Martins Džordžs R. R.

Dziesma par ledu un uguni-5-1. Deja ar pūķiem.

Dzordzs R. R. Martins

Deja ar pūķiem. Dziesma par ledu un uguni. Piektā grāmata. pirmā daļa

maniem cienītājiem Lodey, Trebla, Stego, Pod, Caress, Yags, X-Ray un Mr. X, Kate, Chataya, Mormont, Mich, Jamie, Vanessa, Ro, ari Stubby, Louise, Agravaine, Wert, Malt, Jo, Mouse, Telisiane, Rlackfyre, Bronn Stone, Coyotes Daughter un citiem trakajiem un mežonēm no "Brālības bez karogiem"

maniem interneta vietnes burvjiem Elio un Linda, Rietmalas valdniekiem, Winter un Fabio no WIC, kā ari Gibbs no Pūķakmens, kas to visu aizsāka

vīriem un sievām no Ašai Spānijā, kuri mums dziedāja par lāci un skaistuli, kā arī teiksmainajiem cienītājiem no Itālijas, kuri cēla galdā tik daudz vīna, maniem lasītājiem Somijā, Vācijā, Brazīlijā, Portugālē, Francijā, Nīderlandē un citās tālajās zemēs, kur šī deja tiek gaidīta

visiem maniem draugiem un cienītājiem, ar kuriem vēl neesmu ticies

paldies par pacietību

Kartes sastādījis Džeimss Sinklērs

.

HRONOLOĢIJAS SKAIDROJUMS

Es zinu, ka ir pagājis tāds laiciņš, kopš izdotas iepriekšējās grāmatas, tāpēc nebūs par ļaunu šo to atgādināt.

Jūs turat rokās sāgas "Dziesma par ledu un uguni" piekto grāmatu. Ceturtā bija "Vārnu dzīres", tomēr jāteic, ka šī grāmata tieši neseko iepriekšējai. Drīzāk tās notikumi risinās paralēli.

Gan "Dejā ar pūķiem", gan "Vārnu dzīrēs" aprakstītie piedzīvojumi norisinās tūdaļ pēc tā, kas noticis "Zobenu vētrā". "Vārnu dzīres" galvenokārt atspoguļoja notikumus Karaļa ostā un tās tuvumā, Dzelzs salās un Dornē, savukārt "Deja ar pūķiem" mūs aizved uz Melno pili pie Mūra un arī aiz tā, pāri šaurajai jūrai uz Pentosu un Vergu līci, kā arī stāsta par Tīrionu Lanisteru, Džonu Sniegu, Dinerīsu Tārgārjenu un citiem varoņiem, kurus nesastapāt iepriekšējā grāmatā. Šīs paralēlās grāmatas ir nošķirtas ģeogrāfiski, nevis hronoloģiski.

Tomēr līdz zināmai robežai.

"Deja ar pūķiem" ir apjomīgāka nekā "Vārnu dzīres" un aptver plašāku laika periodu. Kad pamanīsiet, ka grāmatā atkal parādās varoņi no iepriekšējās, tas nozīmēs, ka stāstījums turpinās jau pēc "Vārnu dzīrēs" aprakstītā laikposma un abas notikumu plūsmas atkal ir savienojušās.

…atkal.

Pēc tam nāks "Ziemas vēji", kuros visi varoņi, cerams, drebināsies kopā.

Džordžs R. R. Mārtiņš, 2011. gada aprīlī

PROLOGS

Nakts pretīgi smirdēja pēc cilvēka.

Vārgs apstājās zem koka un paostīja gaisu, tā pelēkbrūno kažoku izraibināja ēnas. Vējš priežu smaržā nesa lapsas, zaķa, roņa, brieža un pat vilka smaku, taču pāri visam oda pēc cilvēka.

Vārgs zināja, ka arī tās pārējās smakas varēja nākt no cilvēka tas bija vecu, appelējušu ādu smārds, ko gandrīz nomāca dūmu, asiņu un puvuma smirdoņa. Vienīgi cilvēks mēdza nodīrāt citus zvērus un valkāt to ādu un matus.

Vārgi nebaidījās no cilvēkiem tā kā vilki. Naids un bads rāva vēderu krampī, tāpēc tas gari nogaudojās, saukdams savu vienacaino brāli un mazo viltīgo māšeli, bet tad aizjoņoja pa mežu. Bara biedri sekoja pa pēdām smaku bija saoduši arī tie. Skrienot viņš spēja redzēt arī viņu acīm un saskatīja priekšā pats sevi. No garajiem pelēkajiem vilku purniem baltiem karstiem mākoņiem plūda elpa, pie ķepām ciets kā akmens bija piesalis ledus, taču medības bija sākušās. "Miesa," vārgs domāja. "Gaļa."

Vienatnē cilvēks bija kusla radība. Lai arī viņš bija liels, spēcīgs un ar asu redzi, tomēr dzirde bija vāja, bet saost vispār neko nevarēja. Brieži, aļņi un pat zaķi par to bija ātrāki, lāči un cūkas cīņā niknāki. Tomēr barā cilvēki bija bīstami. Vilki, ielencot medījumu, dzirdēja, kā smilkst cilvēka kucēns, dzirdēja, kā zem neveiklajiem soļiem gurkst iepriekšējā naktī uzsnigušais sniegs, dzirdēja, kā grab cietāda un garie pelēkie nagi, ko cilvēki stiepa sev līdzi.

"Zobeni," kāda balss vargam domās teica, "šķēpi."

Kokiem bija pieauguši ledus zobi, kas utie/.ti nokarājās no kailajiem brūnajiem zariem. Vienacis, šķiezdams uz visām pusēm sniegu, izlauzās cauri krūmājam, un bara biedri viņam sekoja augšup pakalnā un otrā pusē pa nogāzi lejā uz mežu, kur gāja cilvēki. Viena bija kuce, un viņai rokās bija zvērādās ievīstītais kucēns. "Atstāj to pēdējo," balss čukstēja, "jo tēviņi ir bīstamāki." Cilvēki rēja viens otram, kā to parasti mēdza darīt, taču vārgs juta viņu izbailes. Vienam bija koka ilknis, tikpat garš kā viņš pats. Cilvēks to meta, taču roka notrīcēja un ilknis aizlidoja pārāk augstu.

Vilku bars metās viņiem virsū.

Varga vienacainais brālis nogāza koka ilkņa metēju augšpēdus sniegā un pārkoda tam rīkli. Viņa māsa aizlavījās otram cilvēku tēviņam aiz muguras un uzveica arī to, tāpēc paša varga ziņā palika kuce ar kucēnu.

Viņai arī bija ilknis, taču mazs un no kaula, turklāt viņa to nometa zemē, kad varga žokļi sakļāvās ap viņas kāju. Kuce nokrita, abas priekšķepas apvijusi ap brēcošo kucēnu. Zem ādām no kuces bija kauli un āda vien, taču tesmeņi bija pilni ar pienu, savukārt vissaldākā gaļa bija kucēnā, tāpēc vilks atstāja dažus gardus kumosus brālim. Kad baram vēderi bija pilni, sasalušais sniegs ap pāri palikušajiem kauliem bija kļuvis sarkanbalti sārts.

Vairāku līgu attālumā vienistabas dubļu kleķa būdā ar dūmu eju salmu jumtā un klona grīdu Varamīrs nodrebinājās, noklepojās un aplaizīja lūpas. Viņam acis bija sasarkušas, lūpas saplaisājušas, rīkle izkaltusi, taču mutē jautās tauku un asiņu garša, lai arī vēders vai brēca pēc ēdiena. "Bērna miesa," viņš nodomāja, atceroties Bumbuli. "Cilvēka gaļa." Vai viņš bija kritis tik zemu, ka remdēja izsalkumu ar cilvēka gaļu? Viņš domās dzirdēja Hagonu lamājamies. "Cilvēki var ēst zvēru miesu, un zvēri var ēst cilvēku miesu, bet cilvēks, kurš ēd cilvēka miesu, ir preteklis."

