvalsts ir nāves briesmās. Staniss Barateons mums palīdz cīnīties pret ienaidniekiem, kas nāk no mūra otras puses, bet mēs neesam viņa pakļautībā…"

-   Jā, Sems piemiedza acis, neesam gan. Vai tad esam?

-    Es devu Stanisam pārtiku, pajumti un Nakts fortu, kā arī atļauju Dāvinājumā izmitināt daļu brīvļaužu. Tas arī viss.

-   Valdnieks Tīvins teiktu, ka tas ir pārāk daudz.

-   Staniss teiktu, ka ar to nepietiek. Jo vairāk mēs dodam karalim, jo vairāk viņš grib. Mēs staigājam pa tiltu, kura abos galos ir bezdibenis. Izpatikt vienam karalim jau ir grūti, bet izpatikt diviem gandrīz neiespējami.

-   Jā, bet… ja Lanisteri gūs virsroku un valdnieks Tīvins izdomās, ka mēs, palīdzot Stanisam, esam nodevuši karali, tas nozimēs Naktssardzes galu. Viņa rīcībā ir Tīreli un viss Gaisa dārzu spēks. Turklāt viņš jau sakāva valdnieku Stanisu uz Melnupes. Lai arī Sems ģība, ieraugot asinis, viņš tomēr zināja, kā jākaro par to bija parūpējies viņa tēvs.

-    Uz Melnupes bija tikai viena kauja. Robs uzvarēja visās kaujās un vienalga zaudēja galvu. Ja Staniss spētu pacelt ziemeļus…

"Viņš cenšas sevi pārliecināt," Sems saprata, "bet nespēj." Kraukļi no Melnās pils bija laidušies prom melnā spārnu straumē, saucot valdniekus atzīt Stanisu Barateonu un pievienoties viņa karaspēkam. Vairumu bija izsūtījis Sems pats. Pagaidām bija atlaidies tikai viens putns, ko viņš bija nosūtījis uz Kārholdu. Visādi citādi valdīja nomācošs klusums.

Pat ja Stanisam izdotos iegūt ziemeļu uzticību, Semam nebija skaidrs, kā viņš varētu stāties pretī Rūdas klinšu. Gaisa dārzu un Dvīņu apvienotajiem spēkiem. Bez ziemeļu palīdzības Stanisa cīņa tāpat bija zaudēta. "Beigas būs arī Naktssardzei, ja valdnieks Tīvins mūs uzskatīs par nodevējiem."

-   Lanisteriem ir pašiem savi ziemeļnieki valdnieks Boltons ar savu bastardu.

-   Stanisam ir Kārstārki. Ja viņš dabūtu savā pusē Balto ostu…

-   Ja! Sems uzsvēra. Ja ne, cienītais… pat papīra zobens ir labāks par nekādu.

Džons pavicināja vēstuli.

-   Laikam gan. Viņš nopūtās, paņēma spalvu un parakstījās vēstules apakšā.

-   Sameklē zīmogvasku. Sems uz sveces sasildīja melnu vaska stienīti un uzpilināja kādu nieku uz pergamenta, bet Džons tajā iespieda komandiera zīmogu. Kad iesi prom, aiznes to mestram īmonam, viņš lika. Un pasaki, lai viņš to nosūta uz Karaļa ostu.

-   Pateikšu. Tomēr Sems saminstinājās. Cienītais kungs, ja drīkstu vaicāt… es redzēju, kā no šejienes aiziet Lefkoja. Viņa gandrīz vai raudāja.

-   Veļa bija viņu atsūtījusi kārtējo reizi lūgties par Mensa dzīvību.

-   Ak tā. Veļa bija tās sievietes māsa, kuru Aizmūra karalis bija paņēmis par savu karalieni. Par mežoņu princesi viņu sauca tikai Staniss un karavīri. Viņas māsa Daila bija mirusi kaujas laikā, lai gan viņai nepieskārās neviens ierocis viņa zaudēja dzīvību, dzemdējot Mensa Raidera dēlu. Raiders drīz vien sekos viņai kapā, ja Sema dzirdētās tenkas bija patiesas. Ko tu viņai pateici?

-   To, ka man jārunā ar Stanisu, lai gan es šaubos, vai mani vārdi viņu aizkustinās. Karaļa pirmais pienākums ir aizstāvēt karaļvalsti, un Menss tai uzbruka. Gaišība negrasās to aizmirst. Mans tēvs mēdza teikt, ka Staniss ir taisnīgs vīrs, bet neviens nekad nav teicis, ka viņš spēj piedot. Džons ieturēja pauzi un sarauca pieri. Drīzāk es pats varētu nocirst

Maisam galvu viņš bija Naktssardzes brālis, tādēļ pēc tiesas un taisni bas pakļaujas mūsu likumiem.

-   Pips teica, ka Melisandre grasās viņu sadedzināt, lai piekoptu kādu burvestību.

-   Pīpam vajadzētu mācīties pievaldīt mēli. Esmu dzirdējis to pašu no citiem viņam vajagot karaliskas asinis, lai pamodinātu pūķi. Nevienam gan nav skaidrs, kur Melisandre grasās atrast gulošu pūķi. Tīrās muļķības. Mensa asinis nav ne nieka karaliskākas par manējām. Viņš nekad nav nēsājis kroni un sēdējis tronī. Viņš ir plātīzeris, nekas cits. Lielībnieku asinīm nav nekāda spēka.

-   Asinīm! krauklis ieķērcās, atrāvis knābi no grīdas.

-   Sūtīšu Lefkoju prom, Džons nepievērsa krauklim uzmanību.

-    Ā, Sems nolieca galvu. Mjā, tas… tas ir labi, cienītais kungs. Viņai tā būtu vislabāk tikt siltumā un drošībā, tālāk no Mūra un kaujām.

-   Ar visu puiku. Viņa piena brālim vajadzēs sameklēt citu zīdītāju.

-    Pagaidām pietiks ar kazas pienu. Tas bērnam ir labāks par govs pienu. Sems to kaut kur bija izlasījis. Tagad viņš krēslā sarosījās. Cienītais kungs, pārskatot annāles, es atklāju citus gados jaunus komandierus. Četrsimt gadus pirms Iekarošanas bija kāds Osriks Stārks, kuram bija tikai desmit gadi, kad viņš tika ievēlēts, taču kalpoja sešdesmit gadus. Tādi bija četri, kungs. Jūs nepavisam neesat jaunākais, kurš ievēlēts amatā. Tikai piektais jaunākais.

-   Un visi tie četri, kas bija par mani jaunāki, bija Ziemeļu karaļa dēli, brāļi vai bastardi. Pasaki man kaut ko lietderīgu. Pastāsti man par mūsu ienaidniekiem.

-   Par svešajiem, Sems aplaizīja lūpas. Viņi ir pieminēti annālēs, lai gan ne tik bieži, kā biju domājis. Es gribēju teikt annālēs, ko esmu atradis un pārskatījis. Zinu, ka ir vēl, ko es neesmu atradis. Dažas grāmatas jūk ārā. Lappuses sabirst, kad gribu tās pāršķirt. Bet tās pavisam senās grāmatas… ir vai nu jau sabirzušas, noslēptas tādā vietā, kur neesmu iedomājies meklēt, vai arī… tādu grāmatu vispār nav. Vissenākās hronikas ir pierakstītas pēc andalu ierašanās Rietmalā. Pirmļauži atstājuši tikai rūnas uz klinšu sienām, tāpēc visu, kas, kā mums šķiet, ir zināms par Varoņu laikmetu, Krēslas laikmetu un Garo nakti, pierakstījuši septoni tūkstošiem gadus vēlāk. Citadelē ir arhimestri, kuri to visu apšauba. Hronikās ir minēti karaļi, kas valdījuši simtiem gadu, un bruņinieki, kas cīnījušies tūkstoš gadus pirms tam, kad tādi bruņinieki vispār parādījas. Tu jau zini pasakas par Brendonu Namdari, Sīmeonu Zvaigžņaci, Nakts Karali… Mēs uzskatām, ka tu esi deviņsimt deviņdesmit astotais Naktssardzes komandieris, taču visgarākajā sarakstā, ko esmu atradis, ir minēti sešsimt septiņdesmit četri komandieri, tātad tas sastādīts…

-   Ļoti sen, Džons viņu pārtrauca. Kas tur teikts par svešajiem?

-   Tur ir pieminēts pūķstikls. Varoņu laikmetā mežabērni katru gadu dāvinājuši Naktssardzei simt obsidiāna dunčus. Visos aprakstos vienādi teikts, ka svešie nāk tad, kad ir liels sals, vai arī iestājas sals, kad tie nāk. Reizēm viņi uzrodas sniegavētras laikā un pazūd, kad debesis noskaidrojas. Viņi slēpjas no saules gaismas un mēdz uzrasties naktī… vai arī iestājas nakts, kad viņi uzrodas. Dažviet minēts, ka viņi jāj ar beigtiem dzīvniekiem lāčiem, dižvilkiem, mamutiem, zirgiem viss viens, ja tie zvēri ir beigti. Tas, kurš nokāva Sīko Polu, jāja ar beigtu zirgu, tāpēc šajā ziņā tā ir taisnība. Vietām pieminēti arī milzīgi ledus zirnekļi, bet es gan nezinu, kas tie tādi. Vīri, kas krituši kaujā ar svešajiem, jāsadedzina, citādi miroņi kļūst par viņu vergiem.

-   To visu mēs zinām. Jautājums kā mēs varam ar viņiem cīnīties?

-   Svešo bruņas ir noturīgas pret parastiem zobeniem, ja var ticēt leģendām, Sems teica, bet viņu pašu zobeni ir tik auksti, ka sadragā tēraudu. Viņi baidās no uguns un viņus var ievainot ar obsidiānu. Puisis atcerējās, kā svešais, kuru bija saticis Apsēstajā mežā, izkusa, kad viņš tam iedūra ar Džona doto obsidiāna dunci. Es atradu aprakstu par pēdējo varoni, kas Garajā naktī kāvis svešos ar pūķu tērauda zobenu. Acīmredzot tam viņi nespēj turēties pretī.

-   Pūķu tērauds? Džons sarauca pieri. Valīriešu tērauds?

-   Es arī sākumā tā nodomāju.

-   Tātad, ja es pārliecinātu septiņu valstību valdniekus ziedot mums valīriešu tērauda zobenus, visi būs glābti? Tas nevarētu būt grūti. Viņa smieklos gan nebija nekāda prieka. Vai noskaidroji, kas tie svešie tādi ir, no kurienes nāk un ko viņi grib?

-   Vēl ne, cienītais kungs, bet es, iespējams, neesmu lasījis īstās grāmatas. Tur ir simtiem sējumu, kurus vēl neesmu atvēris. Dod man vairāk laika, un es atradīšu visu, kas tur par to teikts.

-    Laika nav, Džons skumjā balsī atbildēja. Ej sakrāmēt mantas, Sem, tev jādodas kopā ar Lefkoju.

-   Jādodas? Sems sākumā nesaprata. Uz kurieni man jādodas? Uz Austrumsardzi, cienītais kungs? Vai… kur man…

-   Uz Senpilsētu.

Uz Senpilsētu? viņš gandrīz vai iespiedzās. I lornhila bija pavisam netālu no Senpilsētas. "Mājas." No šīs domas viņam sareiba galva. "Tēvs."

-   Jā, kopā ar Imonu.

-    Ar mestru Imonu? Bet… viņš ir simt divus gadus vecs, cienītais kungs, viņš nevar… ja tu sūti gan mani, gan viņu, kas tad pieskatīs kraukļus? Ja kāds saslims vai tiks ievainots, kurš tad…

-    Klaidass. Viņš jau gadiem ilgi ir kalpojis Imonam.

-   Klaidass ir tikai kalpotājs, turklāt arī viņam redze kļūst slikta. Tev ir vajadzīgs mestrs. Mestrs īmons ir pārāk vārgs, un brauciens pa jūru… Viņš iedomājās par Pergolu un Pergolas Karalieni un gandrīz iekoda mēlē. Viņš var… viņš ir vecs un…

-   Es zinu, Sem, ka viņa dzīvībai jūrā draudēs briesmas, bet te draud vēl lielākas briesmas. Staniss zina, kas ir īmons. Ja sarkanajai sievietei savām burvestībām ir vajadzīgas karaliskās asinis…

-   Ak tā, Sems nobālēja.

-    Austrumsardzē jums piebiedrosies Dereons ceru, ka viņa dziesmas dienvidos ļaus mums iegūt dažu labu vīru. Ar Melno putnu jūs nokļūsiet Brāvosā, bet no turienes paši uz savu galvu dosieties uz Senpilsētu. Ja tu vēl arvien gribi uzdot Lefkojas bērnu par savu bastardu, sūti viņu ar visu bērnu uz Hornhilu. Ja ne īmons viņai atradīs kalpones vietu Citadelē.

-    Manu b-bastardu… Viņš tā bija teicis, jā, bet… "Tik garš ceļš pa jūru. Es varu noslīkt. Kuģi grimst bez mitas, un rudens ir vētrains gadalaiks." Tomēr viņam līdzi būs Lefkoja un bērnam būs iespēja uzaugt drošībā. Jā, es… mana māte un māsas palīdzēs Lefkojai uzaudzināt bērnu. "Es varu nosūtīt vēstuli man pašam uz Hornhilu nemaz nav jāiet." Dereons viņu var nogādāt Senpilsētā tāpat kā es. Es… katru pēcpusdienu ar Almeru vingrinājos loka šaušanā, kā tu pavēlēji, atskaitot tās reizes, kad velvēs lasīju, bet tu jau pats man liki uzzināt visu par svešajiem. No loka man sāp pleci un uz pirkstiem uzberžas tulznas. Viņš parādīja Džonam vienu tulznu. Es jau gan vēl arvien trenējos. Mērķī tagad trāpu biežāk, bet es tik un tā esmu sliktākais šāvējs, kāds jebkad turējis rokās loku. Man gan patīk Almera stāsti kādam vajadzētu tos pierakstīt grāmatā.

-   Tu to varēsi izdarīt. Citadelē ir ne tikai loki, bet arī pergaments un tinte. Ceru, ka ari turpināsi vingrināties. Sem, Naktssardzē ir simtiem vīru, kas var izšaut bultu, bet tikai saujiņa, kas prot lasīt un rakstīt. Es gribu, lai tu kļūsti par manu mestru.

Sems, to dzirdējis, nodrebēja. "Nē, tēvs, lūdzu, es par to vairs neieminēšos, zvēru pie septiņiem dieviem. Lūdzu, atpestī mani no tā."

-   Cienītais kungs, mana vieta ir te… grāmatas…

-    …būs tepat, kad tu atgriezīsies.

Sems pielika roku pie kakla viņš gandrīz vai juta, kā to žņaudz mestra ķēde.

-    Cienītais kungs, Citadelē… viņi tur liek graizīt līķus. "Viņi liek nēsāt kaklā ķēdi. Ja gribi ķēdes, nāc līdzi." Sems toreiz trīs dienas un trīs naktis šņukstēja, aiz rokas un kājas piekalts pie sienas. Ķēde ap kaklu bija tik cieša, ka griezās miesā un ik reizi, kad viņš neveikli pagriezās, aizžņaudza elpu. Es nevaru likt kaklā ķēdi.

-   Tu vari un liksi. Mestrs Imons ir vecs un akls, viņam vairs nav spēka. Kas ieņems viņa vietu, kad viņš nomirs? Mestrs Mūlins no Ēnu torņa drīzāk ir karotājs nekā zinātnieks, bet Austrumsardzes mestrs Harmūns biežāk ir pilnā nekā skaidrā.

-   Ja tu pieprasītu Citadelei vēl kādu mestru…

-   Es arī pieprasīšu mums vajadzēs katru vīru, ko mums dos, taču īmonu Tārgārjenu būs grūti aizvietot. Džons likās apmulsis. Man likās, ka tev tas patiks. Citadelē ir tik daudz grāmatu, ka neviens nespēs izlasīt tās visas. Tev tur labi klāsies, es zinu.

-    Nē. Es varu lasīt grāmatas, taču… mestram ir jābūt arī dziedniekam, un no a-asinīm man nāk ģībonis. Viņš pacēla trīcošo roku. Es esmu Bailulis Sems, nevis Kāvējs Sems.

-    Bailulis? No kā tad tu baidies? No veču rāšanās? Sem, tu redzēji, kā pie Dūres spieto miroņi dzīvi miroņi ar nomelnējušām rokām un košzilām acīm. Tu nokāvi svešo.

-   Svešo nokāva pūķstikls, ne es.

-   Turi muti. Tu meloji un vērpi intrigas, lai es kļūtu par komandieri, tāpēc tagad tu mani klausīsi. Tu dosies uz Citadeli un izkalsi ķēdi. Ja tev vajadzēs graizīt līķus, tu to darīsi. Senpilsētas līķi vismaz neiebildīs.

"Viņš neko nesaprot."

-   Cienītais kungs, Sems turpināja, mans t-t-tēvs, valdnieks Randīls, viņš, viņš, viņš… mestra dzīve ir verdzība. Puisis zināja, ka rausta valodu. Neviens Tārliju nama pārstāvis nav nēsājis ķēdi. Hornhilas vīri neklanās sīkiem kundziņiem. "Ja gribi ķēdes, nāc līdzi." Džon, es nedrīkstu neklausīt tēvu.

"Džon," viņš iesāka, bet Džona jau vairs nebija. Tagad viņa priekšā bija valdnieks Sniegs ar pelēkām, ledusaukstām acīm.

Tev nav tēva, valdnieks Sniegs sacīja, tikai brāļi. Tev esam tikai mēs. lava dzīve pieder Naktssardzei, tāpēc ej, bāz maisā apakšbikses un visu pārējo, kas tev būs vajadzīgs Senpilsētā. Tu dosies ceļā stundu pirms ausmas. Un vēl viena pavēle: kopš šīs dienas tu nesauksi sevi par gļēvuli. Tu pēdējā gada laikā esi piedzīvojis vairāk nekā dažs labs vīrs visa sava mūža gaitā. Tev būs jāstājas Citadeles priekšā, bet tu stāsies kā zvērināts Naktssardzes brālis. Es nevaru tev pavēlēt būt drosmīgam, bet es tev varu pavēlēt apslēpt bailes. Tu esi devis zvērestu, Sem, vai atceries?

"Es esmu zobens tumsā." Bet viņš zobenu cīņās bija pagalam nevarīgs un no tumsas viņam bija bail.

-   Es… es centīšos.

-   Tu nevis centīsies, bet izpildīsi pavēli.

-   Pavēli, Mormonta krauklis iepleta dižos melnos spārnus.

-   Kā kungs pavēl. Vai… mestrs īmons par to zina?

-   Tas drīzāk bija viņa ierosinājums nekā mans. Džons atvēra durvis. Iztiec bez atvadām. Jo mazāk vīru par to zinās, jo labāk. Stundu pirms ausmas esi pie kapsētas.

Sems neatcerējās, kā bija izgājis no arsenāla. Viņš tikai atminējās, kā pa dubļiem un saburbušo sniegu soļoja uz mestra īmona kambariem. "Es varētu paslēpties," viņš iedomājās. "Es varētu paslēpties velvēs starp grāmatām. Es varētu tur dzīvot kopā ar peli un naktīs nočiept kaut ko no pārtikas." Tomēr puisis zināja, ka tās ir dumjas domas tukšas un izmisuma raisītas. Velvēs viņu meklētu vispirms. Meklēt viņu aiz Mūra neviens neiedomātos, taču šī iecere bija vēl trakāka. "Mežoņi mani noķers un lēni nogalinās. Viņi pat var mani sadedzināt dzīvu, kā tā sarkanā sieviete grib izrīkoties ar Menšu Raideru."

Sems putnu novietnē uzmeklēja mestru Imonu, atdeva Džona vēstuli un sāka klāstīt savas bažas.

-    Viņš nesaprot, Semam vilka uz vēmienu. Ja es aplikšu ķēdi, mans t-t-tēvs… viņš, viņš, viņš…

-    Manam tēvam bija tādi paši iebildumi, kad es izvēlējos savu dzīvi veltīt kalpošanai, vecais vīrs teica. Bet uz Citadeli mani nosūtīja tēvatēvs. Viņam bija četri dēli, un trijiem pašiem jau bija dēli. "Ja vienuviet ir pārāk daudz pūķu, tas ir tikpat bīstami kā tad, ja pūķu ir par maz," tajā dienā, kad devos ceļā, dzirdēju gaišību tā sakām manam tēvam. īmons ar pleķaino roku aptaustīja ķēdi, kas brīvi karājās viņam kaklā. Ķēde ir smaga, Sem, bet manam vectēvam bija tiesības tā rīkoties. Tādas tiesības ir arī valdniekam Sniegam.

-   Sniegam, kāds krauklis ieķērcās. Sniegam, piebalsoja cits, un drīz jau ķērca visi: Sniegam, Sniegam, Sniegam!

Sems pats putniem to bija iemācījis. Puisis redzēja, ka šeit palīdzību nesagaidīs. Mestrs Imons bija tādā pašā ķezā. "Viņš uz jūras nomirs," Sems drūmi domāja. "Viņš ir pārāk vecs tādam ceļojumam. Lefkojas dēlēns arī var nomirt, jo nav tik liels un spēcīgs kā Dailas puika. Vai Džons ir nolēmis no mums visiem tikt vaļā?"

No rīta Sems segloja ķēvi un veda uz kapsētu pie austrumu ceļa. Seglu somas bija piebāztas ar sieru, desām, cieti vārītām olām un pusi sālīta šķiņķa, ko Trīspirkstu Hobs viņam bija uzdāvinājis vārda dienā. "Tev patīk ēdiens, Kāvēj," pavārs tika teicis. "Kaut būtu vairāk tādu vīru." Šķiņķis neapšaubāmi būs liels atspaids līdz Austrumsardzei bija garš un auksts ceļš, bet Mūra ēnā nebija ne pilsētu, ne iebraucamo vietu.

Stundu pirms ausmas valdīja tumsa un miers. Melnā pils likās savādi apklususi. Pie kapsētas viņu jau gaidīja pāris divriču, Melnais Džeks Balvers un ducis pieredzējušu izlūku tikpat sīksti kā zirgi, kuru mugurās viņi sēdēja. Baltacis Kedžs skaļi nolamājās, ar vienīgo aci ieraudzījis Semu.

-   Nepievērs uzmanību, Kāvēj, ierunājās Melnais Džeks. Viņš zaudēja derības, jo domāja, ka mums vajadzēs tevi spiedzošu un brēcošu vilkt ārā no kādas pagultes.

Mestrs Imons bija pārāk vārgs lai jātu ar zirgu, tāpēc viņam bija sagatavots pajūgs ar biezu pēli un ādas nojumi, lai pasargātu mestru no lietus un sniega. Lefkoja ar bērnu brauca ratos kopā ar viņu. Otrajos divričos bija drānas, dažādas mantas un lāde ar senām grāmatām, kuru, pēc Imona domām, Citadelē nebija. Sems tās bija meklējis pusi nakts, lai gan atrada tikai labi ja katru ceturto. "Labi vien ir, citādi mums būtu vajadzīgi vēl vieni rati."

Mestrs bija ietinies lāčādā, kas bija trīsreiz lielāka par viņu pašu. Kamēr Klaidass veda viņu uz ratiem, uzpūta vējš, un vecais vīrs sagrīļojās. Sems piesteidzās un aplika mestram ap pleciem roku. "Nākamā vēja pūsma viņu aizpūstu pāri Mūrim."

-   Turieties pie manas rokas, mestr, nu jau vairs nav tālu.

Aklais vīrs palocīja galvu, bet vējš tikmēr nopūta viņiem no galvām kapuces.

-    Senpilsētā vienmēr ir silts. Uz salas Medvīnes vidū ir iebraucamā vieta, kur es mēdzu ieklīst, kad biju jauns novicis. Būs jauki tur atkal pasēdēt un iedzert sidru.

Kati mestrs jau bija iesēdināts divričos, parādījās Lefkoja ar bērnu ro kās, un viņas kapuces mala slēpa sarkanas saraudātas acis. Tūda| pienāca arī Džons ar Skumjo Edu.

-   Valdniek Sniegs, mestrs īmons uzsauca, savā kambarī uz galda es jums atstāju grāmatu "Nefrīta sarakstu". To sarakstījis Koloko Votars, piedzīvojumu meklētājs no Volantes, kurš apceļoja austrumus un visas Nefrīta jūras zemes. Tur ir fragments, kas jūs varētu interesēt. Liku Klaidasam to atzīmēt.

-   Es to noteikti izlasīšu, Džons Sniegs atbildēja.

Mestram īmonam pie deguna stiepās bāla puņķu strūkliņa, un viņš to notrausa ar cimdu.

-   Zināšanas ir ierocis, Džon. Apbruņojies labi, pirms dodies kaujā.

-   Noteikti. Bija sācis snigt viegls sniedziņš lielas, mīkstas pārslas slinki vijās lejup no debesīm. Džons pagriezās pret Melno Džeku Balveru. Jājiet ātri, bet lieki neriskējiet ar jums kopā ar vecs vīrs un zīdainis. Pieskatiet, lai viņiem būtu silti un viņi būtu paēduši.

-   Jūs ari, cienītais kungs, Lefkoja noteica, pieskatiet to otru bērnu. Atrodiet viņam citu zīdītāju, kā solījāt. Tas zēns… Dailas dēls… mazais princis… sameklējiet labu sievieti, tad viņš izaugs liels un spēcīgs.

-   Es apsolu, Džons Sniegs nopietni atbildēja.

-   Un nedodiet viņam vārdu, kamēr viņš nav vismaz divus gadus vecs. Dot vārdu zīdainim ir slikta zīme. Jūs, vārnas, to varbūt nezināt, bet tā ir tiesa.

-   Kā teiksiet, kundze.

-    Nesauciet mani tā, Lefkojas sejai pārslīdēja dusmas. Es esmu māte, nevis dāma. Es esmu Krāstera sieva un Krāstera meita, turklāt jau māte.

Skumjais Eds pieturēja bērnu, kamēr Lefkoja iekārtojās ratos un apsedza kājas ar appelējušām zvērādām. Tikmēr debesis austrumos jau sāka kļūt pelēcīgas. Kreilis Lū nevarēja vien sagaidīt, kad viņi varēs doties ceļā. Eds atdeva zīdaini mātei, un Lefkoja to tūdaļ pielika pie krūts. "Var gadīties, ka šī ir pēdējā reize, kad redzu Melno pili," Sems nodomāja, kāpdams ķēves mugurā. Lai cik ļoti viņš to kādreiz bija ienīdis, tagad aizejot sirds plīsa vai pušu.

-   Uz priekšu, Balvers nokomandēja.

Noplīkšķēja pātaga, un rati sniegputenī sāka lēni ripot pa izdangāto ceļu. Sems vēl aizkavējās blakus Klaidasam, Skumjajam Edam un Džonam Sniegam.

-   Labi, viņš noteica. Ardievu.

-    Ardievu, Sem, Skumjais Eds atbildēja. Domāju, ka jūsu kuģis nenogrims. Kuģi grimst tikai tad, ja es esmu uz klāja.

Džons noskatījās pakaļ pajūgiem.

-   Kad pirmo reizi ieraudzīju Lefkoju, komandieris teica, viņa bija kalsns, tumšmatains meitēns ar lielu vēderu. Bailēs no Spoka viņa bija piespiedusies pie Krāstera pils sienas. Vilks bija papluinījis Krāstera trušus, un Lefkojai droši vien šķita, ka tas viņu uzšķērdīs un aprīs bērnu… Bet ne jau no vilka viņa baidījās, vai ne?

"Nē," Sems nodomāja. "Viņa baidījās no Krāstera, sava tēva."

-   Viņa ir drosmīgāka, nekā pati spēj iedomāties.

-   Tu arī, Sem. Laimīgu ceļu. Parūpējies par viņu, Imonu un bērnu. Džons savādi un skumji pasmaidīja. Uzliec kapuci tev matos kūst sniegs.

ARIJA

Zemu pie apvāršņa cauri jūras dūmakai vīdēja tāla un blāva gaismiņa.

Izskatās pēc zvaigznes, Ārija ieminējās.

Māju zvaigzne, Denio atteica.

Viņa tēvs sauca pārējos. Jūrnieki rāpās augšā un lejā pa visiem trim augstajiem mastiem, staigāja pa rājām un tina smagās violetās buras. Lejā airētāji abos plašajos klājos cilāja airus. Titāna meita krakšķēdama šūpojās viļņos.

"Māju zvaigzne." Ārija stāvēja kuģa priekšgalā, vienu roku uzlikusi uz apzeltītās figūras meitenes ar augļu trauku rokās, un uz mirkli ļāvās domām, ka priekšā ir viņas pašas mājas.

Bet tas bija muļķīgi. Viņas māju vairs nebija, vecāki bija miruši, visi brāļi, izņemot Džonu, kurš kalpoja pie Mūra, bija nokauti. Tieši uz Mūri viņa bija gribējusi doties un to arī tika teikusi kapteinim, tomēr pat dzelzs monēta nespēja mainīt jūrnieka domas. Ārijai, šķiet, nebija lemts nokļūt tur, kur viņa vēlējās. Jorens bija solījis nogādāt viņu Ziemmalā, tikai beigās viņa nokļuva Hārenholā, bet Jorens kapā. Kad viņa aizbēga no Hārenholas, lai dotos uz Straujupi, viņu sagūstīja Cits, Angī un Toms Septiņnieks, kuri viņu aizveda uz cauro kalnu. Tad viņu nolaupīja Suns, lai vestu uz Dvīņiem Ārija viņu mirstošu pameta pie upes un pati jāja uz Sālslaukiem, cerot aizkuģot uz Austrumsardzi piejūras, bet…

"Varbūt Brāvosā nebūs nemaz tik slikti. Sīrio bija no Brāvosas, un varbūt tur būs arī Žakens." Tieši Žakens viņai bija iedevis dzelzs monētu. Viņš gan nebija īsts draugs kā Sīrio, bet ko gan draugi viņai bija darījuši labu? "Man nav vajadzīgi draugi, ja man ir Adata." Viņa ar īkšķi berza zobena spala galu un vēlējās, vēlējās…

Taisnību sakot, Ārija nemaz nezināja, ko vēlēties, kā vien uzzināt, kas viņu gaida pie tālās gaismas. Kapteinis bija uzņēmis meiteni uz kuģa, taču aprunāties viņam nebija laika. Vieni jūrnieki no viņas vairījās, citi pasniedza dāvanas sudraba dakšiņu, cimdus bez pirkstiem, plakanu, ar ādu apšūtu vilnas cepuri. Viens no vīriem ierādīja, kā jāsien jūrnieku mezgli, kāds cits ielēja viņai uzpirksteņa tiesu uguns vīna. Draudzīgākie rādīja sev uz krūtīm un atkārtoja savus vārdus, līdz Ārija prata tos atkārtot, bet neviens pat neiedomājās pajautāt, kā sauc meiteni. Viņi iesauca Āriju par Sāļo, jo viņa bija uzkāpusi uz klāja Sālslaukos, netālu no Trejžubures ietekas jūrā, un meitene nosprieda, ka tas ir tikpat labs vārds kā jebkurš cits.

Izgaisa pēdējās nakts zvaigznes… atskaitot tās divas tālu priekšā.

-   Tagad tur ir divas zvaigznes.

-   Divas acis, paskaidroja Denio. Titāns mūs redz.

"Brāvosas Titāns." Ziemmalā vecā auklīte par viņu bija stāstījusi pasakas. Tas bija milzis, tik liels kā kalns. Ik reizi, kad Brāvosa bija briesmās, tas pamodās, atvēra ugunīgās acis, ieaurojās un, vicinādams akmens locekļus, brida jūrā, lai sakautu ienaidnieku. "Brāvosieši viņu baro ar mazu, dižciltīgu meitenīšu sārto, sulīgo miesu," auklīte allaž beidza savus stāstus, un Sansa kā muļķe iespiedzās. Mestrs Lūvins skaidroja, ka Titāns esot tikai statuja, bet vecā auklīte stāsta pasakas.

"Ziemmala ir nodedzināta un sagrauta," Ārija sev atgādināja. Nebija jēgas par viņiem domāt. "Visiem reiz jāmirst." Tieši to nozīmēja vārdi, ko viņai bija iemācījis Žakens, pasniedzot dzelzs monētu. Kopš aizbraukšanas no Sālslaukiem viņa bija iemācījusies vēl dažus vārdus "lūdzu", "paldies", "jūra", "zvaigzne" un "uguns vīns"", taču sākumā bija zinājusi tikai "visiem reiz jāmirst". Vairums Titāna meitas jūrnieku prata kādu nieku kopējā mēlē, jo Senpilsētā, Karaļa ostā un Jaunavu dīķī bija diezgan nakšu pavadījuši krastā, taču tikai kapteinis un viņa dēli runāja gana ciešami, lai ar Āriju sarunātos. Denio bija jaunākais dēls apaļīgs, jautrs, divpadsmit gadus vecs puika, kurš kopa tēva kajīti un palīdzēja vecākajam brālim vest rēķinus.

-   Jācer, ka Titāns nav izsalcis, Ārija ieminējās.

-   Izsalcis? Denio apjuka.

-    Nieki vien. Pat tad, ja Titāns ēda sulīgu un sārtu mazu meitenīšu miesu, Ārija no viņa nebaidījās. Viņa bija pārāk kaulaina, tāpēc nekāda maltīte milzim no viņas nesanāktu, turklāt meitenei bija jau gan drīz vienpadsmit gadu, un tas nozīmēja, ka viņa ir gandrīz pieaugusi sieviete. "Un Sāļā jau arī nav neko dižciltīga." Vai Titāns ir Brāvosas dievs? viņa apvaicājās. Vai arī jūs pielūdzat septiņus dievus?

-    Brāvosā tiek cienīti visi dievi. Kapteiņa dēlam par savu pilsētu patika pļāpāt tikpat ļoti kā par tēva kuģi. -Mums ir jūsu septiņu dievu septs, ko sauc par Aizjūras septu, bet tur lūdzas tikai Rietmalas jūrnieki.

"Tie nav mani septiņi dievi. Tie bija manas mātes dievi, kas ļāva Frejiem Dvīņos viņu nokaut." Ārijai ienāca prātā, vai Brāvosā būs kāds dievmežs ar sejaskoku pašā vidū. Denio to varētu zināt, bet viņa nedrīkstēja jautāt. Ārija bija Sāļā no Sālslaukiem ko gan meitene no Sālslaukiem varēja zināt par senajiem ziemeļu dieviem? "Vecie dievi ir miruši," viņa sev teica. "Tāpat kā māte, tēvs, Robs, Brens un Rikons visi miruši." Ārija atcerējās, ko tēvs sen, sen tika teicis: kad pūšot salti vēji, vientuļais vilks ejot bojā, bet bars izdzīvojot. "Tagad viss ir otrādi." Ārija, vientuļā vilcene, bija dzīva, bet viss bars apkauts un nodīrāts.

-   Mēness dziesminieki mūs atveda uz šo vietu, kur Valīrijas pūķi mūs nespēja panākt, Denio stāstīja. Viņiem arī ir uzcelts vislielākais templis. Mēs pielūdzam arī Ūdens tēvu, bet viņa nams tiek uzcelts no jauna ik reizi, kad viņš ņem jaunu līgavu. Pārējie dievi kopā mīt uz salas pilsētas vidū. Tur tu atradīsi… Daudzseju dievu.

Titāna acis tagad likās spožākas un tālāk viena no otras. Ārija tādu Daudzseju dievu nepazina, bet, ja viņš atbildēja uz lūgšanām, tad, iespējams, bija tieši tas dievs, kuru meitene meklēja. "Sīrs Gregors," viņa domās skaitīja, "Dansens, Saldumiņš Rafs, sīrs Uīns, sīrs Merīns, karaliene Serseja. Palikuši tikai seši." Džofrejs bija miris, Poliveru bija nokāvis Suns, bet viņa pati Kutinātāju un to stulbo ieroču nesēju ar pumpu. "Es viņu nebūtu nogalējuši, ja viņš nebūtu mani sagrābis." Suns bija palicis Trejžubures krastā, iekaisušas brūces dēļ mirstam no drudža. "Man vajadzēja sniegt viņam žēlastības dāvanu un iedurt sirdī dunci."

-   Sāļā, skaties! Denio satvēra meiteni aiz rokas un pagrieza otrādi. Vai redzi? Tur! viņš rādīja.

Migla atkāpās, kad kuģa priekšgals pašķīra tās skrandainos pelēkos aizkarus. Titāna meita, violetajiem spārniem plīvojot, šķēla pelēkzaļos viļņus. Virs galvas brēca jūras putni. Tur, kur rādīja Denio, pēkšņi no jūras izauga akmeņainu grēdu rinda, kuras slīpās nogāzes bija apaugušas ar mastu priedēm un melnajām eglēm. Taču jūra starp klintīm bija atradusi ceļu, un tālāk jau pāri ūdeņiem slejās Titāns ar liesmojošām acīm un vējā plīvojošiem gariem zaļiem matiem.

Katra statujas kāja balstījās uz viena no pakalniem, un pleci vīdēja augstu pāri klinšu robotajām virsotnēm. Kājas bija kaltas viengabala akmenī tajā pašā melnajā granītā, uz kā tās balstījās, bet ap gurniem bija zaļgani bronzas bruņu svārki. Arī krūšu bruņas bija no bronzas, tāpat galva izrakstītajā bruņucepurē. Plīvojošie mati bija izgatavoti no zaļi krāsotām kaņepāju virvēm, bet dobumos, kas kalpoja par acīm, dega milzīgi ugunskuri. Kreisā roka balstījās uz klints virsotnes, bet labajā bija augstu pacelts salauzts zobens.

"Tā ir tikai drusku lielāka par karaļa Bailora statuju Karaļa ostā," Ārija nodomāja, kad viņi vēl bija labi tālu jūrā, tomēr, kad galeona piekuģoja tuvāk, kur pret klintīm šķīda viļņi, Titāns jau bija kļuvis krietni lielāks. Denio tēvs dobjā balsī izkliedza pavēles, un jūrnieki uz rājām turpināja tīt kopā buras. "Mēs iebrauksim starp Titāna kājām ar airiem." Ārija milzīgajās bronzas krūšu bruņās ievēroja šaujamlūkas, bet Titāna rokas un plecus zem ligzdām bija noķēzījuši jūras putni. Meitene atgāza galvu: "Bailors Svētītais nesniegtos Titānam līdz ceļgaliem. Šis ar vienu soli pārkāptu pāri Ziemmalas mūriem."

Tad Titāns vareni ietaurējās.

Skaņa bija tikpat spēcīga kā Titāns pats, tā bija šausminoša dārdoņa un čerkstoņa, tik skaļa, ka nomāca kapteiņa balsi un bangu dunu pret priedēm apaugušajām klintīm. Acumirklī gaisā pacēlās tūkstošiem putnu, un Ārija sarāvās, bet tad redzēja, ka Denio ir sācis smieties.

-    Viņš tikai brīdina Arsenālu par mūsu ierašanos, puika uzsauca. Nav iemesla baidīties.

-   Es nemaz nebaidos, Ārija atkliedza. Troksnis vienkārši bija pārāk skaļš.

Vējš un viļņi naski dzina Titāna meitu kanālā. Divkāršās airu rindas Titāna ēnā vienmērīgi kūla jūru baltās putās, lai gan kādu mirkli likās, ka kuģis sašķīdīs pret akmeņiem pie milža kājām. Ārija, kuģa priekšgalā piespiedusies pie Denio, juta sejā ūdens šļakatas un sāli uz lūpām. Lai ieraudzītu Titāna galvu, viņai tagad vajadzēja skatīties tieši augšup. "Brāvosieši viņu baro ar mazu, dižciltīgu meitenīšu sulīgo, sārto miesu," viņa dzirdēja vecās auklītes balsi, bet viņa nebija maza meitene, tāpēc nebaidījās no kaut kādas dumjas statujas.

Tomēr, kuģim slīdot starp milža kājām, Ārija turēja roku uz Adatas spala. Arī milzīgajos akmens stilbos bija šaujamlūkas, bet, atgāzusi galvu, meitene zem Titāna bruņu svārkiem ievēroja ari slepenas uzbrukuma lūkas ar dzelzs restēm, aiz kurām kuģotājus vēroja bālas sejas.

Un tad viņi jau bija atstājuši Titānu aiz muguras.

Ēna pagaisa, priedēm apaugušās nogāzes palika sāņus, vējš apsika, un kuģis bija nokļuvis plašā lagūnā. Priekšā no jūras slējās vēl viens kalns klinšu radze, kas atgādināja dzelkšņainu dūri, un nocietinājumi uz tās bija kā nosēti ar skorpioniem, ugunsmetējiem un katapultām.

-   Tas ir Brāvosas Arsenāls, Denio paskaidroja tik lepni, it kā pats to būtu uzbūvējis. Šeit kara galeru var uzbūvēt vienā dienā.

Dučiem galeru bija pietauvotas piestātnēs un arī gaidīja uz nolaišanu ūdenī. Citu galeru izkrāsotie priekšgali neskaitāmos koka aizgaldos kā slaiki, neganti un izsalkuši suņi gaidīja mednieka raga pūtienu, kas tās sauks cīņā. Ārija gribēja saskaitīt, taču to bija pārāk daudz, bet dokos un piestātnēs aiz krasta līkuma vēl vairāk.

Viņiem pretī izbrauca divas galeras. Gaišajiem airiem mirgojot, tās šķita slīdam pa ūdens virsmu kā spāres. Ārija dzirdēja kapteiņus sasaucamies, taču nesaprata ne vārda. Atskanēja spēcīgs raga pūtiens. Galeras no abām pusēm paslīdēja garām Titāna meitai tik tuvu, ka to violetajās tilpnēs apslāpētā bungu rīboņa "bum, bum, bum" atgādināja īstus sirdspukstus.

Drīz vien aiz muguras palika arī galeras un Arsenāls. Priekšā pletās zaļš ūdens klajš, kas virmoja kā vitrāža, un no tā slapjās sirds izauga pati pilsēta kupoli, torņi un tilti pelēkos, zeltainos un sarkanos toņos. "Simt Brāvosas salas jūras vidū."

Mestrs Lūvins bija mācījis par Brāvosu, tikai Ārija gandrīz visu jau bija aizmirsusi. Atšķirībā no Karaļa ostas, kas pacēlās uz trim pakalniem, Brāvosa bija līdzena pilsēta. Vienīgos kalnus cilvēki bija uzcēluši no ķieģeļiem, granīta, bronzas un marmora. Trūka vēl kaut kā, taču meitene uzreiz nespēja apjaust, kas tas bija. "Pilsētai nav mūru." Kad viņa par to ieminējās Denio, zēns pasmējās:

-    Mūsu mūri ir no koka un nokrāsoti violetā krāsā, viņš sacīja. Galeras ir mūsu mūri, un citi mums nav vajadzīgi.

Aiz muguras nočīkstēja klājs. Ārija pagriezās un ieraudzīja Denio tēvu garajā kapteiņa mētelī no violetas vilnas. Tirgotāju kapteinim Ternesio Terīsam nebija bārdas, savukārt stūraino, vēja aprauto seju ieskāva sirmi, īsi apgriezti mati. Brauciena laikā viņa bieži bija redzējusi kapteini plēšam jokus ar vīriem, bet, kad viņš rauca pieri, vīri bēga no viņa kā no vētras. Tagad viņš bija saraucis pieri.

-   Ceļojums ir galā, viņš sacīja Ārijai. Mēs ieiesim Rūtotajā ostā, kur uz klāja uzkāps Jūras pavēlnieka muitnieki, lai pārbaudītu, ko mēs vedam. Tas kā vienmēr aizņems pusi dienas, bet tev nav jāgaida viņu atļauja. Paņem savas mantas es nolaidīšu laivu, un Jorko nogādās tevi krastā.

"Krastā." Ārija iekoda lūpā. Lai nokļūtu Brāvosā, viņa bija šķērsojusi šauro jūru, bet, ja kapteinis būtu piedāvājis, viņa labprātāk paliktu uz Titāna meitas. Viņa saprata, ka Sāļā ir pārāk maza, lai kļūtu par airētāju, taču viņa varēja iemācīties siet virves, ritināt buras un stūrēt kuģi pāri plašajām, sāļajām jūrām. Denio reiz viņu bija uzvedis augšā uz grozu, un viņai it nemaz nebija bail, lai arī klājs lejā izskatījās pavisam sīks. "Es arī varu vest rēķinus un kopt kajītes."

Taču uz galeonām nebija vajadzīgs vēl viens kuģa puika. Turklāt viņai atlika vien uzmest skatienu kapteiņa sejai, lai būtu skaidrs, cik ļoti viņš grib tikt vaļā no meitenes, tāpēc Ārija tikai palocīja galvu.

-   Krastā, viņa atkārtoja, kaut arī tas nozīmēja vienīgi svešus ļaudis.

-    Valar dohaeris, viņš pielika pie pieres divus pirkstus. Es tikai lūdzu tevi atcerēties Ternesio Terīsu un to, kā viņš tev tika pakalpojis.

-   Es atcerēšos, Ārijai aizlūza balss. Vējš kā neatlaidīgs rēgs pluinīja viņas apmetni. Bija laiks doties prom.

"Paņem savas mantas," kapteinis tika teicis, bet mantu bija pagalam maz tikai drānas, kas bija viņai mugurā, plānais muķis ar monētām, jūrnieku dāvanas, duramais pie jostas vienā pusē un Adata otrā.

Laiva bija sagatavota ātrāk, nekā viņa bija gatava tajā iekāpt, un pie airiem sēdēja Jorko. Viņš tāpat kā Denio bija kapteiņa dēls, taču vecāks un ne tik draudzīgi noskaņots. "Es neatvadījos no Denio," viņa iedomājās, kāpjot laivā un prātoja, vai zēnu vēl kādreiz satiks. "Man vajadzēja no viņa atvadīties."

Titāna meita palika šūpojamies viļņos, bet pilsēta ar katru Jorko airu vēzienu kļuva lielāka. Pa labi bija redzama osta ar piestātnēm un muliņiem, kur noenkuroti stāvēja resnvēderainie vaļu mednieku kuģi no Ibenas, gulbjiem līdzīgie Vasaras salu kuģi un tik daudz galeru, ka meitene nemaz nespēja saskaitīt. Vēl viena osta vīdēja pa kreisi aiz zemesraga, kur tieši virs ūdens rēgojās namu jumti. Ārija nekad nebija redzējusi tik daudz milzīgu ēku vienuviet. Karaļa ostā bija Sarkanā pils, Bailora Svētītā septs un Pūķu bedre, bet Brāvosā bija pāris desmiti tikpat lielu un vēl lielāku būvju. "Te es atkal būšu pele," viņa drūmi nodomāja, "tāpat kā Hārenholā."

No vietas, kur stāvēja Titāns, pilsēta likās esam viena liela sala, bet Jorko veda meiteni tuvāk un izrādījās, ka patiesībā tā sastāv no daudzām mazām saliņām, ko pāri neskaitāmiem kanāliem savienoja izliekti mūra tilti. Aiz ostas viņa redzēja ielas ar pelēkiem akmens namiem, kas bija sabūvēti tik tuvu kopā, ka balstījās cits pie cita. Ārijas acīm šaurās četru un piecu stāvu ēkas ar smailiem, cepurēm līdzīgiem dakstiņu jumtiem šķita dīvainas. Salmu jumtu tur nebija, un arī koka namu kā Rietmalā tur bija ļoti maz. "Te nav koku," viņa aptvēra. "Brāvosa ir pelēka akmens pilsēta zaļas jūras vidū."

Jorko vadīja laivu lielā kanālā uz ziemeļiem no piestātnes tas bija plats zaļš ūdens ceļš, kas veda tieši iekšā pilsētā. Viņi izbrauca zem kalta akmens tilta arkām, kas bija rotāts ar dažādu zivju, krabju un kalmāru tēliem, un tūdaļ kļuva redzams nākamais tilts, tikai šis bija greznots ar mežģīnēm līdzīgiem vīnogulājiem, bet vēl tālāk bija trešais, kas vēroja braucējus ar tūkstoš uzgleznotām acīm. Uz katru pusi nošķīrās mazāki kanāli, bet no tiem vēl sīkāki. Dažas ēkas bija uzceltas pāri kanāliem, pārvēršot tos par tuneļiem. Kanālos slīdēja slaikas laivas, izgrebtas ūdensčūsku veidolā ar izkrāsotām galvām un saslietām astēm. Ārija ievēroja, ka šīs laivas netika dzītas uz priekšu ar airiem, bet gan ar kārtīm, un to darīja vīri, kas, ģērbušies pelēkbrūnos un tumšos sūnu zaļos apmetņos, stāvēja laivu pakaļgalos. Tur bija arī lielas plakandibena baržas, kurām katrā sānā stāvēja divdesmit vīri ar kārtīm un kas bija piekrautas ar kastēm un mucām, kā arī jocīgas peldošas mājas ar krāsaina stikla laternām, samta aizkariem un bronzas priekšgala figūrām. Tālumā pāri kanāliem un namiem uz dienvidiem aizstiepās un izzuda dūmakā tāds kā pelēks akmens ceļā, ko balstīja trīskājainas arkas.

-   Kas tas tāds? Ārija jautāja Jorko.

-   Saldūdens upe, viņš paskaidroja. Tā no lielās zemes pāri purvainēm un sālsūdens sēkļiem nes šurp ūdeni. Tas ir labs dzeramais ūdens.

Meitene palūkojās atpakaļ, bet osta un lagūna jau bija izgaisušas skatienam. Priekšā abās pusēs kanālam bija varenu statuju rindas tie bija nopietni akmens vīri garās, putnu noķēzītās bronzas tunikās. Vieniem rokās bija grāmatas, citiem dunči, vēl citiem āmuri. Viens paceltā rokā turēja zelta zvaigzni, bet kāds cits no akmens blašķes lēja kanālā nebeidzamu ūdens strūklu.

-   Vai tie ir dievi? Ārija gribēja zināt.

-   Jūras pavēlnieki, Jorko atbildēja. Dievu sala ir tālāk. Vai redzi? Vēl seši tilti un tad labajā pusē. Tur ir Mēness dziesminieku templis.

Tā bija viena no celtnēm, ko Ārija bija pamanījusi, vēl braucot pa lagūnu, varena sniegbalta marmora ēka ar milzīgu sudrabainu kupolu, kura pienstikla logos bija attēlotas visas mēness fāzes. Tempļa vārtu dzegu pusmēness izskatā balstīja divas marmora jaunavas, tik lielas kā Jūras pavēlnieki.

Aiz tā bija redzams vēl viens templis sarkana akmens nams, kas atgādināja cietoksni. Lielā, četrstūrainā torņa augšā divdesmit pēdas platā dzelzs ogļu pannā zvēroja sārts, savukārt pie bronzas durvīm dega mazāki ugunskuri.

-   Sarkanajiem priesteriem patīk uguns, Jorko stāstīja. Viņi pielūdz Gaismas Dievu R'Ioru.

"Es zinu." Ārija atminējās Torosu no Mīras, kurš bija tērpies vecās bruņās un tik izbalējušā talārā, ka drīzāka atgādināja sārto nekā sarkano priesteri. Un tomēr viņa skūpsts piecēla valdnieku Beriku no nāves. Viņa noskatījās uz Sarkanā Dieva namu un prātoja, vai Brāvosas priesteri iespēj to pašu.

Tad nāca milzīga, ar ķērpjiem apaugusi mūra ēka. Ārija būtu nodomājusi, ka tā ir kāda noliktava, ja vien Jorko nebūtu paskaidrojis:

-    Tas ir Svētais patvērums, kur mēs godinām mazos dievus, ko pasaule ir piemirsusi. To mēdz saukt arī par Trušu būri.

Starp Trušu būra apsūnojušajiem mūriem plūda sīks kanāliņš, un puisis iegrieza laivu tur. Izbraukuši cauri tunelim, viņi atkal nokļuva dienas gaismā. Katrā krastā atkal slējās tempļi.

-   Nemaz nezināju, ka pasaulē ir tik daudz dievu, Ārija ieminējās.

Jorko par atbildi ieņurdējās. Viņi aplieca līkumu un nokļuva zem cita

tilta. Kreisajā pusē bija akmeņains paugurs ar pelēku akmens templi bez logiem. No durvīm līdz apjumtai piestātnei veda akmens pakāpienu rinda.

Jorko pacēla airus, laiva atsitās pret akmens plāksnēm, un puisis satvēra dzelzs riņķi, lai uz brīdi pieturētu laivu.

Te es tevi atstāšu.

Piestātne bija ēnaina, kāpnes stāvas. Tempļa melnais dakstiņu jumts bija tikpat smails kā namiem kanāla malā. Ārija iekoda lūpā. "Sīrio bija no Brāvosas. Arī viņš varbūt bija nācis uz šo templi. Arī viņš varbūt kāpa pa šīm kāpnēm." Meitene arī pieķērās pie riņķa un izkāpa krastā.

-   Tu manu vārdu zini, Jorko laivā sacīja.

-   Jorko Terīss.

-    Valar dohaeris. Viņš atgrūdās ar airi un aizslīdēja dziļākā ūdenī. Ārija skatījās puisim pakaļ, līdz viņš nozuda tilta ēnā.

Kad apklusa airu šļaksti, meitene gandri/ vai saklausīja savus sirdspukstus. Pēkšņi viņa pārcēlās uz citu vietu… viņa bija Hārenholā kopā Džendriju vai, iespējams, mežā ar Suni Trejžubures krastā. "Sāļā ir dumja meitene," viņa sev teica. "Es esmu vilcene, tāpēc nebaidos." Viņa uz laimi aptaustīja Adatas spalu un iegāja paēnā, kāpjot pa diviem pakāpieniem uzreiz, lai neviens nevarētu teikt, ka viņa baidās.

Augšā viņa ieraudzīja kokā grebtas divpadsmit pēdas augstas divviru durvis. Kreisajā pusē bija sejaskoka durvis, bālas kā kauls, labajā no spoža melnkoka. Katru durvju centrā bija mēness seja melnkokā grebta sejaskoka durvīs, bet sejaskoka seja melnkoka durvju pusē. Durvis Ārijai nez kāpēc atgādināja sejaskoku Ziemmalas dievmežā. "Tās mani vēro," viņa nodomāja. Meitene pagrūda abas durvis ar cimdos tērptajām plaukstām, bet tās pat nepakustējās. "Aizslēgtas un aizbultētas." Ārija savilka roku dūrē un pieklauvēja.

Žakens teica, lai nāku šurp. Man ir dzelzs monēta. Viņa izvilka to no muka un pacēla pie durvīm. Vai redzi? Valar morghulis.

Durvis neatbildēja, taču atvērās.

Durvis bez skaņas vērās uz iekšpusi, taču cilvēka roka tās nevadīja. Ārija paspēra soli templī, tad vēl vienu. Durvis viņai aiz muguras aizvērās, un meitene uz brīdi gandrīz vai zaudēja redzi. Viņa rokā turēja Adatu, lai gan neatcerējās, ka būtu to izvilkusi.

Pie sienām dega dažas sveces, taču deva tik maz gaismas, ka Ārija neredzēja pati savas kājas. Kāds kaut ko čukstēja, bet tik klusi, ka vārdus izšķirt nebija iespējams. Kāds cits raudāja. Viņa izdzirda vieglu ādas pazoļu švīkstoņu, durvis atvērās un aizvērās. "Ūdens, es dzirdu arī ūdeni."

Palēnām acis pie tumsas pierada. No iekšpuses templis izrādījās daudz lielāks, nekā bija šķitis no ārpuses. Rietmalā septi bija septiņstūraini, ar septiņiem altāriem septiņiem dieviem, bet te dievu bija krietni vairāk par septiņiem to statujas milzīgas un draudīgas slējās gar sienām. Tām pie kājām kā tālas zvaigznes mirguļoja sarkanas sveces. Tuvākā statuja bija divpadsmit pēdas augsta marmora sieviete, īstas asaras tai ritēja no acīm un pilēja kausā, ko tā turēja rokās. Tālāk tronī sēdēja melnkoka vīrs ar lauvas galvu. Otrpus durvīm pakaļkājās bija saslējies milzīgs bronzas un dzelzs zirgs. Vēl tālāk viņa saskatīja varenu akmens seju, bālu zīdaini ar zobenu, pinkainu melnu kazu sumbra augumā un pret nūju atspiedušos vīru ar kapuci galvā. Pārējās statujas bija tikai ēnas, ko tikko varēja izšķirt tumsā. Starp dieviem sienās slēpās nišas un šur tur dega pa svecei.

Ārija klusi ka ēna ar zobenu rokās slīdēja starp garu akmens solu rindām. Viņa noprata, ka arī grīda ir no akmens ne tāda kā Bailora Svētītā septā, kur grīda bija no pulēta marmora, bet raupjāka. Meitene pagāja garām sievietēm, kas sačukstējās savā starpā. Gaiss templī bija silts un tik spiedīgs, ka viņa nožāvājās. Ārija juta sveču smaržu tā bija sveša, un meitene nosprieda, ka tas ir kāds savāds vīraks, tomēr dziļāk templī smaržoja pēc sniega, priežu skujām un karsta viruma. "Labas smaržas," Ārija nosprieda un tūdaļ jutās mazliet drosmīgāka tik drosmīga, ka iebāza Adatu atpakaļ makstī.

Tempļa vidū meitene ieraudzīja ūdeni, kura skaņas bija dzirdējusi: tas bija desmit pēdas plats baseins, melns kā tinte un sarkanu sveču izgaismots. Pie tā sēdēja jauns vīrietis sudrabainā apmetnī un klusi raudāja. Viņš iemērca roku ūdenī, pa kura virsmu tūdaļ izplatījās tumšsarkana ņirba, tūdaļ atkal izvilka un citu pēc cita aplaizīja visus pirkstus. "Viņš droši vien ir izslāpis." Baseina malā bija nolikti akmens kausi. Ārija vienu piesmēla un pasniedza vīrietim, kurš labu brīdi pētīja meiteni.

-    Valar morghulis, viņš noteica.

-    Valar dohaeris, Ārija atbildēja.

Viņš kārtīgi nodzērās, kauss ar klusu plunkšķi iekrita ūdenī, un vīrietis, grīļodamies un ar rokām turēdams vēderu, piecēlās kājās. Ārijai uz mirkli likās, ka viņš nokritīs, un tikai tad tā ievēroja viņam zem jostasvietas tumšu plankumu, kas pletās arvien lielāks.

-   Tu esi sadurts, meitene izmeta, bet vīrietis viņai vairs nepievērsa uzmanību. Viņš nedrošiem soļiem aizstreipuļoja pie vienas no nišām un iekārtojās cietā akmens gultā. Ārija pameta skatienu apkārt un ieraudzīja arī citas nišas, un dažās no tām gulēja veci cilvēki.

"Nē," prātā likās nočukstam gandrīz piemirsta balss. "Viņi ir miruši vai mirst. Skaties ar acīm."

Kāds viņai pieskārās pie rokas.

Ārija apcirtās riņķī, bet tā bija tikai maza bāla meitene apmetnī ar kapuci, kas šķita esam viņai daudz par lielu labajā pusē tas bija melns, bet kreisajā balts. Zem kapuces slēpās kalsna un kaulaina seja ar iekritušiem vaigiem un tumšām acīm, kas likās tik lielas kā apakštasītes.

-   Negrābsties gar mani, Ārija brīdināja meitēnu. Puiku kurš mani mēģināja sagrābt, es nokāvu.

Meitene kaut ko sacīja, bet Ārija nesaprata.

-   Vai tu nerunā kopvalodā? viņa apjautājās, papurinājusi galvu.

-   Es runāju, viņai aiz muguras teica kāda balss.

Ārijai tādi pārsteigumi nepatika. Vīrietis ar kapuci bija gara auguma un ietinies tādā pašā apmetnī kā meitenīte, tikai lielākā. Zem kapuces gan bija redzams tikai blāvs sarkano sveču atspīdums acīs.

-   Kas šī ir par vietu? viņa gribēja zināt.

-   Vieta mieram, viņš atbildēja laipnā balsī. Te tu esi drošībā. Šis ir Melnbaltais nams, bērns, lai gan tu esi pārāk jauna, lai meklētu Daudzseju dieva vēlību.

-   Vai viņš ir līdzīgs tam dienvidnieku dievam ar septiņām sejām?

-   Septiņām? Nē. Viņam, mazā, ir neskaitāmas sejas to ir tik daudz kā zvaigžņu debesīs. Brāvosā ļaudis pielūdz, ko vien vēlas… bet katra ceļa galā gaida Daudzsejis. Viņš kādu dienu gaidīs arī tevi nebaidies, bet tev nevajag steigties, lai nokļūtu viņa apskāvienos.

-   Es tikai nācu meklēt Žakenu H'garu.

-   Nezinu nevienu ar tādu vārdu.

-   Viņš bija no Loratas, meitene sašļuka. Vienā galvas pusē viņam bija balti, otrā sarkani mati. Viņš teica, ka atklāšot man noslēpumus, un iedeva šo te. Ārija monētu bija sažņaugusi saujā viņa atlieca pirkstus, un tā bija pielipusi pie sasvīdušās plaukstas.

Priesteris nopētīja monētu, taču pat nemēģināja tai pieskarties. Skatījās arī meitene ar lielajām acīm.

-   Kāds ir tavs vārds, bērns? vīrs ar kapuci beigu beigās pavaicāja.

-   Sāļā. Es atbraucu no Sālslaukiem pie Trejžubures.

Lai arī vīrieša seja nebija redzama, Ārija juta, ka viņš smaida.

-   Nē, viņš atteica. Kāds ir tavs vārds?

-   Dūja, viņa šoreiz atbildēja.

-   Kāds ir tavs īstais vārds, bērns.

-   Māte mani sauca par Nanu, visi citi par Zebieksti…

-   Kā tevi sauc?

-   Ārijs. Es esmu Ārijs, meitene norija kamolu.

-   Tas jau ir tuvāk patiesībai. Un tagad saki taisnību.

"Bailes cērt dziļāk par zobenu," viņa sev atgādināja.

-    Ārija, viņa vispirms nočukstēja, bet otrreiz to jau izmeta skaļi. Es esmu Ārija no Stārku nama.

-   Esi gan, viņš novilka, bet Melnbaltais nams nav īstā vieta Ārijai no Stārku nama.

-   Lūdzu, Ārija neatkāpās. Man nav kur iet.

-   Vai tu baidies no nāves?

-   Nē, viņa iekoda lūpā.

-    Palūkosim. Priesteris noņēma kapuci. Sejas zem tās nebija: tikai nodzeltējis galvaskauss ar dažām miesas skrandām pie vaigiem un baltu tārpu, kas locījās vienā no tukšajiem acu dobuļiem. Noskūpsti mani bērns, viņš noķērca sausā un piesmakušā balsī, kas atgādināja pirmsnāves gārdzienu.

"Vai viņš grib mani nobiedēt?" Ārija noskūpstīja vīrieti vietā, kur vajadzēja atrasties degunam, un paķēra no acs tārpu, lai apēstu, taču tārps plaukstā izgaisa kā ēna.

Izgaisa arī dzeltenīgais galvaskauss, un tagad viņai uzsmaidīja vislaipnākais večuks, kādu meitene bija sastapusi.

-   Neviens vēl nekad nebija gribējis apēst manu tārpu, viņš sacīja. Vai esi izsalkusi, bērns?

"Jā," viņa nodomāja, "tikai ne pēc ēdiena."

«

SERSEJA

Aukstais lietus vērta Sarkanās pils mūrus un nocietinājumus asinssarkanus. Karaliene aiz rokas veda karali pāri dubļainajam pagalmam uz savām nestuvēm, kas ar pavadoņu grupu viņu jau gaidīja.

-   Tēvocis Džeimijs teica, ka es varēšot jāt pats ar savu zirgu un mest ļaudīm grašus, zēns iebilda.

-    Vai gribi saaukstēties? Riskēt nedrīkstēja, jo Tommenam nebija tik stipra veselība kā savulaik Džofrejam. Tavs vectēvs gribētu, lai tu viņa bērēs izskaties kā īsts karalis. Mēs nedrīkstam ierasties Bailora Svētītā septā slapji un trīcoši. "Pietiek jau ar to, ka man atkal jāvelk sēru drānas." Melnā viņai nebija laimīga krāsa āda bija tik gaiša, ka melnā apģērbā viņa pati izskatījās pēc miroņa. Serseja bija cēlusies stundu pirms rītausmas, lai nomazgātos un ieveidotu matus, tāpēc negribēja ļaut lietum izpostīt visus viņas pūliņus.

Nestuvēs Tommens atlaidās spilvenos un vēroja, kā ārā līst lietus.

-    Dievi raud par vectētiņu. Valdniece Džoslīna teica, ka lietuslāses esot dievu asaras.

-   Džoslīna Svifta ir muļķe. Ja dievi spētu raudāt, viņi būtu raudājuši par tavu brāli. Lietus ir lietus. Aizver aizkaru, lai nelīst iekšā. Tev ir sabuļādas mantija vai gribi, lai tā izmirkst?

Tommens darīja, kā bija vēlēts. Viņa paklausība satrauca Serseju. Karalim vajadzēja būt stipram. "Džofrejs būtu strīdējies pretī, viņš nekad nebija padevīgs kā teļš."

-   Nemet kūkumu, viņa aizrādīja Tommenam. Sēdi stalti, kā karalim pieklājas. Atliec plecus un sakārto kroni. Varbūt gribi, lai visu valdnieku priekšā tas tev nokrīt no galvas?

-   Nē, māt.

Zēns izslējās un iztaisnoja kroni Džofa kronis viņam bija par lielu. Tommenam allaž bija nosliece uz tuklumu, bet tagad viņa seja likās kalsnāka. "Vai viņš kārtīgi ēd?" Vajadzēja pajautāt pārvaldniekam. Kamēr Mīrsela bija dorniešu rokās, ar Tommena veselību nedrīkstēja spēlēties. "Gan jau ar laiku arī kronis viņam derēs." Pagaidām būtu vajadzīgs mazāks, kas nekrīt uz ausīm. Būs jāaiznes zeltkaļiem.

Nestuves lēni virzījās lejup no īgona Augstā pakalna. Viņiem pa priekšu jāja divi Karaļsardzes brāļi baltie bruņinieki baltos zirgos un baltos apmetņos, kas slapji nokarājās no pleciem. Aiz nestuvēm gāja piecdesmit Lanisteru sargi zeltā un purpurā.

Tommens pa spraugu aizkaros palūkojās uz tukšajām ielām.

-   Man likās, ka ļaužu būs daudz vairāk. Kad nomira tēvs, uz mums skatīties nāca visi.

-    Viņi baidās no lietus. Karaļa ostā valdnieks Tīvins nekad nebija mīlēts. "Viņam mīlestība arī nebija vajadzīga. "Mīlestību nevar ēst, par to nevar nopirkt zirgu, ar to nevar apsildīt kambarus aukstā naktī," viņa reiz bija dzirdējusi tēvu sakām Džeimijam, kad viņas brālis nebija vecāks kā Tommens šobrīd.

Pie Bailora lielā marmora septa, kas diženi slējās Visēnijas pakalnā, zeltaino apmetņu, kurus sīrs Ādams Mārbrands bija izvietojis laukumā, bija krietni vairāk nekā sērotāju. "Varbūt vēlāk vēl saradīsies," karaliene sev teica, kad sīrs Merīns Trents palīdzēja viņai izkāpt no nestuvēm. Uz rīta aizlūgumu bija aicināti tikai dižciltīgi ļaudis un viņu svītas. Pēcpusdienā būs aizlūgums vienkāršajiem ļaudīm, bet vakarā varēs piedalīties visi.

Serseja būs spiesta uz to ierasties, lai vienkāršie ļaudis redzētu viņas sēras. "Pūlim ir vajadzīga izrāde." Viņai tas krita uz nerviem vajadzēja meklēt ļaudis amatiem, uzvarēt karu un pārvaldīt valsti. Tēvs to būtu sapratis.

Augstais septons gaidīja kāpņu augšā. Tas bija vecs vīrs ar izspūrušu sirmu bārdu un tik ļoti salīcis zem izrakstīto talāru svara, ka viņa acis bija Sersejas krūšu augstumā… tomēr gaisīgais kronis no slīpēta kristāla un zelta padarīja viņa augumu par krietnu pusotru pēdu garāku.

Tīvins viņam piešķīra šo kroni, jo iepriekšējais bija pazudis toreiz, kad pūlis nogalināja iepriekšējo augsto septonu. Tajā dienā, kad Mīrsela devās uz Dorni, ļaudis izrāva to resno muļķi no nestuvēm un saplosīja gabalos. "Iepriekšējais bija drausmīgs rīma un pierunājams uz visu. Toties šis…" šo augsto septonu bija iecēlis Tirions, Serseja pēkšņi atskārta, un arī šī doma dara viņu nemierīgu.

Vecis no zeltā un sīkos kristālos izšūtās piedurknes izlobīja pleķainu vistas kājai līdzīgu roku. Serseja uz slapjā marmora nometās ceļos, noskūpstīja priestera pirkstus un lika Tommenam darīt to pašu. "Ko viņš par mani zina? Ko punduris viņam ir sastāstījis?" Augstais septons vadīja viņu septā ar smaidu uz lūpām. Bet vai tas bija draudzīgs smaids, kas pauda vārdos neizteiktas zināšanas, vai vienkārši veca vīra krunkaino lūpu nejauša grimase? Tas karalienei nebija skaidrs.

Ar Tommenu pie rokas viņa izgāja cauri Lampu zālei, kurā karājās krāsainas vitrāžu lodes. Trents un Melnkatliņš vilkās viņiem nopakaļ, atstājot uz grīdas peļķes no izmirkušajiem apmetņiem. Augstais septons gāja lēni, katrā solī atspiezdamies uz sejaskoka nūjas, kuras galā bija piestiprināta kristāla lode. Viņam palīdzēja septiņi Visticīgākie mirdzošās sudrabauduma drānās. Tommenam zem sabuļa mantijas bija zelta auduma tērps, bet karalienei mugurā bija veca melna samta kleita ar sermuļādas apdari. Jaunu pašūt nebija laika, un viņa neparko nevilktu mugurā tērpu, kurā atvadījās no Džofreja vai Roberta.

"Man vismaz neviens neliks valkāt sēras Tīriona dēļ. Es uzvilkšu purpurkrāsas zīda kleitu ar zeltu un izrotāšu matus ar rubīniem." Viņa bija paziņojusi, ka tas, kurš atnesīs viņai pundura galvu, tiks iecelts valdnieka kārtā neatkarīgi no tā, cik zemas kārtas viņš būtu. Kraukļi steidza šo vēsti nogādāt visās septiņu valstību vietās, un pavisam drīz to uzzinās arī deviņās brīvpilsētās aiz šaurās jūras un vēl tālāk. "Lai Velnēns bēg kaut uz pasaules malu, no manis viņš neizbēgs."

Karaliskā procesija pa iekšējām durvīm iegāja pašā Bailora Svētītā septa sirdī un turpināja soļot pa vienu no septiņām ejām, kas zem kupola satikās. Bija ieradušies daudzi viņas tēva karogneši un bruņinieki, kuri bija cīnījušies līdzās Tīvinam vai pussimtā kauju, un viņu klātbūtnē Serseja jutās drošāk. "Es neesmu palikusi bez draugiem."

Valdnieka Tīvina līķis zem Bailora Svētītā septa milzīgā stikla, zelta un kristāla kupola gulēja uz marmora paaugstinājuma ar pakāpieniem. Galvgalī godasardzē stāvēja Džeimijs, uzlicis veselo roku uz gara zelta divroku zobena spala, atbalstījis smaili pret grīdu. Apmetnis ar kapuci bija balts kā tikko uzsnidzis sniegs, bet garā bruņukrekla zvīņas no perlamutra un izrakstītas ar zeltu. "Valdnieks Tīvins būtu gribējis, lai viņš tur stāv I.anisteru krāsās zeltā un purpurā," Serseja nodomāja redzot Džeimiju baltajās drānās, viņa allaž kļuva nikna. Brālis atkal bija sācis audzēt bārdu. Rugāji, kas klāja zodu un vaigus, padarīja viņa seju raupju un mežonīgu. "Viņš vismaz varēja nogaidīt, līdz tēva kauli atdusēsies Klintīs."

Serseja ar karali uzkāpa pa trim zemajiem pakāpieniem un nometās pie līķa ceļos. Tommena acīs bija sariesušās asaras.

Raudi klusām, Serseja viņu pamācīja, pieliekusies dēlam pie auss. Tu esi karalis, nevis raudulīgs bērnelis.

Zēns ar plaukstas virspusi notrausa asaras. Viņam bija Sersejas acis smaragda zaļumā, lielas un spožas kā Džeimijam, kad tas bija Tommena vecumā. Brālis bija skaists zēns… taču arī negants, tikpat negants kā Džofrejs, īsts lauvēns. Karaliene aplika roku Tommenam ap pleciem un noskūpstīja viņa zeltainās cirtas. "Es būšu viņam vajadzīga, lai iemācītu valdīt un pasargātu no ienaidniekiem." Dažs labs stāvēja turpat blakus un izlikās par draugu.

Klusējošās māsas bija apbruņojušas Tīvinu tā, it kā viņam būtu jādodas pēdējā kaujā. Viņam bija apliktas vissmalkākās bruņas no smaga tērauda, tumšā purpura tonī ar zelta ielaidumiem uz roku un lielu aizsargiem, kā arī uz krūšu plāksnēm. Plecu sargi mirdzēja vienā zeltā, uz katra pleca tupēja zelta lauvene, uz pagalvī noliktās bruņucepures dižojās lauvu tēviņš ar krēpēm. Uz krūtīm bija divroku zobens apzeltītā, ar rubīniem rotātā makstī, un zeltītos bruņucimdos tērptās Tīvina rokas bija saliktas ap zobena rokturi. "Viņa seja pat nāvē ir dižena," Serseja prātoja, "tikai mute…" Tēva lūpu kaktiņi pavisam viegli liecās augšup, tāpēc izskatījās, ka mironis ir mazliet apstulbis. "Tā nedrīkst būt." Viņa visā vainoja Pīselu mestra pienākums bija pateikt Klusējošajām māsām, ka Tīvins I.anisters nekad nesmaidīja. "No tā veča ir tikpat maz jēgas kā no pupu galiem uz bruņām." Smaida dēļ Tīvins neizskatījās tik draudīgs kā pahisti. Tam par iemeslu bija arī aizvērtās acis viņas tēva acis allaž bija caururbjošas, gaiši zaļas, gandrīz vai gailošas, ar zelta mirdzumu. Viņa acis spēja lūkoties cilvēkam cauri un redzēt, cik tas patiesībā bija vājš, nieka vērts un kroplīgs. "Jūs visi vienmēr sajutāt viņa skatienu."

Nevilšus Serseja atcerējās karaļa Airīsa dzīres, kad viņa kā zaļš skuķēns pirmo reizi bija nokļuvusi galmā. Vecais valdnieks Jaukā Diena tobrīd sprieda par nodokļu paaugstināšanu vīnam, un valdnieks Rīkers ieteicās: "Ja mums ievajadzēsies naudas, gaišība liks valdniekam Tīvinam patupēt uz naktspoda." Airīss ar saviem roklaižām skaļi iesmējās, bet tēvs skatījās uz Rikeru vel ilgi pēc tam, kad jautrība jau bija norimusi. Rīkers aizgriezās, atkal pagriezās un, sastapis tēva skatienu, centās nelikties ne zinis, bet tad izdzēra kausu alus un piesarcis aizgāja. Tēva nekustīgās acis viņu bija sakāvušas.

"Tīvina acis tagad ir slēgtas uz mūžiem," Serseja prātoja. "Tagad viņiem vajadzēs baidīties no mana skatiena un manas sarauktās pieres. Es arī esmu lauva."

Tā kā debesis bija pelēkas, ari septā valdīja krēsla. Ja lietus mitētos, saule iespīdētu cauri kristāliem un ietītu līķi varavīksnē. Rūdas klinšu valdnieks bija pelnījis varavīksni. Viņš bija dižens vīrs. "Es gan būšu vēl diženāka. Kad mestri pēc tūkstoš gadiem rakstīs par šo laiku, tevi atcerēsies tikai kā karalienes Sersejas tēvu."

-   Māt, Tommens paraustīja viņu aiz piedurknes, kas te tik nelabi ož?

"Mans varenais tēvs."

-   Nāve. Ari viņai vieglais puvuma smārds lika saraukt degunu, tomēr Serseja izlikās to nemanām.

Aiz paaugstinājuma stāvēja septiņi septoni sudrabainos talāros un lūdza Tēvu, lai tas valdnieku Tīvinu tiesā taisnīgi. Kad viņi lūgšanu bija beiguši, pie Mātes altāra nostājās septiņdesmit septiņas septas un uzsāka dziedājumu par viņas žēlsirdību. Tommens jau bija sācis dīdīties, bet karalienei sāka sāpēt ceļgali. Viņa pameta skatienu uz Džeimiju dvīņubrālis stāvēja kā akmenī kalts un pat nepaskatījās uz māsu.

Pie soliem sakumpušu muguru uz ceļiem tupēja tēvocis Kevans, viņam līdzās dēls. "Lensels izskatās sliktāk nekā mans tēvs." Lai ari puisim bija tikai septiņpadsmit gadu, viņam varēja dot visus septiņdesmit: pelēka seja, iekrituši vaigi un acis, nosirmojušie mati balti kā krīts. "Kā Lensels varēja būt dzīvs, ja Tīvins Lanisters jau bija miris? Vai dievi ir zaudējuši prātu?"

Valdnieks Džīls klepoja biežāk nekā parasti, aizsedzis degunu ar sarkanu zīda mutautiņu. "Viņš arī saož smaku." Dižmestrs Pīsels bija aizvēris acis. "Ja viņš ir aizmidzis, es zvēru, ka likšu viņu noslānīt ar pātagu." Pa labi no paaugstinājuma ceļos tupēja Tīreli: Gaisa dārzu valdnieks, viņa atbaidošā māmuļa, bezgaumīgā sieva, dēls Gārlans un meita Mārgērija. "Karaliene Mārgērija," Serseja sev atgādināja. Džofa atraitne un Tommena izredzētā. Mārgērija bija ļoti līdzīga savam brālim Ziedu bruņiniekam. Karalienei ienāca prātā, vai viņiem ir kopīgs vēl kaut kas. "Mūsu mazajai rozītei dienu un nakti apkārt ir neskaitāmas dāmas." Arī tobrīd viņai līdzās bija vismaz ducis. Serseja domīgi pētīja sejas. "Kura no viņām ir visbailīgākā, kura visneķītrākā, kura visvairāk alkst labvēlības? Kurai ir visgarākā mēle?" Viņa apņēmās to noskaidrot.

Dziesmas beigas pienāca kā atvieglojums. Tēva līķis, šķiet, smakoja spēcīgāk. Vairums sērotāju izlikās, ka neko nesaož, tomēr Serseja ievēroja, ka divas Mārgērijas māsīcas rauc savus mazos Tīreļu deguntiņus. Ejot ar Tommenu pa eju starp soliem, karaliene izdzirdēja kādu pieminam ateju un ieķiķināmies, bet, kad viņa pagrieza galvu, lai redzētu, kurš tas bijis, uz viņu nevainīgi raudzījās tikai nopietnas sejas. "Kad viņš bija dzīvs, neviens neiedrošinājās jokot. Jokdarim piemestos caureja no tēva skatiena vien."

Lampu zālē bērinieki spindzēja Sersejai apkārt kā mušas, nespēdami vien sagaidīt, kad varēs izteikt savu tukšo līdzjūtību. Sarkanvīnu dvīņi skūpstīja viņai rokas, bet tēvs uz vaigiem. Piromants Halīns nosolījās, ka tajā dienā, kad viņas tēva kauli tikšot vesti uz rietumiem, debesīs būšot redzama liesmojoša roka. Džīls klepodams klāstīja, ka esot nolīdzis akmeņkali, kurš izveidošot valdnieka Tīvina statuju, kas mūžīgi stāvēšot pie Lauvu vārtiem. Sīrs Lamberts Tērnberijs pienāca ar apsēju uz labās acs un zvērēja, ka nēsāšot to tik ilgi, līdz būšot atnesis viņai pundura galvu.

Tiklīdz karaliene tika vaļā no tā stulbeņa skāvieniem, viņu stūrī iespieda Falīsa Stokvorta ar vīru sīru Balmanu Bīrču.

-    Māte sūta jums savu līdzjūtību, gaišība, Falīsa vāvuļoja. Lolīsa ir dzemdību gultā, un māte palika pie viņas. Viņa lūdza jūsu piedošanu un lika man pavaicāt… mana māte dievināja jūsu nelaiķa tēvu. Ja manai māsai piedzimtu dēls, viņa gribētu to nosaukt par Tīvinu, ja… jums nebūtu iebildumu.

Serseja pārsteigta blenza uz Falīsu.

-   Tava aptaurētā māsa ļauj sevi izvarot vai pusei Karaļa ostas, un Tanda grib nosaukt bastardu mana tēva vārdā? Nez vai tā būs prātīga doma.

Falīsa atsprāga atpakaļ, kā pliķi saņēmusi, tikai viņas vīrs ar īkšķi braucīja savas gaišās ūsas.

-   Es tā arī pateikšu valdniecei Tandai. Mēs izdomāsim… piemērotāku vārdu Lolīsas bastardam, es apsolu.

-   Izdomājiet gan. Serseja ar plecu pastūma abus malā un gāja tālāk.

Tommens bija iekļuvis Mārgērijas Tīrelas un viņas vecmāmiņas apskāvienos. Ērkšķu karaliene bija tik maza, ka Serseja pirmajā acumirklī noturēja to par vēl kādu bērnu. Viņa vēl nepaguva dēlu atpestīt no rožu nagiem, kad cilvēku biežņā nokļuva aci pret aci ar tēvoci. Karaliene atgādināja par paredzēto tikšanos, bet sus Kevans tikai vāri palocīja gal vu un palūdza atļauju doties prom, taču Lensels aizkavējās patiešām izskatījās, ka viņš ar vienu kāju stāv kapā. "Tikai viņš kāpj kapā iekšā vai no tā ārā?"

-   Lensel, priecājos redzēt, ka esi kļuvis daudz spēcīgāks, Serseja piespieda sevi pasmaidīt. Mestrs par tavu veselību stāstīja šausmu lietas, un mēs visi bažījāmies par tavu dzīvību. Tikai man likās, ka tu jau esi ceļā uz Deriju, lai pārņemtu valdnieka lietas.

Lai izpatiktu brālim Kevanam, tēvs pēc Melnupes kaujas bija piešķīris Lenselam valdnieka titulu.

-    Vēl ne. Manā pilī mitinās sirotāji. Brālēna balss bija tikpat šķidra kā ūsiņas uz viņa augšlūpas. Lai arī mati bija kļuvuši sirmi, ūsas bija palikušas tādā pašā smilšu krāsā. Serseja bieži bija vērojusi puikas seju, kad tas, viņā iegājis, ar pienākuma apziņu izpildīja grūdienus. "Tās atgādina dubļu smērējumu." Šad un tad karaliene pa jokam, uzspļāvusi uz pirksta, bija mēģinājusi tās noslaucīt. Tēvs saka, ka upes zemēm ir vajadzīga stingra roka.

"Žēl ka tās tagad dabū tavu roku," viņa nodomāja.

-   Un tu arī grasoties precēties, viņa skaļi pateica, un jaunā bruņinieka samocītā seja sadrūma.

-    Ar Freju meiču, kuru es pat nedrīkstu pats izvēlēties. Viņa ari nav jaunava tā ir atraitne ar Deriju asinīm. Tēvs domā, ka tas man palīdzēšot atrast kopēju valodu ar zemniekiem, bet visi zemnieki tāpat ir gājuši bojā. Lensels satvēra viņas roku. Tas ir nežēlīgi, Serseja. Gaišība taču zina, ka es mīlu tikai…

-    …Lanisteru namu, Serseja pabeidza viņa vietā. To neviens neapšauba, Lensel. Lai tavai sievai spēcīgi dēli. "Un neļauj, lai kāzas rīko viņas vectēvs." Es zinu, ka tu Derijā paveiksi cildenus darbus.

-    Kad es gulēju uz nāves gultas, Lensels nelaimīgs palocīja galvu, tēvs pie manis atveda augsto septonu, lai tas par mani aizlūgtu. Viņš ir labs cilvēks. Brālēna acis bija miklas un mirdzošas gluži kā bērna acis būtu ieliktas veca veča sejā. Viņš teica, ka Māte man saglabājusi dzīvību svēta mērķa dēļ lai es varētu izpirkt savus grēkus.

Sersejai ienāca prātā diez kā viņš grasījās tos izpirkt. "Viņa iecelšana bruņinieku kārtā jau bija kļūda, bet gulēšana ar viņu vēl lielāka." Lensels bija raksturā vājš, un šāda dievbijība karalienei nepavisam nepatika: viņš bija daudz interesantāks puisis, kad pūlējās atdarināt Džeimiju. "Ko šis činkstošais stulbenis ir izstāstījis augstajam septonam? Un ko viņš gultā stāstis savam mazajam Freju skuķītim?" )a viņš bija atzinies, ka gulējis ar Serseju, nekas viņa to pārdzīvos. Vīrieši bieži meloja, runājot par sievietēm, tāpēc varēs atrunāties, ka nepieredzējušais lielībnieks vienkārši ir viņas skaistuma apburts. "Bet, ja viņš sāks dziedāt par Robertu un stipro vīnu…"

-   Grēkus vislabāk var izpirkt ar lūgšanām, Serseja pamācīja. Lūdzoties klusībā pie sevis.

Atstājusi domīgo Lenselu vienu, viņa atkal pagriezās pret Tīreļu armiju.

Mārgērija apskāva viņu kā māsa, un Serseja to uzskatīja par pārāk lielu iedomību, taču nebija īstais brīdis to pārmest. Alērija un māsīcas samierinājās ar rokas skūpstīšanu. Valdniece Greisforda, kura bija gaidībās, arī lūdza karalienes atļauju nosaukt bērnu par Tīvinu, ja piedzimšot dēls, vai par Lannu, ja būšot, meita. "Vēl viena?" Serseja gandrīz novaidējās. "Karaļvalsts vai slīks Tīvinos." Samākslotā priekā viņa deva piekrišanu tik pieklājīgi, cik vien prata.

Toties valdniece Jaukā Diena sagādāja patiešām patīkamu pārsteigumu.

-    Gaišība, viņa ierunājās savā kaislīgajā mīrietes balsī, aizsūtīju ziņu draugiem otrpus šaurās jūras un lūdzu, lai viņi sagūsta Velnēnu, ja tas iedomāsies bāzt savu pretīgo ģīmi brīvpilsētās.

-   Vai jums aizjūras ir daudz draugu?

-    Mīrā daudz. Arī Līsā un Tīrošā. Tie ir vareni ļaudis. Serseja labprāt tam ticēja. Mīriete bija ļoti skaista: garām kājām, kuplām krūtīm, gludu olīvkrāsas miesu, pilnīgām lūpām, lielām, tumšām acīm un bieziem, melniem matiem, kas allaž izskatījās tā, it kā viņa tikko būtu izkāpusi no gultas. "Viņa pat ož pēc grēka kā tāds svešzemju lotoss." Mēs ar valdnieku Jauko Dienu tikai vēlamies pakalpot gaišībai un mazajam karalim, sieviete murrāja ar tādu skatienu, ka likās esam gaidībās tāpat kā Greisforda.

'Šī gan ir godkārīga, bet viņas vīrs lepns, lai arī nabags."

-   Domāju, ka mēs par to vēl parunāsim… Taina, vai ne? Jūs esat ļoti laipna. Iespējams, mēs varam kļūt par labām draudzenēm.

Tad karalieni notvēra Gaisa dārzu valdnieks.

Meiss Tīrels bija nepilnus desmit gadus vecāks par Serseju, lai gan viņa šo vīrieti drīzāk uzskatīja par tēva vienaudzi nekā savējo. Viņš nebija tik garš kā Tīvins, tomēr visādi citādi augumā lielāks platām krūtīm un vēl apaļāku vēderu. Viņam bija kastaņbrūni mati, taču tajos tāpat kā bārdā vīdēja sirmums. Tīreļa seja bieži vien bija sarkana.

-   Valdnieks Tīvins bija dižens un neparasts cilvēks, viņš dobjā balsi paziņoja, kad bija noskūpstījis karalieni uz abiem vaigiem. Baidos, ka nekad vairs nebūs neviena tāda kā viņš.

"Tu skaties uz tādu kā viņš, stulbeni," Serseja nodomāja. "Tavā priekšā stāv viņa meita." Tomēr viņai bija vajadzīgs Tīrels ar visiem Gaisa dārzu spēkiem, lai Tommens varētu palikt tronī, tāpēc atbildēja:

-   Mums viņa ļoti pietrūks.

-    Neviens no dzīvajiem nav cienīgs pielaikot valdnieka Tīvina bruņas, tas nu ir skaidrs, Tīrels uzlika viņai roku uz pleca. Bet karaļvalsts nekur nav pazudusi un tā ir jāpārvalda. Ja es kaut kā varu pakalpot šajā tumšajā stundā, gaišībai atliek vien to pateikt.

"Ja gribi kļūt par karaļa labo roku, cienītais, tad saņemies drosmi un pasaki to atklāti." Viņa pasmaidīja. "Bet lai viņš izlasa atbildi starp rindām, kā ir pieradis."

-   Cienītajam kungam droši vien ir daudz darīšanu Ārēs?

-    Mans dēls Vīlass ir spējīgs puisis, Tīrels atbildēja, nelikdamies manām zemtekstu. Lai arī viņam ir kleina kāja, prāta viņam pietiek. Un Gārlans drīz vien ieņems Skaidrūdeni, tāpēc Āres būs labās rokās, ja man pašam būs jāatrodas citur. Karaļvalsts pārvaldīšana ir pirmajā vietā, kā bieži mēdza teikt valdnieks Tīvins, tāpēc varu gaišībai pavēstīt labas ziņas mans tēvocis Gārts ir piekritis kļūt par kases pārzini, kā to vēlējās jūsu tēvs. Viņš jau dodas uz Senpilsētu, lai kāptu uz kuģa. Kopā ar viņu brauc arī viņa dēli, jo valdnieks Tīvins bija apsolījis piemeklēt vietu arī viņiem. Varbūt Pilsētsardzē.

Karalienes smaids sastinga, un viņa aizvēra muti tik cieši, ka zobi nokrakšķēja. "Tuklais Gārts mazajā padomē un divi viņa bastardi zeltainajos apmetņos… vai Tīreli domā, ka es viņiem pasniegšu karaļvalsti uz zeltīta šķīvīša?" No tādas augstprātības viņai aizrāvās elpa.

-    Gārts gan man, gan manam tēvam bija lielisks senešals, Tīrels turpināja. Īkstītis zeltu spēja saost, taču Gārts…

-    Cienītais kungs, Serseja viņu pārtrauca, baidos, ka ir noticis kāds pārpratums. Es jau palūdzu valdniekam Džīlam Rosbijam kļūt par jauno kases pārzini, un viņš ir pieņēmis izrādīto godu.

-    Rosbijs? Meisam mute palika vaļā. Tas… klepotājs? Bet… mēs par to jau bijām vienojušies, gaišība, un Gārts dodas uz Senpilsētu.

-   Tādā gadījumā aizsūtiet valdniekam Haitaueram kraukli, lai viņš pabrīdina Gārtu, ka nekur kuģot nevajag. Nebūtu prātīgi rudenī trenkāt Gārtu pa jūru. Serseja mīļi pasmaidīja.

-   Bet… jūsu tēvs man teica… Tirelam sārtums kāpa augšup pa kaklu, un viņš sāka sprauslāt.

Te pienāca viņa māte un paņēma dēlu zem rokas.

-   Tā vien rādās, ka valdnieks Tīvins savus plānus reģentei nav atklājis, tikai nespēju iedomāties, kāpēc. Tomēr tā tas ir, un nav vērts vainot gaišību. Viņai taisnība uzraksti vēstuli valdniekam Leitonam, pirms Gārts uzkāpj uz kuģa. Tu taču zini, ka no jūras slimības viņam pirdieni nāk jo spēcīgāk. Olenna apveltīja Serseju ar bezzobainu smaidu. Mazās padomes kambari odīs labāk, ja tajos uzturēsies valdnieks Džīls, lai gan viņa klepošana man neļautu noskaņoties darbam. Mēs mīlam veco tēvoci Gārtu, taču nevar noliegt, ka viņam vienmēr ir uzpūties vēders. Ciest nevaru tādas smakas. Viņas krunkainais deguns savilkās vēl vairāk. Es saodu kaut ko nelāgu arī svētajā septā. Vai jūs ari to jutāt?

-   Nē, Serseja salti atbildēja. Ko nelāgu, jūs sakāt?

-   Drīzāk tādu kā smaku.

-   Jūs droši vien ilgojaties pēc rudens rozēm esam jūs te pārāk aizkavējuši. Jo ātrāk viņa atbrīvos galmu no valdnieces Olennas, jo labāk. Valdnieks Tīrels noteikti sūtīs krietnu skaitu bruņinieku, lai droši nogādātu māti mājās jo mazāk pilsētā būs Tīreļu zobenu, jo saldāks būs karalienes miegs.

-   Jāatzīst, es patiešām ilgojos pēc Gaisa dārzu smaržām, sacīja vecā kundze, taču es nedrīkstu aizbraukt, kamēr neesmu redzējusi, kā mana mīļā Mārgērija apprecas ar jūsu dārgo, mazo Tommenu.

-   Es arī to nespēju sagaidīt, Tīrels iejaucās. Mēs ar valdnieku Tīvinu jau gandrīz bijām vienojušies par kāzu dienu. Tagad laikam šis jautājums būs jāizlemj kopā ar jums, gaišība.

-   Tas notiks drīz.

-    Drīz tas der, Olenna nošņaukājās. Nāc, Meis. Lai gaišība… sēro.

''Gan es vēl noskatīšos, kā tu nosprāgsti, vecā ragana," Serseja sev nosolījās, skatoties, kā Ērkšķu karaliene aizčāpo pa vidu starp abiem septiņas pēdas garajiem miesassargiem, kurus viņa sauca par Kreiso un Labo. "Paskatīsimies, cik smaržīgs būs tavs līķis." Vecene ir uz pusi gudrāka par savu dēlu, tik daudz bija skaidrs.

Karaliene atsvabināja dēlu no Mārgērijas un viņas māsīcām un devās uz durvju pusi. Lietus patiešām bija beidzies. Rudenīgajā gaisā vējoja saldas un svaigas smaržas. Tommens noņēma kroni.

-   Uzliec atpakaļ, Serseja pavēlēja.

-   Man no tā sāp spranda, zēns sūdzējās, taču paklausīja. Vai man drīz jāprecas? Mārgērija teica, ka mēs došoties uz Gaisa dārziem, tiklīdz būsim apprecējušies.

-   Tu nedosies ne uz kādiem Gaisa dārziem, toties atpakaj uz pili vari jāt ar zirgu. Serseja pasauca tuvāk Merīnu Trentu. Atved gaišībai zirgu un pajautā valdniekam Džīlam, vai viņš būtu tik laipns un piebiedrotos man nestuvēs.

Viss risinājās daudz ātrāk, nekā Serseja bija domājusi, tāpēc laiku šķiest nedrīkstēja.

Tommens priecājās par iespēju jāt ar zirgu, un Džīls, protams, bija pagodināts par uzaicinājumu… tomēr, izdzirdis piedāvājumu kļūt par kases pārzini, sāka tik nevaldāmi klepot, ka Sersejai likās viņš nomirs uz līdzenas vietas. Tomēr Māte bija žēlsirdīga, un Džīls atguvās pietiekami, lai pieņemtu piedāvājumu. Viņš pat sāka atklepot to cilvēku vārdus, kurus gribēja aizvietot ar citiem muitniekus un vilnas tirgotājus, kurus bija iecēlis īkstītis, kā arī vienu no atslēgu glabātājiem.

-   Man vienalga, kā sauc govi, lai tikai tā dod pienu. Un gadījumā, ja kāds apjautājas, tu par mazās padomes locekli kļuvi vakar.

-   Vakar… Viņu pārņēma nevaldāma klepus lēkme. Jā, skaidrs, ka vakar. Džīls klepoja savā sarkanajā zīda nēzdogā, kā gribēdams noslēpt asiņainās krēpas. Serseja izlikās to nemanām.

"Kad viņš atstieps kājas, atradīšu kādu citu." Varbūt viņa pat varētu atsaukt Īkstīti. Karaliene nespēja iedomāties, ka Petīram Bailišam kāds ļautu ilgi palikt par Ielejas aizstāvi, ja Līsa Arīna bija mirusi. Ielejas valdnieki jau bija kļuvuši nemierīgi, ja varēja ticēt Pīselam. "Kad šie pievāks to kropļa puiku, Petīrs rāpus atrāpos atpakaļ."

-    Gaišība? Džīls ieklepojās un noslaucīja muti. Vai drīkstu… viņš vēlreiz noklepojās, … jautāt, kurš… un atkal viņu pārņēma klepus lēkme. …kurš kļūs par karaļa labo roku?

-   Mans tēvocis, Serseja nedomājot atbildēja.

Karaliene ar atvieglojumu noskatījās, kā viņas priekšā plati atveras Sarkanās pils vārti. Rūpes par Tommenu viņa nodeva ieroču nesēju rīcībā un stalti aizsoļoja uz saviem kambariem atpūsties.

Tiklīdz viņa bija novilkusi kurpes, bikli ienāca Džoslīna un pavēstīja, ka pie durvīm stāvot Kībērns un lūdzot tikšanos.

-    Laid viņu iekšā, karaliene atļāva. "Valdniekam nekad nav vaļas atpūtai."

Kībērns bija vecs, bet viņa mati drīzāk bija pelnu, nevis sirmuma skarti un smieklu deviņas ap muti lika izskatīties pēc kāda meitēna mīļotā vectētiņa. "Tikai tāds visai noplucis vectētiņš." Talāra apkakle bija stipri izdilusi, viena piedurkne saplēsta un nemākulīgi salāpīta.

-    Izlūdzos gaišības piedošanu par savu izskatu, viņš ierunājās. Pēc jūsu pavēles biju cietumā un mēģināju noskaidrot visu par Velnēna bēgšanu.

-   Un ko tu noskaidroji?

-   Tajā naktī, kad pazuda valdnieks Varīss un jūsu brālis, pazuda vēl viens cilvēks.

-   Jā cietumsargs. Kas par viņu zināms?

-    Viņu sauca Rūgens. Viņš bija jaunākais cietumsargs, kurš sargāja melnās celles. Vecākais cietumsargs viņu aprakstīja kā resnu, allaž neskūtu un rupju. Viņu bija iecēlis amatā vēl vecais karalis Airīss. Beidzamos gados melnās celles pārāk bieži netiek aizņemtas. Pārējie atslēgu glabātāji no viņa baidījās, bet neviens, šķiet, par viņu neko nav zinājis. Viņam nebija ne draugu, ne radu, viņš nedzēra un negāja uz bordeļiem. Viņa guļamcelle bija mitra un drūma, bet viņa salmu cisas sapelējušas. Naktspods bija pilns līdz malām.

-    To visu es zinu. Rūgena celli jau bija izpētījis Džeimijs un sīra Ādama zeltainie apmetņi pēc tam vēl reizi.

-   Jā, gaišība, Kībērns atteica, bet vai jūs zinājāt, ka zem smirdošā naktspoda bija vaļīgs akmens ar dobumu zem tā? Tādās vietās cilvēki mēdz slēpt vērtīgas lietas, kas nav paredzētas citu acīm.

-   Vērtīgas lietas? Tas bija kaut kas jauns. Tu gribi teikt naudu? Viņai jau bija aizdomas, ka Tīrions ir uzpircis cietumsargu.

-   Neapšaubāmi. Protams, dobums bija tukšs, kad es to atradu. Skaidrs, ka Rūgens savu negodīgi iegūto bagātību bēgot bija paķēris līdzi, taču es paspīdināju dobumā ar lāpu un pamanīju kaut ko iemirdzamies, tāpēc parakņājos smiltīs. Kībērns atvēra plaukstu. Zelta monēta.

Jā, zelts, bet, tiklīdz Serseja to satvēra, tā saprata, ka kaut kas nav tā, kā vajadzētu. "Pārāk maza," viņa nodomāja. "Pārāk plāna." Monēta bija sena un apdilusi. Vienā tās pusē bija karaļa sejas profils, otrā plaukstas nospiedums.

-   Tas nav pūķis, viņa sacīja.

-   Nav gan, Kībērns apstiprināja. Tā ir kalta vēl pirms Iekarošanas, gaišība. Karalis ir Gārts Divpadsmitais, bet plauksta ir Dārznieku nama ģerbonis.

"Gaisa dārzi." Serseja sakļāva plaukstu. "Kurš šo nodevību ir izplāno jis?" Meiss Tīrels bija viens no Tīriona tiesnešiem un skaļā balsī piepra sija viņa nāvi. "Vai tie bija kumēdiņi? Vai viņš visu laiku bija sazvērējies ar Velnēnu, lai nogalētu tēvu?" Tā kā Tīvins Lanisters bija kapā, tad vislabākais kandidāts karaļa labās rokas amatam būtu valdnieks Tirels, un tomēr…"

-   Tu par to nedrīksti nevienam teikt, viņa piekodināja.

-    Gaišība var ticēt manai klusēšanai. Vīrs, kurš siro kopā ar algotņu baru, ātri iemācās pievaldīt mēli, citādi ilgi to saglabāt nav iespējams.

-   Ar mani kopā arī jāmāk pievaldīt mēli. Karaliene noslēpa monētu. Viņa par to padomās vēlāk. Kas vēl tev bija sakāms?

-   Par sīru Gregoru, Kībērns paraustīja plecus. Es viņu izmeklēju, kā jūs man likāt. Uz Odzes šķēpa bija mantikoras inde no austrumiem

-   varu likt galvu ķīlā.

-   Pīsels teica ko citu. Viņš manam tēvam stāstīja, ka mantikoras inde nogalinot cilvēku tajā pašā mirklī, kad nokļūst sirdī.

-   Tā arī ir. Tomēr šī inde kaut kādā veidā bija sabiezināta, lai paildzinātu Kalna nāvi.

-   Sabiezināta? Kā sabiezināta? Ar kādu citu vielu?

-    Iespējams ir tā, kā domā gaišība, lai gan vairumā gadījumu indes atšķaidīšana tikai samazina tās spēku. Es teiktu, ka iemesls… nav tik dabīgs, tā sacīt. Pieļauju, ka ir izmantota burvestība.

"Vai viņš ir tāds pats stulbenis kā Pīsels?

-   Tātad tu gribi teikt, ka Kalns mirst no kādas melnās burvestības?

-   Viņš mirst no indes, Kībērns nelikās dzirdam izsmieklu Sersejas balsī, bet lēni un ārkārtīgās mokās. Manas pūles mazināt viņa sāpes bija tikpat veltas kā Pīselam. Baidos, ka sīrs Gregors ir pārāk pieradis pie magoņu piena. Ieroču nesējs man stāstīja, ka viņam šaušalīgi sāpot galva un magoņu pienu viņš dzerot kā alu. Tomēr viņa vēnas ir kļuvušas melnas no galvas līdz kājām, urīns pilns ar strutām un inde ir izgrauzusi vienā sānā tik lielu caurumu kā mana dūre. Taisnību sakot, es brīnos, ka viņš vēl ir dzīvs.

-    Tas ir viņa auguma dēļ, karaliene, saraukusi pieri, ieminējās.

-    Gregors ir ļoti liela auguma vīrs. Un milzīgs muļķis tāds muļķis, ka nespēj saprast, kad viņam jāmirst. Viņa pacēla kausu, un Senella to vēlreiz piepildīja ar vīnu. Viņa kliedzieni biedē Tommenu un arī mani naktīs ir pamodinājuši. Es teiktu, ka ir pēdējais laiks pasaukt Ilmu Peinu.

-   Gaišība, Kībērns ieteicās, varbūt es varu aizgādāt sīru Gregoru uz cietuma pagrabiem? Tur viņa kliedzieni jūs netraucēs un es varēšu par viņu parūpēties, nepievēršot uzmanību.

-   Parūpēties? viņa iesmējās. Lai par viņu parūpējas sīrs Ilīns.

-    Labi, ja tā vēlas gaišība, Kībērns atbildēja, bet tā inde… būtu derīgi uzzināt par tās īpašībām ko vairāk, vai ne? Vienkāršie ļaudis mēdz teikt ar ko saslimi, ar to jāārstējas. Lai stātos pretī melnajām mākslām… Viņš nepabeidza teikumu, tikai uzsmaidīja Sersejai.

"Skaidrs, ka šis vīrs nav Pīsels." Karaliene domīgi nomērīja viņu ar skatienu.

-   Kāpēc Citadele tev atņēma ķēdi?

-   Arhimestri savās sirdīs ir gļēvuļi. Mārvins viņus sauc par pelēkajām avīm. Es biju tikpat prasmīgs dziednieks kā Ebrozs, taču centos viņu pārspēt. Simtiem gadus Citadeles mestri tika uzšķērduši līķus, lai pētītu dzīvību. Es toties gribēju izprast nāvi, tāpēc uzšķērdu dzīvos. Par šo noziegumu pelēkās avis mani apkaunoja un patrieca trimdā… toties es iemācījos saprast dzīvību un nāvi labāk nekā jebkurš cits visā Senpilsētā.