"Preteklis." Tas bija Hagona iemīļotais vārds. "Preteklis, preteklība." Ēst cilvēka gaļu bija preteklība; ēst vilka miesu, esot vilka ādā, bija preteklība, turklāt iemiesoties otrā cilvēkā bija vislielākā preteklība, kādu vien varēja iedomāties. "Hagons bija vājš, viņš baidījās pats no sava spēka. Viņš kaukdams izlaida garu, kad es viņam laupīju otro dzīvību." Viņa sirdi bija aprijis Varamīrs pats. "Viņš man iemācīja ļoti daudz, un pašās beigās no viņa uzzināju, kā garšo cilvēka gaļa."

Tiesa gan, tajā brīdī viņš bija vilka ādā. Viņš nekad nebija iekodies cilvēka gaļā ar saviem cilvēka zobiem, taču nebija aizliedzis to darīt sava bara locekļiem. Vilki bija tikpat izbadējušies kā viņš izkāmējuši, nosaluši un izsalkuši, bet medījums "…divi vīrieši, sieviete un bērns uz

rokām, kuri, bēgot no sakāves, ieskrēja nāvē. Viņi vienalga drīz būtu dabūjuši galu no sala vai bada. Šādi nomirt bija labāk un ātrāk. Tā bija žēlsirdība."

-   Žēlsirdība, viņš skaļi noteica.

Rīkle bija jēla, taču bija patīkami dzirdēt cilvēka balsi, kaut arī tā bija viņa paša. Gaiss oda pēc pelējuma un mitruma, zeme bija auksta un cieta, ugunskurs deva vairāk dūmu nekā siltuma. Varamīrs, vienlaikus klepodams un drebinādamies, pieliecās liesmām tik tuvu, cik vien bija iespējams, jo sāpēja sāns, kur bija atvērusies ievainojuma brūce. Bikses bija piesūkušās ar asinīm līdz celim un sakaltušas cietā brūnā garozā.

Dadziene bija viņu brīdinājusi, ka tā var gadīties.

-   Es aizšuvu brūci, kā nu varēju, viņa teica, bet tev jāguļ un jāļauj tai sadzīt, citādi tā atkal atvērsies.

Dadziene bija viņa pēdējā sabiedrotā sīksta kā veca koka sakne, kārpaina, vēja aprauta un krunkaina šķēpnese. Pārējie tālajā ceļā viņu bija pametuši tie cits pēc cita bija atpalikuši vai aiztraukušies uz priekšu, uz saviem vecajiem ciemiem, Pienupi, Cietaini vai mežiem, kur vientulībā dabūt galu. Varamīrs nezināja, kur kurais devās, un tas viņam bija pilnīgi vienalga. "Vajadzēja kādā iemiesoties, kad man vēl bija tāda iespēja. Vienā no dvīņiem, tajā lielajā tēvainī ar rētaino ģīmi vai rudajā puisietī." Viņš gan baidījās, jo kāds varēja aptvert, kas īsti notiek, un viņu nogalēt. Turklāt viņam neizgāja no prāta Hagona teiktais, tāpēc iespēja palika neizmantota.

Pēc kaujas ļaudis klīda pa mežiem tūkstošiem izsalkuši un pārbijušies viņi bēga no asinspirts, ko bija piedzīvojuši pie Mūra. Vieni gribēja atgriezties mājās, ko bija atstājuši, citi plānoja jaunu uzbrukumu Mūra vārtiem, bet vairums bija galīgi apjukuši un nezināja ne kur iet, ne ko darīt. Viņi bija izsprukuši no melnajām vārnām un bruņiniekiem pelēkajās tērauda bruņās, taču visnenogurdināmākais ienaidnieks viņus vajāja tagad. Katru dienu pie takām parādījās arvien jauni miroņi. Daži bija miruši no bada, citi nosaluši, vēl citi no slimībām. Ne vienu vien bija nokāvuši bijušie ieroču brāļi, ar kuriem kopā Aizmūra karaļa Mensa Raidera karaspēkā bija devušies uz dienvidiem.

"Menss ir kritis," vēl dzīvie izmisuma pilnās balsīs cits citam stāstīja. "Menss ir sagūstīts, Menss ir miris."

-    Harma ir pagalam, un Menss ir sagūstīts, Dadziene, šujot viņa brūci, apgalvoja. "Kur tagad ir Tormunds, Raudulis, Sešādis un visi tie drosmīgie izlūki?

"Viņa mani nepazīst," Varamīrs aptvēra. "Un kā gan viņa mani varētu pazīt?" Bez saviem zvēriem viņš nemaz neizskatījās tik varens. "Es biju Varamīrs Sešādis, un kopā ar Menšu Raideru dalījos maizes kumosā." Viņš sevi par Varamīru bija nosaucis desmit gadu vecumā. "Tas ir valdnieka cienīgs vārds, kas jāapdzied dziesmās. Varens un baiss vārds." Tomēr viņš bija bēdzis no vārnām kā bailīgs zaķis. Šausmīgais valdnieks Varamīrs bija kļuvis par gļēvuli, taču nedrīkstēja pieļaut, ka Dadziene to uzzina, tāpēc viņš šķēpnesei bija paziņojis, ka viņu saucot par Hagonu. Vēlāk viņš pats brīnījās, kāpēc no visiem iespējamajiem vārdiem viņam prātā ienācis tieši šis. "Es apriju viņa sirdi un izdzēru viņa asinis, bet viņš vienalga mani vajā."

Kādu dienu bēgošos mežā panāca jātnieks izkāmējušā zirgā un nobļāvās, ka visiem jādodas uz Pienupi, kur Raudulis pulcējot karavīrus, lai ietu uz Miroņgalvu tiltu un ieņemtu Ēnu torni. Daudzi viņam sekoja, taču vairums palika. Pēc tam ugunskurus apstaigāja drūms ar dzintaru rotājies karotājs zvērādās un centās pierunāt visus dzīvos iet uz ziemeļiem un meklēt glābiņu Tennas ielejā. Varamīrs tā arī nesaprata, kāpēc šis iedomājās, ka tur būs drošāk, ja paši tennieši no turienes bija aizbēguši, bet viņam gāja līdzi simtiem cilvēku. Vēl vairāki simti aizgāja līdzi mežu raganai, kuru bija piemeklējis redzējums par kuģiem, kas ieradušies, lai aizvestu brīvļaudis uz dienvidiem.

-   Mums jāmeklē jūra! klaigāja Kurmju māte un kopā ar sekotājiem devās uz austrumiem.

Varamīrs arī būtu gājis kopā ar viņiem, ja būtu bijis stiprāks. Jūra bija pelēka, auksta un tālu, un veidmainis zināja, ka nenodzīvos tik ilgi, lai to ieraudzītu. Viņš jau deviņas reizes bija miris un tagad atkal bija pie nāves, tikai šoreiz bija jāmirst pa īstam. "Vāverādas apmetnis," Sešādis atminējās. "Viņš mani sadūra vāverādas apmetņa dēļ."

Tā valkātājas sadragātais pakausis bija pārvērties asiņainā putrā ar kaula šķēpelēm, taču apmetnis izskatījās gana biezs un silts. Sniga sniegs, un Varamīrs savu apmetni bija pazaudējis pie Mūra. Viņš bija pazaudējis arī visas zvērādu segas, vilnas apakšbikses, aitādas zābakus, cimdus ar kažokādas oderi, medalus un pārtikas krājumus, matu cirtas, ko bija paturējis par piemiņu no sievietēm, ar kurām bija gulējis, un pat Mensa dāvātos zelta roku riņķus. "Es sadegu un nomiru, bet pēc tam bēgu kā prātu zaudējis no sāpēm un bailēm." Viņam vēl arvien bija kauns no piedzīvotā, taču viņš tāds nebija viens bēga simtiem un tūkstošiem. "Kauja bija zaudēta. Ieradās bruņinieki tēraudā un apkāva visus, kas centās cīnīties. Vajadzēja vai nu bēgt, vai iet bojā."

Tomēr no nāves nebija viegli aizbēgt. Mežā noliecies pie mirušās sievietes, lai novilktu viņas apmetni, Varamīrs nemaz nepamanīja puišeli, kas izšāvās no paslēptuves, iedūra viņam sānā garu kaula dunci un izrāva apmetni no viņa tvēriena.