-   Vai tiešām? Serseju tas ieinteresēja. Ļoti labi, vari Kalnu dabūt. Dari ar viņu visu, ko vēlies, tikai veic savus pētījumus melnajās cellēs. Kad viņš nomirs, atnes man viņa galvu mans tēvs to apsolīja Dornei. Princis Dorans noteikti pats gribētu nomušīt Gregoru, bet dzīvē allaž gadās vilšanās.

-   Lieliski, gaišība. Kībērns nokāsējās. Tikai man nav tāda nodrošinājuma kā Pīselam. Man vajadzētu iegādāties zināmas…

-   Es pateikšu valdniekam Džīlam, lai viņš tev izsniedz tik daudz zelta, cik tev nepieciešams. Un nopērc arī dažus jaunus talārus, citādi tu izskaties kā nācis no Blusugala. Serseja lūkojās mestram acīs, kā gribēdama saprast, cik lielā mērā viņam var uzticēties. Vai man jāpiebilst, ka es būšu nikna, ja kaut vārds par taviem… darbiem… izkļūs ārpus šīm sienām?

-   Nē, gaišība, Kībērns mierinoši pasmaidīja. Jūsu noslēpumi pie manis ir drošībā.

Kad mestrs bija aizgājis, Serseja ielēja sev kausu stiprā vīna un iedzēra, stāvot pie loga, vērojot, kā pāri pagalmam izstiepjas ēnas, un domājot par atrasto monētu. "Zelts no Ārēm. Kāpēc gan cietumsargam Karaļa ostā bija zelts no Ārēm, ja vien viņam nebija samaksāts par palīdzību tēva nonāvēšanā?"

Viņa, lai kā pūlējās, nespēja atsaukt atmiņā valdnieka Tīvina seju, nedomājot par muļķīgo smaidu un līķa pretīgo smaku. Serseja iedomājās, vai ari pie tā savu roku pielicis 'Urions. "Tā ir sika un neģēlīga cūcība, gluži viņa gaumē.'' Vai Tīrions varēja padarīt Pīselu par savu pakalpiņu? "Viņš ietupināja Pīselu melnajā cellē, un Rьgens tās apsargāja," viņai atausa atmiņā. Visi pavedieni savijās kopā, un karalienei tas itin nemaz nepatika. "Augstais septons arī ir Tīriona iecelts," Serseja pēkšņi atcerējās, un nabaga tēva līķis bija viņa aprūpē visu nakti.

Tēvocis ieradās tieši līdz ar saulrietu, ģērbies stepētā ogļu melnā vilnas kamzolī, kas izskatījās tikpat drūms kā viņa seja. Sīrs Kevans tāpat kā visi Lanisteri bija ar gaišu ādu un gaišiem matiem, lai gan piecdesmit piecu gadu vecumā gandrīz visus matus jau bija zaudējis. Neviens nekad viņu netika saucis par glītu: resnais viduklis, apaļie pleci, kantainais un izvirzītais zods, ko īsi apcirptā dzeltenā bārda neapslēpa itin nemaz, lika viņam drīzāk izskatīties pēc veca aitu suņa… un tieši vecs, uzticams suns viņai bija vajadzīgs.

Viņi ieturēja vienkāršas vakariņas bietes ar asiņainu vēršgaļu un Dornes sarkanvīnu. Sīrs Kevans runāja maz un gandrīz nepieskārās vīna kausam. "Viņš ir pārāk noskumis," Serseja sprieda. "Viņš jāliek pie darba, lai neatliktu laika sērām."

Arī viņa neizplūda garās runās, kamēr viss nebija notiesāts un kalpi aizgājuši.

-   Es zinu, cik ļoti tēvs tev uzticējās, tēvoci. Pienākusi mana kārta.

-   Tev ir vajadzīga labā roka, viņš sacīja, un Džeimijs tev atteica.

"Viņš ir atklāts. Ļoti labi."

-    Džeimijs… Tēva nāve mani satrieca tik ļoti, ka es pati nesapratu, ko runāju. Ja runājam godīgi, Džeimijs ir drosmīgs, taču mazliet dumjš. Tommenam ir vajadzīgs pieredzes bagātāks cilvēks. Kāds, kurš ir vecāks…

-   Meiss Tīrels ir vecāks.

Sersejai iepletās nāsis.

-   Nekad. Viņa atmeta no pieres matu cirtu. Tīreli pārspēj viltībā paši sevi.

-   Tu rīkotos muļķīgi, ieceļot Meisu Tīreļu par savu labo roku, Kevans atzina, bet tu būtu vēl lielāka muļķe, ja padarītu viņu par savu ienaidnieku. Es dzirdēju, kas notika Lampu zālē. Meisam nevajadzēja tādus jautājumus apspriest publiski, bet arī tu nerīkojies prātīgi, pazemojot viņu vai pusgalma priekšā.

-    Labāk tā, nekā paciešu vēl kādu Tīreļu padomē. Kevana aizrādījums kaitināja Serseju.

-    Kosbijs būs labs kases pārzinis pats redzēji viņa nestuves ar kokgrebumiem un zīda aizkariem. Viņa zirgiem ir labākas drānas nekā dažam labam bruņiniekam. T ik bagātam vīram nebūs grūti atrast zeltu. Runājot par labās rokas amatu… kurš gan mana tēva darbu spētu pabeigt labāk par viņa brāli, ar kuru kopā abi pieņēmuši lēmumus?

-   Katram cilvēkam vajadzīgs kāds, kuram iespējams uzticēties. Tīvinam biju es tāpat kā kādreiz tava māte.

-    Tēvs viņu ļoti mīlēja. Serseja nespēja domāt par beigto mauku viņa gultā. Es zinu, ka tagad viņi atkal ir kopā.

-   Jācer. Kevans labu brīdi pētīja brāļameitas seju un tikai tad sniedza atbildi. Tu no manis prasi pārāk daudz, Serseja.

-   Ne vairāk kā mans tēvs.

-   Esmu noguris. Tēvocis pasniedzās pēc vīna kausa un iedzēra malku. Es divus gadus neesmu saticis savu sievu, man ir jāsēro pēc viena dēla un jāapprecina otrs, kuram vēl jāpieņem valdnieka tituls. Deriju pilij atkal jākļūst stiprai, tās zemēm jābūt aizsargātām, nodedzinātie lauki jāapar un jāapsēj. Lenselam būs vajadzīga mana palīdzība.

-   Tommenam arī. Serseja nebija gaidījusi, ka Kevanu vajadzēs lūgties. "Ar tēvu viņš nekad netēloja biklu jaunavu. Tu esi vajadzīgs karaļvalstij.

-   Kā tad karaļvalstij. Un Lanisteru namam. Viņš iedzēra vēl vienu malku vīna. Labi. Es palikšu un kalpošu gaišībai…

-   Lieliski… viņa iesāka, taču Kevans pacēla balsi un pārtrauca Serseju.

-   …ja iecelsi mani gan par reģentu, gan karaļa labo roku un pati dosies uz Rūdas klintīm.

Kādu mirkli Serseja spēja tikai glūnēt uz tēvoci.

-   Reģente esmu es, viņa atgādināja.

-   Biji. Tīvins nebija iecerējis tevi atstāt šajā amatā. Viņš man izstāstīja par saviem plāniem sūtīt tevi atpakaļ uz Klintīm un sameklēt tev jaunu vīru.

-   Jā, viņš par to ieminējās. Serseja juta, kā viņā aug niknums. Un es viņam atbildēju, ka vairs nevēlos precēties.

-    Ja nevēlies precēties, es neuzstāšu, tēvocis bija nelokāms. Bet visā citā… tu tagad esi Rūdas klinšu valdniece, un tava vieta ir tur.

"Kā tu uzdrīksties!" viņa gribēja iekliegties, tomēr atbildēja bez bļaušanas:

-   Es esmu arī karaliene reģente. Mana vieta ir līdzās manam dēlam.

-   Tavs tēvs tā nedomāja.

-   Mans tēvs ir miris.

-    Jā man par lielām bēdām un karaļvalstij par lielu nelaimi. Atver acis un paskaties apkārt, Serseja. Karaļvalsts ir vienās drupās. Tlvins būtu spējis visu nokārtot, bet…

-    Es ari visu nokārtošu! Serseja jau mierīgākā balsī noteica. Ar tavu palīdzību, tēvoci. Ja gribi kalpot man tikpat uzticami kā kalpoji manam tēvam…

-   Tu neesi tavs tēvs. Un Tīvins par savu pilntiesīgo mantinieku vienmēr uzskatīja Džeimiju.

-    Džeimijs… Džeimijs ir devis zvērestu. Džeimijs nekad nedomā, viņš smejas par visu un visiem, viņš saka visu, kas uz mēles. Džeimijs ir glīts stulbenis.

-    Un tomēr viņš bija pirmais, kuru tu lūdzi kļūt par labo roku. Kas tādā gadījumā esi tu pati, Serseja?

-   Es jau teicu biju bēdu nomākta un nepadomāju…

-   Nepadomāji gan, Kevans piekrita. Un tāpēc tu atgriezīsies Rūdas klintīs un atstāsi karali kopā ar tiem, kuri domā.

-   Karalis ir mans dēls! Serseja pielēca kājās.

-    Jā gan, tēvocis atsaucās. Un, spriežot pēc Džofreja, tu esi arī nekam nederīga māte.

Karaliene iešļāca vīna kausu tēvocim sejā, un Kevans nesatricināmā cieņā piecēlās.

-   Gaišība? Vīns pāri vaigiem bija salijis īsi apcirptajā bārdā. Vai ar jūsu atļauju drīkstu iet?

-   Ar kādām tiesībām tu man izvirzi noteikumus? Tu esi tikai viens no mana tēva bruņiniekiem.

-   Tiesa, man nepieder zeme, taču man ir zināmi ienākumi un dažas lādes ar naudu. Mans tēvs mirstot nepiemirsa nevienu no bērniem, un arī Tīvins prata atalgot labu darbu. Es dodu maizi diviem simtiem bruņinieku un vajadzības gadījumā varu šo skaitu dubultot. Manam karogam sekos brīvjātnieki, un man ir pietiekami naudas, lai nolīgtu algotņus. Būtu labi, ja neizturētos pret mani vieglprātīgi, un vēl labāk būs, ja tev pietiks prāta neiemantot manī ienaidnieku.

-   Vai tu man draudi?

-   Es sniedzu tev padomus. Ja nevēlies iecelt mani par reģentu, iecel mani par Rūdas klinšu pārvaldnieku, bet par karaļa labo roku Matisu Rovanu vai Randīlu Tārliju.

"Tie abi ir Tirela karogneši." Šis ierosinājums atstāja Serseju bez valodas. "Vai viņš ir pārdevies?" sieviete prātoja. "Vai viņš ir pieņēmis Tīreļu zeltu, lai nodotu Lanisteru namu?"

-   Matiss Rovans ir prātīgs, piesardzīgs un ļaužu cienīts, tēvocis nevērīgi turpināja.

-   Randīls Tārlijs ir labākais karotājs visā karaļvalstī. Miera laikos viņš nebūtu labākais vīrs karaļa labās rokas amatam, bet tagad, pēc Tīvina nāves, neviens cits labāk nepratīs pabeigt karu. Gan Tārlijs, gan Rovans ir cienījami vīri… un uzticami. Ņem kuru gribi, un tu viņam varēsi uzticēties. Tu šobrīd stiprini sevi un vājini Gaisa dārzus, un nez vai Meiss par to tev pateiksies. Kevans paraustīja plecus. Tāds ir mans padoms, bet tālāk dari, kā gribi manis dēļ vari iecelt par savu labo roku kaut Mēnestiņu. Mans brālis ir miris, sievišķi, un es grasos viņu nogādāt mājās.

"Nodevējs," Serseja prātoja. "Pārbēdzējs." Viņai ienāca prātā, diez cik Meiss Tīrels tēvocim samaksājis.

-   Tu pamet karali, kad esi viņam vajadzīgs visvairāk, sieviete sacīja. Tu pamet Tommenu.

-   Tommenam ir māte. Viņai pretī vērās Kevana zaļās, nekustīgās acis. Pie zoda sarkans trīcēja pēdējais vīna piliens, līdz beigu beigās arī nokrita. Ak jā, viņš, brīdi vilcinājies, klusi piebilda, un, šķiet, tēvs arīdzan.

DŽEIMIJS

Sīrs Džeimijs Lanisters, viss baltā, stāvēja pie tēva līķa, piecus pirkstus sakļāvis ap zelta zobena rokturi.

Pievakarē Bailora Svētītā septs kļuva tumšs un spokains. Pēdējā dienas gaisma krita pa augstajiem logiem un atstāja septiņu dievu tēlus sarkanīgā krēslā. Pie altāriem plīvoja smaržīgās sveces, bet ēnas krājās nišās un klusi līda pa marmora grīdu. Vakara dziesmu atbalsis apklusa līdz ar pēdējo sērotāju aiziešanu.

Belons Svons un Lorass Tīrels aizkavējās, kad visi citi jau bija prom.

-   Neviens nespēj stāvēt sardzē septiņas dienas un septiņas naktis, Belons teica. Kad jūs pēdējo reizi gulējāt, kungs?

-   Kad mans tēvs vēl bija dzīvs, Džeimijs atbildēja.

-   Ļaujiet man naktī stāvēt jūsu vietā, Lorass piedāvājās.

-   Viņš nebija jūsu tēvs. "Ne jau tu viņu nogalēji. Es tas biju. Var jau būt, ka to arbaleta bultu palaida Tīrions, bet es palaidu Tīrionu. Atstājiet mani vienu.

-   Kā komandieris pavēl, Svons atteica.

Lorass gan vēl būtu gribējis iebilst, taču Belons paņēma viņu aiz rokas un izveda ārā. Džeimijs klausījās, kā tālumā izgaist viņu soļu atbalsis, un tad viņš sveču gaismā un pretīgi salkanajā nāves smakā bija palicis viens ar tēvu. Mugura no bruņu svara sāpēja, kājas bija kļuvušas gandrīz nejūtīgas. Viņš pārnesa svaru no vienas kājas uz otru un ciešāk satvēra zelta zobena spalu. Viņš nespēja zobenu vicināt, taču varēja uz tā balstīties. Neesošā roka sāpēja, un tas bija jocīgi: zaudēto roku viņš juta labāk nekā atlikušās ķermeņa daļas.

"Mana roka ir izsalkusi pēc zobena. Prasās kādu nokaut. Iesākumā, piemēram, Varlsu, likai vispirms jāatrod akmens, zem kura viņš paslēpies."

-    F,s liku einuham aizvest viņu uz kuģi, nevis uz tavu guļamkambari, Džeimijs teica mironim. Uz viņa rokām asiņu ir tikpat daudz kā… kā Tīrionam. "Asiņu uz viņa rokām ir tikpat daudz, cik uz manējām," viņš gribēja sacīt, taču vārdi iestrēga kaklā. "Lai ko bija pastrādājis Varīss, es viņu uz to uzvedināju."

Tajā vakarā, kad beidzot bija izlēmis nepieļaut brāļa nāvi, Džeimijs gaidīja einuhu viņa kambaros, aiz gara laika ar vienu roku asināja dunci un no skaņas, ar kādu tērauds berzās pret akmeni, guva savādu baudu "švīk, švīk, švīk". Izdzirdis soļus, viņš nostājās aiz durvīm. Varīss ienāca, tinies pūdera un lavandas smaržas mākonī. Karaļkāvis nostājās viņam aiz muguras, no mugurpuses iespēra pa ceļgala locītavu, uztupās uz krūtīm un, atspiedis einuha galvu atpakaļ, pielika pie mīkstā baltā zoda dunci.

-   Skat, valdnieks Varīss, viņš pieklājīgi sacīja. Priecājos jūs te sastapt.

-   Sīr Džeimij, Varīss izdvesa. Jūs mani nobiedējāt.

-   To arī gribēju izdarīt. Džeimijs pagrieza dunci, pa asmeni aizritēja asins lāse.

-   Iedomājos, ka tu varētu man palīdzēt izdabūt manu brāli no melnās celles, pirms sīrs Ilīns viņam nošņāpj galvu. Tiesa, viņa galva ir gana neglīta, bet tā viņam ir tikai viena.

-    Jā… ja vien… jūs varētu… aizvākt dunci… jā, mierīgāk, ja cienītais kungs neiebilst, mierīgāk. Ak, esmu sadurts… Einuhs, pieķēris pie kakla, blenza uz asiņainajiem pirkstiem. Man vienmēr paliek slikti, skatoties uz savām asinīm.

-   Tūlīt tev paliks vēl sliktāk, ja man nepalīdzēsi.

Varīss ar pūlēm pieslējās sēdus.

-    Jūsu brālis… ja Velnēns neizskaidrojami pazudīs no celles, sāksies j-jautājumu uzdošana. Es b-baidos par savu dzīvību…

-   Tava dzīvība šobrīd ir manās rokās. Mani neinteresē tavi noslēpumi. Ja Tīrions mirs, tu nenodzīvosi daudz ilgāk par viņu es apsolu.

-    Ak vai. Einuhs nolaizīja asinis no pirkstiem. Jūs lūdzat drausmu lietas… atbrīvot Velnēnu, kurš nogalējis mūsu jauko karalīti. Vai varbūt jūs uzskatāt, ka viņš nav vainīgs?

-   Vainīgs vai nevainīgs, Džeimijs kā tāds muļķis atbildēja, Lanisteri atdod savus parādus. Vārdi paši pārvēlās pār lūpām.

Kopš tā brīža viņš nebija pat iesnaudies. Viņš acu priekšā redzēja brāli, redzēja, kā pundura mute zem deguna stumbeņa smīn lāpu gaismā. "Tu, dumjais, aklais kropli," Tīrions neganta naida pilnā balsī norūca. "Serseja ir melīga mauka, viņa drāzās ar Lenselu, Osmundu Melnkatliņu un, iespējams, arī Mēnestiņu. Un es patiešām esmu tāds briesmonis, kā par mani runā. jā, es nogalināju tavu ļauno dēlu."

"Viņš neteica, ka grasās nogalināt tēvu. Ja viņš to būtu teicis, es viņu būtu aizkavējis, un tad par asinsradinieka slepkavu būtu kļuvis es, nevis viņš."

Džeimijs prātoja, kur varētu slēpties Varīss. Čukstētāju pārzinis bija rīkojies gudri, nepārnākot savos kambaros, un arī Sarkanās pils pārmeklēšana neko nedeva. Varēja gadīties, ka einuhs, lai izvairītos no nepatīkamas iztaujāšanas, bija iekāpis kuģī kopā ar Tīrionu, un tādā gadījumā abi bija jau tālu jūrā un galeras kajītē dzēra Pergolas zeltaino vīnu.

"Ja vien mans brālis nav nomušījis arī Varīsu un pametis viņa līķi sapūšanai kaut kur pils dziļumos." Varēja paiet gadi, līdz viņa kaulus kāds atrastu. Džeimijs un ducis sargu bija nokāpuši lejā ar lāpām, virvēm un lākturiem. Stundām ilgi viņi ložņāja pa līkām ejām, šaurām spraugām, apslēptām durvīm, slepenām kāpnēm un šahtām, kas aizstiepās lejā tumsā. Bieži viņam negadījās justies kā kroplim, jo cilvēks daudz ko uztver kā pašsaprotamu, ja viņam ir abas rokas. Piemēram, spraišļu kāpnes. Pat rāpošana viņam nevedās viegli, jo vajadzēja balstīties uz ceļgaliem un rokām. Kāpjot viņš pat nevarēja turēt lāpu kā citi.

Viss bija veltīgi. Viņi atrada tikai tumsu, putekļus un žurkas. "Un pūķus, kas skatījās uz mani no augšas." Džeimijs atcerējās blāvi oranžo kvēlojošo ogļu gaismu dzelzs pūķa mutē kambari šahtas apakšā, kur satikās pusducis tuneļu, sildīja ogļu panna. Uz grīdas bija nodilusi mozaīka ar Tārgārjenu trīsgalvaino pūķi, kas izlikts ar melnām un sarkanām flīzēm. "Es tevi pazīstu, Karaļkāvi," nezvērs likās sakām. "Es jau te sen gaidu, kad tu nāksi." Un Džeimijam šķita, ka viņš pazīst šo balsi, šo dzelzs pieskaņu, ar kādu savulaik tika runājis Pūķakmens princis Rīgers.

Diena, kad viņš Sarkanās pils pagalmā atvadījās no Rīgera, bija vējaina. Princis bija aplicis savas naksnīgi melnās bruņas ar rubīniem izlikto trīsgalvaino pūķi uz krūšubruņām.

Gaišība, Džeimijs lūdza, šoreiz lieciet karali sargāt Derijam vai sīram Baristenam. Viņu apmetņi ir tikpat balti kā manējais.

-   Mans karaliskais tēvs no tava tēva baidās vairāk nekā no mūsu brālēna Roberta. Viņš grib, lai blakus būtu tu, jo tad Tīvins viņam neko nenodarīs. Neuzdrīkstos viņam tādā brīdī atņemt pēdējo atbalstu.

-    Es neesmu nekāds kruķis, uz kā balstīties, Džeimijam dusmas kāpa pa muti ārā. Es esmu Karaļsardzes bruņinieks.

-   Tad sargā karali, sīrs Džons Derijs norūca. Kad apliki balto apmetni, tu zvērēji paklausīt.

Rīgers uzlika roku Džeimijam uz pleca.

-   Kad kauja būs galā, es grasos sasaukt sapulci. Ir vajadzīgas pārmaiņas. Es to plānoju jau sen, bet… runāt par tādām lietām iepriekš tā nav laba zīme. Parunāsim, kad atgriezīšos.

Tie bija pēdējie vārdi, kurus viņš dzirdēja no Rīgera Tārgārjena. Pie vārtiem bija sapulcināta armija, bet otra tikmēr gaidīja pie Trejžubures. Tā nu Pūķakmens princis uzlika galvā melno augsto bruņucepuri un aizjāja pretī savai iznīcībai.

"Viņš pat nenojauta, cik liela patiesība bija viņa vārdos. Kad kauja bija galā, sākās arī pārmaiņas."

-    Airīss cerēja, ka viņam nekas slikts nenotiks, ja blakus būšu es, viņš stāstīja tēva līķim.

-   Vai nav smieklīgi?

Valdnieks Tīvins domāja tāpat, jo viņa smaids bija kļuvis platāks nekā iepriekš. "Tā vien izskatās, ka viņam patīk būt beigtam."

Savādi, bet Džeimijs nejuta skumjas. "Kur ir manas asaras? Kur ir mans niknums?" Džeimijam Lanisteram niknuma nekad nebija trūcis.

-   Tēvs, viņš uzrunāja mironi, tu pats man teici, ka asaras ir cilvēka vājuma izpausme, tāpēc neceri, ka es tevis dēļ raudāšu.

Tūkstoš valdnieku un dāmu tajā rītā bija nogājuši garām paaugstinājumam un pēcpusdienā vēl vairāki tūkstoši vienkāršo ļaužu. Visiem bija sēru drānas un drūmas sejas, taču Džeimijam bija aizdomas, ka ļoti daudzi klusībā priecājās par diženā vīra gāšanu. Pat rietumos valdnieku Tīvinu drīzāk cienīja nekā mīlēja, un Karaļa osta vēl arvien atcerējās Izlaupīšanu.

No visiem sērotājiem visapmulsušākais izskatījās dižmestrs Pīsels.

-   Esmu kalpojis sešiem karaļiem, viņš Džeimijam teica pēc otrajām atvadām, ar aizdomām ošņādamies ap mironi, bet te guļ dižākais no vīriem, kādu esmu pazinis. Valdnieks Tīvins nevalkāja kroni, bet viņam bija viss, kas piedienas karalim.

Bez bārdas Pīsels izskatījās ne lik vecs, cik vārgs. "Noskūt mestru tas bija nežēlīgākais, ko Tīrions varēja nodarīt," prātoja Džeimijs, kurš labi zināja, ko nozīmē zaudēt daļu no sevis to daļu, kura cilvēku padarīja par to, kas viņš bija. Pīselam bija brīnišķīga bārda: balta kā sniegs un mīksta kā jēra vilna, turklāt gara tā klāja gan vaigus, gan zodu un sniedzās gandrīz līdz viduklim. Dižmestrs bija paradis runājot to glaudīt tā piešķīra viņam gudrības auru un paslēpa visu, ko vajadzēja paslēpt: nokareno ādu zem zoda, mazo, žēlabaino muti, trūkstošos zobus, kārpas, krunkas un neskaitāmos vecuma plankumus. Pīsels gan pūlējās ataudzēt zaudēto, bet nekas prātīgs viņam neizdevās uz krunkainās sejas dīga vien tik plānas šķipsnas, ka cauri varēja redzēt sārto miesu.

-    Sīr Džeimij, es mūžā esmu pieredzējis dažādas šausmas, vecais vīrs stāstīja. Karus, kaujas, vispretīgākās slepkavības… Es biju puika, kad pelēkā sērga Senpilsētā paņēma līdzi pusi pilsētas un trīs ceturtdaļas Citadeles. Valdnieks Haitauers sadedzināja visus kuģus, kas stāvēja ostā, aizvēra vārtus un lika sargiem nokaut ikvienu, kurš grasītos bēgt, vai tas būtu vīrietis, sieviete vai bērns. Tiklīdz sērga bija rimusies, viņi nogalēja valdnieku. Tajā dienā, kad viņš atvēra ostu, ļaudis viņu un viņa jaunāko dēlu norāva no zirgiem un abiem pārgrieza rīkles. Neizglītotie ļaudis līdz pat šai dienai Senpilsētā spļaudās, izdzirdot viņa vārdu, lai gan Kventons Haitauers darīja to, kas viņam bija jādara. Tavs tēvs bija tieši tāds pats viņš darīja to, kas bija jādara.

-   Vai tāpēc viņš izskatās tik apmierināts?

No līķa izgarojumiem Pīselam asaroja acis.

-   Miesa… miesai izžūstot, muskuļi saraujas un savelk lūpas. Tas nav smaids, tā ir tikai… izžūšana. Viņš notrausa asaras. Atvainojiet mani, esmu ļoti noguris.

Pīsels, atspiedies uz kūjas, lēni izgāja no septa. "Viņš arī ir tuvu nāvei," Džeimijs noprata. "Kāds tur brīnums, ka Serseja viņu uzskata par lieku."

Viņa mīļā māsiņa, protams, domāja, ka puse galma ļaužu nekam nav derīgi vai ir nodevēji: Pīsels, Karaļsardze, Tīreli, Džeimijs… pat klusējošais bruņinieks sīrs llīns Peins, kurš kalpoja par bendi. Tā kā viņš bija karaļa tiesas izpildītājs, viņa pārziņā bija cietuma pagrabi. Peinam nebija mēles, tāpēc viņš lielākoties uzticēja cietuma vadīšanu saviem padotajiem, bet Serseja viņu vienalga vainoja tēva bēgšanā. "Es esmu vainīgs, nevis viņš," Džeimijs gandrīz atzinās, tāpēc apsolīja uzzināt visu, ko vien iespējams, no vecākā cietumsarga salīkuša vecūkšņa vārdā Renifers Garūdens.

-    Jūs droši vien brīnāties par manu vārdu, viņš nokladzināja, kad Džeimijs ieradās viņu nopratināt. )ā, tas ir sens vārds. Negribu lielīties, bet manās dzīslās rit karaliskas asinis esmu cēlies no princeses. Kad es vēl biju jauns puisis, to man pastāstīja tēvs. Spriežot pēc pleķainā pakauša un sirmajiem rugājiem, kas auga uz zoda, Garūdens vairs nebija jauns puisis jau daudzus gadus. Viņa bija Jaunavu velves skaistākais dārgums, un dižais admirālis valdnieks Ozoldūre pazaudēja savu sirdi, lai arī bija precējies. Bērna tēvam par godu viņa savam bastardam deva vārdu Ūdens, un viņš izauga par varenu bruņinieku, tāpat kā viņa paša dēls, kurš savu uzvārdu papildināja ar vārdu "Garš", lai visi zinātu, ka viņš pats nav bastards. Tā nu manī mīt mazs pūķītis.

-    Kā tad es tevi gandrīz noturēju par Igonu Iekarotāju, Džeimijs atbildēja. "Ūdens" bija bieži sastopams bastardu uzvārds Melnūdens līcī, bet "Garūdens" drīzāk lika domāt par izcelšanos no kāda sīka bruņinieka dzimtas, nevis no princeses. Diemžēl mani interesē svarīgākas lietas, ne tavi raduraksti.

-   Pazudušais cietumnieks, Garūdens nolieca galvu.

-   Un pazudušais cietumsargs.

-    Rьgens, vecais piebilda. Jaunākais cietumsargs. Viņš bija atbildīgs par trešo stāvu par melnajām cellēm.

-    Pastāsti man par viņu, Džeimijs bija spiests sacīt. "Kādas muļķības." Viņš jau zināja, kas bija Rьgens, ja arī Garūdens to nezināja.

-    Netīrs, neskuvies, rupjš. Man viņš nepatika, atzīstos. Rьgens bija te jau tad, kad es pirms divpadsmit gadiem ierados viņu bija iecēlis amatā karalis Airīss. Jāteic, ka viņš te reti uzturējās, esmu to atzīmējis savos ziņojumos, cienītais kungs. Es pavisam noteikti par to esmu ziņojis, dodu savu vārdu kā vīrs ar karaliskām asinīm.

"Piemini savas karaliskās asinis vēl reizi, un es tās izliešu," Džeimijs nodomāja.

Kurš tos ziņojumus ir redzējis?

-    Dažus saņēma kases pārzinis, citus čukstētāju pārzinis. Un visus lasīja galvenais cietumsargs un karaļa tiesas izpildītājs. Cietumā tāda kārtība vienmēr ir bijusi. Garūdens pakasīja degunu. Rьgens gan vienmēr bija te, kad viņš bija vajadzīgs, tas nu ir jāteic. Melnās celles reti tiek izmantotas. Pirms šurp tika atvests jūsu mazais brālis, te kādu brīdi uzturējās dižmestrs Pīsels, bet vēl pirms tam valdnieks Stārks, tas nodevējs. Te bija vēl trīs citi, no vienkāršajiem ļaudīm, bet valdnieks Stārks viņus nosūtīja uz Naktssardzi. Man gan nelikās, ka būtu prātīgi tos trīs atbrīvot, bet visi papīri bija kārtībā, Arī to es pieminēju ziņojumā, kad es jums saku.

-   Pastāsti par tiem cietumsargiem, kas bija aizmiguši.

-   Cietumsargiem? Garūdens nošņaukājās. Kas nu tie par cietumsargiem parasti durvju vērēji. Kronis maksā algu divdesmit durvju vērējiem, kungs, veselam baram, bet es neesmu redzējis vairāk par divpadsmit. Mums ir jābūt arī sešiem jaunākajiem cietumsargiem, pa diviem katrā stāvā, bet ir tikai trīs.

-   Tu un vēl divi?

-    Es esmu vecākais cietumsargs, cienītais kungs. Man ir augstāka pakāpe nekā jaunākajiem cietumsargiem es vēl esmu arī rēķinvedis. Ja cienītais kungs grib pārbaudīt rēķinus, tad visi cipari tur ir pareizi. Garūdens ieskatījās biezā grāmatā ar ādas vākiem, kas bija atvērta uz galda viņa priekšā. Šobrīd mums ir četri cietumnieki pirmajā stāvā un viens otrajā, neskaitot jūsu karalisko brāli, vecais saviebās, kurš, protams, ir aizbēdzis. Tā gan. Es viņu izsvītrošu. Viņš sāka asināt spalvu.

"Seši cietumnieki," Džeimijs drūmi nodomāja, "bet mēs maksājam algu divdesmit durvju vērējiem, sešiem jaunākajiem cietumsargiem, vecākajiem cietumsargiem, galvenajam cietumsargam un bendem."

-   Es gribu iztaujāt tos abus durvju vērējus.

Renifers Garūdens pārtrauca spalvas asināšanu un šaubu pilns palūkojās uz Džeimiju.

-   Iztaujāt, cienītais kungs?

-   Tu taču dzirdēji, ko teicu.

-   Dzirdēju, kungs, protams, dzirdēju, bet… cienītais kungs drīkst iztaujāt jebkuru, tas tiesa, nedrīkstu viņam to aizliegt. Bet, sīr, ja drīkstu izteikties, nez vai viņi varēs atbildēt. Viņi ir nogalināti, cienītais kungs.

-   Nogalināti? Kas pavēlēja?

-   Jūs, es domāju… vai arī karalis? Es nejautāju. Vai nu es drīkstu uzdot jautājumus Karaļsardzei?

Tas bija kā sāls brūcē: Serseja bija izmantojusi viņa vīrus, lai padarītu savu asiņaino darbu ar viņu un pašas mīļo Melnkatliņu rokām.

-   Jūs, neaptēstie āksti, Džeimijs vēlāk uzbrēca Borosam Blauntam un Osmundam Melnkatliņam, kad viņi bija atgriezušies pagrabā, kur oda pēc asinīm un nāves. Ko jūs esat sadarījuši?

-   Tikai to, kas mums tika pavēlēts, cienītais kungs. Sīrs Boross augumā bija mazāks par Džeimiju, taču druknāks. Mums pavēlēja gaišība, jūsu māsa.

-    Viņa teica, ka šiem esot jāguļ mūžīgi, un mēs ar brāļiem pieskatījām, lai tā arī notiek, Osmunds Melnkatliņš aizāķēja īkšķi aiz zobensiksnas.

"Pieskatījāt gan." Viens mironis ar seju uz leju bija pie galda, it kā būtu dzīrēs pārdzēries, tikai zem galvas bija asiņu, nevis vīna peļķe. Otrs durvju vērējs bija paguvis pielēkt no sola kājās un izvilkt dunci, un tikai tad viņam ribās bija iedurts zobens. Viņa nāve bija ilgāka un mokošāka. "To, ka neviens bēgšanas dēļ nedrīkst ciest, es piekodināju Varīsam," Džeimijs prātoja, "bet man to vajadzēja piekodināt brālim un māsai."

-   Ļoti slikti, sīr.

-   Viņus tāpat nedrīkstēja atstāt dzīvus, Osmunds paraustīja plecus. Varu saderēt, ka viņi bija iesaistīti tāpat kā tas, kurš ir pazudis.

"Nē," Džeimijs būtu varējis viņam paskaidrot. "Varīss viņiem vīnā ielēja miegazāles."

-    Ja tā bija, tad mēs būtu varējuši no viņiem izspiest patiesību… "…viņa drāzās ar Lenselu, Osmundu Melnkatliņu un, iespējams, arī Mēnestiņu." Ja es būtu maķenīt aizdomīgāks, es vispirms gribētu zināt, kāpēc jūs tik ļoti pūlējāties, lai šie abi netiktu iztaujāti. Varbūt jums vajadzēja apslēpt pašiem savu dalību?

-   Mums? Melnkatliņš aizrijās. Mēs darījām tikai to, ko karaliene mums lika. Dodu savu vārdu kā jūsu zvērinātais brālis.

-   Sameklējiet Osniju un Osfrīdu un savāciet mēslus, ko esat sastrādājuši. Džeimijam noraustījās neesošās rokas pirksti. Un nākamajā reizē, kad mana dārgā māsiņa jums pavēl kādu nokaut, vispirms nāciet pie manis. Citādi nerādieties man acīs, sīr.

Bailora Svētītā septā šie vārdi atbalsojās viņa prātā. Logi virs galvas jau bija tumši, un tajos varēja redzēt tālu zvaigžņu blāvo starojumu. Saule bija norietējusi pavisam. Nāves smaka kļuva arvien spēcīgāka, neraugoties uz smaržīgajām svecēm tā Džeimijam Lanisteram atgādināja kauju pie Zelta Zoba, kurā viņš kara pirmajās dienās bija guvis vēsturisku uzvaru. Nākamajā rītā pēc kaujas vārnas mielojās gan ar uzvarētāju, gan uzvarēto līķiem tāpat kā reiz bija mielojušās ar Rīgeru Tārgārjenu pie Trejžubures. "Cik vērts tad ir kronis, ja vārnas var mieloties ar karaļa miesu?"

Džeimijam bija aizdomas, ka ap Bailora Svētītā septa septiņiem torņiem jau virpuļoja vārnas un ar melnajiem spārniem kūla naksnīgo gaisu, meklēdamas, kā iekļūt septā. "Ikviena vārna tev varētu maksāt meslus, tēvs. Tu tās esi barojis no Kastamēras līdz pat Melnupei." Šī doma acīmredzot priecēja valdnieku Tīvinu, jo viņa smaids kļuva vel platāks. "Nolāpīts, viņš smaida kā brūtgāns pirms guldināšanas."

Tas izskatījās tik groteski, ka Džeimijs skaļi iesmējās.

Smiekli atbalsojās nišās, kapenēs un kapelās, un likās, ka sienās iemūrētie miroņi smejas viņam līdzi. "Un kāpēc ne? Tas, ka es apstāvu tēvu, kuru pats palīdzēju nokaut, un sūtu vīrus gūstīt brāli, kuram pats palīdzēju izbēgt, ir smieklīgāk par kumēdiņiem gadatirgū…" Viņš bija licis sīram Ādamam Mārbrandam pārmeklēt Zīda ielu. "Skatieties zem katras gultas jūs jau zināt, cik ļoti manam brālim patīk bordeļi." Zeltainie apmetņi gan vairāk līda maukām zem brunčiem nekā pagultēs, un Džeimijam ienāca prātā, diez cik bastardu piedzims pēc šīs bezjēdzīgās pārmeklēšanas.

Negribot viņa domas pievērsās Brīnai no Tārtas. "Stulbs, stūrgalvīgs un atbaidošs sievišķis." Karaļkāvis prātoja, diez kur viņa tobrīd atradās. "Tēvs, dod viņai spēku." Gandrīz kā lūgšanā… bet kuru gan viņš piesauca? Tēvu, kura apzeltītais tēls sveču gaismā mirdzēja septa otrā pusē? Vai arī lūdzās mironi, kurš gulēja viņam priekšā? "Kāda gan starpība? Ne viens, ne otrs nekad nevienu neuzklausīja." Kopš Džeimijs bija gana vecs, lai spētu noturēt rokā zobenu, viņa dievs bija Kareivis. Citi bija tēvi, dēli, vīri, bet Džeimijam Lanisteram zobens bija tikpat zeltains kā viņa mati. Viņš bija kareivis, un tādam viņam arī vajadzēja palikt.

"Vajadzētu pateikt Sersejai taisnību un atzīties, ka tieši es izlaidu mūsu mazo brālīti no celles." Tīrionam taisnības teikšana taču vienmēr palīdzēja. "Es nogalināju tavu ļauno dēlu un tagad eju nokaut arī tavu tēvu." Džeimijs tumsā dzirdēja Velnēna smieklus. Viņš pagrieza galvu, lai palūkotos, bet tā bija tikai viņa paša smieklu atbalss. Karaļkāvis aizvēra acis un tikpat ātri tās atvēra. "Es nedrīkstu iemigt." Ja viņš aizmigtu, tad redzētu sapni. Ak, kāTīrions ņirgājās… "…melīga mauka… drāzās ar Lenselu un Osmundu Melnkatliņu…"

Pusnaktī nočīkstēja Tēva durvis un uz kārtējo lūgšanu ieradās vairāki simti septonu. Daži bija ģērbušies sudrabauduma drānās ar kristāla kronīšiem galvās tie bija Visticīgākie. Pieticīgākie brāļi kristālus nēsāja ādas siksniņās iekārtus kaklā un bija ietinušies baltos talāros ar septiņastainām jostām, un katra jostas aste bija citā krāsā. Pa Mātes durvīm pa septiņām blakus, klusi dziedādamas, ienāca baltā tērptas septas, bet Klusējošās māsas vienā barā nāca pa Svešinieka kāpnēm. Nāves līdzgaitnieces bija ģērbušās pelēkos toņos, uzlikušas galvās kapuces un aizklājušas sejas tā, ka redzamas bija tikai acis. Tūdaļ parādījās arī brāļu karaspēks brūnos un pat nekrāsotos talāros, kas bija apsieti ar kaņepāju virves gabalu. Dažiem kaklā karājās Kalēja āmurs, citiem rokās bija ubaga dāvanu trauki.

Neviens no lūdzējiem nepievērsa Džeimijam uzmanību. Viņi apmeta septā loku, lūdzoties pie katra no septiņiem altāriem, lai godinātu dievības septiņas sejas. Katram dievam viņi atstāja upuri un nodziedāja pa dziesmai. Balsis skanēja nopietni un svinīgi. Džeimijs aizvēra acis un mēģināja ieklausīties, bet, tiklīdz sāka grīļoties, tūdaļ tās atvēra. "Es nu gan esmu noguris."

Kopš pēdējās sardzes bija pagājuši vairāki gadi. "Un tolaik es biju daudz jaunāks, man bija tikai piecpadsmit gadi." Viņš toreiz nevalkāja bruņas, viņam mugurā bija tikai vienkārša balta tunika. Septs, kurā viņš toreiz pavadīja nakti, bija trīsreiz mazāks par jebkuru no Bailora Svētītā septa nišām. Džeimijs nolika Kareivim uz ceļgaliem zobenu, pie kājām bruņas un pats nometās ceļos uz raupjās akmens grīdas altāra priekšā. Rītausmā viņa ceļgali bija nobrāzti jēli un asiņaini. "Visiem bruņiniekiem jālej asinis," sacīja sīrs Artūrs Deins. "Asinis ir viņu kalpības zieģelis." Rītausmā viņš uzsita jauneklim pa plecu, un zobens bija tik ass, ka pat ar vieglu pieskārienu pārgrieza Džeimija tuniku, tāpēc asinis sāka tecēt no jauna, bet viņš to nemaz nejuta. Ceļos toreiz nometās zēns, bet piecēlās bruņinieks. "Jaunais lauva, nevis Karaļkāvis."

Bet tas bija sen, un tas puika jau miris.

Viņš nepamanīja, kad beidzās lūgšanas. Iespējams, kājās stāvot, bija iemidzis. Kad brāļi un māsas izklīda, septā atkal iestājās klusums. Sveces tumsā atgādināja zvaigznes, tomēr apkārt smakoja pēc nāves. Džeimijs ciešāk satvēra zobena spalu. Varbūt tomēr vajadzēja ļaut viņa vietā vāķēt Lorasam. "Sersejai gan tas nepatiktu." Ziedu bruņinieks bija gandrīz vēl puika, augstprātīgs un iedomīgs, taču viņam bija visas iespējas kļūt diženam un veikt baltās grāmatas cienīgus varoņdarbus.

Kad beigsies apstāvēšana, viņu gaidīs baltā grāmata, mēmā pārmetumā atvērta viņa lappusē. "Es drīzāk sacirtīšu to nolāpīto grāmatu gabalos, nekā pierakstīšu pilnu ar meliem." Bet, ja viņš nemelos, ko citu varēs rakstīt kā vien patiesību?

Viņa priekšā stāvēja sieviete.

"Atkal līst," viņš nosprieda, redzot sievietes slapjās drānas. Ūdens ritēja no apmetņa un krājās peļķē pie kājām. "Kā viņa te iekļuvusi? Nedzirdēju nevienu ienākam." Sieviete bija ģērbusies kā tavernas apteksne raupjā audekla apmetnī ar brūnām rūtīm un apdilušu apakšmalu. Seju slēpa kapuce, (aču zaļajās acīs dejoja sveču atblāzma, un tad, kad viņa paspēra soli uz priekšu, Karaļkāvis viņu jau pazina.

-    Serseja, viņš klusi ierunājās kā cilvēks, kurš tikko atmodies no sapņa un nesaprot, kur atrodas. Cik ir pulkstenis?

-   Vilku stunda. Māsa atmeta kapuci un saviebās. Vai drīzāk noslīcinātā vilka stunda. Viņa mīļi uzsmaidīja brālim. Vai atceries pirmo reizi, kad es pie tevis tā atnācu? Tas bija kādā pretīgā iebraucamajā vietā Zebiekšu alejā. Es biju uzvilkusi kalpones kleitu, lai tiktu garām tēva sargiem.

-   Atceros. Tā bija Zušu aleja. "Viņa kaut ko no manis grib." Kāpēc tu esi atnākusi tādā laikā? Ko tu no manis gribi? Pēdējais vārds atbalsojās visā septā "bibibibibi", līdz pārauga čukstā. Sākumā viņam likās, ka Serseja ir atnākusi tikai tāpēc, lai Džeimijs viņu apskautu un pažēlotu.

-   Runā klusāk. Viņai bija dīvaina balss… tā kā aizelsusies, gandrīz vai izbiedēta.

-   Džeimij, Kevans man atteica. Viņš atteicās kļūt par labo roku un… viņš zina par mums. Tā viņš teica.

-    Atteicās? Tas bruņinieku izbrīnīja. Un kā viņš var zināt? Viņš varēja izlasīt to, ko rakstīja Staniss, bet tur nav nekā…

-   Tīrions zināja, Serseja atgādināja. Kas lai zina, kam kādas pasakas tas pretīgais punduris varēja sastāstīt. Tēvocis Kevans ir dzīves sīkums. Bet augstais septons… Amatā viņu iecēla Tīrions, kad tas resnais atstiepa kājas. Arī viņš varētu visu zināt. Serseja piegāja tuvāk brālim.

-   Tev jākļūst par Tommena labo roku, jo Meisam Tīrelam es neuzticos. Ja nu viņš ir pielicis savu roku pie tēva nāves? Viņš varēja sazvērēties ar Tīrionu. Velnēns varbūt jau ir ceļā uz Gaisa dārziem…

-   Nav gan.

-   Kļūsti par manu labo roku, viņa lūdzās, mēs valdīsim septiņās valstībās kopā kā karalis un karaliene.

-   Tu jau biji Roberta karaliene un nebiji manējā.

-   Es būtu bijusi, ja būtu uzdrīkstējusies. Bet mūsu dēls…

-   Tommens man nav nekāds dēls tāpat kā nebija arī Džofrejs, Džeimijs noteiktā balsī atbildēja. Arī viņus tu padarīji par Roberta dēliem.

-   Tu zvērēji, ka mīlēsi mani vienmēr, māsa satrūkās. Tā nav mīlestība, ja liec man lūgties.

Džeimijs juta, saoda Sersejas bailes pat cauri daudz spēcīgākajai līķa smakai. Viņam gribējās satvert māsu rokās, noskūpstīt, paslēpt seju viņas zeltainajās cirtās un apsolīt, ka nekad neviens viņai nedarīs pāri… liet ne te," viņš nodomāja, "dievu un tēva priekšā tā nevar."

-   Nē, viņš atbildēja. Es to nevaru un nedarīšu.

-   Bet tu man esi vajadzīgs, man ir vajadzīga mana otra puse. Lietus sāka bungot pa logiem. Tu esi es, un es esmu tu. Man vajag tevi līdzās. Un manī. Lūdzu, Džeimij. Lūdzu.

Džeimijs palūkojās, vai valdnieks Tīvins gadījumā no dusmām nav jau piecēlies sēdus, bet nē viņš vēl arvien puva nekustīgs un auksts.

-   Es esmu radīts nevis padomes zālei, bet kaujas laukam. Un tagad var gadīties, ka es neesmu derīgs pat tam.

Serseja noslaucīja asaras brūnajā, noskrandušajā piedurknē.

-    Lieliski. Ja gribi kaujas laukus, tad tu arī dabūsi kaujas laukus. Viņa nikni uzmeta galvā kapuci. Kāda es biju muļķe, nākot šurp. Es biju muļķe, jo mīlēju tevi. Viņas soļi skaļi atbalsojās klusumā un atstāja slapjus pleķus uz marmora grīdas.

Rīts Džeimijam pienāca gandrīz nemanāmi. Tiklīdz stikla kupols kļuva gaišs, uz sienām, grīdas un pīlāriem sāka vizuļot varavīksne, ietinot Tīvina līķi daudzkrāsainu staru plīvurā. Karaļa labā roka sapuva uz līdzenas vietas. Seja jau bija kļuvusi zaļgana, acis iekritušas tik dziļi, ka dobuļi atgādināja melnas bedres. Vaigi bija saplaisājuši, bet pa smalko zelta un purpura bruņu savienojumu vietām sūcās riebīgs, balts šķidrums un pilēja uz grīdas.

Pirmie to pamanīja septoni, atgriežoties no rīta lūgšanām. Viņi dziedāja, lūdzās un rauca degunus, līdz vienam no Visticīgākajiem kļuva tik nelabi, ka viņš tika izvests no septa. Drīz ieradās bariņš noviču ar kvēpināmajiem traukiem, un septā izplatījās tāda dūmi, ka līķis šķita peldam miglā. Smaržīgajā dūmakā izgaisa varavīksne, bet smaka palika tas bija tik salkans puvuma smārds, ka Džeimijam vilka uz vēmienu.

Kad atvērās durvis, pirmie ienāca Tīreli, kā viņiem pieklājas pēc stāvokļa. Mārgērija nesa milzīgu zeltainu rožu pušķi. Viņa dižmanīgi nolika ziedus pie valdnieka Tīvina kājām, taču paturēja vienu ziedu, ko tūdaļ pielika pie deguna. "Tātad viņa ir ne tikai glīta, bet arī gudra. Tommenam karalienēs varēja trāpīties arī daudz sliktāka partija. Citiem tā bija gadījies." Mārgērijas galma dāmas sekoja viņas piemēram.

Serseja nogaidīja, līdz visi citi ir ieņēmuši savas vietas, un tikai tad ienāca ar Tommenu pie rokas. Viņiem blakus baltā vilnas apmetnī un bruņās ar baltu emalju kātoja sīrs Osmunds Melnkatliņš. "…drāzās ar Lenselu un Osmundu Melnkatliņu un, iespējams, arī Mēnestiņu…"

Džeimijs bija redzējis pirli Melnkatliņu un viņa melnos matus uz krūtīm un vēl biezāko ērkuli starp kājām. Viņš iztēlojās, kā šī krūteža trinas gar viņa māsas krūtīm. "Viņa to nav darījusi. Velnēns meloja." Zeltainie un melnie mati, sviedros samirkuši, savijās. Melnkatliņa šaurā pēcpuse ar katru grūdienu saspringa. Džeimijs domās dzirdēja savu māsu elsojam. "Nē, tie ir meli."

Serseja bāla un sarkanām acīm pārvarēja pakāpienus, nometās pie tēva ceļos un parāva Tommenu sev līdzi. Zēns riebumā gribēja izvairīties, taču māte paguva viņu satvert aiz rokas.

-   Lūdzies, viņa nočukstēja, un Tommens pūlējās paklausīt, taču viņam bija tikai astoņi gadi, bet valdnieks Tīvins iedvesa vienīgi šausmas. Izmisīgi ievilcis krūtīs gaisu, karalis sāka šņukstēt. Rimsties! Serseja nošņāca.

Tommens pagrieza galvu, noliecās un sāka vemt. Kronis nokrita no galvas un aizripoja pa marmora grīdu. Māte riebumā novērsās, un karalis to izmantoja, lai joztu uz durvīm, ko viņa astoņus gadus vecās kājas nesa.

-    Sīr Osmund, palīdziet man, Džeimijs noskaldīja, kad Melnkatliņš metās pakaļ kronim, pasniedza viņam zelta zobenu un pats sekoja karalim. Viņš panāca zēnu Lampu zālē, kur abos noraudzījās divi duči izbiedētu septu.

-   Piedodiet, Tommens piņņāja. Rīt es uzvedīšos labāk. Māte teica, ka karalim ir jārāda piemērs, bet man no smakas palika nelabi.

"Tā neies krastā. Te ir pārāk daudz dzirdīgu ausu un redzīgu acu."

-   Iziesim ārā, gaišība. Džeimijs izveda zēnu no septa, kur gaiss bija tik svaigs, cik vien Karaļa ostā tas varēja būt. Ap laukumu bija izlikti četrdesmit zeltainie apmetņi, kuriem vajadzēja pieskatīt zirgus un nestuves. Viņš paveda karali sāņus, patālāk no citiem un kopā ar viņu apsēdās uz marmora pakāpieniem.

-   Es nebiju nobijies, zēns apgalvoja. Man no tās smakas vienkārši palika slikti. Vai tad jums nebija slikti? Kā jūs to varat izturēt, tēvoci, sīr?

"Es esmu ostījis pats savu pūstošo roku, ko Vārgo Houts man uzkāra kaklā kā karekli."

-   Cilvēks spēj izturēt gandrīz visu, ja tas ir nepieciešams, Džeimijs sacīja dēlam. "Es zinu, kā ož cilvēks, kuru cep paša bruņās." Pasaule ir pilna briesmu, Tommen. Ar tām var cīnīties, par tām var pasmieties, tās var izlikties neredzam… ieiet sevī.

Tommens apdomāja dzirdēto.

-   Es… es reizēm esmu iegājis sevī, viņš atzinās, kad Džofijs…

Pžofrejs. Viņiem aiz muguras vēja plandītos brunčos stāvēja Ser-

seja. T ava brāļa vārds bija Džofrejs. Viņš nekad nebūtu mani tā apkaunojis.

-  Es negribēju. Es nebiju nobijies, māt. Tikai tavs tēvs smirdēja pārāk…

-   Tev šķiet, ka man viņš smaržoja? Man arī ir deguns. Viņa satvēra puiku aiz auss un pierāva kājās. Valdniekam Tīrelam arī ir deguns. Vai pamanīji, ka viņš būtu vēmis svētajā septā? Vai redzēji valdnieci Mārgēriju brēcam kā zīdaini?

-   Serseja, pietiek, Džeimijs piecēlās kājās.

-   Sīr, kāpēc jūs esat šeit? karaliene saspurojās. Jūs zvērējāt stāvēt sardzē pie tēva, līdz beigsies apstāvēšana, ja vien mani neviļ atmiņa.

-   Apstāvēšana jau ir beigusies ej un pati paskaties uz tēvu.

-   Nē. Tu teici septiņas dienas un septiņas naktis. Pieļauju, ka Karaļsardzes komandieris prot skaitīt līdz septiņi? Saskaiti uz pirkstiem un pieskaiti vēl divus.

Citi jau sāka izklīst uz laukuma, bēgot no drausmīgās smakas septā.

-   Serseja, runā klusāk, Džeimijs aizrādīja. Nāk valdnieks Tīrels.

To viņa saprata. Karaliene pievilka Tommenu sev tuvāk, un Tīrels

abiem paklanījās.

-   Ceru, ka gaišībai nekas nopietns nekaiš?

-   Karali ir pārņēmušas sēras, Serseja atbildēja.

-    Tāpat kā mūs visus. Ja vien es varu kā palīdzēt…

Augstu virs galvas ieķērcās vārna. Uztupusies uz karaļa Bailora statujas, tā ķēzījās uz tēla svētās galvas.

-    Jūs noteikti daudz varat darīt Tommena labā, cienītais kungs, Džeimijs ierunājās.

-   Varbūt jūs varat pagodināt karalieni, pavakariņojot ar viņu pēc vakara lūgšanām?

Serseja uzmeta brālim iznīcinošu skatienu, taču šoreiz viņai pietika prāta iekost mēlē.

-   Pavakariņot? Tīrels bija pārsteigts. Domāju, ka… protams, mēs ar sievu būsim ļoti pagodināti.

Karaliene izmocīja smaidiņu un kaut ko pieklājīgi nobubināja, bet, kad Tīrels bija aizgājis un Tommens aizsūtīts prom Ādama Mārbranda uzraudzībā, viņa nikni metās Džeimijam virsū:

-    Tu esi piedzēries vai aizsapņojies, sīr? Saki, lūdzams, kāpēc man būtu jāvakariņo kopā ar to aptaurēto stulbeni un viņa bērnišķīgo sievu? Vēja pūsma sajauca viņas zeltainos matus. Es viņam nepiedāvāšu labās rokas amatu, ja to tu…

-   Tīrels tev ir vajadzīgs, Džeimijs pārtrauca māsu, bet ne te. Lūdz, lai viņš Tommena vārdā ieņem Vētrasgalu. Paglaimo viņam, pastāsti, cik ļoti viņš tev ir vajadzīgs tēva vietā. Meiss sevi uzskata par varenu karavīru. Viņš vai nu iekaros Vētrasgalu, vai ari visu sačakarēs un izrādīsies par muļķi. Abos gadījumos ieguvēja būsi tu.

-    Vētrasgalu? Serseja kļuva domīga. Jā, bet… valdnieks Tīrels ir cieši nolēmis neatstāt Karaļa ostu, kamēr Tommens nav apprecējies ar Mārgēriju.

-   Tad lai viņi apprecas, Džeimijs nopūtās. Paies vēl daudzi gadi, līdz Tommens būs spējīgs pildīt laulības pienākumu. Kamēr viņš vēl nav ķēries pie darba, savienību vienmēr iespējams lauzt. Lai Tīrels dabū savas kāzas, un tad sūti viņu uzspēlēt kara spēles.

Māsas sejā parādījās piesardzīgs smaids.

-   Nav laimes bez nelaimes, viņa noņurdēja. Tādā pasākumā Gaisa dārzu valdnieks pats var zaudēt dzīvību.

-    Tāda iespēja pastāv, Džeimijs piekrita. īpaši ja viņam zudīs pacietība un viņš gribēs vārtus ieņemt triecienā.

Serseja apveltīja brāli ar ilgpilnu skatienu.

-   Vai zini, viņa teica, man uz mirkli likās, ka tu sāc runāt tāpat kā tēvs.

BRĪNA

D

askendeilas vārti bija aizvērti un aizbultēti. Pilsētas mūri blāvi vīdēja pustumsā pirms ausmas. Uz torņiem kā spokaini sargkareivji ņirbēja miglas vāli. Gaidot saullēktu, pie vārtiem rindā bija izkārtojušies ducis vezumu un ratu. Brīna piestāja blakus vezumam ar rāceņiem. Viņai sāpēja ikri, tāpēc bija patīkami nokāpt no zirga un atpūtināt kājas. Drīz vien no meža izbrauca vēl viens pajūgs. Kad debesis bija gaišas, rinda bija izstiepusies jau ceturtdaļjūdzes garumā.

Laucinieki ar ziņkāri vēroja sievieti, bet neviens viņu neuzrunāja. "Ar viņiem pirmajai runāt klājas man," Brīna sev teica, taču uzsākt sarunu ar svešiniekiem viņai vienmēr bija grūti. Pat bērnībā viņa bija kautrīga meitene, un ilgie, izsmiekla pilnie gadi viņu bija padarījuši vēl biklāku. "Jāapjautājas par Sansu. Kā citādi es viņu atradīšu?" Viņa nokāsējās.

-   Labā sieviete, viņa uzrunāja sievišķi ratos ar rāceņiem, varbūt pa ceļam esat redzējusi manu māsu? Viņa ir jauna, trīspadsmit gadus veca meitene ar zilām acīm un kastaņbrūniem matiem. Viņa varētu būt kopā ar piedzērušos bruņinieku.

Sieviete papurināja galvu, bet viņas vīrs ierunājās:

-   Tādā gadījumā varu saderēt, ka viņa jau vairs nav jaunava. Vai tam nabaga skuķim ir vārds?

Brīnai nekas nenāca prātā. "Man vajadzēja izdomāt viņi vārdu." Būtu derējis jebkāds, bet viņa nevarēja izdomāt nekādu.

-   Viņai nav vārda? Ceļi ir pilni ar skuķiem bez vārda.

-   Un kapsēta vēl pilnāka, sieva piebilda.

Kad uzlēca saule, uz mūriem iznāca sargi. Zemnieki sakāpa ratos un paņēma grožus. Arī Brīna uzlēca zirgā un palūkojās atpakaļ vairums to, kas gribēja iekļūt Daskendeilā, bija laucinieki ar pārdošanai paredzētu augļu un dārzeņu vezumiem. Kādu duci vietu tālāk viņa redzēja pāris bagātu pilsētnieku sēžam labi barotu rumaku mugurās, bet tālāk ievēroja kaulainu puiku dābolainā zirgā. No abiem bruņiniekiem sīra Šedrika un Trakās Peles nebija ne vēsts.

Sargi laida atbraucējus iekšā, tik tikko uzmetot viņiem skatienus, bet, kad pie vārtiem nonāca Brīna, viņi to aizturēja.

-   Stāt! kapteinis uzsauca, un divi vīri gredzenu bruņukreklos sakrustoja šķēpus un aizšķērsoja viņai ceļu. Kāds ir tavas ierašanās iemesls?

-   Es meklēju Daskendeilas valdnieku vai viņa mestru.

Kapteinis nopētīja meičas vairogu.

-   Lotstonu melnais sikspārnis… tam ir slikta slava.

-   Tas nav mans. Gribēju to pārkrāsot.

-   Tiešām? Kapteinis paberzēja zodu. Laimīgā kārtā ar to nodarbojas mana māsa. Jūs viņu atradīsiet namā ar apzīmētām durvīm tieši pretī "Septiņiem zobeniem". Viņš deva zīmi sargiem. Laidiet viņu garām, puiši. Tas ir sievišķis.

Tieši aiz vārtiem bija tirgus laukums, kur braucēji krāva no ratiem ārā rāceņus, dzeltenos sīpolus un maisus ar kviešu graudiem. Citi tirgojās ar ieročiem un bruņām, turklāt ļoti lēti, spriežot pēc viņu sauktajām cenām. Laupītāji un maitu putni kaujas laukos ieradās pēc katras kaujas. Brīna pajāja garām bruņu krekliem, kas vēl bija apkaltuši ar asinīm, apdauzītām bruņu cepurēm un robainiem zobeniem. lūr bija nopērkams arī apģērbs: ādas zābaki, kažokādas apmetņi, pleķaini mēteļi ar aizdomīgiem iegriezumiem. Vairumu ģerboņu viņa pazina. Tur bija dūre bruņucimdā, alnis, balta saule, abpusgriezīgs cirvis tie visi bija ziemeļnieku ģerboņi. Tur bija lietas, kas piederējušas Tārlija vīriem un Vētrasgala karotājiem. Viņa tur redzēja Sarkanābolu un Zaļābolu simbolus, vairogu ar trim Leiguda zibeņiem, zirgu rotājumus ar Embrozu skudrām. Paša Tārlija mednieks bija uz daudziem ģerboņiem, saspraudēm un kamzoļiem. Vārnām bija vienalga draugs vai ienaidnieks.

Tur par grašiem bija nopērkami priedes un liepas koka vairogi, bet Brīna jāja tiem garām viņa labprātāk atstāja sev smago ozolkoka vairogu, ko viņai bija sameklējis Džeimijs un ar kuru viņa bija jājusi no Hārenholas līdz Karaļa ostai. Priedes vairogam bija zināmas priekšrocības: tas bija vieglāks, turklāt mīkstais koks uzbrucēja cirvim vai zobenam bija kā lamatas. Tomēr ozols pasargāja labāk, ja vien karotājam pietika spēka to nest.

Daskendeila bija uzcelta ap ostu. Uz ziemeļiem no pilsētas pacēlās kaļķakmens klintis, bet dienvidos klinšains zemesrags aizsargāja ostā noenkurotos kuģus no šaurās jūras vētrām. Pils bija būvēta ar skatu uz piestātni, tās četrstūrainais cietoksnis un masīvie torņi bija redzami no ikviena pilsētas nostūra. Pa šaurajām bruģētajām ieliņām vieglāk bija iet nekā jāt, tāpēc Brīna atstāja ķēvi stallī un devās tālāk kājām, uzmetusi vairogu uz muguras un pasitusi padusē segas rituli.

Kapteiņa māsu nebija grūti atrast. "Septiņi zobeni" bija lielākā iebraucamā vieta pilsētā, un dubultās durvis tai pretī bija dāsni izkrāsotas. Uz tām bija uzgleznota pils rudenīgā mežā, kur koki tērpās zeltainās un rūsganās krāsās. Ap senu ozolu stumbriem vijās efejas, un pat zīles bija izzīmētas visnotaļ rūpīgi. Ieskatījusies ciešāk, Brīna mežā redzēja arī dažādas radības: viltīgu rudu lapsu, divus zvirbuļus koka zarā un mežacūkas ēnu.

-   Jums ir ļoti skaistas durvis, viņa sacīja tumšmatainai sievietei, kas pēc klauvējiena tās atvēra. Kura pils tā ir domāta?

-   Jebkura, kapteiņa māsa atteica. Es zinu tikai Danfortu pie ostas, bet pārējo pati izdomāju, kā pilij vajadzētu izskatīties. Es arī nekad neesmu redzējusi ne pūķi, ne grifu, ne vienradzi. Viņa runāja itin jautri, taču, kad Brīna parādīja vairogu, viņas seja satumsa. Vecmāmiņa mēdza stāstīt, ka naktīs bez mēness no Hārenholas lidojuši ārā milzīgi sikspārņi un nesuši Trakajai Danellai bērnus, ko likt grāpjos. Reizēm es pat dzirdēju, kā tie skrāpējas ap slēģiem. Viņa uz brīdi domīgi saknieba lūpas. Un kas jāzīmē sikspārņa vietā?

Tārtu nama ģerbonī bija četrās daļās sadalīts laukums sārtā un zilā krāsā, dzeltena saule un pusmēness, tomēr Brīna neuzdrošinājās to nēsāt, kamēr ļaudis viņu uzskatīja par slepkavu.

-   Jūsu durvis man atsauca atmiņā vairogu, ko es bērnībā redzēju tēva arsenālā. Viņa aprakstīja ģerboni, cik labi vien prazdama.

-   Es to varu uzgleznot tūlīt pat, sieviete pamāja, bet krāsai ir jānožūst. Paņemiet istabu "Septiņos zobenos", ja jums labpatīk, un vairogu es jums no rīta aiznesīšu.

Brīna nebija ieplānojusi nakšņot Daskendeilā, bet varbūt tā bija labāk. Viņa nezināja, vai valdnieks ir pilī un vai būs ar mieru viņu pieņemt. Meiča pateicās meistarei un devās pāri ielai uz iebraucamo vietu. Virs ieejas pie dzelzs vabas karājās septiņi zobeni. Krāsa bija saplaisājusi un nolupusi, tomēr Brīna saprata, ko tie nozīmē. Tie apzīmēja Tumseņu septiņus dēlus, kuri bija valkājuši Kara]sardzes baltos apmetņus, neviens cits nams visā karaļvalstī ar tādu skaitu nevarēja lepoties. Viņi bija nesuši slavu savam namam un tagad bija iebraucamā nama simbols. Brīna iegāja kopējā zālē un pasūtīja viesnīcniekam istabu un vannu.

Viņš iekārtoja meiču otrajā stāvā, un sieviete ar tumšbrūnu dzimumzīmi sejā atnesa gan vannu, gan ūdeni pa spainim vien.

-    Vai Daskendeilā vēl ir palicis kāds no Tumseņiem? Brīna apvaicājās, kāpdama vannā.

-    Ir Tumšie, es pati esmu no Tumšajiem. Mans vīrs mēdz teikt, ka es pirms kāzām biju Tumšā, bet pēc kāzām kļuvu vēl tumšāka. Viņa iesmējās. Daskendeilā nevar nospļauties, lai netrāpītu kādam Tumšajam, Tumšmežam vai Tumšlabim, bet augstie Tumseņi sen ir izzuduši. Valdnieks Denīss bija pēdējais jauks, jauns muļķis. Vai zinājāt, ka Tumseņi Daskendeilā bija karaļi vēl pirms andalu ierašanās? Paskatoties uz mani, to nevar pateikt, bet manī rit karaliskas asinis. Saprotat? "Gaišība, vēl vienu kausu alus!" tā viesiem man vajadzētu teikt. "Gaišība, vajag iznest naktspodu un atnest ari kādu žagaru saišķi. Nolāpītā gaišība, uguns gandrīz izdzisis!" Viņa vēlreiz iesmējās un izkratīja no spaiņa pēdējās ūdens lāses. Te nu būs. Vai ūdens ir pietiekami karsts?

-   Būs jau labi. Ūdens bija remdens.

-   Es jau atnestu vēl, bet tad ies pāri. Tāds meitietis kā jūs aizpilda visu vannu.

"Tikai tik mazu vanneli kā šī." Hārenholā vannas bija milzīgas un akmenī kaltas. Pirtī no ūdens cēlās biezi tvaika mutuļi, Džeimijs iznāca no dūmakas kails kā no mātes miesām pa pusei līķis, pa pusei dievs. "Viņš iekāpa vannā pie manis," viņa atcerējās un nosarka. Meiča paņēma cietu sārma ziepju gabalu, berza paduses un pūlējās atsaukt atmiņā Renlija seju.

Kad ūdens bija atdzisis, Brīna bija tieši tik tīra, cik tīra bija gribējusi kļūt. Viņa uzvilka mugurā tās pašas drānas, ko bija novilkusi, un aplika zobensiksnu, bet bruņas un bruņucepuri atstāja istabā, lai Danfortā neizskatītos pārāk draudīga. Izstaipīt kājas bija tik patīkami. Sargiem pie pils vārtiem mugurā bija ādas kamzoļi ar sakrustotiem kaujas veseriem uz balta laukuma.

-   Es gribu runāt ar jūsu valdnieku, Brīna paziņoja.

-   Tad tev vajadzēs runāt ļoti skaļi, viens iesmējās.

-    Valdnieks Rīkers kopā Randīlu Tārliju aizjāja uz Jaunavu dīķi, otrs paskaidroja. Viņš atstāja sīru Rufusu Līku par kastelānu, lai pieskatītu valdnieci Rīkeri un bērnus.

Tieši pie Līka sargi pavadīja Brīnu. Sīrs Rufuss bija neliela auguma, drukns, ar pelēku bārdu un bez kreisās pēdas.

-   Piedodiet, ka nepieceļos, viņš sacīja. Brīna pasniedza viņam savu vēstuli, taču Rufuss neprata lasīt, tāpēc aizsūtīja meiču pie mestra plikgalvaina vīra ar vasarraibumainu pakausi un stīvām rudām ūšelēm.

Izdzirdis Holarda vārdu, mestrs nepatikā saviebās.

-    Cik reižu man tā dziesmiņa jādzied? Viņš savieba tādu ģīmi, ka Brīnai gribējās aizbēgt. Jūs domājat, ka esat pirmā, kas meklē Dontosu? Drīzāk jau divdesmit pirmā. Dažas dienas pēc karaļa nāves valdnieka Tīvina uzdevumā te bija zeltainie apmetņi. Un kā uzdevumā nākat jūs?

Brīna parādīja viņam vēstuli ar Tommena zīmogu un bērnišķīgo parakstu. Mestrs urkšķēja un burkšķēja, knibināja vasku un beigu beigās atdeva pergamentu atpakaļ.

-   Viss izskatās kārtībā. Viņš apsēdās uz krēsla un norādīja Brīnai uz otru. Sīru Dontosu es nemaz nepazinu. Viņš Daskendeilu pameta jau zēna gados. Tiesa, Holardi kādreiz bija varens nams. Vai zināt, kāds bija viņu ģerbonis? Laukums ar sarkanām un sārtām šķērssvītrām, bet uz zilās augšdaļas trīs zelta kroņi. Varoņu laikmetā Tumseņi bija sīki karalīši, un trīs no viņiem apņēma sievas no Holardiem. Vēlāk viņu mazo valstību ierija lielās karalistes, bet Tumseņi palika un Holardi viņiem kalpoja… pat dumpja laikā. Vai jūs to zinājāt?

-   Šo to zināju. Mājās mestrs mēdza teikt, ka karalis Airīss sajucis prātā tieši Daskendeilas dumpja dēļ.

-    Daskendeilā valdnieks Denīss vēl aizvien tiek mīlēts, neraugoties uz visām nelaimēm, ko uzkrāvis iedzīvotājiem. Ļaudis visā vaino viņa sievu valdnieci Seralu mīrieti. Sauc viņu par Čūsku Mežģīnēs. Ja valdnieks Tumsenis būtu apprecējis Stauntonu vai Stokvortu… jūs jau zināt, kā parasti melš vienkāršie ļaudis. Viņi mēdz teikt, ka Čūska Mežģīnēs iešļākusi vīram ausī mīriešu indi, lai Denīss saceltos pret savu karali un saņemtu viņu gūstā. Gūstot karali, ieroču pārzinis sīrs Sīmons Holards nogalējis sīru Gveinu Gauntu no Karaļsardzes. Pusgadu Airīss tika turēts šajos pašos mūros, kamēr karaļa labā roka ar pamatīgu karaspēku stāvēja pie Daskendeilas vārtiem. Tīvinam bija pietiekami daudz spēka, lai ieņemtu pilsētu jebkurā brīdī, taču Denīss viņiem paziņoja, ka nogalinās karali, tiklīdz sāksies uzbrukums.

-   Bet karalis tika izglābts, Brīna atcerējās. Viņu izglāba Baristens Drosmīgais.

-   Tieši tā, mestrs apstiprināja. T iklīdz Denīss bija zaudējis ķīlnieku, tā atvēra vārtus un izbeidza dumpi, lai nepieļautu, ka Tīvins ieņem pilsētu. Viņš lieca celi un lūdzās žēlastību, bet karalis piedot negrasījās. Denīss palika bez galvas, tāpat arī viņa māsa, tēvoči, brālēni un visi varenie Tumseņi. Čūska Mežģīnēs tika sadedzināta dzīva, nabaga sieviete, lai gan vispirms viņai tika izrauta mēle un visas sievišķās daļas, ar kurām, kā mēļoja, viņa paverdzinājusi vīru. Puse Daskendeilas ļaužu jums vēl šodien teiks, ka Airīss bijis pārāk laipns pret viņu.

-   Un Holardi?

-    Viņi zaudēja visus titulus un tika iznīcināti, mestrs atbildēja. Kad tas notika, es vēl Citadelē kalu ķēdi, bet esmu lasījis liecības par viņu tiesu un sodīšanu. Sīrs Džons Holards bija precējies ar Denīsa māsu un gāja bojā kopā ar savu sievu, tāpat arī viņu jaunākais dēls, kurš pa pusei bija Tumsenis. Robins Holards bija ieroču nesējs, un tad, kad karalis bija sagūstīts, viņš lēkāja apkārt un plūkāja viņam bārdu. Robins nomira uz moku rata. Sīmonu Holardu, atbrīvojot karali, nokāva Baristens. Holardiem tika atņemtas zemes, pils nopostīta, ciemi nodedzināti. Holardu nams tika aizmēzts no zemes virsas tāpat kā Tumseņi.

-   Izņemot Dontosu.

-     Taisnība. Jaunais Dontoss bija Sīmona dvīņubrāļa sīra Stefona Holarda dēls. Stefons bija miris jau pirms vairākiem gadiem un dumpī nepiedalījās. Airīss vienalga būtu nocirtis puikam galvu, taču Baristens lūdza saudzēt viņa dzīvību. Karalis nespēja atteikt cilvēkam, kurš bija viņu izglābis, tāpēc Dontoss tika aizvests uz Karaļa ostu kā ieroču nesējs. Neesmu dzirdējis, ka viņš jelkad būtu atgriezies Daskendeilā, un kāpēc gan lai viņš to darītu? Viņam te nebija ne zemes, ne radinieku, ne pils. Ja arī Dontoss kopā ar to ziemeļnieku meitēnu nogalēja karali, tad viņiem, pēc manām domām, vajadzēja laisties pēc iespējas tālāk no likuma varas. Meklējiet viņus Senpilsētā vai kaut kur aiz šaurās jūras. Meklējiet viņus Dornē vai pie Mūra. Meklējiet citur. Mestrs piecēlās. Man jāiet pie kraukļiem. Atvainojiet, esmu spiests atvadīties.

Gājiens atpakaļ uz iebraucamo vietu šķita ilgāks nekā uz Danfortu, un pie vainas droši vien bija viņas oma. Sansu Stārku Daskendeilā neatrast, tas nu bija skaidrs. Ja Dontoss viņu bija aizvedis uz Senpilsētu vai pāri šaurajai jūrai, kā uzskatīja mestrs, Brīnās meklējumi bija bezcerīgi. "Kas viņai būtu meklējams Senpilsētā?" Brīna uzdeva sev jautājumu.

"Mestrs nepazina ne viņu, ne Holardu nez vai viņa būtu devusies pie pilnīgiem svešiniekiem."

Karaļa ostā Brīna bija uzmeklējusi vienu no Sansas bijušajām apteksnēm, kas tagad bordeli mazgāja veļu.

"Pirms cienītās kundzes Sansas es kalpoju valdniekam Renlijam, un abi izrādījās nodevēji, Brella ar rūgtumu sūdzējās. Tagad es neesmu vajadzīga nevienam valdniekam, tāpēc varu mazgāt vešu maukām. Kad Brīna apjautājās par Sansu, viņa atbildēja: Varu jums pateikt to pašu, ko teicu valdniekam Tīvinam: tā meitene vienmēr lūdzās. Viņa gāja uz septu un lika sveces kā visas kārtīgas dāmas, bet gandrīz katru vakaru arī skrēja uz dievmežu. Viņa būs devusies atpakaļ uz ziemeļiem, lūr ir tie viņas dievi.

Ziemeļi bija plaši, un Brīna nezināja, kuriem no sava tēva karognešiem Sansa varētu uzticēties. "Vai varbūt viņa meklēja pati savus radiniekus?" Lai arī visi viņas brāļi un māsa bija nogalināti, Brīna zināja, ka pie Mūra Naktssardzē kalpo viņas tēvocis un ārlaulībā dzimis pusbrālis. Cits tēvocis Edmūrs Tūlijs bija gūsteknis Dvīņos, bet savukārt viņa tēvocis vēl arvien turēja savās rokās Straujupi. Un valdnieces Ketlīnas jaunākā māsa valdīja Ielejā. "Asiņu balss sauc." Sansa varēja bēgt pie kāda no viņiem, bet pie kura?

Mūris, protams, bija pārāk tālu, turklāt tā bija salta un skarba vieta. Lai nokļūtu Straujupē, meitenei vajadzēja šķērsot kara plosītās upes zemes un izkļūt cauri Lanisteru aplenkumam. Nokļūt Ligzdā būtu vieglāk, un Līsa noteikti labprāt pieņemtu māsasmeitu…

Priekšā bija ielas līkums. Brīna kādā brīdi bija nepareizi nogriezušies un tagad nonākusi strupceļā mazā dubļainā pagalmā, kur pie zemas akmens akas zemē rakņājās trīs cūkas. Viena, ieraudzījusi nācēju, iekviecās, un veca sieva, kas vilka ūdeni no akas, ar aizdomām nopētīja Brīnu.

A Ko tev vajag?

-   Meklēju "Septiņus zobenus".

-   Ej atpakaļ, kā esi atnācis. Pie septa griezies pa kreisi.

-   Pateicos.

Brīna pagriezās un uzskrēja virsū kādam, kas pa galvu pa kaklu steidzās ap stūri. Svešinieks zaudēja līdzsvaru un nogāzās uz dibena dubļos.

-    Atvainojos, viņa noņurdēja. Tas bija tikai puika kaulains jaunietis ar taisniem, plāniem matiem un miežagraudu vienā acī. Vai tev nekas nekaiš? Sieviete sniedza roku, lai palīdzētu viņam piecelties, taču zeņķis, atsperdamies ar papēžiem un balstīdamies uz elkoņiem, tāpat sēdus rāpās atpakaļ. Viņam nebija vairāk par divpadsmit gadiem, tomēr mugurā bija bruņukrekls, bet uz muguras ādas makstī divroku zobens. Vai es tevi pazīstu? Brīna noprasīja. Puikas seja it kā likās pazīstama, lai gan acumirklī viņa nespēja atcerēties, kāpēc.

-   Nē. Jūs ne. Jūs nekad… Viņš pietrausās kājās. P-piedodiet. Cienītā kundze. Es neskatījos. Tas ir, es skatījos, tikai zemē. Pie kājām. Puika ņēma kājas pār pleciem un nozuda tur, no kurienes bija nācis.

Kaut kas zēnā šķita aizdomīgs, taču Brīna negribēja Daskendeilas ielās dzīties viņam pakaļ. "Es viņu redzēju no rīta pie pilsētas vārtiem," sieviete aptvēra. "Viņš jāja ar dābolainu zirgu." Meičai likās, ka viņa zēnu redzējusi vēl kaut kur, bet kur?

Kad Brīna atkal atrada "Septiņus zobenus", kopējā zāle jau bija ļaužu pilna. Vistuvāk pavardam sēdēja četras septas netīros un ceļa putekļiem klātos talāros. Citus solus bija aizņēmuši vietējie ļaudis, kas no bļodām strēba karstu krabju virumu un krimta maizes ņukas. No smaržas viņai sāka kurkstēt vēders, taču brīvu vietu nebija.

-   Cienītā kundze, nāciet manā vietā, kāda balss aiz muguras ierunājās.

Tikai tad, kad runātājs piecēlās no sola, Brīna pamanīja, ka viņš ir punduris. Mazais vīrelis nebija pat piecas pēdas garš, uz kartupelim līdzīgā deguna bija izspiedušies asinsvadi, zobi no skābajām lapām bija sarkani, viņš bija ģērbies brūnā audekla talārā kā svētais brālis, bet resnajā kaklā karājās Kalēja dzelzs āmurs.

-   Sēdi vien, viņa atteica. Es varu pastāvēt tāpat kā tu.

-   Jā, bet es tik lēti neapdauzīšu galvu pret griestiem. Punduris runāja vulgāri, taču pieklājīgi.

Brīna aplūkoja viņa izskūto pakausi daudzi svētie brāļi skuva tādas tonzūras. Septa Roella reiz tika teikusi, ka viņi tā gribot parādīt, ka šiem no Tēva nekas neesot slēpjams. "Vai tad Tēvs nevar redzēt cauri matiem?" Brīna toreiz pavaicāja. Muļķīgs jautājums. Viņai bija grūta galva, vismaz tā allaž teica septa Roella. Tagad viņa jutās gandrīz tikpat dumji, tāpēc apsēdās pundura vietā sola galā, deva zīmi, lai viņai atnes virumu, un pagrieza galvu, lai pateiktos pundurim.

-   Vai kalpo kādā svētajā namā tepat Daskendeilā, brāli?

-    Kādreiz kalpoju netālu no Jaunavu dīķa, bet vilki tur visu nosvilināja, vīrelis atbildēja, grauzdams maizes klaipa galiņu. Mēs visu atjaunojām, kā vien spējām, bet tad uzradās algotņi. Nepateikšu, kas tie bija par vīriem, bet viņi paņēma mūsu cūkas un apkāva brāļus. Es paslēpos koka dobumā, bet pārējie bija pārāk lieli. Man vajadzēja daudz laika, lai visus apglabātu, bet Kalējs deva spēku. Pēc tam es izraku tās dažas monētas, ko vecākie brāļi bija paslēpuši, un glābos pats.

-   Pa ceļam satiku citus brāļus, kas gāja uz Karaļa ostu.

-   Jā, ceļā ir simtiem cilvēku un ne tikai brāļi arī septoni un vienkāršie ļaudis. Tie visi ir zvirbuļi. Var jau būt, ka es ari esmu zvirbulis, jo Kalējs mani ir radījis pavisam mazu. Viņš pasmējās. Un kas jums par ligu, kundze?

-    Es meklēju māsu. Viņa ir dižciltīga, tikai trīspadsmit gadus veca, skaista meitene ar zilām acīm un kastaņbrūniem matiem. Varbūt esi ievērojis viņu kopā ar kādu vīrieti bruņinieku vai ākstu. Tam, kurš man palīdzēs viņu atrast, es atmaksāšu zeltā.

-   Zeltā? Brālis atieza smaidā sarkanos zobus. Bļoda šā krabju viruma atlīdzībā man būtu laba diezgan, tikai baidos, ka nespēšu palīdzēt. Ākstus pa ceļam esmu sastapis vairumā, bet skaistas meičas ne tik daudz. Viņš pielieca galvu sāņus un mirkli apdomājās Jaunavu dīķī gan bija viens āksts, ja tā padomā. Viņš bija netīrs un vienās skrandās, bet zem putekļu kārtas bija āksta tērps.

"Vai Dontoss Holards valkāja āksta tērpu?" To neviens Brīnai nebija teicis… bet neviens arī nebija teicis, ka nevalkāja. Bet kāpēc viņš bija noskrandis? Vai ar viņu un Sansu pēc bēgšanas no Karaļa ostas būtu noticis kas nelāgs? Iespējams, jo ceļi bija bīstami. "Un vispār tas varēja nebūt viņš."

-   Vai tam ākstam bija sarkans deguns?

-   To es nevaru apzvērēt. Bet, atzīstos, es viņam nepievērsu daudz uzmanības. Kad biju apbedījis savus brāļus, es gāju uz Jaunavu dīķi cerībā, ka tur atradīšu kuģi, kas mani aizvedīs uz Karaļa ostu. Ākstu es vispirms ievēroju ostā. Viņš zaglīgi raudzījās apkārt un vairījās no Tārlija kareivjiem. Vēlāk es viņu vēlreiz ieraudzīju "Smirdošajā zosī".

-   "Smirdošajā zosī"? Brīna nesaprata, vai dzirdējusi pareizi.

-    Tas ir pretīgs ūķis, punduris apstiprināja. Tārlija vīri Jaunavu dīķī iet apgaitā pa ostu, bet "Zoss" allaž ir pilna ar jūrniekiem, un jūrnieki bieži vien mēdz pa kluso uzņemt kādu uz klāja, ja vien šiem labi samaksā. Tas āksts meklēja kuģi, kas pārvestu trīs cilvēkus pāri šaurajai jūrai. Es ne reizi vien redzēju viņu sarunājamies ar galeru airētājiem. Šad tad viņš uzdziedāja kādu smieklīgu dziesmu.

-   Trīs cilvēkus, nevis divus?

-   Trīs, cienītā kundze. To es varu apzvērēt pie septiņiem dieviem. "Trīs," viņa sāka prātot, "Sansa, sīrs Dontoss… bet kas varēja būt trešais? Velnēns?" Vai tas āksts sameklēja kuģi?

-   To es nezinu, punduris atteica, bet kādu vakaru Tārlija kareivji ienāca "Zosī" viņu meklēt, un pēc pāris dienām dzirdēju kādu vīru lielāmies, ka piemuļķojis muļķi, un viņam bija ari zelts, ar ko pierādīt savus vārdus. Viņš pats bija piedzēries un uzsauca alu visiem, kas vēlējās.

-   Piemuļķojis muļķi, Brīna atkārtoja. Ko tas varētu nozīmēt?

-   Nevaru zināt. Viņu visi sauca par Veiklo Diku, to gan es atceros. Punduris noplātīja rokas. Baidos, ka tas ir viss, ko varu jums pateikt, atskaitot niecīga cilvēciņa lūgšanas.

Brīna turēja vārdu un pasūtīja pundurim bļodu ar krabju virumu… kā ari karstu, tikko ceptu maizi un kausu vīna piedevām. Kamēr vīrelis ēda, stāvēdams turpat blakus, Brīna apdomāja dzirdēto. "Vai viņiem bija piebiedrojies Velnēns?" Ja Sansas pazušanu bija nokārtojis Tīrions Lanisters, nevis Dontoss Holards, tad patiešām bija iemesls bēgt pāri šaurajai jūrai.

Izēdis virumu, vīriņš notiesāja arī to, kas bija palicis pāri meičai.

-   Jums vajadzētu vairāk ēst, viņš pamācīja. Tik lielai dāmai kā jūs ir vajadzīgi spēki. Līdz Jaunavu dīķim nav tālu, bet ceļš mūsdienās ir bīstams.

"Es zinu." Tas bija tas pats ceļš, uz kura bija kritis Kleoss Frejs un uz kura viņu un sīru Džeimiju sagūstīja Asiņainie Āksti. "Džeimijs gribēja mani nomiegt," viņa atcerējās, "kaut ari viņš bija vārgs, vājš un savažotām rokām." Ar visu to viņam tas gandrīz izdevās, bet tas bija vēl, pirms Zollo viņam nocirta roku. Zollo, Rordžs un Drāzenis viņu būtu izvarojuši vai simt reižu, ja sīrs Džeimijs nebūtu šiem sastāstījis, ka par meiču var dabūt tik daudz safīru, cik pati sver.

-   Cienītā, kundze, jūs esat saskumusi. Vai domājat par māsu? Punduris paplikšķināja viņai pa roku. Nebaidieties, Vecene apgaismos jūsu ceļu un Jaunava rūpēsies par viņas drošību.

-   Kaut nu tev būtu taisnība.

-   Man ir taisnība. Viņš paklanījās. Bet tagad gan man jāiet. Līdz Karaļa ostai ir tāls ceļš.

-   Vai tev ir zirgs vai mūlis?

-   Man ir divi mūļi, vīrelis pasmējās. Re, kur tie ir, kāju galos. Pēdas mani aizvedīs tur, kur gribu nokļūt. Viņš vēlreiz palocīja galvu un, katrā solī zvārodamies, aizslāja uz durvju pusi.

Brina palika pie galda vēl brīdi pēc tam, kad viņš bija aizgājis, un veldzējās ar kausu ūdenī šķaidīta vīna. Meiča vīnu nedzēra bieži, taču laiku pa laikam tas palīdzēja gremošanai. "Un kurp man tagad doties?" viņa sev jautāja. "Uz Jaunavu dīķi "Smirdošajā zosī" meklēt Veiklo Diku?"

Kad viņa pēdējo reizi bija Jaunavu dīķī, pilsētā valdīja postaža, valdnieks bija ieslēdzies pilī, bet vienkāršie ļaudis miruši, aizbēguši vai paslēpušies. Viņa atcerējās nodegušās ēkas, tukšās ielas un sadragātos vārtus. Paklīduši suņi uzglūnēja zirgiem, dīķī, kas pildījās no avota un bija devis pilsētai nosaukumu, peldēja uzpūtušies miroņi. "Džeimijs toreiz dziedāja "Sešas meičas dīķī" un smējās, kad lūdzu viņam apklust." Turklāt Jaunavu dīķī bija arī Randīls Tārlijs, un tas bija labs iemesls mest līkumu šai pilsētai. Drīzāk jau vajadzēja nolīgt kuģi un doties uz Kaijgali vai Balto ostu. "Bet es varu rīkoties gan vienādi, gan otrādi. Varu iegriezties "Smirdošajā zosī", aprunāties ar to Veiklo Diku un tad ar kuģi no Jaunavu dīķa laist tālāk uz ziemeļiem."

Kopējā zāle sāka tukšoties. Brīna pārlauza maizes riku uz pusēm un ieklausījās sarunās pie citiem galdiem. Vairums melsa par valdnieka Tīvina Lanistera nāvi.

-   Runā, ka šo nomušījis paša dēls, kāds vietējais vīrs, spriežot pēc izskata kurpnieks. To pastrādājis tas negantais punduris.

-   Un karalis ir tikai puišelis, sacīja vecākā no četrām septām. Kurš tad valdīs, kamēr viņš pieaugs?

-   Valdnieka Tīvina brālis, teica kāds no sargiem. Vai tas Tīrels. Vai varbūt Karaļkāvis.

-   Tikai ne viņš, protestēja viesnīcnieks. Kā var valdīt zvēresta lauzējs? Viņš nospļāvās ugunī.

Brīna ļāva maizei izkrist no pirkstiem un notrausa no biksēm drupačas. Viņa bija dzirdējusi pietiekami.

Tajā naktī viņa sapņoja, ka stāv Renlija teltī. Visas sveces bija izdzisušas, un viņu apņēma aukstums. Zaļajā tumsā kaut kas kustējās kaut kas pretīgs un šausmīgs tuvojās karalim. Viņa gribēja Renliju aizstāvēt, taču locekļi kļuva stīvi kā sasaluši un vajadzēja milzīgu piepūli, lai paceltu roku. Kad ēnainais zobens pārcirta zaļo tērauda kakla aizsargu un sāka ritēt asinis, viņa pamanīja, ka mirstošais karalis nav vis Renlijs, bet gan Džeimijs Lanisters, un viņa tagad bija pievīlusi arī viņu.

Kapteiņa māsa atrada Brīnu kopējā zālē dzeram pienu ar medu un trim jēlām olām.

-    Tas ir lielisks, Brīna sacīja, kad sieviete parādīja svaigi krāsoto vairogu. Zīmējums drīzāk atgādināja gleznu nekā ģerboni, un, to redzot, meičai likās, ka viņa atkal stāv tēva arsenālā. Viņa atcerējās, kā bija pārlaidusi pirkstus saplaisājušajai un izbalējušajai krāsai zaļajām koka lapām un krītošās zvaigznes ceļam.

Brīna samaksāja krāsotājai otru pusi nolīgtās cenas un, no pavāra nopirkusi sausiņus, sieru un miltus, uzsvieda vairogu plecā un izgāja no iebraucamās vietas. Viņa atstāja pilsētu pa ziemeļu vārtiem un lēni jāja garām laukiem un sētām, kur viskarstākās cīņas bija notikušas, kad vilki uzklupa Daskendeilai.

Džofreja armiju toreiz komandēja Randīls Tārlijs, un tā lielākoties sastāvēja no rietumu vīriem, Vētrasgala vīriem un bruņiniekiem no Ārēm. Kritušie tika aiznesti uz pili, kur atdusējās varoņu kapos Daskendeilas septos. Ziemeļnieki bija krituši daudz lielākā skaitā, tāpēc viņi tika apbedīti kopējā kapā pie jūras. Virs akmeņu krāvuma, kas iezīmēja kapa vietu, uzvarētāji bija izlikuši raupju koka plāksni ar uzrakstu "Te dus vilki", un nekas cits tur nebija rakstīts. Brīna apturēja zirgu un noskaitīja īsu lūgšanu par šiem kritušajiem, par Ketlīnu Stārku, par viņas dēlu Robu un visiem, kas bija gājuši bojā ar abiem kopā.

Viņa atminējās to vakaru, kad valdniece Ketlīna bija uzzinājusi, ka miruši viņas dēli mazie puikas, kurus viņa bija atstājusi Ziemmalā, lai tiem nedraudētu briesmas. Brīna uzreiz saprata, ka kaut kas ir nogājis greizi, tāpēc apjautājās, vai nav ziņu par viņas dēliem.

-    Man nav citu dēlu kā vien Robs, Ketlīna atbildēja. Viņas balss skanēja tā, it kā viņai vēderā būtu iedurts duncis. Brīna stiepa roku pāri galdam, lai viņu mierinātu, taču sabijās, ka vecākā sieviete savu roku atraus. Tad valdniece Ketlīna pavēra plaukstas un parādīja rētas, ko dziļi miesā reiz bija iegriezis duncis, un sāka runāt par meitām. Sansa bija maza dāma, viņa teica. Vienmēr tik pieklājīga un gatava palīdzēt. Viņai patika pasakas par drosmīgiem bruņiniekiem. Viņa izaugs par daudz skaistāku sievieti, nekā biju es, tas ir skaidrs. Es bieži viņai sukāju matus. Viņai bija biezi, mīksti, kastaņbrūni mati… un sarkanais tonis mirdzēja kā varš lāpu gaismā.

Viņa tika stāstījusi arī par jaunāko meitu Āriju, bet Ārija bija pazudusi un, visticamāk, jau mirusi. Toties Sansa… "Es viņu atradīšu, kundze," Brīna zvērēja mieru neradušajai valdnieces Ketlīnas ēnai. "Es ziedošu visu savu dzīvi, ja vajadzēs, ziedošu savu godu, ziedošu savus sapņus, bet atradīšu viņu."

Aiz kaujas lauka ceļš vijās gar krastu starp pelēkzaļo bangojošo jūru un zemiem kaļķakmens pakalniem. Brīna nebija vienīgā ceļotāja. Krastā daudzu līgu garumā rindojās zvejnieku ciemi, un zvejnieki pa to pašu ceļu veda uz tirgu zivis. Viņa sastapa kādu zvejnieka sievu ar meitām, kas uz pleciem nesa mājās tukšos grozus. Bruņās ģērbušos sievieti viņas sākumā noturēja par bruņinieku, bet tad ieraudzīja viņas seju. Meitenes sačukstējās un slepšus glūnēja uz Brīnu.

-   Vai neesat pa ceļam redzējušas trīspadsmit gadus vecu jaunavu? viņa apjautājās.

-   Dižciltīga, ar zilām acīm un kastaņbrūniem matiem. Šedrika teiktais bija darījis meiču piesardzīgu, tomēr viņa neatlaidās. Viņa var būt kopā ar ākstu.

Tomēr zvejnieces tikai papurināja galvas, un, pielikušas mutei priekšā plaukstas, paķiķināja par viņu.

Pirmajā ciemā viņas zirgam blakus skrēja baskājaini puikas. Tā kā zvejnieces bija Brīnu apsmējušas, viņa bija uzlikusi galvā bruņucepuri, un puišeļi viņu tagad uzskatīja par vīrieti. Viens viņai piedāvāja nopirkt gliemenes, cits krabjus, bet vēl kāds savu māsu.

Brīna no otrā puikas nopirka trīs krabjus. Kad viņa jāja no ciema ārā, bija sācis līt un cēlās vējš. "Nāk vētra," viņa prātoja, raugoties jūrā. Lietus lāses bungoja pa tērauda bruņucepuri, tāpēc drīz vien sāka zvanīt ausīs, bet tas bija labāk tādā laikā nekā atrasties laivā.

Pēc stundas jājiena tālāk uz ziemeļiem ceļš pie nelielas pils drupām sadalījās. Labais atzars aizvijās gar krastu uz Salauzto spīli, neauglīgu zemesragu ar muklājiem un sīku priežu audzēm; bet kreisais pāri kalniem, cauri laukiem un mežiem veda uz Jaunavu dīķi. Lietus lija krietni stiprāk. Brīna nokāpa no zirga un ieveda ķēvi drupās, lai patvertos no gāziena. Starp kazenāju krūmiem, nezālēm un gobu atvasēm vēl varēja saskatīt mūru virzienu, bet akmeņi, no kuriem tie bija būvēti, ceļu žāklē bija izmētāti kā bērnu klucīši. Daļa pils vēl bija saglabājusies. Tās trīs torņi tāpat kā mūri bija celti no granīta, bet robojums no dzeltena smilšakmens. "Trīs kroņi," viņa apķērās, raugoties uz torņiem cauri lietus šaltīm. "Trīs zelta kroņi." Tā bija Holardu pils, un tur, visticamāk, bija dzimis sīrs Dontoss.

Brīna veda ķēvi uz pils galvenajiem vārtiem. No durvīm pāri bija palikušas tikai sarūsējušas dzelzs eņģes, bet jumts vēl bija vesels, tāpēc pilī bija sauss. Viņa piesēja ķēvi pie mūra, noņēma bruņucepuri un sapurināja matus. Meklējot sausus koka gabalus, lai iekurtu ugunskuru, meiča izdzirda tuvojamies citu zirgu. Prāts viņai lika atkāpties ēnā, kur viņu nevarēja redzēt no ceļa. Tas bija tas pats ceļš, uz kura viņi ar Džeimiju tika sagūstīti, un Brīna nevēlējās jaunas ciešanas.

Jātnieks bija maza auguma. "Trakā Pele," viņai no pirmā acu uzmetiena likās. "Kaut kādā veidā mani ir izsekojis." Roka jau sniedzās pēc zobena roktura, bet viņa vēl iedomājās, vai arī Šedriks viņu uzskata par vieglu pretinieku tāpēc, ka viņa ir sieviete. Šādu kļūdu iepriekš jau bija pieļāvis valdnieka Grandisona pils pārzinis Hamfrijs Vogstafs, sešdesmit piecus gadus vecs vīrs ar līku degunu kā vanagam un plankumainu galvu. Tajā dienā, kad viņi tika saderināti, viņš piekodināja Brīnai, ka viņai pēc kāzām jākļūst par kārtīgu sievieti. "Es necietīšu, ka mana cienījamā sieva skraida apkārt vīrieša bruņās. Un tu man klausīsi, citādi būšu spiests tevi nopērt.

Viņai bija sešpadsmit gadi, un viņa prata rīkoties ar zobenu, tomēr bija vēl gana bikla, neraugoties uz cīņas prasmi. Viņa saņēmās drosmi un pateica sīram Hamfrijam, ka ir ar mieru saņemt pērienu tikai no tā vīrieša, kurš viņu uzveiks cīņā. Vecais bruņinieks piesarka, taču piekrita uzvilkt bruņas, lai ierādītu sievišķim vietu. Viņi cīnījās ar neasiem turnīr ru ieročiem, tāpēc Brīnās vālei nebija dzelkšņu, bet viņa tik un tā salauza Hamfrijam atslēgas kaulu, divas ribas un saderināšanos. Tas bija trešais un pēdējais viņas precinieks. Tēvs pēc tam arī vairs neuzstāja.

Ja viņai sekoja Šedriks, viņa itin droši varēja cerēt uz uzvaru. Viņa negrasījās Sansas meklējumos iesaistīt sabiedroto un nevēlējās, lai viņš meklē meiteni. "Viņš ir visai iedomīgs, kad runā par savu kaujas prasmi," Brīna nodomāja, "taču viņš ir mazs. Es viegli tikšu viņam klāt, turklāt esmu par viņu spēcīgāka."

Brīna bija tikpat stipra kā vairums bruņinieku, un viņas vecais ieroču pārzinis mēdza teikt, ka viņa ir veiklāka, nekā sievietei ar viņas augumu būtu jābūt. Dievi viņai bija devuši ari izturību, ko sīrs Gudvins uzskatīja par izcilu dāvanu. Cīnīties ar zobenu un vairogu bija nogurdinoši, tāpēc uzvara tika karotājam, kurš bija izturīgāks par pretinieku. Gudvins viņai bija iemācījis cīnīties piesardzīgi un taupot spēku, piespiežot pretinieku izšķiest savējo vētrainos uzbrukumos. "Vīrieši tevi vienmēr novērtēs par zemu," viņš teica, "un lepnums tos spiedīs tevi ātri uzveikt, jo citādi visi rādīs uz šiem ar pirkstiem un melsīs, ka šos pievārējusi sieviete." Tā izrādījās taisnība, un viņa to saprata, tiklīdz bija devusies pasaulē. Pat Džeimijs Lanisters mežā pie Jaunavu dīķa tā bija uzskatījis. Ja dievi būs žēlsirdīgi, Trakā Pele pieļaus to pašu kļūdu. "Var jau būt, ka viņš ir piere dzējis bruņinieks, bet viņš nav Džeimijs Lanisters. Viņa izvilka zobenu no maksts.

Bet tas nebija Šedrika brūnais rumaks, kas parādījās ceļu žāklē, tas bija vecs, sagrabējis dābolains zirģelis ar kaulainu puišeli seglos. Brīna, ieraudzījusi zirgu, apmulsa. "Tikai puika," viņa nodomāja, bet ieraudzīja arī zēna seju zem kapuces. "Tas pats, kurš Daskendeilā uzskrēja man virsū. Tas pats!"

Puika neielūkojās pils drupās, toties nopētīja vispirms vienu ceļu, tad otru. Brīdi vilcinājies, viņš pagrieza zirgu uz pakalnu pusi un jāja tālāk. Brīna lietū skatījās viņam pakaļ un pēkšņi atskārta, ka bija zēnu redzējusi jau Rosbijā. "Viņš mani izseko," sieviete saprata, "bet šo spēlīti jau var spēlēt arī divatā."

Zēns jājot bija nolaidis skatienu un vēroja, kā dangas pildās ar ūdeni. Lietus troksnis apslāpēja viņas tuvošanos, turklāt zēnam uz galvas bija arī kapuce. Viņš ne reizi nepaskatījās atpakaļ, un Brīna, viņu panākusi, ar zobena plakano pusi iesita zirgam pa sāniem.

Zirgs saslējās pakaļkājās, un puika, apmetnim plīvojot, izlidoja no segliem. Viņš iekrita tieši dubļu plančkā, tāpēc piecēlās dubļains un ar brūniem zāles stiebriem mutē. Tad puika ieraudzīja Brīnu.

Tas bija tas pats zēns, šaubu nebija Brīna pazina miežagraudu.

-   Kas tu tāds esi? viņa noprasīja.

Zēna mute kustējās bez skaņas. Acis viņam bija lielas kā olas.

-   Pa, neko citu viņš pateikt nespēja. Pa. Viņš trīcēja, un bruņukrekls grabēja. Pa. Pa.

-    Paldies? Brīna turpināja tincināt? Tu centies pateikt "paldies"? Viņa pielika zobena smaili puisim pie gāmura. Saki, lūdzams, kas tu esi un kāpēc man seko.

-Nejau pa-pa-paldies. Viņš iebāza mutē pirkstu un spļaudīdamies izķeksēja no turienes dubļu piku. Pa-Pa-Podriks. Mans vārds. Pa-PaPodriks. Pa-Peins.

Brīna nolaida zobenu viņai puika sāka patikt. Viņa atcerējās Vakarzvaigznē jaunu bruņinieku ar rozi rokā. "Viņš man uzdāvināja rozi." Vismaz tā viņai bija stāstījusi septa. Viņai toreiz vajadzēja ar jaunekli sasveicināties un aicināt iekšā tēva pilī. Viņam bija astoņpadsmit gadi un gari rudi mati, kas krita pāri pleciem. Viņa bija divpadsmit gadus veca un iespīlēta jaunā, stīvā kleitā, kuras korsete bija apdarināta ar granātiem. Viņi bija viena auguma, taču meitene nespēja ne paskatīties viņam acis, ne pateikt istos vārdus, ko viņai bija iemācījusi septa. "Sīr Ronet, esiet sveicināts mana tēva pili. Priecājamies beidzot skatīt jūs vaigā."

-    Kāpēc tu man seko? Brīna neatlaidās. Vai tev kāds lika mani izspiegot? Tevi sūtīja Varīss vai karaliene?

-   Nē. Ne viens, ne otrs. Neviens.

Brīna lēsa, ka zēnam varētu būt desmit gadi, taču viņai pagalam nepadevās bērnu vecuma noteikšana viņa vienmēr iedomājās, ka bērns ir jaunāks nekā patiesībā. Iespējams tāpēc, ka pati allaž bija pārāk liela savam vecumam. "Neparasti liela," septa Roella mēdza teikt, "un vīrišķīga."

-   Ceļš ir pārāk bīstams tādam zēnam.

-    Ieroču nesējam nav. Esmu viņa ieroču nesējs. Labās rokas ieroču nesējs.

-   Valdnieka Tīvina? Brīna iebāza zobenu makstī.

-   Nē, ne jau tās rokas. Tās, kas bija pirms tam. Viņa dēla. Mēs kopā cīnījāmies kaujā. Es saucu: "Puscilvēks! Puscilvēks!"

"Velnēna ieroču nesējs." Brīna pat nebija zinājusi, ka viņam tāds bijis, jo Tīrions Lanisters nebija bruņinieks. Varētu saprast, ja viņam būtu kalpotājs, pāžs, kausu pienesējs vai ģērbējs, bet ieroču nesējs?

-   Kāpēc tu mani izseko? viņa atkārtoja. Ko tu gribi?

-   Atrast viņu. Puisis piecēlās kājās. Viņa sievu. Jūs meklējat viņu. Brella man izstāstīja. Viņa ir viņa sieva. Ne jau Brella. Sansa. Tāpēc iedomājos: ja jūs viņu atrastu… Viņa seja noraustījās. Es esmu viņa ieroču nesējs, zēns atkārtoja, un lietus tecēja viņam pa seju. Bet viņš mani pameta.

SANSA

K

ad viņa vēl bija maza meitene, Ziemmalā pusgadu mitinājās klejojošs dziesminieks. Tas bija vecs virs baltiem matiem un vēja aprautiem vaigiem, taču dziedāja par bruņiniekiem un skaistām dāmām, bet Sansa raudāja gaužas asaras, kad viņš gāja prom, un lūdza tēvam viņu paturēt pilī.

Viņš jau pa trim reizēm mums ir nodziedājis visas dziesmas, ko zina, valdnieks Edards viņai mīļi paskaidroja. Es nevaru viņu paturēt šeit pret viņa paša gribu. Bet nevajag raudāt atnāks citi dziesminieki, kad es tev saku.

Neviens dziesminieks gan neparādījās ne pēc gada, ne vēlāk. Sansa lūdzās gan septiņus dievus septā, gan vecos dievus pie sejaskoka, lai viņi atved uz Ziemmalu veco vīru vai vēl labāk atsūta citu dziesminieku, jaunu un skaistu. Tomēr dievi neatbildēja un Ziemmalas mūri palika bez dziesmām.

Bet tad viņa vēl bija maza muļķa meitene. Tagad viņa bija trīspadsmit gadus veca un uzziedējusi jaunava. Visas viņas naktis bija dziesmu pilnas, bet dienās viņa lūdzās klusumā.

Ja Ligzda būtu tāda kā citas pilis, vienīgi žurkas un cietumsargi dzirdētu mironi dziedam, jo tur cietumu sienas bija tik biezas, ka apslāpēja gan dziesmas, gan kliedzienus. Bet debesu cellēs ārsienu nebija, tāpēc katra nots, ko uzņēma mironis, atbalsojās Milža pīķa klinšainajos plecos. Un tās viņa dziesmas… Viņš dziedāja par Pūķu deju, par skaisto Džonkilu un viņas ākstu, par Dženiju no Vecakmenes un Spāru princi. Viņš dziedāja par nodevību, par visnekrietnākajām slepkavībām, par pakārtajiem un asiņainu atriebību. Viņš dziedāja par bēdām un skumjām.

Lai kur Sansa pilī ietu, no mūzikas izbēgt nevarēja. Tā plūda augšup pa vītņu kāpnēm, uzmeklēja viņu kailu vannā, kopā ar viņu ietu rēja vakara maltīti un iezagās guļamkambarī pat tad, kad viņa bija cieši aizbultējusi slēģus. Tā ieplūda kopā ar salto gaisu un dzesēja tieši tāpat kā gaiss. Lai arī pie Ligzdas nebija snidzis kopš tās dienas, kad nokrita valdniece I.īsa, naktis bija sveloši aukstas.

Dziesminieka balss bija spēcīga un salda. Sansai likās, ka tā skan labāk nekā senāk tā bija sulīgāka, sāpju, baiļu un ilgu pilna. Viņa nesaprata, kāpēc dievi bija dāvājuši tādu balsi tik nekrietnam cilvēkam. "Pirkstos viņš būtu mani paņēmis ar varu, ja Petīrs nebūtu licis sīram Lotoram mani pieskatīt," viņa sev atgādināja. "Un viņš spēlēja, lai mūzika apslāpētu manus kliedzienus, kad tante Līsa gribēja mani nogalināt." Bet tāpēc viņa dziesmās klausīties nebija vieglāk.

-   Lūdzu, viņa vaicāja valdniekam Petīram, vai jūs nevarat viņam likt apklust?

-    Es viņam devu vārdu, mīļā. Hārenholas valdnieks, Trejžubures pavēlnieks, Ligzdas un Arīnu ielejas aizstāvis Petīrs Bailišs atrāva skatienu no vēstules, ko bija rakstījis. Kopš Līsas nokrišanas viņš bija uzrakstījis jau simtiem vēstuļu Sansa redzēja kraukļus bez mitas aizlidojam un atlidojam. Es labāk klausos, kā viņš dzied nekā pinkšķ.

"Tiešām, ir labāk, ja viņš dzied, bet…"

-   Vai tiešām viņam jādzied visu nakti, kungs? Valdnieks Roberts nevar aizmigt, viņš raud…

-    …pēc savas mātes. Tur neko nevar darīt tas sievišķis ir pagalam, Petīrs paraustīja plecus. Bet ilgi jau tas vairs nevilksies. Valdnieks Nestors rīt kāps augšā.

Sansa pēc Petīra kāzām ar viņas tanti Nestoru Roisu bija redzējusi vienu reizi. Roiss bija Mēness vārtu sargātājs tā bija liela pils kalna pakājē, kas sargāja kāpnes uz Ligzdu, un kāzinieki tur bija nakšņojuši pirms kāpšanas augšup. Nestors pāris reižu uz viņu tikko bija palūkojies, taču valdnieka ierašanās meitenei iedvesa šausmas. Viņš bija arī Ielejas augstais pārvaldnieks, Džona Arīna un Līsas uzticamais vasalis.

-   Viņš taču ne… jūs taču neļausiet valdniekam Nestoram uzklausīt Marilionu, ko?

Sansai šausmas droši vien atspoguļojās sejā, jo Petīrs nolika spalvu.

-   Tieši otrādi es to pieprasīšu. Viņš paaicināja meiteni tuvāk un piedāvāja apsēsties.

-   Mēs ar Marilionu par šo to vienojāmies Mords spēj būt ārkārtīgi pārliecinošs. Ja dziesminieks mūs apbēdinās un dziedās tādu dziesmiņu, kas mums nepatiks, mēs ar tevi teiksim, ka viņš melo. Kā tu domā, kuram ticēs valdnieks Nestors?

-   Mums? Sansa gribēja pārliecināties par atbildi.

-   Protams. Mūsu meli viņam ir izdevīgāki.

Darbistabā bija silts, uguns pavardā jautri sprakšķēja, bet Sansa vienalga noskurinājās.

-   Jā, bet…

-   Ja nu valdnieks Nestors godu vērtē augstāk par izdevīgumu? Petīrs aplika meitenei roku ap pleciem. Ja nu viņš gribēs zināt patiesību un prasīs taisnu tiesu pavēlnieces slepkavam? Viņš pasmaidīja. Es pazīstu valdnieku Nestoru, mīļā. Vai tiešām tu iedomājies, ka ļaušu, lai viņš nodara pāri manai meitai?

"Es neesmu tava meita," viņa nodomāja. "Es esmu Sansa Stārka, valdnieka Edarda un valdnieces Ketlīnas meita, manī rit Ziemmalas asinis." Meitene gan to skaļi nepateica. Ja Petīrs Bailišs nebūtu gadījies tuvumā, Līsas Arīnas vietā tieši Sansa būtu aizvirpuļojusi saltajās, zilajās debesīs un nositusies uz klintīm sešsimt pēdas zemāk. "Viņš ir tik drosmīgs!" Sansa vēlējās, kaut viņai piemistu tāda drosme. Viņa gribēja ierāpties gultā, paslēpties zem segas un gulēt… gulēt. Kopš Līsas Arīnas nāves viņa nevienu nakti nebija kārtīgi izgulējusies.

-   Bet vai jūs nevarat pateikt valdniekam Nestoram, ka es esmu… slima vai…

-   Viņš gribēs dzirdēt arī tavu liecību par Līsas nāvi.

-   Kungs, bet ja nu… ja Marilions pateiks, kas patiešām…

-   Tu gribēji teikt ja viņš samelos?

-    Samelos? Jā… ja viņš samelos, ja mana liecība atšķirsies no viņējās, valdnieks Nestors ieskatīsies man acīs un redzēs, cik ļoti esmu nobijusies…

-    Bailes nemaz nav nevietā, Aleina. Tu esi redzējusi briesmu lietas Nestors būs aizkustināts. Petīrs lūkojās Sansai acīs tā, it kā redzētu tās pirmo reizi. Tev ir mātes acis godīgas un nevainīgas. Zilas kā saules pielieta jūra. Kad kļūsi vecāka, ne viens vien noslīks tavās acīs.

Sansa nezināja, ko uz to atbildēt.

-   Tev tikai Nestoram ir jāizstāsta tas pats, ko stāstīji Robertam, Petīrs turpināja.

"Roberts ir tikai slims puišelis," viņa prātoja. "Valdnieks Nestors ir pieaudzis vīrs, bargs un aizdomu pilns." Robertam spēka nebija, tāpēc viņu vajadzēja sargāt pat no patiesības. "Reizēm meli ir mīlestības apliecinājums," Petīrs toreiz Sansu drošināja.

-   Mēs melojām Robertam, lai viņam būtu vieglāk, Sansa teica.

-    Un no šiem meliem vieglāk būs mums. Citādi mums abiem vajadzēs atstāt Ligzdu pa tām pašām durvīm, pa kurām izgāja Līsa. Petīrs atkal paņēma spalvu. Mēs viņu pacienāsim ar meliem un Pergolas zeltaino vīnu, viņš abus kausus izdzers līdz galam un palūgs vēl gan pati redzēsi.

"Viņš arī mani cienā ar meliem," Sansa noprata. Tie gan bija mierinoši un labi domāti meli. "Meli nav tik ļauni, ja tie ir labi domāti." Ja vēl Sansa spētu tiem noticēt…

Tas, ko tante bija teikusi pirms nokrišanas, vēl aizvien satrauca Sansu.

-    Murgi, Petīrs teica. Mana sieva bija traka, tu pati to redzēji. Viņa tiešām to bija pamanījusi. "Es tikai gribēju uzcelt sniega pili, un viņa mani gribēja izgrūst pa Mēness durvīm. Petīrs mani izglāba. Viņš ļoti mīlēja manu māti un…"

Un viņu arī? Kā gan viņa par to varēja šaubīties? Viņš taču bija Sansu izglābis.

"Viņš izglāba savu meitu Aleinu," kāda balss viņai čukstēja, bet viņa bija arī Sansa… un reizēm viņai šķita, ka aizstāvis arī bija nevis viens, bet divi dažādi cilvēki. Viņš bija Petīrs, viņas aizstāvis sirsnīgs, jautrs un maigs, taču viņš bija arī Īkstītis, valdnieks, kuru meitene pazina jau kopš Karaļa ostas, tāds, kurš viltīgi glauž bārdiņu un čukst ausī karalienei Sersejai. Un Īkstītis viņai nebija nekāds draugs. Kad Džofrejs lika meiteni sist, viņu aizstāvēja Velnēns, nevis Īkstītis. Kad Lanisteri Sansu pret pašas gribu apprecināja ar Tīrionu, viņu mierināja sīrs Gārlans Iznesīgais, nevis Īkstītis. Īkstītis viņas dēļ nekad netika pakustinājis ne mazo pirkstiņu.

"Izņemot to, ka viņš man palīdzēja bēgt. To viņš izdarīja manis dēļ. Es domāju, ka to dara sīrs Dontoss, mans nabaga piedzērušais Florians, bet tas bija Petīrs. Īkstītis bija tikai viņa maska." Tikai reizēm Sansai bija grūti saprast, kur beidzās cilvēks un kur sākās maska. Īkstītis un valdnieks Petīrs bija ļoti līdzīgi. Droši vien vajadzēja bēgt no abiem, bet viņai nebija kur iet. Ziemmala bija nodedzināta un pamesta, Brens un Rikons miruši un atdzisuši. Robs bija nodots un Dvīņos noslepkavots kopā ar māti. Tīrions par Džofreja slepkavību notiesāts uz nāvi, un, ja viņa atgrieztos Karaļa ostā, karaliene liklu nocirst galvu arī viņai. Tante, pie kuras Sansa bija cerējusi paglābties, arī bija mēģinājusi viņu nonāvēt. Tēvocis Edmūrs bija I'reju gūsteknis, bet Melnā Zivs ielenkts Straujupē. "Šī nav mana vieta," Sansa izmisusi prātoja, "un man nav neviena īsta drauga, izņemot Petīru."

Tajā naktī mironis dziedāja "Dienā, kad pakāra Melno Robiņu", "Mātes asaras" un "Kastamēras lietavas". Tad viņš uz brīdi apklusa, bet, tiklīdz Sansa sāka laisties miegā, tā sāka spēlēt atkal. Tagad viņš dziedāja "Sešas bēdas", "Kritušās lapas" un "Alīsenni". "Tik skumjas dziesmas," viņa domāja. "Aizvērusi acis, Sansa redzēja viņu debesu cellē, ierāvušos stūrī tālāk no saltajiem tumšajiem mākoņiem, ietinušos zvērādā un ar arfu pie krūtīm. "Es nedrīkstu viņu žēlot," meitene sev teica. "Viņš bija uzpūtīgs un nežēlīgs, turklāt drīz būs beigts." Viņa nespēja dziesminieku izglābt. Un kāpēc lai viņa to darītu? Marilions bija gribējis viņu izvarot, un Petīrs viņu bija izglābis ne vienu, bet pat divas reizes. "Ir meli, bez kuriem nevar iztikt." Tikai melu dēļ viņa palika dzīva Karaļa ostā. Ja viņa nebūtu melojusi Džofrejam, Karaļsardze viņu būtu slānījusi līdz asinīm.

Pēc "Alīsennes" dziesminieks atkal apklusa un šoreiz uz pietiekami ilgu laiku, lai Sansa varētu stundu pasnaust, bet, tiklīdz pirmā gaisma klauvēja pie slēģiem, viņa izdzirdēja no lejas plūstam dziesmas "Miglainā rītā" klusās notis un tūdaļ pamodās. Tā bija īsta sievietes dziesma tur rītā pēc šaušalīgas kaujas vaimanāja māte, kas starp miroņiem meklē vienīgā dēla līķi. "Māte sēro par savu mirušo dēlu," Sansa prātoja, "bet Marilions par saviem pirkstiem un savām acīm." Vārdi šāvās kā bultas un tumsā caururba viņu.

Vai neesat redzējis dēliņu, sīr?

Tam mati ir kastaņu brūni,

Viņš solījās pārnākt mājās pie manis -

Mēs dzīvojam Vendīšā…

Sansa aizspieda ausis ar zosu dūnu spilvenu, lai atlikušo dziesmas daļu nedzirdētu, bet neko tas nedeva. Drīz jau bija iestājusies diena, un valdnieks Nestors Roiss kāpa kalnā.

Augstais pārvaldnieks ar savu svītu ieradās Ligzdā vēlā pēcpusdienā; lejā palika zeltaini sārta ieleja un vējš, kas pieņēmās spēkā. Nestoram līdzi bija dēls sīrs Albars, ducis bruņinieku un divdesmit kājnieki. "Tik daudz svešinieku." Sansa nemierīgi raudzījās viņu sejās, prātodama, vai tie ir draugi vai ienaidnieki.

Petīrs sagaidīja viesus, ģērbies melnā samta kamzolī ar pelēkām piedurknēm, ko bija pieskaņojis vilnas biksēm un pelēkzaļajām acīm. Viņam blakus stāvēja mestrs Kolmons, kura amata ķēde brīvi nokarājās garajā kaulainajā kaklā. Lai arī mestrs bija krietni garāks, skatienu piesaistīja tieši Ielejas aizstāvis. Likās, ka todien viņš ir piemirsis smaidīt.

-    Esiet sveicināti, cienītie kungi. Mestru Kolmonu jūs, protams, jau pazīstat. Valdniek Nestor, vai atceraties manu ārlaulības meitu Aleinu?

-    Neapšaubāmi. Nestors Roiss bija ar makanu kaklu, platām krūtīm, matiem, kas jau bija sākuši izkrist, pelēku bārdeli un bargu skatienu. Sveicienam viņš palieca galvu par veselu puscollu.

Sansa klusējot pakniksēja, jo bija tik nobijusies, ka runājot varētu pateikt kaut ko lieku. Petīrs piecēla viņu kājās.

-   Mīļā, esi laba meitene un atved uz Augsto zāli valdnieku Robertu, lai viņš var pieņemt viesus.

-    Jā, tēvs, viņa smalkā un saspringtā balsī atbildēja. "īsta meles balss," viņa nodomāja, steigdamās pa kāpnēm uz Mēness torni. "Vainīgās balss."

Kad Sansa iegāja guļamkambarī, Grečela un Medija palīdzēja Robertam Arīnam uzvilkt bikses. Ligzdas valdnieks atkal bija noraudājies, sarkanām, saberztām acīm, salipušām skroptstām, pietūkušu un pilošu degunu. Pie vienas nāss karājās spīdīgs puņķis, bet apakšlūpa bija asiņaina, jo viņš tajā bija pamanījies iekosties. "Valdnieks Nestors to nedrīkst redzēt," Sansa izmisīgi nodomāja.

-   Grečela, atnes mazgājamo bļodu. Meitene paņēma zēnu aiz rokas un pieveda pie gultas. Vai mazais Robins pagājušajā naktī labi gulēja?

-   Nē, viņš nošņaukājās. Es neiemigu ne uz mirkli, Aleina. Viņš atkal dziedāja, un manas durvis bija aizslēgtas. Es kliedzu, lai mani izlaiž, bet neviens nenāca. Kāds mani bija ieslēdzis.

-    Tas gan bija neganti. Viņa iemērca drāniņu siltā ūdenī un sāka slaucīt puikas seju… maigi, tik maigi. Ja Robertu kāds berza pārāk stipri, viņš varēja sākt kratīties. Zēns bija trausls un ārkārtīgi mazs savam vecumam viņam bija astoņi gadi, bet Sansa bija redzējusi par viņu lielākus piecgadīgos.

-   Es gribēju gulēt kopā ar tevi, Robertam raustījās lūpa.

"Es zinu, ka gribēji." Mazais Robins bija pieradis naktīs ierausties gultā pie mātes, bet tad viņa apprecējās ar valdnieku Petīru. Pēc Līsas nāves zēns naktīs klejoja pa Ligzdu citas gultas meklējumos. Vislabāk viņam patika pie Sansas… un tieši tāpēc viņa iepriekšējā naktī bija lūgusi Lotoru Brūnu aizslēgt viņas guļamkambara durvis. Viņa neko neteiktu, ja puika tikai gulētu, bet viņš bija pasācis gramstīties meitenei gar krūtīm un tad, kad sākās kratīšanās, allaž pieslapināja gultu.

-   Nestors Roiss ir atnācis no Vārtiem un vēlas jūs satikt, Sansa noslaucīja viņam degunu.

-   Negribu viņu redzēt, zēns atbildēja. Gribu dzirdēt pasaku. Pasaku par Spārnoto Bruņinieku.

-    Pēc tam pastāstīšu, Sansa atbildēja. Bet vispirms tev jāuzņem valdnieks Nestors.

-    Valdniekam Nestoram ir dzimumzīme, Roberts saviebās viņš baidījās no cilvēkiem ar dzimumzīmēm. Māmiņa teica, ka viņš ir briesmīgs.

-   Nabaga mazais Robins, Sansa atglauda viņa matus. Es zinu, ka tev viņas pietrūkst. Valdniekam Petīram arī viņas pietrūkst viņš tavu māti mīlēja tikpat ļoti kā tu. Tie bija meli, lai arī labi domāti. Vienīgā sieviete, ko Petīrs jebkad bija mīlējis, bija Sansas noslepkavotā māte, un to viņš tika pateicis tajā brīdī, kad izgrūda Līsu pa Mēness durvīm. "Viņa bija traka un bīstama. Viņa nogalināja savu vīru un būtu nogalinājusi arī mani, ja vien Petīrs nebūtu mani izglābis."

Bet Robertam tas nebija jāzina viņš bija tikai mazs, slims zēns, kurš mīlēja savu māti.

-    Tā, Sansa noteica, tagad tu izskaties kā mazs, pieklājīgs valdnieks. Medija, atnes apmetni. Tas bija mīksts un silts aitas vilnas apmetnis skaistā gaiši zilā krāsā, kas lieliski izcēla zēna krēmkrāsas tuniku. Viņa nostiprināja apmetni ap pleciem ar sudraba saspraudi pusmēness veidolā un paņēma puiku aiz rokas. Roberts rātni gāja viņai līdzi.

Augstā zāle kopš Līsas kritiena parasti bija slēgta, un Sansu, ieejot tajā, atkal pārņēma drebuļi. Zāle droši vien bija gara, plaša un skaista, bet viņai tur nepatika atrasties labākajā gadījumā tā likās krēslaina, auksta. Slaikie pīlāri līdzinājās pirkstiem, bet zilās dzīslas baltajā marmorā atgādināja vēnas izkaltušas vecenes kājās. Lai gan pie sienām dega piecdesmit sudraba svečturi, bija iedegts gandrīz ducis lāpu, tāpēc ēnas dancoja pa grīdu un virmoja visos kaktos. Uz marmora grīdas atbalsojās soļi, un Sansa dzirdēja aiz Mēness durvīm grabināmies vēju. "Es nedrīkstu skatīties," viņa sev teica, "citādi sākšu kratīties tāpat kā Roberts."

Ar Medijas palīdzību viņa Robertu nosēdināja uz spilvenu kaudzes sejaskoka tronī un tad lika kalponei visiem paziņot, ka valdnieks ir gatavs pieņemt viesus. Divi sargi debeszilos apmetņos atvēra zāles zemākā gala durvis, un Petīrs ieveda ciemiņus pa garo zilo paklāju, kas bija noklāts starp balto kolonnu rindām.

Zēns apsveicinājās ar valdnieku Nestoru pīkstošā, pieklājīgā balstiņā un ne ar pušplēstu vārdu neieminējās par viņa dzimumzīmi. Kad augstais pārvaldnieks apvaicājās par māti, Robertam sāka trīcēt rokas.

-   Marilions nodarīja pāri mātei. Viņš to izgrūda pa Mēness durvīm.

-    Vai augstība redzēja, kā viņš to izdara? noprasīja sīrs Mārvins Belmors, izstīdzējis bruņinieks ar rūsganiem matiem, kurš bija kalpojis par Līsas sargu kapteini, pirms Petīrs viņa vietā iecēla Lotoru Brūnu.

-   Aleina redzēja, puika atbildēja. Un mans patēvs arī.

Nestors palūkojās uz Sansu. Skatījās arī sīrs Albars, sīrs Mārvins un mestrs Kolmons. "Viņa bija mana tante, bet gribēja mani nogalināt," Sansa prātoja. "Viņa aizvilka mani pie Mēness durvīm un centās izgrūst ārā. Es negribēju skūpstīties, es tikai gribēju uzcelt sniega pili." Viņa sarāvās, lai netrīcētu.

-   Piedodiet meitai, kungi, Petīrs Bailišs klusi noteica. Viņai tā diena vēl aizvien murgos rādās. Nav nekāds brīnums, ka viņa izvairās par to runāt. Viņš piegāja meitenei no mugurpuses un liegi uzlika viņai rokas uz pleciem. Es zinu, cik tas ir grūti, Aleina, bet mūsu draugiem ir jādzird patiesība.

-    Jā. Rīkle likās tik izkaltusi, ka bija grūti parunāt. Es redzēju… es biju kopā ar valdnieci Līsu, kad… Viņai pār vaigu noritēja asara. "Asaras tas ir labi." …kad Marilions… pagrūda viņu.

Meitene vēlreiz atkārtoja savu stāstu, pati tikko dzirdēdama savus vārdus.

Viņa vēl nebija pusē, kad Roberts sāka kliegt un dīdīties spilvenos.

-    Viņš nogalināja manu māti, es gribu, lai viņš lido! Zēna rokas tagad trīcēja jau līdz plecam, viņam kratījās galva un klabēja zobi. Lai lido! viņš spiedza. Lido, lido! Rokas un kājas viņš mētāja uz visām pusēm. Lotors Brūns uzkāpa uz paaugstinājuma īstajā brīdī un paspēja noķert zēnu, lai tas nenokristu no troņa. Turpat blakus bija arī mestrs Kolmons, taču neko palīdzēt nespēja.

Sansa stāvēja un tāpat kā visi bezpalīdzīgi noskatījās, kā zēns kratās. Roberta kāja trāpīja Lotoram sejā. Brūns nolamājās, tomēr neizlaida no rokām puiku, kurš nu jau bija apslapinājies. Viesi nebilda ne vārda vismaz valdnieks Nestors to bija pieredzējis ari agrāk. Pagāja labs laiciņš, lidz kratīšanās sāka rimties, lai gan likās, ka tā nebeigsies nekad. Beigu beigās mazais valdnieciņš bija tik vārgs, ka nespēja nostāvēt kājās.

-    Aiznesiet augstību uz gultu un nolaidiet viņam asinis, Petīrs sacīja, un Brūns, paņēmis zēnu uz rokām, iznesa no zāles. Kolmons ar drūmu seju gāja līdzi.

Kad viņu soļi apklusa, Ligzdas Augstajā zālē iestājās klusums. Sansa dzirdēja nakts vēju elšam un skrāpējamies aiz Mēness durvīm. Viņa bija ļoti nosalusi un nogurusi. "Diez, man vajadzēs visu stāstīt vēlreiz?" viņa prātoja.

Tomēr viņa bija notikušo atstāstījusi gana labi, un Nestors noklepojās.

-   Man tas dziesminieks nepatika jau no paša sākuma, viņš norūca. Es lūdzu, lai valdniece Līsa sūta viņu prom, ne reizi vien lūdzu.

-   Jūs vienmēr esat viņai devis labus padomus, cienītais kungs, Petīrs sacīja.

-    Bet viņa to neņēma vērā, Roiss sūdzējās. Viņa mani negribīgi uzklausīja un neņēma vērā.

-   Kundze pārāk uzticējās pasaulei, Petīrs runāja tik iejūtīgi, ka Sansa būtu varējusi noticēt: viņš sievu patiesi mīlējis. Līsa cilvēkos neredzēja ļaunumu, tikai labo. Marilions dziedāja sirsnīgas dziesmas, un viņa pieņēma, ka tāda ir arī šā cilvēka daba.

-    Viņš mūs nosauca par cūkām, Albars Roiss pavēstīja. Strupais bruņinieks ar platajiem pleciem, kurš skuva zodu, bet audzēja biezu melnu vaigubārdu, kas ieskāva seju kā dzīvžogs, izskatījās tieši tāpat kā tēvs, tikai jaunāks. Viņš sacerēja dziesmu par divām cūkām, kas ošņājas ap kalnu un rij vanagu sūdus. Viņš bija domājis mūs, bet, kad es to pateicu, tikai pasmējās. "Sīr, tā ir dziesma par cūkām."

-    Viņš par mani arī ņirgājās, teica sīrs Mārvins Belmors. Viņš mani sauca par sīru Dzin-dzin. Kad es nozvērējos viņam izraut mēli, viņš aizskrēja pie valdnieces Līsas un paslēpās aiz viņas brunčiem.

-   Kā jau vienmēr, Nestors piebilda. Viņš bija gļēvulis, bet no goda, ko viņam izrādīja valdniece Līsa, kļuva iedomīgs. Viņa šo apģērba kā valdnieku, dāvināja zelta gredzenus un jostu ar mēnessakmeņiem.

-   Un atdeva pat valdnieka Džona mīļāko medību piekūnu. Uz bruņinieka kamzoļa bija Vaksliju sešas baltās sveces. Augstība mīlēja to putnu to viņam uzdāvināja karalis Roberts.

-    Tas bija neiedomājami, Petīrs Bailišs nopūties piekrita, un es tam pieliku punktu. Līsa piekrita sūtīt viņu prom, un tieši tāpēc abi tajā dienā satikās. Man vajadzēja iet kopā ar Lisu, bet man pat prātā neienāca… ja es nebūtu uzstājis… es esmu viņas īstais slepkava.

"Nē," Sansa nodomāja, "jūs nedrīkstat tā teikt, jūs nedrīkstat tā teikt, jūs nedrīkstat." Taču Albars Roiss papurināja galvu.

-   Nē, cienītais kungs, jums nevajag sevi vainot, viņš teica.

-   To pastrādāja dziesminieks, viņa tēvs piekrita. Vediet viņu šurp, valdniek Petīr, un izbeigsim šo skumjo ķēpu.

-   Kā vēlaties, kungs, Petīrs Bailišs saņēmās.

Viņš pagriezās pret sargiem, deva pavēli, un dziesminieks tika atvests no cietuma. Kopā ar viņu zālē ienāca arī cietumsargs Mords atbaidoša izskata vīrs ar mazām melnām ačelēm un šķību, rētainu seju. Viena auss un daļa vaiga bija nošņāpta kādā kaujā, bet pārējie divdesmit stouni viņa auguma bālās miesas bija palikuši neskarti. Viņa drānas nokarājās kā vecas lupatas un pretīgi smirdēja.

Toties Marilions izskatījās gandrīz vai pēc smalka kunga. Kāds viņu bija nomazgājis un saģērbis debeszilās biksēs un brīvi krītošā baltā tunikā ar kuplām piedurknēm, kas bija apjozta ar Līsas dāvināto plato jostu. Rokās bija balti zīda cimdi, un acis no kungu skatieniem slēpa balts zīda apsējs.

Mords ar pletni rokās stāvēja viņam aiz muguras. Cietumsargs pagrūda, un dziesminieks nokrita uz viena ceļgala.

-   Labie valdnieki, es izlūdzos jūsu piedošanu.

-   Vai tu atzīsties noziegumā? Nestors drūmi uz viņu palūkojās.

-    ļa man būtu acis, es apraudātos. Dziesminieka balss, kas naktīs bija spēcīga un skanīga, tagad bija aizlūzusi un klusa. Es viņu ļoti mīlēju, tāpēc nespēju noskatīties, kā viņu apskauj citas rokas, un nespēju iedomāties, ka viņa guļ ar kādu citu. Es negribēju mīļotajai kundzei darīt ļaunu, es zvēru. Es aizbultēju durvis, lai neviens neienāktu, kamēr es atklāju savas jūtas, bet valdniece Līsa bija tik salta… kad viņa pateica, ka nēsā valdnieka Petīra bērnu… mani pārņēma trakums…

Kamēr Marilions runāja, Sansa pētīja viņa rokas. Resnā Medija apgalvoja, ka Mords viņam esot nocirtis trīs pirkstus abus mazos pirkstiņus un zeltnesi. Mazie pirkstiņi patiešām izskatījās stīvāki nekā pārējie, bet cimdu dēļ nevarēja skaidri saprast. "Tikpat labi tās var būt tikai baumas. Kā gan Medija to varētu zināt?"

-   Valdnieks Petīrs bija ļoti laipns un atļāva man paturēt arfu, aklais dziesminieks piebilda. Arfu un… mēli… Tā nu es vēl varu dziedāt. Valdniecei Līsai ļoti patika manas dziesmas.

Aizvāciet to radījumu no manām acīm, citādi es pats viņu nomiegšu, Nestors norūca Man paliek nelabi, skatoties vien.

-   Mord, ved viņu atpakaļ uz debesu celli, Petīrs pavēlēja.

-   Jā, cienītais kungs. Mords rupji sagrāba Marilionu aiz apkakles: Turi muti. Kad cietumsargs ierunājās, Sansa sev par lielu pārsteigumu ieraudzīja, ka viņam visi zobi ir no zelta.

Zālē sanākušie noskatījās, kā Mords gandrīz vai vilkšus aizvelk dziesminieku uz durvju pusi.

-   Viņam jāmirst, Mārvins Belmors paziņoja, kad viņi bija izgājuši.

-   Viņam jāiet līdzi Līsai pa Mēness durvīm.

-   Un bez mēles, Albars Roiss piemetināja. Bez tās melīgās, ņirdzīgās mēles.

-   Es zinu, ka esmu pret viņu bijis pārāk mīkstsirdīgs, Petīrs Bailišs atvainojās. Bet, taisnību sakot, man viņa ir žēl viņš nogalināja mīlestības dēļ.

-   Mīlestības vai naida dēļ, Belmors turpināja, bet viņam jāmirst.

-   Drīz jau mirs, Nestors skarbā balsī sacīja. Tajās cellēs neviens ilgi nespēj izturēt viņu sauks debesis.

-   Var gadīties, Bailišs piekrita, bet, vai Marilions atbildēs, to zina tikai viņš pats. Īkstītis deva zīmi, un sargi zāles galā atvēra durvis.

-    Kungi, jūs pēc kāpiena noteikti esat ļoti noguruši. Ir sagatavotas istabas, lai jūs varētu te pārlaist nakti, bet Zemajā zālē jūs gaida ēdiens un vīns. Osvel, parādi ceļu un pieskati, lai viesiem būtu viss, kas viņiem vajadzīgs. Petīrs pagriezās pret Nestoru Roisu. Cienītais kungs, vai jūs piebiedrotos man darbistabā uz kausu vīna? Aleina, mīļā, nāc un ielej mums vīnu.

Darbistabā ar nelielu liesmu kūrās uguns, bet uz galda gaidīja vīna blašķe. "Pergolas zeltainais." Sansa ielēja valdniekam Nestoram dzērienu,.bet Petīrs tikmēr ar dzelzs biguli saurķēja pagales.

-   Bet tas vēl nebūs viss, Nestors sacīja Petīram, kad bija apsēdies pie uguns. Mans brālēns pats grasās nopratināt dziesminieku.

-   Bronzas Jons man neuzticas, Petīrs pastūma kādu pagali sāņus.

-    Viņš grasās ierasties ar visiem saviem spēkiem. Viņam noteikti nāks līdzi Sīmonds Templtons, un baidos, ka valdniece Veinvuda arī.

-   Un arī valdnieks Belmors, jaunais valdnieks Hanters, Hortons Redorts. Viņi atvedīs līdzi Stipro Semu Akmeni, Toletus, Šetus, Saltūdeņus, vienu otru Korbreju.

-   ļus labi visu zināt. Kurus Korbrejus jūs domājat? Nejau valdnieku Līonelu, ko?

-   Nē, viņa brāli. Es sīram Linam kaut kāda iemeslu dēļ nepatīku.

-   Līns Korbrejs ir bīstams vīrs, ietiepīgi turpināja Nestors. Ko jūs domājat darīt?

-   Ko gan man citu darīt kā vien aicināt viņus iekšā, ja jau būs atnākuši. Petīrs vēlreiz sabikstīja pagales un nolika kruķi.

-   Mans brālēns grib jums atņemt aizstāvja amatu.

-   Nespēju viņu aizkavēt. Manā karaspēkā ir tikai divdesmit vīru, bet valdnieks Roiss ar draugiem var savākt divdesmit tūkstošus. Petīrs piegāja pie ozolkoka lādes, kas stāvēja pie loga. Bronzas Jons darīs to, ko ieņēmis prātā, viņš notupās pie lādes, atvēra to un izņēma pergamenta tīstokli, ko pasniedza Nestoram. Cienītais kungs, te būs pierādījums mīlestībai, ko kundze pret jums loloja.

Sansa noskatījās, kā Roiss atritina pergamentu.

-   Tas… tas ir tik negaidīti, kungs. Viņam acīs sariesās asaras.

-   Negaidīti, bet ne nepelnīti. Mana kundze jūs vērtēja daudz augstāk par citiem karognešiem. Viņa man teica, ka jūs esot klints.

-   Klints, Nestors nosarka. Viņa tā arī teica?

-   Ļoti bieži. Un tas, Petīrs rādīja uz pergamentu, ir pierādījums.

-   Tas… ir patīkami to apzināties. Es zinu, ka Džons Arīns augstu vērtēja manu dienestu. Bet valdniece Līsa… viņa mani nicināja, kad nācu, lai pakalpotu, un es baidījos, ka… Nestors sarauca uzacis. Redzu, ka uz pergamenta ir Arīnu zīmogs, bet paraksts…

-   Līsa tika nogalināta, pirms dokuments tika iedots viņai parakstīšanai, tāpēc to parakstīju es kā Ielejas aizstāvis. Zinu, ka tāda būtu bijusi viņas vēlēšanās.

-   Skaidrs. Nestors sarullēja pergamentu. Jums ir… pienākuma apziņa, kungs. Jā, un drosme ari. Dažs labs šo velti dēvēs par nepiedienīgu un pārmetīs to jums. Sargātāja amats nekad nav ticis pārmantots. Arīni uzcēla Vārtus vēl tad, kad nēsāja Vanaga kroni un bija Ielejas karaļi. Ligzda bija viņu vasaras pils, un, tiklīdz sāka snigt, viss galms kāpa lejā. Mēdz uzskatīt, ka Vārti ir tikpat karaliski kā Ligzda.

-   Ielejā karaļu nav jau trīssimt gadus, Petīrs Bailišs aizrādīja.

-    Jā, jo atnāca pūķi, Nestors piekrita. Bet arī pēc tam Vārti kā bija, tā palika Arīnu pils. Džons Arīns pats bija Vārtu sargātājs, kamēr viņa tēvs bija dzīvs. Pēc nokāpšanas viņš šo godu piešķīra savam brālim Ronnelam, bet vēlāk brālēnam Denīsam.

Valdniekam Robertam nav brāļu, ir likai attālāki brālēni.

-  Tiesa, Nestors sažņaudza saujā pergamentu. Neteikšu, ka nebiju uz to cerējis. Kamēr valdnieks Džons valdīja karaļvalstī kā karaļa labā roka, man viņa vietā bija jāpārvalda Ieleja. Es darīju visu, ko viņš man lika, un nekad neko neprasīju priekš sevis. Bet, pie visiem dieviem, es to esmu pelnījis!

-    Pilnīgi noteikti, Petīrs apstiprināja. Un Roberts gulēs daudz mierīgāk, zinot, ka tur, kalna pakājē, ir draugs. Viņš pacēla kausu. Tad… iedzersim, cienītais kungs. Par Roisu namu, Mēness vārtu sargātājiem… tagad un mūžīgi mūžos.

-   Tagad un mūžīgi mūžos, jā gan! Sudraba kausi sitās kopā.

Krietni vēlāk, kad Pergolas zeltainā vīna blašķe bija tukša, Nestors

devās pie saviem bruņiniekiem. Sansa ap to laiku jau snauda, kājās stāvot, un vēlējās vienīgi ielīst gultā, bet Petīrs satvēra viņu aiz rokas.

-   Vai redzi, kādus brīnumus dara meli un Pergolas zeltainais?

Bet kāpēc viņai gribējās raudāt? Un labi, ka valdnieks Nestors bija viņu pusē.

-   Vai tiešām viss bija meli?

-   Ne viss. Līsa patiešām bieži vien sauca Nestoru par klinti, lai gan nez vai tas bija domāts kā pagodinājums. Nestora dēlu viņa sauca par stulbeni. Viņa zināja, ka Nestors sapņo par Vārtu iegūšanu savā īpašumā un vēlas kļūt valdnieks pa īstam, nevis tikai vārdos, taču Līsa sapņoja par citiem dēliem un bija iecerējusi Vārtus atstāt Roberta jaunākajam brālim. Viņš piecēlās. Vai tu saprati, kas te notika, Aleina?

Sansa mirkli vilcinājās ar atbildi.

-    Jūs atdevāt valdniekam Nestoram Mēness vārtus, lai iegūtu viņa atbalstu.

-   Tieši tā, Petīrs piekrita, bet mūsu klints ir īstais Roiss lepns un straujš. Ja es būtu pavaicājis viņa cenu, viņš būtu piepūties kā krupis, jo Uzskatītu, ka ir aizskarts viņa gods. Bet šādi… tas cilvēks nav pilnīgs muļķis, bet meli, ko viņam pasniedzu, bija saldāki par patiesību. Viņš vēlas ticēt, ka Līsa viņu vērtēja augstāk par citiem karognešiem, un viens no tiem citiem ir Bronzas Jons, turklāt Nestors labi apzinās, ka ir dzimis zemākā Roisu nama atzarā. Viņš daudz grib dot savam dēlam, un godavīri bērnu labā dara daudz ko tādu, ko nekad nedarītu sevis dēļ.

Meitene palocīja galvu.

-  Tas paraksts… jūs varējāt ļaut pergamentu parakstīt un apzīmogot Robertam, bet tā vietā…

-   …es to parakstīju pats kā Ielejas aizstāvis. Kāpēc par to ieminējies?

-   Ja… jums amatu atņems vai… vai jūs nogalinās…

-    …valdnieka Nestora tiesības uz Vārtiem tūdaļ tiks apšaubītas, vai ne? Tas viņam pilnīgi noteikti nepaliks nepamanīts. Tu ļoti prātīgi to ievēroji, lai gan neko citu no savas meitas es negaidīju.

-   Pateicos. Viņa jutās savādi lepna par to, ka bija ievērojusi svarīgu sīkumu, tomēr viņu pārņēma apjukums. Es gan neesmu jūsu meita. Patiesībā. Tas ir, es izliekos par Aleinu, bet jūs jau zināt…

Īkstītis pielika pie lūpām pirkstu.

-    Ko es zinu, to es zinu, un tu arīdzan to zini. Ir lietas, par kurām labāk nerunāt, mīļā.

-   Pat tad, kad esam divatā?

-   īpaši tad, kad esam divatā. Citādi var gadīties, ka neaicināts ienāk kalps vai sargs un pie durvīm nejauši dzird to, ko viņam nevajadzētu dzirdēt. Vai gribi, lai uz tavām skaistajām, mazajām rociņām būtu vēl vairāk asiņu, mīļā?

Viņa acu priekšā iztēlojās Mariliona seju ar apsējiem ap acīm, bet tālāk rēgojās sīrs Dontoss ar arbaleta bultām krūtīs.

-   Nē, Sansa atbildēja. Lūdzu.

-    Man gribētos tev teikt, ka tā nav nekāda spēle, ko mēs spēlējam, meitiņ, bet, protams, tā ir spēle. Troņu spēle.

"Nekad neesmu teikusi, ka gribu to spēlēt." Spēle bija pārāk bīstama. "Tiklīdz man paslīdēs kāja, būšu beigta."

-   Osvels… kungs, tajā naktī, kad izbēgu, Osvels mani veda laivā no Karaļa ostas. Viņš noteikti zina, kas es esmu.

-    Ja viņam ir kaut uz pusi tik daudz prāta kā aitas spirai, tad vari būt droša, ka zina gan. Sīrs Lotors arī to zina. Bet Osvels man kalpo jau sen, un Brūns ir klusētājs pēc dabas. Melnkatliņam esmu licis pieskatīt Brūnu, un Brūns pieskata Melnkatliņu. "Neuzticies nevienam," es reiz teicu Edardam Stārkam, bet viņš mani neklausīja. Tu esi Aleina, un Aleinai tev jābūt visu laiku. Viņš uzlika divus pirkstus meitenei uz kreisās krūts. Pat te, savā sirdī. Vai tu to spēsi? Vai spēsi būt mana meita savā sirdī?

-   Es… "Es nezinu, cienītais kungs," viņa gandrīz izšāva, bet ne jau to Petīrs gribēja dzirdēt. Es esmu Aleina, tēvs. Kas gan es vēl varu būt?

Īkstītis noskūpstīja meiteni uz vaiga.

-   Ar manu prātu un Ketas skaistumu pasaule piederēs tev, mīļā. Un tagad ej gulēt.

Grečela viņas guļamkambarī bija iekūrusi uguni un sačubinājusi pēli. Sansa izģērbās un paliela zem segas. Kaut Marilions šonakt nedziedātu," viņa lūdzās, "jo pilī ir valdnieks Nestors un citi ļaudis. Viņš neuzdrīkstēsies." Meitene aizvēra acis.

Nakts vidū viņa pamodās, jo gultā ierāpās mazais Roberts. "Aizmirsu piekodināt Lotoram, lai atkal ieslēdz viņu," Sansa apķērās. Bet nu jau vairs neko līdzēt nevarēja, tāpēc viņa apskāva puišeli.

-   Mazais Robin, tu drīksti palikt pie manis, bet negrozies. Aizver acis un guli, bērns.

-   Gulēšu. Viņš pieritinājās tuvāk Sansai un nolika galvu viņai starp krūtīm. Aleina, vai tagad tu esi mana māte?

-   Laikam gan, viņa atbildēja. Ja meli bija labi domāti, tad nekāda ļaunuma tajos nebija.

KALMĀRA MEITA

Z

ālē trokšņoja piedzērušies Hārlovi, viņas attāli brālēni. Katrs valdnieks virs soliem, kur sēdēja viņu vīri, bija izkāris savus karogus. "Pārāk maz," Aša Grejdžoja nodomāja, vērojot galeriju. "Vēl arvien pārāk maz." Trīs ceturtdaļas vietu uz soliem bija tukšas.

To jau atzīmēja Jaunavīgais Karls, kad Melnais vējš tuvojās krastam. Viņš izskaitīja kuģus, kas bija pietauvojušies pie Ašas tēvoča pils, un saknieba lūpas.

Viņi nav ieradušies, Karls sacīja. Katrā ziņā ne tik lielā skaitā, cik vajadzētu.

Viņš nekļūdījās, taču Aša nedrīkstēja viņam piekrist, visai kuģa komandai dzirdot. Viņa neapšaubīja savu vīru uzticību, taču pat dzelzsvīri nelabprāt ziedoja savu dzīvību zaudēta mērķa labad.

"Vai tiešām man ir tik maz draugu?" Starp karogiem viņa redzēja Botliju sudraba zivi, Akmeņkoku akmens koku, Volmārku melno milzi un Mīru cilpas. Uz visiem pārējiem karogiem bija Hārlovu izkaptis. Bormunda izkapts bija uz gaišzila laukuma, Hoto karogam bija robotas malas, bet Bruņinieka karogā ģerbonis bija sadalīts četrās daļās, kur izkapts dižojās kopā ar bezgaumīgu pāvu, kas kalpoja par viņa mātes nama simbolu. Pat Sigfrīds Sudrabmatis ģerbonī bija ielicis divas izkaptis vienu otrai pretī uz laukuma, ko uz pusēm dalīja viļņota līnija. Tikai valdniekam Hārlovam ģerbonī bija vienkārša sudraba izkapts uz piķa melna laukuma tāpat kā senos laikos. Tas bija viņas mīļotais tēvocis Rodrīks, saukts Lasītājs, Desmit torņu un Hārlovas valdnieks, Hārlovs no Hārlovas…

Valdnieka Rodrīka tronis bija tukšs. Virs tā bija sakrustotas divas sudraba izkaptis tik lielas, ka pat milzis tās spētu atvēzēt tikai ar grūlibām, taču zem tām bija tukši spilveni. Ašu tas nepārsteidza. Dzīres turpinājās jau labu laiku, un uz sastatņu galdiem mētājās vien kauli un netīri trauki. Visi dzēra, taču tēvocis Rodrīks nekad nepiedalījās tādā uzdzīvē.

Viņa pagriezās pret Trejzobi, atbaidoši vecu sievišķi, kas kalpoja pie tēvoča par pārvaldnieci kopš tā laika, kad viņu visi vēl sauca par Divpadsmitzobi.

-   Tēvocis lasa grāmatas?

-   Skaidra lieta, ko citu viņš darīs. Viņa bija tik veca, ka, pēc septona vārdiem, droši vien bija auklējusi Veceni. Tolaik, kad Dzelzs salās vēl tika pieciesta septiņu dievu ticība, valdniekam Rodrīkam Desmit torņos kalpoja septoni ne dvēseles glābšanas, bet gan grāmatu dēļ. Viņš pie savām grāmatām ir kopā ar Botliju. Botlijs arī ir tur.

Zālē karājās arī Botliju karogs sudrabainu zivju bars uz gaišzaļa laukuma, lai gan Aša viņa Ātro spuru starp citiem kuģiem neredzēja.

-   Dzirdēju, ka mans tēvocis Vārnas Acs licis noslīcināt veco Savanu Botliju.

-   Šis ir valdnieks Tristifers Botlijs.

"Triss." Ašai tūdaļ ienāca prātā, diez kas bija atgadījies ar Savana vecāko dēlu Hārenu. "Gan jau es to drīz uzzināšu. Droši vien kas nelāgs." Viņa nebija redzējusi Tristiferu Botliju kopš… nē, viņa par to labāk nedomās.

-   Un kur ir mana cienījamā māte?

-   Gultā, Trejzobe atteica. Atraitnes tornī.

"Protams, kur gan citur." Atraitnes tornis tā bija nodēvēts viņas tantes dēļ. Valdniece Gvinese bija pārradusies mājās, lai sērotu par savu vīru, kurš bija kritis pie Gaišās salas Belona Grejdžoja pirmā dumpja laikā.

-   Es palikšu tikai tik ilgi, kamēr beigšu sērot, viņa paziņoja brālim, lai gan Desmit torņi pēc tiesas un taisnības ir mani, jo es esmu par septiņiem gadiem vecāka nekā tu.

Kopš tā laika jau bija pagājuši daudzi gadi, taču atraitne vēl aizvien sēroja un ik pa brīžam burkšķēja, ka pilij vajadzētu piederēt viņai. "Un tagad Rodrīkam uz kakla ir otra pustrakā māsa," Aša nodomāja. "Nav nekāds brīnums, ka viņš meklē mierinājumu grāmatās."

Pat tagad bija grūti iedomāties, ka valdniece Alanīsa bija pārdzīvojusi savu vīru Belonu, kurš likās tik stiprs un spēkpilns. Kuģojot karā, Aša bija devusies prom ar smagu sirdi, jo baidījās, ka māte var nomirt pirms viņas atgriešanās. Ne reizi viņai nebija ienācis prātā, ka tēvs varētu aiziet pirmais. "Noslīkušais Dievs ar mums izspēlē mežonīgus jokus, tomēr cilvēki ir vēl nežēlīgāki." Belona Grejdžoja dzīvību bija paņēmusi pēkšņa vētra un pārtrūkusi virve. "Vai vismaz tā visi apgalvo."

Aša māti pēdējo reizi bija redzējusi tad, kad pa ceļam uz ziemeļiem, dodoties uzbrukumā Dziļmežam, piestāja pie Desmit torņiem, lai uzņemtu dzeramo ūdeni. Alanīsai Hārlovai nekad nebija piemitis tāds skaistums, kādu apdzied dziesminieki, tomēr meitai patika viņas stingrā, nepielūdzamā seja un smejošās acis. Pēdējā tikšanās reizē valdniece Alanīsa, ietinusies zvērādās, sēdēja pie loga un vērās jūrā. "Tā ir mana māte vai rēgs?" viņa toreiz iedomājās, noskūpstot māti uz vaiga.

Mātes āda bija plāna kā pergaments, garie mati sirmi. Stājā vēl jautās lepnums, taču acis bija satumsušas un miglainas, bet lūpas trīcēja, apvaicājoties par Teonu.

-    Vai pārvedi mājās manu dēliņu? māte jautāja. Teonam bija tikai desmit gadi, kad viņš kā ķīlnieks tika aizvests uz Ziemmalu, un tā vien likās, ka Alanīsa viņu arvien uzskatīja par desmit gadus vecu puišeli.

-   Teons nevarēja atbraukt, Aša bija spiesta atbildēt. Tēvs aizsūtīja viņu sirot uz Akmeņkrastu.

Alanīsai uz to nebija ko teikt, tāpēc viņa tikai lēni palocīja galvu bija skaidrs, ka meitas vārdi viņu dziļi sāpinājuši.

"Tagad man viņai vēl jāpaziņo, ka Teons ir miris, un jāietriec sirdī kārtējais duncis." Divi jau tur bija ietriekti, un uz asmeņiem bija iegravēti vārdi Rodrīks un Marons, turklāt šie dunči naktīs plosīja miesu. "Apciemošu viņu no rīta," Aša nolēma. Brauciens bija ilgs un nogurdinošs, turklāt viņa tobrīd nespēja skatīties mātei acīs.

-   Man jārunā ar valdnieku Rodrīku, viņa sacīja Trejzobei. Bet tu aprūpē manus vīrus, kad viņi izkraus Melno vēju. Viņi vedīs uz pili gūstekņus. Es gribu, lai visiem ir siltas gultas un karsta maltīte.

-   Ķēķī ir auksta vēršgaļa. Senpilsētas sinepes ir lielajā akmens podā. No domas par sinepēm, vecene pasmīnēja, atklājot vienu vienīgu brūnu zobu, kas līda ārā no smaganām.

-    Ar to nepietiks. Mums bija grūts brauciens, un viņiem vēderos vajag ko karstu. Aša aizāķēja īkšķi aiz kniedētās jostas. Valdniecei

Gloverai un viņas bērniem nedrīkst trūkt ne malkas, ne siltuma. Izmitini viņus torni, nevis pagrabā. Mazākais bērns ir slims.

-   Bērni bieži slimo. Vairums nomirst, un (audlm pēc tam žēl. Pajautāšu valdniekam, kur nometināt tos vilku ļaudis.

Aša satvēra vecenes degunu ar īkšķi un rādītājpirkstu un cieši saspieda.

-   Tu darīsi tā, kā es likšu. Ja tas bērns nomirs, visvairāk dabūsi nožēlot tu.

Trejzobe iespiedzās, un Aša tikai tad palaida viņu vaļā un devās pie tēvoča, kad vecene nosolījās paklausīt.

Bija patīkami atkal staigāt pa šo pili Desmit torņos Aša vienmēr jutās labāk nekā mājās Paikā. "Nevis viena, bet desmit pilis kopā," viņa nodomāja, kad pirmo reizi to ieraudzīja. Aša atcerējās joņošanu pa kāpnēm, pa mūriem un apjumtajiem tiltiem, zivju ķeršanu no Garās akmens krastmalas, dienas un naktis starp tēvoča neskaitāmajām grāmatām. Vēl vecvecvectēva celtā pils bija jaunākā visās salās. Valdnieks Teomors Hārlovs jau šūpulī zaudēja trīs dēlus un visā vainoja applūdušos pagrabus un senās Hārlovu pils mitros, appelējušos mūrus. Desmit torņi bija plašāki un ērtāki, tie atradās labākā vietā… bet Teomors bija nepastāvīgs cilvēks, un to būtu varējušas apliecināt viņa sievas. Sievu viņam bija sešas, un katra citāda tāpat kā visi desmit torņi.

Grāmatu tornis bija visresnākais no visiem desmit astoņstūrains, celts no milzīgiem kaltiem akmens klučiem, kāpnes iebūvētas mūros. Aša žigli uzkāpa piektajā stāvā un uzmeklēja istabu, kur tēvocis lasīja. "It kā tur būtu kāds kambaris, kur viņš nelasītu." Valdnieks Rodrīks reti bija redzams bez grāmatas rokā, vai tā būtu ateja, Jūras dziesmas klājs vai viesu pieņemšana. Aša bieži redzēja viņu lasām, sēžot tronī zem sudraba izkaptīm. Viņš uzklausīja katru jautājumu, izteica spriedumu… un palasīja brīdi, kamēr sardzes kapteinis veda iekšā nākamo prasītāju.

Tēvocis pie loga bija noliecies pār galdu, uz kura bija sakrauti pergamentu tīstokļi, kas visticamāk, bija nākuši no Valīrijas vēl pirms sabrukuma, un biezi sējumi ādas vākos ar bronzas un dzelzs aizvariem. Viņam katrā pusē izrakstītos dzelzs svečturos dega bišu vaska sveces vīra rokas resnumā. Valdnieks Rodrīks Hārlovs nebija ne tievs, ne resns, ne garš, ne īss, ne glīts, ne atbaidošs. Viņam bija brūni mati, acis arī, bet īsā, akurātā bārdiņa jau bija sākusi mesties sirma. Citiem vārdiem sakot, viņš bija parasts cilvēks, kurš no citiem atšķīrās ar mīlestību pret rakstītu vārdu, ko vairums dzelzsvīru uzskatīja par pretdabisku.

-    Tēvoci, Aša ienākot aizvēra durvis. Kas tad tev ir tik svarīgs lasāms, ka atstāji viesus bez saimnieka?

-   Arhimestra Mārvina "Grāmata par pazudušajām grāmatām" Viņš pacēla skatienu un uzlūkoja sievieti. Hoto man to atveda no Senpilsētas. Viņš man grib izprecināt savu meitu. Rodrīks uzsita pa grāmatu ar garu nagu. Redzi? Mārvins apgalvo, ka ir atradis trīs lappuses no "Zīmēm un pareģojumiem" tie ir Ainara Tārgārjena neprecētās meitas redzējumi pirms Valīrijas Posta. Vai Lanija zina, ka tu esi te?

-   Vēl ne. Lanija bija viņas mātes mīļvārdiņš, un tā viņu sauca tikai Lasītājs. Lai viņa atpūšas. Aša nocēla no krēsla grāmatu čupiņu un apsēdās pati. Rādās, ka Trejzobe ir zaudējusi vēl divus zobus. Vai jūs viņu tagad saucat par Vienzobi?

-     Es viņu vispār reti saucu. Man no tās vecenes bail. Kāds tagad laiks? Rodrīks palūkojās pa logu uz mēness gaismas pielieto jūru. Jau tumšs? Tik ātri? Nemaz nepamanīju. Tu esi vēlu ieradusies mēs gaidījām tevi jau pirms dažām dienām.

-    Nebija ceļavēja, un man bija jārūpējas par gūstekņiem Robeta Glovera sievu un bērniem. Jaunākais vēl ir zīdainis, un Gloverei piens beidzās jau jūrā. Biju spiesta ar Melno vēju piestāt Akmeņkrastā un sūtīt vīrus meklēt zīdītāju, bet viņi atrada tikai kazu. Meitēnam no tā labāk nepaliek. Vai ciemā ir kāda zīdītāja? Man par Dziļmežu ir diži nodomi.

-   Tev vajadzēs mainīt savus nodomus. Tu esi ieradusies par vēlu.

-   Vēlu un izsalkusi. Viņa zem galda izstiepa garās kājas un pāršķīra tuvākās grāmatas lappuses tas bija kāda septona apcerējums par Maigora Nežēlīgā karu pret Nabaga Brāļiem. Jā, un izslāpusi arī. Kāds rags alus nenāktu par skādi, tēvoci.

-   Tu taču zini, ka es neļauju ienest bibliotēkā ēdienu, Rodrīks savilka lūpas. Tā var…

-   …sabojāt grāmatas. Aša iesmējās.

-   Tev gan patīk mani kaitināt, tēvocis sarauca uzacis.

-   Neķer kreņķi. Vēl neesmu satikusi cilvēku, kuru es nespētu nokaitināt, tev jau nu to vajadzētu zināt. Bet ko nu par mani. Kā pašam klājas?

-   Ir jau labi, viņš paraustīja plecus. Tikai redze kļūst švakāka. Liku atvest no Mīras lēcu, lai labāk varētu lasīt.

-   Un kā sokas manai tantei?

-   Viņa joprojām ir septiņus gadus par mani vecāka un pārliecināta, ka Desmit torņiem jābūt viņas īpašumā. Gvinesei sāk klibot atmiņa, bet par pili viņa neaizmirst. Viņa sēro par savu viru tikpat ļoti kā tajā dienā, kad viņš gāja bojā, tikai ne vienmēr spēj atcerēties, kā viņu sauca.

-    Neesmu pārliecināta, ka viņa jebkad ir zinājusi vira vārdu. Aša aizcirta septona grāmatu. Vai mans tēvs tika nogalināts?

-   Tava māte tā domā.

"Reizēm viņa pati ar prieku būtu tēvu nomušljusi," Ašai ienāca prātā.

-   Un kā domā mans tēvocis?

-    Belons nositās, kritot no tilta, jo pārtrūka virve. Sākās vētra, un vējš tiltu šūpoja uz visām pusēm. Rodrīks paraustīja plecus. Vismaz to mēs esam dzirdējuši. Tava māte saņēma vēsti no mestra Vendamīra.

Aša izvilka no maksts dunci un sāka tīrīt nagus.

-   Vārnas Acs atgriežas mājās pēc trīs gadu prombūtnes, un tajā pašā dienā mirst mans tēvs.

-   It kā nākamajā dienā Klusums vēl bija jūrā, kad Belons gāja bojā. Lai nu kā, bet varu tikai piekrist, ka Eirona atgriešanās bija… īstajā laikā, vai ne?

-   Es gan tā neteiktu, Aša iecirta dunci galdā. Kur ir mani kuģi? Es piestātnē saskaitīju divdesmit, un ar tiem nepavisam nepietiek, lai izsviestu Vārnas Aci no mana tēva troņa.

-    Mīlestības dēļ, ko loloju pret tevi un tavu māti, aicinājumus tavā vārdā es izsūtīju. Hārlovu nams ir sapulcināts. Akmeņkoki un Volmārki ir te, viens otrs no Mīriem arī.

-   Visi no Hārlovu salas… tā ir tikai viena no septiņām salām. Zālē redzēju vienu vienīgu Botliju karogu no Paikas. Kur ir kuģi no Sālsilkņiem, no Orkvudas, no Vīkām?

-    Bailors Blektīds atbrauca no Blektīdas apspriesties un tūdaļ arī aizkuģoja. Rodrīks aizvēra "Grāmatu par pazudušajām grāmatām". Nu jau viņš būs Vecvīkā.

-    Vecvīkā? Aša jau baidījās, ka visi būs aizbraukuši uz Paiku, lai atbalstītu Vārnas Aci.

-   Ko viņš dara Vecvīkā?

-    Domāju, ka esi jau dzirdējusi. īrons Valgmatis ir sasaucis karaļa sapulci.

-   Noslīkušais Dievs droši vien iebāzis tēvocim īronam dzeloņzivi pakaļā, Aša atmeta galvu un skaļi iesmējās. Karaļa sapulci? Tas ir joks vai arī viņš to domā nopietni?

-    Valgmatis nav jokojis kopš savas noslīkšanas. Citi priesteri arī viņam piebalso. Aklais Berons Blektīds, Trīskārt Noslīkušais Tārls… pat

Vecā Kaija ir nokāpis no savas klints, kur mitinājās, un tagad sludina visā Hārlovā. Kapteiņi šobrīd pulcējas Vecvīkā.

-   Vai tiešām Vārnas Acs ir piekritis piedalīties šajos svētajos kumēdiņos un klausīt īrona lēmumam?

-   Vārnas Acs man neatskaitās. Kopš tā brīža, kad Eirons izsauca mani uz Paiku, neesmu par viņu neko dzirdējis.

"Karaļa sapulce. Tas ir kaut kas jauns… vai drīzāk kaut kas ļoti sens."

-    Un mans tēvocis Viktarions? Ko viņš saka par Valgmata ierosinājumu?

-    Viktarionam tika aizsūtīta ziņa par tava tēva nāvi un noteikti arī par karaļa sapulci. Vairāk gan neko nezinu.

"Labāk karaļa sapulce nekā karš."

-   Laikam dabūšu bučot Valgmata smirdošās kājas un plūkāt jūraszāles no viņa pirkstu starpām. Aša izvilka dunci un iebāza atpakaļ makstī. Karaļa sapulce, nolāpīts!

-   Jā, Vecvīkā, Rodrīks apstiprināja. Lai gan es ceru, ka nekā nolāpīta nebūs. Es te palasīju Hairega "Dzelzsvīru vēsturi". Kad sāls karaļi pēdējo reizi karaļa sapulcē tikās ar klinšu karaļiem, Urons no Orkmontas paņēma līdzi savus kareivjus un tie Nagas kaulus ar asinīm pārkrāsoja sarkanus. Kopš tās tumšās dienas Pelēkdzelzs nams bez vēlēšanām valdīja tūkstoš gadus līdz pat andalu atnākšanai.

-   Vajadzēs no tevis aizņemties Hairega grāmatu, tēvoci. Pirms došanās uz Vecvīku viņai vajadzēja izlasīt visu, kas bija zināms par karaļa sapulcēm.

-   Tu to vari lasīt tepat grāmata ir veca un trausla. Tēvocis, saraucis pieri, vēroja Ašu.

-    Arhimestrs Rignijs savulaik rakstīja, ka vēsture esot kā ritenis, jo cilvēka daba pašos pamatos esot nemainīga. Tas, kas reiz jau noticis, notikšot atkal. Kad domāju par Vārnas Aci, vienmēr par to atceros. Eirons Grejdžojs atgādina veco Uronu. Es uz Vecvīku nebraukšu, un tev arī nevajadzētu.

-   Un palaist garām pirmo karaļa sapulci pēc… cik sen tā nav sasaukta, tēvoci?

-    Četrus tūkstošus gadu, ja var ticēt Hairegam. Uz pusi mazāk, ja pieņemam, ka taisnība ir mestra Denestana iebildumiem "Jautājumos". Uz Vecvīku doties nav jēgas. Sapnis par kroni mūsu asinīs ir kā trakums. Es to teicu tavam tēvam, kad viņš pirmo reizi sadumpojās, un tagad tas ir vēl nopietnāk nekā toreiz. Mums ir vajadzīga zeme, nevis kroņi.

Kamēr Staniss Barateons un Tīvins Lanisters cīnās ap Dzelzs troni, mums ir reta izdevība paplašināt savas zemes. Lai mēs nostātos viena vai otra pusē, ar savu floti palīdzot šiem nodrošināt uzvaru, mēs ikvienā gadījumā varam no pateicīgā karaļa pieprasīt atlīdzību.

-   Es to apdomāšu, kad tikšu pie Jūrakmens troņa, Aša noteica.

-   Tev tas nepatiks, Aša, tēvocis nopūtās, bet tevi neievēlēs. Sieviete nekad nav valdījusi pār dzelzsvīriem. Gvinese ir septiņus gadus par mani vecāka, bet, kad tēvs nomira, Desmit torņus mantoju es. Ar tevi būs tas pats. Tu esi Belona meita, ne dēls, un tev ir trīs tēvoči.

-   Četri.

-   Trīs kalmāru tēvoči. Es neskaitos.

-   Es skaitu arī tevi. Kamēr vien man ir tēvocis Desmit torņos, man ir visa Hārlova. Hārlova nebija lielākā no Dzelzs salām, taču tā bija bagātākā un visbiežāk apdzīvotā, turklāt valdnieka Rodrīka vara bija neapstrīdama. Hārlovā Hārlovam sāncenšu nebija. Volmārkiem un Akmeņkokiem uz salas bija plaši valdījumi un viņiem bija gan slaveni kapteiņi, gan spīvi karotāji, taču pat visspīvākie pakļāvās Hārlova izkaptij. Kādreiz niknie pretinieki Keningi un Mīri jau sen bija tikai vasaļi.

-   Mani brālēni ir zvērējuši man uzticību, un karā es komandēju viņu zobenvīrus un kuģus. Bet karaļa sapulcē… Rodrīks nogrozīja galvu. Pie Nagas kauliem visi kapteiņi būs vienlīdzīgi. Kāds noteikti izsauks arī tavu vārdu, bet ar to nepietiks. Kad tiks izsaukts Viktarions vai Vārnas Acs, ne viens vien no tiem, kas tagad dzer manas pils zālē, piebalsos pārējiem. Vēlreiz saku: nezēģelē tajā vētrā. Tava cīņa ir neauglīga.

-    Neviena cīņa nav neauglīga, kamēr tā nav galā. Man uz troni ir vislielākās tiesības es esmu mantiniece no Belona miesas un asinīm.

-   Tu esi tikai nepaklausīgs skuķis. Padomā par savu nabaga māti tu esi viss, kas Lanijai palicis. Ja vajadzēs, es pielaidīšu Melnajam vējam uguni, lai tevi noturētu te.

* Un tad man vajadzēs uz Vecvīku laisties peldus?

-   Tas gan būs tāls ceļš pa aukstu ūdeni pretī kronim, kuru tu nespēsi noturēt. Tavam tēvam drosmes bija vairāk nekā sajēgas. Senā Kārtība salām lieti noderēja, kad mēs bijām viena sīka karaļvalsts starp citām, taču Igona Iekarošana tam visam pielika punktu. Belons negribēja redzēt to, kas notika viņa acu priekšā. Senā Kārtība iznīka līdz ar Melno Hārenu un viņa dēliem.

-   To es zinu. Aša bija mīlējusi savu tēvu, taču necentās sevi maldināt: Belons savā ziņā patiešām bija akls. "Drosmīgs vīrs, bet slikts valdnieks." Vai tas nozīmē, ka mums jādzīvo un jāmirst kā Dzelzs tro ņa vergiem? Ja ceļā ir klintis un ostā vētra, gudrs kapteinis izvēlēsies trešo ceļu.

-   Pasaki, kāds tad ir tas trešais ceļš.

-    Pateikšu… karaļa sapulcē. Tēvoci, kā tev var ienākt prātā neierasties? Tā būs dzīva vēsture…

-   Man labāk patīk mirusī vēsture. Mirusī vēsture ir rakstīta ar tinti, dzīvā tiek rakstīta ar asinīm.

-   Tu gribi nomirt gultā kā vecs gļēvulis?

-    Kā gan citādi? Tikai vispirms pabeigšu lasīt. Rodrīks piegāja pie loga. Tu nemaz neapjautājies par savu māti…

"Es baidījos."

-   Kā viņai klājas?

-    Jūtas stiprāka viņa var pārdzīvot mūs visus. Un tevi viņa pilnīgi noteikti pārdzīvos, ja neliksies mierā ar tām muļķībām par karaļa sapulci. Viņa ēd vairāk nekā tad, kad te ieradās, un arvien biežāk guļ cauru nakti.

-   Tas ir labi. Beidzamajos gados Paikā Alanīsa nespēja gulēt, tāpēc naktīs ar sveci rokā klīda pa pili, meklējot dēlus. "Maron," viņa mēdza spalgā balsī saukt. "Rodrīk, kur tu esi? Teon, bērniņ, nāc pie mātes!" Ne reizi vien Aša bija noskatījusies, kā mestrs no rītiem velk no mātes pēdām skabargas, kad viņa basām kājām pa virvēs iekārto tiltu gājusi uz Jūras torni. No rīta viņu apciemošu.

-   Viņa gribēs zināt par Teonu.

"Par Ziemmalas princi."

-   Ko tu viņai esi stāstījis?

-    Tīros niekus. Nekā jau arī nebija ko stāstīt. Viņš saminstinājās. Tu skaidri zini, ka viņš ir miris?

-   Es neko nezinu skaidri.

-   Vai redzēji viņa līķi?

-   Mēs atradām daudzu līķu daļas, un pirms mums tur bija paviesojušies vilki… četrkājainie, taču nekādu lielo cieņu saviem divkājainajiem brāļiem nebija izrādījuši. Kritušo kauli bija vienās šķēpelēs, jo šie bija meklējuši kaulu smadzenes. Patiesi bija grūti saprast, kas īsti tur noticis. Izskatījās, ka ziemeļnieki plūkušies savā starpā.

-   Vārnas salido uz miroņu miesu un nogalina cita citu, lai tikai tiktu pie acīm. Rodrīks raudzījās jūrā un vēroja, kā mēnesnīca rotājas viļņos. Mums bija viens karalis, pēc tam pieci. Tagad redzu, ka viņi visi ir vārnas, kas plosa Kietmalas liķi. Viņš aizvēra slēģus. Nebrauc uz Vecvīku, Aša, paliec pie mātes. Baidos, ka viņa ilgi vairs nebūs kopā ar mums.

-    Māte mani audzināja drosmīgu, Aša sarosījās krēslā. Ja es nebraukšu, tad visu atlikušo mūžu varēšu prātot, kā būtu bijis, ja es būtu aizbraukusi.

-   Ja aizbrauksi, tad atlikusī dzīve prātošanai var izrādīties par īsu.

-   Labāk tā nekā sūroties, ka Jūrakmens tronim pēc tiesas un taisnības bija jābūt manam. Es neesmu Gvinese.

-   Aša, divi mani staltie dēli baro Gaišās salas krabjus. Es vairs neprecēšos. Paliec, un tu kļūsi par Desmit torņu mantinieci. Pieņem kaut to.

-   Par Desmit torņu mantinieci? "Ja vien tas būtu iespējams." Taviem brālēniem tas nepatiks ne Bruņiniekam, ne vecajam Sigfrīdam, ne Līkajam Hoto…

-   Viņiem pašiem ir savas zemes un savas pilis.

"Arī tiesa." Drēgnā, palēnām grūstošā Hārlovas pils piederēja vecajam Sigfrīdam Hārlovam Sudrabmatim, līkajam Hoto Hārlovam piederēja Mirgu tornis uz klints salas rietumu krastā. Sīram Harasam Hārlovam jeb Bruņiniekam bija pils Pelēkajā dārzā, Zilais Bormunds valdīja Haridana kalnā, tomēr viņi visi skaitījās valdnieka Rodrīka mantinieki.

-    Bormundam ir trīs dēli, Sigfrīdam Sudrabmatim ir mazdēli, bet Hoto ir godkāre, Aša teica. Viņi visi grib būt tavi mantinieki, pat Sigfrīds. Viņš laikam grasās dzīvot mūžīgi.

-   Bruņinieks pēc manas nāves kļūs par Hārlovas valdnieku, tēvocis turpināja, bet viņš tikpat labi var valdīt, sēžot savā pilī Pelēkajā dārzā. Apmaiņā pret pili zvēri viņam uzticību, un Harass tevi aizstāvēs.

-   Es pati varu sevi aizstāvēt. Es, tēvoci, esmu no kalmāriem, no Grejdžoju nama. Viņa pielēca kājās. Es gribu tēva pili, nevis tavu. Tavas izkaptis ir pārāk bīstamas kāda vēl nokritīs no sienas un nošņāps man galvu. Nē, es gribu sēdēt Jūrakmens tronī.

-   Tad jau tu esi kārtējā vārna, kas alkst pēc maitas. Rodrīks atkal apsēdās pie galda. Ej. Es gribu lasīt tālāk arhimestra Mārvina pētījumus.

-    Pasaki arī man, kad viņš atradīs vēl kādu lappusi. Viņas tēvocis bija tāds kā vienmēr un nekad nemainīsies. "Bet viņš vienalga brauks uz Vecvīku, lai ko tagad teiktu."

Viņas vīri tagad jau zālē mielojās. Aša saprata, ka vajadzētu viņiem piebiedroties un parunāt par došanos uz Vecvīku. Vīri stāvēja par viņu kā mūris, taču viņai vajadzēja dabūt savā pusē arī pārējos Hārlovas brālēnus, Volmārkus un Akmeņkokus. "Man viņi jādabū." Uzvara Dziļ mežā runās Ašai par labu, kad viri sāks lielīties, un sieviete zināja, ka viņi to noteikti darīs. Melnā vēja jūrniekiem bija pretdabisks lepnums par savas kapteines varoņdarbiem. Puse viņu mīlēja kā meitu, otra puse gribētu tikt viņai starp kājām, bet visi bija gatavi mirt viņas dēļ. "Un es viņu dēļ," Aša nodomāja, ar plecu atgrūžot durvis kāpņu galā un izejot mēnesnīcas pielietajā pagalmā.

-   Aša? pie akas parādījās kāda ēna.

Viņas roka jau ķēra pēc dunča… bet tad tumšais stāvs mēness gaismā pārvērtās par vīrieti roņādas apmetnī. "Vēl viens rēgs."

-   Tris, es domāju, ka satikšu tevi zālē.

-   Es gribēju tevi satikt.

-   Diez kuru mana ķermeņa daļu? viņa pasmīnēja. Te es stāvu kā redzi, esmu pieaugusi.

-   Sieviete. Viņš pienāca tuvāk. Skaista sieviete.

Kopš pēdējās tikšanās reizes Tristifers Botlijs bija kļuvis druknāks, taču viņam bija tādi paši izspūruši mati un lielas, uzticības pilnas roņa acis kā senāk. "Patiešām jaukas acis." Tā arī bija nabaga Tristifera sāpe viņš bija pārāk jauks Dzelzs salām. "No vaiga kļuvis tīri piemīlīgs," viņa nodomāja. Puikas gados Tristiferu mocīja pūtītes. Arī Ašai tas negāja secen varbūt tieši tas arī viņus toreiz satuvināja.

-   Izsaku līdzjūtību par tavu tēvu, Aša sacīja.

-   Un man žēl tavējā.

"Kāpēc?" viņa gandrīz izmeta. Tieši Belons aizsūtīja puiku prom no Paikas, un viņš kļuva par Bailora Blektīda aizbilstamo.

-   Vai tā ir tiesa, ka tu tagad esi valdnieks Botlijs?

-    Pēc titula jā. Hārens krita pie Keilinas cietokšņa. Viens no tiem purva velniem nošāva viņu ar saindētu bultu. Bet es esmu valdnieks bez īpašuma. Kad mans tēvs apšaubīja Vārnas Acs tiesības uz Jūrakmens troni, šis viņu noslīcināja un lika, lai mani tēvoči zvēr viņam uzticību, bet pusi mana tēva zemju atdeva Dzelzs mežainei. Valdnieks Vinčs bija pirmais, kas lieca viņa priekšā celi un sauca par karali.

Vinču nams Paikā bija spēcīgs, taču Aša papūlējās neizrādīt savas izbailes.

-   Vinčs nekad nav bijis tik drosmīgs kā tavs tēvs.

-   Tavs tēvocis viņu uzpirka, Tristifers paskaidroja. Klusums pārradās krastā piekrauts ar bagātībām. Ar perlamutru un pērlēm, smaragdiem un rubīniem, olas lieluma safīriem un tik smagiem naudas maisiem, ka viens vīrs tos nemaz nevarēja pacelt… un Vārnas Acs pirka draugus pa labi, pa kreisi. Mans tēvocis Germunds tagad sauc sevi par valdnieku Botliju un valda Valdniekostā kā tava tēvoča karognesis.

-    Bet likumīgais valdnieks Botlijs esi tu, Aša centās viņu mierināt.

Kad atgūšu Jūrakmens troni, tev tiks atdotas tēva zemes.

-    Kā vēlies, man tas neko nenozīmē. Tu mēnesnīcā izskaties īpaši daiļa, Aša. Pieaugusi sieviete, bet es tevi atceros kā kalsnu meitēnu ar pūtītēm.

"Nez kāpēc visi vienmēr piemin pūtītes?"

-   Es arī to atceros. "Lai gan nepriecājos tik ļoti kā tu." No pieciem zēniem, ko viņas māte bija atvedusi uz Paiku audzināšanā, kad Neds Stārks bija paņēmis Teonu par ķīlnieku, Tristifers vecuma ziņā bija līdzīgākais Ašai. Viņš nebija pirmais puika, ar kuru viņa tika skūpstījusies, taču viņš bija pirmais, kurš atraisīja viņas kamzoli un ar sasvīdušu plaukstu aptaustīja viņas briestošās krūtis.

"Es viņam būtu ļāvusi arī ko vairāk, ja viņš būtu bijis gana drosmīgs." Pirmo reizi viņa uzziedēja kara laikā, un tas vājināja viņas vēlmi, taču arī pirms tam Aša bija ziņkāres pilna. "Viņš bija blakus, gandrīz mana vecuma un alkstošs, ko gan vēl vajadzēja… vienīgi mēnešreizes." Viņa ar visu to būtu uzskatījusi, ka tā ir mīlestība, bet tad Tristifers sāka melst par bērniem, ko viņa tam dzemdēs vismaz duci dēlu un, jā, vēl dažas meitas. "Es negribu duci dēlu," viņa toreiz šausmās atbildēja. "Es gribu piedzīvojumus." Drīz pēc tam mestrs Kalens pieķēra viņus niekojamies un jaunais Tristifers Botlijs tikai aizsūtīts uz Blektīdu.

-    Es tev rakstīju vēstules, viņš sacīja, bet mestrs Džoserans tās nenosūtīja. Reiz es iedevu sudraba briedi kādam airētājam no tirdzniecības kuģa, kas brauca uz Valdniekostu, un viņš apsolīja nodot manu vēstuli tev tieši rokās.

-   Bet airētājs tevi piesmēja un izmeta vēstuli jūrā.

■* Tieši tā ari domāju. Es arī nekad nesaņēmu tavas vēstules.

"Es jau nevienu neuzrakstīju." Taisnību sakot, Aša jutās atvieglota, kad Tristifers tika aizsūtīts prom, jo viņa mīcīšanās bija sākusi meiteni kaitināt. Bet to gan viņam nepavisam nepatiktu dzirdēt.

-    īrons Valgmatis ir sasaucis karaļa sapulci. Vai atbrauksi, lai atbalstītu mani?

-    Ar tevi kopā es dotos jebkur, bet… valdnieks Blektīds domā, ka karaļa sapulce ir bīstama muļķība. Viņš uzskata, ka tavs tēvocis visus apkaus tāpat kā vecos laikos Urons.

"Viņš tam ir pietiekami dulls."

-   Viņam nav tik daudz spēka.

-    Par viņa spēku neko nevar zināt viņš vāc vīrus pa visu Paiku. Orkvudi no Orkmontas viņam nosūtīja divdesmit kuģus, bet Vieplis Džons Mirs duci. Kreilis Lūkass Kods ari kopā ar viņiem. Tāpat Hārens Pussirmis, Rudais Airētājs, Bastards Kemets Paiks, Brīvais Rodrlks, Torvolds Brūnzobis…

-   Sīki ļautiņi. Aša viņus pazina visus kā vienu. Tie ir sālssievu dēli, vergu mazdēli. Kodi… vai zini, kāda ir viņu devīze?

-    "Lai jau visi mūs nicina", Tristifers atsaucās, bet, ja viņi tevi notvers savos tīklos, būsi pagalam, it kā viņi būtu kādi pūķu pavēlnieki. Vēl ļaunāk Vārnas Acs no austrumiem esot atvedis briesmoņus… un burvjus ari.

-   Tēvocim vienmēr ir patikuši kropļi un āksti, Aša atbildēja. Mans tēvs ar viņu bieži par to ķildojās. Lai taču tie burvji piesauc savus dievus. Valgmatis piesauks mūsējo un šos apslīcinās. Vai tu balsosi par mani karaļa vēlēšanās, Tris?

-   Darīšu visu, ko vēlies esmu tavs uz mūžiem, Aša. Es tevi precēšu. Tava māte jau ir devusi piekrišanu.

Aša noelsās vien. "Būtu vispirms palūdzis manu piekrišanu… lai arī atbilde tevi nemaz neiepriecinātu."

-   Es tagad vairs neesmu otrais dēls, Tristifers turpināja. Es esmu likumīgs valdnieks Botlijs, kā tu pati teici. Un tu esi…

-   To, kas es esmu, mēs noskaidrosim Vecvīkā. Tris, mēs vairs neesam bērni, kas grābstās viens gar otru un pēta, kur kas stāv. Tu tikai domā, ka gribi mani precēt, bet patiesībā negribi vis.

-   Gribu gan. Es sapņoju tikai par tevi. Aša, es zvēru pie Nagas kauliem, ka nekad neesmu pieskāries citai sievietei.

-   Tad ej un kādai pieskaries… kaut divām vai desmit. Es nemaz nevaru saskaitīt, cik vīriešiem esmu pieskārusies vieniem ar lūpām, citiem ar cirvi. Savu šķīstību viņa sešpadsmit gadu vecumā bija atdevusi kādam skaistam gaišmatainam jūrniekam no līsiešu tirdzniecības galeras. Viņš kopējā mēlē zināja tikai sešus vārdus, bet vārds "drāzties" bija viens no tiem tieši īstais vārds, kuru viņa bija cerējusi izdzirdēt. Pēc tam Ašai pietika prāta uzmeklēt kādu meža raganu, kas viņai iemācīja vārīt mēnesstēju, lai vēders neaug.

Botlijs mirkšķināja acis, it kā nesaprastu, ko viņa tikko pateikusi.

-   Tu… es domāju, ka tu pagaidīsi. Kāpēc… Viņš paberzēja lūpas.

Aša, varbūt tu tiki piespiesta?

-            Tik piespiesta, ka es saplēsu viņa tuniku. Tev nevajag mani precēt, tici man. Tu esi jauks puisis, bet es neesmu jauka meitene. Ja mēs apprecēsimies, tu ātri vien sāksi mani ienīst.

-   Nekad, Aša, es tā ilgojos pēc tevis!

Viņai pļāpas bija līdz kaklam. Slima māte, noslepkavots tēvs un mērgļi tēvoči tas varēja nokaitināt ikvienu sievieti, tāpēc viņai neparko nebija vajadzīgs vēl arī iemīlējies kucēns.

-   Aizej uz kādu bordeli, Tris tur tu veldzēsi savas ilgas.

-            Es nekad… Tristifers papurināja galvu. Mums ar tevi jābūt kopā, Aša. Es vienmēr esmu zinājis, ka tu būsi mana sieva un manu dēlu māte.

Viņš satvēra Ašu aiz rokas, un acumirklī viņas duncis bija puisim pie rīkles.

-             Aizvāc roku, vai arī tu nenodzīvosi tik ilgi, lai iesētu dēlu. Tristifers viņu atlaida, un sieviete paslēpa dunci. Tu gribi sievieti? Labi šovakar kādu aizsūtīšu pie tevis gultā. Iedomājies, ka viņa esmu es, ja tā tev ir labāk, bet nemēģini mani vēl kādu reizi sagrābt. Es esmu tava karaliene, nevis sieva atceries to.

Aša iebāza dunci makstī un atstāja puisi stāvam. Trekna asins lāse ritēja pa viņa kaklu, un bālajā mēness gaismā tā šķita pilnīgi melna.

SERSEJA

A

k, es lūdzu septiņus dievus, lai karaļa kāzās nelītu, Džoslīna Svifta teica, saitējot karalienes tērpu.

Nevienam lietus nepatīk, Serseja attrauca. Viņa pati gribēja slapjdraņķi, ledu, kaucošus vējus un negaisu, kas satricinātu Sarkano pili līdz pašiem pamatiem. Viņa gribēja tādu vētru kā viņas pašas niknums, bet Džoslīnai Serseja sacīja: Ciešāk, savelc ciešāk, činkstošā muļķe.

Viņu kaitināja pašas precības, bet uz vientiesīgo Sviltu skuķi dusmas izgāzt bija visvieglāk. Tommens Dzelzs tronī nesēdēja tik stabili, lai viņa varētu atļauties aizvainot Gaisa dārzus katrā ziņā ne tagad, kamēr Stanisa Barateona rokās bija Pūķakmens un Vētrasgals, kamēr Straujupe turpināja pretoties, kamēr dzelzsvīri klejoja pa jūrām kā vilki. Tāpēc Džoslīna dabūja izbaudīt to, ko drīzāk vajadzēja saņemt Mārgērijai Tīrelai un viņas pretīgajai krunkainajai vecmāmuļai.

Karaliene lika atnest no ķēķa brokastis divas vārītas olas, maizes šķēli un medus podiņu. Sasitusi pirmo olu, viņa čaumalā ieraudzīja asiņainu pa pusei izveidojušos cāli, un viņai tūdaļ palika šķērmi ap dūšu.

-   Aizvāc to visu un atnes man karstvīnu, viņa pavēlēja Senellai. Saltais gaiss koda līdz kaulam, un viņai bija gaidāma gara un riebīga diena.

Garastāvokli neuzlaboja arī Džeimijs, kurš viss baltā un neskūts ieradās, lai pastāstītu, kā grasās pasargāt viņas dēlu no noindēšanas.

-   Vīri ķēķī uzmanīs katra ēdiena gatavošanu, viņš teica. Sīra Ādama zeltainie apmetņi pavadīs kalpus, kad tie nesīs ēdienus pie galda, tāpēc pa ceļam ēdieni netiks aizskarti. Sīrs Boross nogaršos katru ēdienu, pirms Tommens liks kumosu pie mutes. Ja ar to nebūs gana, zāles galā sēdēs mestrs Balabars ar kuņģa tīrīšanas zālēm un pretindēm pret divdesmit visizplatītākajām indēm. Tommens būs drošībā, es apsolu.

-   Drošībā. Šis vārds ar rūgtumu pārvēlās viņai pār lūpām. Džeimijs to nesaprata. Neviens to nesaprata. Vienīgi Melara toreiz tajā teltī dzirdēja vecās raganas draudus, un Melara jau sen bija pagalam. Tīrions divreiz pēc kārtas nenogalinās vienādi, viņš ir pārāk viltīgs. Viņš varbūt šajā pašā mirklī zem grīdas noklausās ikvienu mūsu vārdu un kaļ plānus, kā pārgriezt Tommenam rīkli.

-   Iespējams, Džeimijs atteica, bet, lai kādus plānus viņš kaltu, viņš vienalga būs mazs un greizs. Toties Tommenu apsargās Rietmalas labākie bruņinieki. Viņu sargās Karaļsardze.

Serseja palūkojās uz brāļa baltās zīda tunikas piedurkni, kas bija apsprausta ap rokas stumbeni.

-   Es atceros, cik lieliski tavi brīnišķie bruņinieki nosargāja Džofreju. Es gribu, lai tu paliec pie Tommena visu nakti.

-   Es pie durvīm nolikšu sargu.

-   Ne jau sargu, Serseja satvēra viņu aiz rokas. Tu pats viņu sargāsi tieši viņa guļamkambarī.

-   Gadījumā, ja Tīrions izlien no pavarda? Neizlīdīs.

-   Tā tikai tu domā. Vai gribi teikt, ka esi atradis visus tuneļus pils mūros? Atbildi zināja viņi abi. Es neatstāšu Tommenu vienu kopā ar Mārgēriju pat uz mirkli.

-   Viņi nebūs vieni kopā ar viņiem būs Mārgērijas māsīcas.

-    Un tu arī. Es karaļa vārdā pavēlu. Serseja vispār negribēja, lai Tommens ar sievu gulētu vienā gultā, taču Tīreli uzstāja.

-    Vīram un sievai jāguļ kopā, Ērkšķu karaliene teica, arī tad, ja viņi tikai guļ. Jādomā, ka gaišības gulta ir pietiekami liela diviem?

*Lai bērni viens otru naktī silda, tas viņus satuvinās, Alērija viņai piebalsoja. Mārgērija bieži guļ zem vienas segas ar savām māsīcām. Viņas kopā dzied, spēlē spēles un tad, kad sveces ir nopūstas, čukstus dalās noslēpumos.

-   Cik mīļi, Serseja atteica. Lai taču viņas tā dara. Jaunavu velvēs.

-    Gaišība, protams, zina labāk, valdniece Olenna sacīja Alērijai. Viņa tomēr ir zēna māte vismaz par to mēs varam būt droši. Varbūt mēs tomēr varam vienoties par kāzu nakti? Kāzu naktī vīrs un sieva nedrīkst gulēt šķirti tā ir slikta zīme.

"Kādu dienu tu man sapratīsi, kas ir slikta zīme," karaliene nozvērējās.

-   Mārgērija var gulēt ar Tommenu vienā gultā šo vienu nakti, viņa bija spiesta piekrist. Ne vairāk.

-   Gaišība ir tik dāsna, Ērkšņu karaliene atbildēja, un visi pasmaidīja.

Sersejas pirksti ieurbās Džeimija rokā tik dziļi, ka atstāja zilumus.

-   Man tajā istabā ir vajadzīgas acis, viņa pavēstīja.

-    Un ko tu gribi ieraudzīt? brālis atjautāja. Nav taču jābaidās, ka Tommens varētu viņai uztaisīt bērnu viņš ir pārāk mazs.

-   Osifers Plums bija gandrīz beigts, bet tas viņam netraucēja uztaisīt bērnu, vai ne?

-   Kas bija Osifers Plums? brālis apjuka. Viņš bija valdnieka Filipa tēvs vai… kas?

"Viņš ir tikpat akls kā Roberts. Viss viņa prāts ir bijis tikai labajā rokā.

-    Lai nu paliek Plums, tikai atceries, ko tev teicu. Zvēri, ka paliksi Tommena istabā līdz saullēktam.

-   Kā pavēlēsi, Džeimijs atbildēja, it kā māsas bailes būtu nepamatotas. Vai tu joprojām gribi nodedzināt Labās rokas torni?

-    Pēc dzīrēm. Tas bija vienīgais svinību notikums, kas Sersejai varētu sagādāt prieku. Tajā tornī tika nogalināts mūsu tēvs. Nespēju uz to pat paskatīties. Ja dievi būs žēlsirdīgi, uguns izkvēpinās no drupām vienu otru žurku.

-   Tu gribēji teikt Tīrionu? Džeimijs iepleta acis.

-   Viņu, Varīsu un cietumsargu.

-   Ja kāds no viņiem būtu slēpies tornī, mēs viņus būtu atraduši. Vesela armija ar cērtēm un veseriem lauza sienas un grīdas. Mēs atradām vai pussimtu slepenu eju.

-   Tu pats zini, ka tikpat labi tur var būt vēl pussimts tuneļu.

Daža laba eja bija tik šaura, ka Džeimijam vajadzēja sūtīt tajās pāžus un staļļa puikas. Tika atklāts tunelis, kas veda uz melnajām cellēm, un akmens aka, kam, šķiet, nebija dibena. Viņi atrada kambari, pilnu ar galvaskausiem un apdzeltējušiem kauliem, un četrus maisus apsūbējušu sudraba monētu no pirmā karaļa Viserīsa valdīšanas laikiem. Tur bija arī tūkstošiem žurku… bet starp tām nebija ne Tīriona, ne Varīsa, tāpēc Džeimijs beigu beigās nolēma atmest meklējumiem ar roku.

Viens no puikām iestrēga šaurā ejā, un viņu vajadzēja vilkt ārā aiz kājām. Kāds cits iekrita šahtā un salauza kājas. Divi sargi pazuda, pārmeklējot sānu ejas, un citi sargi dievojās, ka dzirdējuši viņus cauri akmens sienām tālumā klaigājam, bet, kad Džeimija ļaudis uzlauza mūri, viņi atrada tikai zemi un akmeņus.

-   Velnēns ir mazs un viltīgs, viņš vēl arvien var mitināties tajos mūros. Ja viņš ir tur, tad dūmi viņu izkvēpinās.

-   Ja arī Tīrions vēl arvien slēpjas pili, Labās rokas tornī viņa nav mēs to izlobījām kā gliemežvāku.

-   To pašu vajadzētu izdarīt ar visu šo pretīgo pili, Serseja noteica.

Pēc kara likšu uzcelt jaunu pili upes otrā krastā. Iepriekšējā naktī viņa

par to bija sapņojusi par varenu baltu pili, ko daudzu līgu attālumā no Karaļa ostas smirdoņas un trokšņa ieskauj meži un dārzi. Šī pilsēta ir miskaste. Es nedomājot būtu gatava pārcelt galmu uz Lanisportu un valdīt no Rūdas klintīm.

-   Tā būtu vēl lielāka muļķība par Labās rokas torņa nodedzināšanu. Kamēr vien tronī ir Tommens, tauta redz īstu karali. Ja viņš paslēpsies zem Rūdas klintīm, viņš kļūs tikai par kārtējo pretendentu uz troni un ne ar ko neatšķirsies no Stanisa.

-   To es saprotu, karaliene atcirta. Es teicu, ka gribētu pārcelt galmu uz Lanisportu, nevis, ka es to darīšu. Vai tu vienmēr esi bijis tik aprobežots vai arī zaudēji prātu kopā ar roku?

-    Ja liesmas pārsviedīsies tālāk no torņa, Džeimijs izlikās dzēlību nedzirdam, var nodegt visa pils, pat ja tu to nemaz nebūsi iecerējusi. Skrejuguns ir nodevīga.

-   Halīns apgalvoja, ka piromanti spējot valdīt pār uguni. Alķīmiķu ģilde jau divas nedēļas brūvē svaigu skrejuguni. Lai visa Karaļa osta redz liesmas tā būs mācība mūsu ienaidniekiem.

-   Nu jau tu izklausies tāda pati kā Airīss.

-   Pievaldi mēli, sīr, Sersejai iepletās nāsis.

-   Es tevi arī mīlu, māsiņ.

"Kā gan es kādreiz varēju mīlēt tik nožēlojamu radījumu?" viņa brīnījās, kad brālis bija aizgājis. "Bet viņš bija tavs dvīņubrālis, tava ēna, tava otra puse," prātā čukstēja kāda cita balss. "Kādreiz varbūt," Serseja nodomāja. "Nu vairs ne. Tagad viņš ir kļuvis svešs."

Salīdzinājumā ar Džofreja dzīrēm karaļa Tommena kāzas bija visnotaļ klusas un pieticīgas. Neviens vairs nevēlējās tik izšķērdīgu pasākumu un karaliene vismazāk. Neviens arī negribēja vēlreiz par ko tādu maksāt, un Tīreli vismazāk. Tā nu jaunais karalis apņēma Mārgēriju Tīreļu par sievu Sarkanās pils karaliskajā septā, un to noskatījās ne vairs tūkstošiem viesu, kas bija redzējuši, ka viņa brālis apprec to pašu sievieti, bet mazāk par simt ciemiņiem.

Līgava bija skaista, jautra un apburoša, līgavainis ar bērnišķīgu seju un tukls. Spalgā bērna balsī viņš noskaitīja zvērestu, solīdams mīlestību un uzticību Meisa Tīreļa divkārt atraitnēs palikušajai meitai. Mārgērijai mugurā bija tā pati kleita, ko viņa bija vilkusi, precoties ar Džofreju, pērlēm rotāts gaisīgs apģērba gabals no ziloņkaula krāsas zīda un mīriešu mežģīnēm. Serseja, sērojot par savu pirmdzimto, aizvien bija ģērbusies melnās drānās. Lai arī dēla atraitne apmierināta smējās, dzēra un dejoja, aizmirsusi par Džofu, viņa māte to tik lēti izmest no prāta nespēja.

"Tas nav labi," viņa domāja. "Kāzas ir pārāk drīz. Pēc gada, pēc diviem, kad būtu pagājis pietiekami daudz laika. Gaisa dārziem vajadzēja samierināties ar saderināšanos." Serseja pameta skatienu atpakaļ, kur starp sievu un māti stāvēja Meiss Tīrels. "Tu man uzspiedi šīs tizlās kāzas, un es, cienītais kungs, to tik drīz neaizmirsīšu."

Kad pienāca laiks mainīt apmetņus, līgava pieklājīgi ieliecās ceļos un Tommens viņai aplika ap pleciem biezo, pretīgo zelta auduma lupatu ar oniksa pērlītēs izšūto kronēto briedi, ko Roberts kāzu dienā bija aplicis Sersejai. Jo karaliene jau gribēja, lai kāzās tiktu likts lietā apmetnis, ko Mārgērijai reiz jau aplika Džofrejs.

-   Tas ir apmetnis, ko mans tēvs kāzu dienā aplika manai mātei, viņa paskaidroja Tīreļiem, taču Ērkšķu karaliene viņai aplauza ragus arī šajā jautājumā.

-   To veco lupatu? vecene izmeta. Tas jau ir galīgi noskrandis un… ja vien drīkstu tā izteikties, neveiksmīgs. Turklāt vai briedis nebūtu piemērotāks karaļa Roberta dēlam? Manā laikā līgava kāzu dienā apvilka vīra, nevis vīramātes krāsas.

Pateicoties Stanisam un viņa pretīgajai vēstulei, par Tommena iespējamajiem vecākiem klīda pārāk daudz baumu. Serseja neuzdrīkstējās uzpūst liesmas, pieprasot līgavai Lanisteru purpursarkano apmetni, tāpēc tēloja pieklājības iemiesojumu, taču, ieraugot vien Barateonu zeltu un oniksu, viņā brieda aizvainojums. "Jo vairāk mēs tiem Tīreļiem dosim, jo vairāk viņi no mums prasīs."

Kad svinīgie solījumi bija izteikti, karalis un karaliene izgāja no septa, lai saņemtu apsveikumus.

-     Rietmalā tagad ir divas karalienes, un jaunā ir tikpat skaista kā vecā, nodārdināja Lails Kreikhols bruņinieks, īsts āksts, kurš Sersejai atgādināja, par laimi, mirušo vīru.

Viņa būtu varējusi Lailu iepļaukāt. D/ils Rosbijs mēģināja noskūpsti! Sersejai roku, taču spēja tikai uzklepot uz pirkstiem. Valdnieks Sarkanvīns viņu noskūpstīja uz viena vaiga, Meiss Tīrels uz abiem. Dižmestrs l'isels pavēstīja, ka viņa nav zaudējusi dēlu, bet gan ieguvusi meitu. Labi, ka viņai izdevās izvairīties no valdnieces Tandas asarainajiem apskāvieniem neviens no Stokvortu sievišķiem kāzās nerādījās, un par to karaliene tikai priecājās.

Viens no pēdējiem apsveicējiem bija Kevans Lanisters.

-   Noprotu, ka tūdaļ dodies uz citām kāzām? karaliene apvaicājās.

-            Cietakmens ir patriecis sirotājus no Deriju pils, viņš atbildēja, un mūs tur gaida Lensela līgava.

-   Vai tava sieva ari ieradīsies uz kāzām?

-   Upes zemes vēl ir pārāk bīstamas. Apkārt klejo Vārgo Houta bandas paliekas, bet Beriks Dondarions tur kar Frejus. Vai tiesa, ka Sandors Klegans arī viņiem piebiedrojies?

"Kā viņš to var zināt?"

-   Tā viens otrs stāsta, bet no ziņojumiem neko nevar saprast. Iepriekšējā vakarā bija atlidojis krauklis no septa, kas atradās uz salas pie Trejžubures ietekas jūrā. Netālu esošā Sālsilkņu pilsēta bija piedzīvojusi mežonīgu uzbrukumu, un daži no tiem, kam bija izdevies palikt dzīviem, vēstīja par aptrakušu neģēli ar bruņucepuri suņa galvas izskatā. Viņš, iespējams, nokāvis duci vīru un izvarojis divpadsmit gadus vecu meiteni. Lensels noteikti neliksies mierā, kamēr nenotvers Kleganu un Beriku, lai atjaunotu mieru upes zemēs.

Sīrs Kevans brīdi lūkojās Sersejai acīs.

-   Manam dēlam nav jāmedī Sandors Klegans.

"Tam es varētu piekrist."

-   Varbūt to darīs viņa tēvs?

-   Ja vien es nebūšu vajadzīgs Rūdas klintīs…

"Tu esi vajadzīgs te."

Serseja par Klinšu pārvaldnieku bija iecēlusi brālēnu Demionu Lanisteru un citu brālēnu sīru Deivenu Lanisteru par Rietumu uzraugu. "Par nekaunību jāmaksā, tēvoci."

-    Atnes mums Sandora galvu, un gaišība būs ļoti pateicīgs. Džofam viņš patika, bet Tommens no viņa allaž ir baidījies… un tam, šķiet, ir iemesls.

-   Ja suns sāk kost, tad vaina jāmeklē saimniekā, sīrs Kevans atteica, pagriezās un aizgāja.

Džeimijs pavadīja māsu uz Mazo zāli, kur viss tika gatavots dzīrēm.

-   Pie visa esi vainīgs tu, Serseja pa ceļam čukstēja. Tu teici, lai viņi precas. Mārgērijai vajadzēja sērot par Džofreju, nevis precēties ar viņa brāli. Viņai vajadzēja būt beigtai no bēdām tāpat kā man. Un es neticu, ka viņa ir jaunava. Renlijam taču bija daikts, vai ne? Viņš bija Roberta brālis, tāpēc viņam noteikti bija daikts. Ja tā pretīgā vecene domā, ka es savam dēlam ļaušu…

-   Drīz jau tiksi vaļā no Olennas, Džeimijs mierīgi pārtrauca māsu. Rīt no paša rīta viņa dodas atpakaļ uz Gaisa dārziem.

-   Jā, tā viņa saka. Serseja neticēja nevienam Tīreļu vārdam.

-   Viņa patiešām brauc prom, Džeimijs apgalvoja. Meiss vedīs pusi savu spēku uz Vētrasgalu, bet otra puse kopā ar sīru Gārlanu dosies uz Ārēm pieprasīt Skaidrūdeni. Pēc dažām dienām vienīgās rozes Karaļa ostā būs Mārgērija ar savām dāmām un pāris sargu.