-   Tā bija zēna māte, Dadziene paskaidroja, kad puika bija aizskrējis, un tas bija viņa mātes apmetnis. Kad viņš ieraudzīja, ka tu gribi šo aplaupīt…

-   Viņa taču bija beigta, Varamīrs taisnojās, viebdamies sāpēs, kad Dadziene ar kaula adatu caurdūra miesu. Kāds bija sašķaidījis viņai pauri. Droši vien kāds no vārnām.

-    Tā nebija vārna. Tie bija ragkāji, es pati redzēju. Adata savilka brūces malas. Mežoņi ko var gribēt.

"Neko. Ja Menss ir miris, brīvļaudis ir dimbā." Tennieši, milži, ragkāji, alu ļaudis ar apvīlētajiem zobiem un tie no rietumu krasta ar saviem kaulu ratiem… visi bija dimbā. Pat vārnas. Viņi varbūt to vēl nezināja, bet tie izdzimteņi ar melnajiem apmetņiem būs beigti tāpat kā visi citi. Ienaidnieks nāca arvien tuvāk.

Galvā atbalsojās Hagona skarbā balss: "Tu mirsi duci reižu, puika, un sāpēs ik reizi… bet, kad pienāks tava īstā nāve, tu dzīvosi no jauna. Mēdz teikt, ka tā otrā dzīve ir vienkāršāka un patīkamāka."

Varamīram Sešādim to itin drīz vajadzēja uzzināt. Viņš savu īsto nāvi saoda sīvajos dūmos un sajuta karstumā zem pirkstiem, kad aizbāza roku aiz drānām, lai aptaustītu brūci. Arī drebuļi viņu kratīja līdz pat kaulam šoreiz viņu nobeigs aukstums.

Iepriekšējo reizi viņš gāja bojā no uguns. "Es sadegu." Sākumā sev par lielu apmulsumu viņš saprata, ka kāds strēlnieks no Mūra viņā ielaidis degošu bultu… taču uguns viņu aprija no iekšpuses. Un tās sāpes…

Varamīrs pirms tam bija miris deviņas reizes. Vienu reizi no šķēpa dūriena, vienu reizi, kad lācis pārkoda viņam rīkli, un vienu asiņu peļķē, kad bija dzemdējis nedzīvu vilcēnu. Pirmo reizi viņš nomira sešu gadu vecumā, kad tēvs ar cirvi viņam pāršķēla galvu, bet pat tas nebija tik mokoši, kā just uguni aprijam iekšas un sprakšķam ap spārniem. Viņš pūlējās aizlidot prom, taču panikā uzjundīja liesmas vēl lielākas un karstākas. Kādu brīdi vārgs vēl riņķoja virs Mūra un ar ērgļa acīm saskatīja vīrus lejā, bet tad liesmas pārvērta viņa sirdi oglē, viņa gars brēkdams atgriezās savā īstajā ādā, un uz mirkli viņš bija zaudējis prātu. Pat atmiņas vien viņam aizdeva drebuļus.

Tikai tad viņš pamanīja, ka uguns ir izdzisusi.

Ugunskurā bija palikuši pelēkmelni malkas izdedži, pelnos kvēloja vien reta oglīte. "Tās vēl dūmo, vajag tikai malku." Sāpēs sakodis zoobus, Varamlrs aizrāpās līdz žagaru čupiņai, ko Dadziene bija salasījusi pirms aiziešanas medībās, un uzmeta pāris stibas pelniem.

-   Še, viņš norūca. "Dedz." Viņš uzpūta ogles un klusībā noskaitīja lūgšanu mežu, kalnu un lauku dievam bez vārda.

Dievi neatbildēja. Pēc brīža no ugunskura vairs necēlās arī dūmi un mazajā būdā kļuva vēl aukstāk. Varamīram nebija ne krama, ne posas, ne sausu iekuru, tāpēc pašam atkal iekurt uguni nebija nekādas iespējas.

-   Dadziene, viņš piesmakušā balsī pasauca un sāpēs sarāvās. Dadziene!

Viņai bija smails zods, plakans deguns, un uz vaiga kārpa, no kuras auga četri tumši mati. Neglīta un skarba seja, taču Varamīrs daudz būtu devis, lai tikai tā parādītos būdas durvīs. "Man vajadzēja viņā iemiesoties, pirms viņa aizgāja." Cik ilgi viņa jau bija prom? Divas dienas? Trīs? Varamīrs nezināja. Būdā bija tumšs, turklāt viņš ik pa brīdim te iemiga, te pamodās, tāpēc nesaprata ir diena vai nakts.

-   Gaidi, Dadziene tika teikusi. Es atnesīšu ēdienu.

Tā nu viņš kā muļķis gaidīja, domāja par Magoņu, Bumbuli un citām ļaundarībām, ko savā garajā dzīvē bija sastrādājis. Tomēr dienas gāja un nāca, bet Dadziene nepārradās. "Viņa neatnāks." Varamīrs prātoja, vai nav sevi nodevis. Diez, viņa varēja nojaust, kas vargam padomā, vai arī viņš varbūt miegā runājis?

-   Preteklība, viņš dzirdēja Hagonu sakām tā, it kā šis atrastos viņam blakus būdā.

-    Viņa ir tikai neglīta šķēpnese, Varamīrs atbildēja. Es esmu varens, es esmu Varamīrs vārgs un veidmainis. Nebūs taisnīgi, ka viņa dzīvos, bet es miršu.

Neviens neatbildēja, jo neviena nebija. Dadziene bija prom. Viņa bija Varamīru pametusi tāpat kā visi citi.

Pat māte viņu bija pametusi. "Viņa raudāja par Bumbuli, bet manis dēļ nekad." Tajā rītā, kad tēvs viņu izrāva no gultas, lai aizvestu pie Hagona, māte pat nepaskatījās uz dēlu. Viņš brēca un spārdījās, bet tēvs iecirta viņam pliķi, lai apklusinātu.

-   Tava vieta ir pie tādiem pašiem kā tu. Tas bija viss, ko tēvs sacīja, nomezdams viņu Hagonam pie kājām.

"Viņš neko daudz nekļūdījās," Varamīrs drebinādamies domāja. "Hagons man iemācīja visu. "Viņš man iemācīja medīt un ķert zivis, sadalīt me

dījumu un izņemt asakas, atrast ceļu mežā. Viņš man iemācīja vārgu un veidmaiņu noslēpumus, lai gan manas spējas bija spēcīgākas nekā viņējās."

Pēc daudziem gadiem vārgs mēģināja uzmeklēt vecākus, lai pateiktu, ka Kunkulis ir kļuvis par diženo Varamīru Sešādi, taču abi bija miruši un sadedzināti. "Aizgājuši kokos un strautos, aizgājuši klintīs un zemē, aizgājuši dubļos un pīšļos." Tā mežu ragana bija teikusi viņa mātei, kad gāja bojā Bumbulis. Taču Kunkulis negribēja pārvērsties dubļu pikucī. Zēns bija sapņojis, ka dziesminieki apdziedās viņa varoņdarbus un skaistas meičas viņu skūpstīs. "Kad būšu liels, es kļūšu par Aizmūra karali," Kunkulis sev nosolījās. Par karali viņš nekļuva, lai arī bija tam pietuvināto lokā. Varamīrs Sešādis bija vīrs, no kura ļaudis baidījās. Kaujā viņš jāja trīspadsmit pēdas augsta sniega lāča mugurā, viņam kalpos bija trīs vilki un ēnu kaķis, turklāt viņš sēdēja Mensam Raideram pie labās rokas. "Es te esmu Mensa dēļ. Man nevajadzēja viņu klausīt. Man vajadzēja iemiesoties lācī un saplosīt viņu gabalos."

Pirms Mensa Varamīrs Sešādis pats bija tāds kā valdnieks. Viņš viens ar saviem zvēriem dzīvoja sūnu, dubļu kleķa un baļķu miteklī, kas reiz bija piederējis Hagonam. Kāds ducis ciemu viņam nodevās maksāja maizi, sāli, sidru, kā arī augļus un dārzeņus no dārziem. Gaļu viņš sagādāja pats. Sagribējis sievieti, viņš sūtīja ēnu kaķi tai pa pēdām, un ikviena meiča, ko viņš bija nolūkojis, rātni likās viņa gultā. Dažas tur likās raudādamas, bet vienalga likās. Varamīrs apveltīja viņas ar sēklas šļācienu, paņēma par piemiņu matu šķipsnu un raidīja prom. Laiku pa laikam uzradās kāds ciema drosminieks ar šķēpu, gribēdams nokaut briesmoni, lai pasargātu māsu, mīļoto vai meitu. Veidmainis tos visus nogalēja, bet nekad nedarīja pāri sievietēm. "Sīkaļas. Tādi paši nīkuļi kā Bumbulis, un nevienam pašam nebija spēju."

Bailes lika viņam pietrausties kājās. Satvēris sānu, lai no brūces nesūktos asinis, Varamīrs aizstreipuļoja pie durvīm, pavēra noplukušo ādu, kas bija tām aizklāta priekšā, un ieraudzīja baltu sienu. "Sniegs." Nebija nekāds brīnums, ka iekšā valdīja tāda tumsa un dūmi sniegs bija ieputinājis būdu.

Varamīrs pagrūda sienu, un tā sabruka, jo sniegs vēl bija mīksts un mitrs. Ārā balta kā nāve valdīja nakts, bāli šķidri mākoņi dejoja ap sudrabaino mēnesi, tūkstošiem zvaigžņu salti vērās lejup. Varēja redzēt kupenās ieputinātas pārējās būdas, bet aiz tām blāvi vīdēja ledus bruņās tērpta sejaskoka siluets. Uz dienvidiem un rietumiem tuksnesīgi pletās balti kalni, kur nekustējās nekas, izņemot krītošo sniegu.

-    Dadziene! Varamīrs vāri pasauca, domādams, diez cik tālu viņa aizgājusi. "Dadziene. Sievišķi, kur tu esi?"

Par atbildi tālumā iegaudojās vilks.

Varamīram pārskrēja šermuļi. Viņš pazina šo kaucienu tikpat labi, kā Kunkulis bija pazinis savas mātes balsi. "Vienāds." Tas bija vecākais no visiem trim vilkiem, lielākais un negantākais. Vajātājs bija smuidrāks, ašāks un jaunāks, Viltniece izmanīgāka, taču abi no Vienača baidījās. Vecais vilks bija bezbailīgs, nežēlīgs un mežonīgs.

Mirdams kā ērglis, Varamīrs bija zaudējis spēju vadīt savus zvērus. Ēnu kaķis bija aizskrējis mežā, bet sniega lācis atieza nagus pret visiem, kas bija tam blakus zvērs saplosīja četrus vīrus, pirms pats krita no šķēpa. Lācis būtu nomiedzis arī Varamīru, ja šis trāpītos pa ķērienam dzīvnieks viņu necieta un allaž trakoja, kad veidmainis tajā iemiesojās vai pārvācās atpakaļ pats savā ādā.

Toties vilki…

"Mani brāļi, mans bars." Daudzas aukstas naktis viņš bija pavadījis līdzās saviem vilkiem, kuru pinkainie augumi viņu sildīja. "Kad es nomiršu, viņi apris manu miesu un pavasara atkusni sagaidīs tikai mani kauli." Šī doma Varamīru savādi mierināja. Vilki bieži bija medījuši viņa vietā, tāpēc šķita piedienīgi, ja beigās viņš barotu zvērus. Bet tikpat labi viņš varētu arī sākt savu otro dzīvi, plosot pats savu līķi.

Ar suņiem saikni atrast bija visvieglāk tie dzīvoja tik tuvu cilvēkam, ka paši bija gandrīz vai cilvēki. Iemiesoties sunī bija tikpat kā uzvilkt vecu zābaku, kura āda ir labi ievalkāta. Gluži kā zābaks bija radīts kājai, tā suns bija radīts ķēdei, lai arī ar aci šī ķēde nebija saskatāma. Ar vilkiem jau gāja grūtāk. Cilvēks varēja sadraudzēties ar vilku un pat to salauzt, taču neviens nespēja vilku pakļaut. "Vilki un sievietes ir visam mūžam," Hagons bieži mēdza sacīt. "Ja vienu izvēlies, tad tā ir kā laulība. No tās dienas vilks ir daļa no tevis un tu esi daļa vilka. Jūs mainīsieties kopā."

Citus zvērus labāk esot likt mierā, mednieks pieteica. Kaķi bija nejēdzīgi un ļauni, vienmēr gatavi vērsties pret savu saimnieku. Aļņi un brieži bija medījums ilgi dzīvojot to ādā, pat visdrosmīgākais vīrs kļuva par gļēvuli. Lāči, mežacūkas, āpši, zebiekstes… Hagons to neatzina. "Dažās ādās labāk nelīst, puika, jo nez vai tev patiks tas, par ko tu kļūsi." Viņaprāt, vissliktākie bija putni. "Cilvēki nav radīti, lai paceltos virs zemes. Ja pārāk daudz laika pavadīsi mākoņos, tev vairs negribēsies nolaisties uz zemes. Pazīstu veidmaiņus, kuri ir iemiesojušies vanagos, ērgļos, kraukļos, un, pat atgriezušies savās ādās, viņi tikai sēž un sapņaini lūr tajās nolāpītajās debesīs."

Tomēr ne visi veidmaiņi bija vienādi. Reiz, kad Kunkulim bija desmit gadi, Hagons viņu paņēma līdzi uz saietu. Vairums bija vārgi vilkači, taču zēns tur redzēja arī citus, daudz interesantākus cilvēkus. Boroks tik |oti līdzinājās savam mežakuilim, ka viņam tikai ilkņu trūka. Orelam bija ērglis, Briērai ēnu kaķis. To ieraudzījis, Kunkulis tūdaļ pats iekāroja sev ēnu kaķi. Tad vēl tur bija kazu sieva Grizela…

Taču neviens no viņiem, pat Hagons, nebija tik spēcīgs kā Varamīrs Sešādis gara auguma, nosvērts un akmenscietām rokām. Mednieks nomira, liedams gaužas asaras, kad Varamīrs iemiesojās Pelēcī un paziņoja, ka zvērs tagad pieder viņam. "Nebūs tev otrās dzīves, vecais." Toreiz viņš lika saukts par Varamīru Trejādi. Lai arī Pelēcis bija vārgs, gandrīz bez zobiem un drīz vien sekoja Hagonam nāvē, vecais vilks tomēr bija ceturtais.

Varamīrs varēja dabūt jebkuru zvēru, liekt tos pēc savas gribas un padarīt to miesu par savējo. Suni vai vilku, lāci vai āpsi…

"Dadzieni," viņš iedomājās.

Hagons teiktu, ka tā ir preteklība, visnetīrākais no grēkiem, taču Hagons bija miris, apēsts vai sadedzināts. Menss arī viņu par to nolādētu, bet Menss bija nokauts vai sagūstīts. "Neviens to nekad neuzzinās. Es būšu šķēpnese Dadziene, bet Varamīrs Sešādis būs beigts." Viņš nojauta, ka kopā ar ķermeni zaudēs arī savas spējas. Viņš zaudēs vilkus un atlikušo mūžu dzīvos kā kaulaina, kārpaina vecene… toties dzīvos. "Ja vien viņa atgriezīsies un man pietiks spēka viņā iemiesoties."

Varamīru pārņēma reibuma vilnis. Viņš attapās uz ceļiem, ar rokām atspiedies sniegā. Viņš paņēma sniegu saujā, iebāza to mutē, cauri bārdai ierīvēja saplaisājušajās lūpās un iesūca mitrumu. Ūdens bija tik auksts, ka viņš tikko sevi piespieda to norīt, un tas viņam lika atcerēties, ka viņu moka karstumi.

Izkusušais sniegs tikai vairoja izsalkumu vēders alka pēc ēdiena, nevis ūdens. Putenis bija mitējies, taču cēlās vējš, nesdams pa gaisu sniegpārslas un pātagodams viņa seju. Varamīrs lauzās cauri kupenām, un brūce sānā te atvērās, te aizvērās. Elpa plūda no mutes kā balts, izspūris mākonis. Pie sejaskoka viņš atrada kritušu zaru, kas izrādījās pietiekami garš, lai derētu par kruķi. Smagi uz tā atspiedies, veidmainis kliboja tuvākās būdas virzienā varbūt iemītnieki bēgot kaut ko bija aizmirsuši… kādu ābolu maišeli, mazliet kaltētas gaļas, jebko, kas ļautu Varamīram dzīvam sagaidīt Dadzienes atgriešanos.