-   Un sīrs Lorass. Vai varbūt tu biji aizmirsis par savu zvērināto brāli?

-   Sīrs Lorass ir Karaļsardzes bruņinieks.

-    Sīrs Lorass ir Tīrels tiktāl, ka mīž rožūdeni. Viņam nekādā ziņā nedrīkstēja dot balto apmetni.

-    Es viņu nebūtu izvēlējies, tici man. Neviens nepapūlējās pajautāt manas domas, bet Lorass spēs pildīt savus pienākumus. Apliekot apmetni, cilvēks mainās.

-   Tevi tas pavisam noteikti ir mainījis un ne jau uz labo pusi.

-   Es tevi arī mīlu, māsiņ. Viņš pieturēja durvis un pavadīja Serseju līdz viņas vietai blakus karalim pie augstā galda. Goda vieta otrā pusē Tommenam bija paredzēta Mārgērijai. Roku rokā ar mazo karali ienākusi zālē, viņa sabučoja Serseju uz abiem vaigiem un apskāva viņu.

-    Gaišība, meiča drosmīgi ierunājās, es jūtos kā ieguvusi otru māti. Es lūdzos, kaut mēs kļūtu ļoti tuvas un mūs vienotu mīlestība pret jūsu dēlu.

-   Es mīlēju abus savus dēlus.

-   Es savās lūgšanās pieminu arī Džofreju, Mārgērija atbildēja. Es viņu ļoti mīlēju, lai arī man nebija iespējas viņu iepazīt.

"Mele," karaliene nodomāja. "Ja tu kaut mirkli būtu viņu mīlējusi, tu tā netriektos apprecēt viņa brāli. Viņa kronis ir vienīgais, ko tev vajadzēja." Daudz netrūka, lai viņa sarkstošajai līgavai būtu iecirtuši pliķi turpat uz paaugstinājuma visa galma priekšā.

Kāzu dzīres bija tikpat pieticīgas kā ceremonija. Visu bija rīkojusi valdniece Alērija, jo pēc Džofreja kāzu iznākuma Sersejai vairs nebija dukas vēlreiz ķerties pie šā pienākuma. l ika pasniegti tikai septiņi ēdieni. Starp ēdieniem viesus izklaidēja Sviesta Pika un Mēnestiņš, bet mielasta laikā muzikanti spēlēja stabules, vijoles, lautas, flautas un arfu. Vienīgais dziesminieks bija kāds Mārgērijas favorīts straujš, jauns iznirelis, ģērbies visdažādāko zilo nokrāsu drānās, kurš sauca sevi par Zilo Dziesminieku. Viņš nodziedāja pāris mīlas dziesmu un nozuda.

-    Kāda skāde, skaļi sūrojās valdniece Olenna. Es jau cerēju noklausīties "Kastamēras lietavas".

Ik reizi, kad Serseja palūkojās uz veceni, viņas acu priekšā rēgojās krunkainā, viszinošā un šausminošā Varžu Megija. "Visas vecās sievas izskatās vienādi," viņa pūlējās sevi mierināt. "Tā nu tas ir." Taisnību sakot, kuprainā ragana nepavisam nelīdzinājās Ērkšķu karalienei, un tomēr pietika ar valdnieces Olennas riebīgo smīniņu, lai Serseja domās atkal nokļūtu Megijas teltī. Viņa vēl arvien atcerējās spēcīgo un dīvaino austrumu smaržu aromātu un Megijas mīksto smaganu pieskārienu, kad ragana izsūca asins pilienu no Sersejas pirksta. "Tu būsi karaliene," vecene pareģoja ar mitrām, sarkanām un spīdošām lūpām, "līdz nāks cita jaunāka un skaistāka. Viņa tevi gāzīs no troņa un paņems visu, kas tev būs bijis dārgs."

Serseja palūkojās garām Tommenam, kur sēdēja smejošā Mārgērija ar savu tēvu. "Viņa ir gana skaista," karaliene bija spiesta atzīt, "bet tas ir tikai jaunības dēļ. Pat zemnieku skuķi zināmā vecumā ir skaisti, kamēr vēl ir svaigi, nevainīgi un nesamaitāti, turklāt vairumam ir brūni mati un brūnas acis kā Mārgērijai. Tikai muļķis var apgalvot, ka viņa ir skaistāka par mani." Bet pasaule bija pilna ar muļķiem un viņas dēla galms arīdzan.

Viņas oma neuzlabojās arī tad, kad Meiss Tīrels piecēlās, lai teiktu tostu. Viņš pacēla zelta kausu, uzsmaidīja savai skaistajai mazajai meitiņai un dārdošā balsī paziņoja: Par karali un karalieni!

Visas pārējās aitas piebalsoja.

-   Par karali un karalieni! viņi bļāva, saskandinot kausus. Par karali un karalieni!

Sersejai nebija citas iespējas kā vien dzert kopā ar pārējiem un vēlēties, kaut visi viesi būtu viens liels ģīmis, kurā iešļākt vīnu un atgādināt, kas te ir īstā karaliene. Vienīgais no visiem Tīreļu roklaižām, kurš, šķiet, viņu vēl atcerējās, bija Paksters Sarkanvīns, kurš, mazliet šūpodamies, piecēlās un uzsauca pats savu tostu.

-   Par abām karalienēm! viņš līksmoja. Par jauno karalieni un veco!

Serseja izdzēra vairākus kausus vīna un stumdīja ēdienu pa zelta šķi

vi. Džeimijs ēda vēl mazāk un reti apsēdās savā vietā uz paaugstinājuma. "Viņš ir tikpat satraukts kā es," karaliene noprata, vērojot, kā brālis soļo pa zāli un ar veselo roku pašķir aizkarus, lai pārliecinātos, ka tur neviens nav paslēpies. Viņa zināja, ka ap pili ir izvietoti Lanisteru šķēpneši. Sīrs Osmunds Melnkatliņš sargāja vienas durvis, sīrs Merīns Trents otras. Belons Svons stāvēja aiz karaļa, Lorass Tīrels aiz karalienes krēsla. Dziru zālē bija aizliegts ienest zobenus, to drīkstēja tikai baltie bruņinieki.

"Mans dēls ir drošībā," Serseja sev teica. "Neviens tagad nevar atnākt un nodarīt viņam pāri." Bet vienalga, ik reizi paskatoties uz Tommenu, viņa redzēja, kā Džofrejs plosa sev kaklu. Kad zēns sāka klepot, karalienes sirds uz mirkli mitējās pukstēt. Viņa atgrūda kalponi un tvēra pēc dēla.

-   Viņš tikai mazliet aizrijās ar vīnu, Mārgērija Tīreļa smaidot mierināja viņu, satvēra Tommena roku un noskūpstīja pirkstus. Manam mazajam mīļotajam vajadzētu dzert mazākiem malkiem. Re, tu nobiedēji māti līdz pusnāvei.

-   Piedod, māt, Tommens satrūcies noteica.

To Serseja vairs nespēja izturēt. "Nedrīkstu ļaut, lai viņi redz, ka es raudu," viņa nodomāja, sajutusi, ka acīs riešas asaras. Karaliene pagāja garām Merīnam Trentam un izgāja ejā zāles galā. Stāvot vienatnē zem tauku sveces, viņa kārtīgi izraudājās. "Sieviete drīkst raudāt, karaliene -

ir

ne.

-   Gaišība, kāda balss aiz muguras ierunājās. Vai iztraucēju?

Tā bija sievietes balss ar austrumniecisku pieskaņu. Uz mirkli jau Sersejai ienāca prātā, ka viņu no kapa uzrunā Varžu Megija, bet tā bija tikai Jaukās Dienas sieva, skaistule ar slīpajām acīm, kuru valdnieks Ortons bija apprecējis trimdā un pārvedis mājās uz Garo galdu.

-   Mazajā zālē ir pārāk smacīgi, viņa dzirdēja sevi sakām. Man no dūmiem asaro acis.

-    Man arī, gaišība. Valdniece Jaukā Diena bija tikpat gara kā karaliene, tikai tumsnēja, melniem matiem, olīvkrāsas miesu un par desmit gadiem jaunāka. Viņa pasniedza karalienei gaišzilu zīda mutautu ar mežģīnēm. Man ari ir dēls. Jau tagad zinu, ka viņa kāzu dienā es raudāšu asaru upes.

Serseja noslaucīja vaigus un errojās, ka viņas asaras kāds ir ieraudzījis.

-   Pateicos, viņa stīvi noskaldīja.

-  Gaišība, es… mīriete pieklusināja balsi, gribēju jums šo to pateikt. Jūsu kalpone ir uzpirkta visu, ko jūs darāt, viņa atstāsta Mārgērijai.

-   Senella? Pēkšņu dusmu lēkme sažņaudza karalienes vēderu. Vai tiešām viņa nevienam nevarēja uzticēties? Vai jūs par to esat droša?

-   Lieciet viņu izsekot. Mārgērija nekad nesatiekas ar viņu pati. Viņas kraukli ir māsīcas tās viņai nodod visas ziņas. Reizēm tā ir Elinora, reizēm Alla, reizēm Mega. Viņas visas Mārgērijai ir tuvas kā māsas. Viņas satiekas septā un izliekas, ka lūdzas. Aizsūtiet no rīta savu cilvēku uz galeriju, un viņš redzēs, kā Senella pie Jaunavas altāra sačukstas ar Megu.

-   Ja tā ir tiesa, kāpēc jūs to stāstāt man? Jūs esat viena no Mārgērijas galma dāmām. Kāpēc jūs viņu nododat? Serseja bija iemācījusies paust aizdomas, vēl sēžot tēvam klēpī tās varēja būt lamatas, lai sētu nesaskaņas starp lauvu un rozi.

-   Garais galds ir zvērējis uzticību Gaisa dārziem, sieviete atbildēja, atmetot melno matu šķipsnu no sejas, bet es esmu mīriete un esmu uzticīga vīram un dēlam. Es rīkojos tā, kā ir labāk viņiem.

-   Skaidrs. Šaurajā ejā karaliene sajuta otras sievietes smaržas muskusa aromātu ar sūnu, zemes un pļavas ziedu piesitienu, bet pāri visam viņa juta godkāri. "Viņa liecināja Tīriona tiesā," Serseja pēkšņi atcerējās. "Viņa bija redzējusi, kā Tīrions ieber Džofa kausā indi, un nebaidījās to pateikt. Es pārbaudīšu, viņa sacīja. Ja tas, ko teicāt, ir taisnība, jūs tiksiet atalgota. "Bet, ja tu būsi man samelojusi, es izraušu tev mēli un atņemšu tavam vīram gan zemi, gan zeltu."

-   Gaišība ir ļoti laipna. Un skaista. Valdniece Jaukā Diena pasmaidīja. Viņas zobi bija balti, bet lūpas pilnīgas un tumšas.

Kad karaliene atgriezās Mazajā zālē, brālis nemierīgi soļoja šurpu turpu.

-   Viņš tikai aizrijās ar vīnu, bet izbiedēja arī mani.

-   Man vēders ir sarāvies čokurā, un es neko nespēju ieēst, viņa norūca. Vīns garšo pēc žults. Šīs kāzas ir liela kļūda.

-   Kāzas bija nepieciešamas. Puika ir drošībā.

-   Muļķis. Neviens, kam ir galvā kronis, nav drošībā. Viņa pārlaida skatienu zālei. Meiss Tīrels smējās kopā ar brāļa bruņiniekiem. Valdnieki Sarkanvīns un Rovans par kaut ko zaglīgi pļāpāja. Sīrs Kevans zāles galā sadrūmis sūca vīnu, bet Lensels tikmēr sačukstējās ar septonu. Senella gāja gar galdu un lēja līgavas māsīcu kausos vīnu, sarkanu kā asinis. Dižmestrs Pīsels bija aizmidzis. "Es nevaru paļauties ne uz vienu, pat uz Džeimiju ne," viņa atskārta. "Man viņi visi jāaizmēž un blakus karalim viņu vietā jāliek savi cilvēki."

Vēlāk, kad saldumi, rieksti un siers jau bija pasniegti un aiznesti, Mārgērija ar Tommenu ņēmās dejot, un abi izskatījās maķenīt smieklīgi. Tīreļu meiča droši turējās kājās un bija uz pusi garāka par vīru, bet Tommenu labākajā gadījumā varēja nosaukt par neveiklu dancotāju, kuram nebija ne nieka no Džofreja iznesības. Viņš gan pūlējās un, šķiet, nesaprata, ka ir citiem par apsmieklu. Tomēr, tiklīdz Mārgērija bija izdancojusies, priekšā izskrēja viņas māsīcas un uzstāja, ka gaišībai jādejo arī ar viņām. "Šīs viņam liks ķēmoties klupšus un krišus kā ākstam," Serseja aizvainota nodomāja. "Vai puse galma ņirgs viņam aiz muguras."

Kamēr Alla, Elinora un Mega grieza Tommenu dejā, Mārgērija dancoja ar tēvu un brāli Lorasu. Ziedu bruņinieks bija ģērbies baltā zīdā ar jostu no zelta rozēm ap vidu, bet apmetni saturēja nefrīta piespraude rozes izskatā. "Viņi varētu būt dvīņi," Serseja prātoja, vērojot abus. Sīrs Lorass bija gadu vecāks par māsu, bet abiem bija vienādas lielas brūnas acis, vienādi biezi brūni mati, kas slinkās cirtās krita pār pleciem, vienlīdz gluda un nevainojama āda. "Kārtīga pumpu raža uz ģīmja viņiem iemācītu pazemību." Lorass bija garāks, un viņam uz sejas vīdēja mīkstas, brūnas pūkas, Mārgērijai bija sievišķīgs augums, bet visādi citādi abi līdzinājās viens otram tāpat kā viņa ar Džeimiju. Arī tas Serseju kaitināja.

Viņas pašas dvīņubrālis aprāva šīs pārdomas.

-   Vai gaišība pagodinās balto bruņinieku ar deju?

-   Lai tu mani apskautu ar to rokas strupuli? Viņa nomērīja brāli ar iznīcinošu skatienu. Nē. Bet es tev ļaušu ieliet man vīnu, ja domā, ka spēsi to izdarīt, nenolaistot mani.

-    Tāds kroplis kā es… diez vai. Viņš pagriezās un devās kārtējā apgaitā ap zāli, tāpēc Serseja pati dabūja liet sev vīnu.

Viņa atteica arī Meisam Tīrelam un vēlāk Lenselam. Citi vīri saprata un karalienei netuvojās. "Mūsu tuvākie draugi un uzticamie valdnieki." Viņa nevarēja uzticēties pat rietumniekiem, sava tēva zvērinātajiem karotājiem un uzticamajiem karognešiem, ja jau viņas pašas tēvocis bija sadziedājies ar ienaidniekiem…

Mārgērija dejoja ar savu māsīcu Allu, Mega ar sīru Taladu Garo. Trešā māsīca Elinora kopā ar Driltmārkas bastardu Aureinu Ūdeni dzēra vīnu. Karaliene ne jau pirmo reizi ievēroja Ūdeni slaidu, jaunu vīrieti ar pelēkzaļām acīm un gariem sudrabzeltainiem matiem. Kad Serseja viņu pirmo reizi ieraudzīja, tad uz mirkli pat iedomājās, ka Rīgers l'āry;arjens atdzimis no pelniem. "Tieši tādi mati kā viņam," sieviete sev teica. "Tikai nav ne uz pusi tik glīts kā Rīgers. Viņam ir pārāk šaura seja un bedrīte zodā." Tomēr Velarioni arī bija cēlušies no senās Valīrijas, un vienam otram no viņiem bija tikpat sudrabaini mati kā senajiem pūķu pavēlniekiem.

Tommens apsēdās savā vietā un sāka skrubināt ābolkūku. Viņas tēvoča vieta bija tukša. Karaliene ieraudzīja viņu zāles kaktā sarunājamies ar Meisa Tīreļa dēlu Gārlanu. "Kas viņiem būtu runājams?" Lai arī Ārēs Gārlans tika saukts par iznesīgo, Serseja viņam neuzticējās vairāk kā Mārgērijai vai Lorasam. Viņa nebija aizmirsusi par zelta monētu, ko Kībērns bija atradis zem cietumsarga naktspoda. "Gaisa dārzu zelta roka. Un Mārgērija mani izspiego." Kad pienāca Senella, lai ielietu viņai vīnu, karaliene ar pūlēm apspieda sevī vēlmi sagrābt meiču aiz rīkles un nožņaugt. "Neiedrošinies man smaidīt, sīkā, nodevīgā kuce. Tu man vēl lūgsies žēlastību."

-   Domāju, ka gaišība šovakar jau gana dzērusi, viņa izdzirda Džeimiju sakām.

"Nē," karaliene nodomāja. "Visā pasaulē nepietiks vīna, lai es varētu nedomāt par šīm kāzām." Viņa piecēlās kājās tik strauji, ka sareiba galva. Džeimijs satvēra māsu aiz rokas, lai viņa nepakristu. Serseja atsvabinājās no tvēriena un sasita plaukstas. Mūzika apklusa, balsis arī.

-    Kungi un dāmas, Serseja iesaucās, iznāciet kopā ar mani no zāles, un mēs iedegsim sveci, lai atzīmētu Gaisa dārzu un Rūdas klinšu apvienošanos un iezīmētu jaunu miera un pārticības laikmetu septiņās valstībās.

Labās rokas tornis bija tumšs, pamests un tukšām ailām, kur savulaik bija atradušās ozolkoka durvis un logi ar slēģiem, tomēr pat apdrupis tas draudīgi slējās pāri visam pagalmam. Kāzu viesi izgāja no Mazās zāles un nostājās torņa ēnā. Serseja pavērsa skatienu augšup, kur torņa robotā augšmala izcēlās uz pilnmēness fona, un iedomājās, cik karaļu labās rokas tajā mitinājušies pēdējo trīssimt gadu laikā.

Simt jardus no torņa viņa apstājās un atvilka elpu, lai nesareibtu galva.

-   Valdniek Halīn, varat sākt!

-   Hmmm, piromants Halīns atsaucās un pamāja ar lāpu, ko turēja rokā, bet strēlnieki uz mūriem nolaida lokus un iešāva torņa tukšajos logos duci degošu bultu.

Tornis ar švirkstu aizsvilās. Vienā mirklī torņa iekšpuse atdzīvojis sarkanā, dzeltenā, oranžā… un zaļā, draudīgi zaļā gaismā tā bija žults, nefrīta un piromantu mīzalu krāsa. Alķīmiķi to sauca par "vielu", bet vienkāršie ļaudis par skrejuguni. Labās rokas tornī bija izvietoti piecdesmit podi ar skrejuguni, koka kluči, mucas ar darvu un lielākā daļa mantu, kas bija piederējušas pundurim vārdā Tīrions Lanisters.

Karaliene juta zaļo liesmu karstumu. Hiromanti mēdza teikt, ka tikai trīs lietas deg karstāk par vielu: pūķuguns, uguns zemes dzīlēs un vasaras saule. Vairākas dāmas noelsās vien, kad logos parādījās pirmās liesmas, kas laizīja ārsienas kā garas, zaļas mēles. Citi uzgavilēja un sauca tostus.

"Tā ir skaista," viņa prātoja. "Skaista kā Džofrejs, kad viņu ielika man rokās." Nekad neviens cilvēks nebija licis viņai justies tik labi kā dēls, kad tas ar lūpām satvēra viņas krūts galu un sāka zīst.

Tommens, iepletis acis, vērās ugunī un vienlaikus bija gan aizgrābts, gan izbijies, bet tad Mārgērija kaut ko iečukstēja zēnam ausī un viņš iesmējās. Daži bruņinieki sāka slēgt derības, pēc cik ilga laika tornis sabruks. Halīns šūpojās uz papēžiem un dungoja.

Serseja domāja par karaļu labajām rokām, ko viņa bija pazinusi: Ovenu Jauko Dienu, Džonu Koningtonu, Karltonu Čelstedu, Džonu Arīnu, Edardu Stārku, pašas brāli Tīrionu. Un viņas tēvu Tīvinu Lanisteru, par tēvu visvairāk. "Tur tagad sadeg viņi visi," sieviete ar prieku prātoja. "Viņi ir beigti un sadeg visi kā viens kopā ar saviem plāniem, intrigām un nodevībām. Šī ir mana diena. Tā ir mana pils un mana karaļvalsts."

Labās rokas tornis pēkšņi ievaidējās tik skaļi, ka aprāvās visas sarunas. Mūris ieplaisāja un sašķēlās, Augšdaļas robojums gāzās lejā, piezemējoties satricināja pakalnu un izšāva gaisā putekļu un dūmu mākoni. Tiklīdz tornī pa plaisām ieplūda svaigs gaiss, uguns šāvās augšup ar jaunu spēku. Zaļās liesmas, savā starpā caurvijoties, traucās debesīs. Tommens novērsās, bet Mārgērija satvēra viņu aiz rokas un sacīja:

-   Skat, liesmas dejo gluži kā mēs, mīļais.

-   Dejo gan, viņš atbildēja izbrīnītā balsī. Māt, skaties, tās dejo.

-   Es redzu. Valdniek Halīn, cik ilgi tornis degs?

-   Visu nakti, gaišība.

-   Tā patiešām ir glīta svecīte, noteica valdniece Olenna Tīreļa, starp Kreiso un Labo balstīdamās uz kūjas. Un tik spoža, ka mēs, šķiet, varam gulēt droši. Vecie kauli jau sāk pagurt, bet arī jaunajiem izklaides pietiek. Ir laiks likt karali un karalieni gulēt.

Jā. Serseja pagriezās pret Džeimiju. Komandieri, pavadiet gaišību un viņa mazo karalieni līdz pēļiem.

-   Kā pavēlēsiet. Vai jūs ari?

-   Nav vajadzības. Serseja bija pārāk mundra, lai dotos pie miera. Skrejuguns bija karalieni attīrījusi, sadedzinot niknumu un bailes un piepildot viņu ar apņēmību. Liesmas ir tik skaistas! Es gribu vēl kādu brīdi paskatīties.

-   Jūs nedrīkstat te palikt viena, Džeimijs saminstinājās.

-   Es nebūšu viena. Jūsu zvērinātais brālis sīrs Osmunds paliks un mani apsargās.

-   Protams, ja tā vēlas gaišība, Melnkatliņš atbildēja.

-  Jā, vēlas. Serseja satvēra bruņinieka roku, un abi kopā vēroja trakojošās liesmas.

*

APTRAIPĪTAIS BRUŅINIEKS

N

akts bija neparasti vēsa pat rudenim. Spirgts, mitrs vējš virpuļoja pa alejām, aizmēzdams dienas putekļus. "Auksts ziemeļu vējš." Sīrs Arīss Oukhārts uzmeta galvā kapuci, lai paslēptu seju, viņam nepavisam nevajadzēja, lai kāds viņu pazītu. Pirms divām nedēļām ēnu pilsētā bija nokauts kāds tirgotājs, nekaitīgs vīrs, kurš bija ieradies Dornē pēc augļiem, taču dateļu vietā atradis nāvi. Tirgotāja vienīgais noziegums bija tas, ka viņš atbraucis no Karaļa ostas.

"Es gan viņiem būšu bīstamāks pretinieks." Bruņinieks gandrīz vai būtu priecājies par uzbrukumu. Plauksta liegi noglāstīja zobena rokturi, kas slēpās krokās starp tunikām ārējo ar tirkīzzilām svītrām un zelta sauļu rindām un gaiši oranžu zem tās. Dorniešu apģērbs bija ērts, taču viņa tēvs būtu šausmās, ja būtu nodzīvojis tik ilgi, lai redzētu tajās ģērbušos dēlu. Tēvs bija no Ārēm, un dornieši bija viņa sensenie ienaidnieki, par ko Vecozolos liecināja gobelēni. Arīsam tikai vajadzēja aizvērt acis, lai tūdaļ tos iztēlotos. Valdnieks Edgerans Devīgais sēž slavas spozmē, bet viņam pie kājām kaudzē sakrauts simtiem dorniešu galvu. Trīs ozollapas Prinča pārejā dorniešu šķēpu caururbtas, un Alesters ar pēdējiem elpas vilcieniem pūš kaujas ragā. Sīrs Olivārs Zaļozols, viss baltā, mirst pie ļaunā Pūķa kājām. "Dorne nevienam Oukhārtam nav īstā vieta."

Pat pirms prinča Oberīna nāves bruņinieks nelabprāt izgāja no Saulesšķēpa ēnu pilsētas alejās. Lai kur ietu, viņš juta sev pievērstus skatienus mazās melnās dorniešu acis uzlūkoja viņu ar vāji slēptu naidīgumu. Bodnieki centās viņu apšmaukt kā prazdami, un reizēm viņam ienāca prātā, ka krodzinieki droši vien spļauj viņa kausā. Sarkanās Odzes nāve bija saviļņojusi dorniešus vēl vairāk, lai gan pēc tam, kad princis Dorans bija ieslodzījis Smilšu Čūskas tornī, ielās bija kļuvis mazliet mierīgāk, taču iziet ēnu pilsētas alejās baltajā apmetnī nozīmētu uzprasīties uz nepatikšanām. Oukhārts bija atvedis līdzi trīs baltos apmetņus: divus vilnas vienu plānu, vienu biezu, un trešo no smalka, balta zīda. Ja plecos nebija apmetņa, viņš jutās kails.

"Labāk kails nekā miris," viņš sev teica. "Es arī bez apmetņa esmu Karaļsardzes bruņinieks, un viņai tas jāņem vērā. Jāliek viņai to saprast." Viņam nevajadzēja iepīties tādā dēkā, bet, kā mēdza dziedāt dziesminieki, mīlestība ikvienu vīru var pārvērst muļķī.

Saulesšķēpa ēnu pilsēta dienas karstumā bieži vien šķita izmirusi, un ielas putekļos dūca vienīgi mušas, taču vakaros tās pašas ielas atdzīvojās. Sīrs Arīss dzirdēja cauri aizslēģotajiem logiem plūstam klusu mūziku, kaut kur bungas sita ātru šķēpa dejas ritmu, piešķirot naktij pulsu. Kur pie Vīteņu mūriem kopā saplūda trīs alejas, no balkona viņu uzrunāja spilvenu meiča. Viņas vienīgais apģērbs bija dārgakmeņi un eļļa, ar ko viņa bija ieziedusies. Arīss palūkojās uz meiču, ierāva galvu plecos un, pagriezies pretī vējam, pielika soli. "Mēs, vīrieši, esam tik vāji. Miesa nodod pat visdižākos." Viņš iedomājās par karali Bailoru Svētīto, kurš prata apvaldīt tieksmes, kas viņu apkaunoja. Varbūt viņam vajadzēja rīkoties tāpat?

Durvju arkā stāvēja neliela auguma vīrs un uz ogļu pannas cepināja čūskas gabalus, grozīdams tos ar koka stangām. No mērces kodīgā aromāta bruņiniekam acīs saskrēja asaras. Viņš bija dzirdējis, ka labākā mērce pie čūskas tiekot gatavota no indes piliena, sinepju sēklām un pūķu pipariem. Mīrsela pie dorniešu ēdieniem bija pieradusi ātri tāpat kā pie sava prinča, un ik pa brīžam Arīss arī nomēģināja kādu ēdienu, lai izpatiktu meitenei. Šie ēdieni svilināja muti un lika ķert pēc vīna, turklāt vairāk dedzināja nākot ārā nekā to ēdot, bet mazajai princesei tie patika.

Viņa bija palikusi savos kambaros, kur, iepretī princim Trīstenam noliekusies pār spēles galdiņu, bīdīja izrakstītus kauliņus pa nefrīta, serdolika un lazurīta lauciņiem. Mīrselas pilnīgās lūpas bija pavērtas, bet zaļās acis viegli piemiegtas. Spēli sauca par sīvasi, un tā uz Dēļu miestu bija atvesta ar tirdzniecības galeru no Volantes, bet bāreņi to bija izvazājuši gar visu Zaļasini. Dornes galmā visi bija kļuvuši vai traki šīs spēles dēļ.

Arīsam sivase krita uz nerviem. Spēlē bija desmit atšķirīgi kauliņi, un katram bija savas īpašības un spēks, turklāt laukums katrā spēlē mainījās atkarībā no tā, kā spēlētāji izvietoja sava nama kauliņus. Princis Trīstens bija apguvis spēli uzreiz, un Mīrsela bija iemācījusies to tik labi, lai varētu ar viņu spēlēt. Viņai vēl nebija vienpadsmit, bet viņas saderinātajam trīspadsmit gadi, taču meitene pēdējā laikā biežāk vinnēja neka zaudēja. Trīstens gan to ļaunā neņēma. Abi bērni bija ārkārtīgi atšķirīgi: viņš ar olīvkrāsas miesu un taisniem melniem matiem, bet viņas miesa bija balta kā piens, mati biezi un zeltaini. Gaišā un tumšais, gluži kā karaliene Serseja un karalis Roberts. Viņš lūdzās, kaut Mīrselai ar dorniešu zēnu izdotos laimīgāka dzīve nekā viņas mātei ar vētras pavēlnieku.

Viņš nejutās mierīgi, atstādams meiteni vienu, lai gan pilī viņa bija drošībā. Bija tikai divas durvis, pa kurām Saules tornī varēja nokļūt Mīrselas kambaros, un Arīsa ļaudis sargāja abas tie bija Lanisteru nama sargi, kaujā pārbaudīti, sīksti un uzticami vīri, kas kopā ar viņu bija ieradušies no Karaļa ostas. Mīrselai līdzi bija ari kalpones un septa Eglantīne, bet Trīstenu uzmanīja zvērinātais miesassargs sīrs Gaskoins no Zaļasines. "Neviens viņu neaiztiks," Arīss sevi mierināja, "un pēc divām nedēļām mēs jau būsim gabalā."

Tā bija apsolījis princis Dorans. Lai arī Arīss bija satriekts, redzot, cik novecojis un vārgs bija Dornes princis, viņš prinča vārdus neapšaubīja.

-    Atvainojos, ka ātrāk nevarēju tikties ar jums un princesi Mīrselu, Martels sacīja, kad Arīss iegāja viņa darbistabā, bet ceru, ka mana meita Ariāna jūs ir silti uzņēmusi Dornē, sīr.

-   Jā, princi, viņš atbildēja un cerēja, ka nodevīgi nenosarks.

-   Mūsu zeme ir skarba un nabadzīga, taču skaistuma tajā netrūkst. Man žēl, ka jūs ar princesi Dornē neesat redzējuši neko citu kā vien Saulesšķēpu, bet baidos, ka aiz tā mūriem nebūs droši. Mēs, dornieši, esam karstasinīgi ļaudis, mēs mēdzam ātri sadusmoties un lēni piedot. Man būtu liels prieks, ja es varētu apgalvot, ka tikai Smilšu Čūskas alkst pēc kara, tomēr negribu melot, sīr. Jūs pats esat dzirdējis, kā vienkāršā tauta ielās aicina mani ņemt rokās šķēpu, un puse manu valdnieku ar viņiem ir vienisprātis.

-   Un jūs pats, princi? bruņinieks atļāvās pajautāt.

-   Māte man mācīja, ka tikai trakais iet karā, kurā nav iespējams uzvarēt. Ja ari vaļsirdīgais jautājums princi Doranu bija aizskāris, viņš to prata neizrādīt. Tomēr miers ir trausla lieta… tikpat trausla kā jūsu princese.

-   Tikai nezvērs spēj nodarīt pāri mazai meitenei.

-   Manai māsai Ēlijai ari bija maza meitiņa. Viņu sauca Rinīsa. Viņa arī bija princese. Dorans nopūtās. Tas, kurš var iedurt nazi princeses

Mīrselas miesā, nevēl |aunu viņai pašai tāpat ka sirs Emorijs Lorhs, kurš nogalināja Rinisu, ja vien to patiešām izdarīja viņš. Viņi tikai grib paskubināt mani. Ja Mirsela Dornē tiks nogalināta, kamēr viņa ir manā aizsardzībā, kurš gan pēc tam ticēs maniem vārdiem?

-   Neviens Mirselai neko nenodarīs, kamēr vien es būšu dzīvs.

-   Tas ir cildens zvērests, Dorans Martels viegli pasmaidīja, bet jus esat viens, sīr. Biju cerējis, ka pēc brāļameitu sagūstīšanas ūdeņi nedaudz norimsies, taču mēs tikai esam sadzinuši prusakus zem paklāja. I'.s caurām naktīm dzirdu, kā tie čabinās un trin nažus.

"Viņš baidās," Arīss aptvēra. "Re, viņam trīc roka. Dornes princis ir nobijies." Bruņiniekam trūka vārdu.

-   Es atvainojos, sīr, princis Dorans piebilda. Esmu vārgs un nespēcīgs, un reizēm… Saulesšķēps mani nogurdina ar savu troksni, netīrumiem un smakām. Tiklīdz pienākumi ļaus, es grasos atgriezties Ūdens dārzos un tad es ņemšu princesi Mīrselu līdzi. Pirms vēl bruņinieks paguva iebilst, princis pacēla roku ar sarkanām un pietūkušām pirkstu locītavām. Jūs arī brauksiet man līdzi ar visu viņas septu, kalponēm un sargiem. Saulesšķēpa mūri ir stipri, bet pie tiem plešas ēnu pilsēta. Pat pilī katru dienu apgrozās simtiem svešu cilvēku. Ūdens dārzi ir mana paradīze. Princis Marons tos uzbūvēja savai Tārgārjenu līgavai, lai atzīmētu Dornes apvienošanos ar Dzelzs troni. Rudenī tur ir jauki… karstas dienas, vēsas naktis, jūras sāļais vējš, strūklakas un baseini. Un tur ir arī citi bērni dižciltīgi zēni un meitenes. Tur Mīrsela atradīs sava vecuma draugus, ar kuriem kopā rotaļāties. Viņa tur nebūs vientuļa.

-   Ja nu jūs tā sakāt. Prinča vārdi vēl dunēja bruņinieka prātā. "Viņa tur būs drošībā." Bet kāpēc Dorans Martels bija lūdzis, lai viņš par braucienu uz Ūdens dārziem nepaziņo Karaļa ostai? "Mīrsela būs drošībā tikai tad, ja neviens nezinās, kur viņa ir." Arīss tam bija piekritis, jo kāda gan viņam vēl bija izvēle? Viņš bija Karaļsardzes bruņinieks, bet viens, kā bija atzīmējis princis.

Aleja spēji izbeidzās pie mēnesnīcas pielieta pagalma. "Aiz sveču lējēja bodes," viņa rakstīja, "būs vārti un kāpnes gar sienu." Viņš iegāja pa vārtiem, uzkāpa pa kāpnēm un nokļuva pie durvīm bez uzraksta. "Vai jāklauvē?" Tomēr Arīss atvēra durvis bez klauvēšanas un nokļuva krēslainā istabā ar zemiem griestiem, ko apgaismoja tikai divas smaržīgas sveces, kas mirgoja biezajās kleķa sienās izcirstās nišās. Uz grīdas bija noklāti rakstaini mīriešu paklāji, pie vienas no sienām karājās gobelēns, un vēl tur bija gulta.

-   Kundze! viņš uzsauca. Kur jūs esat?

-   Te. Viņa iznāca no aizdurves.

Ap labās rokas augšdelmu vijās izrakstīta čūska, tās zelta un vara zvīņas mirdzēja līdz ar katru sievietes kustību. Nekā cita viņai mugurā nebija.

"Nē," Arīss gribēja sacīt, "es atnācu tikai tāpēc, lai pateiktu, ka man jāiet prom." Taču, ieraudzījis viņu sveces gaismā, bruņinieks zaudēja runas dāvanas. Rīkle izkalta kā Dornes smiltis. Viņš klusēdams stāvēja un veldzējās pie sievietes auguma līnijām kakla izliekuma, apaļajām, nobriedušajām krūtīm ar lieliem, tumšiem galiņiem, reibinošajām vidukļa un gūžu līnijām. Nākamajā mirklī viņš jau sievieti bija apskāvis un viņa vilka bruņiniekam nost drānas. Tikusi līdz apakšējai tunikai, viņa satvēra to pie pleciem un pārplēsa zīdu līdz pat nabai, bet Arīss par to neraizējās. Viņa pirksti skāra sievietes gludo ādu, kas likās tik karsta, kā Dornes saulē sakarsētās smiltis. Viņš palieca uz augšu sievietes galvu un uzmeklēja viņas muti. Sieviete pavēra lūpas un iegrozīja krūtis vīrieša plaukstās. Arīss juta, kā starp pirkstiem sastingst viņas krūšu gali. Viņas melnie, biezie mati smaržoja pēc orhidejām smarža bija tik tumša un pasaulīga, ka to bija grūti izturēt.

-     Pieskaries man sīr, sieviete iečukstēja viņam ausī. Bruņinieka roka slīdēja lejup pa apaļo vēderu un starp melnajiem matiņiem uzmeklēja vissaldāko un mitrāko vietu. Jā, tur, viņa noņurdēja, kad Arīss ieslidināja viņā pirkstu. Sieviete novaidējās un iegāza viņu gultā. Vēl, vēl, jā, mīļais, mans bruņiniek, mans bruņiniek, mans mīļais, baltais bruņiniek, jā, es tevi gribu! Viņa ar rokām vadīja vīrieti, kad tas iegāja viņā, tad apskāva viņa kaklu un pievilka sev klāt. Dziļāk, viņa čukstēja, ak jā. Viņa apvija vīrietim kājas, tās bija tik spēcīgas kā no tērauda. Sieviete ar nagiem plosīja viņa plecus vēl, vēl un vēl, bet tad zem viņa izlieca muguru. Vīrietis, šļākdams viņā sēklu, knaibīja sievietes krūšu galus. "Es tagad varētu nomirt," bruņinieks laimīgs domāja un uz brīdi atrada mieru.

Tomēr viņš nenomira.

Viņa vēlme bija dziļa un bezgalīga kā jūra, taču, kad paisums atkāpās, kauna un vainas apziņas klintis izlīda no ūdens asākas nekā jebkad. Brīžiem viļņi tās pārklāja, taču radzes turpat vien bija cietas, melnas un gļotainas. "Ko gan es daru?" viņš sev jautāja. "Es esmu Karaļsardzes bruņinieks." Viņš noslīdēja no sievietes, apgūlās uz muguras un vērās griestos. Šķērsām pāri griestiem no vienas sienas līdz otrai stiepās plaisa. Viņš to iepriekš nebija ievērojis. Arīss nebija ievērojis ari gobelēna zīmējumu tur bija Nīmerija ar desmit tūkstošiem kuģu. "Es redzu tikai viņu. Logā varētu parādīties pūķis, bet es redzētu tikai viņas krūtis, seju un smaidu."

-    Man ir vīns, viņa nomurmināja vīrietim zem zoda un pārlaida plaukstu viņa krūtīm. Vai gribi dzert?

-   Nē. Viņš pārvēlās uz otru pusi un apsēdās uz gultas malas. Istabā bija karsts, taču viņš noskurinājās.

-   Tev tek asinis, sieviete ierunājās. Esmu tevi pārāk stipri saskrāpējusi.

Viņa pieskārās mugurai, un Arīss sarāvās, it kā viņas pirkstos degtu liesmas.

-   Nevajag. Viņš kails piecēlās kājās. Pietiek.

-   Man ir balzams tādām brūcēm.

"Manam kaunam balzama nav."

-   Skrāpējumi ir nieks. Piedodiet, kundze, man jāiet…

-   Tik ātri? viņa noprasīja piesmakušā balsī, lai gan platā mute bija radīta čukstiem, bet pilnīgās lūpas skūpstiem. Melnie, biezie mati krita pāri kailajiem pleciem un kuplajām krūtīm. Tie vijās garās, mīkstās, laiskās cirtās. Pat matiņi uz kaunuma bija mīksti un cirtaini. Paliec pie manis pa nakti, sīr. Man tev vēl tik daudz jāiemāca.

-   Es jau tā esmu daudz no jums iemācījies.

-    Šķiet, vēl pavisam nesen tev patika mana apmācība, sīr. Varbūt tu steidzies uz kādu citu gultu pie citas sievietes? Pasaki, kas viņa ir, un es tevis dēļ kailām krūtīm iešu kauties ar viņu nažiem. Sieviete pasmaidīja. Ja vien viņa nav no Smilšu Čūskām. Ja tā ir, tad mēs varam dalīties es ļoti mīlu savas māsīcas.

-   Jūs taču zināt, ka man nav citas sievietes. Tikai… pienākums.

Viņa atspiedās uz elkoņa un, melnajām acīm sveces gaismā mirdzot,

palūkojās uz Arīsu.

-    Tā slimā padauza? Es viņu pazīstu. Starp kājām smiltis birst, bet no skūpstiem var noasiņot. Lai taču pienākums vienreiz pārlaiž nakti vienatnē, bet tu paliec pie manis.

-   Mana vieta ir pilī.

-    Pie savas princeses, viņa nopūtās. Es kļūstu greizsirdīga tu laikam viņu mīli vairāk nekā mani. Bet tā jaunuve tev ir par jaunu. Tev ir vajadzīga sieviete, nevis meitene, toties es varu notēlot jaunavu, ja tevi tas uzbudina.

-    Nevajag tā runāt. "Atceries, viņa ir dorniete." Arēs mēdza teikt, ka tieši ēdiena dēļ Dornes vīri esot karstasinīgi, bet sievietes mežonīgas un netiklas. "Ugunīgie pipari un savādās garšvielas karsē asinis, viņa nespēj sev pretoties." Es mīlu Mīrselu kā paša meitu. Viņam nekad nebūs pašam savas meitas un sievas arī ne. Toties viņam bija smalks, balts apmetnis. Mēs dosimies uz Ūdens dārziem.

-    Beidzot, viņa noteica, lai gan manam tēvam viss notiek četras reizes lēnāk nekā citiem. Ja viņš saka, ka jūs izbraucat no rīta, tad pāris nedēļu laikā noteikti dosieties ceļā. Bet Ūdens dārzos tev būs vientuļi, gan redzēsi. Un kur palicis jaunais, drosmīgais bruņinieks, kurš apgalvoja, ka vēloties atlikušo mūžu pavadīt manās rokās?

-   Toreiz es biju piedzēries.

-   Tu biji izdzēris trīs kausus ar ūdeni atšķaidīta vīna.

-   Es biju apreibis no tevis. Pagājuši desmit gadi, kopš… Kopš apliku balto apmetni, man nav bijis citas sievietes kā vien tu. Līdz tam es nezināju, kas ir mīlestība… Es baidos.

-   No kā gan var baidīties mans baltais bruņinieks?

-   Es baidos par savu godu, viņš atbildēja, un jūsējo arī.

-    Ar savu godu gan pati tikšu galā. Viņa pieskārās krūtij un lēni vilka pirkstu lejup līdz krūts galam. Un ar savu baudu arī, ja vajadzēs. Esmu pieaugusi sieviete.

Bija gan pieaugusi, bez šaubām. Viņa gulēja, atlaidusies pēlī, neķītri smaidīja un spēlējās ar savu krūti… vai pasaulē vispār bija vēl kāda sieviete ar tik lieliem un tik jutīgiem krūšu galiem? Tiklīdz viņš uz tiem palūkojās, tā gribēja satvert tos un zīst, līdz tie kļūst cieti, mitri un mirdzoši…

Arīss novērsa skatienu. Apakšbikses mētājās uz paklāja. Bruņinieks noliecās un paņēma tās.

-    Tev trīc rokas, sieviete aizrādīja. Tā vien šķiet, ka tavas rokas labprātāk gribētu glāstīt mani. Vai tiešām tev tā jāsteidz apģērbties, sīr? Tu man labāk patīc tāds, kāds esi. Gultā un kaili mēs esam vispatiesākie vīrietis ar sievieti, mīlnieki, viena miesa, abi tik tuvi viens otram, cik vien iespējams. Drānas mūs padara par citiem cilvēkiem. Es labāk esmu no miesas un asinīm nekā zīdā un dārgakmeņos, un tu… tu neesi pats, kad tev ap pleciem ir tas baltais apmetnis, sīr.

-   Esmu gan, sīrs Arīss atsaucās. Mēs ar apmetni esam viens vesels. Jūsu un manis dēļ mums šī spēlīte ir jāizbeidz. Ja mūs kāds pieķers…

-   Visi teiks, ka tev ir paveicies.

-   Visi teiks, ka esmu lauzis zvērestu, ļa nu kāds aizies pie tava tēva un pateiks, ka esmu tevi apkaunojis?

-   Mans tēvs spēj būt dažāds, bet neviens nekad nav teicis, ka viņš ir muļķis. Dievāres bastards paņēma manu nevainību, kad mums abiem bija četrpadsmit gadi. Vai zini, ko izdarīja mans tēvs, kad to uzzināja? Sieviete satvēra saujā palagu un pievilka to sev pie zoda, lai apslēptu kailumu. Neko. Mans tēvs ļoti labi prot nedarīt neko. Viņš to sauc par domāšanu. Saki man taisnību, sīr: tevi satrauc mans vai tavs paša negods?

-   Abi. Šī dzēlība koda kaulā. Tieši tāpēc šī ir pēdējā reize, kad tiekamies.

-   To jau tu teici.

"Teicu un tā arī domāju. Bet es esmu vājš, citādi tagad nebūtu te." Taču to viņš nedrīkstēja teikt, jo tā bija sieviete, kas nicināja vājumu, to Arīss juta. "Viņā vairāk ir iedzimis no tēvoča nekā no tēva." Bruņinieks pagriezās un paņēma no krēsla svītroto tuniku. Novelkot to viņam no pleciem, sieviete apģērba gabalu bija pārplēsusi līdz pat viduklim.

-   Tunika ir pagalam, viņš sūrojās. Kā to tagad var vilkt?

-   Ar muguru uz priekšu, viņa ierosināja. Kad uzvilksi pārējās drānas, neviens plīsumu neredzēs. Varbūt mazā princesīte to salāpīs? Vai arī aizsūtīt tev uz Ūdens dārziem jaunu?

-    Nesūtiet man dāvanas. Tas tikai piesaistītu uzmanību. Viņš sapurināja tuniku un uzvilka to pāri galvai ar muguru uz priekšu. Zīds atvēsināja miesu, lai arī pielipa pie saskrāpētās muguras. Lai tiktu līdz pilij, tā būs laba arī tāda. Es tikai gribu… izbeigt šo…

-   Vai tas ir galanti, sīr? Tu mani sāpini. Jau sāku domāt, ka viss, ko tu teici, bija meli.

"Es tev nekad nespētu melot." Sīrs Arīss jutās kā pliķi saņēmis.

-     Kas gan cits man varēja likt aizmirst godu, ja ne mīlestība? Kad esmu kopā ar jums, es… tikko spēju domāt. Es spēju domāt vienīgi par jums, bet…

-   Vārdi ir tikai vējš. Ja mīli mani, tad nepamet.

-   Esmu devis zvērestu…

-    …neprecēties un neradīt bērnus. Esmu jau iedzērusi mēness tēju, un tu taču zini, ka precēties ar tevi es nevaru. Viņa pasmaidīja. Bet mani var pārliecināt, lai piekrītu paturēt tevi par savu mīļāko.

-   Nu jau jūs mani āzējat.

-   Varbūt tikai mazliet. Vai domā, ka esi vienīgais Karaļsardzes bruņinieks, kurš jebkad mīlējis sievieti?

-   Vienmēr ir vīri, kuriem zvērēt ir vieglāk nekā turēt zvērestu, viņš atzina. Boross Blaunts Zīda ielā nebija nekāds svešinieks, un Prestons Grīnfilds mēdza viesoties kāda audumu tirgotāja mājā, kad saimnieka tur nebija, bet Arīss nevēlējās apkaunot savus zvērinātos brāļus, pieminot viņu kļūdas. Sīrs Terenss Toins tika pieķerts gultā ar karaļa mīļāko, bruņinieks atļāvās pateikt. Viņš apzvērēja, ka tā esot mīlestība, bet abiem tas maksāja dzīvību, tika iznīcināts viņa nams, gāja bojā dižākais no bruņiniekiem, kāds jebkad dzīvojis.

-   Jā, bet kā tad bija ar Lukamoru Kārīgo un visām viņa trim sievām un sešpadsmit bērniem? Man vienmēr nāk smiekli, kad dzirdu to dziesmu.

-    Patiesība nav nemaz tik smieklīga. Dzīves laikā viņš nekad netika saukts par Lukamoru Kārīgo. Viņa vārds bija Lukamors Stiprais, un visa viņa dzīve bija vieni vienīgi meli. Kad tika atklāts viltus, viņa zvērinātie brāļi paši viņu izrāmīja un Vecais Karalis nosūtīja viņu uz mūri. Sešpadsmit bērni palika mājās raudādami. Viņš nemaz nebija īsts bruņinieks tāpat kā Terenss Toins…

-   Un Pūķukungs? sieviete atmeta palagu sānis un nolaida kājas uz grīdas. Dižākais no bruņiniekiem, kāds jebkad dzīvojis tā tu teici. Viņš ievilka gultā karalieni un pagādāja viņai bērnu.

-   Es tam neticu, Arīss apvainojās. Pasaka par prinča Imona nodevību ar karalieni Nairīsu ir tikai meli, ko viņa brālis sacerēja, lai nodotu mantojumu nevis īstajam dēlam, bet bastardam. Ne jau par velti īgons tika saukts par Necienīgo. Viņš sataustīja zobensiksnu un aplika to ap vidu. Kaut arī siksna uz dorniešu zīda tunikas izskatījās dīvaini, ierastais zobena un dunča svars atgādināja Arīsam par to, kas viņš īsti bija. Es nepieļaušu, lai ļaudis mani atceras kā Arīsu Necienīgo, bruņinieks paziņoja. Es neaptraipīšu savu apmetni.

-   Jā, sieviete piekrita, tik skaists balts apmetnis. Bet tu aizmirsti, ka mana vectēva brālis arī ir valkājis tādu pašu. Viņš nomira, kad es vēl biju maza, taču es viņu atceros. Viņš bija stalts kā tornis un mēdza mani kutināt tā, ka es no smiekliem nevarēju paelpot.

-   Man netika gods pazīt princi Levīnu, Arīss teica, bet visi uzskata, ka viņš bija dižens bruņinieks.

-   Dižens bruņinieks ar mīļāko. Tagad viņa jau ir veca, bet vīri apgalvo, ka jaunībā bijusi ārkārtīgi skaista.

"Princis Levīns?" To Arīss nebija dzirdējis, un dzirdētais viņu satrieca. Terensa Toina nodevība un Lukamora Kārīgā krāpšana bija ierakstīta baltajā grāmatā, bet prinča Levīna lappusē par sievietēm nebija ne vārda.

-    Mans tēvocis vienmēr mēdza teikt, ka vira vērtību nosaka tas zobens, kas viņam rokā, nevis tas, kas starp kājām, sieviete turpināja,

tāpēc aiztaupi man savas svētulīgās pļāpas par aptraipītiem apmetņiem. Ne jau mūsu mīlestība tevi apkauno, bet gan briesmoņi, kuriem tu esi kalpojis, un mežoņi, kurus tu esi saucis par saviem brāļiem.

Tāda piebilde koda līdz pat kaulam.

-   Roberts nebija briesmonis.

-   Viņš uz troni gāja pāri bērnu līķiem, viņa sacīja, bet tiesa līdz Džofrejam viņam bija tālu.

"Līdz Džofrejam." Viņš bija glīts puisis, gara auguma un spēcīgs savā vecumā, bet tas arī bija viss, ko par viņu varēja teikt labu. Sīrs Arīss vēl arvien vai mira no kauna, kad atcerējās reizes, kad pēc žeņķa pavēles bija sitis nabaga Stārku meitēnu. Kad Tīrions viņu izvēlējās, lai sūtītu līdzi Mīrselai uz Dorni, viņš pateicībā Kareivim iededza svecīti.

-   Džofrejs ir miris, viņu noindēja Velnēns. Bruņinieks nekad nebija domājis, ka punduris uz to ir spējīgs. Tagad karalis ir Tommens, un viņš nav tāds kā brālis.

-   Un viņš nav arī tāds kā māsa.

Tā bija taisnība. Tommens bija labsirdīgs zēns, kurš vienmēr gribēja tikai labu, un Arīss viņu pēdējo reizi redzēja krastmalā raudam. Mīrsela nenobirdināja ne asaru, lai gan tieši viņa devās prom no mājām un dzimtā pavarda, lai apzīmogotu savienību ar savu jaunavību. Taisnību sakot, princese bija drosmīgāka par brāli, gudrāka un pašpārliecinātāka. Viņas prāts bija straujāks, izturēšanās pieklājīgāka. Viņu nekas nespēja iebiedēt pat Džofrejs. "Sievietes patiešām ir stiprākas." Viņš domāja ne tikai par Mīrselu, bet ari par viņas māti un savējo, par Ērkšķu karalieni un Sarkanās Odzes skaistajām, nāvējošajām Smilšu Čūskām. Un visvairāk ~ par princesi Ariānu Martelu.

-   Neteikšu, ka tu kļūdies, viņš dobjā balsī novilka.

-    Neteiksi? Tu to nemaz nevari teikt! Mīrsela ir daudz piemērotāka valdīšanai nekā…

-   Priekšroka ir dēlam.

-    Kāpēc? Kurš dievs to tā ir nolicis? Es esmu sava tēva mantiniece. Vai man vajadzētu atdot savas tiesības brāļiem?

-   Jūs sagrozāt manus vārdus. Es neteicu… Dornē viss ir citādi. Septiņās valstībās nekad nav valdījusi karaliene.

-   Pirmais Viserīss vēlējās, lai pēc viņa troni manto Rainīra, vai tu to noliegsi? Bet, kamēr karalis gulēja uz nāves gultas, Karaļsardzes koman dieris izlēma, ka būs citādi.

"Sīrs Kristons Kouls." Kristons Kronētājs bija sarīdījis brāli pret māsu, sašķēlis Karaļsardzi un aizsācis drausmīgo karu, ko dziesminieki sauca par Pūķu deju. Vieni apgalvoja, ka viņš tā rīkojies godkāres dēļ, jo princis īgons bija pielaidīgāks nekā viņa valdonīgā vecākā māsa. Citi viņam piedēvēja cēlākus mērķus un centās pierādīt, ka viņš aizstāvējis senu andalu ieražu. Daži čukstēja, ka sīrs Kristons pirms kļūšanas par balto bruņinieku bijis princeses Rainīras mīļākais, tāpēc gribējis atriebties sievietei, kura viņu bija atraidījusi.

-    Kronētājs nodarīja milzīgu ļaunumu, Arīss teica, un dārgi par to samaksāja, bet…

-   …bet septiņi dievi droši vien atsūtīja tevi šurp, lai viens baltais bruņinieks varētu izpirkt to, ko citi salaiduši grīstē? Vai tu zini, ka mans tēvs grasās uz Ūdens dārziem ņemt līdzi Mīrselu?

-   Jā, lai pasargātu viņu no tiem, kas vēl viņai ļaunu.

-    Nē. Lai aizvestu viņu tālāk no tiem, kas vēlas viņu kronēt. Princis Oberīns pats uzliktu viņai galvā kroni, ja būtu dzīvs, bet manam tēvam nav drosmes. Sieviete piecēlās kājās. Tu teici, ka mīlot meiteni kā paša meitu. Vai tu ļautu, lai tavai meitai atņem mantošanas tiesības un viņu iesloga cietumā?

-   Ūdens dārzi nav cietums, viņš vāri pūlējās iebilst.

-   Tu gribēji teikt cietumā nav strūklaku un vīģu koku? Bet, tiklīdz meitene būs tur, viņu neviens vairs ārā nelaidīs. Un tevi arī ne. Par to parūpēsies Hotahs tu viņu nepazīsti tik labi kā es. Viņš ir briesmīgs, kad saniknojas.

Arīss sarauca pieri. Lielais norvosiešu kapteinis ar rētaino seju allaž viņam uzdzina šermuļus. Mēdza teikt, ka viņš pat gultā ņemot blakus savu lielo cirvi.

-   Ko jūs man iesakāt darīt?

-   Tikai to, par ko esi devis zvērestu. Aizstāvi Mīrselu ar savu dzīvību. Sargā viņu… un viņas tiesības. Palīdzi uzlikt viņai galvā kroni.

-   Esmu devis zvērestu!

-   Džofrejam, nevis Tommenam.

-   Jā, bet Tommens ir labs zēns. Viņš būs labāks karalis par Džofreju.

-   Bet ne tik labs kā Mīrsela. Viņa arī mīl to zēnu, un es zinu, ka viņa nepieļaus netaisnību pret brāli. Viņam pēc tiesas un taisnības pieder

Vētrasgals, jo valdnieks Renlijs nav atstājis mantinieku, bet Stanisam ir atņemtas tiesības. Ar laiku viņš no mātes mantos arī Rūdas klintis un karaļvalstī kļūs par varenu valdnieku… bet Mirselai pēc likuma jāsēž Dzelzs tronī.

-   Pēc likuma… nezinu gan…

-   Es zinu. Garie, melnie mati krita sievietei pāri mugurai. īgons Pūķis izveidoja Karaļsardzi un radīja visus tos zvērestus, bet to, ko viens karalis pavēl, cits karalis var atcelt vai mainīt. Kādreiz Karaļsardzes brāļi dienēja visu mūžu, bet Džofrejs atlaida sīru Baristenu, lai balto apmetni dabūtu viņa suns. Mīrsela gribētu, lai tu būtu laimīgs, un pret mani arī viņa labi izturas. Viņa mums ļautu apprecēties, ja mēs viņai to palūgtu. Ariāna apskāva bruņinieku un pieglauda seju viņam pie krūtīm. Sievietes pakausis nesniedzās Arīsam pat līdz zodam. Tev būtu gan es, gan tavs baltais apmetnis, ja tu to vēlies.

"Viņa mani plosa gabalos."

-   Jūs taču zināt, ka es to gribētu, bet…

-   Es esmu Dornes princese, viņa sacīja aizlūzušā balsī, un tas ir kas neiedomājams, ka man tevi jālūdzas.

Sīrs Arīss juta viņas matu smaržu un sirdspukstus. Bruņinieka augums atbildēja uz sievietes tuvumu, un viņa pati arī to noteikti juta. Aplicis viņai roku ap pleciem, vīrietis pamanīja, ka princese dreb.

-   Ariāna? Princese, kas noticis? Kas noticis, mana mīļā?

-   Pateikt? Esmu nobijusies. Tu mani sauc par savu mīļo un vienalga atgrūd brīdī, kad esi man vajadzīgs visvairāk. Vai tas ir kas slikts, ka vēlos, lai mani aizstāv bruņinieks?

Viņa nekad nebija likusies tik trausla.

-   Nē, viņš atbildēja, bet jūs taču aizstāv tēva sargi. Kāpēc…

-   Tieši no tēva sargiem es baidos. Tajā brīdī viņa šķita vēl jaunāka par Mīrselu. Tieši mana tēva sargi saslēdza manas mīļās māsīcas važās.

* Ne jau važās. Dzirdēju, ka viņām nekā netrūkstot.

-   Vai esi viņas redzējis? Sieviete rūgti iesmējās. Viņš man neļauj ar māsīcām tikties vai tu to zināji?

-   Viņas runāja par nodevību un kūdīja uz karu…

-   Lorezai ir seši, bet Dorejai astoņi gadi. Uz kādiem kariem viņas ir spējīgas sakūdīt? Bet mans tēvs viņas vienalga ieslodzīja kopā ar māsām. Tu viņu esi redzējis. Bailes pat visstiprākajiem vīriem liek darīt tādas lietas, ko citkārt viņi darītu citādi, un mans tēvs nepavisam nav stiprs. Arīs, sirdsmīļotais, uzklausi mani savas mīlestības vārdā. Es neesmu tik bezbailīga kā manas māsīcas, jo esmu cēlusies no vājākas sēklas, taču mēs ar Tīenu esam viena vecuma un kopš bērnības esam tuvas kā māsas. Mums nav noslēpumu vienai no otras. Ja ir ieslodzīta viņa, tad tā paša iemesla dēļ varu tikt ieslodzīta arī es… Mīrselas dēļ.

-   Jūsu tēvs to nekad nedarīs.

-    Tu nepazīsti manu tēvu. Es viņam esmu viens vienīgs traucēklis jau kopš dzimšanas, jo piedzimu bez daikta. Pusduci reižu viņš ir pūlējies izprecināt mani bezzobainiem sirmbāržiem, un visi bija cits par citu pretīgāki. Viņš gan man nekad nav pavēlējis precēties, taču šie piedāvājumi vien norāda, cik zemu viņš mani vērtē.

-   Un tomēr jūs esat viņa mantiniece.

-   Vai tiešām?

-   Viņš atstāja jūs valdīt Saulesķēpā un pats aizbrauca uz Ūdens dārziem. Vai tad ne?

-    Valdīt? Nē. Viņš atstāja savu brālēnu sīru Manfreju par pārvaldnieku un veco, aklo Rikaso par senešalu, viņa vīri iekasē nodokļus, ko skaita viņa kases pārzine Alise Spožā, viņa ļaudis uztur kārtību ēnu pilsētā, viņa tiesneši sēž tiesā, un mestrs Mīlss lasa visas vēstules, kuras nav nepieciešams rādīt pašam princim. Par galveno viņš bija iecēlis Sarkano Odzi. Mana loma ir dzīru rīkošana, jautrības ieviešana un svarīgu viesu izklaidēšana. Oberīns devās uz Ūdens dārziem pāris reizes divās nedēļās, bet mani ņēma līdzi divreiz gadā. Es neesmu mantinieks, kādu gribētu mans tēvs, un to viņš ir skaidri licis noprast. Mūsu likumi viņu ierobežo, bet viņa varu drīzāk mantos mans brālis, es to zinu.

-   Jūsu brālis? Arīss satvēra sievieti aiz zoda un pavērs augšup viņas seju, lai ieskatītos viņai acīs. Jūs taču nerunājat par Tristiferu? Viņš vēl ir tīrais zēns.

-   Nejau par Trīsu. Par Kventīnu. Viņas acis nemirkšķinot raudzījās viņā melnas un izaicinošas kā pats grēks. Es zinu patiesību kopš četrpadsmit gadu vecuma. Toreiz iegāju tēva darbistabā, lai novēlētu viņam labu nakti, bet viņa tur nebija māte bija viņu pasaukusi. Tēvs bija atstājis uz galda degam sveci. Piegāju, lai to nopūstu, un tur bija nepabeigta vēstule manam brālim Kventīnam Dzelzsmežā. Tēvs lika Kventīnam darīt visu, ko prasa mestrs un ieroču pārzinis, jo viņš kādu dienu valdīšot pār Dorni un valdniekam jābūt stipram gan garā, gan miesā. Pār Ariānas maigo vaigu noritēja asara. Tie ir mana tēva vārdi, rakstīti ar viņa paša roku. Tie ir kā iededzināti manā prātā. Es raudāju gan tajā naktī, gan vēl ilgi pēc tam.

Ar Kventīnu Martelu slrs Arīss nebija ticies. Princis kopš bērna gaiļiem bija nodots audzināšanā pie valdnieka Dzelzsmeža un kalpoja vi ņam par pāžu, tad par ieroču nesēju un vēlāk pat pieņēma bruņinieka litulu no viņa, ne Sarkanās Odzes rokām. "Ja es būtu tēvs, es ari gribētu, lui manās pēdās iet dēls," Arīss nodomāja, taču Ariānas balsī skanēja aizvainojums, un viņš zināja, ka, pasakot to, ko domā, sievieti zaudēs.

-   Varbūt jūs kaut ko pārpratāt? viņš ieminējās. Jūs toreiz vēl bijāt bērns. Varbūt princis to rakstīja tikai tāpēc, lai dēls būtu uzcītīgāks.

-   Tu tā domā? Tad pasaki, kur princis Kventīns ir tagad.

-   Princis kopā ar valdnieka Dzelzsmeža karaspēku ir uz Kaulu ceļa, Arīss piesardzīgi atbildēja. Tā bija teicis Saulesšķēpa vecais pārvaldnieks, kad bruņinieks tikko ieradās Dornē. Mestrs ar zīdaino bārdu apgalvoja to pašu.

-   Tātad tēvs grib, lai mēs tā domājam, Ariāna nepiekrita. Mani draugi saka ko citu. Mans brālis, izliekoties par vienkāršu tirgotāju, ir slepeni šķērsojis šauro jūru. Kāpēc?

-   Kā gan es to varētu zināt? Iemeslu var būt simtiem.

-   Vai arī tikai viens vienīgs. Vai tev ir zināms, ka Zelta brālība ir lauzusi vienošanos ar Mīru?

-   Algotņi bieži lauž vienošanos.

-   Jā, bet ne jau Zelta brālība. Viņu devīze kopš Asā Zobena laikiem ir "Mūsu vārds ir zelta vērts". Mīrai draud karš ar Līsu un Tīrošu kāpēc gan lauzt vienošanos, kas tiem solīja labu samaksu un bagātu laupījumu?

-   Varbūt Līsa vai Tīroša ir piedāvājusi labāku samaksu?

-    Nē, sieviete atteica. Es tam ticētu, ja būtu runa par kādu citu algotņu vienību vairums pāriet no vienas puses uz otru pusgraša dēļ, bet Zelta brālība ir citāda. Tā ir trimdinieku un viņu dēlu brālība, ko vieno Asā Zobena sapnis. Viņi alkst pēc mājām tikpat ļoti kā pēc zelta. Valdnieks Dzelzsmežs to zina tikpat labi kā es, jo viņa senči kopā ar Aso Zobfenu piedalījās trijos no Blekfiru dumpjiem. Princese satvēra Arīsa plaukstu un savija kopā pirkstus. Vai esi kādreiz redzējis, kāds ģerbonis ir Tolandiem no Spoku kalna?

Arīss mirkli apdomājās.

-   Pūķis, kas ierijis pats savu asti?

-   Tas pūķis ir laiks. Tam nav ne sākuma, ne beigu, tāpēc viss notiek pa apli. Anderss Dzelzsmežs ir atdzimis Kristons Kouls. Viņš čukst manam brālim ausī, ka šim jāvalda pēc tēva, ka vīriem mesties ceļos sievietes priekšā nav pareizi… ka valdonīgā un netiklā Ariāna īpaši neder valdīšanai. Viņa izaicinoši atmeta matus. Tātad abas tavas princeses cīnās par vienu mērķi, sīr… un abām ir viens bruņinieks, kurš apgalvo, ka mīlot abas, tikai atsakās viņu dēļ cīnīties.

-   Es cīnīšos. Arīss nometās uz viena ceļgala. Mīrsela ir vecākā un labāk piemērota kronim. Kurš gan cits aizstāvēs viņas tiesības, ja ne Karaļsardzes bruņinieks? Mans zobens, mana dzīvība un mans gods pieder viņai… un jums, mana sirds. Zvēru, ka neviens jums neatņems tiesības uz troni, kamēr vien man pietiks spēka pacelt zobenu. Es piederu jums. Ko jūs no manis vēlaties?

-   Visu. Ariāna pieliecās un noskūpstīja viņu uz lūpām. Visu, mans mīļais, mans vismīļākais, un uz mūžiem. Bet vispirms…

-   Prasiet, un jūs to dabūsiet.

-   …Mīrselu.

BRĪNA

A

kmens mūris bija vecs un apdrupis, taču, ieraugot to otrpus laukam, Brlnai mati uz skausta saslējās stāvus.

"Tur slēpās strēlnieki, kas nošāva nabaga Kleosu Freju," viņa nodomāja… bet pusjūdzi tālāk viņa pajāja garām citam mūrim, kas izskatījās tieši tāpat, un apjuka. Izdangātais ceļš vijās šurpu turpu, un kailie brūnie koki atšķīrās no tiem kokiem ar zaļajām lapotnēm, kurus viņa atcerējās. Vai viņa jau bija pajājusi garām vietai, kur sīrs Džeimijs izrāva brālēna zobenu no maksts? Kur bija tas mežs, kur viņi bija cīnījušies? Kur strauts, kurā abi šļakstinādamies bija viens otru slānījuši, līdz viņiem uzklupa Drosmīgie Biedri?

-   Cienītā kundze! Sīr? Podriks, šķiet, tā arī nesaprata, kā īsti Brīnu saukt. Ko jūs meklējat?

"Rēgus."

-   Skatos pēc mūra, kam reiz jāju garām. Bet tas nav svarīgi. "Tas bija sen, ķad sīram Džeimijam vēl bija abas rokas. Kā viņš ar savām dzēlībām un smīniņiem man tolaik riebās." Apklusti, Podrik. Šajos mežos vēl arvien var būt sirotāji.

Zēns palūkojās uz kailajiem brūnajiem kokiem, slapjajām lapām un dubļaino ceļu.

-   Man ir zobens. Es varu cīnīties.

"Bet ne pārāk labi." Brīna neapšaubīja zēna drosmi, viņa šaubījās par tā prasmi. Lai arī Podriks kaut vārdos bija ieroču nesējs, taču vīri, kam viņš bija kalpojis, par zēnu parūpējušies nebija.

Pa ceļam no Daskendeilas Brīna bija noklausījusies saraustīto Podri ka dzīvesstāstu. Viņš bija cēlies no Peinu nama zemākas kārtas atzara izšķīlies no kāda nabadzībā ieslīguša jaunākā dēla sēklas. Viņa tēvs visu mūžu bija kalpojis pie bagātajiem brālēniem par ieroču nesēju un paguvis saderināt Podriku ar sveču lējēja meitu, bet tad devies karā un kritis Grejdžoja dumpja laikā. Četru gadu vecumā māte viņu bija pametusi pie viena no šiem brālēniem un pati aizklīdusi kopā ar kādu dziesminieku, kurš viņai pagādājis vēl vienu bērnu. Podriks pat vairs neatcerējās, kā māte izskatījusies. Sīrs Sedriks Peins zēnam visvairāk atgādinājis ko līdzīgu tēvam, taču Brīnai gan likās, ka brālēns Sedriks drīzāk uzskatījis Podriku par kalpu, nevis dēlu. Kad Rūdas klintis sauca kopā savus karognešus, bruņinieks paņēma puiku līdzi karā, lai tas koptu viņa zirgu un tīrītu bruņas, bet tas, cīnoties valdnieka Tīvina karaspēkā, krita upes zemēs.

Būdams tālu prom no mājām, viens un bez graša kabatā, zēns palika pie klejojoša bruņinieka vārdā sīrs Resnais Lorimers, kurš kalpoja valdnieka Leforda vezumnieku apsardzē. "Puikas, kas apsargā pārtikas vezumus, vienmēr ir paēduši," sīrs Lorimers mēdza teikt, līdz tika pieķerts ar sālītu šķiņķi, ko bija nočiepis no paša Tīvina krājumiem. Tīvins Lanisters par biedinājumu citiem nolēma viņu pakārt. Podriks arī bija dabūjis pamieloties ar šķiņķi, tāpēc pats gandrīz dabūja virvi kaklā, taču viņu izglāba vārds. Par zēnu parūpējās Kevans Lanisters, kurš vēlāk nosūtīja viņu par ieroču nesēju savam brāļadēlam Tīrionam.

Sīrs Sedriks Podrikam bija iemācījis, kā kopt zirgu un pārbaudīt, vai pakavos nav ieķērušies akmeņi, savukārt sīrs Lorimers viņam bija iemācījis zagt, taču ne viens, ne otrs nebija licis viņam vingrināties zobenu cīņās. Velnēns vismaz bija aizvedis viņu pie Sarkanās pils ieroču pārziņa, tiklīdz abi bija nokļuvuši galmā. Tomēr sīrs Arons Santagars bija viens no tiem, kuri tika nokauti maizes dumpja laikā, tāpēc gals pienāca arī Podrika vingrinājumiem.

Brīna no kritušiem koku zariem pagatavoja divus zobenus, lai saprastu, ko īsti Podriks prot, un ar prieku atklāja, ka zēns ir lēnīgs runātājs, toties krietni veiklāks darītājs. Lai arī būdams bezbailīgs un piesardzīgs, viņš bija izbadējies un izkāmējis, viņam trūka spēka. Ja viņš bija izdzīvojis Melnupes kaujā, kā pats apgalvoja, tad tikai tāpēc, ka neviens neuzskatīja par vajadzīgu puiku nogalināt.

Tu jau vari saukt sevi par ieroču nesēju, Brīna teica, bet esmu redzējusi par tevi uz pusi jaunākus pāžus, kuri noslānītu tevi zili melnu.

Ja paliksi pie manis, vakaros iesi gulēt ar tulznām uz plaukstām un zilumiem uz rokām, un tu būsi tik stīvs, ka aizmigt nevarēsi. Nez vai tu to gribēsi.

-   Gribu gan, puika neatkāpās. Patiešām gribu. Zilumus un tulznas. Tas ir, negribu, bet gribu. Sīr. Cienītā kundze.

Pagaidām viņš no saviem vārdiem atkāpies nebija, un arī Brīna turēja savējo. Podriks nesūdzējās. Ik reizi, no zobena rokā dabūjis jaunu tulznu, viņš uzskatīja par pienākumu to lepni parādīt Brīnai. Zēns arī lieliski kopa zirgus. "Viņš vēl nav nekāds ieroču nesējs," Brīna sev atgādināja, "bet es arī neesmu bruņinieks, lai cik bieži viņš mani sauktu par sīru." Sieviete būtu puiku patriekusi, bet viņam tāpat nebija kur iet. Turklāt Podriks varēja zināt vairāk, nekā pats domāja, lai arī apgalvoja, ka nezinot, kur palikusi Sansa Stārka. Kāds nejauši izmests vārds varēja aizvest Brīnu pie mērķa.

-   Sīr, cienītā kundze, Podriks rādīja, priekšā ir vezums.

Brīna pati to redzēja: tie bija koka divriči ar augstām malām, ko pa ceļa dangām uz Jaunavu dīķa pusi vilka vīrietis un sieviete. Spriežot pēc izskata, tie bija zemnieki.

-    Jāsim lēnāk, viņa pamācīja zēnu. Viņi var nodomāt, ka esam laupītāji. Nerunā neko lieku un uzvedies pieklājīgi.

-    Jā, sīr. Būšu pieklājīgs. Cienītā kundze. Puika likās gandrīz vai priecīgs, ja kāds viņu varētu uzskatīt par laupītāju.

Zemnieki piesardzīgi nopētīja abus ceļotājus, bet, kad Brīna bija likusi saprast, ka šiem pāri nedarīs, neiebilda, ka viņi jāj tiem blakus.

-    Mums kādreiz bija vērsis, vecais vīrs stāstīja, soļojot pa nezālēm aizaugušiem laukiem, dubļu lāmām, garām apdegušiem un nomelnējušiem kokiem, bet vilki to atņēma. No ratu vilkšanas viņam bija piesarkusi seja. Viņi paņēma arī mūsu meitu, bet pēc kaujas pie Daskendeilas viņa pārnāca mājās. Vērsis nepārnāca. Jādomā, ka vilki šo aprija.

Sievietei nekas daudz neatlika ko piebilst. Viņa bija vismaz divdesmit gadus jaunāka par vīru, taču neteica ne vārda, tikai blenza uz Brīnu tā, it kā būtu ieraudzījusi teļu ar divām galvām. Tārtas jaunava tādus skatienus jau bija redzējusi. Valdniece Stārka pret viņu bija laipna, bet vairums sieviešu bija tikpat nežēlīgas kā vīrieši. Viņa gan nevarēja pateikt, kas izturējās aizskarošāk skaistās meitenes ar asajām mēlēm un satraukuma pilnajiem smiekliem vai dāmas ar saltajām acīm, kas savu nicinājumu slēpa aiz pieklājības maskas. Vienkāršās sievietes spēja būt vēl ļaunākas.

-   Jaunavu dīķis bija sagrauts drupās, kad pēdējo reizi tur biju, viņa sacīja. Vārti bija izgāzti, puse pilsētas nodedzināta.

-   Tagad šis tas ir atjaunots. Tārlijs ir skarbs vīrs, taču drosmīgāks par valdnieku Mūtonu. Mežos vēl klejo sirotāji, bet ne tik daudz kā senāk. Visnegantākos Tārlijs jau ir izķēris un ar savu lielo zobenu saīsinājis par galvas tiesu. Vīrietis aizgrieza galvu un nospļāvās. Vai jūs pa ceļam sirotājus neredzējāt?

-   Nevienu pašu. "Šoreiz ne." Jo tālāk viņi bija no Daskendeilas, jo tukšāks kļuva ceļš. Retie ceļinieki, kurus viņi pamanīja, nozuda mežā, vēl pirms viņi satikās, atskaitot liela auguma bārdainu septonu, kurš kopā ar divdesmit sekotājiem noberztām kājām gāja uz dienvidiem. Iebraucamās vietas, kam viņi gāja garām, bija izlaupītas un pamestas vai arī pārvērstas par bruņotām nometnēm. Iepriekšējā dienā viņi bija sastapuši valdnieka Randīla izlūkus ar stopiem un šķēpiem. Jātnieki ielenca ceļotājus, un kapteinis iztaujāja Brīnu, bet pēc tam ļāva viņiem doties tālāk.

-   Esi uzmanīga, sieviete. Nākamie vīri, ko tu satiksi, var nebūt tik godīgi kā mani puiši. Trejžuburi ir šķērsojis Suns ar simt sirotājiem. Esmu dzirdējis, ka viņi izvarojot katru meiču un nogriežot viņām pupus sev par piemiņu.

Brīna uzskatīja par vajadzīgu pabrīdināt zemnieku un viņa sievu. Vīrs palocīja galvu, un, noklausījies līdz galam, vēlreiz nospļāvās.

-    Suņi, vilki, lauvas lai taču viņus visus svešie parauj. Tie laupītāji neiedrošināsies nākt Jaunavu dīķim tuvumā, kamēr vien tur valdīs Tārlijs.

Brīna pazina Randīlu Tārliju no tā laika, kad vēl kalpoja karalim Renlijam. Lai gan Tārlijs meičai nepatika, viņa nespēja aizmirst, ka bija viņam parādā. "Ja dievi būs žēlsirdīgi, mēs tiksim cauri Jaunavu dīķim tā, ka neviens pat neuzzinās, ka tur esmu."

-   Pēc kara pilsēta tiks nodota valdnieka Mūtona rīcībā, viņa sacīja zemniekam. Viņš ir saņēmis karaļa piedošanu.

-   Piedošanu? Vecais iesmējās. Par ko? Par to, ka viņš savā nolāpītajā pilī nosēž stīvu pakaļu? Viņš nosūtīja uz Straujupi savus vīrus, bet pats nekad nav gājis kaujā. Pilsētu vispirms izlaupīja lauvas, pēc tam vilki, tad algotņi, bet augstība sēž savos mūros un ne par ko nebēdā. Viņa brālis nekad nebūtu tā slēpies. Sīrs Mīlss bija drosmīgs kā velns, tikai Roberts viņu nokāva.

"Kārtējie rēgi," Brīna nodomāja.

Ks meklēju savu māsu skaistu, trīspadsmit gadus vecu jaunavu. Varbūt esat viņu redzējuši?

Neesmu redzējis nevienu jaunavu ne skaistu, ne neglītu.

"Neviens viņu nav redzējis." Bet pavaicāt vajadzēja.

Mūtona meita ir jaunava, vīrs turpināja. Katrā ziņā būs vismaz līdz guldināšanai. Šīs olas es vedu viņas kāzām. Viņa precas ar 'Pārlija dēlu. Pavāriem olas vajag kūkām.

-   Vajag gan. "Ar valdnieka Tārlija dēlu. Jaunais Dikons precas." Brīna centās atminēties, cik viņam bija gadu. "Astoņi vai desmit?" viņa prātoja. Brīna pati septiņu gadu vecumā tika saderināta ar trīs gadus vecāku puiku, valdnieka Karona jaunāko dēlu kautrīgu zēnu ar dzimumzīmi uz augšlūpas. Viņi bija tikušies tikai vienu reizi, savā saderināšanās dienā. Pēc diviem gadiem viņš nomira viņu paņēma tas pats drudzis, kas bija paņēmis valdnieku Karonu, viņa sievu un visas meitas. Ja viņš būtu dzīvs, abi būtu apprecējušies, tiklīdz Brīna uzziedētu, un visa viņas dzīve būtu citāda. Viņa tagad neklīstu pa ceļiem, ģērbusies vīriešu bruņās, un nemeklētu mirušas sievietes meitu. Visticamāk, viņa mitinātos Naktsdziesmā, auklētu vienu bērnu un zīdītu otru. Šī nebija pirmā reize, kad Brīna par to iedomājās, un viņa allaž mazliet noskuma, tomēr jutās arī atvieglota.

Kad viņi iznāca no tumšā meža un ieraudzīja savā priekšā Jaunavu dīķi ar dziļo līci aiz pilsētas, saule slēpās aiz mākoņu vaļņa. Brīna tūdaļ ievēroja, ka pilsētas vārti ir atjaunoti un nostiprināti un sārto akmens mūri atkal apstaigā strēlnieki ar arbaletiem. Virs vārtu mājas plīvoja Tommena karaliskais karogs ar melnu briedi un zelta lauvu uz dalīta zeltaina un purpurkrāsas laukuma. Uz citiem karogiem bija redzams Tārliju mednieks, bet Mūtonu nama sarkanais lasis vīdēja tikai uz tā karoga, kas bija uzvilkts virs viņa pils pakalnā.

Pie.paceļamajiem vārtiem stāvēja ducis ar āvām bruņotu sargu. Uzšuves norādīja, ka tie ir Tārlija karaspēka vīri, lai gan neviens no viņiem nebija paša Tārlija kareivis. Tur bija divi ar kentauriem, citi ar zibeni, zilu vaboli un zaļu bultu, bet nevienam ģerbonī nebija Hornhilas soļojošā mednieka. Viņu seržantam uz krūtīm dižojās pāvs, kura košā aste bija saulē izbalējusi. Kad zemnieki pievilka divričus pie vārtiem, viņš iesvilpās.

-    Kas mums te ir? Olas? Viņš pasvieda vienu gaisā, noķēra un pasmīnēja. Mēs tās ņemam.

-   Tās olas ir valdniekam Mūtonam, zemnieks iebrēcās. Kāzu kū kām un citiem ēdieniem.

-   Tad liec, lai tavas vistas vairāk dēj. Neesmu olas ēdis pusgadu. Še, un nesaki, ka neesi saņēmis samaksu. Viņš nosvieda vecim pie kājām sauju grašu.

-   Ar to nepietiek, zemnieka sieva ierunājās. Nepavisam nepietiek.

-    Bet es saku, ka pietiek, seržants atteica. Gan par olām, gan par tevi. Vediet viņu šurp, zēni. Viņa ir par jaunu tam vecim. Divi no sargiem atslēja āvas pret mūri un atrāva sievieti no ratiem. Zemnieks nobālis tikai skatījās, jo neuzdrīkstējās pakustēties.

-   Laidiet viņu vaļā, Brīna iespieda ķēvei piešus sānos.

Ar šiem vārdiem pietika, lai sargi saminstinātos un zemnieka sieva izrautos no tvēriena.

-    Tā nav tava darīšana, viens no kareivjiem paziņoja. Pievaldi mēli, sievišķi.

Brīna par atbildi izvilka zobenu.

-   Skaisti, seržants noteica, kails zobens. Šķiet, ka es saožu laupītāju. Vai zini, ko valdnieks Tārlijs dara ar laupītājiem? Viņam rokā vēl aizvien bija ola, ko bija paņēmis no ratiem. Plauksta savilkās, un dzeltenums iztecēja starp pirkstiem.

-   Es zinu, ko valdnieks Randīls dara ar laupītājiem, Brīna atbildēja. Es arī zinu, ko viņš dara ar izvarotājiem.

Meiča bija cerējusi, ka sargi izbīsies, taču seržants notrausa no plaukstas olu un deva zīmi saviem padotajiem, bet Brīna nokļuva tērauda asmeņu ielenkumā.

-   Ko tu tur teici, sievišķi? Ko tad valdnieks Tārlijs dara ar…

-     …izvarotājiem, kāda dobjāka balss pabeidza teikumu seržanta vietā. Viņš tos izrūnī vai nosūta uz Mūri. Reizēm gan vienu, gan otru. Un zagļiem viņš nocērt pirkstus. No vārtu mājas iznāca lēnīgs jauns vīrietis ar zobensiksnu ap vidukli. Virs bruņām apliktais apmetnis kādreiz bija bijis balts, un vietām to zem zāles un sakaltušu asiņu traipiem vēl varēja pamanīt. Viņa ģerbonī bija brūns nomedīts briedis, kas ar kājām gaisā piesiets pie kārts.

"Viņš." Izdzirdēt viņa balsi Brīnai bija kā saņemt sitienu pa vēderu, bet ieraudzīt dabūt dunci ribās.

-   Sīr Hail, viņa sausi sveicināja.

-    Labāk laidiet viņu vaļā, puiši, Hails Hants brīdināja. Tā ir Skaistā Brīna, Tārtas Jaunava, kas nokāva karali Renliju un pusi viņa

Varavīksnes sardzes. Viņa ir tikpat neganta, cik neglīta, un neglītāks par viņu nav neviens… varbūt vienīgi tu, Mīzalu Spaini, bet tavs tēvs bija sumbra pakaļa, tāpēc tev tas ir piedodams. Viņas tēvs ir Vakarzvaigzne no Tārtas.

Sargi iesmējās, taču āvas nolaida.

-   Vai tad mums nevajag viņu aizturēt, sīr? seržants apjautājās. Par Renlija slepkavību.

-   Kāpēc? Renlijs bija tikai dumpinieks tāpat kā mēs visi, kas sekojām viņam, bet tagad mēs esam Tommena uzticamie kareivji. Bruņinieks ļāva zemniekiem ieiet pa vārtiem. Pārvaldnieks par olām tikai priecāsies. Viņu atradīsiet tirgū.

Vecais vīrs piesita sev ar dūri pie pieres.

-    Pateicos, cienītais kungs. Jūs esat īsts bruņinieks, tas uzreiz redzams. Nāc, sieva. Viņi atkal pacēla ilksis plecos un aizdārdināja cauri vārtiem.

Brīna palaida ķēvi nopakaļ zemniekiem, un viņai pa pēdām jāja Podriks. "īsts bruņinieks," viņa saviebās. Pilsētā viņa apturēja zirgu. Kreisajā pusē dubļainas alejas malā bija redzamas staļļa drupas. Otrā pusē ielai uz bordeļa balkona stāvēja un sačukstējās trīs pusapģērbtas maukas. Viena no tām bija līdzīga karaspēka padauzai, kas reiz bija piegājusi pie Brīnās un apvaicājusies, vai viņai biksēs ir daikts vai peža.

-   Tas kleperis nu gan ir pretīgākais lops, kādu esmu redzējis, sīrs Hails norādīja uz Podrika zirgu. Brīnums, ka ar to nejājat jūs, cienītā kundze. Vai negribat man pateikties par palīdzību?

Brīna izlēca no segliem un izrādījās galvas tiesu garāka par Hailu.

-   Gan jau kādu dienu es jums pateikšos turnīra divkaujā, sīr.

-   Tāpat kā jūs pateicāties Rudajam Ronetam? Hants iesmējās. Viņam bija skaļi, sulīgi smiekli, lai gan seja bija pagalam neizteiksmīga. Kādreiz viņa bija domājusi, ka Hailam ir godīga seja, bet vēlāk iepazina viņu labāk. Vīrietim bija brūni pinkaini mati, zaļganbrūnas acis un neliela rēta pie kreisās auss. Viņam bija arī kantains zods un līks deguns, taču viņš smējās gardi un bieži.

-   Vai jums nevajag pieskatīt vārtus?

-   Mans brālēns Alīns aizjāja ķerstīt sirotājus, Hants sašķobīja seju. Jādomā, ka viņš atgriezīsies ar Suņa galvu un ļaunā tīksmē plūks laurus, bet man, pateicoties jums, tikmēr jāsargā vārti. Ceru, ka jūs esat apmierināta, skaistulīt. Ko jūs meklējat?

-   Stalli.

Pie austrumu vārtiem. Sis ir nodedzis.

"To es pati redzu."

-   Par to, ko jūs teicāt vīriem… Es biju kopā ar karali Renliju, kad viņš gāja bojā, bet viņu nogalēja burvestība, sīr. Es zvēru pie sava zobena. Viņa uzlika roku uz spala, rādīdama, ka ir gatava cīnīties, ja Hants acis pateiktu, ka viņa melo.

-   Kā tad, un Varavīksnes sardzi apkāva Ziedu bruņinieks. Veiksmīgā dienā jums varbūt arī izdotos pieveikt sīru Emonu viņš bija straujš cīnītājs un ātri nogura. Varbūt Roiss? Nē. Sīrs Robārs bija divkārt labāks zobenvīrs par jums… lai gan jūs taču neesat zobenvīrs, vai ne? Vai vispār ir tāds vārds zobensieva? Interesanti, kas jūs atvedis uz Jaunavu dīķi?

"Meklēju savu māsu, trīspadsmit gadus vecu jaunavu," viņa gandrīz pateica, bet Hails zināja, ka viņai nav māsu.

-  Meklēju kādu vīrieti, kurš mēdz uzturēties vietā, ko sauc par "Smirdošo zosi".

-    Man likās, ka Skaistā Brīna par vīriešiem neinteresējas. Viņa smaidā jautās kas neģēlīgs. "Smirdošajā zosī"… piemērots nosaukums, vismaz tā smirdēšana. Tas ir pie ostas. Bet vispirms nāciet līdzi pie augstības.

Brīna nebaidījās no sīra Haila, tomēr viņš bija viens no Randīla Tārlija kapteiņiem. Viņam atlika vien pasvilpt, un tūdaļ simt vīri metīsies viņu aizstāvēt.

-   Vai jūs mani apcietināsiet?

-   Par ko? Par Renliju? Kas gan viņš tāds bija? Kopš tā laika mēs jau esam nomainījuši karali un dažs labs pat divreiz. Viņš nevienam nerūp un neviens viņu neatceras. Hails viegli pieskārās Brīnās rokai. Nāciet te, ja neiebilstat.

-   Es būtu pateicīga, ja jūs mani neaiztiktu, viņa izvairījās.

-   Beidzot kāds pateicības vārds, kapteinis greizi pasmīnēja.

Kad Brīna pēdējo reizi bija redzējusi Jaunavu dīķi, pilsēta bija izpostīta, tukšām ielām un nodedzinātām mājām. Tagad ielās vazājās cūkas un bērni, vairums nodegušo ēku bija nojauktas. To vietā auga dārzeņi, tur bija saceltas tirgotāju nojumes un bruņinieku teltis. Tur tika būvēti jauni nami kur senāk bija stāvējusi nodegusi koka iebraucamā vieta, nu tika slieta mūra celtne, pilsētas septam tika likts jauns šīfera jumts. Vēsajā rudens gaisā zāģu un āmuru trokšņi skanēja tālu. Ielās vīri stiepa baļķus, un akmeņkaļi pa dubļos iebrauktajām sliedēm stūma ratus. Daudziem uz krūtīm bija redzams ģerbonis ar mednieku.

Kareivji atjauno pilsētu, Brīna bija pārsteigta.

-    Viņi labprātāk mestu kauliņus, dzertu un drāztos, bet valdnieks Randīls tādus liek pie darba.

Brīna jau domāja, ka tiek vesta uz pili, taču Hants viņu veda uz ļaužu pārpilno ostu. Sieviete ar prieku konstatēja, ka Jaunavu dīķi atkal ir atgriezušies tirgotāji ostā bija galera, galeonas, liels barkass ar diviem mastiem un pāris desmiti zvejas laivu. Zvejnieki bija redzami ari līcī. "Ja "Smirdošajā zosī" neko neatradīšu, nolīgšu kuģi," viņa izlēma. Kaijgale bija turpat netālu, un no turienes nebija grūti nokļūt Ligzdā.

Valdnieks Tārlijs zivju tirgū sprieda tiesu.

Turpat uz piestātnes jūras malā bija uzsliets paaugstinājums, no kura augstība skatījās lejup uz apsūdzētajiem. Pa kreisi bija uzbūvētas garas karātavas, kurās virves pietika divdesmit cilvēkiem. Četri jau karājās. Viens mironis bija pavisam svaigs, bet pārējie trīs šķita karājamies jau labu laiku. Vienu mironi bija apstājusi vārna, kas plosīja iesmakušo miesu. Pārējās vairījās no pilsētniekiem, kas bija sapulcējušies cerībā, ka pakārts tiks vēl kāds.

Uz paaugstinājuma valdnieks Randīls stāvēja blakus Mūtonam bālam, mīkstam, ļumīgam vīram baltā kamzolī un sarkanās biksēs, bet pie pleca ar sarkanā zelta piespraudi laša izskatā viņam bija piestiprināts sermuļādas apmetnis. Tārlijam mugurā bija bruņukrekls, miecādas drānas un krūšu bruņas no pelēka tērauda. Virs kreisā pleca rēgojās divroku zobena rokturis ierocis, viņa nama lepnums, tika saukts par Siržu Lauzēju.

Kad nācēji ieradās, tika uzklausīts jaunietis audekla apmetnī un netīrā kamzolī.

-   Es nevienam neko neesmu nodarījis, cienītais kungs, Brīna dzirdēja viņu taisnojamies. Es tikai paņēmu to, ko septoni bēgot pameta. Ja jau jūs grasāties nocirst man pirkstu, dariet to.

-   'Pirkstu parasti nocērt zaglim, Tārlijs skarbā balsī atsaucās. Cilvēks, kas zog septā, apzog dievus. Viņš pagriezās pret sargu kapteini. Nocērtiet septiņus pirkstus. īkšķus atstājiet.

-   Septiņus? zaglis nobālēja. Kad sargi viņu sagrāba, nelaimīgais pūlējās pretoties, taču pavisam vārgi, it kā būtu jau sakropļots. Brīna noskatījās un nevilšus atcerējās, kā sīrs Džeimijs bija iekliedzies, kad Zollo arahs nošķēla viņam plaukstu.

Nākamais vīrs bija maiznieks, kurš esot jaucis miltiem klāt zāģu skaidas. Randīls piesprieda viņam soda naudu piecdesmit sudraba briežus.

Kad maiznieks sāka zvērēt, ka viņam tik daudz sudraba neesot, augstība paziņoja, ka viņš dabūs pātagas cirtienu par katru sudraba gabalu, kura pietrūks. Tad pienāca kārta novārgušai bālai maukai, kura esot četriem Tārlija kareivjiem pielaidusi kaiti.

-    Izskalojiet viņai kājstarpi ar sārmu un iemetiet cietumā, Tārlijs pavēlēja.

Sargi vilka prom šņukstošo mauku, un valdnieks burzmas malā ieraudzīja Brīnu, kas stāvēja starp Podriku un sīru Hailu. Viņš sarauca pieri, taču ne ar vaibstu neizrādīja, ka būtu sievieti pazinis.

Nākamais tiesājamais bija kāds jūrnieks no galeras, un sūdzētājs bija valdnieka Mūtona strēlnieks ar pārsietu roku un lasi uz krūtīm.

-   Tas mirla man iedūra rokā dunci, ja cienītajam kungam labpatiktu mani uzklausīt. Viņš teica, ka es esot krāpies kauliņu spēlē.

Tārlijs novērsa skatienu no Brīnās un nopētīja vīrieti, kas stāvēja viņa priekšā.

-   Vai tu krāpies?

-   Nē, cienkungs. Es nekad nekrāpjos.

-   Zaglim es nocērtu pirkstu, bet, ja tu man melosi, es tevi pakāršu. Parādi tos kauliņus.

-   Kauliņus? Strēlnieks palūkojās uz Mūtonu, bet valdnieks tikmēr pētīja zvejas laivas. Vaininieks norija kamolu. Var jau būt… tie kauliņi… man nes veiksmi, tiesa, bet es…

-   Nocērtiet viņam mazo pirkstiņu. Tārlijam jau bija apnicis klausīties. Lai viņš pats izvēlas, kurai rokai. Un otrā plaukstā iedzeniet naglu. Viņš piecēlās. Tiesa ir galā. Pārējos vediet uz cietumu viņi stāsies manā priekšā rīt. Valdnieks pasauca tuvāk sīru Hailu, un Brīna gāja bruņiniekam līdzi.

-   Cienītais kungs, viņa ierunājās un atkal sajutās astoņus gadus veca.

-   Kundze, ar ko esam izpelnījušies tādu… godu?

-   Esmu nosūtīta meklēt… meklēt… viņa saminstinājās.

-   Kā jūs viņu atradīsiet, ja nezināt vārdu? Vai jūs nokāvāt valdnieku Renliju?

-Nē.

Tārlijs apsvēra dzirdēto atbildi.

Viņš mani tiesā tāpat kā bija tiesājis noziedzniekus.

-   Nē, viņš beigu beigās atkārtoja. Jūs tikai ļāvāt viņam nomirt.

Viņš bija nomiris Brīnās rokās, un viņa bija mirkusi Renlija asinīs.

-   Tā bija burvestība, Brīna sarāvās. Es nekad…

-     Ko jūs nekad? Tārlija balss noskanēja kā pātagas cirtiens. A, jums nekad nevajadzēja vilkt mugurā bruņas un ņemt rokā zobenu. Un jums nekad nevajadzēja atstāt tēva pili. Tas ir karš, nevis ražas svētki. Pie visiem dieviem, man vajadzētu nosūtīt jūs atpakaļ uz Tārtu.

-   Ja jūs to izdarīsiet, tad atbildēsiet troņa priekšā. Kad Brīna gribēja izlikties bezbailīga, viņas balss skanēja spalgi un bērnišķīgi.

Tārlijs paņēma vēstuli, saviebis seju, to atritināja un, kustinot lūpas, lasīja.

-   Ak tad karaļa darīšanas. Kas tās par darīšanām?

"Ja tu man melosi, es tevi pakāršu."

-   Meklēju S-sansu Stārku.

-   Ja Stārku skuķis būtu te, es to zinātu. Varu saderēt, ka viņa ir aizbēgusi atpakaļ uz ziemeļiem cerībā atrast patvērumu pie kāda no tēva karognešiem. Viņai atliek vien cerēt, ka būs izdarījusi pareizo izvēli.

-   Bet viņa arī varēja doties uz Ieleju, Brīna neapdomīgi izmeta, pie mātesmāsas.

-   Valdniece Līsa ir mirusi kaut kāds dziesminieks nosviedis viņu no kalna. Tagad Ligzdā valda Īkstītis… lai gan tas arī nebūs uz ilgu laiku. Ielejas valdnieki nav tie, kas lieks ceļus tāda mērkaķa izlēcēja priekšā, kurš neko citu neprot kā vien skaitīt grašus. Viņš atdeva Brīnai vēstuli. Ejiet, kur vien vēlaties, un dariet to, kas jums jādara… bet, ja jūs kāds izvaros, nenāciet pie manis meklēt taisnību. Jūs to būsiet pelnījusi par savu muļķību. Tārlijs palūkojās uz Hailu. Un jums, sīr, vajadzēja atrasties pie vārtiem. Vai tad es jums to nepavēlēju?

-   Pavēlējāt, cienītais kungs, Hails Hants atsaucās, bet es domāju…

-   Jūs pārāk daudz domājat. Tārlijs pagriezās un gāja prom.

"Valdniece Līsa ir mirusi." Brīna ar dārgo pergamentu rokā stāvēja

pie karātavām. Pūlis sāka izklīst, un vārnas pamazām atgriezās dzīru vietā. "Dziesminieks nogrūdis viņu no kalna." Vai vārnas mielojās arī ar valdnieces Ketlīnas māsu?

-   Jūs ieminējāties par "Smirdošo zosi", kundze, Hails teica. Ja vēlaties, lai es jums parādu…

-   Ejiet vien atpakaļ pie vārtiem.

Viņa sejai pārslīdēja sapīkuma ēna. "Parasta seja un nekāda godīgā."

-   Ja jūs tā vēlaties…

-   Vēlos.

-    Mēs toreiz tikai pajokojām, mēs negribējām neko ļaunu. Viņš mirkli vilcinājās. Jūs jau zināt, ka Bens ir kritis pie Melnupes. Farovs un Vils Stārķis ari. Marks Malendors tika ievainots tā, ka tagad ir zau dējis pusi rokas.

"Lieliski," Brīna gribēja teikt. "Viņš to bija pelnījis." Viņa atcerējās, kā Malendors sēdēja pie savas telts ar mazā bruņu krekliņā tērptu mērkaķlti uz pleca, un abi vaikstījās, skatoties viens uz otru. Kā Ketlīna Stārka viņus tajā vakarā pie Rūgtā tilta nosauca? "Vasaras bruņinieki." Un tagad bija pienācis rudens, tāpēc bruņinieki krita kā koku lapas… Viņa novērsās no Haila Hanta.

-   Nāc, Podrik.

Puika teciņiem skrēja viņai nopakaļ, vezdams pavadā zirgus.

-   Vai mēs tagad meklēsim krogu? "Smirdošo zosi"?

-   Es meklēšu. Bet tu iesi uz stalli pie austrumu vārtiem. Pajautā staļļa uzraugam, vai te ir kāda iebraucamā vieta, kur mēs varam pārlaist nakti.

-    Pajautāšu, sīr. Cienītā kundze. Podriks pa ceļam skatījās zem kājām un ik pa brīžam aizspēra kādu akmeni. Vai jūs zināt, kur tā ir? Tā zoss? Tas ir, "Smirdošā zoss"?

-Nē.

-   Viņš teica, ka varot parādīt. Tas bruņinieks. Sīrs Kails.

-   Hails.

-   Jā, Hails. Ko viņš jums ir nodarījis, sīr? Tas ir, cienītā kundze?

"Zeņķim mežģās mēle, bet muļķis viņš nav."

-    Gaisa dārzos, kur karalis Renlijs bija sapulcinājis savu karaspēku, daži vīri izdomāja ar mani paspēlēties. Sīrs Hails bija viens no viņiem. Tā bija nežēlīga, aizskaroša un nepavisam ne bruņnieciska spēle. Sieviete apstājās. Austrumu vārti ir uz to pusi. Gaidi mani tur.

-   Kā pavēlēsiet, cienītā kundze. Sīr.

"Smirdošajai zosij" izkārtnes nebija. Brīnai vajadzēja vairāk nekā stundu, lai to atrastu lejā pa koka kāpnēm zem zirgu uzpircēja kūts. Pagrabs bija tumšs, zemiem griestiem, un Brīna ienākot atsita pret siju pakausi. Zosis nekur neredzēja. Zālē atradās daži ķebļi, pie kleķa sienas sols. Galdu vietā bija vecas vīna mucas pelēkas un ķirmju sagrauztas. Solītās smirdoņas gan netrūka. Pārsvarā tur oda pēc vīna un pelējuma, taču varēja saost ari atejas un kapsētas smārdu.

Vienīgie dzērāji bija trīs Tīrošas jūrnieki kaktā, kas rūca cits uz citu caur savām zaļajām un violetajām bārdām. Viņi uzmeta Brīnai īsu skatienu, un viens pateica kaut ko tik smieklīgu, ka abi pārējie iesmējās, īpašniece stāvēja pie dēļa, kas bija nolikts pāri divām mucām. Tā bija resna un bāla sieva ar puspliku pauri un milzīgām mīkstām krūtīm, kas zem nosmulētā virsvalka šūpojās šurpu turpu. Likās, ka dievi viņu ir izveidojuši no nenorūgušas miklas.

Brīna neatļāvās šādā vietā palūgt ūdeni. Viņa nopirka kausu vīna un paziņoja:

-   Es meklēju vīru vārdā Veiklais Diks.

-   Tas ir Diks Krabis. Viņš nāk šurp gandrīz katru vakaru. Sievišķis nopētīja Brīnās bruņas un zobenu. Ja gribi viņu novākt, dari to kaut kur citur. Mums nav vajadzīgas nepatikšanas ar valdnieku Tārliju.

-   Es tikai gribu ar viņu parunāt. Kāpēc lai es gribētu viņam ko nodarīt? Sieva paraustīja plecus. Ja jūs pamātu ar galvu, kad viņš ienāks, es būtu ļoti pateicīga.

-   Cik pateicīga?

Brīna nolika uz dēļa vara zvaigzni un uzmeklēja vietu ēnā, no kurienes labi varēja redzēt kāpnes.

Viņa pagaršoja vīnu tas likās glums, turklāt kausā peldēja mats. "Tik tievs kā manas cerības atrast Sansu," meiča nodomāja, makšķerējot to laukā. Sīra Dontosa meklējumi nebija vainagojušies panākumiem, un arī Ieleja vairs nešķita labs patvērums, ja jau Līsa bija mirusi. "Kur tu esi, Sansa? Vai tu esi aizbēgusi uz Ziemmalu vai arī esi kopā ar savu vīru, kā domā Podriks?" Brīna negribēja dzīties meitenei pakaļ pāri šaurajai jūrai, kur viņai sveša būtu pat valoda. "Tur es būšu vēl dīvaināka nekā šeit, jo man būs jāstostās un jāvicinās ar rokām, lai kāds mani saprastu. Tur visi par mani smiesies tāpat kā Gaisa dārzos." To atceroties, viņai piesarka vaigi.

Kad Renlijs uzlika galvā kroni, Tārtas Jaunava traucās uz Ārēm, lai pievienotos viņa spēkiem. Karalis viņu pieklājīgi uzņēma dienestā, bet to nevarēja teikt par viņa valdniekiem un bruņiniekiem. Brīna arī nebija cerējusi uz siltu sagaidīšanu viņa bija sagatavojusies saltām, zobgalību pilnām un naidīgām attiecībām, jo bija jau šādu attieksmi baudījusi. Tomēr ne jau daudzo vīru nicinājums viņu mulsināja, bet gan dažu reto bruņinieku laipnība. Tārtas Jaunava bija trīs reizes saderināta, bet līdz nokļūšanai Gaisa dārzos vēl nekad neviens ar viņu nebija koķetējis.

Pirmais bija Pinkainais Bens viens no retajiem Renlija karaspēka vīriem, kurš bija augumā garāks par viņu. Viņš lika savam ieroču nesējam spodrināt viņas bruņas un uzdāvināja meičai sudraba dzeramo ragu. Sīrs Edmunds Ambrozs centās viņu pārspēt, dāvinot ziedus un aicinot izjādēs. Toties sīrs Hails Hants izrādījās pārāks par abiem viņš Brīnai uzdāvināja brīnišķīgu krāsainu grāmatu ar pasakām par drosmīgiem bruņiniekiem. Viņš nesa ābolus un burkānus meičas zirgam un zilu zīda pušķi viņas bruņucepurei. Hants atstāstīja nometnes tenkas un pļāpāja tik asprātīgi, ka viņa bija spiesta smaidīt. Viņš reiz pat vingrinājās kopā ar viņu, ko citi nedarīja.

Brīna domāja, ka tieši viņa dēļ pārējie sāka kļūt pieklājīgi un pat vēl vairāk nekā pieklājīgi. Pie galda vīri plūcās, lai tiktu sēdēt viņai blakus, piedāvājās ieliet viņai vīnu vai atnest saldumus. Sīrs Ričards Farovs pie viņas telts spēlēja lautu un dziedāja mīlas dziesmas. Sīrs Hjū Bīsberijs atnesa viņai podu ar medu, kas esot "tik salds kā Tārtas jaunavas". Sīrs Marks Malendors smīdināja viņu, ķēmojoties ar savu mērkaķi jauku, melnbaltu radījumu no Vasaras salām. Klejojošais bruņinieks Vils Stārķis piedāvājās pamasēt viņas saspringtos plecus.

Brīna atteicās. Viņa atteica visiem. Sīru Ovenu Inčfildu, kurš kādu vakaru viņu sagrāba un gribēja ar varu noskūpstīt, meiča uz pakaļas iegāza ugunskurā. Pēc tam viņa palūkojāas spogulī: seja bija tikpat plata un vasarraibumaina kā vienmēr, ar zirga zobiem, biezām lūpām, masīvu zodu, īsāk sakot pretīga. Viņa gribēja vien kļūt par bruņinieku un kalpot Renlijam, bet tagad…

Nebija jau tā, ka viņa tur būtu bijusi vienīgā sieviete. Karaspēka mauķeles bija glītākas par viņu, un valdnieks Tīrels katru vakaru Renliju izklaidēja pilī, kur augstdzimušas jaunavas un glītas dāmas dejoja stabules, raga un arfas skaņu pavadījumā. "Kāpēc jūs cenšaties būt pret mani laipni?" viņa gribēja kliegt ik reizi, kad kāds dīvains bruņinieks izteica viņai komplimentu. "Ko jūs no manis gribat?"

Randīls Tārlijs noslēpumu atrisināja un nosūtīja pie viņas divus kājniekus, lai pasauktu meiču uz savu telti. Viņa jaunākais dēls Dikons bija noklausījies, par ko, seglojot zirgus, smejas četri bruņinieki, un visu atstāstījis tēvam.

Viņi bija saderējuši.

Tārlijs stāstīja, ka visu uzsākuši trīs jaunie bruņinieki no viņa paša karaspēka: Ambrozs, Pinkainais un Hails Hants. Nometnē par to paklīdušas runas, un spēlē iesaistījušies arī citi katram kā dalības maksu vajadzēja iemaksāt zelta pūķi, un visu kasi iegūtu tas, kurš laupītu Brīnai nevainību.

Es tai izklaidei pielikšu punktu, Tārlijs viņai toreiz sacīja. Daži no šiem… spēlētājiem… nav tādi goda vīri kā citi, bet likme ar katru dienu aug. Tas ir tikai laika jautājums, lai kāds no viņiem nolemtu iegūt balvu ar varu.

-   Viņi taču ir bruņinieki, Brīna bija satriekta. Iesvaidīti bruņinieki.

-   Un godājami viri. Bet jūs pati esat vainīga.

-   Es nekad, cienitais kungs… pārmetums lika viņai satrūkties, neesmu devusi viņiem iemeslu.

-    Jūsu atrašanās šeit viņus ir iedrošinājusi. Ja sieviete uzvedas kā mauķele, viņa nevar iebilst, ja pret viņu tā arī izturas. Karaspēka nometne nav īstā vieta jaunavai. Ja jums būtu svarīga sava šķīstība vai nama gods, jūs novilktu bruņas, atgrieztos mājās un lūgtu, lai tēvs sameklē jums vīru.

-   Es ierados, lai cīnītos, viņa neatlaidās, un k|ūtu par bruņinieku.

-    Lai cīnītos, dievi ir radījuši vīriešus, un sievietes, lai tās iznēsātu bērnus, Randīls Tārlijs teica. Sievietes karš ir dzemdību gultā.

Kāds kāpa lejā pagrabā. Brīna pastūma malā vīna kausu, un "Zosī" ienāca noskrandis un izkāmējis vīrs ar asiem sejas vaibstiem un netīriem brūniem matiem. Viņš aši palūkojās uz Tīrošas jūrniekiem, mazliet ilgāku skatienu veltīja Brīnai un piegāja pie dēļa.

-    Vīnu, viņš pieprasīja. Tikai ne tos zirga mīzalus, kurus tu lej visiem.

Krodziniece paskatījās uz Brīnu un palocīja galvu.

-   Es izmaksāšu vīnu, viņa uzsauca, ja pārmīsi ar mani kādu vārdu.

-   Kādu vārdu? Ienācējs piesardzīgi uzlūkoja meiču. Es zinu daudz vārdu. Viņš apsēdās uz ķebļa iepretī Brīnai. Saki, ko cienītā kundze grib dzirdēt, un Veiklais Diks to pateiks.

-   Dzirdēju, ka tu esot piemuļķojis ākstu.

Skrandainis, dzerdams vīnu, apdomājās.

-   Var gadīties, ka piemuļķoju. Vai arī ne. Viņam mugurā bija izbalējis, noplīsis kamzolis, kam bija noplēsts kāda valdnieka ģerbonis. Un kurš to grib zināt?

-   Karalis Roberts. Viņa nolika uz mucas sudraba briedi monētas vienā pusē bija Roberta galva, otrā pusē briedis.

-    Ko tu neteiksi, vīrietis paņēma monētu un sagrieza uz kants kā vilciņu. Man patīk vērot, kā karalis danco, hei jasā, hei jasā, hei jasā, hei. Iespējams, esmu redzējis to tavu ākstu.

-   Vai kopā ar viņu bija meitene?

-   Divas meitenes, viņš, ilgi nedomājot, atbildēja.

-   Divas meitenes? "Vai otra varēja būt Ārija?"

-   Tiesa gan, Diks piebilda, es tās mazulītes netiku redzējis, taču viņš meklēja trīs vietas uz kuģa.

-   Uz kurieni viņš gribēja braukt?

-   Pāri jūrai, ja nekļūdos.

-   Vai atceries, kā viņš izskatījās?

-   Pēc āksta. Viņš paķēra monētu, kas nu jau griezās krietni lēnāk, un paslēpa to. Pēc izbiedēta āksta.

-   Kādēļ pēc izbiedēta?

Vīrietis paraustīja plecus.

-   Viņš gan to neteica, bet Veiklais Diks bailes saož pa gabalu. Viņš te nāca katru vakaru, izmaksāja jūrniekiem, jokoja, dziedāja dziesmiņas. Bet tad kādu vakaru ienāca daži vīri ar mednieku uz krūtīm, un tavs āksts palika balts kā piens un apklusa, līdz šie bija aizgājuši. Diks pievilka ķebli tuvāk. Tārlija kareivji ložņā pa piestātni un uzmana katru kuģi, kas ienāk ostā vai iziet no tās. Ja cilvēks meklē briedi, tad iet uz mežu. Ja cilvēks meklē kuģi, tad iet uz ostu. Āksts neuzdrošinājās tur rādīties, tāpēc es viņam mazliet palīdzēju.

-   Kā tu viņam palīdzēji?

-   Palīdzēju tā, ka nopelnīju vairāk par vienu vienīgu sudraba briedi.

-   Pastāsti, un dabūsi vēl vienu.

-    Parādi, viņš pieprasīja. Brīna nolika uz mucas vēl vienu monētu. Vīrietis to iegrieza un pasmaidījis iebāza kabatā. Ja cilvēks neiet pie kuģiem, tad kuģiem jāiet pie viņa. Es viņam pateicu, ka zinu slepenu vietu, kur tas ir iespējams.

Brīnai uz rokām uzmetās zosāda.

-   Tu aizsūtīji ākstu pie kontrabandistiem?

-   Jā, viņu ar abiem skuķiem. Diks pasmējās. Vienīgais trūkums tai vietai, uz kurieni es viņus aizsūtīju, ka tur kādu laiku nav bijis neviena kuģa. Droši vien kādus trīsdesmit gadus. Viņš pakasīja degunu. Kas tas āksts tev ir?

-   Tās meitenes ir manas māsas.

-   Ej nu ej. Nabadzītes. Man pašam kādreiz bija māsa kaulains skuķis ar mezglainiem ceļgaliem. Bet tad viņai izauga pupi, un bruņinieka dēls viņai iesprauda desu starp kājām. Kad pēdējo reizi viņu redzēju, viņa bija sataisījusies uz Karaļa ostu, lai tur pelnītu iztiku, guļot uz muguras.

-   Uz kurieni tu viņus aizsūtīji?

-   To gan es vairs neatceros, Diks vēlreiz paraustīja plecus.

-   Uz kurieni? Brīna cirta galdā vēl vienu sudraba briedi.

-    Uz tādu vietu, ko briedis nespēj atrast, viņš ar rādītājpirkstu pastūma monētu atpakaļ. Bet pūķis varbūt to vietu atrastu…

"Ar sudrabu no viņa patiesību izdabūt neizdosies," Urīna saprata. "Ar zeltu varētu izdoties, bet varētu arī neizdoties. Ar tēraudu būtu pavisam droši." Viņa pieskārās duncim, tomēr beigu beigās iebāza roku muķī, sadabūja zelta pūķi un nolika to uz mucas.

-   Uz kurieni?

Skrandainis paķēra monētu un iekodās tajā.

-   Salds. Nāk prātā kaut kas par Salauztās spīles ragu. Tas ir uz ziemeļiem no šejienes mežonīga zeme ar pakalniem un purviem. Nejaušības pēc es tur esmu dzimis un audzis. Mans vārds ir Diks Krabis, lai gan visi mani sauc par Veiklo Diku.

Brīna savu vārdu nenosauca.

-   Uz kurieni Salauztās spīles ragā?

-   Uz Čukstiem. Tu droši vien esi dzirdējusi par Klarensu Krabi.

-Nē.

-   Par sīru Klarensu Krabi! Diks bija pārsteigts. Manī rit viņa asinis. Viņš bija astoņas pēdas garš un tik stiprs, ka ar vienu roku varēja no zemes izraut priedi un aizsviest pusjūdzi tālu. Viņa svaru nespēja panest neviens zirgs, tāpēc viņš jāja ar sumbriem.

-   Kāds viņam sakars ar kontrabandistu līci?

-    Viņa sieva bija krūmu ragana. Ikreiz, kad Klarenss kādu nokāva, viņš nesa miroņa galvu mājās, sieva to noskūpstīja uz lūpām un atdzīvināja. Tie bija valdnieki, burvji, slaveni bruņinieki un pirāti. Viens pat bija Daskendeilas karalis. Vecajam Krabim galvas mēdza dot labus padomus. Tā kā tās bija tikai galvas, tad skaļi tās nerunāja, tomēr nekad arī neaizvēra mutes. Vienai pašai galvai bez rumpja runāšana ir vienīgais laika kavēklis. Tā nu Krabja pils tika nosaukta par Čukstiem. To vēl arvien tā sauc, lai gan ir sagruvusi jau pirms tūkstoš gadiem. Tie Čuksti ir tāda vientulīga vieta. Vīrietis veikli grozīja monētu pirkstos. Vienam pašam pūķim arī ir vientuļi. Ja būtu desmit…

-   Desmit pūķi ir vesela bagātība. Vai turi mani par muļķi?

-   Nē bet es tevi pie muļķa varu aizvest. Monēta riņķoja starp pirkstiem šurpu turpu. Varu aizvest tevi uz Čukstiem, cienītā kundze.

Brīnai nepatika, kā viņa pirksti spēlējas ar monētu. Bet…

-   Dabūsi sešus pūķus, ja mēs atradīsim manu māsu. Divus ja atradīsim tikai ākstu. Ja mēs neatradīsim neko, neko arī nedabūsi.

-   Seši tas ir labi. Ar sešiem pietiks.

"Pārāk ātri viņš piekrita."

-    Un nemēģini mani piešmaukt, meiča satvēra Diku aiz rokas, pirms viņš bija paguvis noslēpt naudu. Citādi tev plāni klāsies.

-   Nolādēts, Krabis paberzēja plaukstu, kad viņa palaida to vaļā. Tu izmežģīji man roku.

-   Atvainojos. Mana māsa ir trīspadsmit gadus veca. Man viņa jāatrod, pirms…

-     …pirms kāds bruņinieks ir paguvis ielīst viņas šķirbā. Skaidrs. Viņa ir tikpat kā izglābta tagad tu esi kopā ar Veiklo Diku. Līdz ar pirmo gaismiņu esi pie austrumu vārtiem. Man jāsadabū zirgs.

SEMVELS

Semvelam Tārlijam bija piemetusies jūras slimība.

Viņš nebaidījās no noslīkšanas, lai gan slimības pamatā bija arī zināma daļa baiļu. Galvenokārt pie vainas bija kuģa šūpošanās klājs zem kājām mēdza viļņoties.

-    Man ir slikta dūša, izbraucot no Austrumsardz.es pie jūras, viņš atzinās Dereonam.

-    Ja vēders ir tik liels kā tev, tad jau būs daudz vēmekļu, Kāvēj, dziesminieks uzsita Semam pa muguru.

Sems pūlējās turēties braši ja neviena cita, tad vismaz Lefkojas dēļ. Viņa vēl nekad nebija redzējusi jūru. Pēc bēgšanas no Krāstera pils, soļojot cauri sniegiem, viņi nonāca pie vairākiem ezeriem, un pat tie viņai bija liels brīnums. Kad Melnais putns atstāja krastu, meitene sāka trīcēt un pār vaigiem viņai ritēja lielas, sāļas asaras.

-   Augstie dievi, Sems dzirdēja viņu čukstam.

Vispirms izgaisa Austrumsardze, bet Mūris rāvās arvien mazāks un mazāks, līdz izzuda skatienam pavisam. Buras bija tikpat pelēkas kā melnie apmetņi, kas izbalējuši no daudzajām mazgāšanas reizēm, bet Lefkojas seja bailēs bija kļuvusi gluži balta.

-    Šis ir labs kuģis, Sems centās viņu mierināt. Tev ne no kā nav jābaidās.

Taču meitene tikai palūkojās uz viņu, ciešāk satvēra bērnu un nozuda tilpnēs.

Sems drīz vien pats cieši pieķērās pie reliņiem un vēroja airu vēzienus. Vienlaicīgās kustības likās brīnišķīgas, turklāt skatīties uz airiem bija patīkamāk nekā lūkoties ūdenī. Skatīšanās ūdenī viņam lika domai vienīgi par noslīkšanu. Bērnībā tēvs gribēja viņu iemācīt peldēt, tāpēc iemeta dīķī pie Hornhilas. Ūdens iekļuva nāsīs, mutē un plaušās, un Sems klepoja vēl stundām ilgi pēc tam, kad sīrs Hails viņu bija izvilcis ārā. Pēc tam viņš nekad nebija gājis ūdenī dziļāk kā līdz viduklim.

Roņu līcis bija daudz dziļāks nekā tikai līdz viduklim un neizskatījās tik draudzīgs kā mazais zivju dīķis pie tēva pils. Līča ūdeņi bija pelēkzaļi un nemierīgi, bet pie mežiem apaugušā krasta, kas vilkās kuģim līdzi, pret klintīm plīsa bangas. Ja arī viņam izdotos aizķepuroties tik tālu, viļņi triektu viņu pret kādu akmeni un sašķaidītu pauri sīkās druskās.

-   Meklē nāras, Kāvēj? Dereons apvaicājās, ieraudzījis, ka Sems skatās pāri līcim. Jaunajam, glītajam dziesminiekam no Austrumsardzes bija gaiši mati un zaļganbrūnas acis, un viņš vairāk atgādināja kādu tumšo princi nekā melno brāli.

-   Nē. Sems pats nezināja, ko viņš meklēja ūdenī un ko vispār darīja uz tā kuģa. "Es braucu uz Citadeli, lai izkaltu ķēdi, kļūtu par mestru un kalpotu Naktssardzei," viņš sev teica, taču šī doma viņu jau bija nogurdinājusi. Viņš negribēja kļūt par mestru ar smagu, aukstu ķēdi ap kaklu. Viņš negribēja atstāt brāļus vienīgos draugus, kas viņam jebkad mūžā bijuši. Un pavisam noteikti viņš negribēja satikt tēvu, kurš viņu bija nosūtījis uz Mūri nomirt.

Citiem bija vienkāršāk viņiem ceļojums solīja patīkamas pārmaiņas. Lefkoja Hornhilā būs drošībā, jo starp viņu un visām Apsēstā meža šausmām būs Rietmala. Strādājot par kalponi tēva pilī, viņa būs siltumā, paēdusi un kļuvusi par mazu daļiņu no pasaules, par kādu nebūtu varējusi pat sapņot, paliekot par sievu pie Krāstera. Viņa varēs skatīties, kā dēls izaug liels un stiprs, kļūst par mednieku, staļļa puisi vai kalēju. Ja zēns prasmīgi rīkosies ar ieročiem, kāds bruņinieks viņu var pieņemt par ieroču nesēju.

Mestrs īmons arī nokļūs labākā vietā. Bija jauki iztēloties, kā viņš atlikušās mūža dienas pavadīs Senpilsētas siltajā vējiņā; pļāpājot ar citiem mestriem un daloties pieredzē ar mācekļiem un novičiem. Viņš to jau simtkārt bija pelnījis.

Pat Dereonam klāsies labāk. Viņš vienmēr bija apgalvojis, ka nav vainīgs izvarošanā, par ko tika nosūtīts uz Mūri, viņš stāstīja, ka kalpojis kāda valdnieka galmā un vakariņu laikā izklaidējis viņu ar dziesmām. Tagad viņam būs iespēja dzīvot citu dzīvi Džons bija iecēlis viņu par rekrūšu vervētāju Jorena vietā, kurš bija pazudis un tika uzskatīts par mirušu. Viņa uzdevums būs ceļot pa septiņām valstībām, dziedat slavas dziesmas Naktssardzei un laiku pa laikam atgriezties pie Mūra ar jauniem rekrūšiem.

Brauciens bija paredzams garš un grūts, to neviens neapšaubīja, bet vismaz pārējiem tam vajadzēja beigties patīkami. Ar to Sems sevi mierināja. "Es braucu viņu dēļ," viņš sev teica, "Naktssardzes un laimīgu beigu dēļ." Jo ilgāk viņš raudzījās jūrā, jo saltāka un dziļāka tā likās.

Neskatīties ūdenī bija vēl sliktāk, Sems saprata, iegājis šaurajā kajītē kuģa pakaļgalā zem klāja, kur uzturējās braucēji. Viņš centās nedomāt par slikto dūšu un pļāpāt ar Lefkoju, kas zīdīja dēlu.

-   Kuģis mūs aizvedīs uz Brāvosu, viņš stāstīja. Tur mēs sēdīsimies citā kuģī un dosimies uz Senpilsētu. Bērnībā es lasīju grāmatu par Brāvosu visa pilsēta ir uzcelta lagūnā uz simtiem mazu saliņu, un vēl tur ir Titāns simtiem pēdu augsts akmens vīrs. Zirgu vietā viņi brauc ar laivām, bet kumēdiņu rādītāji atveido iepriekš uzrakstītas spēles, nevis parastos stulbos jokus. Ēdiens arī tur ir ļoti labs, sevišķi zivis. Tur ir visdažādākās gliemenes, zuši un austeres svaigas, tieši no lagūnas. Vajadzēs dažas dienas tur uzkavēties, pirms braucam tālāk tad mēs varētu aiziet palūkot kumēdiņu rādītājus un apēst kādu austeri.

Semam šķita, ka tā meiteni izklaidēs, taču maldījās. Lefkoja cauri nemazgāto matu saķepušajām šķipsnām lūkojās uz viņu apātiskām acīm.

-   Ja jūs tā vēlaties, cienītais kungs.

-   Un ko vēlies tu? Sems pavaicāja.

-   Neko. Viņa aizgriezās un pielika dēlu pie otras krūts.

Kuģa zvārošanās sašūpoja olas ar cūkgaļu un cepto maizi, ko Sems bija ēdis pirms izbraukšanas jūrā. Pēkšņi viņš vairs nespēja ilgāk uzturēties kajītē. Puisis pielēca kājās, uzklumburēja pa kāpnēm un atdeva brokastis jūrai. Nelabums pārņēma Semu tik spēcīgi, ka viņš nesaprata, no kuras puses pūš vējš, tāpēc pavēma nepareizajā kuģa pusē un nošķiedās ar vēmekļiem pats, bet vienalga pēc tam jutās daudz labāk… lai gan ne pārāk ilgi.

Melnais putns bija lielākā Naktssardzes galera. Koters Paiks Austrumsardzē mestram īmonam stāstīja, ka Vētras vārna un Ērgļa nags esot ātrāki, taču tie esot karakuģi slaiki, aši plēsīgie putni, kur airētāji sēdēja uz atklāta klāja. Melnais putns bija piemērotāks šaurās jūras ūdeņiem aiz Skagosas.

-   Tur mēdz plosīties vētras, Paiks brīdināja. Ziemā vētras ir bīstamākas, bet rudenī tās ir biežāk.

Pirmās desmit dienas pagāja itin mierīgi, Melnais putns slīdēja pa Roņu līci, un sauszeme vienmēr bija redzama. Kad pūta vējš, bija auksts, taču sāls smarža, kas virmoja gaisā, spirdzināja. Sems tikpat kā neko nespēja ieēst, un, ja arī kaut ko iemocīja, tad tas ilgi vēderā neuzkavējās. Visādi citādi viņam neklājās pārāk ļauni. Viņš pūlējās uzmundrināt Lefkoju, bet tas nebija viegli, jo viņa nenāca ārā uz klāja un labprātāk palika kajītes tumsā kopā ar dēlu. Bērnam, šķiet, kuģis nepatika neko vairāk kā mātei kad viņš nebrēca, tad atvēma mātes pienu. Zēnam vēders darbojās bez mitas, notraipot zvērādas, kurās Lefkoja viņu tina, lai sasildītu, un piepildot gaisu ar brūnu smaku. Lai cik bieži Sems dedzināja sveces, sūdu smaka nepazuda.

Ārā bija daudz patīkamāk uzturēties, sevišķi, kad Dereons dziedāja. Dziesminieks pazina Melnā putna airētājus, tāpēc spēlēja viņiem, kamēr tie airēja. Viņš zināja visas jūrnieku mīļākās dziesmas: skumjās "Dienu, kad pakāra Melno Robiņu," "Nāriņas žēlabas" un "Manas dienas rudeni", saviļņojošās "Dzelzs šķēpus" un "Septiņiem dēliem bij' septiņi zobeni", kā arī piedauzīgās "Cienītās kundzes vakariņas", "Viņas mazo puķīti" un "Megeta bij' jautra meiča, jautra viņa bija gan". Kad viņš dziedāja "Lāci un skaistuli", airētāji piebalsoja, un Melnais putns šķita lidojam pār viļņiem. Jau kopš Elisera Torņa vingrinājumu laikiem Sems zināja, ka Dereons nav nekāds dižais cīnītājs, bet viņam ir brīnišķīga balss. "Pērkons ar medu", mestrs Imons reiz par viņu bija teicis. Viņš spēlēja gan arfu, gan vijoli un pats arī sacerēja dziesmas… lai gan Semam tās nešķita pārāk labas. Un tomēr bija jauki tā sēdēt un klausīties, kaut arī lāde bija ļoti cieta un asa, un Sems tīri vai priecājās, ka viņa pēcpuse ir padevusies miesās. "Resnajam vienmēr līdzi ir spilvens, uz kā apsēsties," viņš nodomāja.

Arī mestrs Imons labprāt pavadīja laiku uz klāja ietinies zvērādās, viņš lūkojās pāri ūdenim.

-   Uz ko viņš skatās? Dereons vienu dienu brīnījās. Viņam taču te viss ir tikpat tumšs kā kajītē.

Vecais vīrs to dzirdēja Lai arī īmona acis bija aptumšojušās, ausis vēl bija veselas.

-    Es taču nepiedzimu akls, mestrs atgādināja. Kad pēdējo reizi te braucu, es redzēju ikvienu klints radzi, koku, viļņa muguru un kaijas, kas lidinās nopakaļ kuģim. Man toreiz bija trīsdesmit pieci gadi, un es jau sešpadsmit gadus nēsāju mestra ķēdi. Ola gribēja, lai palīdzu viņam valdīt, taču es zināju, ka mana vieta ir te. Viņš ar Zelta pūķi mani sūtīja šurp un pieprasīja, lai viņa draugs sīrs Dunkans mani pavadītu līdz Aus trumsardzei. Neviens rekrūtis nebija ieradies pie Mūra ar tādu greznību, kopš Nīmerija atsūtīja uz Mūri sešus karaļus zelta važās. Ola arī bija patukšojis cietumus, tāpēc man nevajadzēja dot zvērestu vienam. Viņš šos sauca par manu goda sardzi, un viens no viņiem bija pat Brindens Upe. Vēlāk viņš tika ievēlēts par komandieri.

-    Asiņainais Krauklis? Dereons pārjautāja. Es zinu dziesmu par viņu to sauc "Tūkstoš un viena acs". Bet man likās, ka viņš ir dzīvojis pirms simt gadiem.

-   Mēs visi dzīvojām pirms simt gadiem. Kādreiz es biju tik jauns kā tu. To sakot, mestrs, šķiet, saskuma. Viņš noklepojās, aizvēra acis, iemiga un sašūpojās savā zvērādu grēdā ik reizi, kad vilnis papurināja kuģi.

Zem pelēkām debesīm viņi kuģoja uz austrumiem, uz dienvidiem, tad atkal uz austrumiem, un Roņu līcis kļuva arvien platāks. Kapteinim, sirmam brālim ar tādu vēderu kā alus muca, mugurā bija tik nosmulētas un izbalējušas melnās drānas, ka jūrnieki viņu bija iesaukuši par Veco Sālsskrandu. Viņš reti bilda kādu vārdu. To viņa vietā darīja palīgs, kurš sāļajā gaisā bārstīja lāstus ik reizis, kad norima vējš vai airētāji zaudēja ritmu. Rītos viņi ēda auzu putru, pusdienās zirņu putru, bet vakariņās sālītu vēršgaļu, mencu vai jērgaļu un uzdzēra alu. Dereons dziedāja, Sems vēma, Lefkoja raudāja un zīdīja bērnu, mestrs Imons gulēja un trīcēja, bet vēji kļuva ar katru dienu arvien aukstāki un brāzmaināki.

Tomēr, pat neraugoties uz to, šis ceļojums Semam bija izdevies labāk nekā iepriekšējais. Viņam nebija vairāk par desmit gadiem, kad viņš brauca ar vienu no valdnieka Sarkanvīna galeonām, Pergolas karalieni. Tā bija piecreiz lielāka par Melno putnu un brīnišķīga ar trim milzīgām tumšsarkanām burām un zeltaini baltiem saulē mirdzošiem airu klājiem. Kuģis, izejot no Senpilsētas ostas, viļņos šūpojās augšup lejup, un Sems aizturēja elpu… bet tas arī bija vienīgais skaistais brīdis, ko viņš tika piedzīvojis Sarkanvīnu šaurumā. Gan toreiz, gan tagad viņam piemetās jūras slimība par milzīgu riebumu viņa tēvam.

Kad viņi nonāca Pergolā, kļuva vēl trakāk valdnieka Sarkanvīna dvīņi nicināja Semu no pirmā acu uzmetiena. Katru rītu viņi atrada jaunu veidu, kā zēnu pazemot vingrinājumu laukumā. Trešajā dienā Horass Sarkanvīns lika Semam kviekt kā sivēnam, kad tas lūdzās pēc žēlastības. Piektajā viņa brālis Hobers ieģērba savās bruņās virtuves skuķi un lika viņai dauzīt Semu ar koka zobenu tik ilgi, līdz šis sāk raudāt. Kad meiča noņēma bruņucepuri, visi ieroču nesēji, pāži un staļļapuikas vai plīsa no smiekliem.

-   Vajag tikai, lai zeņķis dabū mazliet smēķa, viņa tēvs vakarā sacīja valdniekam Sarkanvīnam.

-   Jā jā, Sarkanvīnu āksts pažvadzināja grabuli, kādu šķipsnu piparu, dažas krustnagliņas un ābolu mutē.

Pēc tam valdnieks Randīls aizliedza Semam ēst ābolus, kamēr vien viņi viesojās zem Pakstera Sarkanvīna jumta. Jūras slimība viņam piemetās arī pa ceļam uz mājām, bet viņš bija tik laimīgs, dodoties prom no Pergolas, ka gandrīz vai priecājās par vēmekļu garšu mutē. Kad viņš jau bija atgriezies Hornhilā, māte pastāstīja, ka tēvs nemaz nebija grasījies vest viņu mājās.

-    Tavā vietā pie mums bija jābrauc Horasam, bet tev vajadzēja palikt Pergolā pie valdnieka Pakstera par pāžu un kausu pienesēju. Ja viņš ar tevi būtu apmierināts, tu tiktu saderināts ar viņa meitu. Sems vēl joprojām atcerējās mātes rokas maigo pieskārienu, noslaukot viņam no sejas asaras ar spļāvienā samērcētu mežģīņu mutautiņu. Nabaga Sems, viņa bubināja, mans nabaga Sems.

"Būs jauki viņu atkal satikt," puisis, pieķēries pie Melnā putna reliņiem, domāja un vēroja, kā viļņi plīst pret akmeņaino krastu. "Viņa būs lepna, redzot mani melnajās drānās. "Es tagad esmu īsts vīrs, māt," varēšu viņai teikt, "pārvaldnieks un Naktssardzes brālis. Citi brāļi mani reizēm sauc par Semu Kāvēju."" Viņš satiks arī Dikonu un māsas. ""Re," es varēšu viņiem teikt, "re, es arī tomēr kaut ko varu.""

Bet, ja viņš dotos uz Hornhilu, tur noteikti būtu arī tēvs.

No šīs domas Semam atkal sametās nelaba dūša. Viņš noliecās pār reliņiem un izvēmās, tikai šoreiz trāpīja pa vējam, jo bija piegājis pie kuģa borta pareizajā pusē. Vemšana viņam sāka padoties jau itin labi.

Vismaz tā viņam šķita, līdz Melnais putns aizgriezās no sauszemes un devās pāri līcim uz austrumiem, uz Skagosas krastiem.

Roņu līča galā atradās pamatīga kalnaina sala skarba un atbaidoša zeme, ko apdzīvoja mežoņi. Sems bija lasījis, ka tie mitinoties alās un nokvēpušos kalnu nocietinājumos un karā jājot milzīgu pinkainu vienradžu mugurās. Skagos vecajā mēlē nozīmēja akmens. Skagosieši paši sevi dēvēja par akmensvīriem, lai gan citi ziemeļnieki viņus sauca par skagiem un ne pārāk labi ieredzēja. Pirms nieka simt gadiem skagosieši bija sacēlušies. Vajadzēja daudzus gadus, lai dumpi apspiestu, un tas prasīja Ziemmalas valdnieka un simtiem viņa karotāju dzīvības. Vienā otrā dziesmā bija minēts, ka skagosieši esot cilvēkēdāji viņu karotāji apēdot nokauto pretinieku sirdis un aknas. Senos laikos skagosieši esot aizburājuši uz netālo Skeinas salu, nolaupījuši sievietes, apkāvuši vīrus un apēduši tos turpat oļiem klātajā krastā. Dzīres ilgušas divas nedēļas, bet Skeina bija palikusi neapdzīvota vēl joprojām.

Dereons zināja arī šīs dziesmas. Kad no jūras izauga bāli pelēkās Skagosas kalnu virsotnes, viņš nostājās blakus Semam pie Melnā putna reliņiem un teica:

-   Ja dievi būs žēlsirdīgi, mums izdosies ieraudzīt vienradzi.

-    Ja kapteinis būs žēlsirdīgs, mēs tik tuvu krastam nepiebrauksim. Straumes pie Skagosas ir nodevīgas, un zem ūdens ir klintis, kas var pāršķelt kuģi kā olu. Tikai nesaki to Lefkojai viņa jau tāpat ir pārbijusies.

-    Nezinu, kurš no viņiem abiem ir skaļāks šī vai tas spiedzošais kucēns. Vienīgais brīdis, kad viņš neraud, ir tad, kad viņam iebāž mutē pupu, bet tad sāk pinkšķēt viņa pati.

Sems arī to bija pamanījis.

-    Varbūt bērns viņai dara sāpes, puisis ieminējās. Ja viņam nāk zobi…

-   Biju dzirdējis, ka mežoņi esot drosmīgāki, Dereons ar vienu pirkstu parāva lautas stīgu, izvilinādams no instrumenta izsmējīgu noti.

-    Viņa ir drosmīga, Sems aizstāvēja meiču, lai gan pat viņš bija spiests atzīt, ka vēl nekad nebija redzējis Lefkoju tik nožēlojamu. Kaut arī viņa nemitīgi slēpa seju un kajītē bija tumšs, bija redzams, ka meičai ir sasārtušas acis un vaigi mikli no asarām. Kad viņš pajautāja, kas kaiš, viņa tikai papurināja galvu, ļaujot atbildi iztēloties Semam pašam. Viņa tikai baidās no jūras, tas arī viss, Sems skaidroja Dereonam. Pirms mēs atnācām pie Mūra, viņa nekur tālāk par Krāstera pili un tuvējiem mežiem nebija bijusi. Nez vai viņa kādreiz bija aizgājusi kaut puslīgu no vietas, kur piedzimusi. Viņa pazina strautus un upes, bet nekad nebija redzējusi ezeru, savukārt jūra… jūra viņai ir baisa.

-   Bet mēs visu laiku esam turējušies pie krasta.

-    Drīz jau būsim prom. Sems pats par to nebija priecīgs.

-   Gan jau Kāvējs nenobīsies no neliela slapjumiņa.

-   Nē, Sems sameloja, es ne. Bet Lefkoja… varbūt tu varētu viņiem uzdziedāt kādu šūpuļdziesmu, lai bērns var aizmigt.

-   Tikai tad, ja viņa iebāzīs korķi šim pakaļā, Dereons riebumā saviebās. Nespēju to smaku izturēt.

Nākamajā dienā sākās lieti un jūra kļuva nemierīgāka.

-   Labāk iesim lejā, tur būs sausāks, Sems sacīja Imonam, taču vecais mestrs tikai pasmaidīja.

-   Man patīk just lietus lāses sejā, Sem. Tās ir gluži kā asaras. Ļauj man palikt te vēl kādu brīdi tik sen neesmu raudājis.

Ja vecais un trauslais mestrs īmons gribēja palikt uz klāja, turpat vajadzēja būt arī Semam. Ietinies apmetnī, viņš palika līdzās vecajam vīram kādu stundu, un vieglais, vienmērīgais lietus izmērcēja viņu līdz ādai. īmons to šķita nemanām. Viņš nopūtās un aizvēra acis, tāpēc Sems piegāja viņam tuvāk, lai aizsegtu no vēja brāzmām. "Drīz viņš pats paprasīs, lai palīdzu viņam noiet kajītē," puisis sev teica, bet mestrs neprasīja vis, un austrumpusē tālumā jau sāka ducināt pērkons.

-    Mums jāiet lejā, Sems trīcēdams sacīja, taču mestrs īmons neatbildēja, un tikai tad jauneklis pamanīja, ka večuks iemidzis. Mestr, puisis teica un viegli papurināja viņu aiz pleca. Mestr īmon, mostieties.

īmons pavēra aklās, baltās acis.

-   Ola? viņš ierunājās, lietus lāsēm ritot pa vaigiem. Ola, es sapņoju, ka esmu vecs.

Sems nezināja, ko darīt. Viņš noliecās, paņēma veco vīru uz rokām un nesa lejā. Neviens nekad neteiktu, ka Sems ir spēcīgs, turklāt lietus bija izmērcējis mestra īmona melnās drānas tā, ka viņš bija kļuvis divreiz smagāks, taču mestrs vienalga bija bērna svarā.

Iespraucies kajītē ar īmonu uz rokām, viņš atklāja, ka Lefkoja ir ļāvusi izdegt svecēm. Bērns bija aizmidzis, un viņa pati, kaktā saritinājusies, klusi šņukstēja lielā melnā Sema dotā apmetņa krokās.

-   Palīdzi, puisis teica. Palīdzi viņu noslaucīt un sasildīt.

Lefkoja tūdaļ piecēlās, un viņi, par abiem novilkuši mestram slapjās

drānas, ievīstīja vecīti zvērādās, taču viņa miesa bija mitra, vēsa un lipīga.

-    Liecies viņam blakus, Sems sacīja Lefkojai, un apkamp viņu. Sasildi ar savu augumu mums viņš jāsasilda. Meiča, ne vārda neteikdama, paklausīja, tomēr šņukstēt nepārstāja. Kur ir Dereons? Sems noprasīja. Visiem kopā mums būtu siltāk, arī viņš te ir vajadzīgs.

Sems jau grasījās doties augšā, lai uzmeklētu dziesminieku, kad klājs zem kājām pēkšņi pacēlās un tūdaļ pazuda. Lefkoja iekliedzās, Sems nogāzās zemē, un bērns sāka brēkt.

Nākamo reizi kuģis sašūpojās, kad Sems pūlējās piecelties kājās. Lefkoja iekrita tieši puisim rokās un pieķērās viņam tik cieši, ka šis tikko spēja paelpot.

-    Nebaidies, viņš teica mežoņu meitenei. Tas ir tikai piedzīvojums. Kādreiz varēsi par to stāstīt dēlam.

Lefkoja tikai ciešāk ar pirkstiem ieķērās viņa plaukstā, nodrebēja un saka raustīties elsās. "Lai ko viņai teiktu, viss velti." Sems cieši apskāva meiču un sajutās neērti, jo pie auguma spiedās viņas krūtis. Viņš bija nobijies, taču daikts vienalga kļuva stīvs. "Viņa to jūt," Sems sakautrējās, bet Lefkoja nekādi to neizrādīja, ja arī patiešām juta, viņa tikai ciešāk pieglaudās puisim.

Pēc tam visas dienas saplūda kopā. Sauli viņi neredzēja. Dienas bija pelēkas un naktis melnas, atskaitot reizes, kad debesīs virs Skagosas smailēm noplaiksnīja zibens. Visi bija izsalkuši, taču neviens neko nespēja ieēst. Kapteinis atvēra mucu ugunsvīna, lai spēcinātu airētājus. Sems arī nomēģināja kausu un noelsās vien, kad karstas čūskas aizvijās lejup pa rīkli un krūtīm. Dereonam šis dzēriens iepatikās, un viņš pēc tam reti bija skaidrā.

Buras tika paceltas, buras tika nolaistas, un viena no tām notrūka un aizlidoja kā milzīgs pelēks putns. Kad Melnais putns lieca loku ap Skagosas dienvidu krastu, viņi ieraudzīja starp klints radzēm galeras vraku. Daži jūrnieki bija izskaloti krastā, un putni ar krabjiem bija saradušies, lai izrādītu tiem pēdējo godu.

-   Pārāk tuvu, nolāpīts, norūca Vecais Sālsskranda. Viens kārtīgs pūtiens un mēs sašķīdīsim viņiem blakus.

Pārgurušie airētāji atkal iegūla airos, un kuģis peldēja tālāk uz šaurās jūras pusi dienvidos, līdz no Skagosas pāri palika vairs tikai tumši silueti debesīs, kas varēja būt gan negaisa mākoņi, gan augsto melno kalnu virsotnes, gan tas viss kopā. Pēc tam astoņas dienas un septiņas naktis viņi kuģoja bez sarežģījumiem.

Tad atkal sākās vētras, vēl niknākas nekā iepriekš.

"Tā bija viena vētra, ko ik pēc laiciņa pārtrauca miera brīži, vai trīs vētras, saplūdušas vienā?" Sems to nezināja, lai gan ļoti centās saprast.

-   Kāda tam nozīme? Dereons uzbļāva, kad visi kopā bija saspiedušies kajītē.

"Nozīmes nav nekādas," Sems gribēja atbildēt, "bet, kamēr domāju par vētru, es nedomāju par noslīkšanu, vemšanu vai mestra imona drebuļiem."

-    Nozīmes nav nekādas, viņš ar pūlēm nopīkstēja, taču pērkona grāvieni apslāpēja pārējo atbildes daļu un kuģis šūpojās tā, ka puisis mētājās no vienas puses uz otru. Lefkoja šņukstēja. Bērns brēca. Noplukušais kapteinis Vecais Sālsskranda, kurš vispār nekad nerunāja, uz klāja lamāja jūrniekus.

"Es ienīstu jūru," Sems prātoja, "es ienīstu jūru, es ienīstu jūru, es ienīstu jūru." Nākamā zibens šautra bija tik spoža, ka caur klāja dēļu spraugām koši apgaismoja kajīti. "Šis ir labs, stiprs kuģis, labs, stiprs kuģis, labs kuģis," viņš pie sevis domās atkārtoja. "Tas nenogrims. Es nebaidos."

Vienā tādā atelpas brīdī starp brāzmām Sems, pieķēries pie reliņiem, lai pavemtu, izdzirda kādu no jūrniekiem sūrojamies tas viss esot tāpēc, ka uz kuģa ir sieviete, turklāt vēl mežoņu sieviete.

-    Kuru izdrāzis pašas tēvs, Sems dzirdēja kādu citu piebilstam, kad atkal sāka celties vējš. Tas ir vēl ļaunāk par maucību un ļaunāk par jebko. Noslīksim mēs visi, ja netiksim vaļā no viņas un viņas pamēgļa.

Sems neuzdrīkstējās viņiem iebilst viņi visi bija vecāki, sīkstāki un spēcīgāki, viņu rokas un plecus gadiem bija vingrinājuši airi. Tomēr puiša duncis allaž bija ass un ik reizi, kad Lefkoja izgāja no kajītes, lai nolaistu ūdeni, Sems gāja viņai līdzi.

Pat Dereons nevēlējās par mežoņu meiču teikt ko labu. Reiz pēc Sema lūguma dziesminieks tomēr piekrita nodziedāt šūpuļdziesmu, lai iemidzinātu bērnu, bet jau pirmā panta laikā Lefkoja sāka nevaldāmi raudāt.

-    Septiņas nolāpītas elles! Dereons nolamājās, vai tu nevari aizvērties pat dziesmas laikā?

-   Spēlē vien tālāk, Sems lūdzās, nodziedi viņai to dziesmu.

-    Viņai dziesmas nav vajadzīgas, Dereons attrauca. Viņai vajag kārtīgu pērienu un, iespējams, kārtīgu drāzienu. Vācies malā, Kāvēj. Viņš pagrūda Semu sāņus un izgāja no kajītes, lai meklētu mierinājumu kausā ugunsvīna un raupjajā airētāju sabiedrībā.

Semam aptrūkās padoma. Viņš jau gandrīz bija pieradis pie smakas, taču Lefkojas pinkšķēšanas un vētras dēļ nebija gulējis jau dienām ilgi.

-    Vai jums nav līdzi nekā, ko viņai varētu iedot? puisis klusiņām pajautāja mestram īmonam, kad pamanīja, ka vecais vīrs ir pamodies. Kādu zāļu uzlējumu, lai viņa nebaidītos.

-   Tās nav bailes, večuks atbildēja. Tā skan bēdas, un pret tām nav nekādu uzlējumu. Ļauj, lai asaras iztek, Sem, nav iespējams tās apturēt.

-   Viņa taču dodas uz drošu vietu, Sems to nespēja saprast. Tur būs silts. Kāpēc viņai jābēdājas?

-   Sem, vecais vīrs nočukstēja, tev ir divas redzīgas acis, un tu vienalga neko neredzi. Māte bēdājas par savu bērnu.

-    Viņam tikai ir nelaba dūša, un viss. Mums visiem ir nelaba dūša. Tiklīdz būsim Brāvosā…

-    Bet tas vienalga būs Dailas dēls, nevis bērns no viņas miesas un asinīm.

Semam vajadzēja labu bridi, lai aptvertu, ko saka Imons.

-   Tas nevar… viņa nekad… tas taču ir viņas bērns! Lefkoja nebūtu braukusi prom no Mūra bez sava bērna! Viņa mīl bērnu!

-   Viņa zīdīja abus un mīlēja abus, Imons atbildēja, bet ne vienādi. Neviena māte nemīl visus bērnus vienādi pat ne tā Māte, kas debesīs. Ne jau aiz laba prāta Lefkoja atstāja savu bērnu. Varu tikai minēt, kādus draudus vai solījumus lika lietā komandieris… bet noteikti viņš izteica gan draudus, gan solījumus.

-   Nē, nevar būt. Džons nekad…

-   Tiesa, Džons tā nerīkotos, bet valdnieks Sniegs tā rīkojās. Reizēm nemēdz būt laba iznākuma, Sem. Reizēm ir tikai izeja, kas nav tik grūta kā citas.

"Nemēdz būt laba iznākuma." Sems iedomājās par visām sodībām, ko Lefkoja bija pārdzīvojusi: Krāstera pili, Vecā Lāča pili, sniegu, ledu, saltos vējus, nebeidzami ilgo iešanu, dzīvos miroņus pie Baltkoces, Aukstroci, koku ar kraukļiem, Mūri, Mūri, Mūri, Melnos vārtus pazemē… Un kāda velna pēc? "Beigās nekā laba."

Viņam gribējās kliegt. Viņš gribēja aurot, šņukstēt, drebināties, sarauties čokurā un kaukt. "Viņš apmainīja bērnus," Sems domāja. "Viņš apmainīja bērnus, lai pasargātu mazo princi, lai aizvāktu viņu prom no Melisandres liesmām un sarkanā dieva. Visiem būs vienalga, ja viņa sadedzinās Lefkojas dēlu. Visiem, atskaitot Lefkoju. Viņš ir tikai Krāstera izdzimums un asinsgrēka auglis, nevis Aizmūra karaļa dēls. Viņš neder par gūstekni, neder upurēšanai, neder nekam viņam pat nav vārda."

Semam arī nebija vārdu. Viņš izstreipuļoja uz klāja, lai pavemtu, taču vēderā nekā nebija. Bija iestājusies nakts savāda, klusa nakts, kādu viņi nebija piedzīvojuši jau sen. Jūra bija melna kā stikls. Airētāji atpūtās viens otrs gulēja turpat, kur bija sēdējis. Burās pūta vējš, ziemeļpusē Sems redzēja zvaigznes un Sarkano klejotāju, ko brīvļaudis sauca par Zagli. "Tā droši vien ir mana zvaigzne," Sems skumji domāja. "Es palīdzēju Džonam kļūt par komandieri, es pie viņa atvedu Lefkoju ar visu bērnu. Bet beigās nekā laba."

-   Kāvēj, Semam blakus nostājās Dereons, nelikdamies ne zinis par viņa rūpēm. Beidzot iestājusies jauka nakts. Skat, zvaigznes arī redzamas, kas zina parādīsies mēness. Varbūt ļaunākais jau ir aiz muguras?

-    Nē. Sems noslaucīja degunu un ar resno pirkstu rādija uz tumsu dienvidos. Viss ir tur. Tiklīdz viņš to bija pateicis, noplaiksnīja zibens pēkšņi, klusi un apžilbinoši. Mākoņi tālumā uz mirkli izgaismojās, violeti, dzelteni un sarkani kalni slējās augstāk par visu pasauli un pāri citiem kalniem. Nekas nav aiz muguras, un nekas labs nav gaidāms.

-   Lai dievi ir žēlīgi, Dereons sāka smieties. Kāvēj, tu esi tāds gļēvulis!

DŽEIMIJS

Valdnieks Tīvins Lanisters ieradās pilsētā ērzeļa mugurā, tērpies purpursarkanās, līdz mirdzumam nopulētās bruņās ar dārgakmeņu un zelta rotājumiem, bet atstāja to augstos, ar purpura karogiem drapētos ratos sešu Klusējošo māsu pavadībā.

Bēru procesija izbrauca no Karaļa ostas pa Dievu vārtiem, kas gan bija platāki un greznāki par Lauvu vārtiem, tomēr Džeimijam šāda izvēle nelikās pareiza. Viņa tēvs bija lauva, to neviens nevarēja noliegt, taču pat viņš nekad nebija iedrošinājies apgalvot, ka ir dievs.

Tīvina ratus ieskāva goda sardze, kas sastāvēja no piecdesmit bruņiniekiem, kuriem pie šķēpiem plīvoja purpurkrāsas lentes. Viņiem pa pēdām jāja rietumu valdnieki. Vējš pluinīja viņu karogus, liekot ģerboņiem dancot un virmot. Jādams uz kolonnas priekšgalu, Džeimijs apsteidza mežacūkas, āpšus un vaboles, zaļu bultu un sarkanu vērsi, sakrustotas āvas un šķēpus, panteru, zemeni, piedurkni un četrus saules starus.

Valdnieks Brakss bija ģērbies gaiši pelēkā kamzolī ar sudrabauduma ielaidumiem un pie krūtīm piespraustu ametista vienradzi. Valdnieks Džasts bija melnās tērauda bruņās ar trim zelta lauvas galvām uz krūtīm. Raugoties uz viņu, šķita, ka baumas par viņa nāvi nebija tālu no patiesības: pēc ievainojumiem un ieslodzījuma no viņa pāri bija palikusi tikai ēna. Valdniekam Beinfortam kaujās bija veicies labāk, tāpēc viņš izskatījās gatavs kaut tūlīt doties karā. Plums bija purpura drānās, Presters sermuļādās, Morlands rūsganos un zaļos toņos, tomēr katrs bija aplicis purpurkrāsas zīda apmetni, lai godinātu vīru, kuru viņi pavadīja uz mājām.

Aiz valdniekiem jāja simt strēlnieki ar arbaletiem un trīssimt kājnie ki, un arī viņiem pie pleciem plīvoja purpurkrāsas apmetņi. Džeimijam šķita, ka viņš ar balto apmetni un baltajām zvīņu bruņām neiederas šajā sarkanajā straumē.

Arī tēvocis viņam garastāvokli neuzlaboja.

-   Komandieri, sīrs Kevans ierunājās, kad piejāja viņam blakus kolonnas priekšgalā, vai gaišība nelika man nodot kādas pēdējās pavēles?

-   Es te neesmu Sersejas dēļ. Aiz muguras sāka rībēt bungas lēni, ritmiski un sērīgi. "Beigts," tās šķita dārdam, "beigts, beigts, beigts." Es ierados atvadīties. Viņš taču bija mans tēvs.

-   Un viņas arī.

-    Es neesmu Serseja. Man ir bārda, bet viņai pupi. Ja tu vienalga nespēj atšķirt, tēvoci, saskaiti mūsu rokas. Sersejai ir divas.

-   Jums abiem patīk ņirgāties par citiem, tēvocis atteica. Aiztaupi man savus jociņus, sīr. Man nav omas tajos klausīties.

-    Kā vēlies. "Neiet nemaz tik gludi, kā biju domājis." Serseja arī labprāt būtu atnākusi atvadīties, bet viņai ir daudz darīšanu.

-    Visiem ir daudz darīšanu, Kevans iespurdzās. Kā klājas jūsu karalim? Viņa balsī ieskanējās pārmetums.

-    Itin labi, Džeimijs aizstāvējās. Rītos ar viņu kopā ir Belons Svons labs un drosmīgs bruņinieks.

-   Kādreiz tas tāpat bija skaidrs, ja bija runa par tiem, kas valkā balto apmetni.

"Neviens neizvēlas sev brāļus," Džeimijs nodomāja. "Ja man būtu iespēja pašam izvēlēties vīrus, Karaļsasrdze atkal kļūtu dižena." Tomēr, ja to pateiktu skaļi, vārdi izklausītos nejēdzīgi tā būtu tikai tukša plātīšanās no tā vīra mutes, kuru visi sauca par Karaļkāvi. "No vīra, kuram gods ir tikai mēsli." Džeimijs neatbildēja, jo negribēja strīdēties ar tēvoci.

-   Sīr, viņš sacīja, tev vajadzētu izlīgt ar Serseju.

-   Vai tad mēs karojam? Neviens to man nav pateicis.

Arī šos vārdus Džeimijs atstāja bez ievērības.

-    Nesaskaņas starp Lanisteriem tikai nāk par labu mūsu nama ienaidniekiem.

-   Ja mums ir nesaskaņas, tad tā nav mana vaina. Serseja grib valdīt. Labi, lieliski! Karaļvalsts ir viņas rokās. Es gribu tikai vienu, lai ļauj man ar mieru aiziet mana vieta ir Derijā pie dēla. Tur ir jāatjauno pils, jāapsēj un jāapsargā lauki. Viņš rūgti iesmējās. Bet tava māsa ir atradusi citas lietas, lai aizpildītu manu laiku. Man ir arī jāapprecina Lensels viņa līgava jau kļūst nepacietīga, gaidot, kad mēs ieradīsimies Derijā.

"Atraitne no Dvīņiem." Brālēns Lensels jāja desmit jardus aiz viltiem iekritušo acu un sauso sirmo matu dēļ viņš izskatījās vecāks par valdnieku Džastu. Džeimijam, viņu ieraugot, sāka niezēt neesošās rokas pirksti, "…drāzās ar Lenselu, Osmundu Melnkatliņu un, iespējams, arī Mēnestiņu…" Karaļkāvis neskaitāmas reizes bija gribējis aprunāties ar Lenselu, bet tā arī nespēja notvert viņu vienatnē kad ar viņu kopā nebija tēvs, tad kāds septons jau nu noteikti. Lai arī brālēns bija Kevana dēls, viņa dzīslās ritēja piens. "Tīrions man meloja. Viņš to teica tikai tāpēc, lai sāpinātu mani."

Džeimijs uz brīdi aizmirsa par brālēnu un atkal pievērsās tēvocim.

-   Vai pēc kāzām paliksi Derijā?

-   Droši vien kādu brīdi. Ir dzirdēts, ka pie Trejžubures siro Sandors Klegans, un tava māsa grib viņa galvu. Viņš, iespējams, piebiedrojies Dondarionam.

Džeimijs bija dzirdējis par Sālslaukiem, un tagad to jau zināja puse karaļvalsts. Uzbrukums esot bijis sevišķi mežonīgs. Izvarotas un sakropļotas sievietes, mātēm tieši rokās nogalēti bērni, puse pilsētas nodedzināta.

-    Jaunavu dīķī ir Randīls Tārlijs lai sirotājus iznīdē viņš. Es tavā vietā ietu uz Straujupi.

-   Tur ir sīrs Deivens, Rietumu uzraugs. Es viņam neesmu vajadzīgs. Es esmu vajadzīgs Lenselam.

-   Kā teiksi, tēvoci. Džeimijam galva dunēja vienā ritmā ar bungām. "Beigts, beigts, beigts." Bet pielūko, lai tev vienmēr blakus ir bruņinieki.

-   Vai tu man draudi, sīr? tēvocis nomērīja viņu ar vēsu skatienu.

"Draudu?" No tādas domas Džeimijs satrūkās.

-   Brīdinu. Gribēju teikt, ka… Sandors ir bīstams.

-   Es kāru sirotājus un laupītāju bruņiniekus jau tad, kad tu vēl dirsi savās zīdaiņa lupatās. Es negrasos pats stāties pretī Kleganam un Dondarionam. Neviens Lanisters slavas dēļ nav kļuvis par muļķi.

"Tā vien rādās, tēvoci, ka tu runā par mani."

-    Ādams Mārbrands var izrēķināties ar sirotājiem tikpat labi kā tu. Vai arī Brakss, Beinforts, Plums vai kāds cits. Bet neviens no viņiem nekļūs par labu karaļa labo roku.

-   Tava māsa zina manus noteikumus, un tie nav mainījušies. Pasaki viņai to, kad nākamreiz viesosies viņas guļamkambarī. Spēji pārtraucis sarunu Kevans iecirta papēžus rumakam sānos un aizauļoja uz priekšu.

Džeimijs ļāva, lai tēvocis jāj. Viņa neesošā roka trīcēja. Viņš cerēja, ka noticis neticamais un Serseja ir kļūdījusies, taču bija skaidrs, ka kļū dījies ir viņš pats. "Viņš zina par mums, par Tommenu un Mirselu. Un Serseja zina, ka viņš to zina." Sīrs Kevans bija Lanisters no Rūdas klin tīm. Viņš neticēja, ka Serseja var viņam nodarīt ko ļaunu, bet… "Es vīlos Tīrionā, kāpēc tad nevaru vilties Sersejā?" Ja jau dēli nogalināja tēvus, tad kas traucēja brāļameitai pavēlēt nokaut pašas tēvoci? "Neērtu tēvoci, kurš pārāk daudz zina." Bet Serseja noteikti cerēja, ka Suns to paveiks viņas vietā. Ja Sandors Klegans novāktu Kevanu, viņai pašai nevajadzētu aptraipīt savas rokas ar asinīm. "Un Klegans jau nu pacentīsies, ja abi satiksies." Kevans Lanisters reiz bija spēcīgs vīrs ar zobenu, taču viņš vairs nav jauns, bet Suns…

Viņu panāca kolonna. Kad brālēns ar diviem septoniem jāja garām, Džeimijs viņu pasauca.

-    Lensel, brālēn, gribēju tevi apsveikt kāzās. Žēl tikai, ka dienests man liedz tās apmeklēt.

-   Jā, gaišība jāsargā.

-    Un arī tiks apsargāts. Bet vienalga žēl, ka neredzēšu guldināšanu tev tā ir pirmā laulība, viņai, šķiet, otrā. Tava kundze noteikti būs priecīga, ka var tev pamācīt, kur kas jāliek.

Neķītrā piebilde lika iesmieties dažiem valdniekiem, kas atradās tuvāk, un septoniem nosodoši palūkoties Džeimija virzienā. Brālēns apmulsis sāka dīdīties seglos.

-   Es diezgan zinu par vīra pienākumiem, sīr.

-   Tieši to arī līgava vēlas savā kāzu naktī, Džeimijs noteica. Vīru, kurš zina, kā pildīt savu pienākumu.

-   Es aizlūgšu par tevi, brālēn, Lensela vaigi piesarka. Un par gaišību karalieni. Lai Vecene vada viņas gudrību un Kareivis viņu aizstāv.

-   Kāpēc gan Sersejai vajadzīgs Kareivis? Viņai esmu es.

Džeimijs, baltajam apmetnim vējā plīvojot, apgrieza zirgu. "Velnēns

sameloja. Serseja drīzāk iespraustu sev starp kājām Roberta līķi nekā to dievbijīgo stulbeni Lenselu. Tīrion, melīgais mūdzi, tu, visticamāk, meloji par visiem." Garām tēva bēru gājienam viņš aizauļoja atpakaļ uz pilsētu, kas vīdēja tālumā.

Džeimijs Lanisters jāja uz Sarkano pili Igona Augstajā pakalnā, un Karaļa ostas ielas šķita teju vai izmirušas. Gandrīz visi kareivji, kas pirms tam drūzmējās pilsētas spēļu ellēs un dzertuvēs, tagad bija aizgājuši. Gārlans Iznesīgais pusi Tīreļu spēku bija aizvedis atpakaļ uz Gaisa ilarziem, arī viņa māte un vecmāmiņa bija devusies prom kopā ar viņu. Otra puse kareivju kopā ar Meisu Tīreļu un Matisu Rovanu soļoja uz dienvidiem, lai ieņemtu Vētrasgalu.

Lanisteru karaspēks divi tūkstoši pieredzējušu karotāju palika nometnē pie pilsētas mūriem un gaidīja Pakstera Sarkanvīna floti, kam vajadzēja pārcelt viņus Melnūdens līcim uz Pūķakmeni. Valdnieks Staniss, aizejot uz ziemeļiem, pilī bija atstājis pavisam nelielu armiju, tāpēc ar diviem tūkstošiem vīru vajadzētu būt gana, Serseja lēsa.

Pārējie rietumnieki bija aizgājuši pie savām sievām un bērniem, lai atjaunotu mājas, apsētu tīrumus un pagūtu novākt pēdējo ražu. Pirms aiziešanas Serseja bija aizvedusi Tommenu uz nometni, lai kareivji varētu apsveicināties ar mazo karali. Tajā dienā viņa izskatījās skaistāka kā vēl nekad ar smaidošām lūpām un rudens sauli zeltainajos matos.

Lai ko citi teiktu par māsu, viņa prata likt sevi mīlēt, ja to vēlējās.

Iejājis pa pils vārtiem, Džeimijs ievēroja divus dučus bruņinieku, kuri ārējā pagalmā vingrinājās ar turnīra izbāzeni. "To es tagad vairs nespēju," Lanisters nodomāja. Šķēps bija smagāks un neveiklāks ierocis par zobenu, un jau ar zobenu viņam vingrinājumu pietika. Vīrietim ienāca prātā, ka viņš varētu mēģināt šķēpu turēt kreisajā rokā, bet tad viņam vairogu vajadzētu ņemt labajā, taču turnīrā pretinieks vienmēr bija kreisajā pusē vairogs labajā rokā būtu tikpat lietderīgs kā pupu gali uz krūšu bruņām. "Nē, mani turnīru laiki ir beigušies," viņš prātoja, kāpdams no zirga… bet tik un tā uzkavējās, lai brīdi paskatītos.

Smilšu maiss apgriezās ap savu asi un trāpīja sīram Taladam Garajam pa galvu, un bruņinieks izvēlās no segliem. Dižkuilis tik spēcīgi trieca šķēpu vairogā, ka tas saplaisāja. Kenoss no Kaisas to sadragāja pavisam, tāpēc sīram Dermotam no Lietusmeža tika izkārts jauns vairogs. Lamberta Tērnberija šķēps tikai noslīdēja pa vairogu, taču Bezbārdis Džons Betlijs, Hamfrijs Svifts un Alīns Šķēpučupa trāpīja visnotaļ atzīstami, turklāt Rudais Ronets Koningtons pārlauza savu šķēpu. Tad seglos kāpa Ziedu bruņinieks un atstāja kaunā visus.

Džeimijs vienmēr tika uzskatījis, ka cīņā ar šķēpiem veiksmi par trim ceturtdaļām nodrošina prasme jāt ar zirgu. Sīrs Lorass jāja izcili un turēja šķēpu tā, it kā būtu piedzimis ar to rokās… droši vien tāpēc viņa mātei bija tik savāds ģīmis. "Viņš trāpa ar smaili tieši tur, kur vēlas, un viņam, šķiet, ir līdzsvara izjūta kā kaķim. Acīmredzot tā nebija nekāda cūkas laime, kad viņš izsita mani no segliem." Džeimijs errojās, ka viņam vairs nav iespēju tikties ar puisi turnīru laukumā, un atstāja vīrus cīnāmies.

Serseja bija savā darbistabā Maigora cietoksnī kopā ar Tommenu un valdnieka Jaukās Dienas tumšmataino mīriešu sievu visi trīs gardi smējās par dižmestru Pīselu.

-   Vai esmu palaidis garām kādu smalku joku? Džeimijs apjautājās, ienācis pa durvīm.

-    Rau, murrāja Jaukā Diena, jūsu drosmīgais brālis ir atgriezies, gaišība.

-   Jā, gandrīz vienā gabalā. Karaliene bija kārtīgi iešmigojusi, Džeimijs noprata. Pēdējā laikā likās, ka Sersejai vienmēr pie rokas ir vīna blašķe, lai gan tieši viņa visvairāk pārmeta dzeršanu Robertam Barateonam. Džeimijam tas nepatika, taču viņam jau labu laiku nepatika nekas no tā, ko darīja māsa. Dižmestr, viņa sacīja, padalieties savās pārdomās ar komandieri, ja neiebilstat.

Pīsels ārkārtīgi samulsa.

-    Atlidoja krauklis, viņš teica, no Stokvortiem. Valdniece Tanda sūta ziņu, ka viņas meitai Lolīsai piedzimis spēcīgs un veselīgs puika.

-   Un tu pat iedomāties nevari, kā viņi nosaukuši savu sīko izdzimteni, brālīt.

-   Atceros, ka viņi gribēja šo nosaukt par Tīvinu.

-    Jā, bet es aizliedzu. Es teicu, ka nepieļaušu, lai mana tēva cildeno vārdu apgāna kaut kāda cūkgana un plānprātīgas cūkas atvase.

-   Stokvorta apgalvo, ka viņa nekādi neesot ietekmējusi vārda došanu,

-    Pīsels iestarpināja. Uz viņa krunkainās pieres bija izspiedušies sviedri.

-   Viņa raksta, ka vārdu izvēlējies Lolīsas vīrs. Tas Brons, viņš… šķiet viņš…

-   Tīrions, ieminējās Džeimijs. Viņš nosauca bērnu par Tīrionu.

Vecais bikli palocīja galvu un noslaucīja pieri ar talāra piedurkni.

-   Re, māsiņ, Džeimijs iesmējās, tu visās malās meklēji Tīrionu, bet viņš, izrādās, slēpās Lolīsas klēpī.

-    Jūs abi ar Bronu esat gatavie āksti. Tas bastards droši vien tagad sūc aptaurētās Lolīsas pupu, bet algotnis tikai ņirdz par savu nekaunību.

-   Varbūt bērnelis atgādina jūsu brāli, ieminējās Jaukā Diena. Varbūt viņš ir piedzimis kroplīgs, varbūt bez deguna. Viņa vēlreiz skaļi iesmējās.

-    Mums vajadzētu aizsūtīt mazajam puisēnam dāvanu, karaliene paziņoja. Vai ne, Tommen?

-   Mēs varētu viņam aizsūtīt kaķēnu.

-    Lauvēnu, iestarpināja mīriete. "Lai tas šim pārkož rīkli," vēstīja viņas smīns.

Man gan prātā bija cita dāvana, Serseja atzina.

"Visticamāk jauns patēvs." Džeimijs pazina šo māsas skatienu. Viņš to bija redzējis jau iepriekš, un pēdējo reizi Tommena kāzās, kad Serseja nosvilināja Labās rokas torni. Skrejuguns zaļā gaisma apspīdēja skatītāju sejas tās atgādināja pūstošus miroņus, smejošus vampīrus, taču vieni miroņi izskatījās glītāki par citiem. Serseja bija pat skaista. Viņa stāvēja, vienu roku uz krūts uzlikusi, lūpas pavērusi, un zaļās acis mirdzēja. "Viņa raud," Džeimijs noprata, taču nezināja no prieka vai laimes.

Redzētais satrauca Džeimiju tieši tāpat kā Airīsu Tārgārjenu uzbudināja skatīšanās ugunī. Karalim nav noslēpumu no Karaļsardzes. Attiecības starp Airīsu un karalieni viņa valdīšanas pēdējos gados bija saspīlētas viņi gulēja atsevišķi un centās izvairīties viens no otra klātbūtnes arī nomodā, taču ik reizi, kad Airīss sadedzināja kādu cilvēku, karalienei Raellai naktī bija ciemiņš. Tajā dienā, kad viņš sadedzināja savu palīgu labo roku, kurš valdīja ar vāli un dunci, Džeimijs ar Džonu Deriju stāvēja sardzē pie Raellas kambara durvīm, kamēr karalis priecājās. "Man sāp," viņi dzirdēja karalieni šņukstam cauri ozolkoka durvīm, "man sāp!" Savā ziņā to dzirdēt bija vēl ļaunāk nekā klausīties valdnieka Čelsteda kliedzienos. "Mēs esam zvērējuši aizstāvēt arī karalieni," Džeimijs saņēmās un beigu beigās pateica. "Esam," Derijs piekrita, "bet ne no viņa."

Pēc tās reizes Džeimijs Raellu bija redzējis tikai vienu reizi tajā rītā, kad viņa aizbrauca uz Pūķakmeni. Karaliene, ietinusies apmetnī ar kapuci, iekāpa karaliskajā ceļojumu kulbā, un tā viņu aizveda lejā no īgona Augstā pakalna līdz kuģim, kas viņu jau gaidīja, taču pēc tam vēl dzirdēja kalpones par viņu sačukstamies. Viņas stāstīja, ka karaliene esot izskatījusies tā, it kā nezvērs būtu plosījis viņas kājas un kodis krūtīs. "Kronēts nezvērs," Džeimijam bija skaidrs.

Uz beigām Trakais Ķēniņš bija kļuvis tik bailīgs, ka nevienam neļāva savā klātbūtnē uzturēties ar ieroci, atskaitot Karaļsardzi. Viņa bārda bija saķepusi un netīra, sudrabainās matu šķipsnas sniedzās līdz viduklim, saplaisājušie, dzeltenie nagi bija deviņas collas gari. Un tomēr bija ieroči, kas viņu savainoja no Dzelzs troņa asmeņiem viņš izbēgt nevarēja. Viņa rokas un kājas allaž bija klātas ar asiņu krevelēm un pussadzijušām brūcēm.

"Lai jau nu viņš valda pār sadegušiem kauliem un apsvilušu miesu," Džeimijs atcerējās, vērojot māsas smaidu. "Lai jau nu viņš valda pār pelniem."

-   Gaišība, viņš ierunājās, vai varam aprunāties divatā?

-   Kā vēlies. Tommen, tev jau ir pēdējais laiks šodienas mācībām. Ej līdzi dižmestram.

-   Jā, māte. Mēs šobrīd mācāmies par Bailoru Svētīto.

Valdniece Jaukā Diena noskūpstīja karalieni uz abiem vaigiem un arī grasījās prom.

-   Vai drīkstu doties vakariņās, gaišība?

-   Es būšu dusmīga, ja tu neatnāksi.

Džeimijs nevilšus ievēroja, ka mīriete aizejot kustina lūpas. "Pavedinoša katrā solī." Kad durvis aiz viņas bija aizvērušās, Karaļkāvis noklepojās un sacīja:

-    Vispirms Melnkatliņi, tad Kībērns, tagad viņa. Tev pēdējā laikā ir savādi paziņas, māsiņ.

-   Man Taina patīk arvien vairāk. Viņa mani uzjautrina.

-   Viņa ir viena no Mārgērijas Tīrelas galma dāmām, Džeimijs atgādināja, un visu atstāsta mazajai karalienītei.

-    Skaidra lieta. Serseja piegāja pie kumodes un vēlreiz piepildīja kausu. Mārgērija bija sajūsmā, kad lūdzu viņu atstāt manā galmā būtu tu to dzirdējis. "Viņa jums būs kā māsa tāpat kā man. Protams, lai viņa paliek pie jums! Man taču vēl ir māsīcas un citas galma dāmas." Mazā karaliene neļaus man palikt vienai.

-   Kāpēc tu ar viņu pinies, ja zini, ka viņa ir spiedze?

-    Mārgērija ne uz pusi nav tik gudra, kā pašai šķiet. Viņa pat nenojauš, kāda čūska ir tā mīriešu mauka. Es izmantoju Tainu, lai mazā karaliene dabūtu zināt to, ko es vēlos, lai viņa zina. Šis tas no tā visa pat ir taisnība. Sersejas acis neganti mirdzēja. Un Taina stāsta man visu, ko Jaunava Mārgērija dara.

-   Ko tu neteiksi! Cik daudz tu par to sievišķi zini?

-    Es zinu, ka viņa ir māte ar mazu dēlu, kuru viņa grib izaudzināt par dižciltīgu kungu. Visas mātes ir vienādas. Lai arī Jaukā Diena ir čūska, viņa nepavisam nav muļķe. Viņa zina, ka es viņas labā varu izdarīt daudz vairāk nekā Mārgērija, tāpēc cenšas būt man noderīga. Tu būtu pārsteigts, ja zinātu, cik interesantas lietas viņa man ir izstāstījusi.

-   Kādas lietas?

-    Vai tu zināji, ka Ērkšķu karalienei ceļojumu kulbā ir vesela lāde ar zelta monētām? Serseja apsēdās pie loga. Tas ir vecais zelts no tā laika pirms Iekarošanas. Ja kāds tirgotājs ir tik dumjš, ka nosauc cenu zelta monētās, viņa samaksā ar Gaisa dārzu rokām, kas sver uz pusi mazāk par mūsu pūķiem. Un kurš tirgotājs ies sūdzēties, ka viņu apkrāpusi Meisa l'īreia māte? Viņa iedzēra vīnu un piebilda: Kā tev patika izjāde?

-   Mūsu tēvocis izteica piezīmi, ka neesi ieradusies.

-   Mūsu tēvoča piezīmes mani nesatrauc.

-   Bet vajadzētu gan. Tu viņu varētu lieliski izmantot ja ne Straujupē vai Rūdas klintīs, tad ziemeļos pret Stanisu. Tēvs vienmēr paļāvās uz Kevanu, kad…

-   Ziemeļu uzraugs ir Rūzs Boltons gan viņš izrēķināsies ar Stanisu.

-    Boltons ir iestrēdzis pie Kakla, un ceļu uz ziemeļiem pie Keilinas grāvja viņam ir aizsprostojuši dzelzsvīri.

-   Tas nav uz ilgu laiku. Boltona bastards drīz šo niecīgo šķērsli likvidēs, un Boltonam būs divi tūkstoši Freju ar Voldera dēliem Hostīnu un Inīsu, lai atjaunotu paša spēkus. Ar to vajadzētu pietikt, lai sakautu Stanisu, kuram ir daži tūkstoši salašņu.

-   Sīrs Kevans…

-    …būs aizņemts Derijā viņš mācīs Lenselam, kā pareizi jāslauka pakaļa. Tēva nāve viņu izsitusi no līdzsvara. Viņš ir vecs un nolietots. Deivens un Demions mums būs noderīgāki.

-   Derēs arī viņi. Džeimijs negrasījās strīdēties par brālēniem. Bet tev vienalga ir vajadzīga labā roka. Ja tas nebūs tēvocis, kas tad?

-   Ne jau nu tu, māsa iesmējās. Varbūt Tainas vīrs. Viņa vectēvs bija labā roka Airīsa laikā.

"Labā roka ar pārpilnības ragu." Džeimijs ļoti labi atcerējās Ovenu Jauko Dienu: patīkams, bet nekam nederīgs cilvēks.

-   Viņš kalpoja tik labi, ka Airīss izsūtīja viņu trimdā un atņēma viņam zemi.

-   Roberts to šim atdeva atpakaļ vismaz daļu. Taina būtu ļoti pateicīga, ja Ortons atgūtu pārējo.

•* Tu to visu dari tikai tāpēc, lai apmierinātu vienu mīriešu mauku? Man likās, ka svarīgāk ir valdīt karaļvalstī.

-   Es arī valdu karaļvalstī.

"Lai septiņi dievi mūs pasargā no tādas valdīšanas." Māsai patika sevi iztēloties par valdnieku Tīvinu ar pupiem, taču viņa maldījās. Tēvs bija nežēlīgs un nepielūdzams kā šļūdonis, bet Serseja bija kā skrejuguns, sevišķi, ja viņai kāds lika šķēršļus. Viņa no laimes bija apreibusi kā skuķis, kad uzzināja, ka Staniss atstājis Pūķakmeni, jo bija pārliecināta, ka viņš beidzot atmetis visam ar roku un devies trimdā. Kad no ziemeļiem pienāca ziņas, ka viņš uzradies pie Mūra, Sersejas dusmas nebija valdā mas. "Prāta viņai pietiek, taču trūkst spriestspējas un pacietības."

-   Tev ir vajadzīgs spēcīgs cilvēks labās rokas amatam.

-    Vājam valdniekam ir vajadzīgs spēcīgs palīgs kā tēvs Airīsam. Turpretī spēcīgam valdniekam ir vajadzīgs tikai paklausīgs kalps, kurš pilda pavēles. Viņa paskaloja kausā vīnu. Halīns varētu derēt. Viņš nebūtu pirmais piromants, kurš kalpojis par labo roku.

"Nebūtu gan iepriekšējo es nokāvu."

-    Dzirdēju baumas, ka tu grasoties iecelt Aureinu Ūdeni par kuģu pārzini.

-   Vai kāds mani izspiego? Džeimijs neatbildēja, tāpēc Serseja atmeta matus no pieres un turpināja: Ūdens ir labi piemērots šim amatam. Viņš pusi mūža ir pavadījis uz kuģiem.

-   Pusi mūža? Nez vai viņam ir vairāk par divdesmit gadiem.

-   Divdesmit divi, un kas tad ir? Tēvam vēl nebija divdesmit viens, kad Airīss viņu iecēla par labo roku. Ir pēdējais laiks to veco kraķu vietā Tommenam līdzās iecelt jaunus cilvēkus. Aureins ir spēcīgs un enerģisks.

"Spēcīgs, enerģisks un izskatīgs," Džeimijs nodomāja, "…drāzās ar Lenselu, Osmundu Melnkatliņu un, iespējams, arī Mēnestiņu…"

-    Paksters Sarkanvīns būtu labāks. Viņš komandē lielāko floti visā Rietmalā. Aureins Ūdens varbūt var komandēt airu laivu, ja tu viņam to nopērc.

-   Tu runā kā bērns, Džeimij. Sarkanvīns ir Tīreļu karognesis un tās atbaidošās raganas znots. Savā padomē negribu redzēt nevienu no Tīreļiem.

-   Tu gribēji teikt Tommena padomē.

-   Es pati zinu, ko gribēju teikt.

"Protams."

-    Es zinu tikai to, ka Aureins Ūdens ir slikts kandidāts, un Halīns vēl sliktāks. Bet Kībērns lai dievi ir žēlsirdīgi, Serseja, viņš taču siroja kopā ar Vārgo Houtu. Citadele viņam atņēma ķēdi!

-   Pelēkās avis. Kībērns ir pierādījis, ka var būt man noderīgs, turklāt ir uzticams, ko es nevaru teikt par dažu labu savu radinieku.

"Vārnas mielosies ar mums visiem, ja tu iesi šo ceļu, māsiņ."

-   Serseja, ieklausies savos vārdos. Tu katrā ēnā saskati pundurus un ienaidniekus pieņem par draugiem. Tēvocis Kevans nav tavs ienaidnieks. Es neesmu tavs ienaidnieks.

-   Es jau lūdzu tavu palīdzību, viņas seja niknumā saviebās. Es tavā priekšā kritu ceļos, bet tu vienalga man atteici!

-   Mans zvērests…

-   …tev netraucēja nokaut Airisu. Vārdi ir tikai vējš. Tu būtu varējis mani dabūt, bet tu izvēlējies apmetni. Vācies prom.

-   Māsiņ…

-   Vācies prom, es teicu. Man vēmiens nāk, skatoties uz tavu pretīgo rokas strupuli. Vācies prom!

Lai liktu Džeimijam kustēties ātrāk, Serseja meta viņam pa galvu ar vīna kausu. Kauss netrāpīja, taču šļakatas brālim trāpīja.

Pienāca vakars, un Džeimijs viens sēdēja Baltā zobena torņa kopēja zālē ar kausu Dornes sarkanā vīna un balto grāmatu priekšā. Viņš pāršķīra lappusi ar labās rokas stumbeni, kad ienāca Ziedu bruņinieks, noraisīja zobensiksnu, noņēma apmetni un pakāra tos uz vadža blakus komandiera apmetnim.

-   Šodien redzēju jūs pagalmā, Džeimijs ierunājās. Jūs lieliski jājāt.

-   Pat labāk nekā lieliski. Lorass ielēja sev vīnu un apsēdās pie pusmēness formas galda.

-   Pieticīgāks vīrs atbildētu: "Cienītais kungs ir ļoti laipns" vai "Man bija labs zirgs."

-   Zirgs bija pieņemams, un cienītais kungs ir tikpat laipns, cik es pieticīgs. Lorass norādīja uz grāmatu. Renlijs allaž mēdza teikt, ka grāmatas esot domātas mestriem.

-   Bet šī ir domāta mums. Te aprakstīta vēsture par visiem vīriem, kas jebkad aplikuši balto apmetni.

-   Esmu to redzējis. Ģerboņi ir uzzīmēti itin glīti, bet man patīk grāmatas, kurās ir vairāk bilžu. Renlijam bija dažas tādas ar zīmējumiem, kas septoniem vai atņēma redzi.

-   Te nekā tāda nav, sīr, Džeimijs pasmīnēja, bet apraksti var atvērt mums acis. Jūs rīkotos pareizi, ja censtos uzzināt vairāk par mūsu priekšgājējiem.

-   Es jau zinu: princis Imons Pūķukungs, sīrs RIems Sarkanvīns, Dižsirdis, Baristens Drosmīgais…

-    …Gveins Korbrejs, Alīns Koningtons, Derijas Dēmons, taisnība. Tad jau būsiet dzirdējis arī par Lukamoru Stipro.

-    Par sīru Lukamoru Kārīgo? Lorass uzjautrinājās. Viņam bija trīs sievas un trīsdesmit bērni, vai ne? Viņam ticis nocirsts daikts. Vai nodziedāt jums arī dziesmiņu, cienītais kungs?

-   Un par sīru Terensu Toinu?

-   Viņš ievilka gultā karaļa mīļāko un dabūja galu lielās mokās. Māci ba ir tāda: tiem, kuri valkā baltas bikses, tās jātur cieši aizsaitētas.

-   Par Džīlu Pelēksvārci? Par Orivelu Devīgo?

-    Džīls bija nodevējs, Orivels gļēvulis. Tie ir vīri, kas apkaunoja balto apmetni. Ko cienītais kungs ar to vēlas pateikt?

-   Neko. Neuztveriet šo sarunu par apvainojumu. Vai par Garo Tomu Kosteinu esat ko dzirdējis?

Sīrs Lorass papurināja galvu.

-   Viņš bija Karaļsardzes brālis veselus sešdesmit gadus.

-   Kad tas bija? Nekad neesmu par…

-   Tad varbūt ko zināt par sīru Donelu no Daskendeilas?

-   Iespējams, esmu dzirdējis šo vārdu, bet…

-    Par Edisonu Kalnu, Balto Pūci, Mikaelu Mertinsu, Džeforiju Norkrosu? Viņš bija iesaukts par Nepadevīgo. Par Rudo Robertu Puķi? Ko jūs varat man par viņiem pastāstīt?

-   Puķe ir bastarda uzvārds un Kalns tāpat.

-     Un tomēr šie abi vīri uzdienējās līdz Karaļsardzes komandiera amatam. Apraksti par viņiem ir atrodami šajā grāmatā. Par Rolandu Tumseni arī te ir rakstīts jaunākais vīrs, kāds pirms manis dienējis Karaļsardzē. Baltais apmetnis viņam tika aplikts kaujas laukā, un jau pēc stundas viņš bija kritis.

-   Tad viņš nebūs bijis neko labs cīnītājs.

-   Gana labs, jo viņš krita, bet karalis palika dzīvs. Balto apmetni valkājuši daudzi krietni vīri, un vairums no viņiem jau ir aizmirsti.

-   Daudzi ir pelnījuši, ka tiek aizmirsti, bet varoņus vienmēr visi atceras, jo viņi ir vislabākie.

-   Atceras vislabākos un vissliktākos. "Tātad kāds no mums ir pelnījis, lai mūžīgi dzīvotu dziesmā." Un dažu labu, kurš bija gan tāds, gan šitāds. Piemēram viņu. Karaļkāvis uzsita pa lappusi, kur bija lasījis.

-   Kas viņš tāds ir? Lorass pielieca galvu, lai labāk saskatītu ģerboni. Desmit melnas lodes uz sarkana laukuma. Es tādu ģerboni nepazīstu.

-   Tas bija Kristona Koula ģerbonis, viņš kalpoja Viserīsam Pirmajam un īgonam Otrajam. Džeimijs aizvēra balto grāmatu. Viņš tika iesaukts par Kronētāju.

SERSEJA

pāris nožēlojami āksti ar ādas maisu,'' karaliene nodomāja, kad šie nometās viņas priekšā ceļos. Viņu izskats nepavisam nebija iedvesmojošs. "Bet cerības ir vienmēr."

-   Gaišība, Kībērns ierunājās, mazā padome…

-   . ..mani pagaidīs. Var gadīties, ka mums būs iespēja viņiem pavēstīt par nodevēja nāvi. Pilsētas otrā pusē Bailora Svētītā septa zvani zvanīja sēru ritmā. "Tikai pēc tevis zvani nezvanīs, Tīrion," Serseja domāja. "Iemērkšu tavu galvu darvā un tavu kroplīgo rumpi izbarošu suņiem." Celieties kājās, viņa pavēlēja trim vīriem, kas varēja tikt pie valdnieka titula. Parādiet, ko esat atnesuši.

Viņi piecēlās tie bija neglīti, noplukuši tēvaiņi. Vienam uz kakla bija augonis, un neviens no viņiem nebija mazgājies vai pusgadu. Varbūtība, ka šie jāieceļ valdnieku kārtā, Serseju uzjautrināja. "Dzīrēs varēšu sēdināt viņus blakus Mārgērijai." Kad galvenais stulbenis atraisīja maisu un iebāza tajā roku, pieņemšanas zāli piepildīja pretīga puvuma smaka. Galva, ko viņš izvilka, bija pelēki zaļa un pa to rāpoja tārpi. "Ož pēc tēva." Dorkasa noelsās, bet Džoslīna aizšāva mutei priekšā roku un apvēmās.

Karaliene mierīgi novērtēja guvumu.

-  Tu esi nokāvis nepareizo punduri, viņa beigu beigās strupi izmeta.

-   Nevar būt, viens no stulbeņiem atļāvās iebilst. Tam jābūt viņam. Āre, punduris. Viņš ir tikai mazliet iepuvis.

-   Viņam arī ataudzis jauns deguns, Serseja piezīmēja, un diezgan pamatīgs. Tīrionam deguns tika nocirsts kaujā.

Trīs stulbeņi saskatījās.

-   To mums neviens netika teicis, sacīja tas, kurš turēja rokā galvu.

-   Šis bija tieši tāds pats, kāds jums bija vajadzīgs, lecīgs, pretīgs pun dūris, tāpēc mēs domājām…

-   Viņš sacīja, ka esot zvirbulis, piemetināja tas, kuram bija augonis,

-   un tu vēl teici, ka viņš melo. To viņš bilda trešajam vīram.

Karaliene bija nikna, ka likusi padomei gaidīt šo kumēdiņu dēļ.

-    Jūs esat velti kavējuši manu laiku un nokāvuši nevainīgu cilvēku. Man vajadzētu jums nocirst galvas. Bet, ja viņa tā darītu, tad citi būtu krietni vien piesardzīgāki un Velnēns varētu izsprukt no tīkla, tāpēc viņa labāk sakrautu punduru galvas desmit pēdu augstā kaudzē, nekā to pieļautu. Vācieties prom no manām acīm.

-   Jā, gaišība, sacīja tas ar augoni. Mēs izlūdzamies piedošanu.

-   Vai jums to galvu vajag? pajautāja vīrs, kurš to turēja.

-   Atdodiet to sīram Merīnam. Nē taču ar visu maisu, stulbeni! Sīr Osmund, izmetiet viņus ārā.

Trents aizvāca galvu, Melnkatliņš bendes, par kuru apmeklējumu tagad kambarī vairs liecināja vien Džoslīnas brokastis.

-   Satīri, karaliene viņai pavēlēja. Šī bija jau trešā galva, kas viņai tika atnesta, un šoreiz vismaz nokauts bija punduris iepriekšējais upuris bija vienkārši neglīts bērns.

-   Esiet bez bažu, gan jau kāds punduri atradīs, sīrs Osmunds mierināja Serseju. Un tad mēs viņu nomušīsim, kā pieklājas.

"Vai tiešām?" Iepriekšējā naktī Serseja sapnī bija redzējusi veceni ar vairākiem zodiem un čerkstošu balsi. Lanisportā viņa tika saukta par Megiju Vardi. "Ja tēvs būtu zinājis, ko viņa man pareģojusi, tad būtu izrāvis viņai mēli." Serseja gan to nevienam nebija stāstījusi pat Džeimijam ne. Viņa teica, ka aizmirsti pareģojumi nepiepildoties.

-    Mani ziņotāji meklē Velnēnu visās malās, gaišība, pavēstīja Kībērns. Viņš bija apvilcis apģērba gabalu, kas ļoti atgādināja mestra talāru, tikai viņam tas bija balts, nevis pelēks tik nevainojams kā Karaļsardzes apmetņi. Zelta vijumi rotāja apmales, piedurknes un stīvināto augsto apkakli, bet ap vidu bija apsieta zelta lente. Senpilsētā, Kaijgalē, Dornē un pat brīvpilsētās. Lai kur viņš būtu, mani čukstētāji viņu atradīs.

-   Tu domā, ka viņš ir aizbēdzis no Karaļa ostas. Bet viņš var slēpties Bailora septā, šūpoties zvanu auklās un taisīt to drausmīgo troksni. Serseja savieba drūmu seju un ļāva, lai Dorkasa palīdz viņai piecelties.

Nāc, padome gaida. Karaliene pieķērās Kībērnam pie rokas, un abi kāpa lejā pa kāpnēm. Vai tu paveici to darbiņu, ko tev uzdevu?

Paveicu, gaišība. Man jāatvainojas, ka tas aizņēma tik daudz laika tā galva ir tik liela. Vabolēm vajadzēja daudzas stundas, lai notīrītu no tās miesu. Lai mīkstinātu savu vainu, es sagatavoju melnkoka lādi ar sudraba apkalumiem, kurā ielikt galvaskausu, un izklāju to ar filcu tagad tā būs cienījama dāvana.

- Būtu pieticis ar parastu maisu. Princis Dorans gaida viņa galvu, un viņam ir viens pīpis, kādā kastē tā ielikta.

Pagalmā zvanu skaņas bija skaļākas. "Viņš bija tikai augstais septons. Cik ilgi mums tas vēl jāpacieš?" Zvanīšana bija melodiskāka par Kalna kliedzieniem, bet…

Kībērns, šķiet, noprata, ko karaliene domā.

-   Zvani pārstās skanēt saulrietā, gaišība.

-   Tas būs milzīgs atvieglojums. Kā tu to zini?

-   Zināšana ietilpst manos amata pienākumos.

"Varīss mums visiem lika domāt, ka ir neaizvietojams. Kādi mēs bijām muļķi." Tiklīdz karaliene bija paziņojusi, ka einuha vietu ieņems Kībērns, salašņas laiku lieki netērēja un ieradās paši, piedāvājot savas ziņas par pāris grašiem. "Visa vaina bija naudā, nevis Zirneklī. Kībērns mums kalpos tikpat labi." Viņa gribēja redzēt Pīsela seju, kad Kībērns sēdīsies pie padomes galda.

Kad mazā padome apspriedās, pie zāles durvīm vienmēr stāvēja Karaļsardzes bruņinieks. Todien tas bija Boross Blaunts.

-             Sīr Boros, karaliene mīlīgi ierunājās, jūs šorīt izskatāties pavisam pelēks. Vai neesat ko nelāgu ieēdis?

Džeimijs bija iecēlis viņu par karaļa ēdienu nogaršotāju. Tas bija garšīgs pienākums, tomēr bruņiniekam darīja kaunu. Blaunts šo darbu nevarēja ciest, un viņa ļumīgā pazode trīcēja, laižot Serseju iekšā pa durvīm.

Viņai ienākot, padomes locekļi apklusa. Valdnieks Džīls sveiciena vietā noklepojās tik skaļi, ka pamodināja Pīselu. Visi pārējie piecēlās un izplūda pieklājības frāzēs. Serseja atļāvās viegli pasmaidīt.

-   Cienītie kungi, es zinu, ka jūs atvainosiet mani par kavēšanos.

-  Mēs esam nākuši, lai kalpotu gaišībai, sacīja sīrs Harīss Svifts, tāpēc ar prieku gaidām jūsu ierašanos.

-   Jūs visi noteikti jau pazīstat valdnieku Kībērnu.

Dižmestrs Pīsels nelika viņai vilties.

-   Valdnieku Kibērnu? viņš piesarkdams izmocīja. Gaišība, šis… mestrs ir devis svēto zvērestu, ka viņam nepiederēs ne zeme, ne tituli…

-   Tava Citadele viņam atņēma ķēdi, Serseja atgādināja. Ja jau viņš nav mestrs, tad viņam nav jāpilda mestra zvērests. Mēs arī einuhu saucām par valdnieku, ja vien tu to vēl atceries.

-   Šis cilvēks… viņš nav piemērots… Pīsels buldurēja.

-    Pēc tā, kā tu izņirgājies par mana tēva liķi, neliec man runāt par piemērotību.

-    Gaišība taču nedomā… Viņš pacēla pleķaino roku, it kā gribētu atvairīt sitienu. Klusējošās māsas izņēma valdnieka Tīvina iekšas un orgānus, nolaida asinis… viss tika izdarīts rūpīgi… līķis tika piepildīts ar sāļiem un aromātiskām zālītēm…

-    Aiztaupi man tik pretīgus sīkumus. Es tavas rūpības augļus labi saodu. Kībērna dziedināšanas prasme izglāba manam brālim dzīvību, un es nešaubos, ka viņš kalpos karalim daudz labāk nekā tas einuhs ar mūžam muļķīgo smaidu. Cienītais kungs, vai pazīstat pārējos padomes locekļus?

-   Es būtu slikts ziņotāju pārzinis, ja nepazītu, gaišība. Kībērns apsēdās starp Ortonu Jauko Dienu un Džīlu Rosbiju.

"Mani padomnieki." Serseja bija izravējusi visas rozes un tos, kuri atbalstīja tēvoci vai brāļus. To vietas tagad ieņēma cilvēki, kas būs uzticīgi viņai. Viņa pat bija izdomājusi jaunus amatu nosaukumus pēc brīvpilsētu parauga karalienes galmā pārziņu vairs nebūs. Ortons Jaukā Diena būs viņas tiesvedis, Džīls Rosbijs mantzinis. Aureins Ūdens, dedzīgais, jaunais Driftmārkas bastards, būs viņas dižadmirālis.

Un viņas labā roka būs sīrs Harīss Svifts.

Apaļīgajam, plikpaurainajam un padevīgajam Sviltam tajā vietā, kur vairumam cilvēku ir zods, bija nejēdzīga bārdele, kas atgādināja baltu pūku pušķi. Uz greznā dzeltenā kamzoļa ar lazurīta zīlēm bija izšūts viņa nama simbols zils cīņas gailis. Pāri kamzolim viņš bija aplicis zilu samta apmetni, ko rotāja simtiem zelta roku. Sīru Harīsu iecelšana amatā bija pārlieku sajūsminājusi, un viņš pat neapjauta, ka drīzāk ir kļuvis par gūstekni nekā labo roku. Viņa meita bija Sersejas tēvoča sieva, un Kevans mīlēja savu kundzi bez zoda, ar plakanām krūtīm un kārnām vistas kājām. Kamēr viņas rokās bija sīrs Harīss, Kevanam Lanisteram vajadzēja labi padomāt, pirms runāt karalienei pretī. "Taisnību sakot, sievastēvs nav labākais ķīlnieks, taču labāk, ja rokās ir draņķīgs vairogs nekā nekāds."

-   Vai karalis ari ieradīsies? Ortons Jaukā Diena gribēja zināt.

Mans dēls rotaļājas ar savu mazo karalieni. Šobrīd viņa saprašana

par valdīšanu aprobežojas ar dokumentu apzīmogošanu. Gaišība vēl ir pārāk jauns, lai izprastu valstiskas lietas.

-   Un mūsu drosmīgais Karaļsardzes komandieris?

-   Sīrs Džeimijs pie ieroču meistara pielaiko roku mums visiem ir apnicis tas neglītais stumbenis. Turklāt pieļauju, ka viņam šīs sarunas liktos tikpat garlaicīgas kā Tommenam. Aureins Ūdens, to dzirdot, ieķiķinājās. "Lieliski," Serseja nodomāja, "jo vairāk jūs smejaties, jo mazāk viņš liksies bīstams. Lai viņi smejas." Vai te ir vīns?

-   Ir, gaišība. Ortons Jaukā Diena nebija glīts vīrietis viņam bija liels deguns un izspūris sarkanīgi rudu matu ērkulis, taču viņš allaž bija ārkārtīgi pieklājīgs. Te ir Dornes sarkanvīns, Pergolas zeltainais un labs saldais karstvīns no Gaisa dārziem.

-   Laikam iedzeršu zeltaino. Dornes vīni man šķiet tikpat skābi kā paši dornieši. Jaukā Diena ielēja Sersejai kausu, un viņa paziņoja: Domāju, ka varam sākt.

Dižmestram Pīselam lūpas vēl arvien trīcēja, taču viņam izdevās iekustināt mēli.

-   Kā pavēlēsiet. Princis Dorans ir ieslodzījis sava brāļa nevaldāmās ārlaulības meitas, taču Saulesšķēpā vienalga valda nemiers. Princis raksta, ka viņš necer uz vētras aprimšanu, kamēr nebūs saņēmis solīto taisnīgās tiesas apliecinājumu.

-   Protams. "Tas princis jau sāk krist uz nerviem." Viņa gaidīšana jau gandrīz ir galā. Es sūtīšu Belonu Svonu uz Saulesšķēpu, lai viņš nogādā Doranam Gregora Klegana galvu.

Belonam bija paredzēts vēl viens uzdevums, bet par to bija labāk skali nerunāt.

-   Ak tā, sīrs Harīss ar īkšķi un rādītājpirkstu plucināja smieklīgo bārdiņu. Tātad viņš ir miris šis sīrs Gregors?

-  Laikam gan, cienītais kungs, Aureins Ūdens sausi atsaucās. Esmu dzirdējis, ka galvas atdalīšana no ķermeņa bieži vien esot nāvējoša.

Serseja apveltīja viņu ar smaidu viņai patika asprātības, ja tās nebija tēmētas viņai pašai.

-  Sīrs Gregors nomira no ievainojumiem, kā dižmestrs Pīsels jau bija paredzējis.

Pīsels skaļi nokāsējās un drūmi palūkojās uz Kībērnu.

-   Šķēps bija saindēts. Neviens viņu nebūtu spējis glābt.

-   Jā, tā jūs teicāt man ir laba atmiņa. Karaliene pagriezās pret labo roku. Par ko jūs runājāt, kad es ienācu, sir Harīs?

-    Par zvirbuļiem, gaišiba. Septons Reinards uzskata, ka pilsētā viņu esot gandrīz divi tūkstoši un ar katru dienu sarodoties arvien vairāk. Viņu barveži sludina iznīcību un dēmonu pielūgsmi…

"Skaisti." Serseja iedzēra malku vīna.

-    Sen jau bija laiks, vai ne? Kā gan citādi jūs sauktu to sarkano dievu, ko pielūdz Staniss, ja ne par dēmonu? Ticībai jāstājas pretī šādam ļaunumam. To viņai bija atgādinājis Kībērns gudrs virs. Baidos, ka nelaiķa augstais septons pieļāva pārāk daudz. Vecums bija aptumšojis viņa acis un izsūcis spēkus.

-   Viņš bija vecs vīrs, gaišība. Kībērns uzsmaidīja Pīselam. Viņa nāve mums nav pārsteigums. Katrs varētu vēlēties tādā vecumā mierīgi nomirt miegā.

-   Protams, Serseja sacīja, tikai mums jācer, ka viņa pēcnācējs būs enerģiskāks. Draugi no otra pakalna teica, ka tas visdrīzāk būšot Torberts vai Reinards.

-   Man arī ir draugi starp vissvētākajiem, Pīsels nokāsējies iebilda, un viņi minēja septonu Olidoru.

-    Un nevajag aizmirst par Luceonu, Kībērns piemetināja. Vakar vakarā viņš trīsdesmit vissvētākos mieloja ar piena sivēniem un Pergolas zeltaino vīnu, bet šodien pa dienu nabagiem dala sausiņus, lai pierādītu savu svētumu.

Muldēšana par septoniem Aureinu Ūdeni garlaikoja tikpat ļoti kā Serseju. Ja papētīja tuvāk, viņa mati drīzāk bija sudrabaini nekā zeltaini un acis pelēkzaļas, bet princim Rīgeram tās bija violetas. Bet ar visu to līdzība… Viņai ienāca prātā, vai Ūdens viņas dēļ noskūs bārdu. Lai arī Aureins bija desmit gadus jaunāks, viņš vienalga Serseju gribēja tas bija redzams viņa skatienā. Vīrieši tā uz viņu lūkojās jau kopš laika, kad viņai sāka briest krūtis. "Tas esot tāpēc, ka es esot skaista, viņi teica. Bet Džeimijs arī bija skaists, taču uz viņu šie tā neskatījās." Bērnībā viņa reizēm joka pēc mēdza uzvilkt Džeimija drānas un vienmēr bija pārsteigta, jo vīrieši, domādami, ka viņa ir Džeimijs, uz meiteni skatījās pavisam citām acīm. Pat Tīvins…

Pīsels un Jaukā Diena vēl arvien strīdējās, kuram jākļūst par augsto septonu.

-   Derēs jebkurš no viņiem, karaliene abus pārtrauca, bet, lai kurš tas būtu, viņam jānolād Velnēns. Pēdējais augstais septons bija pārāk ai/domīgi miermīlīgs attiecībā pret Tīrionu. Savukārt tie sārtie zvirbulēni… kamēr šie savos sprediķos neaicina uz nodevību, tā ir ticības rūpe, nevis mūsējā.

Valdnieks Ortons un sīrs Harīss piekrītoši kaut ko noņurdēja. Džīls Rosbijs gribēja darīt to pašu, taču viņu pārņēma klepus lēkme. Serseja pretīgumā aizgriezās, jo viņš atklepoja veselu sauju asiņainu gļotu.

-   Mestr, vai jums ir līdzi vēstule no Ielejas?

-    Jā, gaišība. Pīsels to sameklēja papīru kaudzē un ar plaukstu nogludināja. Tas drīzāk ir paziņojums, nevis vēstule. To Rūnakmenī parakstījis Bronzas Jons Roiss, valdniece Veinvuda, valdnieki Hanters, Redforts un Belmors, kā arī Sīmonds Templtons, Deviņzvaigžņu bruņinieks. Visi ir apzīmogojuši to ar saviem zīmogiem. Viņi raksta…

"Kārtējās muļķības."

-   Kungi, varat izlasīt vēstuli, ja vēlaties. Roiss un visi pārējie pie Ligzdas pulcina ļaudis viņi grib gāzt īkstīti no Ielejas aizstāvja amata un ir gatavi lietot spēku, ja būs nepieciešams. Jautājums: vai mēs viņiem to ļausim?

-   Vai valdnieks Bailišs lūdz mūsu palīdzību? pavaicāja Harīss Svifts.

-   Vēl ne. Taisnību sakot, viņš pārāk neliekas traucēties. Pēdējā vēstulē viņš dumpiniekus piemin pavisam īsi un tūdaļ pāriet pie veciem Roberta gobelēniem, kurus lūdz viņam nosūtīt.

-   Un vai šie minētie valdnieki vēršas pie karaļa pēc palīdzības?

-Nē.

-   Tādā gadījumā… mums droši vien nevajag darīt neko.

-   Karš Ielejā var izvērsties visnotaļ traģisks, ieminējās Pīsels.

-    Karš? Ortons Jaukā Diena iesmējās. Valdnieks Bailišs ir gana jautrs vīrs, bet ar asprātībām vien karot nav iespējams. Šaubos, ka tur notiks asinsizliešana. Un kāda gan mums daļa, kurš ir mazā Roberta reģents, kamēr vien Ieleja maksā nodokļus?

"Nav gan," Serseja sprieda. Taisnību sakot, īkstītis galmā bija daudz noderīgāks. "Viņš prata atrast zeltu un nekad neklepoja."

-     Valdnieks Ortons mani ir pārliecinājis. Mestr Pīsel, paziņojiet prasītājiem, ka viņi neko nedrīkst Petīram nodarīt. Visādi citādi kronis piekritīs jebkādam Ielejas pārvaldīšanas veidam līdz Roberta Arīna pilngadībai.

-   Lieliski, gaišība.

-   Varbūt varam parunāt par floti? ieminējās Aureins Ūdens. Pēc Melnupes kaujas pekles pāri ir palicis mazāk par duci kuģu. Mums jāatgūst spēks jūrā.

-   Spēks jūrā ir ļoti svarīgs, I larīss Svifts palocīja galvu.