Kad viņš jau bija gandrīz pie būdas, kruķis zem viņa svara salūza, un Varamīrs zaudēja līdzsvaru.

Viņš nezināja, cik ilgi bija tur gulējis un cik ilgi asinis bija krāsojušas sniegu sarkanu. "Sniegs mani apraks." Tā būtu mierīga nāve. "Mēdz teikt, ka uz beigām cilvēkam esot silti, viņš aizmiegot." Cik jauki būtu atkal just siltumu, lai arī Varamīram kļuva skumji, jo viņš nekad neieraudzīs zaļās un siltās zemes, par kurām bija dziedājis Menss. "Tādiem kā mēs aiz Mūra nav vietas," Hagons bieži atkārtoja. "Brīvļauži baidās no veidmaiņiem, tomēr arī ciena mūs. Uz dienvidiem no mūra pakļāvīgie ļautiņi mūs medīs un apkaus kā cūkas."

"Tu mani brīdināji," Varamīrs nodomāja, "bet tu arī man parādīji Austrumsardzi." Viņam droši vien nebija vairāk par desmit gadiem. Hagons toreiz iemainīja duci dzintara kreļļu un ragavas ar zvērādām pret sešiem maisiem vīna, sāls kluci un vara katlu. Austrumsardze bija labāka vieta tirdzniecībai nekā Melnā pils, jo tur piestāja kuģi ar kravām no pasakainām aizjūras zemēm. Vārnas zināja, ka Hagons ir mednieks un Naktssardzes draugs, turklāt viņi alka uzzināt jaunumus par dzīvi aiz Mūra. Viens otrs ari zināja, ka viņš ir veidmainis, taču neviens par to skaļi nerunāja. Tieši Austrumsardzē pie jūras zēns sāka sapņot par siltajām dienvidu zemēm.

Varamīrs juta, kā uz pieres kūst sniegpārsliņas. "Tas nav tik traki kā sadegt. Ļaujiet man aizmigt un vairs nepamosties, ļaujiet man dzīvot otro dzīvi." Vilki bija tuvu, viņš tos juta. Viņš pamestu savu nespēcīgo miesu un kļūtu par vilku, kurš naktīs medī un gaudo uz mēnesi. Vārgs varēja kļūt par īstu vilku. "Bet par kuru?"

Par Viltnieci nē. Hagons teiktu, ka tā ir preteklība, bet Vienacis bieži drāza kuci, kad tajā bija iemiesojies Varamīrs. Viņš gan gribētu pavadīt mūžu kuces ādā tikai tādā gadījumā, ja nebūtu citas iespējas. Vajātājs derētu labāk tas bija jauns tēviņš… tomēr Vienacis bija lielāks un niknāks, turklāt tieši Vienacis allaž drāza Viltnieci, kad tā sāka meklēties.

-    Stāsta, ka atmiņas pazūdot, Hagons mācīja dažas nedēļas pirms nāves. Kad cilvēka miesa mirst, viņa gars turpina dzīvot vilkā, taču atmiņas ar katru dienu izbalo, zvērs arvien mazāk ir vārgs un arvien vairāk vilks, līdz no cilvēka tajā vairs nav palicis nekā, un ir tikai vilks.

Varamīrs zināja, ka tā ir patiesība. Kad viņš iemiesojās Orela ērglī, tad varēja just, kā tas otrs veidmainis viņa klātbūtnē trako. Orelu nogalēja vārnu pārbēdzējs Džons Sniegs, un Orela naids pret savu slepkavu bija tik spēcīgs, ka arī Varamīrs sāka to zvērēnu ienīst. To, ka Sniegs ir vārgs, viņš saprata tajā pašā mirklī, kad ieraudzīja lielo balto dižvilku, kas bez skaņas sekoja puisim pa pēdām, viens veidmainis allaž spē

ja sajust citu. "Mensam vajadzēja ļaut man iemiesoties tajā dižvilkā. Tā būtu karaļa cienīga otrā dzīve." Varamīrs nešaubījās, ka viņš to būtu spējis. Sniegam spējas bija spēcīgas, taču jauneklis bija neapmācīts, tāpēc pūlējās apspiest savu dabu, lai gan ar to vajadzēja lepoties.

Varamīrs ievēroja, ka no baltā stumbra viņu pēta sejaskoka sarkanās acis. "Dievi mani vērtē." Viņam pārskrēja šermuļi. Viņš bija darījis ļaunas un briesmīgas lietas. Viņš bija zadzis, nokāvis un izvarojis. Viņš bija ēdis cilvēka miesu un dzēris mirstošo asinis, kas, sarkanas un karstas, plūda no pārkostajiem kakliem. Viņš mežos bija izsekojis ienaidniekus, uzbrucis tiem miegā, izrāvis tiem iekšas no vēderiem un izvazājis pa dubļaino zemi. "Cik salda bija viņu gaļa."

-   Tas bija zvērs, nevis es, viņš piesmakušā balsi taisnojās. Pie visa vainīgas jūsu pašu dotās spējas.

Dievi neatbildēja. Veidmaiņa elpa karājās gaisā kā bāls un mikls mākonis, un bārdā sāka iesalt ledus kristāli. Varamīrs Sešādis aizvēra acis.

Viņš redzēja senu sapni par būdu pie jūras, kur smilkst trīs suņi un raud sieviete.

"Bumbulis. Viņa raudāja par Bumbuli, bet manis dēļ nekad."

Kunkulis bija piedzimis mēnesi par agru un slimoja ļoti bieži. Neviens neticēja, ka viņš izdzīvos. Māte kārtīgu vārdu viņam deva tikai gandrīz četru gadu vecumā, un tad jau bija par vēlu, jo viss ciems viņu pazina kā Kunkuli tā viņu bija iesaukusi māsa Meha, kad viņš vēl bija mātes vēderā. Meha bija apveltījusi ar palamu ari Bumbuli, tomēr Bumbulis bija piedzimis laikā viņš, sārts un spēcīgs, alkatīgi zīda mātes pupu, tāpēc viņu bija paredzēts nosaukt tāpat kā tēvu. "Taču Bumbulis nomira. Viņš nomira trīs dienas pirms savas vārda dienas, kad viņam bija divi, bet man seši gadi."

-   Tavs mazulis tagad ir pie dieviem, mežu ragana teica viņa raudošajai mātei. Viņš nekad vairs nejutis sāpes, nekad nebūs izsalcis un viņam nekad vairs nevajadzēs raudāt. Dievi viņu ir paņēmuši zemē, kokos. Dievi ir mums visapkārt akmeņos un strautos, putnos un zvēros. I'avs Bumbulis ir kopā ar viņiem. Viņš kļūs par pasauli un visu, kas tajā atrodams.

Vecenes vārdi bija iedūrušies Kunkulī kā duncis. "Bumbulis redz. Viņš mani vēro. Viņš visu zina." Kunkulis nespēja paslēpties no brāļa, nespēja patverties aiz mātes brunčiem, nespēja kopā ar suņiem aizbēgt no tēva dusmām. "Suņi Strupastis, Ošņa un Rūcējs. Tie bija labi suņi, mani draugi."

Tēvs, uzgājis Bumbuļa līķi, ko ostīja suņi, nevarēja zināt, kurš īsti to nodarījis, tāpēc ar cirvi nokāva visus trīs. Viņam tik ļoti trīcēja rokas, ka vajadzēja divus cirtienus, lai apklusinātu Ošņu, un četrus, lai nobeigtu Rūcēju. Gaisā vējoja bieza asiņu smaka, un mirstošo suņu smilksti bija šausminoši, taču Strupastis rātni klausīja tēva saucienam tas bija vecākais no suņiem, un mācība bija stiprāka par bailēm. Kad Kunkulis iemiesojās sunī, bija jau par vēlu. "Nē, tēvs, lūdzu!" viņš gribēja iesaukties, taču suņi nerunā cilvēku mēlē, tāpēc vārdi izvērtās žēlabainā smilkstā. Cirvis trāpīja suņa galvai tieši pa vidu, un puika būdā iekliedzās. "Tā viņi to uzzināja.1 ' Pēc divām dienām tēvs stiepa viņu uz mežu un bija paņēmis līdzi cirvi, tāpēc Kunkulis bija pārliecināts, ka viņu gaida tāds pats gals kā suņus. Tomēr tēvs aizveda dēlu pie Hagona.

Varamīrs pēkšņi pamodās, trīcēdams pie visām miesām.

-    Celies, kāda balss kliedza. Celies, mums jātiek prom, viņu ir simtiem! Sniegs viņu bija apsedzis kā stīva balta sega. "Cik auksti." Viņš gribēja piecelties, bet atskārta, ka roka ir piesalusi pie zemes un, lai to atbrīvotu, vajadzēja šķirties no ādas strēmeles. Celies! balss atkal iesaucās, Viņi nāk!

Veidmainim pakaļ bija atnākusi Dadziene. Sieviete purināja viņu aiz pleciem un bļāva tieši sejā. Varamīrs saoda viņas elpu un juta tās siltumu uz pārsalušajiem vaigiem. "Tas jādara tagad," viņš nodomāja. "Tagad vai arī jāmirst."

Viņš saņēma visus spēkus, pameta savu ķermeni un iemiesojās Dadzienē. Sieviete izlieca muguru un iekliedzās.

"Preteklība." Varamīrs tā arī nesaprata, vai to domāja viņš vai Dadziene. Sievietes tvēriens atslāba, un viņa vecā miesa ievēlās kupenā. Šķēpnese brēca un locījās. Ēnu kaķis mēdza neganti pretoties, un sniega lācis uz brīdi pat kļuva traks uzklupa kokiem, akmeņiem un tukšam gaisam, bet šoreiz bija vēl ļaunāk.

-   Vācies ārā, vācies ārā! viņš dzirdēja pašas muti aurojam.

Augums grīļojās, krita un cēlās, sieviete vicināja rokas, šurpu turpu

mētāja kājas kā savādā dejā, bet abu dvēseles tikmēr cīnījās par miesu. Šķēpnese ievilka plaušās salto gaisu, un Varamīrs jau uzvaras priekā izbaudīja tā garšu un jaunā auguma spēku, bet tad viņa sakoda zobus, un mute pielija asinīm. Sieviete pacēla rokas pie sejas. Viņš gribēja tās nolaist, taču rokas neklausīja un skrāpēja acis. "Preteklība," viņš atcerējās, sāpēs un neprātā slīkdams asinīs. Varamīrs gribēja iekliegties, taču sieviete izspļāva viņu mēli.

Baltā pasaule griezās un pazuda. Uz brīdi likās, it kā viņš būtu iemiesojies sejaskokā un ar sarkanajām stumbrā izgrebtajām acīm noskatītos, kā mēnesnīcā pa zemi bezpalīdzīgi valstās mirstošs vīrietis un trako akla, asiņaina sieviete, raudādama asiņainas asaras un pluinīdama drānas. Tad abi pazuda, un Varamīrs cēlās augšup, jo viņa gars bija iemājojis saltā vējā. Viņš bija sniegā un mākoņos, viņš bija zvirbulis, vāvere un ozols. Starp kokiem lidoja pūce un medīja zaķi viņš bija pūcē, viņš bija zaķī, viņš bija kokos. Dziļi zemē tumsā rakās sliekas, un viņš bija arī sliekās. Es esmu mežs un viss, kas tajā mīt," viņš svētlaimē domāja. Ķērkdami gaisā pacēlās kraukļi un juta, kā viņš tiem izskrien cauri. Milzīgs alnis nobaurojās, sabiedēdams bērnus, kas sēdēja tam mugurā. Aizmidzis dižvilks satrūkās, pacēla galvu un uzrūca vēja pūsmai. Viņu krūtīs vēl nebija atskanējis kārtējais sirdspuksts, kad viņš jau bija aizskrējis tālāk, meklējot savējos Vienaci, Viltnieci un Vajātāju. Vilki izglābs, viņš sev teica.

Tā bija viņa pēdējā cilvēcīgā doma.

Nāve pienāca pēkšņi Varamīrs sajuta tādu aukstuma vilni, it kā viņš būtu iemests ledainā aizsaluša ezera ūdenī. Tad viņš kopā ar savu baru mēnesnīcā traucās pāri sniegotām ārēm un puse pasaules grima tumsā. Viņš zināja, ka ir Vienāds. Viņš iegaudojās, Viltniece un Vajātājs atbildēja.

Nokļuvuši pakalna virsotnē, vilki apstājās. "Dadziene," viņš atminējās. Daļa no viņa skuma pēc tā, ko viņš bija zaudējis, daļa par to, ko bija izdarījis. Lejā pasaule bija pārvērusies ledū. Sala pirksti lēni apņēma sejaskoku un savijās kopā. Tukšais ciems vairs nebija tukšs starp kupenām klīda ēnas ar zilām acīm. Vienas bija brūnās, citas melnās drānās, vēl citas pavisam kailas, to miesa bija balta kā sniegs. Vējš elsa starp pauguriem, nesdams līdzi to smakas: tie oda pēc beigtas miesas, sakaltušām asinīm, sapelējušām, sapuvušām un urīnā izmirkušām ādām. Viltniece ierūcās, atieza zobus un saboza kažoku. "Tie nav cilvēki. Tas nav medījums."

Stāvi kustējās, taču nebija dzīvi. Cits pēc cita tie pacēla galvas uz vilku pusi. Pēdējais neradijums, kas palūkojās, bija tas, kas atlicis no Dadzienes. Viņai mugurā bija vilnas un ādas drānu kārtas, taču tās bija pārklājušās ar sarmu, kas kustoties sabirza un mirdzēja mēnesnīcā. Pie pirkstu galiem karājās blāvi sārtas lāstekas desmit sasalušu asiņu dunči. Tukšajos acu dobuļos tagad dzirkstīja koši zila gaisma, piešķirot raupjajiem vaibstiem skaistumu, kāda nebija dzīvē.

"Viņa mani redz."

TIRIONS

viņš dzēra visu ceļu pāri šaurajai jūrai.

Kuģis bija mazs, viņa kajīte pavisam maza, turklāt kapteinis neļāva Tīrionam iziet uz klāja. No klāja šūpošanās zem kājām bija slikta dūša, un pretīgais ēdiens garšoja vēl pretīgāk, kad punduris apvēmās. Kāpēc viņam bija vajadzīga sālītā vēršgaļa, cietais siers un tārpainā maize, ja viņam bija vīns? Tas bija sarkans, skābs un ļoti stiprs. Reizēm šķebināja arī no vīna, taču dzēriena netrūka.

-   Pasaule ir pilna ar vīnu, viņš nobuldurēja kajītes tumsā. Viņa tēvs nekad neiesaistījās darīšanās ar dzērājiem, bet kāda tam vairs bija nozīme? Tēvs bija miris punduris pats viņu bija nogalējis. "Lūk, jūsu bulta, cienītais kungs. Ja vien es labāk prastu apieties ar arbaletu, tad būtu ielaidis bultu tev daiktā, ar kuru tu mani uztaisīji, nolāpītais mērgli."

Tilpnē nebija ne nakšu ne dienu, Tīrions laiku skaitīja pēc kalpotāja ierašanās, kurš nesa ēdienu, ko punduris neaiztika puikam allaž bija līdzi birste un spainis, lai aizvāktu neapēstās maltītes.

-   Vai tas ir Dornes vīns? Tīrions reiz apvaicājās, vilkdams no vīna maisa aizbāzni. Tas man liek atcerēties kādu čūsku, kuru reiz pazinu. Ērmīgs zellis, bet tad viņam uz galvas uzgāzās kalns.

Puika neatbildēja. Viņš bija neglīts, lai gan, jāteic, krietni vien glītāks par dažu labu punduri, kuram bija tikai puse deguna un rēta no acs līdz pat zodam.