-   Vai mēs nevaram izmantot dzelzsvīrus? apjautājās Ortons Jaukā Diena. Mūsu ienaidnieku ienaidniekus. Kādu cenu par sadarbību prasītu Jūrakmens tronis?

-   Viņi grib ziemeļus, dižmestrs Pīsels atbildēja, bet karalienes cildenais tēvs tos apsolīja Boltonu namam.

-   Tas gan ir neparocīgi, Jaukā Diena prātoja. Tomēr ziemeļi ir plaši un zemes var sadalīt. Tam nav jābūt dalījumam uz mūžīgiem laikiem. Boltons varētu piekrist, ja mēs viņu pārliecinātu, ka viņš saņems mūsu atbalstu, kad būs iznīcināts Staniss.

-    Esmu dzirdējis, ka Belons Grejdžojs ir miris, sacīja Svifts. Vai ir zināms, kurš valda Dzelzs salās viņa vietā? Vai valdniekam Belonam nebija dēls?

-   Leo? noklepojās Džīls. Teo?

-   Teons Grejdžojs uzauga Ziemmalā, būdams Edarda Stārka aizbilstamais, Kībērns paskaidroja. Viņš mums nebūs nekāds draugs.

-   Dzirdēju, ka viņš esot nokauts, iestarpināja Jaukā Diena.

-   Vai tad viņam bija tikai viens dēls? Harīss plūkāja bārdeli. Brāļi! Viņam bija brāļi. Vai tad ne?

"Varīss to būtu zinājis," Serseja neapmierināta nodomāja.

-   Nedomāju, ka mums jāliekas gultā ar to nožēlojamo kalmāru bandu. Kad būsim izrēķinājušies ar Stanisu, pienāks arī viņu kārta. Mums ir vajadzīga pašiem sava flote.

-   Es ieteiktu uzbūvēt kara kuģus, sacīja Aureins Ūdens. Iesākumā pietiktu ar desmit.

-   Kur mēs ņemsim naudu? Pīsels gribēja zināt.

Valdnieks Džīls to uztvēra kā uzaicinājumu paklepot viņš izspļāva sārtas duļķes un ieslaucīja tās sarkanā zīda nēzdogā.

-    Nav nekā… viņš paguva pateikt, un atlikušo teikumu apslāpēja klepus. …nekā… mēs ne…

Sīrs Harīss vismaz izrādījās gana nasks, lai no klepus izlobītu jēgu.

-    Kroņa ienākumi šobrīd ir lielāki nekā jelkad agrāk, viņš iebilda.

-   Sīrs Kevans pats man to teica.

-   …izdevumi… Džīls klepoja, …zeltainajiem apmetņiem…

Serseja to jau bija dzirdējusi.

-   Mūsu mantzinis grib pateikt, ka mums ir pārāk daudz zeltaino apmetņu un pārāk maz zelta. Rosbija klepošana viņu jau sāka kaitināt.

-    Lai cik lieli kroņa ienākumi būtu, tie tomēr nav tik lieli, lai segtu Roborta ietaisītos parādus. Līdz ar to esmu nolēmusi līdz kara beigām aizturēt parādu atmaksu Svētajai ticībai un Brāvosas Dzelzs bankai. Jaunais augstais septons noteikti lauzīs rokas un brāvosieši spiegs un brēks, bet kas par to? Ietaupītā nauda tiks izmantota jaunas flotes būvniecībai.

-  Gaišība ir ļoti prātīga, Jaukā Diena novērtēja. Tā ir gudra doma. Un nepieciešama, kamēr karš nav beidzies. Es piekrītu.

-   Es arī, sacīja sīrs Harīss.

-   Gaišība, drebelīgā balstiņā ieteicās Pīsels, jūs pat nespējat iedomāties, cik nepatikšanu tas radīs. Dzelzs banka…

-   …ir Brāvosā, jūras otrā pusē. Viņi dabūs savu zeltu, mestr. Lanisteri atdod savus parādus.

-   Brāvosiešiem arī ir devīze, Pīselam nodrebēja zods. Dzelzs banka paņem to, kas tai pienākas.

-   Dzelzs banka dabūs to, kas tai pienākas, tad, kad es teikšu. Līdz tam brīdim tā pieklājīgi gaidīs. Valdniek Ūdens, sāciet kara kuģu būvi.

-   Jā, gaišība.

Harīss pašķirstīja dokumentus.

-   Nākamais jautājums… esam saņēmuši vēstuli no valdnieka Freja, kurš izvirza dažas prasības…

-   Cik zemes un goda vēl viņš grib? karaliene izmeta. Viņa mātei droši vien ir bijuši trīs pupi.

-   Kungi varbūt vēl to nezina, Kībērns teica, bet pilsētas dzertuvēs un krogos ļaudis uzskata, ka kronis ir līdzvainīgs valdnieka Voldera noziegumos.

Pārējie padomes locekļi neizpratnē lūkojās uz Kībērnu.

-   Vai jūs runājat par Sarkanajām kāzām? pārvaicāja Ūdens.

-   Noziegumos? atkārtoja Harīss.

Pīsels skaļi nogrimšļojās, un Džīls sāka klepot.

-   Tie zvirbuļi ir sevišķi runīgi, Kībērns brīdināja. Viņi apgalvo, ka Sarkanajās kāzās ir pārkāpti gan dievu, gan cilvēku likumi un tie, kas to pastrādājuši, ir nolādēti.

Serseja nekavējās ar atbildi.

-   Valdnieks Volders drīz stāsies Tēva tiesas priekšā viņš ir ļoti vecs. Lai jau tie zvirbuļi apspļauda viņa piemiņu, kas mums par to daļas.

-   Protams, sacīja Harīss.

-   Protams, piebilda Jaukā Diena.

-   To neviens nenoliedz, teica Pīsels.

Džīls noklepojās.

-     l iesa, neliels spļāviens uz Voldera kapa tārpus neizbiedēs, Ki bērns piekrita, taču nebūtu par skādi kādu sodīt Sarkano kāzu dēļ. Dažas Freju galvas ziemeļiem būtu kā saldais ēdiens.

-   Valdnieks Volders nekad neupurēs savējos, Pīsels zināja teikt.

-    Neupurēs gan, Serseja apcerēja dzirdēto, bet viņa mantinieki var nebūt tik klīrīgi. Jācer, ka valdnieks Volders drīz vien mums izrādīs godu un atstieps kājas. Jaunajam Pārceltuves pavēlniekam šī var būt lieliska izdevība atbrīvoties no neparocīgiem pusbrāļiem, nesamierināmiem brālēniem un viltīgām māsām, uzrādot viņus par grēkāžiem.

-    Ir jāapspriež vēl kāda lieta, kamēr mēs gaidām Voldera nāvi, sacīja Aureins Ūdens. Zelta brālība ir lauzusi vienošanos ar Mīru. Dokos dzirdēju vīrus runājam, ka algotņus ir nolīdzis valdnieks Staniss un tagad vedot tos pāri jūrai.

-   Kā viņš grasās tiem samaksāt? brīnījās Jaukā Diena. Ar sniegu? Viņus taču sauc par Zelta brālību cik gan daudz Stanisam ir zelta?

-    Pavisam nedaudz, Serseja viņu mierināja. Valdnieks KIbērns runāja ar jūrniekiem no tās mīriešu galeras, kas noenkurota līcī. Viņi apgalvo, ka Zelta brālība dodoties uz Volanti. Ja viņi ir ceļā uz Rietmalu, tad acīmredzot ir apmaldījušies.

-   Varbūt viņiem vienkārši ir apnicis karot zaudētāju pusē, valdnieks Jaukā Diena prātoja.

-    Var gadīties arī tā, karaliene piekrita. Tikai aklais var neredzēt, ka mūsu karš ir uzvarēts. Valdnieks Tīrels ir ielencis Vētrasgalu. Straujupi ir aplenkuši Freji un mans brālēns Deivens, jaunais Rietumu uzraugs. Valdnieka Sarkanvīna kuģi jau ir izbraukuši cauri Tārtas šaurumam un ātri tuvojas krastam, bet Pūķakmenī viņa uzbrukumam var stāties pretī vienīgi zvejas laivas. Pils kādu laiku varbūt noturēsies, bet, tiklīdz būsim ieņēmuši ostu, mēs nogriezīsim armijai ceļu uz jūru. Pēc tam mums atliks vien izrēķināties ar Stanisu.

-   Ja var ticēt valdniekam Džanosam, Staniss cenšas atrast kopēju valodu ar mežoņiem, Pīsels brīdināja.

-   Ar mežoņiem zvērādās, piemetināja Jaukā Diena. Staniss droši vien ir pilnīgā izmisumā, ja jau meklē tādus sabiedrotos.

-    Izmisis stulbenis, karaliene domāja tāpat. Mežoņus necieš arī ziemeļnieki, un Rūzam Boltonam nebūs grūti cīņā iesaistīt arī viņus. Daži ziemeļnieki jau ir pieslējušies Boltona bastardam, lai palīdzētu patriekt nolāpītos dzelzsvīrus no Keilinas grāvja, citādi Boltons netiek mājās. Ambers, Rīsvels… esmu jau aizmirsusi pārējos vārdus. Pat Baltā osta ii gatava nostāties mūsu pusē. Vietējais valdnieks abas savas mazmeitas ii izprecinājis mūsu draugiem Frejiem, tāpēc atvērs ostu mūsu kuģiem.

-   Man likās, ka mums kuģu nav, Hariss apjuka.

-   Vīmans Manderlijs bija uzticams Edarda Stārka karognesis, dižmestrs piebilda. Vai tādam vīram var uzticēties?

"Nevienam nevar uzticēties."

-   Viņš ir vecs pārbijies tusnis, taču ir ietiepies tikai vienā jautājumā: viņš uzstāj, ka nelieks celi, kamēr viņa mantinieks neatgriezīsies mājās.

-   Vai pie mums ir viņa mantinieks? Flarīss nobrīnījās.

-   Viņam vajadzētu būt Hārenholā, ja vien vēl ir dzīvs viņu sagūstīja Gregors Klegans. Kalns ne vienmēr ar laipnību izturējās pret gūstekņiem pat tad, ja par viņiem varēja dabūt kārtīgu izpirkuma maksu. Ja viņš ir miris, tad mums droši vien vajadzētu nosūtīt Manderlijam to vīru galvas, kuri viņu nokāvuši, un no sirds atvainoties.

Ja Dornes princim pietika ar vienu galvu, tad resnam ziemeļniekam, kurš ģērbās roņu ādās, vesels maiss ar galvām būtu vairāk nekā pietiekami.

-   Vai Staniss arī negribēs dabūt Balto ostu savā pusē? jautāja Pīsels.

-   Viņš jau mēģināja. Manderlijs viņa vēstules pārsūtīja mums un pats atbildēja izvairīgi. Staniss pieprasa Baltās ostas karotājus un sudrabu, par ko pretī sola… hmm, neko. Viņa nolēma kādu dienu iedegt svecīti Svešiniekam par to, ka viņš paņēmis Renliju un Stanisu atstājis. Ja būtu otrādi, viņas dzīve būtu daudz grūtāka. Šorīt atkal atlidoja krauklis. Staniss aizsūtījis uz Balto ostu savu sīpolu kontrabandistu, lai tas visu nokārto viņa vārdā. Manderlijs to nelieti ieslodzījis cietumā un jautā mums, ko ar viņu darīt.

-   Lai sūta viņu šurp, mēs viņu nopratināsim, ierosināja Jaukā Diena. Tas vīrs var pastāstīt daudz vērtīga.

-   Lai viņu soda ar nāvi, teica Kībērns. Tā būs mācība visiem ziemeļiem, lai visi zinātu, kas notiek ar nodevējiem.

-   Pilnīgi piekrītu, karaliene atbildēja. Es jau teicu Manderlijam, lai nekavējoties nocērt viņam galvu. Ar to pietiks, lai Staniss saprastu, ka no Baltās ostas viņš atbalstu nesagaidīs.

-   Stanisam būs vajadzīgs cits labās rokas amata pildītājs, pasmējās Aureins Ūdens. Kas būs tagad? Varbūt rāceņu bruņinieks?

-   Rāceņu bruņinieks? sīrs Harīss apjuka. Kas viņš tāds ir? Nekad neesmu par tādu dzirdējis.

Ūdens neatbildēja, tikai iepleta acis.

-   Bet ja nu Manderlijs atteiksies? Jaukā Diena ieprasījās.

-    Viņš neuzdrīkstēsies. Sava dēla dzīvību viņš var nopirkt tikai par Sīpolu bruņinieka galvu. Serseja pasmīnēja. Var jau būt, ka tas resnais muļļa savā ziņā bija uzticams Stārkiem, bet tagad, kad Ziemmalas vilki ir iznīdēti…

-   Gaišība ir aizmirsusi par Sansu, Pīsels atgādināja.

-    Es pavisam noteikti neesmu aizmirsusi par mazo vilcēni, karaliene saskaitās. Viņa tīšām negribēja saukt meiteni vārdā. Man viņu kā nodevēja meitu vajadzēja iemest melnajā cellē, bet es tā vietā viņu ievedu savā namā. Viņa sildījās pie mana pavarda, spēlējās ar maniem bērniem. Es viņu baroju, apģērbu, centos viņai kaut ko dzīvē iemācīt, un kā viņa man atmaksāja par laipnību? Viņa palīdzēja nogalināt manu dēlu. Kad mēs atradīsim Velnēnu, tad atradīsim arī cienīto Sansu. Viņa nav mirusi… bet, pirms ar viņu izrēķināšos, es apsolu, ka viņa dziedādama lūgsies no Svešinieka nāves skūpstu.

Iestājās neveikls klusums. "Vai viņi visi ir mēles norijuši?" Serseja aizkaitināta domāja. Kāpēc viņai vispār tā padome bija vajadzīga?

-    Katrā gadījumā, karaliene turpināja, Edarda Stārka jaunākā meita ir pie valdnieka Boltona un tiks apprecināta ar viņa dēlu Remziju, tiklīdz būs kritusi Keilinas pils. Kamēr vien tas skuķis tēloja savu lomu tā, lai nostiprinātu Boltonu tiesības uz Ziemmalu, neviens neliksies ne zinis, ka viņa patiesībā bija tikai kāda pārvaldnieka atvase, ko bija sameklējis Īkstītis. ja ziemeļiem ir vajadzīgs Stārks, mēs viņiem to dosim. Viņa ļāva, lai Jaukā Diena vēlreiz ielej viņai vīnu.

-    Ļaunāk klājas pie Mūra Naktssardzes brāļi ir zaudējuši prātu un ievēlējuši Neda Stārka bastardu par komandieri.

-   To puisi sauc par Sniegu, Pīsels bezpalīdzīgi piebilda.

-   Es reiz viņu redzēju Ziemmalā, karaliene, teica, kaut Stārki centās viņu nevienam nerādīt. Viņš ir ļoti līdzīgs tēvam. Viņas vīra atvases arī bija līdzīgas viņam, taču Robertam pietika prāta nebāzt tās citiem acīs. Reiz pēc skandāla ar kaķi izraisījās asa vārdu pārmaiņa, jo Roberts draudēja kādu no savām ārlaulības meitām ievest galmā. "Dari kā gribi," Serseja viņam toreiz atbildēja, "tikai nebrīnies, kad izrādīsies, ka šīs pilsētas klimats nav veselīgs augošam bērnam." Zilumu, ko viņa iemantoja šajā sarunā, bija grūti noslēpt no Džeimija, taču par ārlaulības meitām klausīties vairs nevajadzēja. "Ketlīna Tūlija bija īsta pele, citādi viņa būtu to Džonu Sniegu nomiegusi jau šūpulī. Tagad viņa šo uzdevumu ir uzvēlusi uz maniem pleciem." Sniegam arī ir tieksme uz nodevību tāpat kā

Edardam Stārkam, viņa turpināja. Viņa tēvs grasījās atdot Stanisam visu karaļvalsti. Dēls viņam atdod zemi un pilis.

-   Naktssardze ir zvērējusi nepiedalīties karos septiņās valstībās, Pīsels atgādināja. Melnie brāļi šo tradīciju ir ievērojuši jau tūkstošiem gadu.

-  Līdz šim brīdim, Serseja atcirta. Tas bastards mums ir atrakstījis, ka Naktssardze nenostāsies nevienā pusē, bet viņa rīcība pierāda, ka tie ir meli. Viņš ir devis Stanisam pārtiku un pajumti, un viņam vēl pietiek nekaunības lūgt mums ieročus un vīrus.

-  Tas ir nepiedodami! pavēstīja Jaukā Diena. Mēs nedrīkstam ļaut Naktssardzei apvienoties ar Stanisa spēkiem.

-  Mums jāizziņo tas Sniegs par nodevēju un dumpinieku, Harīss Svifts bija ar visiem vienisprātis. Melnajiem brāļiem viņš jāatceļ no amata.

Dižmestrs Pīsels smagnēji māja ar galvu.

-  Ierosinu paziņot Melnajai pilij, ka tā nesaņems nevienu vīru, kamēr par komandieri būs Sniegs.

-   Mūsu jaunajiem karakuģiem būs vajadzīgi airētāji, sacīja Aureins Ūdens. Paziņosim valdniekiem, lai savus malumedniekus un zagļus turpmāk sūta man, nevis uz Mūri.

-    Naktssardze mūs sargā no gnomiem un grumkiniem, Kībērns smīnēdams paliecās uz priekšu. Cienītie kungi, es teiktu, ka mums jāpalīdz melnajiem brāļiem.

-   Ko jūs sakāt, Serseja apveltīja viņu ar bargu skatienu.

-   Lūk, ko, Kībērns teica. Naktssardze jau gadiem ilgi pieprasa karotājus. Valdnieks Staniss ir atsaucies viņu aicinājumam vai tad karalis Tommens to nevar? Gaišībai vajadzētu nosūtīt uz Mūri simt vīrus. Lai viņi šķietami nodod zvērestu, bet patiesībā…

-   …novāc Džonu Sniegu, Serseja apmierināta pabeidza. "Es zināju, ka man viņš jāpieņem padomē." Tieši tā mums arī jārīkojas. Viņa iesmējās. "Ja tas bastards patiešām ir sava tēva dēls, viņš neko nenojautīs. Iespējams, viņš man vēl pagūs pateikt paldies, pirms zobens iedursies viņam ribās." Tas, protams, jāpaveic ļoti uzmanīgi. Pārējo atstājiet manā ziņā, kungi. "Tieši tā arī jācīnās ar ienaidnieku ar dunci, nevis ar paziņojumiem." Mēs šodien esam labi pastrādājuši. Pateicos, kungi. Vai ir vēl kas runājams?

-    Vēl tikai viens jautājums, vainīgā balsī ieteicās Aureins Ūdens. Negribu aizņemt padomes laiku ar niekiem, bet ostā dzirdēju dīvainas runas. Jūrnieki no austrumiem stāstīja par pūķiem…

-    …un droši vien arī par mantikorām un bārdainiem gnomiem? Serseja pasmējās. Kad viņi stāstīs par punduriem, tad pasakiet to man, cienītais kungs. Viņa piecēlās, un tā bija zīme, ka sapulce beigusies.

Kad Serseja izgāja no padomes kambariem, pūta brāzmains vējš un zvani Bailora Svētītā septā vēl arvien iezvanīja sēras. Četrdesmit bruņinieki vingrinājumu laukumā cīnījās ar zobeniem un vairogiem, taisīdami vēl lielāku troksni. Boross Blaunts pavadīja karalieni uz viņas istabām, kur Taina Jaukā Diena ķiķināja ar Džoslīnu un Dorkasu.

-   Kas jums te tik smieklīgs?

-    Sarkanvīnu dvīņi, Taina atbildēja. Abi uzreiz ir iemīlējušies valdniecē Mārgērijā, un viņi pat sakāvās par to, kurš no viņiem būs nākamais Pergolas valdnieks. Tagad abi grib iestāties Karaļsardzē, lai tikai būtu tuvāk jaunajai karalienei.

-    Sarkanvīniem vienmēr vasarraibumu ir bijis vairāk nekā prāta. Taču to bija lietderīgi zināt. "Ja Pliens vai Sliens tiktu pieķerti gultā ar Mārgēriju…" Sersejai ienāca prātā, vai mazajai karalienei patīk vasarraibumaini vīrieši. Dorkasa, atved sīru Osneju Melnkatliņu.

-   Kā pavēlēsiet! Dorkasa nosarka.

Kad meitene bija izgājusi, Taina Jaukā Diena jautājoši palūkojās uz karalieni.

-   Kāpēc viņa tā nosarka?

-    Mīlestība, bija Sersejas kārta smieties. Mūsu sīrs Osnejs viņai ir iepaticies. Viņš bija jaunākais no Melnkatliņiem tas, kurš gludi skuva bārdu. Lai arī viņam bija tādi paši melni mati, līks deguns un patīkams smaids kā brālim Osmundam, uz viena vaiga viņam bija trīs garas skrāpējumu pēdas, ko viņam tur bija atstājusi kāda no Tīriona maukām. Droši vien viņai patīk rētas.

Jaukās Dienas melnās acis nerātni nozibsnīja.

-   Droši vien. Rētas liek vīrietim izskatīties bīstamam, un briesmas ir aizraujošas.

-   Jūs mani pārsteidzat, kundze, karaliene ķircinājās. Ja jūs tik ļoti aizrauj briesmas, kāpēc tad apprecējāt valdnieku Ortonu? Mēs visi viņu mīlam, bet vienalga… Petīrs reiz bija atzīmējis, ka pārpilnības rags, kas redzams Jaukās Dienas nama ģerbonī, Ortonam lieliski piestāv, jo viņam ir burkānu krāsas mati, deguns kā biete, bet smadzeņu vietā zirņu putra.

-    Tiesa, mans vīrs drīzāk ir augstsirdīgs, nekā bīstams, Taina smējās. Taču… ceru, ka gaišība nepadomās par mani slikti, bet es nebiju jaunava, kad nokļuvu Ortona gultā.

"Tur, brīvpilsētās, jus visas esat maukas, ko?" Ari to bija lietderīgi uz /.ināt kādu dienu viņa to varētu izmantot.

-   Un diez kurš tad bija šis… tik ļoti bīstamais mīlnieks?

Kad Taina sarka, viņas olīvkrāsas miesa kļuva vēl tumšāka.

-  Ai, man to nevajadzētu teikt. Bet gaišība taču nevienam neizpaudīs manu noslēpumu, vai ne?

-   Vīriem ir rētas, sievietēm noslēpumi. Serseja noskūpstīja viņu uz vaiga. "Es ātri vien no tevis izspiedīšu viņa vārdu."

Kad Dorkasa atgriezās ar sīru Osneju Melnkatliņu, karaliene atlaida savas galma dāmas.

-    Apsēdīsimies pie loga, sīr Osnej. Vai vēlaties kausu vīna? Viņa pati pielēja divus kausus. ļums ir galīgi novalkāts apmetnis es gribētu jums uzdāvināt jaunu.

-   Baltu? Kāds ir nomiris?

-   Pagaidām ne, karaliene atbildēja. Vai vēlaties kopā ar brāli dienēt Karaļsardzē?

-   Es labāk palieku karalienes sargs, ja gaišība neiebilst. Osnejs pasmaidīja, un rētas uz vaiga kļuva koši sarkanas. Serseja pārlaida tām pirkstus.

-   Jums ir drosmīga mēle, sīr. Tā vēl liksiet man aizmirsties.

-    Labi. Osnejs satvēra viņas roku un raupji noskūpstīja viņas pirkstus. Mana dārgā karaliene.

-   Tu esi samaitāts, karaliene čukstēja, un, man šķiet, nepavisam neesi īsts bruņinieks. Viņa ļāva cauri zīda tērpam pieskarties savām krūtīm. Pietiek!

-   Nepietiek, es jūs gribu.

-   Tu jau mani dabūji.

-   Tikai vienreiz. Viņš vēlreiz satvēra viņas kreiso krūti un neveikli saspieda. Tas lika Sersejai atcerēties Robertu.

«Vienam labam bruņiniekam viena laba nakts. Tu man lieliski pakalpoji un par to saņēmi atalgojumu. Sersejas pirksti spēlējās ar viņa bikšu saitēm un jauta, kā piebriest viņa daikts. Vai tev ir jauns zirgs tas, ar kuru tu vakarrīt pagalmā jāji?

-   Tas melnais ērzelis? Jā. To man uzdāvināja brālis Osfrīds. Es viņu nosaucu par Pusnakti.

"Brīnumaini un neatkārtojami."

-    Labs rumaks, ar ko jāt kaujā. Izklaides pēc gan nekas nav labāks par auļošanu uz jaunas, straujas ķēvītes. Viņa pasmaidīja un saspieda saujā jaunā vīrieša daiktu. Pasaki man taisnību vai jaunā karaliene

tev šķiet skaista?

Osnejs pārsteigts saausījās.

-   Laikam jau gan kā meitene. Es pats labāk dodu priekšroku sievietēm.

-    Un kāpēc ne abām? viņa čukstēja. Noplūc manis dēļ to mazo rozīti, un redzēsi, ka es neesmu nepateicīga.

-    Mazo… jūs domājat Mārgēriju? Osneja vēlme biksēs sašļuka.

-   Viņa ir karaļa sieva. Vai tad reiz kāds Karaļsardzes bruņinieks jau nezaudēja galvu karaļa sievas dēļ?

-   Tas bija sen. "Viņa bija karaļa mīļākā, un nejau galvu viņš zaudēja. īgons viņu sacirta gabalos un lika tam sievišķim noskatīties." Tomēr Serseja neatgādināja Osnejam šā senā notikuma sīkumus. Tommens nav Igons Necienīgais. Nebaidies viņš darīs tā, kā es likšu. Man vajag, lai galvu zaudē Mārgērija, nevis tu.

Karotājs apdomājās.

-   Jūs domājat… viņas nevainību?

-   To arī, pieņemot, ka viņai tāda ir. Serseja vēlreiz noglāstīja Osneja rētas. Domā, ka Mārgērija spēs turēties pretī tavam… valdzinājumam?

-    Es viņai patīku tīri labi, Osnejs aizskarts palūkojās uz karalieni.

-    Viņas māsīcas allaž apsmej manu degunu cik tas liels un tādā garā. Kad pēdējo reizi to darīja Mega, Mārgērija viņu apsauca un teica, ka man esot glīta seja.

-   Āre.

-    Āre, vīrietis piekrita un šaubu pilnā balsī piebilda: Bet kur es likšos, ja viņa… ja es… pēc tam kad…

-    …tu izdarīsi darbiņu? Serseja dzēlīgi pasmīnēja. Gulēšana ar karalieni ir nodevība. Tommens būs spiests tevi nosūtīt uz Mūri.

-   Uz Mūri? Osnejs pārbijies atjautāja.

Karaliene tikko noturējās neiesmējusies. "Nē, labāk nesmieties. Vīriešiem nepatīk, ja par viņiem smejas."

-   Melnais apmetnis labi piestāvēs tavām melnajām acīm un matiem.

-   No Mūra neviens neatgriežas.

-   Tu atgriezīsies. Kad būsi nokāvis to zeņķi.

-   Kādu zeņķi?

-   Bastardu, kurš ir sazvērējies ar Stanisu. Viņš ir jauns un zaļš, turklāt tev līdzi būs simt vīri.

Serseja juta, ka Melnkatliņš ir pārbijies, taču viņš bija pārāk lepns, lai to izrādītu. "Visi vīrieši ir vienādi."

-   Esmu nokāvis tik daudz, zeņķu, ka nevaru saskaitīt, viņš apgalvoja. Kad viņš būs beigts, karalis mani apžēlos?

-   Jā, un vēl piešķirs valdnieka titulu. "Ja vien Sniega melnie brāļi tevi nepakārs." Karalienei ir vajadzīgs atbalsts. Vīrs, kurš nepazīst baiļu.

-   Valdnieks Melnkatliņš? Viņa sejā lēni parādījās smaids, un rētas kļuva ugunssarkanas. Jā, tas man patīk varenam valdniekam…

-… piedien gulēt ar karalieni.

-   Bet pie Mūra ir auksts, viņš sarauca pieri.

-   Toties es esmu silta. Serseja aplika viņam rokas ap kaklu. Izdrāz to skuķi, nomušī zeņķi un es esmu tava. Vai tev ir drosme?

Osnejs mirkli padomāja un palocīja galvu.

-   Esmu jūsu rīcībā.

-   Tā gan, sīr. Viņa noskūpstīja Melnkatliņu un ļāva arī mazliet sajust savas mēles garšu, bet tad atrāvās atpakaļ. Tagad pietiks, pārējais var pagaidīt. Vai šonakt sapņosi par mani?

-   Jā, viņš piesmakušā balsī atsaucās.

-    Un tad, kad drāzīsi mūsu Jaunavu Mārgēriju? viņa ķircinājās. Vai tad, kad būsi viņā iespraudis, vai domāsi par mani?

-     Domāšu, Osnejs Melnkatliņš nozvērējās.

-   Labi.

Kad viņš bija aizgājis, Serseja pasauca Džoslīnu, lai tā viņai izsukā matus, bet pati nometa kurpes un izstiepās kā kaķe. "Es tādām lietām esmu kā radīta," viņa sev teica. Visvairāk viņu priecēja lieliskais nodoms. Pat Meiss Tīrels neuzdrošināsies aizstāvēt savu mīļo meitiņu, ja viņa tiks pieķerta gultā ar tādu puisieti, kāds bija Osnejs Melnkatliņš, savukārt ne Stanisam Barateonam, ne Džonam Sniegam nebūs nekāds brīnums, kāpēc Osnejs tiek nosūtīts uz Mūri. Viņa pielūkos vienīgi, lai sīrs Osmunds pieķer brāli gultā ar mazo karalieni tādējādi pārējo divu Melnkatliņu uzticamība netiks aptraipīta. "Ja vien tēvs mani tagad redzētu, viņš vairs negribētu mani tik knaši izdot pie vīra. Žēl, ka viņš ir miris. Viņš, Roberts, Džons Arīns, Neds Stārks, Renlijs Barateons visi miruši. Vienīgi Tīrions vēl ir dzīvs, bet tas nav uz ilgu laiku."

Tajā vakarā karaliene savā gulamkambarī ieaicināja valdnieci Jauko Dienu.

-   Vai nevēlaties kausu vīna? viņa apjautājās.

-   Mazo, mīriete atbildēja. Labi, lielo.

-   Es gribu, lai jūs no rīta apciemojat manu vedeklu, Serseja sacīja, kamēr Dorkasa viņu ieģērba naktstērpā.

-   Valdniece Mirgērija allaž priecājas, mani redzot.

-    Es zinu. Karalienes uzmanībai nepaslīdēja garām tas, kā Taina nosauca Tommena mazo sieviņu. Pasakiet viņai, ka augstā septona piemiņai esmu nosūtījusi uz Bailora Svētītā septu septiņas vaska sveces.

-   Tādā gadījumā, Taina sāka smieties, viņa nosūtīs septiņdesmit septiņas, lai tikai kāds nebūtu sērojis vairāk par viņu.

-   Es būšu nikna, ja viņa to nedarīs, karaliene pasmīnēja. Pasakiet viņai arī to, ka viņai uzradies slepens pielūdzējs bruņinieks, kuru tik ļoti apbūris viņas skaistums, ka viņš nespēj naktīs gulēt.

-    Vai drīkstu jautāt gaišībai, kas ir šis bruņinieks? Tainas lielajās, tumšajās acīs iedzirkstījās nebēdnība. Vai tas ir sīrs Osnejs?

-   Varbūt, karaliene atbildēja, bet neatklājiet vārdu pārāk lēti. Lai viņa to no jums izvilina. Vai spēsiet to paveikt?

-   Ja jums tā labpatīk. Tas ir viss, ko es vēlos.

Ārā cēlās auksts vējš. Abas palika nomodā līdz vēlai naktij, dzerot Pergolas zeltaino vīnu un stāstot viena otrai piedzīvojumus. Taina diezgan krietni iereiba, un Serseja izvilināja no viņas mīļākā vārdu. Tas bija kāds mīriešu jūrasbraucējs, kapteinis, pa pusei pirāts ar melniem matiem līdz pleciem un rētu uz sejas, kas sniedzās no zoda līdz pat ausij.

-    Es simtiem reižu viņam teicu "nē", bet viņš allaž atbildēja "jā" mīriete stāstīja Sersejai, līdz beidzot es arī teicu "jā". Viņš bija no tiem vīriešiem, kam nav iespējams atteikt.

-   Es tādus pazīstu, karaliene sāji pasmīnēja.

-   Vai tiešām gaišība ir pazinusi tādu vīrieti?

-   Tas bija Roberts, viņa sameloja, domājot Džeimiju.

Taču, tiklīdz viņa bija aizvērusi acis, tā sapņoja par otru brāli un trim nelgām, ar kuru apmeklējumu bija iesākusies viņas diena. Sapnī viņi maisā bija atnesuši Tīriona galvu. Serseja lika to pārklāt ar bronzu un ielika savā naktspodā.

DZELZS KAPTEINIS

Pūta ziemeļu vējš, un Dzelzs uzvara, apmetuši loku ap ragu, ieslīdēja svētajā līcī, kas tika saukts par Nagas šūpuli.

Viktarions nostājās kuģa priekšgalā blakus Bārddzinim Nūtam. Priekšā vīdēja Vecvīkas svētais krasts un ar zāli apaugušie pakalni, kur no zemes kā milzīgi balti stumbri slējās Nagas ribas tik resnas kā kara kuģa masti un divtik garas.

"Pelēkā Karaļa pils kauli." Viktarions juta šīs vietas burvību. "Belons arī stāvēja pie šiem kauliem, kad tikko bija pasludinājis sevi par karali," viņš atminējās. "Viņš zvērēja mums atgūt brīvību, un Trīskārt Noslīkušais Tārls viņam uzlika galvā siekstu kroni."

"Belons!" ļaudis bļāva. "Belons, Belons karalis!"

-   Tavu vārdu viņi sauks tikpat skaļi, Nūts sacīja.

Viktarions pamāja, lai gan nebija tik pārliecināts kā Bārddzinis. Belonam bija trīs dēli un meita, ko viņš ļoti mīlēja.

To viņš bija teicis arī saviem kapteiņiem pie Keilinas cietokšņa, kad tie viņu mudināja pieprasīt Jūrakmens troni.

-   Belona dēli ir pagalam, Rudais Ralfs Akmeņnams strīdējās, un Aša ir sieviete. Tu savam brālim biji spēcīga labā roka, un tev jāpārņem zobens, kas izkritis no viņa rokas.

Kad Viktarions atgādināja, ka Belons viņiem licis noturēt Keilinas grāvi pret ziemeļniekiem, Ralfs Kenings sacīja:

-   Vilki ir sakauti, kungs. Kāda jēga noturēt purvu un pazaudēt salas?

-   Vārnas Acs ir tālu, un viņš mūs nepazīst.

"Eirons Grejdžojs, Ziemeļu un Dzelzs salu karalis." §i doma sirdī at sauca veco ienaidu, bet vienalga…

-   Vārdi ir vējš, Viktarions viņiem atbildēja, un vienīgais labais vējš ir tas, kurš pūš mūsu burās. Vai gribat, lai es karoju ar Vārnas Aci? Brālis pret brāli, dzelzsvīrs pret dzelzsvīru? Eirons bija par viņu vecāks, un nebija svarīgi, cik asiņu abu starpā bija lijis. "Neviens nav tik nolādēts ka tas, kurš nokāvis asinsradinieku."

Kad viņu sasniedza Valgmata aicinājums uz karaļa sapulci, viss mai nījās. "īrons runā Noslīkušā Dieva balsī," Viktarions neļāva sev aizmirst. "Un, ja Noslīkušais Dievs vēlas, lai es sēžu Jūrakmens tronī…" Nākamajā dienā viņš par komandieri Keilinas cietoksnī atstāja Ralfu Keningu un pats pa sauszemi devās uz Drudžupi, kur starp niedrēm un vītoliem slēpās Dzelzs flote. Skarbās jūras un mainīgie vēji viņu aizkavēja, taču zaudēts tika tikai viens kuģis un viņš jau bija mājās.

Sēras un Dzelzs atriebība tieši pa pēdām Dzelzs uzvarai apbrauca zemesragu. Tālāk peldēja Cietā roka, Dzelzs vējš, Pelēkais rēgs, Valdnieks Kvelons, Valdnieks Vikons, Valdnieks Dagons un pārējie deviņas desmitdaļas Dzelzs flotes slīdēja pa vakara viļņiem daudzu līgu garumā. Viktarionam Grejdžojam patika vērot buras. Neviens savu sievu nemīlēja ne uz pusi tik kvēli, kā šis kapteinis mīlēja savus kuģus.

Kuģi gar Vecvīkas svēto krastu rindojās tik tālu, cik vien acs spēja saskatīt, un masti slējās debesīs kā šķēpi. Dziļākos ūdeņos šūpojās trofejas karā iegūtie barkasi, karavelas un karakuģi, kas bija pārāk lieli, lai ar tiem piestātu krastā. To priekšgalos, pakaļgalos un mastos plīvoja pazīstami karogi.

Bārddzinis Nūts piemiedza acis, raugoties uz krastu.

-   Vai tā ir Hārlova Jūras dziesma?

Bārddzinis bija drukns vīrs ar līkām kājām un garām rokām, taču acis vairs nebija tik asas kā jaunībā. Tolaik viņš esot metis cirvi tā, ka varējis ar to noskūt vīru.

-    Jā, Jūras dziesma. Rodrīks Lasītājs acīmredzot bija nolicis grāmatas malā. Un tur ir vecā Drama Ducinātājs, bet blakus Blektīda Nakts lidonis. Viktariona redze bija tikpat laba kā vienmēr. Pat tad, kad buras bija nolaistas un karogi nokarājās bezvējā, viņš pazina kuģus, kā jau pieklājās Dzelzs flotes kapteinim. Sudraba spura arī ir tur tas būs kāds no Rovana Botlija radiniekiem. Viktarions bija dzirdējis, ka Vārnas Acs ir noslīcinājis Botliju un viņa mantinieks bija kritis pie

Keilinas grāvja, taču viņam bija palikuši brāļi un citi dēli. "Cik? Četri? Ne, pieci, un nevienam no viņiem nebija iemesla mīlēt Vārnas Aci."

Un tad viņš ieraudzīja galeru ar vienu mastu, slaidu un zemu, ar tumšsarkaniem sāniem. Satītās buras melnas vīdēja pret tumšajām debesim. Klusums pat noenkurots izskatījās nežēlīgs un ātrs. Priekšgalu rotāja melna dzelzs jaunava ar izstieptu roku. Tai bija slaiks viduklis, augstas un kuplas krūtis, garas un spēcīgas kājas. Garie dzelzs mati vējā plīvoja, acis bija no perlamutra, taču viņai nebija mutes.

Viktarions sažņaudza rokas dūrēs. Viņš ar tām bija nositis četrus vīrus un sievu. Lai gan viņa matus bija skāris sirmums, viņš joprojām bija spēka pilns ar platām vērša krūtīm un jauneklīgi plakanu vēderu. "Asinsradinieka slepkava ir nolādēts dievu un cilvēku priekšā," Belons atgādināja dienā, kad padzina Vārnas Aci jūrā.

-    Viņš ir te, Viktarions sacīja Bārddzinim. Nolaid buras, tālāk brauksim ar airiem. Liec, lai Sēras un Dzelzs atriebība paliek starp Klusumu un jūru. Pārējā flote lai kuģo iekšā līcī. Bez manas pavēles kuģus neviens nedrīkst atstāt ne cilvēks, ne vārna.

Ļaudis krastā jau bija pamanījuši viņu buras. Pāri līcim skanēja draugu un radu sveicieni, tos nedzirdēja tikai no Klusuma. Uz tā klājiem neviens no jokainajiem mēmās komandas locekļiem nebilda ne vārda, kad tam tuvojās Dzelzs uzvara. Uz Viktarionu raudzījās vīri, melni kā darva, citi bija salīkuši un spalvaini kā Sotorīsas mērkaķi. "Briesmoņi," Viktarions nodomāja.

Viņi izmeta enkuru divdesmit jardus no Klusuma.

-   Nolaidiet laivu, es braukšu krastā.

Kamēr airētāji ieņēma vietas, Viktarions aplika zobensiksnu pie viena gurna karājās divroku zobens, pie otra duncis. Bārddzinis Nūts aplika kapteinim ap pleciem apmetni tas no deviņām zeltauduma kārtām bija pašūts Grejdžoju kalmāra izskatā, kura garie taustekļi nokarājās līdz1 pat zābakiem. Uz miecādas kamzoļa viņš bija uzvilcis biezu pelēku bruņukreklu Keilinas cietoksnī viņš bija pieradis to valkāt dienu un nakti. Labāk bija noberzti pleci un sāpoša mugura nekā asiņainas iekšas. Purva velnu saindētajām bultām vajadzēja cilvēku tikai ieskrambāt, un jau pēc dažām stundām tas brēkdams ķēzījās un gar kājām laida ārā dzīvību sarkanbrūnā straumē. "Lai kurš no mums dabūtu Jūrakmens troni, es ar tiem purva velniem izrēķināšos."

Viktarions uzlika galvā melnu bruņucepuri dzelzs kalmāra veidolā tā taustekļi aplieca vaigus un satikās zem zoda. Tikmēr laiva jau bija sagatavota.

-   Lādes atstāju tavā uzraudzībā, kāpjot pār bortu, viņš teica Nūtam. Pielūko, lai tās tiek labi apsargātas.

No lādēm daudz kas bija atkarīgs.

-   Kā pavēlēsiet, gaišība.

Viktarions drūmi paglūnēja uz padoto.

-   Es vēl neesmu karalis, viņš noteica un iekāpa laivā.

Irons Valgmatis viņu sagaidīja jūras malā ar ūdens maisu padusē. Priesteris bija kalsns un gara auguma, tomēr mazāks par Viktarionu. Viņa deguns kaulainajā sejā rēgojās kā haizivs spura, bet acis bija kā no dzelzs. Bārda sniedzās līdz viduklim, un saķepušo matu pinku galus vējš dauzīja ap kājām.

-    Brāli, viņš sacīja, viļņiem baltās putās plīstot ap potītēm, tas, kurš ir miris, nekad vairs nemirst.

-   Bet atkal augšāmceļas cietāks un stiprāks. Viktarions noņēma bruņucepuri un nometās ceļos. Ūdens satecēja zābakos un izmērcēja bikses, bet īrons tikmēr uzlēja viņam uz galvas sāļo jūras ūdeni. Tad viņi lūdzās.

-   Kur ir mūsu brālis Vārnas Acs? kapteinis noprasīja, kad lūgšanas bija galā.

-   Viņš ir tajā lielajā zeltauduma teltī, kur ir visskaļākais troksnis. Viņam apkārt ir vēl ļaunāki bezdievji un briesmoņi kā citās reizēs. Viņā mūsu tēva asins ir sagandēta.

-    Mūsu mātes asins arī. Tajā svētajā vietā pie Nagas kauliem un Pelēkā Karaļa pils Viktarions nesāka runāt par radu slepkavošanu, taču viņš daudzas naktis sapņos trieca bruņucimdā tērptu dūri Eirona ņirdzošajā ģīmī tā, ka miesa plīsa un asinis šķīda uz visām pusēm. "Es nedrīkstu, es devu Belonam vārdu." Vai visi ir ieradušies? viņš jautāja priesterim.

-   Visi, kam vajadzēja ierasties kapteiņi un karaļi. Dzelzs salās visi bija vienādi, jo katrs kapteinis uz sava kuģa bija karalis un ikvienam karalim vajadzēja būt kapteinim. Vai tu grasies pieprasīt tēva kroni?

-   Ja Noslīkušais Dievs tā gribēs. Viktarions iztēlojās sevi sēžam Jūrakmens tronī.

-   Viļņi runās, Irons Valgmatis aizgriezās. Ieklausies viļņos, brāli.

-   Jā. Viņš prātoja, diez kā viņa vārds skanēs viļņu čukstos vai uz kapteiņu un karaļu mēlēm. "Ja kauss man tiks pasniegts, es to nenolikšu malā."

Krastā bija sapulcējušies ļaudis, lai novēlētu viņam veselību un iegūtu viņa labvēlību. Viktarions redzēja vīrus no visām salām: Blektidus, Taunijus, Orkvudus, Akmeņkokus, Vinčus un daudzus citus.

Tur bija Labrāļi no Vecvikas, Labrāļi no Dižvīkas un Labrā|i no Ork montas ieradušies bija visi. Bija atbraukuši ari Kodi, lai gan ikviens sevi cienošs vīrs viņus nicināja. Mierīgie Gani, Audēji un Tiklauži stāvēja plecu pie pleca ar vīriem no senākiem un dižciltīgākiem namiem, pat pazemīgie Līdēji, kuru dzīslās ritēja vergu un sālssievu asinis. Volmārks uzsita Viktarionam pa muguru, bet divi Spari iespieda viņam rokās vīna maisu. Grejdžojs iedzēra krietnu malku, noslaucīja muti un ļāva sevi pavadīt pie ugunskuriem, kur klausījās, kā vīri pļāpā par karu, kroņiem un laupījumu, par varenību, brīvību un viņa valdīšanu.

Tajā vakarā Dzelzs flotes vīri jūras krastā uzcēla milzīgu buraudekla telti, lai Viktarions varētu pussimtam dižāko kapteiņu sarīkot dzīres ar ceptu kazlēnu, sālītām mencām un omāriem. Atnāca arī īrons. Viņš ēda zivis un dzēra ūdeni, bet kapteiņi tikmēr izsūca tik daudz alus, ka tajā spētu peldēt vai visa Dzelzs flote. Daudzi apsolīja Viktarionam savas balsis: Fralegi un Stiprie, gudrais Alvīns Asais, līkmuguris Hoto Hārlovs. Hoto apsolīja viņam savu meitu par karalieni.

-   Man ar sievām neveicas, Viktarions atrunājās. Viņa pirmā sieva bija mirusi dzemdībās, piedzemdējot nedzīvu meitenīti. Otro ķēra sērga. Un trešo…

-   Karalim ir vajadzīgs mantinieks, Hoto neatkāpās. Vārnas Acij ir trīs dēli, ko parādīt karaļa sapulcei.

-   Bastardi un jaukteņi. Cik gadu ir tavai meitai?

-   Divpadsmit, Hoto atbildēja. Skaista un auglīga, tikko uzziedējusi, ar matiem medus krāsā. Krūtis viņai vēl mazas, taču gurni ir krietni. Viņa vairāk līdzinās mātei nekā man.

Viktarions saprata Hoto ar to gribēja pateikt, ka meitai nav kupra. Taču tiklīdz viņš centās meiteni iztēloties, tā acu priekšā redzēja sievu, ko pats bija nogalējis. Viņš bija raudājis pie katra sitiena un beigās nonesis viņu lejā pa krasta akmeņiem un pametis krabjiem.

-   Labprāt paskatīšos uz tavu meitu, kad būšu ticis pie kroņa, viņš teica. Neko vairāk Hoto pagaidām necerēja, tāpēc apmierināts aizšļūca prom.

Bailoram Blektīdam bija grūtāk iztapt. Viņš, gludi noskuvies un saposies aitas vilnas tunikā ar melniem un zaļiem raibumiem, sēdēja Viktarionam blakus. Apmetnis bija no sabuļādas un sasprausts ar sudraba septiņstaru zvaigzni. Viņš astoņus gadus bija pavadījis gūstā Senpilsētā, tāpēc sācis pielūgt septiņus zaļās zemes dievus.

-    Belons bija traks, Irons vēl trakāks, bet Kirons ir vistrakākais no visiem, valdnieks Bailors sacija. Kāds esi tu, kapteini? Ja es saukšu tavu vārdu, vai tu pieliksi punktu šim trakajam karam?

-   Tu gribi, lai es liecu celi? Viktarions saviebās.

-   Ja vajadzēs. Mēs nespējam turēties pretī visai Rietmalai. Karalis Ro bērts to mums par nelaimi jau pierādīja. Belons par brīvību būtu maksājis dzelzs cenu, tā viņš teica, bet mūsu sievas par Belona kroni samaksāja ar tukšām gultām. Mana māte bija viena no viņām. Senā Kārtība ir mirusi.

-   Tas, kurš ir miris, nekad vairs nemirst, bet atkal augšāmceļas cietāks un stiprāks. Pēc simt gadiem ļaudis dziedās dziesmas par Belonu Drosmīgo.

-   Drīzāk viņš jāsauc par Belonu Atraitņu Radītāju. Es viņa brīvības vietā labāk gribētu atpakaļ savu tēvu. Vai tu vari man atdot tēvu? Viktarions neatbildēja, tāpēc Blektīds nosprauslojās un aizgāja.

Teltī gaiss bija karsts un piedūmots. Divi Gorolda Labrāļa dēli sakāvās un apgāza galdu. Vils Līdējs zaudēja derības un bija spiests apēst savu zābaku. Mazais Lenvuds Taunijs spēlēja vijoli, bet Romnijs Audējs dziedāja "Asiņaino kausu" un "Tērauda lietu", un citas laupītāju dziesmas. Jaunavīgais Karls un Eldreds Kods spēlēja pirkstu danci, un izcēlās īsta smieklu vētra, kad Eldreda pirksts iekrita Klibā Ralfa vīna kausā.

Starp smējējiem bija arī kāda sieviete. Viktarions piecēlās un redzēja viņu stāvam pie telts aizkara sieviete kaut ko smieklīgu čukstēja ausī Jaunavīgajam Karlam. Grejdžojs bija cerējis, ka viņa nebūs tāda muļķe, lai brauktu uz Vecvīku, tomēr nenoturējās nepasmaidījis.

-   Aša! viņš pavēlošā balsī uzsauca. Brāļameita!

Slaidā un lunkanā sieviete pienāca pie Viktariona viņa bija ģērbusies garos ādas zābakos ar sāls pleķiem, zaļās vilnas biksēs, brūnā vatētā tunikā un pa pusei atraisītā ādas kamzolī bez piedurknēm.

-   Tēvoci! Aša Grejdžoja bija gara auguma priekš sievietes, un tomēr viņai vajadzēja pastiepties uz pirkstgaliem, lai tēvabrāli noskūpstītu uz vaiga. Priecājos tevi redzēt karalieņu sapulcē.

-   Karalieņu sapulcē? Viktarions iesmējās. Vai tu esi piedzērusies, meitiņ? Apsēdies. Neredzēju krastā tavu Melno vēju.

-   Es to noenkuroju aiz Nornes Labrāļa pils un atjāju šurp pa sauszemi. Viņa apsēdās uz ķebļa un bez vaicāšanas paņēma Bārddziņa Nūta vīna kausu. Nūts neiebilda, jo pats pirms laba brīža jau bija nolūzis. Kas palika pie grāvja?

-    Kails Kenings. Tā ka Jaunais Vilks ir pagalam, mums tur var traucēt vienīgi purva velni.

-   Stārki tur nav vienīgie ziemeļnieki. Dzelzs tronis ir iecēlis Dredfortas valdnieku par Ziemeļu uzraugu.

-  Vai tu man mācīsi karot? Es karoju jau tad, kad tu vēl zīdi mātes pienu.

-   Un zaudēji arī. Aša iedzēra vīnu.

-     Katram vīram jaunībā jāzaudē kāda kauja, lai vēlāk nevajadzētu zaudēt karu. Viktarionam nepatika atgādinājums par Gaišo salu.

Ceru, ka neesi ieradusies ar mērķi iegūt kroni?

-   Un ja nu esmu? sieviete ķircinoši pasmīnēja.

-    Te ir vīri, kas atceras, kā tu bērnībā plikiņa peldējies jūrā un spēlējies ar lellēm.

-   Es spēlējos arī ar cirvjiem.

-   Spēlējies gan, viņš atzina, bet sievietei vajadzīgs vīrs, nevis kronis. Kad kļūšu par karali, es tev kādu sameklēšu.

-   Tēvocis ir pārāk laipns priekš manis. Varbūt man sameklēt tev kādu glītu sieviņu, kad kļūšu par karalieni?

-   Man ar sievām neveicas. Cik ilgi tu jau te esi?

-    Gana ilgi, lai redzētu, ka tēvocis Valgmatis ir sasaucis vairāk vīru, nekā bija gribējis. Par karali grasās pieteikties arī Drams, un Trīskārt Noslīkušais Tārls esot teicis, ka Marons Volmārks esot melnā atzara īstais mantinieks.

-   Par karali jābūt kalmāram.

-    Vārnas Acs ir kalmārs. Vecākajam brālim priekšroka. Aša pieliecās viņam tuvāk. Bet es esmu bērns no karaļa Belona miesas, tāpēc priekšroka ir man. Klausies, ko teikšu, tēvoci…

Bet tad pēkšņi iestājās klusums. Dziesmas apklusa, Mazais Lenvuds Taunijs nolaida vijoli, vīri pagrieza galvas. Pat šķīvju graboņa un nažu šķindoņa apklusa.

Dzīru teltī ienāca ducis jaunu viesu. Viktarions ieraudzīja Viepli Džonu Mīru, Torvoldu Brūnzobi un Kreili Lukasu Kodu. Germunds Botlijs sakrustoja rokas uz bronzas krūšu bruņām, ko Belona pirmā dumpja laikā bija novilcis kādam Lanisteru kapteinim. Viņam blakus stāvēja Orkvuds no Orkmontas, bet aiz viņiem Akmens Dūre, Kvelons Līdējs un Rudais Airētājs ar ugunssarkaniem, bizēs sapītiem matiem. Tur bija arī Gans Ralfs, Ralfs no Valdniekostas un Karls Vergs.

Un Vārnas Acs, Eirons Grejdžojs.

"Viņš nemaz nav mainījies," Viktarions nodomāja. "Viņš i/.skatas tieši tāpat kā tajā dienā, kad pasmējās par mani un aizbrauca." Eirons bija visizskatīgākais no visiem valdnieka Kvelona dēliem un trīs trimdas gados nebija mainījies. Viņa mati bija tikpat melni kā jūra pusnaktī, un nevienam vilnim nebija baltu putu. Rūpīgi apcirptā melnā bārda ieskāva gludu un gaišu seju. Eirona kreiso aci klāja melns ādas apsējs, taču laba bija zila kā vasaras debesis.

"Viņa smaidīgā acs," Viktarions iedomājās.

-   Vārnas Acs, viņš noteica.

-    Karalis Vārnas Acs, brālīt, Eirons pasmaidīja. Viņa lūpas lāktura gaismā izskatījās ļoti tumšas apskrambātas un zilganas.

-    Pār mums valdīs tikai karaļa sapulcē ievēlēts karalis, Valgmatis piecēlās. Neviens bezdievis…

-    …Jūrakmens tronī nesēdēs. Kā tad. Eirons pārlaida skatienu teltij. Nejaušā kārtā es pēdējā laika itin bieži sēžu Jūrakmens tronī, un tam nav nekādu iebildumu. Viņa smaidošā acs mirdzēja. Kurš gan pazīst vairāk dievu par mani? Zirgu dievus un uguns dievus, zelta dievus ar dārgakmeņu acīm, dievus, kas izgrebti no ciedru koka, dievus, kas izcirsti klintīs, dievus no tukša gaisa… Es pazīstu visus. Esmu redzējis ļaudis, kas tos apkarina ar ziedu virtenēm, lej to priekšā kazu un vēršu asinis un sauc to vārdos bērnus. Un es esmu dzirdējis lūgšanas simtiem valodās. Izārstē manu nokaltušo kāju, liec, lai tā jaunava manī iemīlas, dāvā man veselīgu dēlu. Pestī mani, palīdzi man, padari mani bagātu… pasargā mani! Sargi mani no ienaidniekiem, sargi mani no tumsas, sargi mani no krabjiem vēderā, no zirgu pavēlniekiem, no vergu tirgotājiem, no algotņiem pie manām mājdurvīm. Sargi mani no Klusuma. Viņš sāka smieties. Bezdievis? Es, īron, esmu dievbijīgākais cilvēks, kāds jebkad pacēlis buras! Tu kalpo vienam, Valgmati, bet es desmit tūkstošiem dievu. Ļaudis no Ibenas līdz Ašaī lūdz dievus, kad ierauga manas buras.

-    Viņi pielūdz kokus, zelta elkus un pretekļus ar kazas galvām, priesteris pacēla kaulainu pirkstu. Tie ir viltus dievi…

-   Tieši tā, Eirons atteica, un par šo grēku es viņus visus nokauju. Es leju viņu asinis pār jūru un brēcošās sievietes apsēju ar savu sēklu. Viņu sīkie dieviņi nespēj mani kavēt, tātad tie patiešām ir viltus dievi. Es esmu dievbijīgāks par tevi, īron, tāpēc varbūt tieši tev ir jāmetas ceļos manā priekšā, lai saņemtu svētību.

Rudais Airētājs skaļi iesmējās, un pārējie ienācēji ņēma no viņa piemēru.

-   Stulbeņi, priesteris noteica. Stulbeņi, vergi un aklie lūk, kas jūs esat. Vai tiešām jūs neredzat, kas stāv jūsu priekšā?

-   Karalis, atsaucās Kvelons Līdējs.

Valgmatis nospļāvās un izgāja tumsā.

Kad viņš bija izgājis, Vārnas Acs pavērsa savu smaidīgo aci pret Viktarionu.

-   Kapteini, vai tu neapsveicināsies ar brāli pēc tik ilga laika? Un tu, Aša? Kā klājas tavai mātei?

-   Slikti, Aša atbildēja. Kāds viņu ir padarījis par atraitni.

-    Dzirdēju, ka viņu nomušījis Vētras Dievs, Eirons paraustīja plecus. Kurš tad ir tas vīrs, kas viņu nogalējis? Pasaki man, brāļameita, lai varu atriebties pats savām rokām.

-  Tu viņa vārdu zini tikpat labi kā es, Aša piecēlās. Trīs gadus tu biji prom, un tagad Klusums atgriežas nākamajā dienā pēc mana tēva nāves.

-   Vai tu vaino mani? Eirons mierīgi apjautājās.

-   Vai man vajadzētu tevi vainot? Ašas asā balss lika Viktarionam saraukt pieri. Tā runāt ar Vārnas Aci bija bīstami pat tad, kad viņa smaidīgā acs mirdzēja no smiekliem.

-  Vai tad es pavēlu vējiem? Vārnas Acs jautāja saviem rokaspuišiem.

-   Nē, gaišība, atteica Orkvuds no Orkmontas.

-   Neviens nespēj pavēlēt vējiem, piebilda Germunds Botlijs.

-   Ja tā būtu, Rudais Airētājs piebilda, katrs varētu būrāt, kur vēlas, un nevienam nekad nevajadzētu stāvēt bezvējā.

-   Lūk, tu pati to dzirdēji no trīs drosmīgu vīru mutēm, Eirons teica. Klusums vēl bija jūrā, kad Belons gāja bojā. Bet, ja tu apšaubi tēvoča vārdus, vari pajautāt maniem jūrniekiem.

-   Mēmajiem? Jā, tas man daudz ko dotu.

-   Vīrs tev daudz ko dotu. Eirons vēlreiz pagriezās pret saviem vīriem. Torvold, es neatminos, vai tev ir sieva?

-   Tikai viena, Torvolds Brūnzobis pasmīnēja un apliecināja, kā ieguvis savu palamu.

-   Es neesmu precējies, paziņoja Kreilis Lūkass Kods.

-   Kā gan citādi, Aša izmeta, Kodus nicina arī visas sievietes. Nelūri uz mani tik sērīgi, Lūkas, tev taču atliek tava slavenā roka. Viņa zīmīgi pakustināja sauju šurpu turpu.

Kods sāka lamāties, bet Vārnas Acs pielika viņam roku pie krūtīm.

-   Vai tas bija pieklājīgi, Aša? Tu iecirti Lūkasam līdz sirds dziļumiem.

-   Tas bija vienkāršāk nekā iecirst viņam daiktā. Es metu cirvi tikpat labi kā jebkurš vīrs, bet, ja mērķis ir tik sīks…

-   Meitēns ir aizmirsies, norūca Vieplis Džons Mirs. Belons sku ķim ir iedvesis, ka viņa ir vīrs.

-   Tavs tēvs ir pieļāvis to pašu kļūdu, Aša atspēlējās.

-   Atdod viņu man, Eiron, ierosināja Rudais Airētājs. Es viņu no slānīšu tā, ka viņai pakaļa būs tikpat sarkana kā mani mati.

-   Nāc, pamēģini, Aša atcirta, un pēc tam mēs tevi varēsim saukt par Rudo Einuhu. Viņai rokā jau bija metamais cirvis. Sieviete pameta to gaisā un veikli noķēra. Re, kur mans vīrs, tēvoci. Katram vīram, kurš mani grib, jāņem mani kopā ar šo.

-   Es te nekādu asinsizliešanu nepieļaušu! Viktarions cirta dūri galdā. Eiron, savāc savus… klēpja sunīšus… un vācies.

-   Biju gaidījis siltāku sagaidīšanu, brālīt. Esmu vecāks par tevi… un drīz būšu arī tavs likumīgais karalis.

Viktarionam satumsa seja.

-   Kad runās karaļa sapulce, tad arī paskatīsimies, kurš uzliks kroni.

-   Tam es piekrītu.

Eirons pacēla divus pirkstus pie apsēja, kas sedza kreiso aci, un izgāja ārā. Pārējie sekoja viņam pa pēdām kā kranči. Teltī joprojām valdīja klusums, līdz Mazais Lenvuds Taunijs atkal ķērās pie vijoles. Atkal sāka plūst vīns un alus, taču dažs labs viesis bija zaudējis slāpes. Eldreds Kods, saķēris asiņaino roku, izšmauca ārā. Pēc tam izgāja Vils Līdējs, Hoto Hārlovs un laba daļa Labrāļu.

-   Tēvoci, Aša uzlika viņam roku uz plecu. Ejam pastaigāties.

Ārā cēlās vējš. Mākoņi kā galeras, kas gatavojas triecienam, traucās

pāri mēness bālajai sejai. Visā krasta garumā bija pietauvoti kuģi, kuru masti slējās no viļņiem kā mežs. Viktarions dzirdēja, kā kuģu korpusi nokrakšķ, ieslīdot smiltīs. Viņš dzirdēja vējā virves sīcam un karogus plakšķam. Tālāk, dziļākos ūdeņos, bija noenkuroti lielāki kuģi, kuru drūmās ēnas vīdēja miglā.

Viņi gāja pa krastu gar pašu viļņu līniju prom no teltīm un ugunskuriem.

-   Pasaki man taisnību, tēvoci, Aša ierunājās, kāpēc Eirons tik pēkšņi aizbrauca?

-   Vārnas Acs bieži brauca laupīt.

-   Bet uz tik ilgu laiku nekad.

-   Viņš ar Klusumu aizkuģoja uz austrumiem. Tas ir garš ceļojums.

Es jautāju, kāpēc viņš aizbrauca, nevis uz kurieni. Tā ka Vikla i ions neatbildēja, Aša turpināja: Manis nebija mājās, kad Klusums aizbrauca. Es ar Melno vēju braucu apkārt Pergolai uz Pakāpieniem, lai šo to nočieptu līsiešu pirātiem. Kad pārrados mājās, Eirons bija prom un tava jaunā sieva pagalam.

-  Tā bija tikai sālssieva. Viņš nebija pieskāries citai sievietei kopš tās dienas, kad atdeva līķi krabjiem. "Kad kļūšu par karali, vajadzēs apņemt sievu. Kārtīgu sievu, karalieni, kas man dzemdēs dēlus. Karalim ir vajadzīgs mantinieks."

-   Tēvs man aizliedza par viņu runāt, Aša nerimās.

-   Runāšana par to, ko cilvēks nespēj mainīt, neko labu nedod. Viktarions piesardzīgi atbildēja uz jautājumiem par mirušo sievu. Es te redzēju Lasītāja kuģi.

-   Darīju, ko varēju, lai izdabūtu viņu no Grāmatu torņa.

"Tātad viņas pusē ir Hārlovi." Viktariona rūpju rievas pierē kļuva dziļākas.

-   Tev nav nekādu cerību tikt pie valdīšanas. Tu esi sieviete.

-    Laikam tāpēc es vienmēr zaudēju mīšanas sacīkstēs. Aša iesmējās. Tēvoci, man negribas to teikt, bet var gadīties, ka tev taisnība. Es jau četras dienas un naktis dzeru kopā ar kapteiņiem un karaļiem, klausos, ko viņi saka… un nesaka. Manā pusē ir mani ļaudis un daudzi no Hārloviem. Arī Triss Botlijs un vēl daži, bet ar to ir par maz. Viņa iespēra pa akmeni, kas ar skaļu šļakstu iekrita ūdenī starp diviem kuģiem. Es jau sāku domāt, ka vajadzētu saukt tēvoča vārdu.

-   Kura tēvoča? Viktarions noprasīja. Tev to ir trīs.

-   Četri. Tēvoci, uzklausi mani. Es liktu kroni galvā pati… ja tu piekristu valdīt ar mani kopā.

-   Valdīt ar tevi kopā? Kā tad tas būtu? sieviete runāja pilnīgas muļķības. "Viņa grib kļūt par manu karalieni?" Viktarions palūkojās uz Ašu tā, kā vēl nekad uz viņu nebija skatījies, un juta, ka daikts sāk celties stāvus. "Viņa ir Belona meita," kapteinis bija spiests sev atgādināt. Viņš atcerējās Ašu kā mazu meiteni, kas pagalmā mētā cirvi, un sakrustoja rokas uz krūtīm. Jūrakmens tronī var sēdēt tikai viens.

-   Tad lai tēvocis tajā sēž, Aša sacīja. Es stāvēšu tev aiz muguras, sargāšu tevi un čukstēšu ausī padomus. Neviens karalis nespēj valdīt viens. Pat pūķiem, kas sēdēja Dzelzs tronī, palīdzēja cilvēki. Karaļu labās rokas. Ļauj man būt par tavu labo roku, tēvoci.

Nevienam Dzelzs salu karalim nebija nekādu labo roku, nemaz nerunājot par to, ka tā varētu būt sieviete. "Kapteiņi un karaļi pie vīna kausa par mani ņirgātos."

-   Kāpēc tu vēlies kļūt par manu labo roku?

-   Lai pabeigtu karu, pirms tas ir piebeidzis mūs. Mēs esam guvuši uz varas visur, kur mums vajadzēja uzvarēt… un varam visu ātri pazaudēt, ja nenoslēgsim mieru. Es pret valdnieci Gloveri izturējos tik pieklājīgi, cik vien spēju, un viņa zvēr, ka viņas vīrs būšot gatavs ar mani vienoties. Viņa teica, ja mēs atdošot Dziļmežu, Torena cietoksni un Keilinas grāvi, ziemeļnieki varētu mums nodot Jūraspūķa ragu un Akmeņkrastu. Tās zemes ir skraji apdzīvotas, taču desmit reizes lielākas nekā visas mūsu salas kopā. Līgumu nostiprinātu gūstekņu apmaiņa, un abas puses atbalstītu viena otru, ja Dzelzs tronis…

-    Tā Glovere tevi tur par muļķi, meitiņ, Viktarions nosmējās. Jūraspūķa rags un Akmeņkrasts jau ir mūsu. Kāpēc mums kaut kas viņiem jādod atpakaļ? Ziemmala ir nodedzināta un sagrauta, bet Jaunais Vilks bez galvas pūst zemē. Mēs paņemsim visus ziemeļus, kā sapņoja tavs tēvs.

-   Jā, kad iemācīsimies airēt kuģus pa mežiem. Zvejnieks var noķert pelēko velnu, bet tas viņu aizraus dibenā, ja šis laikus nepārgriezīs auklu. Ziemeļi ir pārāk lieli, lai mēs tos noturētu, un tur ir par daudz ziemeļnieku.

-   Ej spēlēties ar lellēm, meitiņ, un ļauj, lai karā karo karotāji. Viktarions parādīja viņai savilktas dūres. Man ir divas rokas, un nevienam nav vajadzīgas trīs.

-   Es toties pazīstu kādu, kuram ir vajadzīgs Hārlovu nams.

-   Līkmuguris Hoto man piedāvāja savu meitu par sievu. Ja es ņemšu viņu, tad dabūšu arī Hārlovus.

-   Hārlovu namā valda Rodrīks.

-   Rodrīkam nav meitu, viņam ir tikai grāmatas. Viņa mantinieks būs Hoto, un es būšu karalis. Pateikti skaļi, šie vārdi skanēja visnotaļ patiesi. Vārnas Acs ir bijis prom pārāk ilgi.

-    Dažs labs skatās tālāk, nekā acs redz, Aša brīdināja. Pastaigā starp ugunskuriem, ja vien tev nav bail, un ieklausies. Vīri nestāsta leģendas ne par tavu spēku, ne par manu skaistumu. Viņi runā tikai par Vārnas Aci par tālajām zemēm, ko viņš ir redzējis, par sievišķiem, ko viņš ir izvarojis, vīriem, ko viņš ir nokāvis, pilsētām, ko viņš ir izlaupījis, un Tīvina floti, ko viņš nodedzināja pie Lanisportas…

-   Lauvu floti nodedzināju es, Viktarions apgalvoja. Pats savām rokām uzmetu pirmo lāpu uz viņu galvenā kuģa.

-   Bet plānu izdomāja Vārnas Acs, Aša uzlika plaukstu Viktarionam uz rokas, un nogalināja tavu sievu, vai ne?

Belons bija aizliedzis par to runāt, taču tagad Belons bija miris.

-  Viņš to padarīja grūtu, un es pats biju spiests sievu nogalēt. Es būtu nomiedzis arī Vārnas Aci, bet Belons nepieļāva slaktiņu savā pilī, tāpēc izsūtīja Eironu trimdā uz mūžu…

-   Kamēr vien Belons bija dzīvs?

-   Viņa man uzlika ragus, Viktarions sažņaudza rokas dūrēs. Man nebija izvēles. "Ja tas būtu nācis gaismā, vīri par mani smietos tāpat kā smējās Vārnas Acs, kad stājos viņam pretī."

"Viņa atnāca pie manis mikla un griboša," Eirons lielījās. "Rādās, ka Viktarionam ne viss ir tik liels, kā šķiet." To gan Viktarions Ašai nestāstīja.

-   Piedod, Aša noteica, man viņas žēl… bet tu man neatstāj citu iespēju kā vien pieprasīt Jūrakmens troni pašai.

"Tu to nevari."

-   Tu velti šķiedīsi dvašu, sievišķi.

-   Var jau būt, viņa atteica un aizgāja.

NOSLĪKUŠAIS VĪRS

Tikai tad, kad rokas un kājas no aukstuma jau bija kļuvušas nejūtīgas, īrons Grejdžojs izgāja krastā un uzvilka talāru.

Viņš bija aizbēdzis no Vārnas Acs tā, it kā vēl arvien būtu senais vārgulis, taču viļņi, plīstot virs galvas, atgādināja, ka viņš jau ir miris. "Esmu atdzimis no jūras cietāks un stiprāks." Mirstīgie viņu biedēja ne vairāk kā tumsa vai dvēseles kauli pelēkie un baisie dvēseles kauli. "Durvju vēršanās, sarūsējušo dzelzs eņģu spiedziens."

Priestera drānas uzvelkot krakšķēja, jo vēl arvien bija sālī sacietējušas no pēdējās apmazgāšanās pirms divām nedēļām. Vilnas audums pielipa pie slapjajām krūtīm un uzsūca ūdens tērcītes, kas ritēja no matiem. Viņš piepildīja ūdens maisu un pārmeta to pār plecu.

Viņš soļoja pa krastu un tumsā saskrējās ar vienu no noslīkušajiem vīriem, kurš bija atgājis malā, dabas aicinājuma saukts.

Valgmati, tas nomurmināja.

īrons uzlika viņam roku uz galvas, deva svētību un soļoja tālāk. Zeme gāja kalnā sākumā palēnām, tad jau stāvāk. Sajutis starp kāju pirkstiem aso zāli, viņš saprata, ka krasts palicis aiz muguras. Viņš lēni kāpa augstāk un klausījās viļņos. "Jūra nekad nenogurst. Man jābūt tikpat nenogurdināmam."

Pakalna galā kā milzīgu bālu koku stumbri no zemes līda ārā četrdesmit četras milzīgas akmens ribas, un, tās ieraugot, īrona sirds sāka sisties straujāk. Naga bija pirmais jūras pūķis varenākais, kāds jebkad izcēlies no viļņiem. Tas pārtika no kalmāriem un jūras velniem un sēja bailes visās salās, līdz Pelēkais Karalis to nokāva, bet Noslīkušais Dievs la kaulus pārvērta akmenī, lai ļaudis nekad nebeigtu apbrīnot pirmo karaļu drosmi. Nagas ribas kļuva par viņa pils balstiem un sijām, bet žokļi par viņa troni. "Viņš te valdīja tūkstoti un septiņus gadus," Irons atcerējās. "Te viņš apņēma par sievu nāru un plānoja karu pret Vētras Dievu. Te viņš valdīja pār akmeni un sāli, valkāja no jūraszālēm austas drānas un augstu bālu kroni no Nagas zobiem.

Bet tas bija senos laikos, kad uz zemes un jūrā dzīvoja vareni vīri. Pili apsildīja Nagas dzīvības liesma, ko Pelēkais Karalis bija paverdzinājis. Pie sienām karājās visskaistākie gobelēni no sudrabainām jūraszālēm. Pelēkā Karaļa karotāji pie galda jūraszvaigznes izskatā sēdēja perlamutra troņos un mielojās ar jūras veltēm. "Tagad viss diženums ir zudis." Ļaudis bija kļuvuši mazāki, viņu mūžs īsāks. Pēc Pelēkā Karaļa nāves Noslīkušais Dievs bija apdzēsis Nagas liesmu, krēsli un gobelēni bija nozagti, jumts un sienas sapuvuši. Pat Pelēkā Karaļa troni no pūķa ilkņiem bija aprijusi jūra. Vienīgi Nagas kauli vēl atgādināja dzelzsvīriem par senajiem brīnumiem.

"Ar to arī pietiek," īrons Grejdžojs nodomāja.

Uz pakalna virsotni veda deviņi akmenī izcirsti pakāpieni. Tālāk slējās Vecvīkas kalni un melnās baisās klintis. Irons apstājās tur, kur reiz bija atradušās durvis, izvilka ūdens maisa aizbāzni, ieņēma sālsūdens malku un pagriezās ar seju pret jūru. "No jūras mēs esam nākuši, un jūrā mums jāaiziet." Pat tur viņš dzirdēja nerimtīgo viļņu dunu un juta dieva spēku zem ūdens. īrons nometās ceļos. "Tu esi atsūtījis pie manis vīrus," viņš lūdzās. "Viņi ir atstājuši savas pilis un būdas, savus torņus un cietokšņus un atnākuši pie Nagas kauliem no katra zvejnieku ciema un katras vistālākās ielejas. Dod viņiem prātu pazīt īsto karali, kad tas stāsies viņiem priekšā, un spēku atšķirt viņu no neīstā." Viņš lūdzās visu nakti, jo tad, kad dievs bija viņā iekšā, īronam Grejdžojam miegs nebija vajadzīgs tāpat kā viļņiem vai jūras zivīm.

Kad pasaulē iezagās pirmā rīta gaismiņa, vējam pa priekšu skrēja tumši mākoņi. Melnās debesis kļuva pelēkas kā šīferis, melnā jūra kļuva pelēkzaļa, Dižvīkas melnie kalni otrpus līcim pieņēma sekvoju zilganzaļos toņus. Tiklīdz pasaulē atgriezās krāsas, pacēlās un sāka plīvot arī karogu simti. īrons redzēja Botliju sudrabaino zivi, Vinču asinssarkano mēnesi, Orkvudu tumšzaļos ozolus. Viņš redzēja kara taures, jūras velnus un izkaptis, turklāt visur bija redzami arī diženie zelta kalmāri. Lejāk vergi un sālssievas sāka rušināt ugunskuros ogles un ķidāt zivis, lai kapteiņi un karaļi varētu ieturēt brokastis. Rītausma noglāstīja akmeņaino krastu, vīri modās, atmeta savas roņādas segas un pieprasīja tās dienas pirmo alus ragu. "Padzerieties kārtīgi," priesteris domāja, "jo šodien jāpadara dieva darbi."

Virmoja arī jūra. Vējam ceļoties, kļuva augstāki arī viļņi, kas šļakatu mākoņos šķīda pret karakuģu sāniem. "Noslīkušais Dievs mostas," īrons nodomāja viņš dzirdēja no jūras dzīlēm ceļamies dieva balsi. "Es šo dien būšu kopā ar tevi, mans stiprais un uzticamais kalps," balss teica. "Neviens bezdievis nesēdēs Jūrakmens tronī."

Tieši zem Nagas ribām viņu uzmeklēja noslīkušie vīri īrons tur stāvēja stalts un bargs, garajiem melnajiem matiem plīvojot vējā.

-   Vai ir laiks? Russ pajautāja, un Irons palocīja galvu.

-   Jā, viņš atbildēja. Ej un aicini visus.

Noslīkušie vīri paņēma savas siekstu rungas un, kāpdami lejā no kal na, sita tās vienu pret otru. Viņiem piebiedrojās arī citi, un klaudzoņa izplatījās pa visu krastu tā bija tik drausmīga klaboņa, ka likās simtiem koku cits citu dauza ar zariem. Sāka dunēt arī bungas: bum-bumbum-bum-bum, bum-bum-bum-bum-bum. Ieaurojās viens kara rags, tad vēl viens: aaaaaaūūūūūūūūūūūūūū!

Vīri cēlās no ugunskuriem un devās pie Pelēkā Karaļa pils kauliem: airētāji, stūrmaņi, buru meistari, kuģu būvētāji, karotāji ar cirvjiem un zvejnieki ar tīkliem. Dažiem līdzi bija vergi, dažam sālssievas. Citi, kuri pārāk bieži bija kuģojuši uz zaļajām zemēm, bija paņēmuši līdzi mestrus, dziesminiekus un bruņiniekus. Vienkāršie ļaudis puslokā sastājās ap pakalnu, bet aiz viņiem vergi, bērni un sievietes. Kapteiņi un karaļi pakāpās augstāk pakalnā. īrons Valgmatis starp viņiem redzēja jautro Sigfriju Akmeņkoku, Drūmo Andriku un bruņinieku sīru Harasu Hārlovu. Valdnieks Bailors Blektīds sabuļādas apmetnī stāvēja blakus Akmeņnamam, kurš bija ģērbies noskrandušās roņādās. Par Viktarionu augstāk stāvēja vienīgi Andriks. Brālim galvā nebija bruņucepures, taču viņš bija ģērbies bruņās un pie pleciem plīvoja zelta kalmāra apmetnis. "Viņam jākļūst par mūsu karali. Kurš gan varētu to apšaubīt, uz viņu raugoties?"

Kad Valgmatis pacēla kaulainās rokas, bungas un kara taures apklusa, noslīkušie vīri mitējās dauzīt bozes, balsis pamira. Neapklusa vienīgi viļņu dima, ko pievārēt nebija cilvēka spēkos.

-   No jūras mēs esam nākuši, un jūrā mums jāaiziet, īrons iesāka klusā balsī, lai vīri būtu spiesti ieklausīties. Vētras Dievs savās dusmās ir izrāvis Belonu no pils un nosviedis uz akmeņiem, un tagad viņš zem viļņiem dziro Noslīkušā Dieva ūdens pilis. Viņš pacēla acis pret debesim. Belons ir miris! Dzelzs karalis ir miris!

-   Karalis ir miris! noslīkušie vīri atkārtoja.

-    Bet tas, kurš ir miris, nekad vairs nemirst, tas atkal augšāmceļas cietāks un stiprāks! viņš atgādināja. Belons ir kritis, Belons mans brālis, kurš cienīja Seno Kārtību un maksāja dzelzs cenu. Belons Drosmīgais, Belons Svētītais, Belons Divreiz Kronētais, kurš mums atguva brīvību un dievu. Belons ir miris… taču dzelzs karalis atkal celsies, lai sēstos Jūrakmens tronī un valdītu pār Dzelzs salām.

-   Karalis celsies! noslīkušie atsaucās. Viņš celsies!

-    Viņš celsies. Viņam jāceļas. īrona balss nodārdēja kā pērkons. Bet kurš tas būs? Kurš sēdēs Belona vietā? Kurš valdīs šajās svētajās salās? Vai viņš ir starp mums? Priesteris iepleta rokas. Kurš būs tas karalis, kas valdīs pār mums?

Viņam par atbildi iebrēcās kaija. Pūlis sāka murdēt, it kā ļaudis mostos no miega. Katrs lūkojās uz tiem, kas stāvēja līdzās, kā gribēdami redzēt, kurš tad nu pieteiks savas tiesības uz kroni. "Vārnas Acs nekad nav bijis pacietīgs," īrons sev teica. "Varbūt viņš runās pirmais?" Tādā gadījumā viņš būs zaudējis. Kapteiņi un karaļi uz šīm dzīrēm bija mērojuši tālu ceļu un nemetīsies uz pirmo cienastu, kas tiks likts viņiem priekšā. "Viņi gribēs nobaudīt un pagaršot pa kumosam no viena, pa kripatai no kāda cita, līdz būs uzgājuši to, kas viņiem garšo vislabāk."

To droši vien zināja arī pats Eirons. Viņš, rokas sakrustojis, stāvēja savu mēmo briesmoņu ielenkumā. Irona aicinājumam atbildēja vien vējš un viļņi.

-    Dzelzsvīriem ir vajadzīgs karalis, priesteris turpināja pēc krietna klusuma brīža. Jautāju vēlreiz: kurš būs tas karalis, kas valdīs pār mums?

-   Es! lejā iesaucās kāda balss.

-   Džilbertu! Džilbertu par karali! tūdaļ atskanēja reti saucieni. Kapteiņi pavirzījās, lai pretendents un viņa pavadoņi varētu uzkāpt pakalnā un nostāties blakus īronam zem Nagas ribām.

Šis karaļa amata kandidāts bija garš, kalsns valdnieks ar grūtsirdīgu sejas izteiksmi un gludi skūtu izvirzītu zodu. Trīs viņa pavadoņi, kuri turēja rokās valdnieka zobenu, vairogu un karogu, ieņēma vietas trīs pakāpienus zemāk par viņu. Visi trīs saskatījās ar garo valdnieku, un Irons nosprieda, ka tie ir viņa dēli. Viens atritināja karogu, uz kura bija melns karakuģis saulrietā.

-   Es esmu Džilberts Fārvinds, Vientuļās gaismas valdnieks, viņš uz runāja karaļa sapulci.

Irons pazina dažus Fārvindus tie bija savādi ļautiņi, kam piederēja zeme Dižvikas tālākajā rietumu malā un tālāk jūrā izkaisītajās klinšainajās salās, kas bija tik mazas, ka uz tām spēja izdzīvot tikai viena saime. Vientuļā gaisma atradās vistālāk, astoņu dienu brauciena attālumā uz ziemeļrietumiem, bezgalīgā, pelēkā okeānā starp roņu un jūras lauvu bariem. Šie Fārvindi bija visdīvainākie no visiem. Ļaudis mēdza teikt, ka viņi esot veidmaiņi, bezdievīgas radības, kas spēja pieņemt jūras lauvu, valzirgu un pat dziļjūras vilku raibo vaļu izskatu.

Valdnieks Džilberts sāka runāt. Viņš stāstīja par brīnumainu zemi aiz Saulrieta jūras, kur ļaudis nepazina ne ziemu, ne trūkumu un kur nāvei nebija varas.

-   Ievēliet mani par karali, un es jūs tur aizvedīšu, viņš sauca. Mēs uzbūvēsim desmit tūkstošus kuģu kā savulaik Nīmerija un visi pacelsim buras uz zemi, kas atrodas aiz saules rieta. Tur katrs vīrs būs karalis un katra sieva karaliene.

Irons ievēroja, ka viņa acis bija te pelēkas, te zilas, mainīgas kā jūra. "Trakas acis," viņš nodomāja, "Stulbeņa acis." Sapņi, kurus viņš attēloja, neapšaubāmi bija lamatas, ko Vētras Dievs izlicis, lai dzelzsvīrus iedzītu iznīcībā. Fārvinda vīri dalīja ļaudīm roņu ādas, valzirgu ilkņus, vaļu kaula rokassprādzes un kara taures ar bronzas apkalumiem. Kapteiņi paskatījās un novērsās, ļaudami vienkāršajiem ļaudīm priecēt sevi ar dāvanām. Kad stulbenis bija beidzis runāt un viņa pavadoņi sāka izkliegt valdnieka vārdu, pūlī saucienus atbalstīja tikai Fārvindi, turklāt arī ne visi. Drīz vien saucieni "Džilbertu, Džilbertu Fārvindu par karali!" apsīka un apklusa pavisam. Kad Vientuļās gaismas valdnieks kāpa lejā no pakalna, virs galvas skaļi iebrēcās kaija un notupās uz vienas no Nagas ribām.

Irons Valgmatis vēlreiz iznāca priekšā.

-   Jautāju vēlreiz: kurš būs tas karalis, kas valdīs pār mums?

-   Es! nodārdēja dobja balss, un pūlis vēlreiz pašķīrās.

Mazdēli uznesa runātāju kalnā kokā grebtā krēslā, ko turēja uz pleciem. Tas bija liela auguma vecs sakārnis, divdesmit stounus smags, deviņdesmit gadus vecs un ģērbies baltā lāčādā. Viņa mati arī bija sniega baltumā, un lielā bārda klāja viņu no vaigiem līdz gurniem kā sega, tāpēc bija grūti saprast, kur beidzas bārda un kur sākas lāčāda. Lai arī mazdēli bija spēcīgi tēvaiņi, pat viņi ar grūtībām spēja uznest veco stāvajā pakalnā. Viņi nosēdināja vectēvu pie Pelēkā Karaļa pils, un Iris no viņiem pakāpās zemāk kā valdnieka pārstāvji.

"Pirms sešdesmit gadiem šis droši vien tiktu ievēlēts," Irons sprieda, "bet viņa laiks jau sen pagājis."

-    Jā, es! vīrs krēslā noaurojās tikpat varenā balsī, kāds bija pats.

Un kāpēc ne? Kurš ir labāks par mani? Tiem, kas ir akli, saku: es esmu

I riks Dzelzkalis. Ēriks Taisnīgais. Ēriks Laktas Lauzējs. Parādi viņiem manu āmuru, Tormor. Viens no viņa pārstāvjiem to pacēla virs galvas, lai redzētu visi: tas bija milzīgs, ar ādas strēmelēm notītu kātu, bet galva bija tik liela kā maizes kukulis. Es nevaru ne saskaitīt, cik rokas ar to esmu sašķaidījis putrā, Ēriks teica, bet kāds zaglis gan varbūt varētu to pastāstīt. Nezinu, cik galvas esmu sadragājis pret savu laktu, taču daža laba atraitne to varētu pateikt. Es varētu pārstāstīt visus varoņdarbus, ko esmu paveicis kaujas laukos, taču man jau ir astoņdesmit astoņi gadi un es tik ilgi nenodzīvošu, lai jūs noklausītos līdz galam. Ja vecums nozīmē gudrību, neviens nav gudrāks par mani. Ja lielums nozīmē spēku, tad neviens nav par mani stiprāks. Jums ir vajadzīgs karalis, kuram ir mantinieki? Man to ir tik daudz, ka nespēju ne saskaitīt. Karalis Ēriks, jā, tas man patīk. Sauciet kopā ar mani: ĒRIKS! ĒRIKS LAKTAS LAUZĒJS! ĒRIKU PAR KARALI!

Mazdēli pievienojās saucienam, un viņu pašu dēli tikmēr iznāca priekšā ar lādēm uz pleciem. Kad tie kāpņu pakājē lādes atvēra, straumēm sāka plūst sudrabs, bronza un tērauds: rokassprādzes, kaklariņķi, dunči un metamie cirvji. Viens otrs kapteinis paņēma šo to no dāvanām un arī sāka atbalstīt Ēriku. Tomēr, tiklīdz balsis sāka kļūt skaļākas, visus pārtrauca sievietes balss.

-    Erik! Vīri pašķīrās, lai palaistu viņu priekšā. Vienu kāju uzlikusi uz zemākā pakāpiena, viņa sacīja: Erik, piecelies!

Iestājās klusums. Vējš gaudoja, pret krastu plīsa viļņi, vīri kaut ko čukstēja cits citam ausīs. Ēriks Dzelzkalis lūkojās uz Ašu Grejdžoju.

-   Skuķi, trīskārt nolādētais skuķi, ko tu teici?

-    Piecelies, Erik, viņa uzsauca. Piecelies, un es saukšu tavu vārdu kopā ar citiem. Piecelies, un es būšu pirmā, kas tev sekos. Gribi kroni? Piecelies un paņem.

Kaut kur burzmā iesmējās Vārnas Acs. Ēriks paglūnēja uz viņu. Lielais vecūksnis sažņaudza plaukstas ap koka troņa paroceņiem, viņa seja kļuva sārta, pēc tam violeta. Rokas no piepūles drebēja. īrons redzēja viņam uz kakla pulsējam resnu zilu vēnu. Uz mirkli jau likās, ka viņam izdosies piecelties, taču tad viņš izpūta elpu un novaidējies sašļuka uz spilvena. Eirons iesmējās vēl skaļāk. Lielais vīrs nokāra galvu un viena acumirklī novecoja, bet mazdēli nonesa viņu lejā no pakalna.

-   Kurš valdīs pār dzelzsvīriem? Irons Valgmatis kārtējo reizi iesau cās. Kurš būs tas karalis, kas valdīs pār mums?

Vīri lūkojās cits uz citu. Kāds paskatījās uz Eironu, kāds uz Viktario nu, kāds uz Ašu. Zaļi viļņi pret kuģu sāniem sašķīda baltās putās. Kaija vēlreiz griezīgi un bezcerīgi ieķērcās.

-   Piesakies, Viktarion, Siļķe aicināja, un beigsim šos kumēdiņus.

-   Kad būšu gatavs, pieteikšos, Viktarions atsaucās.

īrons bija apmierināts, "jo vairāk viņš nogaida, jo labāk."

Tad nāca Drams vēl viens vecis, lai arī ne tik vecs kā Ēriks. Viņš uzkāpa pakalnā pats ar savām kājām, un pie jostas viņam karājās Sarkanais Lietus slavenais valīriešu tērauda zobens, kas izkalts vēl pirms Posta. Viņa pārstāvji arī bija cienījami vīri: Drama dēli Denīss un Donels, abi drosmīgi cīnītāji, un starp viņiem Drūmais Andriks, milzis ar tik resnām rokām kā koku stumbri. Ja par atbalstītāju bija šāds vīrs, tas par Drāmu liecināja tikai labu.

-    Kur ir rakstīts, ka par karali var būt tikai kalmārs? Drams iesāka. Ar kādām tiesībām pār mums valda Paika? Dižvīka ir lielākā sala, Hārlova visbagātākā, Vecvīka vissvētākā. Kad melno atzaru aprija pūķuguns, dzelzsvīri atzina Vikona Grejdžoja varu, taču kā valdnieka, nevis karaļa varu.

Tas bija labs ievads. Irons dzirdēja atzinības saucienus, taču tie noklusa, kad vecais sāka klāstīt par Drāmu diženumu. Viņš runāja par Deilu Briesmīgo, Rorinu Laupītāju un Gormonda Drama Sentēva simt dēliem. Viņš izvilka Sarkano Lietu un izstāstīja, kā Viltīgais Hilmars Drams to bija atņēmis bruņiniekam, bruņojies tikai ar prātu un koka vāli. Viņš stāstīja par kuģiem, kas jau sen bija zuduši, par kaujām, kas bija aizmirstas jau pirms astoņsimt gadiem, un pūlis kļuva nemierīgs. Viņš runāja un runāja, un tad vēl mazliet.

Kad Drams atvēra lādes, kapteiņi ieraudzīja skopuļa dāvanas. "Neviens vēl nav nopircis troni ar bronzu," Valgmatim ienāca prātā, un patiesību atspoguļoja ļaudis, jo saucieni "Drāmu! Drāmu! Danstanu par karali!" izplēnēja.

Irons juta vēderu sažņaudzamies, un viņam likās, ka viļņi tagad bango skaļāk nekā iepriekš. "Ir laiks," viņš domāja. "Ir laiks pieteikties Viktarionam."

-    Kurš būs tas karalis, kas valdīs pār mums? priesteris atkal iesaucās, tikai šoreiz viņa dedzīgās melnās acis pūlī uzmeklēja brāli. Kvelons Grejdžojs radīja deviņus dēlus. Viens no viņiem bija spēcīgāks par citiem un nepazina baiļu!

Viktarions uztvēra viņa skatienu un pamāja. Kapteiņi pašķīrās, lai (irejdžojs varētu uzkāpt pakalnā.

-   Brāli, dod man svētību, viņš sacīja, kad bija nostājies uz augšējā pakāpiena, nometās ceļos un nolieca galvu, bet īrons atkorķēja ūdens maisu un uzlēja viņam uz pakauša jūras ūdeni.

-   Tas, kurš ir miris, nekad vairs nemirst… priesteris paziņoja.

-   …bet atkal augšāmceļas cietāks un stiprāks, pabeidza Viktarions. Kad Viktarions piecēlās, viņa pārstāvji nostājās zemāk: Klibais Ralfs,

Rudais Ralfs Akmeņnams un Bārddzinis Nūts tie visi bija ievērojami karotāji. Akmeņnams turēja Grejdžoju karogu zelta kalmāru uz tik melna laukuma kā jūra pusnaktī. Tiklīdz tas bija attīts, kapteiņi un karaļi sāka saukt Dzelzs flotes kapteiņa vārdu. Viktarions pagaidīja, līdz viņi norimst, un ierunājās:

-    Jūs visi mani pazīstat. Ja gaidāt saldus vārdus, meklējiet tos citur

-    man nav dziesminieka mēles. Man ir cirvis un man ir šīs te, viņš pacēla lielās bruņucimdos tērptās rokas, savukārt Bārddzinis Nūts parādīja viņa baiso cirvi. Es biju uzticams brālis, Viktarions turpināja.

-    Kad Belons ņēma sievu, tieši mani viņš sūtīja uz Hārlovu pēc līgavas. Es vadīju viņa kuģus daudzās kaujās un zaudēju tikai vienā. Kad Belons uzlika galvā kroni pirmo reizi, tieši es kuģoju uz Lanisportu, lai apsvilinātu lauvam asti. Otrajā reizē viņš sūtīja mani dīrāt Jauno Vilku, lai tas gaudodams joztu mājās. No manis jūs dabūsiet vairāk, nekā jebkad dabūjāt no Belona. Tas ir viss, ko varu pateikt.

Pie šim vārdiem viņa atbalstītāji sāka skandēt:

-   VIKTARIONU! VIKTARIONU! VIKTARIONU PAR KARALI! Lejā viņa vīri izbēra ļaudīm priekšā lādes ar sudrabu, zeltu un dārgakmeņiem visu dārgo laupījumu. Kapteiņi grūstīdamies grāba dārgākās lietas un auroja:

-   VIKTARIONU! VIKTARIONU! VIKTARIONU PAR KARALI! Irons vēroja Vārnas Aci. "Viņš runās tagad vai ļaus sapulcei ritēt savu

gaitu?" Orkvuds no Orkmontas čukstēja Eironam ausī.

Tomēr tas nebija Eirons, kas apklusināja saucienus, tā bija sieviete. Viņa ielika mutē divus pirkstus un iesvilpās tik spalgi, ka svilpiens ietriecās pūļa auros kā duncis biezpienā.

-    Tēvoci! Tēvoci! Viņa pieliecās, paķēra izvītu zelta stīpu un joza augšā pa pakāpieniem. Nūts satvēra viņu aiz rokas, un Irons jau cerēja, ka brāļa pārstāvji viņu apklusinās, taču Aša atsvabināja roku un pateica Rudajam Ralfam ko tādu, ka tas atkāpās malā. Kad viņa paspraucās tri jotnei garām, skandēšana mitējās viņa bija Belona Grejdžoja meita, un ļaudis gribēja dzirdēt, kas viņai sakāms.

-   Priecājos, ka atvedi uz karalienes sapulci tik daudz dāvanu, tēvoci, viņa sacīja Viktarionam, taču tev nevajadzēja vilkt tik daudz bruņu. Apsolu tev pāri nedarīt. Aša pagriezās pret kapteiņiem. Neviens nav tik drosmīgs kā mans tēvocis, neviens nav tik stiprs un nevaldāms kaujā. Arī līdz desmit viņš prot skaitīt tikpat ātri kā jebkurš, es pati to esmu redzējusi… bet, ja viņam jāskaita līdz divdesmit, tad viņš velk nost zābakus. Par to visi smējās. Tiesa gan, viņam nav dēlu, jo viņa sievas mirst kā mušas. Vārnas Acs ir vecāks un viņam ir lielākas tiesības…

-   Ir gan! lejā iebļāvās Rudais Airētājs.

-   Jā, bet man tiesības ir vēl lielākas. Aša bezrūpīgi uzlika stīpu galvā ieslīpi, lai zelts viņas tumšajos matos mirdzētu. Belona brālim nevar būt priekšroka pret Belona dēlu!

-    Belona dēli ir beigti! Klibais Ralfs uzsauca. Es te redzu tikai Belona mazo meitiņu!

-    Meitiņu? Aša pabāza roku zem kamzoļa. Oho! Kas tad tas? Varbūt parādīt? Viens otrs tās nav redzējis, kopš ticis atņemts no mātes pupa. Visi atkal sāka smieties. Kā tur bija tajā dziesmā "ķēniņš ar pupiem ir neraža liela"? Ralf, tu mani pieķēri, es esmu sieviete… tikai es neesmu tāda veca bāba kā tu. Klibais Ralfs… vai mums tevi nevajadzētu saukt par Klibo Ralfeni? Aša izvilka dunci, kas bija paslēpts viņai starp krūtīm. Esmu ari māte, un, re, kur mans zīdainītis! Viņa pacēla dunci. Un tur nāk mani pārstāvji. Viņi paspraucās garām Viktariona trijotnei un nostājās mazliet zemāk par Ašu: Jaunavīgais Karls, Tristifers Botlijs un bruņinieks Harass Hārlovs, kura zobens Krēsla bija tikpat slavens kā Danstana Drama Sarkanais Lietus. Mans tēvocis teica, ka jūs viņu pazīstot. Jūs pazīstat arī mani…

-   Bet es gribu tevi iepazīt vēl labāk! kāds nokliedzās.

-   Ej mājās un iepazīsti savu sievu, Aša atcirta. Tēvocis apgalvo, ka viņš jums došot vairāk, nekā deva mans tēvs. Hmm, un kas tad tas ir? Kāds teiks: zelts un slava vai vēl labāk brīvība. Jā, tā ir, to viņš mums ir devis… un atraitnes arī pajautājiet valdniekam Blektīdam. Cik daudziem no jums tika nodedzinātas mājas, kad ieradās Roberts? Cik meitu lika izvarots un nolaupīts? Mans tēvs jums deva nodedzinātas pilsētas un sagrautas pilis. Viņš jums deva sakāvi. To pašu, tikai vēl vairāk jums dos mans tēvocis, nevis es.

-   Un ko mums dosi tu? gribēja zināt Lūkass Kods. Adīšanu?

-    Jā, Lūkas, es noadīšu mums karaļvalsti. Viņa mētāja dunci no vienas rokas otrā. Mums jāmācās no Jaunā Vilka, kurš uzvarēja visās kaujās… un zaudēja itin visu.

-   Vilks nav kalmārs, Viktarions iebilda. Ja kalmārs ko satver, tad vaļā vairs nelaiž, vai tas būtu kuģis vai jūras velns.

-   Un ko tad mēs esam satvēruši, tēvoci? Ziemeļus? Tie nav nekas cits kā vien līgām un līgām zemes, kur nav dzirdama jūras skaņa. Mēs esam ieņēmuši Keilinas cietoksni, Dziļmežu, Torhena cietoksni un pat Ziemnialu. Vai esam tur ko ieguvuši? Viņa deva zīmi, un Melnā vēja vīri iznāca priekšā, uz pleciem nesdami ar dzelzi apkaltas ozolkoka lādes. Es parādīšu jums Akmeņkrasta bagātības, Aša teica, kad tika atvērta pirmā lāde. Pa kāpnēm gāzās pelēku, melnu un baltu jūras nopulētu oļu lavīna. Es parādīšu jums Dziļmeža bagātības, viņa turpināja, un tika atvērta otrā lāde. No tās pār pūli nolija priežu čiekuru lietus. Un visbeidzot te būs Ziemmalas zelts. No trešās lādes ripoja ārā dzelteni rāceņi apaļi, cieti un tik lieli kā cilvēka galva. Tie sabira turpat, kur jau mētājās oļi un čiekuri. Aša uzdūra vienu uz dunča. Harmund Asais, viņa uzsauca, šo dēļ tavs dēls Harags krita Ziemmalā. Viņa nomauca rāceni no asmeņa un pameta to Hormundam. Šķiet, tev ir vēl daži dēli? Ja gribi mainīt viņu dzīvības pret rāceņiem, sauc mana tēvoča vārdu!

-   Un ja es saukšu tavu vārdu? Harmunds noprasīja. Kas būs tad?

-    Miers, Aša atbildēja. Zeme. Uzvara. Es jums došu Jūraspūķa ragu un Akmeņkrastu, melnu zemi, augstus kokus un tik daudz akmeņu, ka to pietiks, lai katrs jaunākais dēls, uzceltu sev pili. Mums būs arī ziemeļnieki draugi, ar kuriem stāties pretī Dzelzs tronim. Izvēle ir vienkārša: kronējiet mani, un jums būs miers un uzvaras; kronējiet tēvoci, un jums būs karš un sakāves. Viņa paslēpa dunci makstī. Ko jūs izvēlēsieties, dzelzsvīri?

-   UZVARAS! ieaurojās Rodrīks Lasītājs, salicis plaukstas pie mutes kā tauri. Uzvaras un Ašu!

-   AŠU! valdnieks Bailors Blektīds piebalsoja. AŠU PAR KARALIENI!

-    AŠU! AŠU! AŠU PAR KARALIENI! skandēšanā iesaistījās viņas jūrnieki. Tie sita ar kājām pret zemi, kratīja gaisā dūres un klaigāja tā, ka Valgmatim pavērās mute. "Viņa atstās sava tēva darbu nepabeigtu!" Un tomēr par viņu iestājās Tristifers Botlejs, daudzi no Hārloviem, viens otrs Labrālis, valdnieks Siļķe ar sarkano ģīmi un vēl daudzi, un priesteris nemaz nespēja noticēt, ka tik daudz atbalstītāju būs… sievietei!

Tomēr vēl citi turēja mutes ciet vai kaut ko klusi bubināja tiem, kas stāvēja blakus.

-   Nebūs nekāda gļēvuļu miera! Klibais Ralfs iebļāvās.

Rudais Ralfs Akmeņnams vicināja Grejdžoju karogu un sauca:

-   Viktarions! VIKTARIONS! VIKTARIONS!

Ļaudis sāka grūstīties, kāds meta Ašai pa galvu ar čiekuru. Viņa pieliecās, un neīstais kronis nokrita. Uz mirkli priesterim likās, ka viņš stāv milzīga skudrupūžņa virsotnē un tūkstošiem skudru ņudz pie viņa kājām. No visām pusēm skanēja saucieni "Aša!" un "Viktarions!", un šķita, ka visus savā varā pārņēmusi mežonīga vētra. "Vētras Dievs ir mūsu vidū," priesteris nodomāja. "Sēj naidu un nesaskaņas."

Asi kā zobens klaigas pārrāva kara taure.

Tās balss bija spalga un neganta, no kuras džinkstēja visi kauli. Raga kliedziens palika kavējamies mitrajā jūras gaisā: aaaarreeeeeeeeeeeeeeee!

Visi pagriezās uz skaņas pusi taurē pūta viens no Eirona pakalpiņiem, briesmīga izskata vīrs ar gludi skūtu galvu. Viņam pirkstos mirdzēja zelta un nefrīta gredzeni, bet viņa platajās krūtīs bija ietetovēts plēsīgs putns, no kura nagiem pilēja asinis.

-   Aaarrreeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeee!

Rags, kurā viņš pūta, bija melns, spīdīgs, izliekts un garāks par vīru, kurš to turēja abās rokās. Tas bija apkalts ar sarkanā zelta un tumša tērauda stīpām un rotāts ar senām valīriešu rakstu zīmēm, kas likās sarkani zaigojam kā pati skaņa.

-   Aaaaaaarrreeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeee!

Tā bija šausminoša skaņa, sāpju un niknuma vaids, kas svilināja ausis. īrons aizsedza tās ar plaukstām, taču troksnis nemitējās. "Tas ir elles rags!" viņš gribēja iekliegties, lai gan neviens viņu tāpat nebūtu sadzirdējis. Tetovētā vīra vaigi bija tā piepūsti, ka gandrīz vai plisa, bet krūšu muskuļi tā saspringti, ka putns bija gatavs izlauzties no miesas un pacelties spārnos. Tagad rakstu zīmes dega pavisam koši: ikviena rinda un katrs burts virmoja baltās liesmās. Taure gaudoja un gaudoja, atbalsis sitās pret kalniem, traucās pāri Nagas šūpuļa ūdeņiem un atdūrās Dižvīkas klintīs, līdz piepildīja visu pasauli.

Un brīdi, kad šķita, ka skaņa vairs nekad neapklusis, tā tomēr apklusa.

Pūtējam aptrūkās elpas, viņš sāka streipuļot un gandrīz nogāzās no kājām. Priesteris pamanīja, ka Orkvuds no Orkmontas satver viņu aiz rokas, bet Kreilis Lūkass Kods paņem līko melno ragu. No tā plūda tieva dūmu strūkliņa, bet uz pūtēja lūpām bija asiņainas tulznas. Asiņoja arī plēsīgais putns viņam uz krūtīm.

Eirons Grejdžojs lēni kāpa pakalnā, un visi viņu vēroja. Debesīs kaija iekliedzās vienu, pēc tam vēl vienu reizi. "Bezdievis nesēdēs Jūrakmens tronī," īrons prātoja, taču vajadzēja ļaut, lai brālis runā. Viņš sāka bez skaņas kustināt lūpas lūgšanā.

Malā pakāpās gan Ašas, gan Viktariona pavadoņi. Priesteris paspēra soli atpakaļ un ar roku atspiedās pret auksto Nagas akmens ribu. Vārnas Acs apstājās uz augšējā pakāpiena pie pašām Pelēkā Karaļa pils durvīm un pavērsa savu smaidīgo aci pret kapteiņiem un karaļiem, taču īrons juta arī otras, paslēptās acs skatienu.

-    DZELZSVĪRI, ļaudis uzrunāja Eirons Grejdžojs, jūs dzirdējāt manu kara tauri. Tagad klausieties manos vārdos. Es esmu Belona brālis, Kvelona vecākais dēls no visiem, kas dzīvi. Manī rit valdnieka Vikona un Vecā Kalmāra asinis, tikai es esmu bijis tālāk par viņiem. Tikai viens no visiem dzīvajiem kalmāriem nav pazinis sakāvi. Tikai viens nekad nav liecis celi. Tikai viens ir aizkuģojis līdz Ēnu zemei Ašaī, redzējis brīnumus un šausmas, ko grūti iedomāties…

-   Ja tev tik ļoti patika Ēnu zeme, brauc atpakaļ, uzsauca viens no Ašas pārstāvjiem sārtvaidzis Jaunavīgais Karls.

Vārnas Acs nelikās to dzirdot.

-    Mans jaunākais brālis varētu pabeigt Belona karu, mana jaukā brāļameita mums varētu dot mieru un priežu čiekurus. Viņš savilka zilās lūpas smīnā. Ašai labāk patīk uzvaras nekā sakāves. Viktarions grib karaļvalsti, nevis tikai dažus nieka jardus zemes. Bet es jums varu piedāvāt gan to, gan šito. Jūs saucat mani par Vārnas Aci, bet kam gan ir vēl asāka acs kā vārnai? Pēc katras kaujas simtiem un tūkstošiem vārnu sarodas, lai mielotos ar kritušo miesu. Vārna spēj sajust nāvi no milzu attāluma. Un es saku: visa Rietmala mirst! Tie, kas nāks man līdzi, varēs dzīrot līdz mūža galam. Mēs esam dzelzsvīri un savulaik paši bijām iekarotāji. Mēs valdījām visur, kur bija dzirdamas viļņu skaņas. Mans brālis grib, lai jūs samierināties ar aukstajiem un drūmajiem ziemeļiem, mana brāļameita vēl mazāk… bet es jums došu Lanisportu, Gaisa dārzus, Pergolu, Senpilsētu, upes zemes un Āres, Karaļmežu un lietusmežus, Domi un Mēness kalnus, Arīnu ieleju, Tārtu un Pakāpienus. Es saku: mēs varam paņemt visu! Es saku: mēs varam paņemt visu Rietmalu! Viņš palūkojās uz priesteri. Un to visu mēs iegūsim Noslīkušā Dieva vārdā.

Viņa drosmīgā runa uz brīdi aizrāva pat īronu. Priesteris loloja tos pašus sapņus, kopš bija ieraudzījis debesīs sarkano asteszvaigzni. "Mums jābrāžas pār zaļajām zemēm ar uguni un zobenu, jāizravē septonu septi ņi dievi un ziemeļnieku baltie koki…"

-   Vārnas Acs, Aša uzsauca, vai esi atstājis prātu Ašaī? Ja mēs nevaram noturēt ziemeļus, un mēs to nevaram, tad kā mēs varam iekarot visas septiņas valstības?

-   Tā jau ir noticis arī agrāk. Vai tiešām Belons savam mazajam meitēnam tik maz ir mācījis par karu? Viktarion, mūsu brāļameita, šķiet, nekad neko nav dzirdējusi par īgonu Iekarotāju.

-   Par īgonu? Viktarions sakrustoja rokas uz krūtīm. Kāda mums daļa gar Iekarotāju?

-   Es par karu zinu tikpat daudz, cik tu, Vārnas Acs, Aša atbildēja. īgons Tārgārjens iekaroja Rietmalu ar pūķiem.

-   Un mēs darīsim tāpat, Eirons Grejdžojs apsolīja. To tauri, ko jūs dzirdējāt, es atradu Valīrijas kūpošajās drupās, kur neuzdrīkstējās doties neviens, atskaitot mani. Jūs dzirdējāt tās skaņu un jutāt tās spēku. Tas ir pūķu rags, apkalts ar sarkano zeltu un valīriešu tēraudu, uz kura iegravēti buramvārdi. Senie pūķu pavēlnieki pirms Posta pūta tādos ragos. Ar šo ragu es, dzelzsvīri, varu pakļaut pūķus.

-   Rags, ar kuru pakļaut kazas, tev vairāk noderētu, Vārnas Acs. Pūķu vairs nav, Aša skaļi iesmējās.

-   Un atkal tu, meitēn, maldies. Ir veseli trīs, un es zinu, kur tos meklēt. Domāju, ka tās ir kroņa vērtas zināšanas.

-   EIRONS! Iebļāvās Kreilis Lūkass Kods.

-   EIRONS! VĀRNAS ACS! EIRONS! sauca Rudais Airētājs.

Mēmie un citi pakalpiņi no Klusuma atvāza Eirona lādes un izbēra to

saturu kapteiņiem un karaļiem priekšā. Tūdaļ priesteris izdzirda iesaucamies Hoto Hārlovu, kurš bija pagrābis pilnas saujas zelta. Mirkli vēlāk viņam piebalsoja Gorolds Labrālis un Ēriks Laktas Lauzējs.

-    EIRONS! EIRONS! EIRONS! saucieni pārauga aurošanā. EIRONS! EIRONS! VĀRNAS ACS! EIRONU PAR KARALI! Šie vārdi vēlās pār Nagas pakalnu tā, ka likās Vētras Dievs ducina mākoņus. F.IRONS! EIRONS! EIRONS! EIRONS! EIRONS! EIRONS!

Pat priesterim var rasties šaubas. Pat pravietis var zināt, kas ir šausmas. īrons Valgmatis sevī uzrunāja dievu, taču par atbildi saklausīja tikai klusumu. Tūkstošiem balsu izkliedza viņa brāļa vārdu, un viņš dzirdēja tikai sarūsējušu eņģu čīkstoņu.

BRĪNA

Uz austrumiem no Jaunavu dīķa visur slējās pakalni un priedes viņus ielenca kā mēms pelēkzaļš karaspēks.

Veiklais Diks bija teicis, ka ceļš gar krastu esot īsākais un vieglākais, tāpēc līcis reti izzuda skatienam. Piekrastes pilsētas un ciemi pa ceļam kļuva arvien sīkāki un atradās tālāk cits no cita. Kad tuvosies vakars, viņi skatīsies pēc iebraucamās vietas. Krabis kopā ar citiem ceļotājiem gulēs kopējā gultā, bet Brīna sev un Podrikam noīrēs atsevišķu kambari.

-    Lētāk būtu, ja mēs visi gulētu vienā gultā, cienītā kundze, ierunājās Veiklais Diks. Jūs varat nolikt starp mums zobenu. Vecais Diks ir nekaitīgs vīrs. Cēls kā bruņinieks un tik skaidru sirdi kā diena.

-   Dienas kļūst īsākas, Brīna aizrādīja.

-   Var gadīties. Ja neuzticieties man tiktāl, lai laistu gultā, es varu saritināties uz grīdas, cienītā kundze.

-   Tikai ne manā kambarī.

-   Ļaudis var padomāt, ka jūs man neuzticaties.

-   Uzticība ir jānopelna tāpat kā zelts.

-   Kā pavēlēsiet, kundze, Krabis atsaucās, bet tālāk uz ziemeļiem, kur ceļa vairs nebūs, jums vienalga vajadzēs uzticēties Dikam. Ja es būtu gribējis ar zobenu nolaupīt jums zeltu, kurš gan būtu spējis man to liegt?

-   Tev nav zobena, bet man ir.

Viņa aizvēra durvis un brīdi pie tām klausījās, līdz pārliecinājās, ka Diks ir aizgājis. Lai cik veikls viņš būtu, Diks Krabis nebija ne Džeimijs

Lanisters, ne Trakā Pele un pat ne I lamfrijs Vogstafs. Viņš bija kaulains un izkāmējis, bet viņa vienīgās bruņas bija iedauzīta un aprūsējusi bruņucepure. Zobena vietā viņš pie jostas nēsāja vecu, robainu dunci. Kamēr vien sieviete bija nomodā, Diks viņai nebija bīstams.

-   Podrik, viņa ierunājās, pienāks brīdis, kad iebraucamo vietu pa ceļam vairs nebūs. Es neuzticos mūsu pavadonim. Vai varēsi pastāvēt sardzē, kad būšu aizmigusi?

-    Palikt nomodā, cienītā kundze? Sīr? Viņš apdomājās. Man ir zobens. Ja Krabis gribēs jums ko nodarīt, es viņu nokaušu.

-    Nē, viņa stingri noteica, nevajag viņu nokaut. Tev tikai vajag viņu pieskatīt, kamēr es būšu aizmigusi, un pamodināt mani, ja viņš dara ko aizdomīgu. Es mostos ātri, gan redzēsi.

Krabis savu īsto seju parādīja jau nākamajā dienā, kad viņi apstājās padzirdīt zirgus. Brīna aizgāja aiz kokiem iztukšot pūsli un, tiklīdz bija notupusies, izdzirda Podriku sakām:

-   Ko jūs darāt? Ejiet no turienes prom!

Izdarījusi savu darāmo, Brīna uzvilka bikses, iznāca uz ceļa un ieraudzīja, ka Veiklais Diks slauka no pirkstiem miltus.

-    Manā seglu somā tu pūķus neatradīsi, viņa sacīja. Es zeltu no rokām ārā nelaižu.

Daļa monētu bija muķī pie jostas, pārējās bija iešūtas drānās. Biezais maks seglu somā bija piebāzts ar lielākām un mazākām vara monētām grašiem, pusgrašiem un zvaigznēm… kā arī smalkiem baltiem miltiem, lai maks liktos smagāks. Tajā rītā, kad viņi devās prom no Daskendeilas, Brīna tos bija nopirkusi no "Septiņu zobenu" pavāra.

-    Diks negribēja neko ļaunu, cienītā kundze. Viņš pakustināja ar miltiem notrieptos pirkstus, lai parādītu, ka viņam nav ieroča. Es tikai gribēju paskatīties, vai jums ir tie pūķi, kurus man solījāt. Pasaule ir pilna ar meļiem, kas tā vien lūko apkrāpt godīgu cilvēku. Nē, es jau nesaku, ka jūs arī esat krāpniece.

Brīna cerēja, ka viņš ir labāks pavadonis nekā zaglis.

-   Labāk jāsim tālāk, viņa atkal uzlēca zirgā.

Diks pa ceļam bieži dziedāja, bet visu dziesmu no vietas nekad. Pa rindai no vienas, pa pantam no citas. Meiča domāja, ka pavadonis vēlas iemidzināt viņas modrību. Reizēm viņš centās pierunāt Brīnu un Podriku dziedāt līdzi, taču viņam tas neizdevās puika bija pārāk kautrīgs un kluss, bet Brīna nedziedāja vispār. "Vai tu dziedāji savam tēvam?" valdniece Stārka viņai Straujupē reiz pavaicāja. "Vai tu dziedāji Renlijam?"

Viņa netika dziedājusi ne vienam, ne otram, lai arī būtu gribējusi… viņa gribēja…

Kad Veiklais Diks nedziedāja, viņš pļāpāja stāstīja pasakas par Sa lauztās spīles ragu. Katrā visdrūmākajā ielejā esot bijis savs valdnieks, un viņus visus esot vienojusi neuzticība pret svešiniekiem. Viņu dzīslās tumša un spēcīga ritējusi pirmļaužu asins.

-   Andali gribēja iekarot Salauzto spīli, bet mēs viņiem ielejās nolaidām asinis un noslīcinājām purvos. Tikai to, ko viņu dēli neiespēja ar zobeniem, paveica viņu skaistās meitas ar skūpstiem tajos namos, kurus nevarēja iekarot, viņi ieprecējās. Tā gan.

Tumseņu karaļi no Daskendeilas centās uzspiest Salauztajai spīlei savus likumus, Mūtoni no Jaunavu dīķa arī, vēlāk Seltigari no Krabju salas. Taču Salauztajā spīlē ļaudis pazina savus purvus un mežus daudz labāk par svešiniekiem un pavisam grūtā brīdī varēja iebēgt alās, kas caurvija kalnus kā medus šūnas. Kad viņi nekaroja ar varbūtējiem iekarotājiem, tad karoja savā starpā. Ik pa brīžam kāds varonis Salauztajā spīlē ieviesa mieru, bet tas parasti bija tikai uz tik ilgu laiku, kamēr dzīvs bija pats varonis. Valdnieks Lucifers Cietais bija varens, brāļi Brūni arī. Vecais Kaululauzējs bija vēl varenāks, toties Krabji bija varenāki par visiem citiem. Diks neparko negribēja ticēt, ka Brīna nekad neko nav dzirdējusi par sīru Klarensu Krabi un viņa varoņdarbiem.

-   Kāpēc lai es melotu, viņa apvaicājās. Katrai vietai ir savi varoņi. Tur, kur esmu dzimusi es, dziesminieki apdzied sīru Galadonu no Mornes Lielisko bruņinieku.

-    Sīru Gala… ko? Viņš nosprauslājās. Nekad par tādu neesmu dzirdējis. Ar ko tad viņš bija tik nolāpīti lielisks?

-   Sīrs Galadons bija tik drosmīgs varonis, ka viņā iemīlējās pati Jaunava. Kā mīlestības ķīlu viņa uzdāvināja bruņiniekam burvju zobenu, un tas tika nosaukts par Taisno Jaunavu. Tam pretī nevarēja stāties neviens parasts zobens, un neviens vairogs nespēja izturēt tā skūpstu. Sīrs Galadons lepni nēsāja Taisno Jaunavu pie jostas un tikai trīs reizes izvilka no maksts. Viņš to nekad nepacēla pret mirstīgajiem, jo tam piemita tāds spēks, ka neviena cīņa nebūtu godīga.

Krabim tas šķita ārkārtīgi smieklīgi.

-    Lieliskais bruņinieks? Drīzāk liekas, ka viņš bijis lielisks muļķis. Kur ir jēga no burvju zobena, ja to nevar lietot?

-   Godā, viņa atteica. Jēga ir godā.

Tas tikai lika Dikam smieties vēl skaļāk.

-    Sīrs Klarenss Krabis ar jūsu Lielisko bruņinieku būtu noslaucījis savu spalvaino pakaļu, cienītā kundze. Man rādās, ja viņi būtu satikušies, Čukstos uz plaukta stāvētu par vienu asiņainu galvu vairāk. "Man vajadzēja paņemt to burvju zobenu," tā varētu čukstēt citām galvām. "Man vajadzēja paņemt to nolāpīto zobenu."

Brīna nenoturējās nepasmaidījusi.

-   Iespējams, viņa pieļāva, taču sīrs Galadons nebija muļķis. Cīnoties ar astoņas pēdas garu pretinieku, kurš jāj uz sumbra, viņš droši vien arī būtu izvilcis Taisno Jaunavu. Mēdz teikt, ka viņš ar to reiz esot nokāvis pūķi.

-   Kaululauzējs arī cīnījās ar pūķiem, Veiklais Diks nebija pārsteigts.

Bet viņam nevajadzēja nekādu burvju zobenu. Viņš sasēja tiem kaklus

mezglā, un pūķis, spļaujot uguni apsvilināja pats sev pakaļu.

-   Un ko Kaululauzējs darīja, kad ieradās īgons ar savām māsām? Brīna apvaicājās.

-    Viņš tad jau bija miris. Cienītai kundzei to vajadzēja zināt. Krabis viņu greizi nopētīja. īgons uz Salauzto spīli atsūtīja savu māsu, to Visēniju. Valdnieki bija dzirdējuši par Hārena galu. Nebūdami muļķi, viņi nolika zobenus tai pie kājām. Karaliene pieņēma viņus par saviem ļaudīm un teica, ka viņiem vairs nebūs jāmaksā nodevas ne Jaunavu dīķim, ne Krabju salai, ne Daskendeilai. Nolāpītie Seltigari gan vēl sūtīja savus vīrus uz austrumkrastu ievākt nodokļus. Ja viņi atsūtīja pietiekami daudz vīru, tad kāds arī atgriezās, bet tā… mēs klanījāmies tikai saviem valdniekiem un karalim. īstajam karalim, nevis tādiem kā Roberts ar savu varzu. Viņš nospļāvās. Krabji, Brūni un Purvi bija kopā ar princi RIgeru pie Trejžubures un Karaļsardzē arī: Cietais, Ala, Priede un trīs Krabji Klements, Ruperts un Klarenss Mazais. Viņš bija sešas pēdas garš, taču pavisam maziņš, salīdzinot ar īsto sīru Klarensu. Te, Salauztajā spīlē, mēs visi esam uzticami pūķu vīri.

Jo tālāk uz ziemeļaustrumiem, jo mazāk nācēju viņi sastapa ceļā, un beigu beigās pa ceļam vairs negadījās arī neviena iebraucamā vieta. Tajā vakarā viņi atrada pajumti kādā zvejnieku ciemā. Par atļauju pārnakšņot siena šķūnī Brīna samaksāja cieminiekiem dažas vara monētas. Viņa pati ar Podriku iekārtojās sienaugšā un uzvilka sev līdzi kāpnes.

-   Jūs mani pametat te lejā vienu, un es, nolāpīts, varētu nozagt jūsu zirgus, Krabis no lejas uzsauca. Labāk ņemiet līdzi sienaugšā arī tos, cienītā kundze. Brīna neatbildēja, tāpēc viņš turpināja: Naktī būs lietus. Auksts lietus. Jūs ar Podriku tur augšā būsiet siltumā, bet nabaga vecais Diks te lejā trīcēs viens pats. Viņš murminādams gro zīja galvu un čubināja sev migu no siena klēpja. Vēl nekad neesmu redzējis tik neticīgu sievišķi.

Brīna saritinājās zem apmetņa, un Podriks žāvājās viņai blakus. "Ne vienmēr esmu piesardzīga," viņa būtu varējusi uzsaukt Krabim. "Kad biju maza, es domāju, ka visi vīrieši ir tikpat cēli kā mans tēvs." Pat tie vīrieši, kuri viņai stāstīja, cik viņa ir skaista meitene, cik gara, cik attapīga, cik gudra, cik skaisti dejo. Taču septa Roella nokratīja viņai zvīņas no acīm. "Viņi to saka tikai tāpēc, lai iemantotu tava tēva labvēlību, sieviete sacīja. Patiesību tu atradīsi spogulī, nevis uz vīriešu mēlēm." Tā bija smaga mācība, un meitene pēc tam ilgi raudāja, taču tā viņai lieti noderēja Hārenholā, kad sīrs Hails ar draugiem spēlēja savas spēlītes. "Jaunava nedrīkst ticēt katram, kurš pagadās, citādi ilgi viņa jaunava vairs nebūs," meiča domāja, un tad sāka līt lietus.

Turnīra daudzcīņā pie Rūgtā tilta viņa uzmeklēja savus mocītājus un pieveica tos citu pēc cita Farovu, Ambrozu un Pinkaino, Marku Malendoru, Reimondu Nailandu un Viļu Stārķi. Viņa ar zirgu samīdīja Hariju Sojeru un ar zobenu pārcirta Robiņa Potera bruņucepuri, līdz ar to apdāvinot viņu ar pamatīgu rētu pierē. Kad pēdējais no viņiem bija gar zemi, Māte pie viņas sūtīja Koningtonu, un šoreiz sīram Ronetam rokā bija zobens, nevis roze. Katrs cirtiens, ko viņa tam veltīja, bija saldāks par skūpstu.

Lorass Tīrels bija pēdējais, kurš viņai todien trāpījās pa rokai. Viņš netika Brīnu aplidojis un uz meiču tikpat kā neskatījās, taču viņam uz vairoga bija trīs zeltainas rozes, un Brīna necieta rozes. Rozes ieraugot vien, viņai radās nevaldāms spēks. Jaunā sieviete sapnī redzēja šo cīņu un to, kā sīrs Džeimijs apliek viņai ap pleciem varavīksnes apmetni.

No rīta vēl aizvien lija. Pēc brokastīm Veiklais Diks ierosināja nogaidīt, līdz lietus mitējas.

Un kad tas būs? Rīt? Pēc divām nedēļām? Tad, kad atkal pienāks vasara? Nē, mums ir apmetņi un jājāj vēl līgām tālu.

Lija visu dienu. Šaurā taka drīz pārvērtās dubļu plančkā. Koki jau bija kaili, un spēcīgais lietus bija savēlis kritušās lapas izmirkušā brūnā paklājā. Neraugoties uz vāverādas oderi, Dika apmetnis bija pilnīgi slapjš, un Brīna ievēroja, ka pavadonis drebinās. Uz mirkli viņai kļuva Dika žēl. "Viņš arī sen nav kārtīgi paēdis." Meiča prātoja, vai patiešām ir tāds kontrabandistu līcis un sagruvusi pils, ko sauc par Čukstiem.

"Izsalkuši |audis dara neprātīgas lietas." Krabis to visu varēja izdomāt, lai iemānītu viņu lamatās. No aizdomām vēders viņai rāvās čokurā.

Kādu laiku likās, ka vienmērīgā lietus šņākšana ir vienīgā skaņa pasaulē. Veiklais Diks jāja uz priekšu, nepievēršot uzmanību nekam. Brīna noskatījās, kā viņš liec muguru itin kā, saraujoties čokurā, kļūtu sausaks. Šoreiz neviena ciema tuvumā nebija, kad viņus pārsteidza tumsa. Nebija arī koku, kas viņus pasargātu no lietus, tāpēc ceļotāji bija spiesti meklēt patvērumu pie klintīm piecdesmit jardus virs jūras līmeņa. Akmeņi vismaz aizturēja vēju.

-   Mums naktī vajadzētu stāvēt sardzē, cienītā kundze, Krabis teica, kamēr Brīna pūlējās salasīt kritalas ugunskuram. Te var būt plakšķeņi.

-   Plakšķeņi? Brīna ar aizdomām palūkojās uz pavadoni.

-   Briesmoņi, ar baudu paskaidroja Veiklais Diks. Pa gabalu viņi izskatās pēc cilvēkiem, taču viņiem ir lielas galvas un matu vietā zvīņas. Ada viņiem ir balta kā zivs vēders, bet starp pirkstiem plēves. Viņi allaž ir slapji un ož pēc zivīm, bet aiz biezajām lūpām ir zaļi zobi, tik asi kā adatas. Mēdz teikt, ka pirmļauži tos visus apkāva, bet tam nevar ticēt. Viņi atnāk naktīs, paņem sliktus bērnus un aiziet, plakšķinot savas pleznas: plakš, plakš. Meitenes viņi patur, lai vairotos, bet zēnus aprij, plosot to miesu ar asajiem, zaļajiem zobiem. Viņš uzsmaidīja Podrikam. Viņi tevi apēdīs, puika. Viņi apēdīs tevi bez sāls.

-    Lai tikai pamēģina, es viņus nokaušu, Podriks aptaustīja savu zobenu.

-   Tu jau vari mēģināt, bet plakšķeņi tik lēti nemirst. Diks piemiedza Brīnai ar aci. Vai jūs esat slikta meitene, cienītā kundze?

-   Nē. "Tikai muļķe." Malka bija pārāk slapja, lai to aizdedzinātu. Lai cik dzirksteles Brīna šķiltu ar kramu un dzelzi, no iekuriem pacēlās tikai sīka dūmu strūkliņa, un tas bija viss. Neapmierināta viņa atspiedās ar muguru pret klinti, apsedzās ar apmetni un iekārtojās naktsguļai. Domādama par siltu maltīti, viņa grauza cietu sālītas vēršgaļas strēmeli, bet Veiklais Diks tikmēr stāstīja, kā sīrs Klarenss Krabis cīnījies ar plakšķeņu karali. "Viņš stāsta ļoti aizraujoši," Brīna bija spiesta atzīt, taču Marks Malendors ar savu mazo mērkaķīti arī bija smieklīgs.

Pārāk stipri lija lietus, lai varētu redzēt saulrietu, un bija pārāk apmācies, lai redzētu mēnesi uzlecam. Nakts bija tumša un bez zvaigznēm. Krabim aptrūkās stāstu, un viņš likās uz auss. Drīz šņākuļot sāka arī Podriks. Brīna sēdēja ar muguru pret klinti un klausījās viļņos. "Vai tu esi kaut kur netālu, Sansa?" viņa prātoja. "Vai tu Čukstos gaidi kuģi, kas nekad pēc tevis neatbrauks? Kas vēl ir ar tevi kopā? I ris vietas uz kuģa, viņš teica. Vai jums ar Dontosu piebiedrojies Velnēns, vai ari tu esi atra dusi savu mazo māsiņu?"

Diena bija gara, un Brīna bija nogurusi. Pat sēžot lietū pie klints, plakstiņi palēnām kļuva smagāki. Divas reizes viņa iesnaudās. Otrajā reizē, sirdij sitoties, pamodās acumirklī, jo viņai likās, ka kāds stāv viņai blakus. Locekļi bija notirpuši, apmetnis sapinies ap potītēm. Brīna at svabinājās no apmetņa un piecēlās. Veiklais Diks, saritinājies pie klints un pa pusei ierušinājies slapjajās, smagajās smiltīs, gulēja aizmidzis. "Sapnis. Tas bija tikai sapnis."

Varbūt viņa bija pieļāvusi kļūdu, atstājot sīru Kreitonu un sīru Iii feru viņi likās godīgi vīri. "Ja Džeimijs būtu nācis kopā ar mani," viņa nodomāja… bet viņš bija Karaļsardzes bruņinieks un viņa īstā vieta bija līdzās karalim. Turklāt viņa taču gribēja Renliju. "Es zvērēju, ka viņu sargāšu, un to nespēju. Tad es zvērēju, ka atriebšu viņu, un nespēju ari to. Tā vietā es aizbēgu kopā ar valdnieci Ketlīnu un beigās pievīlu arī viņu." Vējš bija mainījis virzienu, un lietus tagad gāza viņai tieši sejā.

Nākamajā dienā ceļš pārvērtās par oļainu taku, un beigās palika vien nojausma, kur tā redzama. Ap pusdienlaiku taka strauji aprāvās vēja izgrauztas klints pakājē. Augšā stāvēja neliela pils, kas likās sarauktu pieri lūkojamies pār viļņiem, un trīs tās šķībie torņi lieliski izcēlās uz svina pelēkajām debesīm.

-   Vai tie ir Čuksti? Podriks gribēja zināt.

-   Vai tā tev, nolāpīts, izskatās pēc drupām? Krabis nospļāvās. Tā ir Šausmu miga, kur mājo vecais valdnieks Brūns. Ceļš gan te beidzas. Tālāk būs vienas vienīgas priedes.

-   Kā mēs tiksim augšā? Brīna nopētīja klinti.

-   Vienkārši. Veiklais Diks pagrieza zirgu. Neatpalieciet no Dika plakšķeņi mīļuprāt paņem tūļas.

Ceļš izrādījās stāva, akmeņaina taka, kas slēpās klints plaisā. Pārsvarā tā bija dabiska, taču šur un tur pa pakāpienam bija izcirsts cilvēku rokām, lai kāpiens būtu vieglāks. Takas abās pusēs slējās tīra akmens sienas, ko gadu simteņu gaitā bija izgrauzis vējš un lietus, un dažās vietās tās pieņēma pasakainus apveidus.

-   Tur ir cilvēkēdāja galva, vai redzat? Diks pa ceļam rādīja, un Brīna pasmaidīja. Bet tur ir akmens pūķis. Otrs spārns nolūza jau tad, kad mans tēvs bija mazs puika. Augstāk karājas tesmenis, gluži kā tādi vecenes pupi. Viņš palūkojās atpakaļ uz Brīnās krūtežu.

-   Sīr! Cienītā kundze! Podriks ierunājās. Tur ir jātnieks.

-   Kur? Neviena no klints radzēm neatgādināja jātnieku.

-    Uz ceļa. Ne jau no akmens. īsts jātnieks. Viņš seko mums. Tur, puisis rādīja.

Brīna seglos pagriezās. Viņi bija uzkāpuši gana augstu, lai redzētu gar krastu līgām tālu. Jātnieks jāja pa to pašu ceļu, pa kuru bija jājuši viņi, likai divas vai trīs jūdzes tālāk. "Atkal?" Viņa ar aizdomām palūkojās uz Veiklo Diku.

-    Nemaz neskatieties, Krabis noteica, viņam nav nekā kopīga ar veco Veiklo Diku, lai kas viņš arī būtu. Droši vien kāds Brūna vīrs nāk mājās no kara vai arī kāds dziesminieks klīst no vienas vietas uz otru. Viņš pagrieza galvu un nospļāvās. Plakšķenis viņš nav, tas nu ir skaidrs. Tie nejāj ar zirgiem.

-   Nejāj gan, Brīna atteica. Vismaz tam viņa varēja piekrist.

Kāpiena pēdējās simt pēdas izrādījās visstāvākās un visbīstamākās.

Vaļīgi akmeņi ripoja zem zirgu pakaviem un grabēdami bira lejup pa taku. Izjājuši no klints plaisas, viņi izrādījās nokļuvuši pie pils sienas. No mūra augšas uz viņiem paglūnēja kāda seja, bet tūdaļ arī nozuda. Brīnai likās, ka tā ir sievietes seja, un viņa to pateica Veiklajam Dikam.

-   Brūns ir pārāk vecs, lai staigātu pa mūriem, viņš piekrita. Viņa dēli un mazdēli ir aizgājuši karot. Te nav palicis neviena, atskaitot vecenes un pāris puņķainu bērneļu.

Meičai uz lūpām jau bija jautājums, kuru karali valdnieks Brūns atbalsta, taču tam vairs nebija nekādas nozīmes viņa dēli jau bija karā, un dažs labs no tā droši vien nepārnāks. "Mums šeit naktsmāju nebūs." Pils bija pilna ar večiem, sievietēm un bērniem, tāpēc diez vai viņi atvērs durvis svešiniekiem.

-    Tu runā par valdnieku Brūnu tā, it kā viņu pazītu, Brīna sacīja Veiklajam Dikam.

-   Iespējams, kādreiz pazinu.

Viņa pameta skatienu uz Dika kamzoli. Diegu gali un noskrandis ielāps no tumšāka auduma norādīja vietu, kur kādreiz bijis piešūts ģerbonis. Pavadonis bija dezertieris, par to Brīna nešaubījās. Vai jātnieks aiz muguras varēja būt kāds no viņa ieroču brāļiem?

-    Mums jājāj tālāk, viņš paziņoja, pirms Brūns nesāk brīnīties, kāpēc mēs vazājamies ap viņa pili. Arbaletu var uzvilkt pat skuķis, nolāpīts. Diks rādīja uz kaļķakmens pakalniem ar kokiem apaugušām nogāzēm aiz pils. Tālāk ceļa nav, tur ir tikai strauti un zvēru takas, b<i cienītajai kundzei nav jābaidās Veiklais Diks pazīst šo pusi.

Tieši no tā Brīna arī baidījās. Ap klints virsotni šaudījās vējš, taču meiča spēja saost vienīgi lamatas.

-   Un kas būs ar to jātnieku? Ja vien viņa zirgs nespēj staigāt pa viļņu mugurām, tad svešais drīz vien būs uzkāpis klintī.

-   Kam jābūt? Ja tas ir kāds stulbenis no Jaunavu dīķa, tad viņš var pat neatrast to nolāpīto taku. Un, ja arī atradīs, mēs no viņa atkratīsimies mežā tur nebūs ceļa, pa kuru mums sekot.

"Tikai mūsu pēdas." Brīna iedomājās, vai nebūtu labāk sagaidīt jāt nieku turpat ar zobenu rokās. "Es izskatīšos pēc pilnīgas zoss, ja tas i/ rādīsies kāds no Brūna dēliem vai klejojošs dziesminieks." Krabim bija taisnība, viņa lēsa. "Ja viņš vilksies mums nopakaļ arī rīt, varu izrēķinā ties ar viņu pēc tam."

-   Lai tā būtu, viņa atteica un pagrieza ķēvi uz meža pusi.

Brūna pils palika aiz muguras un drīz vien pavisam izzuda skatienam. Visapkārt auga sekvojas un priedes, kas kā šķēpi slējās debesis. Priežu skujas un čiekuri mežā klāja zemi tik biezā kārtā kā pils mūris. Likās, ka zirgu pakavi nerada ne mazāko troksnīti. Mazliet uzlija, tad lietus pierima, pēc tam atkal atsākās, taču zem priedēm nenokrita ne pilīte.

Mežā virzīšanās uz priekšu kļuva daudz lēnāka. Brīna ar savu ķēvi zaļajā tumsā līkumoja starp kokiem. Viņa aptvēra, ka tur ir ļoti viegli apmaldīties lai kur viņa skatītos, visur aina bija vienāda. Pat gaiss mežā likās pelēkzaļš un sastindzis. Priežu zari skrāpēja rokas un skaļi berzās gar nesen nokrāsoto vairogu. Spocīgais miers sievieti kaitināja ar katru stundu arvien vairāk.

Tas satrauca arī Veiklo Diku. Vēlāk tajā pašā dienā, kad tuvojās krēsla, viņš mēģināja dziedāt.

-   Tur bij lācis, lācis, lācis! Melni brūns un spalvains zvērs, pavadonis ziņģēja, un viņa balss bija tik kodīga kā vilnas bikses. Priedes uzsūca viņa dziesmu tāpat kā uzsūca vēju un lietu. Pēc kāda brīža Diks apklusa.

-   Nav labi, Podriks ieminējās, šī nav laba vieta.

Brīnai šķita tāpat, tikai viņa negribēja to atzīt.

-    Priežu mežā ir tumšs, bet tas tomēr ir tikai mežs. Te nav nekā, no kā būtu jābaidās.

-   Bet plakšķeņi un runājošās galvas?

-   Prātīgs puisis, Veiklais Diks smējās.

Brīna īgni palūkojās uz viņu.

-   Nekādu plakšķeņu nav, viņa sacīja Podrikam, un galvu ari ne.

Pakalni veda augšup, pakalni veda lejup. Brīna pieķēra sevi lūdzamies, kaut Veiklais Diks izrādītos godīgs cilvēks un zinātu, uz kurieni viņus ved. Viņa nebija pārliecināta, vai spētu pati atrast jūru. Diena vai nakts debesis bija tumši pelēkas un nomākušās, tāpēc ne saule, ne zvaigznes ceļu viņai parādīt nevarēja.

Tajā vakarā viņi agri iekārtoja nometni, tiklīdz bija nokāpuši no pakalna un nokļuvuši mirdzoša zaļa purva malā. Pelēkzaļajā gaismā pamats zem kājām likās gana stingrs, taču slīkšņa ierija zirgus līdz pat skaustam, tāpēc viņi dabūja griezties atpakaļ un censties aizkārpīties līdz cietai zemei.

-   Tas nekas, Krabis viņus mierināja. Mēs uzkāpsim kalnā un nojāsim lejā pa citu pusi.

Nākamajā dienā viss atkārtojās tieši tāpat. Viņi līkumoja starp priedēm un purviem, virs galvas bija tumšas debesis un mainīgs lietus, pa ceļam gadījās alas, iegruvumi un senu nocietinājumu drupas, kuru akmens mūri bija apauguši ar sūnām. Katrai akmeņu čupai bija savs stāsts, un Veiklais Diks tos visus zināja izstāstīt. Ja varēja ticēt šīm pasakām, Salauztās spīles raga ļaudis savas priedes bija dāsni laistījuši ar asinīm. Brīnās pacietība drīz sāka izsīkt.

-    Cik ilgi vēl? viņa beigu beigās noprasīja. Mēs noteikti jau esam apskatījuši visas priedes Salauztās spīles ragā.

-    Diez vai, Krabis atsaucās, bet mēs jau esam tuvu. Vai redzat? Mežs kļūst retāks. Mēs jau esam pie šaurās jūras.

"Tas viņa solītais āksts izrādīsies mans atspulgs peļķē," Brīna prātoja, taču nebija jēgas griezties atpakaļ, ja jau viņi bija nokļuvuši tik tālu. Viņa gan bija sabijusies, to nevarēja noliegt. No sēdēšanas seglos kājas bija kļuvušas kā no dzelzs, un pēdējā laikā viņa naktīs gulēja tikai četras stundas, kamēr sardzē stāvēja Podriks. Ja Veiklais Diks gribēja viņus nokaut, tad tam vajadzēja notikt tur zemē, ko viņš labi pazina. Viņš varēja tos aizvest uz kādu laupītāju midzeni, kur mitinājās tikpat nodevīgi ļautiņi kā pats. Vai ari viņš vadāja šos riņķiem, lai jātnieks varētu šos panākt. Viņi gan nebija to redzējuši kopš Brūna pils, bet tas nenozīmēja, ka viņš bija metis vajāšanu pie malas.

"Var gadīties, ka būšu spiesta viņu nokaut," Brīna vienu nakti sev teica, staigājot pa nometni, un no šīs domas viņai kļuva šķērmi ap dūšu. Vecais ieroču meistars allažiņ apvaicājās, vai viņai ir gana daudz spēka kaujai. "Tavās rokās ir vira spēks," sīrs Gudvins ne reizi vien atkārto ja, "bet tev ir maiga sirds kā visām jaunavām. Viena lieta ir vingrina ties pagalmā ar neasu zobenu, bet pavisam cita ietriekt pēdas tiesu noasināta tērauda vīram vēderā un noskatīties, kā viņam acīs izdziest gaisma." Lai Brīnu spēcinātu, Gudvins sūtīja viņu pie miesnieka kaut jērus un sivēnus. Sivēni kvieca, bet jēri brēca kā pārbijušies bērni. Kad kaušana bija galā, Brīnās acis caur asarām vairs neko neredzēja un viņas drānas bija tā izmirkušas asinīs, ka vajadzēja likt kalponei tas sadedzināt. Tomēr Gudvins vienalga vēl šaubījās. "Sivēns ir sivēns, tas nav tas pats, kas cilvēks. Kad es biju ieroču nesējs tavā vecumā, man bija draugs spēcīgs, ātrs un veikls, vietējais varonis. Mēs zinājām, ka dienās no viņa iznāks lielisks bruņinieks. Tad Pakāpienos ienāca karš. Redzēju, kā mans draugs notriec pretinieku uz ceļiem un izsit viņam cirvi no rokām, taču, kad vajadzēja pielikt punktu, uz mirkli saminstinājās. Kaujā mirklis ir visa dzīve. Pretinieks izvilka dunci un atrada spraugu drauga bruņās. Viņa spēks, viņa ātrums, viņa drosme, grūtā darbā gūtās iemaņas viss bija kaķim zem astes, jo viņš vilcinājās nogalināt. Atceries to, meitēn."

"Es atcerēšos," viņa priežu mežā apsolīja ieroču meistara iedomu ēnai. Viņa apsēdās uz akmens, izvilka zobenu un sāka to asināt. "Es atcerēšos, un man, cerams, roka nenodrebēs."

Nākamais rīts uzausa drūms, auksts un nomācies. Saullēktu redzēt nevarēja, bet, kad tumšās debesis bija kļuvušas pelēkas, Brīna saprata, ka ir laiks kāpt seglos. Veiklais Diks jāja pa priekšu, un viņi atkal nokļuva priežu mežā. Brīna jāja viņam tieši pa pēdām, Podriks ar savu kleperi nopakaļ.

Pils parādījās pavisam negaidīti. Vienā mirklī viņi bija dziļā mežā un likās, ka līgām tālu nav nekā cita kā vien priedes. Tad viņi apjāja apkārt pamatīgam laukakmenim un priekšā parādījās gaisma. Jūdzi tālāk mežs beidzās kā ar nazi nogriezts. Tālāk bija tikai debesis un jūra… un sena, pussagruvusi pils pamesta un nezālēm aizaugusi, tā slējās kraujas malā.

-   Čuksti, paziņoja Veiklais Diks. Ieklausieties vai dzirdat galvas?

Podriks pavēra muti.

-   Es dzirdu.

Brīna arī dzirdēja kluso, vāro murmināšanu, kas tiklab nāca no zemes dzīlēm kā no pils. Viļņi, iegrauzušies klintīs, tagad traucās pa alām zem zemes.

-   Nekādu galvu nav, viņa sacija. Tie, ko tu dzirdi, ir viļņu čuksti.

-   Viļņi nečūkst. Tās ir galvas.

Pils bija veca un bez kaļķu javas būvēta no akmeņiem, kas ne par mata tiesu nelīdzinājās cits citam. Spraugās starp tiem bija saaugušas sūnas, no pamatiem auga koki. Gandrīz visās senajās pilīs bija dievmeži, un Čuksti, šķiet, nebija izņēmums. Brīna aizvadīja ķēvi līdz klints malai, kur bija sabrukusi ārējā siena. Akmeņu čupas bija apaugušas ar indīgajām efejām. Viņa piesēja zirgu pie koka un piegāja pie kraujas malas tik tuvu, cik vien varēja. Piecdesmit pēdas zemāk viļņi virmoja ap sagruvušā torņa atliekām. Tālāk viņa pamanīja ieeju milzīgā grotā.

-   Tā ir veca bāka, Veiklais Diks noteica, nostājies sievietei aiz muguras. Tā sabruka, kad es vēl biju tikai uz pusi tik vecs kā Podriks. Kādreiz te lejā uz līci veda kāpnes, bet, kad klints nogruva, nogruva arī tās. Pēc tam kontrabandisti atteicās šurp braukt. Bija laiks, kad viņi varēja iebraukt grotā ar airu laivu, bet neko vairāk. Vai redzat? Viņš aplika roku Brīnai ap pleciem un ar otru rādīja.

Brīnai šermuļi pārskrēja pār miesu. "Viens grūdiens un es būšu lejā, turpat kur tornis." Viņa pakāpās atpakaļ.

-   Aizvāc rokas.

-   Es tikai… Krabis saviebās.

-   Man vienalga, ko tu tikai. Kur ir vārti?

-    Otrā pusē. Viņš saminstinājās. Tas jūsu āksts taču nepiemin ļaunu, ko? Diks satraukts ieminējās. Vakar man ienāca prātā, ka viņš var būt nikns uz veco Veiklo Diku tās kartes dēļ, ko viņam pārdevu, un tāpēc, ka aizmirsu pateikt par kontrabandistiem, ka tie vairs uz šejieni nekuģo.

-   No tā zelta, ko nopelnīsi no manis, varēsi atdot to, ko par palīdzību tev samaksāja viņš. Brīna nespēja iedomāties, ka Dontoss Holards varētu būt bīstams. Protams, ja vien viņš vēl ir te.

Viņi gar mūri apgāja apkārt drupām. Pils bija trīsstūraina, ar četrstūrainiem torņiem katrā stūrī. Vārti bija pilnīgi satrunējuši. Brīna tos paraustīja, koks sašķīda garās, slapjās šķēpelēs, un puse vārtu gāzās viņai virsū. Aiz vārtiem valdīja tāda pati zaļa tumsa. Mežs bija pārvarējis mūrus un aprijis gan pili, gan pagalmu. Taču aiz vārtiem bija vēl arī nolaižamie vārti, kuru restes bija dziļi ieurbušās dubļainajā zemē. Dzelzs bija norūsējis sarkans, tomēr izturēja, kad Brīna paraustīja stieņus.

-   Vārtus sen neviens nav kustinājis.

-   Es varu pārrāpties pāri, Podriks piedāvājās. I'a klinti. Kur siena sabrukusi.

-   Tas ir pārāk bīstami. Akmeņi izskatās vaļīgi, un tā sarkanā efeja ii indīga. Ir jābūt slepenajiem vārtiem.

Tos viņi atrada pils ziemeļu pusē, paslēpušos aiz milzīga kazeņu cera Ogas bija nolasītas, un puse krūma bija izcirsta, lai piekļūtu durvīm. Aplauztie zari viesa Brīnā nemieru.

-   Te kāds ir gājis, un pavisam nesen.

-   Tas būs jūsu āksts ar skuķiem, Krabis noteica. Es taču teicu.

"Sansa?" Brīna negribēja tam ticēt. Neviens pat ar tik nodzertu prātu

kā Dontosam Holardam nevestu viņu uz tik drūmu vietu. Kaut kas viņai šajās drupās nepatika. Stārku meitu viņa tur neatradīs… taču pārmeklēt drupas vajadzēja. "Kāds te ir bijis," viņa nodomāja. "Kāds joprojām te var slēpties.

-   Es iešu iekšā, viņa paziņoja. Krabi, tu nāksi man līdzi, bet tu, Podrik, paliec pie zirgiem.

-   Es arī gribu iet. Es esmu ieroču nesējs. Es varu cīnīties.

-   Tieši tāpēc tev jāpaliek te. Mežā var būt laupītāji mēs nedrīkstam atstāt zirgus bez pieskatīšanas.

-   Kā pavēlēsiet. Podriks aizspēra akmeni.

Brīna izlauzās cauri kazenājam un parāva sarūsējušu dzelzs riņķi. Durvis sākumā nepadevās, bet tad, eņģēm čīkstot, atvērās. No šis skaņas sievietei mati uz skausta saslējās stāvus. Viņa izvilka zobenu pat bruņās un miecādas kamzolī viņa jutās kaila.

-   Ejiet vien tālāk, cienītā kundze, Veiklais Diks mudināja. Ko jūs gaidāt? Vecais Krabis jau tūkstoš gadus kā miris.

Ko viņa gaidīja? Brīna sev teica, ka sāk kļūt par muļķi tā skaņa nāca no jūras un bezgalīgi atbalsojās alās zem pils, kļūstot te klusāka, te skaļāka ar katru vilni. Troksnis patiešām atgādināja čukstus, un uz mirkli meičai likās, ka viņa pat redz galvas, kas sačukstas savā starpā. "Man vajadzēja izvilkt zobenu," viena no tām teica. "Man vajadzēja izvilkt burvju zobenu."

-    Podrik, Brīna sacīja, manās guļamdrānās ir ietīts zobens ar maksti. Atnes to man.

-   Jā, sīr. Cienītā kundze. Atnesīšu. Zēns aizskrēja.

-   Zobens? Veiklais Diks pakasīja aiz auss. Jums rokā jau ir viens zobens. Kam jums vēl viens?

-   Šis ir tev, viņa pasniedza ieroci Dikam ar spalu pa priekšu.

Tiešām? Krabis negribīgi stiepa roku uz priekšu, it kā zobens va retu viņam iekost. Neuzticīgā jaunava dod vecajam Dikam zobenu?

-   Vai proti ar to rīkoties?

-    Es esmu Krabis. Viņš paķēra divroku zobenu ar vienu roku.

Manī rit tās pašas asinis, kas sīrā Klarensā. Viņš pavicināja zobenu

un pasmīnēja. Mēdz teikt, ka tikai ar zobenu var kļūt par valdnieku.

Podriks atgriezās, nesdams Zvēresta Turētāju tik vārīgi, it kā tas būtu bērns. Veiklais Diks tikai iesvilpās vien, ieraudzījis izrakstīto maksti ar lauvas galvām rindā, taču apklusa, kad Brīna izvilka zobenu un aprakstīja ar to gaisā loku. "Tas pat skan asāk nekā parasts zobens."

-   Nāc līdzi, viņa pavēlēja Krabim un, pieliekusi arkā galvu, sāniski iespraucās durvīs.

Viņas skatam pavērās aizaudzis pagalms. Pa kreisi palika galvenie vārti un sadrupušā staļļa atliekas. No steliņģiem slējās jauni kociņi, kas bija izlauzušies cauri sausajam brūnajam jumta klājumam. Pa labi viņa redzēja satrunējušas koka kāpnes, kas veda lejup cietumā vai pagrabā. Pils vietā tagad bija vien ar zaļām un violetām sūnām apaugusi akmeņu kaudze. Viss pagalms bija vienās nezālēs un priežu skujās. Visur svinīgās rindās kārtojās priedes un tām pa vidu kā gaišs svešinieks slaiks, jauns sejaskoks, kura stumbrs bija tik balts kā šķīsta jaunuve. Sejaskoka izstieptajos zaros auga tumšsarkanas lapas. Aiz tā bija tukšums tikai debesis un jūra, jo mūris tur bija sagāzies…

…un ugunskura pēdas.

Ausīs bez mitas skanēja čuksti. Brīna notupās pie ugunskura pelniem, paņēma apdegušu sprunguli, paostīja un parušināja pelnus. "Kāds te vakar ir centies sasildīties vai arī dot zīmi garām braucošam kuģim."

-   Heeeeei! uzsauca Veiklais Diks. Vai te kāds ir?

-   Apklusti, Brīna aizrādīja.

-   Varbūt te kāds slēpjas un grib mūs nopētīt, pirms mēs viņu ieraugām'. Viņš piegāja pie kāpnēm, kas veda pazemē, un paskatījās tumsā. Heeeeei! viņš vēlreiz iesaucās. Vai te kāds ir?

Brīna pamanīja, ka viens no kociņiem sašūpojas. No krūmiem iznāca vīrs, tā notriepies ar dubļiem, ka likās viņš izaudzis no zemes. Viņam rokā bija salauzts zobens, taču Brīnās skatienu piesaistīja vīra seja ar mazām ačelēm un platu, plakanu degunu.

Brīna pazina šo degunu. Viņa pazina šīs acis. Pīgs tā viņu sauca draugi.

Viss notika vienā acumirklī. Pāri akas malai pārlēca arī otrs vīrs tik klusi kā čūska, kas aizslīd pa slapjām lapām. Viņam galvā bija dzelzs pusķivere, aptīta ar netīru sarkanu zīdu, bet rokā īss, masīvs metamais šķēps. Brīna pazina arī viņu. Aiz muguras atskanēja čaboņa, un starp sarkanajām lapām parādījās vīra galva. Krabis, kurš stāvēja tieši zem se jaskoka, palūkojās augšup un ieraudzīja seju.

-   Re, viņš uzsauca Brīnai, tas ir jūsu āksts.

-   Dik, viņa sauca pretī, nāc šurp.

Drāzenis, smieklos rēkdams, nolēca no sejaskoka. Viņš bija ģērbies āksta tērpā, bet tas bija tik izbalējis un netīrs, ka drīzāk likās brūns vai pelēks nekā sārts. Āksta grabuļa vietā rokā viņam bija kaujas sprigulis ar trim ķēdēs iekārtām dzelkšņotām dzelzs lodēm. Viņš to savicināja, un no Krabja ceļgala pašķīda asinis un kaula drumslas.

-   Smieklīgi, Drāzenis noķērca, kad Diks nokrita. Brīnās dotais zobens izkrita Krabim no rokas un nozuda nezālēs. Saķēris ceļgala atliekas, viņš brēkdams valstījās zemē. Paskat, Muļķa Drāzenis sacīja, tas ir kontrabandists Diks, kurš mums sagādāja karti. Vai atnāci, lai atdotu mums zeltu?

-   Lūdzu, Diks smilkstēja, nevajag, mana kāja…

-   Vai sāp? Es varu pārtraukt tavas ciešanas.

-   Liec viņu mierā, Brīna teica.

-   NĒ! Diks iebrēcās un pacēla asiņainās rokas, lai pasargātu galvu.

Drāzenis sagrieza ap galvu dzelkšņotās lodes un trieca tās tieši Krabim sejā. Atskanēja šķebinošs krakšķis, un klusumā, kas tūdaļ iestājās, Brīna dzirdēja pati savus sirdspukstus.

-   Ļaunais Drāzenis, noteica tas, kurš bija izlīdis no akas. Ieraudzījis Brīnās seju, viņš iesmējās. Atkal tu, sievišķi? Nāc mūs medīt? Vai arī esi sailgojusies pēc mūsu draudzīgajām sejām?

Drāzenis lēkāja no vienas kājas uz otru un grieza ap galvu spriguli.

-    Viņa atnākusi pie manis. Viņa sapņo par mani katru nakti, kad iebāž pirkstus savā šķirbā. Viņa mani grib, puiši lielajai ķēvei pietrūkst jautrā Drāzeņa! Es viņu drāzīšu pakaļā un šļākšu pilnu ar savu āksta sēklu tik ilgi, kamēr viņa apbērnosies.

-   Tam jau vajadzīgs cits caurums, Drāzeni, ar Dornes akcentu piezīmēja Timeons.

-   Tad es viņu drāzīšu visos caurumos, lai nekļūdītos.

Viņš gāja Brīnai klāt no labās puses, bet Pīgs tikmēr riņķoja kreisajā, spiezdams viņu atkāpties pie kraujas. "Trīs vietas uz kuģa," Brīna atcerējās.

-   Jūs te esat tikai trīs.

-    Pēc ai/iešanas no Hārenholas mēs visi izklidām kur kurais, I i meons paraustīja plecus. Ursvīks ar savu bandu devās uz dienvidiem, uz Senpilsētu. Rordžs domāja, ka viņam izdosies tikt pāri Sālslaukiem. Mēs ar draugiem gājām uz Jaunavu dīķi, taču kuģiem netikām ne tuvu. Dornietis pasvārstīja rokā šķēpu. Tu ar to kodienu pamatīgi apstrādāji Vārgo. Viņa auss palika melna un sāka pūžņot. Rordžs un Ursvīks jau grasījās laisties lapās, bet Āzis teica, ka esot jānotur viņa pils. Viņš teica, ka esot Hārenholas valdnieks un neviens viņam to neatņemšot, šļupstēja kā vienmēr. Dzirdēju, ka Kalns viņu sacirtis gabalos glīti un gludi šņāpis nost vienu dienu roku, otru dienu kāju. Šie cieši nosējuši stumbeņus, lai Āzis nenoliktu karoti. Kalns taupījis daiktu pašām beigām, bet atlidojis krauklis un šis izsaukts uz Karaļa ostu, tāpēc šis Āzi piebeidzis un aizjājis.

-    Es nemeklēju jūs. Es meklēju savu… viņa gandrīz pateica, ka meklē māsu. .. .ākstu.

-   Es esmu āksts, Drāzenis priecīgs paziņoja.

-   Bet tu neesi īstais āksts, Brīna noburkšķēja. Manējais ir kopā ar dižciltīgu meiteni, Ziemmalas valdnieka Stārka meitu.

-   Tad tev jāmeklē Suns, Timeons atteica. Bet te nav arī viņa. Te esam tikai mēs.

-   Sandors Klegans? Brīna pārjautāja. Ko tu ar to gribi teikt?

-    Viņš ir tas, kurš pievāca Stārku skuķi. Dzirdēju, ka šī jājusi uz Straujupi un viņš šo nolaupījis. Nolādētais krancis.

"Uz Straujupi," Brīna prātoja. "Jājusi uz Straujupi. Pie tēvočiem."

-   Kā tu to zini?

-   To teica viens no Berika bandas. Zibeņu Pavēlnieks arī meklē skuķi. Viņš savus vīrus ir izsūtījis uz visām pusēm gar Trejžuburi. Trīs no viņiem mums gadījās satikt, kad bijām aizgājuši no Hārenholas, un viens pirms nāves mums šo pasaciņu pastāstīja.

J Viņš varēja samelot.

-    Varēja, bet nesameloja. Vēlāk dzirdēju, ka Suns kādā iebraucamajā vietā krustcelēs esot nomiedzis trīs sava brāļa vīrus un ar viņu kopā esot bijis skuķis. Viesnīcnieks to apzvērēja, pirms Rordžs viņu nokāva, un maukas teica to pašu. Tās gan bija neglītas. Ne jau tik neglītas kā tu, bet vienalga…

"Viņš cenšas apvārdot man zobus," Brīna aptvēra, "un iemidzināt mani ar savu balsi." Pīgs lēnām tuvojās. Ari Drāzenis palēca viņai tuvāk. Sieviete atkāpās. "Viņi mani nogrūdīs no klints, ja es viņiem to ļaušu."

-   Palieciet uz vietas, meiča brīdināja.

-    Šķiet, vajadzēs izdrāzt tevi degunā, sievišķi, Drāzenis paziņoju Vai tas nebūtu smieklīgi?

-    Viņam ir ļoti mazs daikts, Timeons paskaidroja. Met zemē to skaisto zobenu, un mēs varbūt arī būsim pret tevi mīļi, sievišķi. Mums tikai ir vajadzīgs zelts, lai samaksātu kontrabandistiem.

-   Un jūs mūs liksiet mierā, ja iedošu jums zeltu?

-   Liksim, Timeons pasmīnēja, kad būsim tevi izdrāzuši. Mēs lev samaksāsim kā īstai maukai, pa sudraba gabalam par drāzienu. Vai ari paņemsim tavu zeltu, izdrāzīsim vienalga un apstrādāsim tevi tāpat k.i Kalns valdnieku Vārgo. Ko tu izvēlies?

-   Re, ko! Brīna metās pretī Pīgam.

Viņš savicināja salauzto zobenu, lai aizsegtu seju, bet, tiklīdz viņš pacēla roku, Brīna šķēla zemāk. Zvēresta Turētājs cauri ādas un vilnas drānām, miesai un muskuļiem triecās algotņa kājā. Kāja Pīgu vairs neturēja, taču viņš no visa spēka cirta pretī, un salauztā zobena gals vel paguva noskrāpēt Brīnās bruņas, pirms vīrietis novēlās uz muguras. Brīna iedūra zobenu viņam kaklā, kārtīgi pagrieza un izvilka ārā tieši tajā brīdī, kad gar seju aizšāvās Timeona šķēps. "Es nesaminstinājos," viņa nodomāja, asinīm tekot pa vaigu. "Vai redzi, sīr Gudvin?" Viņa brūci tikko juta.

-   Nu ir tava kārta, Brīna teica Timeonam, kad dornietis pacēla citu šķēpu īsāku un resnāku par iepriekšējo. Met vien.

-   Lai tu varētu palēkt malā un uzbrukt man? Tad es būšu tikpat beigts kā Pīgs. Nē. Ņem viņu ciet, Drāzeni.

-    Ņem pats, Drāzenis attrauca. Vai redzēji, ko viņa izdarīja ar Pīgu? Viņai ir mēnešreižu trakums. Āksts aizgāja meičai aiz muguras, Timeons bija priekšā. Lai kā viņa grieztos, viens allaž bija aiz muguras.

-   Ņem ciet, Timeons mudināja, un varēsi izdrāzt viņas līķi.

-   Tu esi īsts draugs! Drāzenis atsaucās, griezdams ap galvu spriguli.

"Izvēlies vienu," Brīna sevi pamācīja. "Izvēlies vienu un ātri nokauj."

Tajā brīdī sazin no kurienes lidoja akmens un trāpīja Drāzenim pa galvu. Brīna bez vilcināšanās uzbruka Timeonam.

Viņš bija labāks cīnītājs par Pīgu, taču viņam bija tikai īss metamais šķēps, turpretī Brīnai valīriešu tērauda zobens. Zvēresta Turētājs viņas rokās atdzīvojās, un sieviete vēl nekad nebija kustējusies tik airi. Zobens pārvērtās pelēkā miglā. Timeons ievainoja Brīnu plecā, bet viņa tam nocirta ausi un pusi vaiga, atcirta šķēpa uzgali un cauri bruņukreklam par pēdas tiesu ietrieca virmojošo asmeni algotnim vēderā.

Viņa izvilka no upura zobenu, kura rievas bija pilnas ar asinīm, bet Timeons vienalga pūlējās cīnīties. Viņš ķēra pie jostas, un sadabūja dunci, tāpēc Brīna viņam nocirta roku. "Tas tev par Džeimiju."

-   Māte, esi žēlsirdīga, dornietis noelsās, asinīm plūstot pa muti un no rokas stumbeņa. Izbeidz to spēli, sūti mani atpakaļ uz Dorni, tu, nolāpītā kuce.

Viņa paklausīja.

Kad Brīna pagriezās, Drāzenis apdullis tupēja uz ceļiem un taustījās pēc spriguļa. Tiklīdz viņam izdevās pietrausties kājās, nākamais akmens trāpīja viņam pa ausi. Podriks, uzrāpies uz mūra un atplaucis smaidā, stāvēja starp efejām un svaidīja saujā kārtējo akmeni.

-   Es taču teicu, ka varu cīnīties! viņš sauca lejup.

Drāzenis pūlējās aizlīst prom.

-   Es padodos! āksts sauca. Padodos! Nedariet pāri jaukajam Drāzenim, es esmu pārāk smieklīgs, es nedrīkstu mirt!

-    Tu neesi labāks par pārējiem. Tu tāpat esi laupījis, izvarojis un slepkavojis.

-    Esmu, esmu, nenoliegšu… bet es… mani joki ir smieklīgi, cilvēki par tiem smejas.

-   Un sievietes raud.

-   Vai tā ir mana vaina? Sievietēm nav humora izjūtas.

Brīna nolaida Zvēresta Turētāju.

-   Roc kapu. Tur, zem sejaskoka, viņa rādīja ar zobenu.

-, Man nav lāpstas.

-   Tev toties ir divas rokas. "Par vienu vairāk nekā tu atstāji Džeimijam."

-   Kāpēc mums jāpūlas? Atstāsim viņu vārnām.

-    Vārnas baros Timeons un Pīgs. Kaps būs Veiklajam Dikam viņš bija Krabis, un šīs ir viņa mājas.

Lietū izmirkuši zeme bija mīksta, bet vienalga pagāja visa atlikusī dienas daļa, līdz kaps bija gana dziļš. Kad Drāzenis bija beidzis un viņa asiņainās rokas bija vienās tulznās, jau tuvojās nakts. Brīna iebāza Zvēresta Turētāju makstī, pacēla Diku Krabi un nesa pie kapa. Uz viņa seju bija baisi skatīties.

-   Piedod, ka es tev neuzticējos. Un nezinu, vai turpmāk spēšu kādam uzticēties.

"Āksts tūdaļ man uzklups no mugurpuses," viņa nodomāja, liekot mironi zemē. Brīna izdzirdēja Drāzeņa saraustīto elpu mirkli, pirms Podriks paguva viņu brīdināt. Ākstam rokā bija ass akmens, bet Brīna piedurknē slēpa dunci.

Akmeni ar dunci varēja uzveikt vienmēr.

Viņa iespēra pa roku, kurā Drāzenis turēja akmeni, un ietrieca asmeni šim vēderā.

-     Smejies! Brīna norūca, bet āksts par atbildi tikai novaidējās. Smejies! viņa atkārtoja un, ar vienu roku sagrābusi šo aiz rīkles, ar otru turpināja durt viņam vēderā. Smejies, meiča turpināja vēl un vēl, kamēr viņas roka bija sarkana līdz elkonim un āksta nāves smaka rāva ciet elpu. Tomēr Drāzenis tā arī neiesmējās. Šņuksti, ko Brīna dzirdēja, bija viņas pašas. To aptvērusi, viņa izmeta nazi no rokas un noskurinājās.

Podriks palīdzēja ieguldīt Veiklo Diku kapā. Kad tas bija izdarīts, jau lēca mēness. Brīna nokratīja no rokām zemi un iesvieda kapā divus zelta pūķus.

-   Kāpēc jūs tā darāt, cienītā kundze? Sīr? Podriks vaicāja.

-   Tos es viņam apsolīju, ja viņš man palīdzēs atrast ākstu.

Viņiem aiz muguras atskanēja smiekli. Brīna izvilka no maksts Zvēresta Turētāju un apcirtās, domādama, ka tur būs vēl kāds no Asiņainajiem Ākstiem… bet tas bija tikai Hails Hants, kurš sakrustotām kājām sēdēja uz mūra.

-   Ja ellē ir bordeļi, tas nelietis būs jums pateicīgs, bruņinieks uzsauca. Citādi tā ir zelta izniekošana.

-   Es savus solījumus turu. Ko jūs te darāt?

-   Valdnieks Randīls lika man jums sekot. Ja jūs nejauši atrastu Sansu Stārku, man to vajadzētu vest uz Jaunavu dīķi. Nebaidieties, man ir dota pavēle jūs saudzēt.

-   It kā jūs varētu man ko nodarīt.

-   Ko jūs darīsiet tālāk, cienītā kundze?

-   Aizbēršu kapu.

-   Ko jūs darīsiet saistībā ar meiteni ar Sansu?

-    Viņa esot devusies uz Straujupi, ja var ticēt Timeonam. Brīna mirkli apdomājās. Kaut kur pa ceļam viņu nolaupījis Suns. ļa es viņu atradīšu…

-   …viņš jūs nogalinās.

-   Vai arī es nogalināšu viņu, Brīna stūrgalvīgi atbildēja. Vai jūs palīdzēsiet aprakt nabaga Krabi, sīr?

-   Neviens bruņinieks nespēs atteikt skaistulei.

Hails norāpās no mūra, un viņi pa visiem sabēra zemi Veiklā Dika kapā. Mēness kāpa debesīs arvien augstāk un augstāk, bet dziļi pazemē sen aizmirstu karaļu nocirstās galvas cita citai čukstēja noslēpumus.

KRONETAJA

Dornes karstajā saulē bagātība tika mērīta ne tikai zeltā, bet arī ūdenī, tāpēc ikviena aka tika rūpīgi apsargāta. Taču aka pie Alusklints bija izžuvusi pirms simt gadiem, savukārt tās sargi bija devušies uz mitrākām vietām un pametuši pieticīgo cietoksni ar smalkajām kolonnām un trīskāršajām arkām. Drīz pēc tam bija atgriezušās smiltis, lai paņemtu to, kas tām pieder.

Ariāna Martela kopā ar Dreju un Silvu ieradās, kad saule jau rietēja un rietumpusē debesis atgādināja zeltaini violetu gobelēnu, bet mākoņi mirdzēja purpura toņos. Likās, ka mirdz arī drupas: sagāzušās kolonnas sārti vizēja, pa saplaisājušajām akmens grīdām rāpās sarkanas ēnas, un zeltainās smiltis, gaismai dziestot, kļuva oranžas un pēc tam arī violetas. Garins bija ieradies pirms dažām stundām, bet bruņinieks vārdā Tumšā Zvaigzne jau iepriekšējā dienā.

-   Te ir tīri jauki, Drejs atzīmēja, palīdzot Gariņam dzirdīt zirgus. Ūdeni viņi bija atveduši līdzi. Dornes smilšu rumaki bija ātri un nenogurdināmi, tie varēja rikšot vēl daudzas līgas, kad parastie zirgi jau bija paguruši, taču pat tie nevarēja iztikt bez ūdens. Kā tu zini par šo vietu?

-    Tēvocis reiz mani atveda šurp kopā ar Tīenu un Sarellu. Ariāna, to atcerējusies, pasmaidīja. Viņš noķēra dažas odzes un ierādīja, kā visdrošāk tām noslaukt indi. Sarella grieza riņķī akmeņus, slaucīja smiltis no grīdu mozaīkām un gribēja uzzināt visu par cilvēkiem, kas te dzīvojuši.

-   Un ko darījāt jūs, princese? vaicāja Raibā Silva.

"Es sēdēju pie akas un iztēlojos, ka mani nolaupījis kāds laupītāju bruņinieks," viņa nodomāja. "Gara auguma, spēcīgs, tumšām acīm un matiem uz pieres." Atmiņas viņu satrauca.

-   Es sapņoju, Ariāna atbildēja. Kad rietēja saule, es sakrustotām kājām sēdēju līdzās tēvocim un lūdzu, lai viņš izstāsta kādu pasaku.

-    Princis Oberīns zināja daudz pasaku. Garins arī tajā dienā bija ar viņiem kopā viņš bija Ariānas piena brālis, tāpēc abi bija nešķirami kopš tā brīža, kad iemācījās staigāt. Viņš toreiz pastāstīja par princi Gariņu, kura vārdā esmu nosaukts es.

-   Garins Dižais, piebilda Drejs, Roinas brīnums.

-   Tas pats. Viņš lika trīcēt visai Valīrijai.

-    Un valīrieši arī trīcēja, sīrs Džerolds noteica, tikai pēc tam šie viņu nomiedza. Ja es vestu pusmiljonu vīru nāvē, vai mani kāds sauktu par Džeroldu Dižo? Viņš nosprauslājās. Es laikam labāk palikšu Tumšā Zvaigzne. Vismaz šis vārds ir manējais. Džerolds izvilka no maksts zobenu, apsēdās uz izžuvušās akas groda malas un sāka ar galodu trīt asmeni.

Ariāna piesardzīgi vēroja bruņinieku. "Viņš ir gana dižciltīgs, lai kļūtu par pieklājīgu vīru," viņa prātoja. "Tēvs domātu, ka esmu sajukusi prātā, bet mūsu bērni būtu tik skaisti kā pūķu kungi." Ja arī Dornē bija kāds glītāks vīrietis, Ariāna viņu nepazina. Sīram Džeroldam Deinam bija ērgļa deguns, izteikti vaigu kauli, spēcīgs zods. Viņš vienmēr gludi skuva seju, bet biezie mati krita pāri apkaklei kā sudrabaina lavīna, kuru caurauž nakts melnuma josla. "Viņam gan ir nežēlīga mute un vēl nežēlīgāka mēle." Viņš sēdēja uz rietošās saules fona, tāpēc acis izskatījās melnas, taču sieviete viņu bija redzējusi arī tuvumā un zināja, ka tās ir violetas. "Tumši violetas. Tumšas un negantas."

Viņš droši vien juta sev pievērsto skatienu, jo atrāvās no zobena asināšanas, ieskatījās Ariānai acīs un pasmaidīja. Sieviete juta karstuma vilni sejā. "Man nevajadzēja vest viņu šurp. Ja viņš uz mani tā paskatīsies Arīsa klātbūtnē, smiltīs līs asinis." Kura asinis to viņa nezināja. Karaļsardzē pēc senas paražas tika pieņemti labākie bruņinieki no visām septiņām valstībām, bet Tumšā Zvaigzne… bija Tumšā Zvaigzne.

Dornes naktis tuksnesī bija saltas. Garins sameklēja malku sausus baltus koku zarus, kas bija izkaltuši jau pirms simtiem gadu. Drejs salika ugunskuru un svilpodams uzšķīla dzirksteli.

Kad iekuri bija aizdegušies, viņi sasēdās ap ugunskuru laida no rokas rokā maisu ar vasaras vīnu… izņemot Tumšo Zvaigzni, kurš labprātāk dzēra citronūdeni bez cukura. Garins bija jestrā omā un stāstīja jaunā kos atgadījumus Dēļu miestā, kas atradās pie Zaļasines mutes, kur upes sērdieņi sanāca tirgoties ar barkasiem, baržām un galerām no šaurās jūras otras puses. Ja varēja ticēt jūrniekiem, austrumos valdīja baisi bri numi. Vergu dumpis Astaporā, pūķi Kārtā, pelēkā sērga Jiti. Bazilisku salās uzradies jauns pirātu karalis, kurš uzbrucis Augsto koku pilsētai, savukārt Kohorā sarkano priesteru sekotāji sacēlušies un mēģinājuši no dedzināt Melno āzi.

-    Un Zelta brālība lauzusi līgumu ar Mīru tieši tagad, kad mīrieši grasās karot ar Līsu.

-   Līsieši būs šos pārpirkuši, ieminējās Silva.

-   Prātīgi tie līsieši, Drejs atteica. Prātīgi un gļēvulīgi.

Ariāna neko neteica. "Ja Kventīns bija saistīts ar Zelta brālību…" "Zelts slēpj asu zobenu" tāda bija brālības devīze. "Tev vajadzēs daudz zobenu, brālīt, ja iedomāsies mani nobīdīt malā." Ariāna Dornē bija labi ieredzēta, savukārt Kventīnu pazina retais, un situāciju mainīt nebija nevienas algotņu brālības spēkos.

-   Jāiet pamīzt, sīrs Džerolds piecēlās.

-   Skaties, kur liec kājas, Drejs brīdināja. Princis Oberīns jau labu laiku te nav slaucis odzes.

-   Es esmu zīdīts ar čūsku indi, Dalt. Odze, kas man iekodīs, to rūgti nožēlos. Sīrs Džerolds nozuda pa pusei sagruvušā arkā.

Kad viņš aizgāja, pārējie saskatījās.

-   Piedod, princese, klusi sacīja Garins, bet man tas vīrs nepatīk.

-Žēl , Drejs teica. Man jau likās, ka viņš tevī ir gandrīz iemīlējies.

-    Viņš mums ir vajadzīgs, Ariāna atgādināja. Mums var būt vajadzīgs viņa zobens, un pavisam noteikti mums būs vajadzīga viņa pils.

-   Eremītu pils nav vienīgā pils Dornē, Raibā Silva iestarpināja, un ir arī citi bruņinieki, kas jūs mīl. Drejs arī ir bruņinieks.

-    Esmu gan, viņš apstiprināja. Man ir lielisks zirgs un brīnišķīgs zobens, bet mana drosme ir nākamā izcilākā aiz… vienas otras.

-   Drīzāk aiz viena otra simta, Garins noteica.

Ariāna ļāva, lai viņi strīdas. Drejs un Raibā Silva bija viņas labākie draugi, atskaitot māsīcu Tīenu, bet Garins viņu ķircināja jau tad, kad abi sūca viņa mātes pupu, tomēr tobrīd princesei joki nebija prātā. Saule bija norietējusi, un debesis bija zvaigžņu pilnas. "To ir tik daudz!" Viņa atspiedās ar muguru pret kolonnu un iedomājās, vai viņas brālis skatās tajās pašās zvaigznēs. "Vai redzi to balto, Kventīn? Tā spožā zvaigzne ir Nimerija, bet tā pienbaltā lente ir viņas desmit tūkstoši kuģu. Viņa kvēloja koši kā ikviens cilvēks, un es kvēlošu tāpat. TU neatņemsi to, kas man pienākas kopš dzimšanas!"

Kventīns bija ļoti mazs, kad tika nosūtits uz Dzelzsmežu, pēc mātes vārdiem pat pārāk mazs. Norvosieši nenodeva citiem savus bērnus audzināšanā, un valdniece Melario nekad tā arī nepiedeva princim Doranam, ka tas atņēmis viņai bērnu.

-    Man tas nepatīk tikpat ļoti kā tev, Ariāna dzirdēja tēvu sakām, taču Kventīns ir vienīgā nauda, ko valdnieks Ormonds pieņems kā asins parāda atmaksu.

-    Nauda? māte iebrēcās. Tas ir tavs dēls! Kas tas par tēvu, kurš savu miesu un asinis izmanto parādu atmaksai?

-   Princis, Dorans Martels atbildēja.

Princis Dorans joprojām izlikās, ka viņas brālis ir pie valdnieka Dzelzsmeža, taču Gariņa māte viņu bija redzējusi Dēļu miestā, kur viņš uzdevies par tirgotāju. Viens no viņa palīgiem stipri šķielējis gluži kā valdnieka Andersa izlaidīgais dēls Kletuss Dzelzsmežs. Viņiem līdzi bijis arī mestrs, kas pratis vairākas valodas. "Mans brālis nav nemaz tik gudrs, kā iedomājas. Prātīgs cilvēks būtu devies ceļā no Senpilsētas, pat ja vajadzētu mest līkumu. Senpilsētā viņš būtu palicis nepamanīts." Ariānai bija draugi starp Dēļu miesta sērdieņiem, un dažs labs sāka interesēties, kāpēc princis un valdnieka dēls ar izdomātiem vārdiem vēlas šķērsot šauro jūru. Viens no viņiem nakts melnumā bija atmūķējis Kventīna mazo lādi un atradis tajā rakstu tīstokļus.

Ariāna būtu gatava atdot daudz ko, lai tikai izrādītos, ka slepenais ceļojums pāri šaurajai jūrai ir vienīgi Kventīna darīšana… taču pergamenti bija apzīmogoti ar Dornes sauli un šķēpu, tāpēc Gariņa brālēns nebija uzdrošinājies atlauzt zīmogus un izlasīt, kas tajos rakstīts, taču…

-    Princese, viņai aiz muguras pa pusei zvaigžņu gaismā, pa pusei ēnā'stāvēja sīrs Džerolds Deins.

-   Kā pamīzi? Ariāna šķelmīgi apvaicājās.

-   Smiltis bija ārkārtīgi pateicīgas. Deins uzlika kāju uz galvas statujai, kas varēja būt Jaunava, pirms smiltis bija apslēpušas tās seju. Kamēr es atvieglojos, man ienāca prātā, ka jūsu plāns var neizdoties tā, kā jūs gribat.

-   Un ko tad es gribu, sīr?

-   Atbrīvot Smilšu Čūskas. Atriebt Oberīnu un Ēliju. Vai pazīstama dziesmiņa? Jūs gribat nogaršot lauvu asinis.

"Jā, to visu un vēl savas tiesības. Es gribu Saulesšķēpu un sava tēva troni. Es gribu Dorni."

-   Es gribu, lai taisnība uzvar.

-   Sauciet to, kā vēlaties. Lanisteru meitēna kronēšana tāda vāra spi rināšanās vien būs, jo viņa nekad nesēdēs Dzelzs tronī un jūs ari neda būsiet to, ko vēlaties. Lauvu tik viegli no migas neizmānīt.

-   Lauva ir pagalam. Un kā lai zina, kuru lauvēnu lauvene mīl vairāk?

-   To, kas ir viņas midzenī. Džerolds izvilka zobenu. Tas nozibsnīja zvaigžņu gaismā tik asi kā meli. Lūk, kā jāsāk karš nevis ar zelta kroni, bet ar tērauda zobenu.

"Es neesmu bērnu slepkava."

-   Liec to zobenu nost. Mīrsela ir manā aizsardzībā. Un tu taču zini, ka sīrs Arīss arī neļaus nodarīt pāri viņa dārgajai princesei.

-   Nē, cienītā kundze. Es zinu tikai to, ka Deini ir slaktējuši Oukhārtus jau tūkstošiem gadu.

No tādas iedomības Ariānai aizrāvās elpa.

-   Man šķiet, ka Oukhārti Deinus ir slaktējuši tieši tikpat ilgi.

-   Visiem ir savas dzimtas tradīcijas. Tumšā Zvaigzne iebāza zobenu makstī. Mēness lec, un es jau redzu, ka nāk jūsu ideāls.

Redze viņam bija laba. Jātnieks staltā pelēkā rumaka mugurā patiešām izrādījās sīrs Arīss, kura baltais apmetnis krāšņi plīvoja aiz muguras. īpašos seglos bruņiniekam aiz muguras sēdēja princese Mīrsela, ietinusies apmetnī ar kapuci, kas slēpa viņas zeltainās matu cirtas.

Arīss palīdzēja viņai izkāpt no segliem, un Drejs nometās meitenes priekšā uz viena ceļa.

-   Gaišība!

-   Favēlniece! Raibā Silva pietupās viņam blakus.

-   Karaliene, esmu jūsu rīcībā, Garins nometās uz abiem ceļiem.

Mīrsela apjukusi pieķērās Arīsam Oukhārtam pie rokas.

-    Kāpēc viņi sauc mani par gaišību? viņa jautāja žēlabainā balsī. Sīr Aris, kur mēs esam un kas ir tic cilvēki?

"Vai tad viņš Mīrselai neko nav teicis?" Zīda tērpam švīkstot, Ariāna iznāca priekšā un uzsmaidīja meitenei.

-   Tie ir mani uzticamie draugi, gaišība… un būs arī jūsu draugi.

-    Princese Ariāna? Meitene apskāva jauno sievieti. Kāpēc viņi mani sauc par karalieni? Vai Tommenam noticis kas slikts?

-   Viņam apkārt ir ļauni ļaudis, gaišība, Ariāna paskaidroja. Baidos, ka viņi ir sazvērējušies atņemt jums troni.

Man troni? ļus gribat teikt Dzelzs troni? Meitene apjuka vēl vairāk. Viņš to nav atņēmis, Tommens ir…

-   .. .jaunāks par jums, bez šaubām.

-   Esmu gadu vecāka par viņu.

-   Tas nozīmē, ka Dzelzs tronis pēc tiesas un taisnības ir jūsu, Ariāna sacīja. Jūsu brālis ir tikai mazs zēns, un jūs nedrīkstat viņu vainot. Viņam ir slikti padomdevēji, bet jums ir draugi. Vai drīkstu jūs ar viņiem iepazīstināt? Viņa paņēma meiteni aiz rokas. Gaišība, tas ir sīrs Andrejs Dalts, Citronmeža mantinieks.

-    Draugi mani sauc par Dreju, viņš sacīja. Būšu pagodināts, ja gaišība mani sauks tāpat.

Lai gan Drejam bija atklāta seja un labsirdīgs smaids, Mīrsela viņu uzlūkoja ar bažām.

-   Kamēr nebūšu jūs iepazinusi, saukšu par sīru.

-   Lai kā gaišība mani sauktu, esmu jūsu rīcībā.

Silva nogrimšļojās, un Ariāna sacīja:

-   Vai drīkstu jūs iepazīstināt ar valdnieci Silvu Santagaru, karaliene, manu dārgo Raibo Silvu?

-   Kāpēc jūs tā sauc? Mīrsela gribēja zināt.

-    Vasarraibumu dēļ, gaišība, Silva paskaidroja, bet tas drīzāk ir joks, jo es esmu Raibā meža mantiniece.

Nākamais bija Garins garām rokām un kājām, melnīgsnējs, ar garu degunu un nefrīta auskaru vienā ausī.

-   Bet tas ir jautrais Garins no sērdieņiem viņš vienmēr mani smīdina, Ariāna stāstīja. Viņa māte bija mana zīdītāja.

-   Izsaku līdzjūtību par viņas nāvi, Mīrsela sacīja.

-   Viņa nav mirusi, karaliene, Garins pasmaidīja, un kļuva redzams zelta zobs, ko Ariāna viņam bija sagādājusi tā vietā, kuru pati bija izsitusi. Es esmu no Zaļasines sērdieņiem.

Mīrselai kādā brīdī vajadzētu pamācīties sērdieņu vēsturi un šo to par viņu dzīvi uz upes. Ariāna pieveda topošo karalieni pie pēdējā drauga.

-   Un kā beidzamais, bet pēc drosmes pirmais sīrs Džerolds Deins, Zvaigžņulietus bruņinieks.

Džerolds nometās uz viena ceļa. Mēness gaismā mirdzošām tumšām acīm viņš salti skatījās meitenei acīs.

-   Bija tāds Arturs Deins, Mīrsela ieminējās. Trakā Ķēniņa Airīsa laikā viņš bija Karaļsardzes bruņinieks.

-   Viņš bija Rītausmas Zobens. Nu jau miris.

-   Vai tagad tu esi Rītausmas Zobens?

-   Nē. Ļaudis mani sauc par Tumšo Zvaigzni, un es nāku no nakts.

Ariāna paveda Mīrselu malā.

-   Jūs droši vien esat izsalkusi. Mums ir dateles, siers, olīvas un citron ūdens. Jums gan nevajadzētu ēst pārāk daudz kad būsim mazliet atpūtušies, mums jājāj tālāk. Te, smiltīs, vislabāk ir jāt naktīs, pirms saule ir pacēlusies debesīs. Tā mēs saudzējam zirgus.

-   Un jātniekus arī, Silva piebilda. Nāciet, gaišība, sasildieties. Būšu pagodināta, ja ļausiet sevi apkalpot.

Ariāna veda princesi pie ugunskura, un viņai aiz muguras sekoja Džerolds.

-   Mans nams ir pazīstams desmit tūkstošus gadu, viņš sūrojās, bet kāpēc mans brālēns ir vienīgais Deins, ko visi atceras?

-   Viņš bija dižens bruņinieks, sīrs Arīss Oukhārts iejaucās.

-   Viņam bija dižens zobens, Tumšā Zvaigzne atsaucās.

-    Un arī cēla sirds. Arīss satvēra Ariānu aiz rokas. Princese, es lūdzu sarunu uz pāris vārdiem.

-   Nāc. Viņa ieveda Arīsu dziļāk drupās. Bruņiniekam zem apmetņa bija zeltauduma kamzolis, uz kura bija izšūtas viņa nama trīs zaļās ozollapas. Galvā bija viegla tērauda bruņucepure ar izrobotu smaili pakausī un pēc Dornes modes aptīta ar dzeltenu šalli. Ja nebūtu baltā apmetņa, viņu varētu noturēt par jebkuru parastu bruņinieku. Apmetnis bija no vizoša balta zīda, tas bija tik gaišs kā mēnesnīca un gaisīgs kā vējš. "Skaidri redzams, ka tas ir Karaļsardzes apmetnis. Cēlais stulbenis." Ko meitene zina?

-    Pavisam maz. Pirms aizbraukšanas no Karaļa ostas tēvocis viņai piekodināja, ka es esmu viņas sargs un viss, ko es lieku darīt, ir viņas drošības dēļ. Viņa arī ielās ir dzirdējusi klaigas pēc atriebības un zina, ka tā nav nekāda spēle. Meitene ir drosmīga un ļoti gudra savam vecumam. Viņa dara visu, ko es saku, un jautājumus neuzdod. Bruņinieks pieķērās Ariānas rokai, palūkojās apkārt un turpināja klusākā balsī: Ir vēl šis tas, ko jums vajadzētu zināt. Tīvins Lanisters ir miris.

-   Miris? princese bija satriekta.

-    Viņu nogalinājis Velnēns. Karaliene ir uzņēmusies reģentes pienākumus.

-   Tiešām? "Sieviete Dzelzs tronī?" Ariāna apdomājās un nosprieda, ka tas ir tikai uz labu. Ja septiņu valstību valdnieki pieradīs pie karalienes Sersejas valdīšanas, viņiem būs vieglāk liekt ceļus karalienes Mīrselas priekšā. Turklāt Tīvins bija ārkārtīgi bīstams pretinieks. Bez viņa Domes ienaidnieki būs daudz vājāki. "Lanisteri apkauj Lanisterus. Cik jauki." Un kas noticis ar punduri?

-    Aizbēdzis, Arīss atbildēja. Serseja ir apsolījusi valdnieka titulu tam, kurš atnesīs Tīriona galvu. Akmens plātnēm klātajā iekšpagalmā, kas pa pusei stiga smiltīs, bruņinieks piespieda princesi ar muguru pie kolonnas un noskūpstīja viņu. Tas bija ilgs un spēcīgs skūpsts, rokas jau gribēja saraut uz augšu viņas brunčus, taču Ariāna smiedamās atbrīvojās no skāviena. Rādās, ka karalienes kronēšana tevi ir uzbudinājusi, sīr, bet mums tādām lietām nav laika. Vēlāk, es apsolu. Viņa pieskārās vīrieša vaigam. Vai bija kādi sarežģījumi?

-   Vienīgi ar Trīstenu. Viņš gribēja sēdēt Mīrselai pie gultas un spēlēt sīvasi.

-   Ar sarkanajiem pleķiem viņš slimoja četru gadu vecumā, es jau teicu. Un ar tiem var slimot tikai vienu reizi. Vajadzēja teikt, ka Mīrselai ir pelēkā sērga, tad viņš liktos mierā.

-   Zēns varbūt, bet jūsu tēva mestrs gan neliktos.

-   Kaleots, viņa novilka. Vai viņš gribēja Mīrselu apskatīt?

-   Nē, jo es aprakstīju sarkanās pumpas uz sejas. Viņš teica, ka neko nevarot darīt, kamēr slimība neesot pārgājusi pati, un iedeva man smēres ķipīti, lai mazinātu niezi.

Līdz desmit gadu vecumam vēl nekad neviens no sarkanajiem pleķiem nebija nomiris, taču pieaugušam cilvēkam šī kaite varēja būt nāvējoša, un mestrs Kaleots to nebija izslimojis Ariāna to uzzināja astoņu gadu vecumā, kad pati ar to slimoja.

-   Labi, viņa sacīja. Un kalpone? Vai viņa izskatās pārliecinoši?

-   Pa gabalu jā. Tieši tāpēc Velnēns viņu izvēlējās no daudzām krietni dižciltīgākām meitenēm. Mīrsela pati palīdzēja viņai sacirtot matus un uzzīmēt uz sejas sarkanas pumpas. Pa gabalu viņas ir līdzīgas. Lanisporta ir pilna ar Lanīsiem, Lanetiem, Lanteliem un zemākas kārtas Lanisteriem, un pusei no viņiem ir tādi paši zeltaini mati. Mīrselas drānās un ar mestra doto smēri uz vaigiem… pustumsā pat es viņas varētu sajaukt. Grūtāk bija atrast kādu, ko atstāt savā vietā. Deiks ir apmēram mana auguma, taču viņš ir pārāk resns, tāpēc es liku savas bruņas uzvilkt Rolderam un piekodināju turēt sejsegu nolaistu. Viņš ir trīs collas mazāks par mani, bet varbūt neviens to nepamanīs, ja es nebūšu blakus, un viņš vienalga uzturēsies Mīrselas kambaros.

-   Mums ir vajadzīgas tikai dažas dienas pēc tam mans tēvs princisei vairs klāt netiks.

-    Kur viņa būs? Arīss pievilka sievieti sev klāt un noskūpstīja u/ vaiga. Vai nebūtu laiks man izstāstīt visu?

-   Nē, ir laiks jāt tālāk, viņa smiedamās izvairījās.

Kad viņi atstāja izkaltušās Alusklints drupas, lai dotos tālāk 11/ dienvidrietumiem, mēness jau bija kronējis Mēnessmeitu. Pa priekšu jāja Ariāna un Arīss, bet Mīrsela uz spriganas ķēves viņiem pa vidu. Garins ar Raibo Silvu sekoja cieši pa pēdām, bet kolonnu noslēdza abi dorniešu bruņinieki. "Mēs esam septiņi," Ariāna aptvēra. Viņa iepriekš par to nebija iedomājusies, bet tagad tā likās laba zīme. "Septiņi jātnieki dodas pretī slavai. Kādudien dziesminieki mūs padarīs nemirstīgus." Drejs bija gribējis lielāku baru, bet tas tikai lieki piesaistītu uzmanību, turklāt jo vairāk bija cilvēku, jo lielāka bija nodevības iespēja. "Vismaz to man tēvs ir iemācījis." Pat tad, kad bija jaunāks un spēcīgāks, Dorans Martels bija ļoti piesardzīgs un par svarīgām lietām klusēja. "Viņam ir laiks novelt slogu no saviem pleciem, bet es nedarīšu kaunu ne viņa godam, ne viņam pašam." Viņa aizvedīs to uz Ūdens dārziem, kur viņš, bērnu smieklu pavadīts, varēs nodzīvot atlikušo mūža daļu citronu un apelsīnu smaržā. "Jā, un Kventīns varēs viņam piebiedroties. Tiklīdz būšu kronējusi Mīrselu un atbrīvojusi Smilšu Čūskas, visa Dorne pulcēsies zem mana karoga." Par Kventīnu varbūt iestāsies Dzelzsmeži, bet vieni paši tie nebija bīstami. Ja šie izdomās pārbēgt pie Tommena un Lanisteriem, Ariāna liks Tumšajai Zvaigznei iznīcināt viņus līdz pēdējam vīram.

-   Es esmu nogurusi, Mīrsela pēc vairākām seglos pavadītām stundām sūrojās. Vai vēl tālu? Uz kurieni mēs jājam?

-   Princese Ariāna ved gaišību uz drošu vietu, Arīss viņu mierināja.

-    Ceļš ir tāls, bet, tiklīdz būsim pie Zaļasines, būs vieglāk. Tur mūs sagaidīs daži Gariņa ļaudis upes sērdieņi. Viņi dzīvo laivās un ar kārtīm iras pa Zaļasini un tās pietekām, zvejo, vāc augļus un dara to, kas jādara.

-    Tā gan, Garins jautri piebilda, mēs dziedam un dejojam uz ūdens un labi pieprotam dziedināšanu. Mana māte ir labākā vecmāte visā Rietmalā, bet mans tēvs prot noņemt kārpas.

-    Kā jūs varat būt sērdieņi, ja jums ir tēvi un mātes? meitene gribēja zināt.

-   Viņi ir roinari, Ariāna paskaidroja, un viņu māte ir upe Roina.

Man likās, ka jūs, dornieši, visi esat roinari, Mīrsela vienalga nesaprata.

-   Pa daļai esam, gaišība. Mani rit gan Nīmerijas asinis, gan Morsa Martela asinis tas bija dorniešu valdnieks, kuru viņa apprecēja. Kāzu dienā Nīmerija aizdedzināja visus savus kuģus, lai viņas ļaudis saprastu, ka atpakaļceļa nebūs. Daudzi priecājās, redzot liesmas, jo brauciens līdz Dornei bija ilgs un šausmu pilns. Pa ceļam daudzi pazuda vētrās, nomira no slimībām un krita verdzībā. Tomēr bija arī tādi, kam tas nepatika. Viņi neiemīlēja sauso sarkano zemi un dievu ar septiņām sejām, tāpēc ķērās pie vecajām paražām. Viņi no nodegušajiem kuģiem uzmeistaroja laivas un kļuva par Zaļasines sērdieņiem. Māte viņu dziesmās nav tā pati Māte, kas mums, bet gan Māte Roina, kuras ūdeņi viņus tika barojuši no pašiem pirmsākumiem.

-   Dzirdēju, ka roinariem dieva vietā esot bruņurupucis, Arīss piemetināja.

-  Upes Vecis tāds sīks dieviņš vien ir, Garins atbildēja. Viņš arī ir piedzimis Upes Mātei, taču uzveicis Krabju Ķēniņu, tāpēc tagad valda pār visu, kas dzīvo zem tekošā ūdens.

-   Ak tā… Mīrsela noteica.

-   Esmu dzirdējis, ka arī jūs cīnāties dižās kaujās, gaišība, priecīgā balsī ierunājās Drejs. Jūs pie sīvases galda sadodot brašajam princim Trīstenam bez žēlastības.

-  Viņš vienmēr savas figūras saliek vienādi: visus kalnus priekšā, bet ziloņus ejās, Mīrsela atbildēja. Tad nu es palaižu savu pūķi, lai tas noēd ziloņus.

-   Vai jūsu apteksne arī labi spēlē to spēli? Drejs pavaicāja.

-   Rozamunde? Mīrsela pārjautāja. Nē. Es mēģināju viņai iemācīt, bet viņa teica, ka noteikumi esot pārāk grūti.

» Vai viņa arī ir no Lanisteriem? prasīja Silva.

-  Viņa ir Lanistere no Lanisportas, nevis Lanistere no Rūdas klintīm. Viņai mati ir tādā pašā krāsā kā man, tikai taisni, nevis viļņaini. Rozamunde nav man pārāk līdzīga, bet, kad viņa uzvelk manas drānas, tad cilvēki, kas mūs nepazīst, domā, ka tā esmu es.

-   Vai jūs jau esat mēģinājušas pārģērbties?

-  Jā. Uz Jūrzibja pa ceļam uz Brāvosu. Septa Eglantīne nokrāsoja manus matus brūnus. Viņa teica, ka tā esot rotaļa, bet es zinu, ka tas bija tāpēc, lai pasargātu mani, ja kuģi gadījumā sagrābtu tēvocis Staniss.

Meitene acīm redzami sāka pagurt, tāpēc Ariāna lika visiem apstā ties. Viņi kārtējo reizi padzirdīja zirgus, mazliet atpūtās un iekoda sieru ar augļiem. Mīrsela ar Raibo Silvu uz pusēm notiesāja apelsīnu, bet (>a rins ēda olīvas un ar kauliņiem spļāva Drejam.

Ariāna bija cerējusi nokļūt pie upes pirms saullēkta, taču viņi bija devušies ceļā krietni vēlāk, nekā iecerēts, tāpēc viņi vēl kratījās seglos, kad debesis austrumpusē jau sāka sārtoties. Tumšā Zvaigzne piejāja vi ņai blakus.

-   Princese, viņš teica, es teiktu, ka jāpieliek solis, ja negribat bērnu nobendēt. Mums nav telšu, un pa dienu smiltis ir nežēlīgas.

-    Es pazīstu smiltis tikpat labi kā tu, sīr, Ariāna atbildēja, tomēr paklausīja viņa ierosinājumam. Zirgiem nebija viegli, taču viņa labāk zaudēja sešus zirgus nekā vienu princesi.

Drīz jau vējš sāka pūst no rietumiem karsts, sauss un smilšains. Ariāna aizlika sejai priekšā plīvuru. Tas bija austs no mirdzoša zīda, un augšpuses gaiši zaļā krāsa saplūda ar lejasdaļas dzelteno. Sīkas, zaļas pērlītes piešķīra plīvuram svaru un klusi grabēja, sitoties cita pret citu.

-   Es zinu, kāpēc princese valkā plīvuru, Arīss sacīja, noskatīdamies, kā viņa to deniņos piestiprina pie vara bruņucepures. Bez tā viņas skaistums aizēnotu sauli.

-   Nē, princese valkā plīvuru tāpēc, lai acīs nespīdētu saule un mute nebūtu pilna ar smiltīm, viņa iesmējās. Tev vajadzētu darīt tāpat, sīr. Viņa iedomājās, diez cik ilgi baltais bruņinieks bija pulējis šīs neveiklās pieklājības frāzes. Sīrs Arīss bija labs gultā, taču ar asprātību viņš nedraudzējās.

Dornieši aizklāja sejas tāpat kā viņa, un Raibā Silva palīdzēja aplikt šķidrautu mazajai princesei, taču Arīss bija nelokāms savā stūrgalvībā. Drīz vien viņam pār seju lija sviedri, un vaigus bija pieķēris sārtums. "Vēl mazliet, un viņš izcepsies savās biezajās drānās," Ariāna nodomāja. Un viņš nebūs pirmais. Gadu simteņu gaitā daudzi karaspēki bija nākuši no Prinča pārejas ar paceltiem karogiem, bet visi izkalta vai izcepās Dornes nokaitētajās smiltīs. "Martelu nama ģerbonī ir saule un šķēps dorniešu divi iecienītākie ieroči," Jaunais Pūķis savulaik rakstīja savā plātīgajā "Dornes iekarošanā", "un no tiem visbīstamākā ir saule."

Labi, ka viņiem nevajadzēja jāt pāri tuksnesim, bet tikai sausai zemes strēlei. Kad Ariāna ievēroja augstu skaidrajās debesīs riņķojam vanagu, viņa saprata, ka grūtākais jau ir aiz muguras. Drīz viņi arī ieraudzīja koku. Tas gan bija šķībais un greizais smilšu ubags, kuram ērkšķu bija tikpat daudz, cik lapu, taču las nozīmēja, ka viņi vairs nav tālu no ūdens.

Mēs jau gandrīz esam galā, gaišība, Garins jautri teica Mīrselai, kad priekšā parādījās smilšu ubagu audze pie izžuvuša strauta gultnes.

Saule blieza kā ar ugunīgu veseri, bet nu jau tas nevienu vairs nesatrauca, jo ceļš bija teju pārvarēts. Viņi apstājās pie ūdens, atkal padzirdīja zirgus, paši nodzērās no saviem ūdens maisiem, samitrināja savus plīvurus un atkal kāpa zirgos, lai pieveiktu pēdējo ceļa posmu. Puslīgu tālāk viņi jau pa velna zāli jāja gar olīvu birzīm. Aiz klinšainu pakalnu rindas zāle bija zaļāka un leknāka, bet citronkoku dārzus apūdeņoja vecu kanālu tīkls. Garins pirmais pamanīja upes zaļo ņirbu, iesaucās un aizauļoja uz priekšu.

Ariāna Martela reiz bija šķērsojusi Manderu, kad kopā ar trim Smilšu Čūskām devās apciemot Tīenas māti. Salīdzinot ar šo vareno ūdens ceļu, Zaļasini grūti bija nosaukt par upi, un tomēr tai bija liela loma Dornes dzīvē. Tā bija ieguvusi nosaukumu no zaļajiem, tumšajiem un lēnajiem ūdeņiem, taču tagad likās, ka saule tos ir pārkrāsojusi zeltainus. Princesei reti bija gadījies redzēt tik skaistas ainas. "Tālākais ceļš būs lēns un vienkāršs," viņa domāja. "Augšup pa Zaļasini un tālāk pa Veitu, cik tālu vien var tikt ar stumjamu laivu." Tikmēr viņai būs pietiekami daudz laika, lai Mīrselu sagatavotu visam, ko viņai vajadzēja piedzīvot. Aiz Veitas pletās tuksnesis, tāpēc viņiem būs vajadzīga palīdzība no Smilšakmenes un Ellessila, lai to šķērsotu, taču viņa ne mirkli nešaubījās, ka to saņems. Smilšakmenē bija uzaudzis Sarkanā Odze, prinča Oberīna mīļākā Elārija Smilts bija valdnieka Ūlera ārlaulības meita, četras no Smilšu Čūskām bija viņa mazmeitas. "Es kronēšu Mīrselu Eilessilā un tur arī pacelšu savus karogus."

Laivu viņi atrada puslīgu zemāk pa straumi, tā bija paslēpta aiz nokareniem milzīga zaļa vītola zariem. Laivai bija zems jumts un plats klājs nez vai šīs ar kārtīm iramās laivas tika būvētas pēc skicēm, tāpēc Jaunais Pūķis tās bija nosaucis par būdām uz plosta, taču tā nepavisam nebija taisnība. Pat visnabadzīgākā upes sērdieņa laiva bija brīnišķīgi izrotāta ar kokgriezumiem un izkrāsota. Šī bija krāsota zaļajos toņos, rotāta ar kokā grebtu nāru, bet no reliņiem raudzījās zivju ģīmji. Uz klāja bija saliktas kārtis, virves un kannas ar olīveļļu, dzelzs lākturi šūpojās šurpu turp, tomēr Ariāna neredzēja nevienu sērdieni. "Kur ir laivinieki?" viņa brīnījās.

Garins apturēja zirgu pie vītola.

-   Mostieties, jūs, zivjacainie miegamices! viņš uzsauca, izlēkdams no segliem. Karalienei vajag karalisku sagaidīšanu. Nāciet ārā, uzdziedāsim un iedzersim vīnu! Mana mute jau…

Laivas durvis atsprāga vaļā, un saules gaismā iznāca Areo Hotahs ar kara cirvi rokā.

Garins palika kā iemiets. Ariāna jutās tā, it kā šis cirvis viņu būtu ķēris vēderā. "Tā tam nevajadzēja beigties. Tā tam vispār nevajadzēja notikt."

-Šo seju es vismazāk gaidīju te ieraudzīt, viņa sadzirdēja Dreju sakām un saprata, ka jārīkojas.

-   Prom! viņa iekliedzās un lēca atpakaļ seglos. Aris, sargā princesi…

Hotahs uzsita ar cirvi pa klāju, un aiz izrakstītajiem reliņiem piecēlās ducis sargu ar metamajiem šķēpiem un arbaletiem. Citi parādījās uz kajītes jumta.

-    Padodieties, princese, kapteinis uzsauca, citādi mēs pēc jūsu tēva pavēles apkausim visus, izņemot meiteni un jūs pašu.

Princese Mīrsela nekustīgi sēdēja zirgā. Garins, rokas pacēlis, lēni kāpās atpakaļ no laivas. Drejs noraisīja zobensiksnu.

-   Prātīgākais laikam ir padoties, viņš uzsauca Ariānai, metot zobenu zemē.

-   Nē! Arīss Oukhārts, zobenam rokā mirdzot, izjāja starp Ariānu un strēlniekiem. Viņš bija noraisījis no muguras vairogu un iebāzis ādas saitēs kreiso roku. Kamēr es vēl elpoju, jūs viņu nedabūsiet.

"Neatlaidīgais muļķi," Ariāna vēl paguva nodomāt, "ko tu dari?"

-    Tu esi akls vai stulbs, Oukhārt? atskanēja Tumšās Zvaigznes smiekli. Viņu ir pārāk daudz, liec nost zobenu.

-   Dari, kā viņš saka, Aris, Drejs mudināja.

"Mēs esam slazdā," Ariāna gribēja uzbļaut. "Tava nāve mums nepalīdzēs. Ja mīli princesi, padodies!" Tomēr vārdi iestrēga rīklē.

Sīrs Arīss Oukhārts vēl uzmeta viņai ilgu pilnu skatienu, iespieda zelta piešus zirgam sānos un metās uzbrukumā.

Baltajam apmetnim plīvojot, viņš jāja taisnā ceļā uz laivu. Ariāna Martela vēl nekad nebija redzējusi tādu drosmi vai tādu stulbumu.

-   Nēēē! viņa iekliedzās.

Tomēr sauciens nāca par vēlu. Nobūkšķēja arbaleta stiegra, tad vēl viena. Hotahs izkliedza pavēli. Tik tuvā attālumā baltā bruņinieka bruņas nebija izturīgākas par pergamentu. Pirmā bulta iztriecās cauri smagajam ozolkoka vairogam un pienagloja to Arīsam pie pleca. Otrā trāpīja deniņos. Šķēps iedūrās zirgam sānā, taču dzīvnieks neapstājās un nedrošām kājām izauļoja uz tiltiņa.