-   Vai tu esi apvainojies? Tīrions noprasīja zeņķim, kurš tobrīd uzkopa kambari. Tev ir aizliegts ar mani sarunāties? Varbūt kāds punduris ir izdrāzis tavu mammuci? Arī šie jautājumi palika bez atbildes.

-   Uz kurieni mēs peldam? Runā taču! Džeimijs bija pieminējis brīvpil sētas, taču nevienu nebija nosaucis tieši. Uz Brāvosu? Uz Tīrošu? Uz Miru? Tīrions labprātāk būtu devies uz Dorni. "Mīrsela ir vecāka par Tommenu, un pēc Domes likumiem Dzelzs tronī ir jāsēž viņai. Es varētu viņai palīdzēt cīņā par savām tiesībām, kā princis Oberīns ieteica."

Oberīns gan bija miris, jo viņa galvu asiņainās ķeskās bija sadragājusi sira Gregora Klegana cimdotā dūre. Bet vai Dorans Martels bez Sarkanās ()dzes pamudinājuma vispār gribētu pat domāt par tik riskantu avantūru? "Viņš drīzāk iekaltu mani ķēdēs un atdotu manai mīļajai māsiņai." Pie Mūra būtu drošāk, un Vecais Lācis tika teicis, ka Naktssardzei tādi vīri kā Tīrions esot vajadzīgi. "Bet Mormonis gan jau arī ir miris, un tagad tur komandieris droši vien ir Slints." Diez vai tas miesnieka dēls būs aizmirsis, kurš viņu nosūtīja uz Mūri. "Vai tiešām es būtu gatavs visu atlikušo mūžu kopā ar slepkavām un zagļiem ēst sālītu gaļu ar auzu putru?" Bet gan jau Slints parūpētos, lai Tīriona atlikusī dzīve nav neko gara.

Kalpotājs samitrināja birsti un turpināja berzt.

-   Vai tu kādreiz esi bijis Līsas prieka namos? punduris painteresējās. Varbūt tur ir maukām vieta?

Tīrions gan neatcerējās, kā valīriešu mēlē ir maukas, taču tāpat jau bija par vēlu puika iesvieda birsti spainī un izgāja.

"Vīns ir aptumšojis man prātu." Viņš bija mācījies lasīt augšvalīriešu mēlē, vēl sēžot mestram klēpī, lai gan valoda, kas tika runāta deviņās brīvpilsētās… to nevarēja nosaukt par dialektu, jo visi deviņi dialekti jau palēnām kļuva par atsevišķām valodām. Tīrions šo to zināja no brāvosiešu valodas un mazliet vāvuļoja mīriešu mēlē. Tīrošā viņš spētu vien nolādēt dievus, nosaukt cilvēku par krāpnieku un pasūtīt dzertuvē alu un arī tikai, pateicoties kādam algotnim, kurš savulaik bija dienējis Rūdas klintīs. "Labi, ka vismaz Dornē runā kopējā valodā." Dorniešu izloksne tāpat kā viņu ēdieni un likumdošana bija asi vircota ar Roinas garšvielām, tomēr saprast to varēja. "Dorne… jā, Dorne man ir kā radīta." Viņš uzrāpās uz lāvas un auklēja šo domu kā bērnelis lelli.

Tīrions Lanisters nekad nespēja tā viegli iemigt. Uz kuģa miegs vispār nenāca, lai gan retumis viņam izdevās iedzert pietiekami daudz vīna, lai uz brīdi izslēgtos. Vismaz sapņi viņam nerādījās; punduris jau bija izsapņojies veselam mūžam. "Un kādas muļķības tikai man ir rādījušās: mīla, taisnība, slava. Esmu pat sapņojis, ka esmu gara auguma." Tagad Tīrions jau zināja, ka neko no tā iegūt nav iespējams, tomēr viņš nezināja, kur maukām vieta.

"Uz turieni, kur maukām vieta," viņa tēvs tika teicis. "Tie bija viņa pēdējie vārdi, un kādi vārdi!" Arbaleta stiegra nodžinkst, valdnieks Tīvins atkrīt uz poda, un Tīrions I.anisters blakus Varisam gāzelēdamies aizčāpo tumsā. Viņš noteikti nokāpa lejā pa divsimt trīsdesmit spraišļiem iidz kambarim, kur dzelzs pūķa mutē gailēja sārtas ogles, tomēr no kāpiena neatcerējās nenieka. Bija tikai arbaleta stiegras skaņa un tēva zarnu satura smaka. "Viņš pamanījās man uzdirst, pat mirstot."

Varīss izveda viņu pa slepenajām ejām, bet abi nepārmija ne vārda, kamēr nebija izgājuši ārā pie Melnupes, kur Tīrions guva vēsturisko uzvaru un zaudēja degunu. Tur punduris pagriezās pret einuhu un paziņoja:

-    Es nogalināju tēvu. To viņš sacīja tādā balsī, kādā sacītu: "Man kaut kas iedūrās kājā."

Čukstētāju pārzinis bija pārģērbies par ubagotāju brāli kožu saēstā brūna audekla talārā ar kapuci, kas apslēpa viņa gludos, tuklos vaigus un pliko, apaļo galvu.

-    Jums nevajadzēja kāpt augšā pa tām kāpnēm, viņš pārmetoši noteica.

-   Tur, kur maukām vieta. Tīrions bija brīdinājis tēvu nebilst šo vārdu. "Ja es nebūtu izšāvis, viņš nodomātu, ka mani draudi ir tukša muldēšana. Viņam vajadzēja atņemt man arbaletu, tāpat kā viņš man reiz atņēma Tīšu. Viņš tieši cēlās kājās, kad es viņu nogalēju."

-   Es nomiedzu arī Šaiju, Tīrions atzinās. Tu jau zināji, kāda viņa bija.

-   Zināju gan. Bet es nezināju, kāds bija viņš, Varīss čaloja. Tagad arī jūs to zināt.

"Man vajadzēja piežmiegt arī einuhu." Kāda starpība, cik asiņu uz rokām?

Viņš nevarēja pateikt, kas bija atturējis roku no dunča pacelšanas. Katrā ziņā tā nebija pateicība. Varīss viņu bija paglābis no bendes zobena, bet tikai tāpēc, ka viņam to bija licis Džeimijs. "Džeimijs… nē, par Džeimiju labāk nedomāšu."

Tā nu viņš sameklēja jaunu vīna maisu un piezīdās tam kā sievietes pupam. Sarkanais skābulītis tecēja pār zodu un samērcēja netīro tuniku

-   to pašu, kas viņam bija mugurā cietuma cellē. Punduris gribēja piecelties, bet kuģis tieši tajā brīdī sašūpojās, tāpēc viņš atsita galvu pret kajītes griestiem. "Vētra," viņš noprata, "vai arī es esmu piedzēries vairāk, nekā man šķiet." Tīrions izvēmās un brīdi gulēja, prātodams, vai kuģim ir lemts nogrimt. "Vai šī ir tava atriebība, tēvs? Vai Tēvs debesīs arī ir iecēlis tevi par savu labo roku?"

-  Tāda ir asinsradinieka slepkavas alga, viņš skaļi noteica, vējam ārā gaudojot. Nebija godīgi noslīcināt kalpotāju un kapteini par to, ko bija izdarījis viņš. Bet kad gan dievi bija rīkojušies godīgi? Tad viņu ierija tumsa.

Kad Tirions atjēdzās, viņam likās, ka galva tūdaļ plīsīs, bet kuģis reibinoši griezās kā vilciņš, kaut ari kapteinis apgalvoja, ka viņi esot piestājuši ostā. Tirions lika viņam aizvērties un slābani spārdījās, kad plikgalvains liela auguma jūrnieks, pasitis viņu padusē, stiepa uz tilpni, kur Lanisteru gaidīja tukša vīna muca. Tā bija zema un pašaura pat pundurim. Tirions cīkstēdamies apčurājās, bet tas viņam neko nepalīdzēja viņš ar galvu pa priekšu tika iebāzts mucā, un pēc tam viņa kājas tur tika iestūķētas tā, ka ceļgali spiedās pie ausīm. Deguns neganti niezēja, taču rokas bija piespiestas tik cieši, ka pakasīties nebija iespējams. "Manam stāvoklim atbilstošas nestuves," Tirions nodomāja, kad jūrnieki uzsita mucai vāku. Apkārt skanēja balsis, un ar katru kustību viņa galva sitās pret mucas dibenu. Pasaule griezās uz riņķi vien, kad muca tika ripināta lejā pa trapu, bet tad tā apstājās ar tik pamatīgu brakšķi, ka punduris bija gatavs brēkt. Tūdaļ tajā ietriecās cita muca, un Tirions iekoda sev mēlē.