-   Nē! bļāva dumja meičas balss, nē, lūdzu, tā nevajadzēja notikt!

Ariāna dzirdēja arī Mīrselu spiedzam spalgā balsī.

Arīsa zobens šķēla pa labi, pa kreisi, un divi šķēpneši nogāzās. Zirgs saslējās pakaļkājās un iespēra pa seju strēlniekam, kurš pūlējās pārlādēt arbaletu, taču citi strēlnieki tikmēr sašāva lielajā rumakā ne vienu vien bultu tās triecās miesā ar tādu spēku, ka notrieca dzīvnieku pie zemes uz sāna un tas ar lielu blīkšķi nogāzās uz klāja. Arīsam Okhārtam izdevās nolēkt no zirga un neizlaist no rokas zobenu. Viņš ar pūlēm stāvēja uz ceļiem blakus mirstošajam zirgam…

…un viņam blakus nostājās Areo Hotahs.

Baltais bruņinieks pacēla zobenu, taču darīja to pārāk lēni. Hotaha cirvis nošņāpa viņam labo roku pie paša pleca. Tad Hotahs vēlreiz pacēla cirvi ar abām rokām un ar mežonīgu spēku nošķēla Arīsam Oukhārtam galvu, kas kūleņodama aizlidoja pa gaisu. Galva ar klusu plakšķi piezemējās niedrēs, un Zaļasine to tūdaļ ierija dzīlēs.

Ariāna neatminējās, kā bija nokāpusi no zirga. Iespējams, viņa bija nokritusi. Arī to viņa neatcerējās. Toties princese attapās, trīcoša un raudoša četrrāpus stāvam smiltīs un atvemjam vakariņas. "Nē," tas bija viss, kas ienāca prātā. "Visiem vajadzēja palikt dzīviem, es visu biju rūpīgi izplānojusi."

-   Ķeriet viņu rokā! princese izdzirda Areo Hotaha rēcienu. Viņš nedrīkst aizbēgt, ķeriet viņu!

Mīrsela, bālo seju aizsegusi ar plaukstām, gulēja zemē, šņukstēja, trīcēja pie visām miesām, un viņai starp pirkstiem plūda asinis. Ariāna nesaprata neko. Daļa vīru rausās seglos, citi rosījās ap viņu un viņas pavadoņiem, bet viss likās bezjēdzīgi. Viņa bija iemigusi un redzēja drausmīgus, asiņainus murgus. "Tā nevar būt patiesība. Drīz es pamodīšos un pasmiešos par saviem murgiem."

Kad vīri grasījās sasiet Ariānai rokas uz muguras viņa nepretojās. Viens no sargiem raušus pierāva viņu kājās viņš bija ģērbies tēva krāsās. Kāds cits noliecās un izvilka viņai no zābaka metamo nazi, ko bija dāvinājusi māsīca Nīma.

Areo Hotahs paņēma nazi un sarauca pieri.

-   Princis lika jūs nogādāt atpakaļ Saulessšķēpā, viņš paziņoja. Viņa vaigi un piere bija nošļakstīti ar Arīsa Oukhārta asinīm. Piedodiet, mazā princese.

-    Kā viņš to uzzināja? Ariāna pacēla saraudāto seju un pavaicāja. Es biju tik piesardzīga. Kā to uzzināja?

-    Kāds pastāstīja. Hotahs paraustīja plecus. Vienmēr atradīsies kāds, kurš visu izstāsta.

ĀRIJA

Katru vakaru pirms miega viņa, iespiedusies spilvenā, skaitīja lūgšanu.

Sīrs Gregors, tā skanēja, Dansens, Saldumiņš Rafs, sīrs Ilīns, sīrs Merīns, karaliene Serseja. Viņa būtu čukstējusi arī Pārceltuves Freju vārdus, ja vien tos zinātu. "Kādu dienu es uzzināšu," viņa sev nosolījās, "un tad nokaušu viņus visus."

Tomēr Melnbaltajā namā nevienu čukstu nebija iespējams paturēt noslēpumā.

-   Bērns, kādu dienu ierunājās laipnais vīrs, kas ir tie vārdi, ko tu vakaros čuksti?

-   Es nečukstu nekādus vārdus, Ārija atbildēja.

-   Tu melo, viņš noteica. Visi cilvēki melo, kad ir nobijušies. Vieni melo vairāk, citi mazāk. Dažiem ir tikai vieni lieli meli, ko viņi stāsta tik bieži, ka gandrīz paši sāk tiem ticēt… lai gan kāds sīkums allaž norāda, ka tie ir meli. To var pateikt pēc meļu sejām. Pastāsti man par tiem vārdiem.

-   Vārdiem nav nekādas nozīmes, viņa iekoda lūpā.

-   Ir gan, laipnais vīrs nelikās mierā. Pastāsti, bērns.

"Pastāsti, vai arī mēs tevi no šejienes izmetīsim," viņa saklausīja.

-   Es tos cilvēkus ienīstu. Es gribu, lai viņi būtu miruši.

-   Šajā namā mēs dzirdam daudz tādu lūgšanu.

-    Es zinu, Ārija sacīja. Žakens Hgars reiz bija izpildījis trīs viņas lūgšanas. "Man atlika vien pačukstēt…"

-   Vai tāpēc atnāci pie mums? laipnais vīrs turpināja. Lai apgūtu mūsu mākslu un varētu nogalināt tos, kurus ienīsti?

-   Varbūt. Ārija nezināja, ko īsti atbildēt.

-   Tādā gadījumā šī nav īstā vieta. Tu nebūsi tā, kas noteiks cilvēkam dzīvot vai mirt. Šī vara pieder vien Daudzseju dievam. Mēs esam viņa kalpi, kas devuši zvērestu pildīt viņa gribu.

-   Ak tā. Ārija nopētīja statujas pie sienām un mirgojošās sveces tām pie kājām. Kurš dievs no tiem tas ir?

-   Tie visi, atbildēja melnbaltais priesteris.

Viņš nebija meitenei teicis savu vārdu. Bezpajumtniece ari ne. Mazā meitene ar lielajām acīm un sakritušos seju viņai atgādināja kādu citu meitēnu Zebieksti. Bezpajumtniece tāpat kā Ārija, trīs mācekļi, divi kalpotāji un ķēkša Umma dzīvoja zem tempļa. Ummai strādājot patika pļāpāt, tikai Ārija nesaprata ne vārda no tā, ko viņa teica. Pārējiem arī nebija vārdu vai arī viņi tos nevēlējās atklāt. Viens no kalpotājiem bija ļoti vecs ar tik līku muguru kā loks. Otram bija sarkana seja un spalvainām ausīm. Meitene domāja, ka abi ir mēmi, līdz izdzirda vienu lūdzamies. Mācekļi bija jaunāki vecākais bija viņas tēva vecumā, bet abi pārējie nebija daudz vecāki par Sansu, viņas māsu. Arī mācekļi valkāja melnbaltas drānas, taču apmetņiem nebija kapuču, bet melnā krāsa bija kreisajā pusē, un baltā labajā. Laipnajam vīram un bezpajumtniecei krāsas apģērbā bija izvietotas otrādi. Ārija dabūja kalpones tērpu: nekrāsotas vilnas tuniku, platas bikses, linu apakšveļu un auduma čības.

Kopējo valodu prata vienīgi laipnais vīrs.

-   Kas tu esi? viņš Ārijai jautāja katru dienu.

-    Nekas, atbildēja meitene, kas reiz bija saukusies par Āriju no Stārku nama, Āriju Pabērnu, Āriju Zirgaģīmi. Vēl viņa bija arī Ārijs un Zebiekste, Dūja un Sāļā, Nana, pelēkā pele, avs, Hārenholas spoks… tikai tas nebija pa īstam, tas nebija pašos sirds dziļumos tur viņa bija Ziemmalas Ārija, valdnieka Edarda Stārka un Ketlīnas meita, kam reiz bija brāļi Robs, Brens un Rikons, māsa Sansa, dižvilcene Nīmerija un pusbrālis Džons Sniegs. Sirdī viņa bija kāda… bet nejau tāda atbilde no viņas tika gaidīta.

Ārija ar pārējiem spēja sarunāties tikai kopējā valodā. Viņa gan klausījās, ko citi saka, un atkārtoja vārdus, ko dzirdēja strādājot. Jaunākais māceklis bija akls, tomēr viņa pārziņā bija sveces. Viņš mīkstās čībās staigāja pa templi, un allaž viņu pavadīja vecu sievu murmināšana tās katru dienu nāca šurp, lai lūgtos. Māceklis pat bez acīm vienmēr spēja noteikt, kura svece ir nodzisusi.

-   Viņš iet pie smaržas, turklāt lur, kur svece deg, gaiss ir siltāks, laipnais virs paskaidroja, un ieteica Ārijai pašai ai/vērt acis un pamēģināt.

Rītausmā pirms brokastīm viņi lūdzās, nometušies ceļos pie melnā baseina. Reizēm lūgšanu vadīja laipnais vīrs, citreiz tā bija bezpajumtniece. Ārija brāvosiešu valodā zināja tikai dažus vārdus, kas bija tādi paši kā augšvalīriešu mēlē. Tāpēc meitene skaitīja pati savu lūgšanu Daudzseju dievam, kas skanēja tā: "Sīrs Gregors, Dansens, Saldumiņš Rafs, sīrs Ilīns, sīrs Merīns, karaliene Serseja." Viņa lūdzās klusībā. Ja Daudzseju dievs bija kārtīgs dievs, tas viņas lūgšanas uzklausīs.

Dievlūdzēji nāca uz Melnbalto namu katru dienu. Vairums nāca un sēdēja tur vienatnē, iededza pie tā vai cita altāra sveces, lūdzās pie baseina, reizēm paraudāja. Pa retam kāds nodzērās no melnā kausa un gāja atgulties, bet lielākā daļa nedzēra. Templī nebija ne ceremoniju, ne dziesmu, ne slavēšanas, lai izpatiktu dievam. Templis nekad nebija pārpildīts. Laiku pa laikam kāds dievlūdzējs gribēja tikties ar priesteri, un tad laipnais vīrs vai bezpajumtniece ieveda viņu svētnīcā, bet tas nebija bieži.

Pie sienām bija izstādīti trīsdesmit dažādi dievi, kurus apspīdēja mazas gaismiņas. Ārija ievēroja, ka Raudošā sieva bija veceņu mīļākā dieviete. Bagātnieki deva priekšroku Nakts lauvam, nabagi Ceļotājam ar kapuci. Kareivji iededza svecītes Bālajam bērnam Bakalonam, jūrnieki Mēnesnīcas jaunavai un Siļķu karalim. Svešiniekam arī bija savs altāris, lai gan pie viņa gandrīz neviens negāja. Parasti pie Svešinieka kājām dega tikai viena svecīte, taču laipnais vīrs mēdza teikt, ka tam neesot nozīmes.

-   Viņam ir daudz seju un daudz ausu, lai uzklausītu visus.

Paugurs, uz kura atradās templis, bija klintī izcirstu tuneļu izvagots.

Priesteru un mācekļu guļamcelles bija pirmajā stāvā, Ārija un citi kalpotāji mitinājās otrajā. Zemākajā stāvā ieeja bija atļauta tikai priesteriem, jo tur tika glabāti svētumi.

Kad Ārijai nebija jāstrādā, viņa varēja brīvi klejot pa velvju zālēm un noliktavām, tikai nedrīkstēja iziet no tempļa un nokāpt pagraba trešajā stāvā. Viņa atrada kambari ar ieročiem un bruņām: tur bija izrakstītas bruņucepures, savādas, vecas krūšubruņas, divroku zobeni, dunči un naži, arbaleti un gari šķēpi ar uzgaļiem koka lapas izskatā. Cita zāle bija piekrauta ar apģērbu, biezām zvērādām un krāšņu zīdu vai pussimtā toņu, bet blakus kaudzē mētājās nelāgi smirdošas skrandas un raupja audekla lupatas. "Jābūt arī dārgumu kambariem," Ārija nosprieda. Viņa iztēlojās zelta stieņus grēdās, maisus ar sudraba monētām, safīrus tik zilus kā jūra, lielu, zaļu pērļu virtenes.

Kādu dienu laipnais vīrs viņu nejauši pieķēra un pavaicāja, ko viņa darot, un meitene atbildēja, ka esot apmaldījusies.

-   Tu melo. Vēl ļaunāk tu slikti melo. Kas tu esi?

-   Nekas.

-   Atkal melo.

Vīze meiteni būtu noslānījis līdz asinīm, ja būtu pieķēris viņu melos, taču Melnbaltajā namā viss bija citādi. Virtuvē Umma reizēm uz šāva Ārijai ar pavārnīcu, ja viņa maisījās pa kājām, bet neviens cits pret viņu roku nepacēla. "Viņi paceļ rokas tikai tāpēc, lai nogalinātu," viņa iedomājās.

Ar ķēkšu viņa satika tīri labi. Ja Umma iespieda viņai rokās nazi un norādīja uz sīpolu, Ārija to sakapāja. Ja Umma pastūma viņu pie mīklas kluča, Ārija to mīcīja, līdz ķēkša teica, ka pietiek tas bija pirmais vārds brāvosiešu valodā, ko meitene iemācījās. Ja Umma iedeva Ārijai zivi, meitene to attīrīja no asakām un apviļāja riekstos, ko ķēkša sagrūda piestā. Sāļajos ūdeņos, kas ieskāva Brāvosu, čumot un mudžot visdažādākās zivis un gliemenes, laipnais vīrs stāstīja. No dienvidiem lagūnā ietecēja lēna brūna upe, kas vijās starp niedrēm, klāniem un purvainēm, kur bija atliku likām gliemju, varžu, bruņurupuču, purva krabju, raibo krabju, kāpelētājkrabju, sarkano zušu, melno zušu, svītraino zušu, nēģu un austeru. Visas tās radības bieži parādījās uz izrakstītā koka galda, pie kura Daudzseju dieva kalpi ieturēja maltītes. Reizēm Umma gatavoja zivis ar jūras sāli un sagrūstiem pipariem vai arī zušus ar kapātiem ķiplokiem. Pa retam ķēkša lika zivīm klāt arī safrānu. "Pīrādziņam te patiktu," Ārija nodomāja.

Vakariņas bija Ārijas mīļākais dienas cēliens, jo labu laiku jau nebija gājusi gulēt ar pilnu vēderu. Laipnais vīrs šad tad vakaros ļāva viņai uzdot jautājumus. Reiz viņa pavaicāja, kāpēc cilvēki, kas nāca uz templi, vienmēr likās tik mierīgi, jo Rietmalā cilvēki baidījās mirt. Meitene atcerējās, kā bija pinkšķējis tas pumpainais ieroču nesējs, kuru viņa sadūra vēderā, un kā sīrs Emorijs Lorhs lūdzās, kad Āzis viņu iemeta lāču bedrē. Viņa atminējās arī ciemu pie Dievs acs, kur vietējie iedzīvotāji kliedza, brēca un smilkstēja, kad Kutinātājs viņiem prasīja zeltu.

-   Nāve nav tas ļaunākais, laipnais vīrs atbildēja. Tā ir dieva dāvana mums, lai izbeigtu grūtības un sāpes. Tajā dienā, kad mēs piedzimstam,

Daudzseju dievs katram suta tumsas eņģeli, kas dzīvē visur iet mums līdzās. Kad mūsu grēku un ciešanu nasta kļūst pārāk smaga, eņģelis ņem mūs aiz rokas un ved uz naksnīgo zemi, kur mūžam spoži spīd zvaigznes. Tie, kas dzer no melnā kausa, ir nākuši meklēt savu eņģeli. Ja viņi baidās, tad viņus mierina sveces. Par ko domā tu, bērns, kad jūti sveču smaržu?

"Par Ziemmalu," viņa gribēja teikt. "Es tad jūtu sniega, dūmu un priežu skuju smaržu. Es saožu staļļus. Es saožu, kā Hodors smejas, kā Džons ar Robu pagalmā cīkstas, kā Sansa dzied par kādu stulbu skaisto jaunavu. Es saožu kapenes, kur sēž akmens karaļi, es saožu, kā cepas karsta maize, es saožu dievmežu. Es saožu savu dižvilceni un tās kažoku tā, it kā viņa būtu man blakus.

-   Es neko nesaožu, viņa atbildēja, lai paklausītos, ko viņš teiks tālāk.

-   Tu melo, viņš teica, bet vari paturēt savus noslēpumus pie sevis, ja vēlies, Ārija no Stārku nama. Tā viņš meiteni sauca tikai tad, kad bija ar viņu neapmierināts. Tu jau zini, ka vari aiziet no šejienes. Tu vēl neesi viena no mums. Tu vari doties mājās jebkurā brīdī.

-   Tu teici, ka es nedrīkstēšu nākt atpakaļ, ja aiziešu.

-   Tieši tā.

To dzirdot, meitenei kļuva skumji. "Sīrio arī mēdza tā teikt," Ārija atminējās. "Viņš to atkārtoja bez mitas." Sīrio mācīja viņai rīkoties ar Adatu un gāja bojā viņas dēļ.

-   Es negribu iet prom.

-    Tad paliec… tikai atceries, ka Melnbaltais nams nav bāreņu patversme. Visiem, kas mīt zem šā jumta, ir jākalpo. Mēs sakām: Valar dohaeris. Paliec, ja vēlies, tikai atceries, ka mēs šeit prasām paklausību vienmēr un visās lietās. Ja tu nespēj paklausīt, tev jāiet prom.

-   Es spēju paklausīt.

-   Paskatīsimies.

Neskaitot palīdzību Ummai, Ārijai bija arī citi uzdevumi. Viņa slaucīja templī grīdas, apkalpoja ēdājus maltīšu laikā, šķiroja miroņu drānas, tukšoja viņu makus un skaitīja dīvainās monētas. Katru rītu viņa kopā ar laipno vīru devās apgaitā pa templi un uzmeklēja miroņus. "Klusi kā ēna," viņa atcerējās Sīrio. Meitene rokā nesa lākturi ar bieziem dzelzs slēģiem, un pie katras nišas viņa pavēra spraugu, lai palūkotu, vai tur nav kāds mironis.

Miroņus nebija grūti atrast. Ļaudis nāca uz Melnbalto namu un lūdzās stundu, dienu, gadu, tad iedzēra saldo tumšo ūdeni no baseina un izstiepās uz akmens lāvas pie tā vai cita dieva altāra. Viņi aizvēra ai is, iemiga un vairs nepamodās.

-   Daudzseju dieva velte var būt visdažādākā, laipnais vīrs skaidroja,

-   bet šeit tā ir vismaigākā.

Kad viņi atrada mironi, laipnais vīrs noskaitīja lūgšanu un pārlieci nājās, ka dzīvība ir atstājusi rumpi. Tad Ārija pasauca kalpotājus, kuru pienākums bija aiznest mironi uz velvju zālēm. Mācekļi izģērba un nomazgāja līķus, bet miroņu drānas un nauda nokļuva grozos šķiro šanai. Atdzisušās miesas tika nonestas lejā uz svētnīcu, kur drīkstēja ieiet tikai priesteri, un Ārija pat nedrīkstēja zināt, kas tur notiek. Kādu dienu vakariņu laikā viņu pārņēma aizdomas, un viņa vērīgi nopētīja gaišas gaļas šķēli.

-    Tā ir cūkgaļa, bērns, laipnais vīrs pamanīja izbailes viņas acīs.

-   Tikai cūkgaļa.

Viņas gulta bija no akmens un atgādināja gultu Hārenholā, kur viņa pēc Vīzes pavēles mazgāja kāpnes. Cisas gan bija piebāztas ar lupatām, nevis ar salmiem, tādēļ tās nebija tik līdzenas kā Hārenholā, taču arī nebija tik durstīgas. Viņa drīkstēja ņemt tik daudz segu, cik vien vēlējās: tās bija biezas vilnas segas ar sarkanām un zaļām rūtīm. Arī celle bija iedalīta Ārijai vienai pašai, un tur viņa glabāja savus dārgumus: sudraba dakšiņu, mīksto cepuri un cimdus bez pirkstiem, ko viņai bija iedāvinājuši jūrnieki no Titāna meitas, savu dunci, zābakus un siksnu, dažas monētas un drānas, kas viņai bija mugurā, kad…

Un Adatu.

Darbu dēļ Ārijai palika pavisam maz laika, lai vingrinātos ar Adatu, tāpēc viņa katrā brīvajā brīdī zilas sveces gaismā cīnījās ar savu ēnu. Kādu vakaru Ārijas zobenu cīņu ieraudzīja bezpajumtniece, kas tobrīd gāja garām viņas cellei. Meitene neteica ne vārda, bet nākamās dienas vakarā Āriju uz celli pavadīja laipnais vīrs.

-   Tev vajadzētu tikt vaļā no tā visa, viņš sacīja par meitenes dārgumiem.

-   Tie ir mani, Ārija bija satriekta.

-   Un kas tu esi?

-   Nekas.

-   Šī te pieder Ārijai Stārkai, viņš paņēma sudraba dakšiņu. Visas šīs lietas pieder viņai, un te tām nav vietas. Arī Ārijai te nav vietas. Viņai ir pārāk lepns vārds, bet te nav vietas lepnumam. Mēs visi te esam kalpi.

-    Es ari kalpoju, meitene jutās aizskarta. Viņai patika tā sudraba

dakšiņa.

-     Iii tikai izliecies, ka kalpo, bet sirdī esi valdnieka meita. Tu esi pieņēmusi citus vārdus, bet valkā tos tāpat kā kleitas. Zem tiem tu vienmēr esi bijusi Ārija.

-   Es nevalkāju kleitas. Tajās stulbajās kleitās es nevaru cīnīties.

-    Kāpēc tu gribi cīnīties? Vai tad tu esi kāds laupītājs, kas siro pa tumšām ieliņām un meklē, kam pārgriezt rīkli? Viņš nopūtās. Pirms tu dzersi no aukstā kausa, tev jānodod Daudzseju dievam viss, kas tev atgādina par tevi pašu. Tavs ķermenis. Tava dvēsele. Tu pati. fa nevari piespiest sevi to izdarīt, tev ir jāiet prom no šejienes.

-   Bet dzelzs monēta…

-   .. .bija tava ieejas maksa templī. Un no tā brīža tev par visu jāmaksā pašai, un cena ir augsta.

-   Man nav zelta.

-   Tas, ko mēs piedāvājam, nav nopērkams par zeltu. Maksa esi tu pati. Ļaudis izvēlas dažādus ceļus cauri šai asaru un sāpju ielejai, bet mūsējais ir visgrūtākais. Tam ir radīts tikai retais. Tas prasa neticamu miesas un gara spēku un sirdi cietu un stipru.

"Man sirds vietā ir caurums," viņa nodomāja, "un nav citas vietas kur

iet.

-   Es esmu spēcīga, gandrīz tikpat spēcīga kā tu. Un es esmu cieta.

-   Tu tikai esi iedomājusies, ka šī tev ir vienīgā vieta, viņš sacīja, it kā būtu lasījis viņas domas. Bet tu maldies. Kalpones vieta kāda tirgotāja mājā tev būtu daudz piemērotāka. Varbūt gribi kļūt par tādu kurtizāni, ka par tavu skaistumu tiek sacerētas dziesmas? Saki vienu vārdu, un mēs tevi nosūtīsim uz "Melno pērli" vai pie "Krēslas meitām". Tu gulēsi rožu ziedlapās un valkāsi čaukstošus zīda svārkus, bet diži valdnieki kā ubagi lūgsies tavas jaunavības asinis. Bet varbūt tu alksti pēc ģimenes un bērniem? Saki, un mēs tev atradīsim vīru kādu godīgu mācekli, bagātu veci vai jūrnieku ko vien vēlēsies.

Neko no tā viņa negribēja, tāpēc, ne vārda neteikusi, papurināja galvu.

-   Vai tu sapņo par Rietmalu, bērns? Rīt uz Kaijgali, Daskendeilu, Karaļa ostu un Tīrošu dodas Luko Prestaina Krāšņā dāma. Varbūt aizrunāt tev vietu uz kuģa?

-   Esmu tikko ieradusies no Rietmalas. Brīžam likās, ka ir pagājuši tūkstoš gadi kopš bēgšanas no Karaļa ostas, citreiz ka tas noticis vien iepriekšējā dienā, bet atgriezties viņa negribēja. Es aiziešu no šejienes, ja tu nevēlies, ka esmu te, bet uz turieni nebraukšu.

-   Tam, ko es vēlos, nav nekādas nozīmes, atteica laipnais vīrs. Vai gadīties, ka Daudzseju dievs tevi ir atvedis šurp, lai tu kļūtu par rīku viņa rokās, bet, skatoties uz tevi, es redzu tikai mazu bērnu… vēl ļaunāk mazu meitēnu. Daudzseju dievam gadsimtu gaitā kalpojuši neskaitāmi ļaudis, bet tikai dažas ir bijušas sievietes. Sievietes nes dzīvību pasauli1 , mēs pasniedzam nāves dāvanu. Neviens nespēj darīt divus darbus vienlaicīgi.

"Viņš cenšas mani aizbiedēt," Ārija domāja, "gluži kā ar to tārpu."

-   Tas mani neuztrauc.

-   Bet vajadzētu. Paliec, un Daudzseju dievs paņems tavas ausis, tavu degunu, tavu mēli. Viņš paņems arī tavas skumjās pelēkās acis, kas (ik daudz ir redzējušas. Viņš paņems tavas rokas, kājas un to, kas starp tām. Viņš atņems tavas cerības un sapņus, tavu mīlestību un naidu. Tiem, kas nonāk viņa kalpībā, jāatdod viss, kas viņus padara par tiem, kas viņi ir. Vai tu to varēsi? Laipnais vīrs satvēra saujā viņas zodu un ieskatījās meitenei acīs tik dziļi, ka viņa noskurinājās. Nē, viņš piebilda, nez vai tu tam esi gatava.

-   Es varu, ja gribu, Ārija atgaiņājās no viņa rokas.

-   To saka Ārija no Stārku nama, tā, kura ēd kapu tārpus.

-   Es varu atteikties no visa, ja vēlos.

-   Tad sāc ar tiem, viņš norādīja uz meitenes dārgumiem.

Todien pēc vakariņām Ārija iegāja savā cellē, novilka talāru, čukstus

noskaitīja savu lūgšanu, taču miegs nenāca. Viņa grozījās uz lupatu matrača un kodīja lūpu. Meitene ļoti skaudri sajuta to vietu, kur reiz bija atradusies sirds.

Nakts vidū viņa piecēlās, uzvilka drānas, kas viņai bija mugurā, ierodoties no Rietmalas, un aplika zobensiksnu. Pie viena sāna karājās Adata, pie otra duncis. Viņa uzlika galvā mīksto cepuri, aizbāza aiz jostas cimdus bez pirkstiem un, paņēmusi rokā sudraba dakšiņu, zagās augšup pa kāpnēm. "Ārijai no Stārku nama te nav vietas," viņa nodomāja. Ārijas vieta bija Ziemmalā, bet Ziemmalas vairs nebija. "Kad snieg sniegs un pūš baltie vēji, vientuļš vilks iet bojā, bet bars izdzīvo." Viņai nekāda bara nebija. Sīrs Ilīns, sīrs Merīns un karaliene pa visiem bija apkāvuši viņas baru, bet, kad viņa gribēja izveidot jaunu, visi paklīda kur kurais Pīrādziņš, Džendrijs, Jorens, Lomijs Zaļrocis un pat Hārvins, kurš kādreiz bija kalpojis viņas tēvam. Viņa atgrūda vaļā durvis un izgāja tumsā.

Tā bija pirmā reize kopš ierašanas, kad viņa izgāja no tempļa. Debesis bija nomākušās, un migla klāja zemi kā pelēka skrandaina sega. Pa labi kanālā meitene dzirdēja airu šļakstus. "Brāvosas Slepenā pilsēta," viņa nodomāja, un nosaukums bija visnotaļ piemērots. Miglas dūmakai vijoties ap kājām, viņa nokāpa pa stāvajām kāpnēm, kas veda uz apjumto ostas piestātni. Migla bija tik bieza, ka ūdeni redzēt nevarēja, viņa tikai dzirdēja šļakstus pie akmens muliņa. Tālumā spīdēja gaisma." Sarkano priesteru nakts lūgšanas," Ārija noprata.

Joprojām turot rokā dakšiņu, viņa pie ūdens apstājās. Tā bija no īsta sudraba, kārtīga kaluma. "Tā nav mana. Jūrnieks to iedeva Sāļajai." Meitene nevērīgi iemeta dakšiņu kanālā, un tā ar klusu plakšķi nogrima.

Pēc tam sekoja cepure un cimdi arī tie bija piederējuši Sāļajai. Ārija izbēra saujā muķi: pieci sudraba brieži, deviņas vara zvaigznes, daži graši un pusgraši. Monētas viņa izkaisīja ūdenī. Zābaki nošļakstēja visskaļāk. Pēc tam bija kārta duncim to viņa bija pievākuši no strēlnieka, kurš Sunim lūdzās žēlsirdības dūrienu. Kanālā pazuda arī zobensiksna, apmetnis, tunika, bikses, apakšveļa viss. Viss, izņemot Adatu.

Ārija, nometusies ar zosādu, bāla un trīcoša, stāvēja kanālmalas miglā. Adata, ko viņa turēja rokā, likās čukstam. "Dur ar smailo galu. Un nesaki Sansai!" Uz asmens bija Mikena amata zīme. "Tas ir tikai zobens." Ja viņai būs vajadzīgs zobens, pagrabā zem tempļa to bija simtiem. Adata arī bija pārāk maza, lai būtu īsts zobens tā nebija nekas vairāk par rotaļlietu, un viņa pati bija tikai maza muļķa meitene, kad Džons bija licis to viņai izkalt.

Tas ir tikai zobens, šoreiz viņa pateica skaļi…

…tomēr nebija vis.

Adata nozīmēja Robu, Brenu un Rikonu, viņas māti un tēvu, un pat Sansu. Adata nozīmēja Ziemmalas pelēkos mūrus, Ziemmalas ļaužu smieklus. Adata nozīmēja vasaras sniegus, vecās auklītes pasakas, sejaskoku ar sarkanajām lapām un baiso grimasi, silto zemes smaržu stikla dārzos, ziemeļvēja grabināšanos guļamkambara slēģos. Adata nozīmēja Džona Sniega smaidu. "Viņš bužināja man matus un sauca mani par mazo māšeli," Ārija atminējās, un pēkšņi viņai acīs saskrēja asaras.

Šo zobenu bija piesavinājies Polivers, kad viņu sagūstīja Kalns, taču krustceļu iebraucamajā vietā, kur viņa ieradās kopā ar Suni, tas atradās. "Dievi gribēja, lai es to atgūstu. Ne septiņi un ne Daudzseju dievs, bet mana tēva dievi senie ziemeļu dievi. Lai Daudzseju dievam tiek viss pārējais," viņa iedomājās. "Bet Adatu viņš nedabūs."

Viņa kāpa atpakaļ pa kāpnēm kaila ka no mātes miesām un ar Ada tu rokā. Pusceļā viens no akmeņiem zem kājām saļodzījās. Ārija nometās ceļos un ar pirkstiem to atraka. Sākumā tas negribēja celties no savas vietas, taču meitene neatlaidās un turpināja kašņāt kleķi ar nagiem. Beigu beigās akmens padevās. Viņa noelsās, pieķērās tam ar abām rokām un parāva. Zem tā bija sprauga.

-   Te tu būsi drošībā, viņa teica Adatai. Neviens, atskaitot mani, nezinās, ka tu esi te. Viņa pastūma zobenu ar visu maksti zem pakāpiena un nolika akmeni vietā tā, ka tas ne ar ko neatšķīrās no pārējiem. Kāpjot atpakaļ uz templi, viņa skaitīja pakāpienus, lai zinātu, kur atrast zobenu kādu dienu to viņai varēja ievajadzēties. Kādu dienu, viņa pie sevis nočukstēja.

Ārija neteica laipnajam vīram, ko ir paveikusi, taču viņš to jau tāpat zināja un nākamajā dienā pēc vakariņām iegāja viņas cellē.

-   Bērns, viņš sacīja, apsēdies. Gribu tev pastāstīt pasaku?

-   Kādu pasaku? viņa piesardzīgi apvaicājās.

-    Par mūsu pirmsākumiem. Ja kļūsi par vienu no mums, tev būs jāzina, kas mēs esam un kā mēs esam radušies. Lai ko ļaudis čukstētu par bezsejiem no Brāvosas, mēs esam senāki par Slepeno pilsētu. Mēs bijām vēl pirms Titāna uzcelšanas, pirms Utero atmaskošanas un pirms dibināšanas. Mēs uzplaukām Brāvosas ziemeļu miglās, taču mūsu saknes ir Valīrijā, kur nabaga vergi svīda dziļās raktuvēs zem Četrpadsmit liesmām, kas senatnē apgaismoja Brīvzemes naktis. Vairums raktuvju ir mitras un drēgnas, izkaltas nedzīvā akmenī, taču Četrpadsmit liesmas bija dzīvi kalni, kuru dzīslās plūda izkusis akmens, bet sirdīs dega liesmas. Tāpēc Valīrijas raktuvēs vienmēr bija karsts jo dziļāk tika rakts, jo karstāk kļuva. Vergi strādāja īstā krāsnī akmeņi visapkārt bija tik karsti, ka tiem nevarēja pieskarties. Gaiss smirdēja pēc sēra un saindēja viņu plaušas. Pēdas apdega un nometās ar tulznām pat caur visbiezākajām sandaļu zolēm. Reizēm, meklējot zeltu, viņi izlauza akmeni un atrada tvaiku, vārošu ūdeni vai izkusušu akmeni. Atsevišķas šahtas bija tik zemas, ka vergi nevarēja nostāvēt taisni, tāpēc bija spiesti līst uz ceļiem vai saliekties. Un šajā sarkanajā tumsā mitinājās arī tārpi.

-   Sliekas? Ārija sarauca pieri.

-   Uguns tārpi. Mēdz teikt, ka tie esot rada pūķiem, jo tārpi arī spļauj uguni, tikai tie nelido debesīs, bet urbjas cauri akmenim un zemes kārtām. Ja varam ticēt senajām teiksmām, uguns tārpi Četrpadsmit liesmās bija vēl pirms pūķiem. Jaunuļi nav lielāki par tavu roku, taču tie var izaugt milzīgi, un cilvēki tiem nepavisam nepatīk.

-   Vai tārpi nogalēja vergus?

-   Saplaisājušās un izcaurumotās šahtās bieži tika atrasti sadeguši vai nomelnējuši miroņi, tomēr tās tika raktas arvien dziļākas. Vergi gāja bojā, bet saimniekus tas neinteresēja. Sarkanais zelts, dzeltenais zelts un sudrabs bija daudz vērtīgāki par vergu dzīvībām, jo tie senajā Brīvzemē bija lēti. Karos valīrieši tos ieguva tūkstošiem. Miera laikā tie vairojās paši, un nāvei sarkanajā tumsā sūtīja tikai visnemierīgākos.

-   Vai tad vergi nesacēlās un necīnījās?

-   Viens otrs sacēlās, laipnais vīrs atbildēja. Dumpji raktuvēs bija ierasta lieta, tikai neko daudz ar tiem nevarēja panākt. Senie Brīvzemes pūķukungi labi pieprata burvestības, un vienkāršie ļaudis nespēja viņus uzveikt. Tas izdevās pirmajam bezsejim.

-   Kas viņš tāds bija? Ārija nedomājot izmeta.

-   Nekas, laipnais vīrs attrauca. Vieni saka, ka viņš pats bijis vergs, citi apgalvo, ka viņš bijis dižciltīgs brīvzemnieka dēls. Vēl kāds droši vien zinās teikt, ka viņš bijis vergu uzraugs, kuram palicis vergu žēl. Patiesību nezina neviens. Lai kas viņš būtu, viņš iejuka starp vergiem un ieklausījās viņu lūgšanās. Raktuvēs strādāja simtiem dažādu tautu cilvēki, un katrs savā mēlē pielūdza citu dievu, lai gan lūgšana bija viena un tā pati: viņi lūdzās pēc brīvības un sāpju remdināšanas. Tik vien, pavisam vienkārši. Dievi neatbildēja, un viņu ciešanas turpinājās. "Vai dievi ir kurli?" viņš brīnījās, bet tad viņam tajā sarkanajā tumsā atausa gaisma. Visiem dieviem ir savi rīki vīri un sievas, kas viņiem kalpo un brīvprātīgi veic viņu darbus uz zemes. Vergi nepiesauca simtiem dažādus dievus, kā varētu likties, bet vienu, kuram bija simtiem dažādu seju… un tas arī bija dieva rīks. Tajā pašā vakarā viņš uzmeklēja visnomāktāko vergu, kurš visdedzīgāk bija lūdzies pēc brīvības, un atbrīvoja viņu no važām. Pirmā velte bija pasniegta.

-    Viņš nokāva vergu? Ārija satrūkās. Tas bija pagalam nepareizi. Viņam vajadzēja nokaut saimniekus!

-   Viņš šo velti pasniedza arī viņiem… bet tas jau ir cits stāsts, ko var stāstīt nekam. Viņš pielieca galvu. Un kas esi tu, bērns?

-   Nekas.

-   Tu melo.

-   Kā tu zini? Vai tā ir burvība?

-    Cilvēkam nav jābūt burvim, lai atšķirtu patiesību no meliem, ja viņam ir acis; tikai jāprot lasīt citu sejās skatīties acīs, vērot muti, lūpu kaktiņus, zodu un ievērot šo te vietu, kur kakls saskaras ar pleciem. Viņš ar diviem pirkstiem viegli pieskārās meitenei. Vieni meļi mirkšķina acis, citi blenž. Kāds novērš skatienu, kāds laiza lūpas. Daudzi piesedz muti ar plaukstu pirms melošanas, kā gribēdami apslēpt māņus. Var būt arī citas pazīmes, bet tās ir. Nepatiess smaids un patiess var būt līdzīgi, tomēr tie atšķiras kā riets no ausmas. Vai tu proti atšķirt rietu no ausmas?

Ārija palocīja galvu, lai gan īsti nebija par to pārliecināta.

-   Tad tev jāprot atšķirt melus… un tiklīdz tu to pratīsi, neviens noslēpums no tevis nepaslēpsies.

-    Iemāci man. Viņa būs nekas, ja bija nepieciešama tāda māksla. Būt par neko viņai nevarēja traucēt.

-   Viņa tev to iemācīs, laipnais vīrs noteica, un durvīs parādījās bezpajumtniece. Bet vispirms tu sāksi ar brāvosiešu valodu. Kāda no tevis jēga, ja tu neko nesaproti un nevari pateikt? Bet tu viņai mācīsi savu valodu. Jūs abas mācīsieties kopā viena no otras. Vai esi ar mieru?

-    Jā, Ārija atteica un tajā pašā mirklī kļuva par Melnbaltā nama jauniesaukto. Kalpa ģērbs tika aiznests, un viņai tika izsniegts cits talārs melnbalts kā tauriņš un tik mīksts kā vecā sarkanā sega, ar ko viņa mēdza segties Ziemmalā. Zem tā bija jāvalkā smalka balta linu apakšveļa un melns apakškrekls, kas sniedzās pāri ceļiem.

Kopš tā laika viņa ar bezpajumtnieci pavadīja laiku kopā viņas pieskārās lietām un rādīja, cenšoties iemācīt otrai kādu vārdu savā mēlē. Iesākumā tie bija vienkārši vārdi: kauss, svece un kurpe, pēc tam jau sarežģītāki vārdi, vēlāk teikumi. Reiz Sīrio Forels bija licis Ārijai stāvēt uz vienas kājas, līdz viņa sāk trīcēt, bet tūdaļ pēc tam dzīties pakaļ kaķim. Viņa bija dejojusi ūdens deju koku zaros ar koka zobenu rokā. Tas jau bija grūti, bet mācīties valodu bija grūtāk.

"Pat izšūšana ir aizraujošāka par valodas mācīšanos," viņa sev teica pēc vakara cēliena, kad pamanījās aizmirst visus vārdus, ko bija zinājusi, un tos, ko zināja, izrunāja tik draņķīgi, ka bezpajumtniece smējās. "Mani teikumi ir tikpat šķībi kā krustdūrieni." Ja tas meitēns nebūtu tik mazs un izkāmējis, Ārija būtu viņai sadevusi pa to stulbo ģīmi, bet tagad atlika vien iekost lūpā. "Stulbi ir mācīties, bet vēl stulbāk visu pamest."

Bezpajumtniece kopējo valodu apguva daudz ātrāk. KādU dienu vakariņu laikā šī pagriezās pret Āriju un noprasīja:

-   Kas tu esi?

-   Nekas, Ārija atbildēja brāvosiešu mēlē.

-   Tu melo, bezpajumtniece noteica. Tev jāmelo lieliskāk.

-   Lieliskāk? meitene iesmējās? Tu gribēji teikt labāk, muļķe.

-   Labāk, muļķe. Es tevi iemācīšu.

Nākamajā dienā viņas sāka spēlēt melošanas spēli, viena otrai pēc kārtas uzdodot jautājumus. Reizēm viņas atbildēja patiesi, reizēm sameloja, un jautātājai vajadzēja uzminēt, vai pretiniece ir teikusi taisnību vai samelojusi. Bezpajumtniece gandrīz vienmēr uzminēja, bet Ārija visbiežāk minēja nepareizi.

-   Cik tev gadu? reiz bezpajumtniece pavaicāja kopējā valodā.

-   Desmit, meitene atteica un pacēla desmit pirkstus. Katrā ziņā viņa domāja, ka viņai ir desmit, lai gan īsti skaidri to nezināja. Brāvosā gadus skaitīja citādāk, un viņa vienīgi zināja, vai ir bijusi kārtējā vārda diena.

Bezpajumtniece pamāja. Ārija ari palocīja galvu un pajautāja Brāvosas mēlē tik labi, cik vien mācēja:

-   Cik gadu ir tev?

Bezpajumtniece parādīja desmit pirkstus, tad vēlreiz desmit un tad vēl. Pēc tam sešus. Viņas seja visu laiku bija tik mierīga kā ūdens. "Viņai taču nevar būt trīsdesmit seši gadi," Ārija prātoja. "Viņa taču ir maza meitene."

-   Tu melo, viņa sacīja.

Bezpajumtniece papurināja galvu un parādīja vēlreiz: desmit, desmit, desmit un seši. Viņa arī pateica skaitli trīsdesmit seši, un lika to atkārtot Ārijai.

Nākamajā dienā viņa pastāstīja laipnajam vīram, ko bija teikusi bezpajumtniece.

-   Viņa nemeloja, priesteris pasmējās. Tā tava bezpajumtniece ir pieaugusi sieviete, kas visu mūžu pavadījusi, kalpojot Daudzseju dievam. Viņa dievam ir atdevusi visu sevi, visu to, kas viņa varēja būt un visu dzīvību, ko sevī nesa.

-   Vai es būšu tāda kā viņa? Ārija iekoda lūpā.

-    Nē, viņš atbildēja, ja vien pati to nevēlēsies. Tādu, kā tu redzi, viņu ir padarījusi inde.

"Inde." Tagad meitene saprata katru vakaru pēc lūgšanas bezpajumtniece no akmens blašķes lēja melnajā baseinā kādu šķidrumu.

Bezpajumtniece un laipnais vīrs nebija vienīgie Daudzseju dieva kalpotāji. Ik pa brīdim Melnbalto namu apciemoja arī citi. Tam resnajam bija caururbjošas melnas acis, līks deguns un plata mute, pilna ar dzelteniem zobiem. Bargais nekad nesmaidīja, viņam bija blāvas acis, bet lūpas pilnīgas un tumšas. Glītajam ik reizi bija citas krāsas bārda un citāds deguns, bet viņš vienalga bija glīts. Šie trīs nāca visbiežāk, lai ari bija vēl citi. Šķielacis, kundziņš, kalsnais. Reiz kopā ieradās resnais ar šķielaci un Umma sūtīja Āriju viņus aptekāt. "Brīžos, kad tu viņus neapkalpo, tev jāstāv tik mierīgi, it kā tu būtu izkalta no akmens, laipnais vīrs pamācīja. Vai tu to spēsi?

-    Jā. "Pirms tu iemācies kustēties, tev ir jāiemācās stāvēt mierīgi," Sīrio Forels sen, sen Karaļa ostā viņai bija mācījis, un viņa to apguva. Viņa Hārenholā bija apkalpojusi Rūžu Boltonu, un šis būtu skuķi nodīrājis, ja viņa izlietu kaut pilīti vīna.

-    Labi, laipnais vīrs noteica. Būtu labi, ja tu tajos brīžos kļūtu arī akla un kurla. Tu drīksti dzirdēt, ko citi saka, bet tev tas jālaiž pa vienu ausi iekšā un pa otru ārā. Vienkārši neklausies.

Ārija tajā vakarā dzirdēja daudz, bet viss bija brāvosiešu valodā, un viņa saprata labi ja katru desmito vārdu. "Vēl arvien kā akmens," viņa sev teica. Grūtākais bija nežāvāties. Vakars vēl nebija galā, bet viņas domas jau sāka klejot apkārt: stāvot tur ar blašķi rokās, meitene sapņoja, ka ir vilcene, kas mēnesnīcā skrien pa mežu, un viņai nopakaļ kaukdams jož vesels bars.

-   Vai tie citi vīri arī ir priesteri? no rīta viņa jautāja laipnajam vīram. Vai tās ir viņu īstās sejas?

-   Un kā tu domā, bērns.

Viņa domāja, ka nebija vis.

-   Vai Žakens Hgars arī ir priesteris? Varbūt zini, vai Žakens nav atgriezies Brāvosā?

-   Kas? viņš neizpratnē pārjautāja.

-   Žakens Hgars. Viņš man iedeva to dzelzs monētu.

-   Nepazīstu nevienu ar tādu vārdu, bērns.

-   Es viņam jautāju, kā viņš spēj mainīt seju, un viņš teica, ka tas neesot grūtāk kā pieņemt citu vārdu, ja zina, kā to darīt.

-   Tiešām?

-   Vai tu man iemācīsi mainīt seju?

-   Jā, ja vēlies. Viņš satvēra meiteni aiz zoda un pagrieza viņas galvu pret sevi. Piepūt vaigus un izbāz mēli.

Ārija piepūta vaigus un izbāza mēli.

-   Āre. Tagad tev ir citāda seja.

-   Ne jau tā es to domāju. Zakens to darīja ar burvestību.

-   Visām burvestībām ir sava cena, bērns. Tas prasa gadiem ilgas lūgšanas, upurēšanos un mācības.

-   Gadiem? meitene sašļuka.

-   Ja tas būtu viegli, to prastu visi. Pirms mācies skriet, iemācies staigāt. Kam vajadzīgas burvības ja pietiek ar kumēdiņu jokiem?

-   Es neprotu arī kumēdiņu jokus.

-   Tad mācies mēdīties. Zem ādas ir muskuļi iemācies tos likt lietā. Tā taču ir tava seja, tavi vaigi, tavas lūpas, tavas ausis. Smaids un sarūgtinājums nedrīkst tavā sejā parādīties kā pēkšņa brāzma. Smaids ir kā kalps, kas nāk tad, kad tu viņu sauc. Iemācies valdīt pār savu seju.

-   Pamāci mani.

-   Piepūt vaigus. Ārija darīja, kā vēlēts. Pacel uzacis. Nē, augstāk. Viņa izdarīja arī to. Labi. Un tagad skaties, cik ilgi spēsi tā izturēt. Tas nebūs ilgi, taču pamēģini rīt atkal. Gaitenī ir mīriešu spogulis. Nostājies pie tā un katru dienu stundu vingrinies kustini acis, nāsis, vaigus, ausis, lūpas. Laipnais vīrs atkal satvēra meiteni aiz zoda. Kas tu esi?

-   Nekas.

-   Meli. Sīki, skumji meli, bērns.

Nākamajā dienā viņa uzmeklēja spoguli un, katru rītu un vakaru nosēdusies pie tā ar sveci, vingrinājās vaikstīties. "Valdi pār savu seju," viņa sevi pamācīja, "un tu pratīsi melot."

Drīz vien laipnais vīrs lika viņai palīdzēt mācekļiem sagatavot līķus, un darbs nepavisam nebija tik smags kā Vīzes kāpņu bēršana. Reizēm vajadzēja nopūlēties, ja mironis bija liels vai resns, bet parasti mirušie bija veci, izkaltuši un sačervelējušos ādu. Ārija, viņus mazgājot, prātoja, diez kas tos ir atvedis pie melnā baseina, un atcerējās pasaku, ko bija dzirdējusi no vecās auklītes. Savulaik garajā ziemā veci ļaudis, kas dzīvojuši pārāk ilgi, citiem teikuši, ka ejot medībās. "Meitas raudāja, dēli pagriezās pret uguni," auklīte stāstīja, "bet neviens necentās viņus atrunāt vai pajautāt, ko viņi grasās nomedīt tik dziļā sniegā un aukstā vējā." Meitenei ienāca prātā ko gan dēliem un meitām stāstīja vecie brāvosieši, aizejot uz Melnbalto namu.

Pagāja viens mēness rits, otrs, lai gan Ārija to nemaz nedabūja redzēt. Viņa kalpoja, mazgāja miroņus, vaikstījās spoguļa priekšā, mācījās brāvosiešu valodu un centās iegaumēt, ka viņa ir nekas.

Kādu dienu viņu pasauca laipnais vīrs.

-   Tava izruna ir atbaidoša, viņš teica, taču tu zini pietiekami daudz vārdu, lai pateiktu to, kas vajadzīgs. Tev pienācis laiks mūs uz kādu brīdi atstāt. Vienīgais veids, kā apgūt valodu, ir runāt tajā katru dienu no rīta līdz vakaram. Tev jāiet.

-   Kad? viņa noprasīja. Uz kurieni?

-   Tūlīt pat, vīrs atbildēja. Jūrā ir simtiem Brāvosas salu. Tu taču zini, kā sauc gliemjus un krabjus, vai ne?

-   Jā, viņa atsaucās brāvosiešu mēlē, un laipnais vīrs pasmaidīja.

-    Tad jau būs labi. Piestātnē pie Nogrimušās pilsētas tu uzmeklēsi zivju tirgotāju Brusko tas ir labs cilvēks ar līku muguru. Viņam ir vajadzīgs meitēns, kas stumj ratiņus un pārdod jūrniekiem gliemežus un krabjus. Tas meitēns būsi tu. Vai skaidrs?

"Jā.

-   Un, ja Brusko jautās, kas tu esi?

-   Nekas.

-   Nē, ārpus šā nama tu tā nevari teikt.

-   Es varu būt Sāļā no Sālslaukiem, viņa saminstinājās.

-   Sāļo pazīst Ternesio Terīss un jūrnieki no Titāna meitas. Tevi var pazīt pēc izrunas, tāpēc tev jābūt meitenei no Rietmalas… bet citai meitenei.

-   Vai es varu būt Kaķe? Ārija iekoda lūpā.

-   Kaķe, viņš apdomājās. Jā, Brāvosa ir pilna ar kaķiem ja būs par vienu vairāk, neviens nepamanīs. Tātad tu esi Kaķe, bārene no…

-   Karaļa ostas. Meitene divas reizes kopā ar tēvu bija bijusi Baltajā ostā, taču Karaļa ostu pazina labāk.

-     Tieši tā. Tavs tēvs bija airētājs uz galeras. Kad māte nomira, viņš tevi paņēma līdzi jūrā, bet tad gāja bojā arī pats. Kapteinim nebija kur tevi likt, tāpēc Brāvosā viņš tevi padzina no kuģa. Un kā sauca kuģi?

-   Nīmerija, Ārija nedomājot atbildēja.

Tajā vakarā viņa izgāja no Melnbaltā nama. Paslēpts zem apmetņa pie labā sāna karājās garš dzelzs duncis. Apmetnis bija raibs un izbalējis, kā jau piedienas bārenei. Kurpes spieda, un tunika bija tik plāna, ka vējš pūta cauri, toties viņas priekšā bija visa Brāvosa. Naksnīgais gaiss oda pēc dūmiem, sāls un zivīm. Kanāli bija līkumaini, bet ieliņas vēl līkākas. Ļaudis uz viņu ziņkārīgi noskatījās, kāds ubagu bērnelis viņai kaut ko uzsauca, tikai viņa nenieka nesaprata. Drīz vien Ārija jau bija apmaldījusies.

Sīrs Gregors, viņa skaitīja, ejot pāri mūra tiltam ar četrām arkām. No tilta vidus varēja redzēt kuģu mastus Skrandaiņu ostā. Dansens, Saldumiņš Rafs, sīrs Ilīns, sīrs Merīns, karaliene Serseja. Sāka līt lietus. Ārija pavērsa seju augšup un ļāva lietus lāsēm pilēt uz vaigiem. Viņa bija tik laimīga, ka būtu varējusi diet. Valar morghulis, viņa noteica. Valar morghulis, valar morghulis.

ALEINA

Pa logu iespīdēja saule, un Aleina, piecēlusies gultā sēdus, izstaipījās. Grečela dzirdēja meiteni rosāmies un tūdaļ piecēlās, lai atnestu viņai drānas. Istaba pa nakti bija atdzisusi. "Kad savu ķetnu mums uzliks ziema, būs vēl sliktāk," viņa nodomāja. "Ziemā te būs tik auksts kā kapā." Aleina uzvilka rītassvārkus un sasēja jostu.

-   Uguns ir gandrīz izdzisusi, viņa teica. Ieliec vēl kādu pagali.

-   Kā kundze vēlas, vecā sieva atbildēja.

Aleinas istabas Jaunavas tornī bija lielākas un greznākas nekā mazais guļamkambaris, kur viņai bija jāmitinās, kad dzīva bija valdniece Līsa. Tagad viņai bija ģērbtuve, pašai sava ateja un baltā akmenī izkalts balkons, no kura varēja pārredzēt visu Ieleju. Kamēr Grečela kūra uguni, Aleina basām kājām pārgāja pāri istabai un izgāja uz balkona. Akmens saldēja pēdas, un vējš kā vienmēr neganti pūta, taču skats uz mirkli lika aizmirst visu uz pasaules. Jaunavas tornis bija viens no septiņiem slaikajiem Ligzdas torņiem un atradās pašā austrumu stūrī, tāpēc priekšā pletās visas Ielejas meži, upes un lauki, tinušies rīta dūmakā. Saules stari krita tā, ka kalni izskatījās no tīra zelta.

"Cik skaisti." Visaugstāk slējās Milža šķēpa sniegotā virsotne, un pils salīdzinājumā ar milzīgo akmens un ledus blāķi likās pavisam niecīga. Pie kraujas, kur vasarā plūda Alīsas asaras, karājās divdesmit pēdas garas lāstekas. Virs ūdenskrituma, zilos spārnus rīta debesīs iepletis, riņķoja vanags. "Kaut man arī būtu spārni!"

Viņa atspiedās ar rokām uz akmenī grebtajām balkona margām un palūkojās pāri malai. Sešsimt pēdas zemāk bija redzama Debesu pils un

klintī izcirstas kāpnes ceļš, kas gar Sniega pili un Akmens pili vijās lejup ielejā. Viņa saskatīja arī Mēness vārtu torņus un nocietinājumus, kas izskatījās tik sīki kā rotaļlietas. Pie pils mūriem rosījās prasības pieteicēju karaspēki, lodādami pa teltīm iekšā un ārā kā skudras pūzni. "Kaut tās patiešām būtu skudras," viņa prātoja. "Tad mēs tās varētu samīt."

Pirms divām dienām pārējiem bija piebiedrojies jaunais valdnieks I lanters ar saviem sabiedrotajiem. Nestors Roiss Mēness vārtus viņiem nebija atvēris, lai gan viņa karaspēkā bija mazāk par trim simtiem vīru. Katrs no prasītājiem bija atvedis līdzi tūkstoti, un prasītāju pavisam bija seši. Aleina zināja viņu vārdus kā pati savējo: Benedars Belmors, Spēkadziesmas valdnieks. Sīmonds Templtons, Deviņzvaigžņu bruņinieks. Hortons Redforts, Redfortas valdnieks. Anja Veinvuda, Dzelzsozolu pils valdniece. Džilvuds Hanters, Longbovholas valdnieks, kuru visi sauca par jauno valdnieku Hanteru. Un visvarenākais no visiem Jons Roiss, draudīgais Bronzas Jons, Rūnakmens valdnieks, Nestora brālēns un Roisu nama vecākā atzara galva. Visi seši pēc Līsas Arīnas nāves bija sapulcējušies Rūnakmenī un noslēguši vienošanos, zvērot cīnīties par Ielejas valdnieku Robertu un cits par citu. Paziņojumā nebija pieminēts Ielejas aizstāvis, tomēr tur tika runāts par nepareizu pārvaldību, kas esot jāpārtrauc, kā ari "viltus draugiem un ļauniem padomdevējiem".

Kājās trāpīja salta vēja pūsma. Meitene iegāja kambarī, lai izvēlētos tērpu brokastīm. Petīrs viņai bija atdevis savas nelaiķa sievas drānas zīda, atlasa, samta un kažokādas tērpus, par kādiem Aleina pat nebija sapņojusi, lai gan lielākā tiesa viņai bija par lielu. Līsa pēc neskaitāmām grūtniecības reizēm, nedzīvu bērnu dzemdībām un neiznēsātiem augļiem bija diezgan pieņēmusies svarā, taču dažus vecākus tērpus, kas bija šūti Līsai Tūlijai no Straujupes, Grečela bija spējusi pielāgot Aleinai, kurai trīspadsmit gadu vecumā bija gandrīz tikpat garas kājas kā viņas tantei divdesmit gados.

Tajā rītā viņas skatienu piesaistīja kleita sarkani zilajos Tūliju toņos ar sermuļādas apdari. Grečela palīdzēja viņai iebāzt rokas kuplajās piedurknēs un aizsaitēja tērpu uz muguras, bet pēc tam izsukāja un sasprauda meitenei matus. Iepriekšējā vakarā pirms došanās pie miera Aleina tos atkal bija piekrāsojusi tumšākus. Tantes dotā krāsa viņas košos, sarkanbrūnos matus pārvērta tumši brūnos, tomēr allaž drīz vien pie matu saknēm atkal parādījās sarkanīgais tonis. "Un ko es darīšu, kad krāsa beigsies?" Tā bija vesta no Tīrošas, kas atradās aiz šaurās jūras.

Kāpjot lejā brokastīs, Aleinu pārsteidza miers, kas valdīja Ligzdā, klusākas pils nebija visās septiņās valstībās. Kalpu bija maz, viņi bija veci un runāja klusi, lai nesatrauktu jauno valdnieku. Kalnos nebija zirgu, suņi nekauca un nerēja, bruņinieki pagalmā nevingrinājās. Pat sargu soļi gaišajās akmens zālēs izklausījās apslāpēti. Viņa dzirdēja vēju pūšam un elšam ap torņiem, bet citu skaņu nebija. Kad meitene tikko ieradās Ligzdā, čaloja arī Alīsas asaras, taču tobrīd ūdenskritums jau bija sasalis un Grečela teica, ka tas klusēšot līdz pavasarim.

Roberts viens sēdēja Rīta zālē, kas atradās virs ķēķa, un ar koka karoti bezmērķīgi bakstīja lielā bļodā ar auzu putru, kam bija piešauts medus.

-    Es gribu olas, viņš sūrojās, ieraudzījis Aleinu. Es gribu trīs mīksti vārītas olas un cūkas karbonādi.

Viņiem nebija ne olu, ne karbonādes. Ligzdas apcirkņos bija gana daudz auzu, kviešu un miežu, lai iztikšanai pietiktu kaut veselu gadu, bet pārējās pārtikas ziņā viņi bija atkarīgi no bastarda meičas Mijas Akmens, kura no Ielejas nesa svaigu ēdamo. Tā kā kalna pakāji bija ieņēmuši prasītāji, Mija līdz Ligzdai nevarēja tikt. Valdnieks Belmors, kurš pirmais no visiem sešiem bija ieradies pie Mēness vārtiem, nosūtīja Īkstītim kraukli ar ziņu, ka Ligzda nesaņemšot pārtikas piegādes, kamēr valdnieks Roberts nebūšot nosūtīts lejā. Tas nebija īsti aplenkums, tomēr kaut kas tam līdzīgs.

-    Kad atnāks Mija, varēsi ēst olas tik, cik gribēsi, Aleina apsolīja mazajam kundziņam. Viņa atnesīs olas, sviestu, melones un citus gardumus.

-   Bet es gribu olas šodien, zēns nerimās.

-   Robin, olu nav, un tu to zini. Lūdzu, ēd putru tā ir garšīga. Viņa pati apēda karoti biezputras.

Roberts maisīja ar karoti bļodā šurpu turpu, bet pie mutes nelika.

-   Man negribas ēst, viņš paziņoja. Es gribu gulēt tālāk naktī tā arī neaizmigu, dzirdēju dziedāšanu. Mestrs Kolmons man iedeva sapņu vīnu, bet es vienalga dzirdēju dziesmas.

-   Ja kāds būtu dziedājis, es arī to būtu dzirdējusi, Aleina nolika karoti. Tev tikai bija slikti sapņi, un viss.

-   Nē, tas nebija sapnis. Viņam acīs saskrēja asaras. Tur atkal dziedāja Marilions. Tavs tēvs teica, ka viņš esot miris, bet viņš vēl ir dzīvs.

-    Viņš ir miris. Meiteni biedēja š&das Roberta runas. "Viņš jau tāpat ir sīks un slims. Ja nu viņš vēl ir ari traks?" Robin, viņš ir miris. Marilions mīlēja tavu māti tik ļoti, ka nespēja samierināties ar to, ko viņš tai nodarīja, tāpēc aizgāja debesīs. Aleina tāpat kā Roberts nebija redzējusi līķi, taču nešaubījās, ka dziesminieks ir pagalam. Viņa vairs nav, patiesi.

-   Bet es viņu dzirdu katru nakti pat tad, ja aizveru slēģus un uzlieku spilvenu uz galvas. Tavam tēvam vajadzēja arī izgriezt šim mēli. Es jau viņam teicu, bet viņš neklausīja.

-   Esi labs zēns un ēd biezputru. "Mēle viņam bija vajadzīga, lai atzītos." Lūdzu, ēd manis dēļ.

-   Es negribu putru. Roberts aizlidināja karoti pāri zālei, un tā atsitās pret gobelēnu, kas karājās pie sienas, atstājot putras pleķi virs baltā zīda mēness. Valdnieks grib olas!

-    Valdniekam jāēd putra un jāpriecājas par to pašu, aiz muguras atskanēja Petīra balss.

Aleina pagriezās un ieraudzīja Īkstīti stāvam durvīs kopā ar mestru Kolmonu.

-     Jums jāklausa Ielejas aizstāvis, cienītais kungs, mestrs teica. Jūsu karogneši kāpj augšā uz Ligzdu, lai paustu jums cieņu, tāpēc jābūt stipram.

Roberts ar pirkstu kauliņiem izberzēja kreiso aci.

-   Sūtiet viņus prom, negribu viņus redzēt. Ja viņi atnāks, es likšu viņiem lidot.

-    Jūs mani kārdināt, cienītais kungs, bet es apsolīju, ka viņi te būs drošībā, Petīrs atbildēja. Katrā gadījumā ir jau par vēlu likt viņiem iet atpakaļ viņi jau būs uzkāpuši līdz Akmens pilij.

-   Kāpēc viņi neliek mūs mierā? Aleina apraudājās. Mēs neko sliktu viņiem neesam nodarījuši. Ko viņi no mums grib?

-   Tikai valdnieku Robertu. Un Ieleju. Petīrs pasmaidīja. Kopā ar viņiem būs valdnieks Nestors un Līns Korbrejs. Sīrs Līns jau nu nav no tiem, kas stāvēs malā, ja kaut kur grasās plūst asinis.

Ar to gan nepietika, lai nožāvētu meitenes asaras. Līns Korbrejs divkaujās bija nokāvis gandrīz tikpat daudz vīru, cik kaujās. Viņa zināja, ka Korbrejs bruņinieka piešus bija ieguvis Roberta dumpja laikā, vispirms cīnoties pret Džonu Arīnu pie Kaijgales vārtiem, bet vēlāk ar saviem karognešiem pie Trejžubures, kur viņš pamanījās nokaut Dornes princi

Levinu, balto bruņinieku no Karaļsardzes. Petīrs stāstīja, ka princis Levīns jau esot bijis nāvīgi ievainots, kad kauja viņu savedusi pēdējā deja ar Valdnieci Bezcerību, taču piebilda: "To gan nevajadzētu apspriest ar Korbreju. Tiem, kas to dara, drīz vien rodas izdevība elles dzīlēs aprunāties ar pašu Martelu." Ja taisnība bija kaut puse no tā, ko stāstīja Roberta sargi, Līns Korbrejs bija bīstamāks par visiem sešiem prasības izvirzītajiem, kopā ņemtiem.

-    Kāpēc viņš nāk šurp? Aleina noprasīja. Man likās, ka Korbreji ir jūsu pusē.

-    Valdnieks Līonels Korbrejs ir labvēlīgi noskaņots pret manu valdīšanu, Petīrs paskaidroja, bet viņa brālis rīkojas pēc sava prāta. Kad viņu tēvs pie Trejžubures nokrita ievainots, tieši Līns paķēra Valdnieci Bezcerību un nokāva pāridarītāju. Kamēr Līonels nesa veco vīru uz aizmuguri pie mestriem, Līns vadīja uzbrukumu dorniešiem, kas apdraudēja Roberta kreiso flangu, sarāva viņu līniju un nogalināja Levīnu Martelu. Tāpēc vecais Korbrejs mirstot Valdnieci novēlēja savam jaunākajam dēlam. Līonels dabūja zemi, titulu, pili un naudu, bet vienalga jūtas apdalīts savās tiesībās, bet Līns… mīl Līonelu tikpat ļoti kā mani, jo pats gribēja dabūt Līsas roku.

-   Bet man sīrs Līns nepatīk, Roberts nelikās mierā. Es negribu, ka viņš nāk šurp. Liec, lai viņš iet atpakaļ. Neesmu viņam ļāvis nākt šurp. Māte teica, ka Ligzda ir neaizskarama.

-    Tava māte ir mirusi, cienītais kungs, un līdz tavai sešpadsmitajai vārda dienai es valdīšu Ligzdā. Petīrs pagriezās pret kalponi ar līku muguru, kura rosījās pie ķēķa kāpnēm. Mela, atnes augstībai citu karoti. Viņš alkst notiesāt biezputru.

-   Nē! Lai tā biezputra lido! Šoreiz Roberts aizlidināja pār zālei bļodu, putru, medu un visu citu, kas bija uz galda.

Petīrs Bailišs aši pieliecās, taču mestrs Kolmons tik veikls nebija. Koka bļoda trāpīja viņam tieši krūtīs, un tās saturs pašķīda sejā un uz pleciem. Viņš iebrēcās tā, kā mestram nepavisam nepiedienētos, un Aleina metās mierināt mazo kundziņu, taču jau par vēlu lēkme bija sākusies. Aizlidoja arī piena krūze, kas trāpījās Robertam pa rokai. Pūlēdamies piecelties, viņš apgāza krēslu uz atzveltnes un pats augšpēdus novēlās tam pāri. Puika ar vienu kāju iespēra Aleinai pa vēderu tik spēcīgi, ka aizsita viņai elpu.

-   Ak augstie dievi, viņa izdzirda Petīra drūmo balsi.

Kolmons ar putras pikučiem izraibinātu seju noliecās pie slimnieka un centās bilst ko mierinošu. Viena šļakata lēni slīdēja lejup pa viņa labo vaigu kā bieza pelēkbrūna asara. "T ik traki kā iepriekšējo reizi tomēr nav," meitene domāja, pūloties palīdzēt. Kad kratīšanās mitējās, ieradās arī divi Petīra izsauktie sargi debeszilos apmetņos.

-    Aiznesiet viņu uz gultu un uzlieciet šim dēles, Ielejas aizstāvis pavēlēja, un garākais sargs paņēma zēnu uz rokām.

"Es pati viņu būtu aiznesusi," Aleina prātoja. "Viņš taču ir lelles svarā." Kolmons pirms aiziešanas vēl mirkli uzkavējās.

-   Cienītais kungs, varbūt atlikt sarunas uz citu dienu? Pēc valdnieces I.isas nāves zēna lēkmes ir arvien trakākas biežākas un spēcīgākas. Es viņam nolaižu asinis tik bieži, cik vien ir pieļaujams, un dodu sapņu vīnu ar magoņu pienu, bet…

-    Viņš jau tāpat guļ pa divpadsmit stundām dienā, Petīrs atteica,

-   bet man vajag, lai viņš pa brīžam būtu arī nomodā.

Mestrs izlaida pirkstus cauri matiem un notrausa putras paliekas uz grīdas.

-   Valdniece Līsa vienmēr viņu baroja ar krūti, kad viņš kļuva nemierīgs. Arhimestrs Ebrozs apgalvo, ka mātes pienam piemīt dziedinošas īpašības.

-   Vai tas ir jūsu ieteikums, mestr sameklēt Ligzdas valdniekam un Ielejas aizstāvim zīdītāju? Un kad mums viņu atraut no krūts? Kāzu dienā? Tad mēs viņu varētu pārlikt no mātes pupa pie sievas pupa. Petīra smiekli lika skaidri noprast, ko viņš par to domā. Nez vai tas būs labi. Es ieteiktu ko citu. Zēnam taču patīk saldumi, vai ne?

-   Saldumi? Kolmons pārjautāja.

-   Jā, saldumi kūkas, pīrāgi, ledenes, medus ar šūnām. Vai esat mēģinājis piemest viņam pienā šķipsniņu saldo sapņu? Tikai šķipsniņu, lai viņš nomierinātos un pārstātu kratīties.

-    Šķipsniņu? Mestra kaklā ādamābols virzījās augšup un lejup.

-   Vienu pavisam mazu šķipsniņu… varbūt, varbūt. Ne pārāk daudz un ne pārāk bieži… jā, varu pamēģināt…

-   Šķipsniņu, Petīrs atkārtoja, pirms vedīsiet viņu tikties ar valdniekiem.

-   Kā pavēlat, cienītais kungs. Amata ķēdei žvadzot katrā solī, mestrs izsteidzās ārā.

-   Tēvs, Aleina apvaicājās, kad mestrs bija izgājis, vai vēlaties brokastīs bļodu biezputras?

-   Ciest nevaru putru. Viņš palūkojās uz meiteni īkstīša acīm. Es labāk brokastīs gribētu kādu skūpstu.

īsta meita nedrīkstēja liegt tēvam skūpstu, tāpēc Aleina piegāja pie Petīra, aši noskūpstīja viņu uz vaiga un tūdaļ atkāpās.

-    Kāda… pienākuma apziņa, Īkstītis pasmaidīja ar lūpām, bet ne ar acīm. jauki, man tev ir arī citi pienākumi. Pasaki ķēkšai, lai sajauc sarkano vīnu ar medu un rozīnēm mūsu viesi pēc augstā kāpiena būs nosaluši un izslāpuši. Tev vajadzēs viņus sagaidīt un piedāvāt viņiem atspirdzinājumu vīnu, maizi, sieru. Kāds siers mums vēl ir palicis?

-   Baltais sūrais un zilais smacīgais.

-   Balto. Un pie viena pārģērbies.

Aleina aplūkoja savu kleitu Straujupes toņos tumši zilajā un koši sarkanajā.

-   Tas ir pārāk…

-    Jā, tas ir pārāk uzkrītošs Tūliju apģērbs. Prasītāji nepriecāsies, redzot, ka mana bastarda meita ģērbjas mirušās sievas drānās. Izvēlies ko citu. Vai man jāpiekodina, lai neizvēlies ari debeszilos un krēmkrāsas audumus?

-   Nē. Debeszilā un krēmkrāsa bija Arīnu nama krāsas. Jūs teicāt astoņi… vai Bronzas Jons arī būs viens no viņiem?

-   Viņš ir vienīgais no visiem, kuram ir kāda teikšana.

-   Bronzas Jons mani pazīst, viņa atgādināja. Viņš viesojās Ziemmalā, kad viņa dēls devās uz ziemeļiem, lai iestātos melnajos brāļos. Meitene kā pa miglu atcerējās, ka bija pamatīgi iemīlējusies sīrā Veimārā, bet tas bija pirms veselas mūžības, kad viņa vēl bija dumjš skuķēns.

-    Un tā nav vienīgā reize. Valdnieks Roiss mani redzēja… viņš redzēja Sansu Stārku arī Karaļa ostā Labās rokas turnīrā.

-    Nešaubos, ka Roiss ir ievērojis šo glīto sejiņu, Petīrs ar pirkstu pacēla uz augšu meitenes zodu, bet tā ir tikai viena seja no tūkstošiem. Vīram, kurš cīnās turnīros, nav laika pētīt bērnus pūlī. Turklāt Ziemmalā Sansa bija mazs skuķēns ar sarkanbrūniem matiem, bet mana meita ir gara auguma, skaista jaunava ar brūniem matiem. Cilvēki redz to, ko viņi ir gatavi ieraudzīt, Aleina. Viņš noskūpstīja meiteni uz deguna.

-   Lai Medija iekur darbistabā uguni es prasītājus pieņemšu tur.

-   Un nevis Augstajā zālē?

-   Nē. Lai dievi žēlīgi, ja viņi ieraudzīs mani sēžam blakus Arīnu tronim šie var nodomāt, ka grasos pats tajā iesēsties. Tik zemas kārtas ļaudis kā es nedrīkst tiekties pēc tik mīkstiem spilveniem.

-   Darbistabā… Viņai vajadzēja paklusēt, taču vārdi paši izlauzās no mutes. Ja jūs atdosiet viņiem Robertu…

-   …un Ieleju?

-   Viņiem jau pieder Ieleja.

-   Jā, lielākā daļa patiešām viņiem pieder, bet ne visa. Kaijgalē esmu tīri labi ieredzēts, un man ir diezgan ietekmīgi draugi: Graftons, Linderlijs, Līonels Korbrejs… lai gan esmu pārliecināts, ka viņi nestāsies pretī prasītājiem. Un kur gan citur mēs ietu, Aleina? Atpakaļ uz manu vareno pili Pirkstos?

-   Džofrejs jums piešķīra Hārenholu, Aleina par to jau bija domājusi. Jūs esat pilntiesīgs turienes valdnieks.

-   Tikai pēc nosaukuma. Man bija vajadzīga varena pils, lai apprecētu Līsu, un Rūdas klintis Lanisteri man nedeva.

-   Jā, bet pils ir jūsu.

-   Jā, un kas tur ir no tās pils? Tādas zāles kā alas, sagruvuši torņi, rēgi un caurvējš. To ir grūti apkurināt un neiespējami apsargāt, nemaz nerunājot par lāstu.

-   Lāsti ir tikai dziesmās un pasakās.

Likās, ka šie vārdi uzjautrina Īkstīti.

-   Vai kāds jau ir sacerējis dziesmu par Gregoru Kleganu, kurš mirst no saindēta šķēpa atstātas brūces? Vai par kādu algotni, kuram sīrs Gregors atcērt locekļus pa gabalam vien? Šis algotnis pili bija pārņēmis no sīra Emorija Lorha, kuram to savukārt bija dāvājis valdnieks Tīvins. Vienu nobeidza lācis, otru tavs punduris. Dzirdēju, ka arī valdniece Venta esot pagalam tāpat kā Lotsoni, Stiprie, Haroveji… Hārenhola iznīcina ikvienu roku, kas tai pieskaras.

-   Tad atdāviniet pili Frejiem.

-   Varbūt tā arī vajadzēs darīt, Petīrs iesmējās. Vai vēl labāk mūsu dārgajai Sersejai. Es gan nedrīkstu neko sliktu par viņu teikt viņa man sūta dažus jaukus gobelēnus. Vai tas nav mīļi no viņas puses?

-   Viņa nepavisam nav mīļa. Izdzirdot karalienes vārdu, Aleina sastinga. man no viņas bail. Ja viņa zinātu, kūres esmu…

-    …es būtu spiests izslēgt viņu no spēles ātrāk, nekā biju plānojis. Protams, ja vien viņa neizstātos pati. Petīrs apveltīja meiteni ar vieglu smīnu. Troņu spēlē pat visvājākajiem kauliņiem var būt sava griba un reizēm viņi nevēlas izpildīt gājienus, ko spēlētājs ir iecerējis. To arī iegaumē, Aleina. Serseja Lanistere to vēl nav iemācījusies. Vai tev nebija kaut kas jādara?

Patiesi, bija gan. Viņa lika sagatavot vīnu, sameklēja piemērotu sūrā baltā siera gabalu un pavēlēja ķēkšai sacept maizi divdesmit cilvēkiem, ja prasītāji gadījumā būtu paņēmuši līdzi vairāk vīru, nekā gaidīts. "Ieturējušies ar sālsmaizi, viņi kļūs par mūsu viesiem un nedrīkstēs mums nodarīt neko ļaunu. Freji bija pārkāpuši viesmīlības likumus un Dvīņos nokāvuši viņas māti un brāli, tomēr Aleina neticēja, ka to varētu atļauties tik cildens valdnieks, kāds bija Jons Roiss.

Tālāk uz darbistabu. Uz grīdas bija mīriešu paklājs, tāpēc tur nevajadzēja izklāt niedres. Aleina lika diviem kalpiem uzsliet steķu galdu un atnest astoņus smagus ozolkoka krēslus ar ādas padirseņiem. Dzīru vajadzībām viņa būtu likusi pa vienam krēslam katrā galda galā un pa trim katrā malā, bet šīs nebija dzīres, tāpēc viņa izrīkoja nolikt vienā galda pusē sešus krēslus, bet otrā divus. Prasības pieteicēji nu jau droši vien bija uzkāpuši līdz Sniega pilij. Ceļš bija garš un prasīja veselu dienu, pat jājot ar mūli. Kāpiens kājām daudziem prasīja vairākas dienas.

Varēja gadīties, ka valdniekiem ienāks prātā runāties vēlu vakarā, tāpēc viņiem bija vajadzīgas sveces. Kad Medija bija iekūrusi uguni, Aleina kalponi nosūtīja lejā pēc smaržīgajām bišu vaska svecēm, ko valdnieks Vakslijs bija sadāvinājis Līsai cerībā tikt pie viņas rokas. Pēc tam meitene atkal devās uz ķēķi, lai pielūkotu, ka vīns ar maizi ir sagatavots. Viss šķita kārtībā, tāpēc viņai vēl palika laiks ieiet vannā, izmazgāt matus un pārģērbties.

Viņas skatiens aizkavējās pie violeta zīda tērpa un tumšzilas samta kleitas ar sudraba ielaidumiem, kas lieliski izceltu viņas acu krāsu, bet tad viņa atcerējās, ka Aleina tomēr ir bastarda skuķis, un viņai neklājas ģērbties drānās, kas ir smalkākas par viņas kārtu. Tā nu meitene izvēlējās tumšbrūnu vienkārša piegriezuma vilnas kleitu, kam uz korsetes, piedurknēm un brunču apakšmalas ar zelta diegiem bija izšūtas lapas un vīnstīgas. Tā bija pieticīga, pieklājīga un par nieka tiesu greznāka par tērpiem, ko valkāja kalpones. Petīrs viņai bija atdevis arī Līsas dārglietas, un Aleina piemērīja dažas kaklarotas, bet tās visas likās pārāk ārišķīgas, tāpēc viņa aplika vienkāršu samta lenti rudenīgi zeltainā tonī. Grečela atnesa Līsas apsudraboto spoguli, un izskatījās, ka lente brīnišķīgi saskan ar Aleinas tumšbrūnajiem matiem. "Valdnieks Roiss mani nekādi nepazīs," viņa nosprieda. "Es pati sevi knapi pazīstu."

Saņēmusies drosmi kā Petīram Bailišam, Aleina Akmens pasmaidīja un kāpa lejā pa kāpnēm, lai sagaidītu viesus.

Ligzda bija vienīgā pils visās septiņās valstībās, kuras galvenā ieeja atradās pagrabā. Stāvas akmens kāpnes vijās pa klintīm gar Akmens un Sniega pilīm un izbeidzās pie Debesu pils. Ce|a pēdējās sešsimt pēdas veda pilnīgi stateniski, liekot apmeklētājiem nokāpt no mūļiem un apdomāties: augšā varēja tikt grīļīgā koka grozā, ar kuru augšup tika sūtīta pārtika, vai kāpt pa akmens skursteni, ar rokām turoties pie klintī iecirstiem spraišļiem.

Vecākie no prasītājiem valdnieks Redforts un valdniece Veinvuda vēlējās, lai viņus augšā uzvelk ar vinču, bet pēc tam grozs tika nolaists pēc resnā valdnieka Belmora. Pārējie kāpa paši. Aleina viņus sagaidīja Pusmēness zālē pie silta pavarda, sveicināja viesus valdnieka Roberta vārdā un pasniedza maizi ar sieru un karstvīnu sudraba kausos.

Petīrs meitenei bija iedevis pārskatīt tīstokli ar ģerboņiem, tāpēc viņa spēja visus pazīt pēc apģērba. Skaidrs, ka tas ar sarkano pili bija Redforts neliela auguma vīrs ar glīti apcirptu, sirmu bārdu un atklātu skatienu. Vienīgā sieviete valdniece Anja bija ģērbusies tumšzaļā mantijā ar salauztu riteni, izšūtu no dzintara zīlēm. Seši sudraba zvani uz violeta laukuma tas bija Belmors ar resnu vēderu un apaļiem pleciem. Viņa daudzās zoda kārtas bija apaugušas ar izspūrušu, pelēku bārdu. Turpretī Sīmonds Templtons bija tumšs un stūrains, līkais deguns un ledainās, zilās acis vērta Deviņzvaigžņu bruņinieku līdzīgu plēsīgam putnam. Viņa kamzolis bija rotāts ar deviņām melnām zvaigzēm uz zeltaina krusta. Meitene gandrīz apjuka, ieraugot jaunā valdnieka Hantera sermuļādas apmetni, un tikai pēc mirkļa ieraudzīja saspraudi piecas vēdeklī izvērstas sudraba bultas. Aleina lēsa, ka viņam drīzāk ir piecdesmit nekā četrdesmit gadi. Viņa tēvs Longbovholā bija valdījis sešdesmit gadus un nomira tik pēkšņi, ka jaunais valdnieks, pēc ļaužu domām, bija paātrinājis mantojuma iegūšanu. Hantera vaigi un deguns bija sarkani kā āboli, un tas liecināja par zināmu pieķeršanos vīnam, tāpēc Aleina piepildīja viņa kausu ikreiz, kad tas bija iztukšots.

Visjaunākajam vīram no atnācējiem uz krūtīm bija trīs kraukļi, un katrs nagos turēja asiņaini sarkanu sirdi. Brūnie mati sniedzās līdz pleciem un krita pāri pierei. "Sīrs Līns Korbrejs," Aleina domāja, piesardzīgi vērodama viņa cietsirdīgo muti un nemierīgās acis.

Pēdējie pa durvīm ienāca Roisi valdnieks Nestors un Bronzas jons. Rūnakmens valdnieks bija tikpat gara auguma kā Suns. Lai arī viņam bija sirmi mati un krunkaina seja, Jons, pēc skata spriežot, ar savām mezglainajām rokām varēja krietni jaunākus virus nomizot kā maikstes. Rievām izvagotā un nopietnā seja Aleinai atsauca Sansas atmiņas no Ziemmalas laikiem. Viņa atcerējās Roisu sēžam pie galda un klusi sarunājamies ar māti. Meitene prātā dzirdēja dunam viņa balsi, kad viņš atgriezās no medībām ar buku aiz segliem. Viņa redzēja Roisu pagalmā vingrināmies ar zobenu šis toreiz notrieca zemē viņas tēvu un pagriezās, lai sadotu piparus arī sīram Rodrīkam. "Viņš mani pazīs. Kā lai viņš mani nepazītu?" Aleina jau apsvēra iespēju mesties viņam pie kājām un lūgt aizstāvību. "Viņš gan necīnījās Roba pusē. Kāpēc lai viņš cīnītos par mani? Karš ir beidzies, un Ziemmala ir kritusi.

-   Valdniek Rois, viņa bikli ievaicājās, vai iedzersiet kausu vīna, lai sasildītos?

Bronzas Jonam acis bija pelēkas kā šīferis, un tās slēpās zem visbiezākajām uzacīm, kādas meitene jebkad bija redzējusi.

-   Vai es tevi pazīstu, meitēn?

Aleina klusēja kā mēli norijusi, taču viņu izglāba valdnieks Nestors.

-   Aleina ir Ielejas aizstāvja ārlaulības meita, viņš piesmakušā balsī paskaidroja brālēnam.

-    Izrādās, ka Īkstīša mazais pirkstiņš ir varen darbīgs, Līns Korbrejs, neķītri smīnēdams, paziņoja. Belmors sāka smieties, un Aleina juta, ka viņai sārtums saskrien vaigos.

-   Cik tev gadu, bērns? valdniece Veinvuda noprasīja.

-    Četr… četrpadsmit, cienītā kundze. Viņa acumirklī aizmirsa, cik vecai īsti jābūt Aleinai. Un es neesmu bērns, bet gan uzziedējusi jaunava.

-    Un jācer, ka nenoplūkta, jaunā valdnieka Hantera muti pilnībā aizsedza kuplas ūsas.

-    Pagaidām, piebilda Līns Korbrejs, it kā pašas Aleinas nemaz tur nebūtu. Bet es teiktu, ka itin nobriedusi plūkšanai.

-   Vai tā māca pieklājību Sirds namā? Anjai Veinvudai bija iesirmi mati, krunciņas ap acīm un nokarena āda zem zoda, taču diženības auru nevarēja nepamanīt. Meitene ir jauna, labi audzināta un piedzīvojusi grūtas dienas, tāpēc pievaldiet mēli, sīr.

-    Mana mēle ir mana paša darīšana, Korbrejs atcirta. Bet jums, augstība, vajadzētu parūpēties par savējo. Man nepatīk pamācības varat apjautāties dažam labam mironim.

Veinvuda novērsās.

-   Labāk aizved mūs pie tēva, Aleina. Jo ātrāk, jo labāk.

-   Valdnieks Aizstāvis jūs gaida darbistabā. Nāciet līdzi, cienītie kungi. No Pusmēness zāles viņi kāpa pa stāvām marmora kāpnēm, kas veda garām pagrabam, cietumam un trim nomaskētām šaujamlūkām, kuras prasītāji izlikās neredzam. Belmors drīz elsa kā plēšas, un Redforta seja bija kļuvusi tikpat pelēka kā viņa mati. Kāpņu galā sargi pacēla restes. Nāciet te, kungi. Aleina veda viesus pa gaiteni ar izbūvētām arkām, ko rotāja ducis izcilu gobelēnu. Sīrs Lotors Brūns, kurš stāvēja pie Bailiša darbistabas, atvēra durvis un ielaida nācējus.

Petlrs sēdēja pie steķu galda ar vīna kausu rokā un pētīja gluži svaigu, baltu pergamentu. Kad prasītāji ienāca, viņš pacēla skatienu.

-   Esiet sveicināti, cienītie kungi. Un jūs, cienītā kundze, arīdzan. Es zinu kāpiens nav viegls, tāpēc, lūdzu, sēdieties. Mīļā Aleina, atnes dižajiem viesiem vīnu.

-   Kā pavēlēsiet, tēvs.

Viņa apmierināta ievēroja, ka sveces ir iedegtas, un darbistabā smaržo pēc muskatrieksta un citām dārgām garšvielām. Aleina gāja atnest vīna blašķi, bet viesi tikmēr ieņēma vietas cits citam blakus… atskaitot Nestoru Roisu, kurš, uz mirkli saminstinājies, apsēdās blakus Petīram, un Līnu Korbreju, kurš nostājās pie pavarda, lai sasildītu pie liesmām rokas, un sirds formas rubīns viņa zobena spala galā koši iemirdzējās. Aleina redzēja, ka viņš uzsmaida Lotoram Brūnam. "Sīrs Līns ir ļoti glīts tādā vecumā," viņa domāja, "bet man nepatīk, kā viņš smaida."

-     Palasīju šo izcilo prasību, Petīrs iesāka. Brīnišķīgi! Mestram, kurš to sacerējis, patiesi piemīt runas dotības. Atliek vien vēlēties, kaut jūs būtu paaicinājuši to parakstīt arī mani.

Tas prasītājus pārsteidza nesagatavotus.

-   Jūs? Belmors pārjautāja. Parakstīt?

-   Es rīkojos ar spalvu tikpat labi kā jebkurš, un neviens nemīl valdnieku Robertu tik ļoti kā es. Viltus draugus un ļaunos padomdevējus visādā ziņā nepieciešams izskaust. Cienītie kungi, pavisam noteikti esmu vienisprātis ar jums. Lūdzu, parādiet, kur varu parakstīties.

Aleina, lejot vīnu, dzirdēja Līnu Korbreju iesmejamies. Pārējie vēl arvien bija apjukuši, bet tad Bronzas Jons nokrakšķināja pirkstu kauliņus.

-   Mēs nenācām pēc jūsu paraksta. Un mēs arī negrasāmies ar jums melst aplinkus, Īkstīti.

-   Cik žēl man tik ļoti patīk melst aplinkus. Petīrs pastūma pergamentu malā. Kā vēlaties varam runāt arī atklāti. Ko tad vēlaties no manis, cienītie kungi un kundze?

-   No jums mēs nevēlamies neko, Sīmonds Templtons nomērīja Ielejas aizstāvi ar saltu zilo acu skatienu. Mēs vēlamies, lai jūs aizvāktos.

-   Aizvāktos? Petīrs notēloja pārsteigumu. Uz kurieni man vākties?

-   Kronis jūs ir iecēlis par Hārenholas valdnieku, jaunais valdnieks Hanters aizrādīja. Jebkuram ar to būtu gana.

-    Upes zemēm ir vajadzīgs valdnieks, teica vecais Hortons Redforts. Straujupe ir aplenkta, Brakens un Blekvuds turpina karot, un sirotāji Trejžubures abos krastos vienā mierā laupa un slepkavo. Visās malās mētājas neaprakti miroņi.

-     Jūs to atainojat ļoti dzīvi, valdnieks Redfort, Petīrs atbildēja, tomēr nejaušā kārtā man šeit ir neatliekamas darīšanas. Turklāt jāņem vērā arī valdnieks Roberts vai gribat, lai es tādā dēkā metos ar slimu bērnu?

-    Augstība paliks Ielejā, paziņoja Jons Roiss. Ņemšu zēnu līdzi uz Rūnakmeni un uzaudzināšu par kārtīgu bruņinieku, ar kuru varētu lepoties Džons Arīns.

-   Kāpēc uz Rūnakmeni? Petīrs gribēja zināt. Kāpēc ne uz Dzelzsozoliem vai Redfortu? Un kāpēc ne uz Longbovholu?

-   Visas šīs vietas ir pieņemamas, pavēstīja valdnieks Belmors, un augstība tajās viesosies pēc kārtas, kad pienāks laiks.

-   Tiešām? Petīra balsī atskanēja šaubas.

-   Valdniek Petīr, Veinvuda nopūtās, ja cerat mūs sarīdīt citu pret citu, tad varat nepūlēties. Mēs runājam vienā balsī, un Rūnakmens apmierina mūs visus. Valdnieks Jons ir uzaudzinājis trīs dēlus, un nav piemērotāka vīra, kurš varētu pieņemt audzināšanā jauno valdnieku. Mestrs Helivegs ir daudz vecāks un pieredzējušāks par jūsu mestru Kolmonu, tāpēc labāk pratīs ārstēt valdnieka Roberta kaiti. Rūnakmenī zēns varēs mācīties kara mākslas no Stiprā Sema Akmens vai maz var vēlēties labāku ieroču pārzini? Septons Lukoss izskaidros garīgos jautājumus. Rūnakmeni būs arī citi viņa vecuma zēni, kuri, bez šaubām, viņam būs labāki draugi par vecām sievām un algotņiem, kas viņam ir līdzās šobrīd.

Petīrs Bailišs paraustīja bārdiņu.

-    Piekrītu, augstībai ir vajadzīgi draugi, bet nez vai Aleinu var nosaukt par vecu sievu. Valdnieks Roberts ir ļoti pieķēries manai meitai, un viņš to var pateikt jums pats. Un es pavisam nesen lūdzu valdniekus Graftonu un Linderliju atsūtīt man pa dēlam kā aizbilstamos abiem ir dēli Roberta vecumā.

-   Klēpja sunīšu kucēni! Lins Korbrejs iesmējās.

-   Robertam līdzās būtu vajadzīgs ari kāds vecāks zēns teiksim, kāds daudzsološs ieroču nesējs. Kāds, kuru viņš varētu apbrīnot un censties atdarināt. Petīrs pagriezās pret Veinvudu. Jums Dzelzsozolos tāds puisis ir, cienītā kundze. Varbūt jūs būtu ar mieru nosūtīt pie manis Haroldu Hārdingu?

-   Valdniek Petīr, tik nekaunīgus zagļus es vēl neesmu pieredzējusi, Anja Veinvuda bija uzjautrināta.

-   Negrasos zagt to zēnu, Petīrs atteica. Viņš ar valdnieku Robertu varētu kļūt par labiem draugiem.

-    Piekrītu, ka Roberts ar jauno Hariju var draudzēties, un viņš arī draudzēsies… Bronzas Jons paliecās uz priekšu, …Rūnakmenī, manā uzraudzībā kā mans aizbilstamais un ieroču nesējs.

-   Atdodiet mums zēnu, iestarpināja Belmors, un jūs neskarts varēsiet doties uz savām īstajām mājām Hārenholā.

-    Vai tas ir mājiens, ka citādi es tikšu aizskarts? Petīrs pārmetoši uz viņu palūkojās. Nespēju iedomāties, kāpēc gan. Mana nelaiķe sieva uzskatīja, ka šīs ir manas īstās mājās.

-   Valdniek Bailiš, Veinvuda ierunājās, I.īsa 'Iūlija bija Džona Arīna atraitne un šā bērna māte, kas valdīja viņa vietā kā reģente. Jūs… būsim atklāti, neesat ne Arīns, ne valdnieka Roberta asinsradinieks. Ar kādām tiesībām lai jūs pār mums valdītu?

-   Ja mani atmiņa neviļ, mani par Ielejas aizstāvi iecēla Līsa.

-   Līsai Tūlijai nekad īsti nav bijis sakara ar Ieleju, un viņai nebija nekādu tiesību ar mums izrīkoties.

-   Un kā tad paliek ar Robertu? Petīrs noprasīja. Vai jūs gribat apgalvot, ka viņai nebija tiesību izrīkoties pašai ar savu dēlu?

Nestors Roiss visu laiku bija klusējis, bet tagad skaļā balsī ierunājās: . Savulaik es pats cerēju apprecēt Līsu tāpat kā valdnieka Hantera tēvs un valdnieces Anjas dēls. Korbrejs viņu lenca vēl pirms pusgada. Ja viņa būtu izvēlējusies kādu no mums, mēs pat neiedomātos apstrīdēt šā vīra tiesības kļūt par Ielejas aizstāvi. Sanāca tā, ka viņa izvēlējās valdnieku Īkstīti un uzticēja savu dēlu viņam.

-    Bet viņš ir arī Džona Arīna dēls, brālēn, Bronzas Jons, saraucis pieri, palūkojās uz Mēness vārtu sargātāju. Viņš pieder Ielejai.

-    Ligzda atrodas Ielejā gluži tāpat kā Rūnakmens, Petīrs izlikās apjucis. Ja vien kāds to pēkšņi nav pārvietojis.

-   Jokojiet, cik gribat, Īkstīti, Belmors aizsvilās, bet puika nāks mums līdzi.

-   Esmu spiests jūs sarūgtināt, valdniek Belmor, bet mans padēls paliks te. Viņš nav vesels, kā jums jau ir labi zināms, un tāds ceļš viņam var dārgi maksāt. Kā viņa patēvs un Ielejas aizstāvis, es to nevaru atļaut.

-   Mums katram līdzi ir tūkstoš vīru, kas gaida kalna pakājē, Īkstīti, Sīmonds Templtons noklepojies sacīja.

-   Tā viņiem ir lieliska vieta.

-   Ja vajadzēs, mēs varam sasaukt daudz vairāk.

-   Vai draudat man ar karu, sīr? Petīrs nepavisam nelikās izbijies.

-   Mums ir vajadzīgs Roberts, Bronzas Jons nerimās.

Uz mirkli likās, ka sarunas nonākušas strupceļā, bet tad pie pavarda pagriezās Lins Korbrejs.

-   Man no šīm runām jau vemt gribas. Īkstītis jūs izmuldēs no apakšbiksēm, ja vēl ilgi viņā klausīsieties. Šo jautājumu var atrisināt vienīgi tērauds. Viņš izvilka no maksts divroku zobenu.

-   Man nav zobena, sīr, Petirs iepleta rokas.

-   To viegli var labot. Korbreja zobena pelēkajā asmenī ņirbēja sveču gaisma, un tērauds bija tik tumšs, ka Sansas prātā atausa tēva zobens Ledus. Tavam ābolu rijējam ir zobens. Lai viņš tev to iedod, vai arī paņem dunci.

Aleina redzēja, ka Lotors Brūns ķer pēc zobena, taču ieroči nepaguva satikties, kad Bronzas Jons nikns pietrūkās kājās.

-   Aizvāciet zobenu, sīr! Jūs esat Korbrejs vai Frejs? Mēs te esam viesi!

-   Tas ir kas neredzēts, Veinvuda uzmeta lūpu.

-   Bāz zobenu maksti, Korbrej, jaunais valdnieks Hanters piebalsoja. Tu apkauno mūs visus.

-    Patiesi, Līn, jau mierīgākā balsī piebilda Redforts. Tas mums neko nedos. Liec Valdnieci Bezcerību gulēt.

-    Mana Valdniece arī grib dzert, Līns nebija apklusināms. Kad viņa metas dancī, tad grib nobaudīt kādu sarkanu lāsi.

-   Tad tava Valdniece tā arī paliks gribot, Bronzas Jons nostājās Korbrejam ceļā.

-   Valdnieki prasītāji, Līns Korbrejs nosprauslojās, jums vajadzēja sevi nosaukt par sešām vecenēm. Iebāzis tumšo zobenu makstī, viņš gāja prom, ar plecu pastūmis Brūnu malā, it kā viņa tur nemaz nebūtu. Aleina dzirdēja viņa soļus izgaistam tālumā.

Anja Veinvuda un Hortons Redforts saskatījās. Hanters i/tukšoja vīna kausu un pastiepa, lai Aleina ielietu vēl.

-    Valdniek Bailiš, Sīmonds ierunājās, atvainojiet mūs par šo izrādi.

-    Kāpēc gan? Īkstīša balss kļuva salta. Jūs taču viņu šurp atvedāt, kungi.

-   Bet mums nebija padomā… Bronzas Jons sastomījās.

-   Jūs viņu šurp atvedāt. Man tagad būtu visas tiesības pasaukt sargus un likt jūs visus apcietināt.

Hanters pielēca kājās tik strauji, ka gandrīz izsita Aleinai no rokām vīna blašķi.

-   Jūs apsolījāt, ka mēs te būsim drošībā!

-    Jā. Priecājieties, ka man ir vairāk goda nekā dažam labam. Tik niknu Petīra balsi Aleina vēl nebija dzirdējusi. Esmu izlasījis jūsu prasību un uzklausījis jūsu argumentus. Tagad uzklausiet mani. Aizvāciet karaspēku no kalna pakājes. Ejiet mājās un lieciet manu dēlu mierā. Neatbilstoša pārvaldība ir bijusi, negrasos noliegt, bet tas bija Līsas darbs, ne manējais. Dodiet man gadu laika, un es apsolu, ka ar valdnieka Nestora palīdzību nevienam no jums nebūs iemesla žēloties.

-   Tā jūs tikai sakāt, tiepās Belmors. Bet kā gan mēs varam jums uzticēties?

-   Jūs gribat apgalvot, ka esmu neuzticams? Ne jau es pārrunu laikā izvilku zobenu. Jūs rakstāt par valdnieka Roberta aizstāvību, bet paši liedzat viņam saņemt pārtiku. Tas ir jāizbeidz. Es neesmu karavīrs, bet es cīnīšos, ja jūs nepārtrauksiet aplenkumu. Bez jums Ielejā ir arī citi valdnieki, un karaspēks ieradīsies arī no Karaļa ostas. Ja jūs to vēlaties, sakiet uzreiz, un Ielejā plūdīs asinis.

Aleina pamanīja šaubas prasītāju acīs.

-   Viens gads nav nemaz tik ilgs laiks, Redforts nedroši ieminējās. Varbūt… ja jūs mums dodat garantijas…

-    Neviens no mums nevēlas karu, Veinvuda atzina. Rudens drīz beigsies, un mums jāgatavojas ziemai.

Belmors nokāsējās.

-   Un pēc gada…

-   …es pats atteikšos no Ielejas aizstāvja pilnvarām, ja nebūšu ieviesis Ielejā kārtību, Petīrs nosolījās.

-   Domāju, ka tas ir vairāk nekā godīgi, Nestors Roiss iestarpināja.

-    Un nedrīkst būt nekādu izrēķināšanos, uzstāja Templtons. Ne nodevīgu runu, ne dumpja. Jums jāapzvēr arī tas.

-   Ar prieku, Petīrs piekrita, Man ir vajadzīgi draugi, nevis ienaid nieki. Varu jums uzrakstīt piedošanas zīmi, ja vēlaties pat Līnām Korbrejam. Viņa brālis ir labs cilvēks, un nav nekādas vajadzības apkaunot diženu namu.

-   Kungi, varbūt vajadzētu visu pārspriest? Veinvuda pagriezās pret pārējiem prasītājiem.

-   Nav vajadzīgs. Tāpat ir skaidrs, ka viņš ņēmis virsroku. Bronzas Jona pelēkās acis pētīja Petīru Bailišu. Lai kā man tas nepatīk, jums ir gads laika, un izmantojiet to lietderīgi, cienītais. Ne visus ir iespējams piemuļķot. Viņš atrāva durvis tik spēji, ka gandrīz izrāva tās no eņģēm.

Vēlāk tika sarīkotas tādas kā dzīres, lai gan Petīrs bija spiests atvainoties par pieticīgo cienastu. Tika atvests arī Roberts, saģērbts kamzolī zilos un krēmkrāsas toņos, un zēns visnotaļ cienījami pildīja mazā valdnieciņa lomu. Bronzas Jons to gan neredzēja, jo bija jau devies garajā atceļā no Ligzdas tāpat kā sīrs Līns Korbrejs. Pārējie valdnieki palika pilī līdz rītam.

"Viņš tos nobūra," Aleina prātoja, tajā vakarā guļot gultā un klausoties vēja gaudās aiz logiem. Meitene nezināja, kāpēc viņai radās zināmas aizdomas, taču aizmigt vairs nevarēja. Viņa piecēlās, apģērbās un atstāja Grečelu guļam.

Petīrs vēl arvien bija nomodā un rakstīja kādu vēstuli.

-   Aleina, viņš ierunājās. Kas tevi tik vēlu atvedis šurp, dārgā?

-   Gribēju šo to saprast. Kas būs pēc gada?

-   Redforts un Veinvuda ir veci, Īkstītis nolika spalvu. Viens vai pat abi nomirs. Džilvudu Hanteru nokaus paša brāļi visticamāk jaunais Hārlans, kurš jau izkārtoja valdnieka Eona nāvi. Kurš nokaus par sudraba briedi, nokaus arī par grasi, es mēdzu teikt. Belmors ir uzpērkams, ar Templtonu sadraudzēšos. Baidos, ka Bronzas Jons tā arī paliks pret mani naidīgi noskaņots, bet vienatnē viņš nebūs neko bīstams.

-   Un sīrs Līns Korbrejs?

-   Sīrs Līns būs mans nesamierināmais ienaidnieks. Viņš runās par mani riebeklības, klāstīs savu naidu pret mani katram pretimnācējam un piedāvās savu zobenu ikvienam, kurš būtu gatavs pret mani sazvērēties.

Tagad aizdomas kļuva par pārliecību.

-   Un kā jūs atalgosiet viņu par dienestu?

-   Ar zeltu, zēniem un solījumiem, protams, Īkstītis skaļi iesmējās. Sīram Līnām ir vienkāršas prasības, mīļā. Viņu interesē tikai zelts, zēni un slepkavošana.

Content

Mārtins Džordžs R. R. Mārtins Dziesma par ledu un uguni-4-1. Vārnu dzīres

PROLOGS

PRAVIETIS

SARDZES KAPTEINIS

SERSEJA

BRĪNA

SEMVELS

ARIJA

SERSEJA

DŽEIMIJS

BRĪNA

SANSA

KALMĀRA MEITA

SERSEJA

APTRAIPĪTAIS BRUŅINIEKS

BRĪNA

SEMVELS

DŽEIMIJS

SERSEJA

DZELZS KAPTEINIS

NOSLĪKUŠAIS VĪRS

BRĪNA

KRONETAJA

ĀRIJA

ALEINA