Tas bija ilgākais ceļojums viņa mūžā, lai arī nevilkās vairāk par pusstundu. Muca tika celta augšā un laista lejā, ripināta un krauta čupā, likta uz gala un tad atkal ripināta. Cauri mucas dēlīšiem viņš dzirdēja vīrus klaigājam, un reiz turpat blakus iezviedzās zirgs. Tīriona līkajās kājās iemetās krampis, un tas bija tik sāpīgi, ka viņš drīz aizmirsa par dunoņu galvā.

Viss beidzās tāpat, kā bija sācies, muca tika aizripināta tā, ka punduris apreiba un dabūja vēl dažus zilumus. Pie mucas cilvēki sarunājās svešā mēlē. Kāds uzsita pa mucas galu, un pēkšņi vāks atsprāga vaļā. Mucā ieplūda gaisma un svaigs gaiss. Tirions kāri vilka elpu un pūlējās piecelties kājās, bet viņa pūliņu rezultātā muca tikai apgāzās uz sāna, un mazais vīrelis garšļaukus izgāzās uz cietās klona grīdas.

Viņam blakus slējās neparasti resns vīrs ar dzeltenu šķeltu bārdu, kurš rokā turēja koka āmuru un dzelzs cirtni. Viņa rītasvārki bija tik lieli kā turnīru telts, bet vaļīgā josta atraisījusies rādīja milzīgu, baltu vēderu un divas pamatīgas krūtis, kas nokarājās kā speķa maisi un bija apaugušas biezu, dzeltenu vilnu. Viņš Tīrionam atgādināja beigto jūras govi, kas reiz bija izskalota krastā pie alām zem Rūdas klintīm. Resnais smaidīdams skatījās lejup.

-   Piedzēries punduris, viņš sacīja Rietmalas kopējā valodā.

-   Pūstoša jūras govs.

Tīrionam mute bija pilna ar asinīm, un viņš tās izspļāva resnajam pie kājām. Viņi atradās garā, krēslainā pagrabā ar velvētiem griestiem un nopelējušām sienām. Visapkārt bija sakrautas vīna un alus mucas dzeramā pietika, lai izslāpis punduris varētu pavadīt nakti. "Vai visu mūžu."

-    Bet tu esi nekaunīgs. Tas man punduros patīk. Resnais smejoties kratījās tik ļoti, ka Tlrions baidījās, ka šis uzgāzīsies viņam virsū. Vai esi izsalcis, draudziņ? Noguris?

-   Izslāpis. Tlrions ar grūtībām piecēlās uz ceļgaliem. Un netīrs.

-    Lai tā arī būtu, vispirms būs vanna, resnais paostīja gaisu. Bet pēc tam ēdienu un mīkstu gultu? Mani kalpi par lo parūpēsies. Viņš nolika āmuru un cirtni. Mans nams ir tavs nams. Ikviens mana aizjūras drauga draugs ir draugs arī Ilīrio Mopatim. Jā gan.

"Un jo tālāk no manis ir jebkurš Varīsa Zirnekļa draugs, jo vairāk es viņam uzticos."

Tomēr resnais turēja vārdu un vannu sagādāja. Iegremdējies karstajā ūdenī un aizvēris acis, Tlrions tūdaļ cieši iemiga. Viņš pamodās kails guļam gultā ar tik mīkstu zosu dūnu pēli, ka pundurim likās viņu ir apņēmis mākonis. Mēle likās spalvaina, un rīkle bija izkaltusi, taču daikts bija stīvs kā dzelzs stienis. Punduris izšļūca no gultas, uzmeklēja naktspodu un, baudā urkšķēdams, to piepildīja.

Kambarī valdīja krēsla, bet starp aizvērtajiem slēģiem vidēja saules gaisma. Tlrions nokratīja pēdējās pilītes un pa raibo mlriešu paklāju, kas bija tik mīksts kā zāle pavasarī, aizčāpoja pie loga. Viņš neveikli uzrāpās uz krēsla un atgrūda slēģus, lai redzētu, uz kurieni Varīss un dievi viņu ir atsūtījuši.

Ap marmora baseinu kā sargkareivji auga seši ķiršu koki, kuru šmaugie zari bija kaili un brūni. Pie baseina ar brāvosiešu zobenu rokā cīņas pozā stāvēja kails puisis. Viņš bija slaiks un glīts, ne vecāks par sešpadsmit gadiem, ar taisniem gaišiem matiem, kas sniedzās līdz pleciem. Puisis izskatījās tik dabiski, ka Tīrionam vajadzēja labu brīdi, lai saprastu, ka tā ir krāsota marmora statuja, lai gan zobens mirdzēja kā no īsta tērauda.

Aiz baseina slējās divpadsmit pēdas augsts mūra žogs ar dzelzs pīķiem augšmalā. Aiz tā pletās pilsēta. Ap līci drūzmējās dakstiņu jumtu kores, kantaini ķieģeļu torņi, varens sarkans templis un pakalna galā pils. Tālumā dziļajos jūras ūdeņos ņirbēja saules stari, vējā pllvošām burām līci slīdēja zvejas laivas, bet gar krastu rindojās lielāku kuģu masti. "Kāds no tiem noteikti grasās doties uz Domi vai Austrumsardzi pie

juras." Viņam gan nebija naudas, ko samaksāt par braucienu, un arī airēšanai viņš nebija derīgs. "Es droši vien varētu pieteikties uz kuģa par kalpotāju un atmaksāt par braucienu, visu ceļu pāri šaurajai jūrai ļaujot jurniekiem sevi drāzt pakaļā."

Tīrions prātoja, diez kur ir nokļuvis. "Te pat gaiss smaržo citādi." Saltais rudens vējš nesa savādu garšvielu aromātu un tālus klusinātus s.iucienus no pilsētas ielām. Likās, ka tie varētu būt valīriešu mēlē, taču punduris saprata ne vairāk kā piekto daļu. "Brāvosa tā nav," viņš secināja, "un Tīroša arī ne.” Kailie koku zari un vēsums gaisā teica, ka tā nav arī ne Līsa, ne Mīra, ne Volante.

Aiz muguras atvērās durvis, un Tīrions pagriezies sastapās aci pret aci ar nama resno saimnieku.

-   Es esmu Pentosā, vai ne?

-   Tieši tā. Kur gan citur?

"Pentosa." Jā, tā vismaz nebija Karaļa osta.

-   Un kur ir maukām vieta? viņš izdzirda savu balsi vaicājam.

-   Maukas te var atrast bordeļos tāpat kā Rietmalā. Bet tev tās nebūs vajadzīgas, draudziņ. Vari izvēlēties jebkuru no manām kalponēm neviena neuzdrīkstēsies tev atteikt.

-   Verdzenes? punduris skaidri un gaiši noprasīja.

Resnais braucīja vienu no abām dzeltenajām, ar eļļu saziestajām bārdas šķipsnām, un Tīrionam tas likās visai piedauzīgi.

-   Saskaņā ar līgumu, ko Brāvosa mums pirms simt gadiem uzspieda, verdzība Pentosā ir aizliegta. Bet viņas vienalga tev neatteiks. Ilīrio lempīgi paklanījās. Un tagad man jāiet, draudziņ. Man ir gods būt par šis lieliskās pilsētas maģistru, un princis ir sasaucis sapulci. Viņš pasmaidīja, atklājot šķību dzeltenu zobu rindas. Apskati namu un pagalmu, bet nekādā gadījumā neej ārā aiz mūriem. Būs labāk, ja neviena dzīva dvēsele nezinās, ka tu te esi bijis.

-   Bijis? Vai tad es jau esmu no šejienes aizgājis?

-   Parunāsim par to vakarā. Mēs ar mazo draudziņu ēdīsim, dzersim un kalsim dižus plānus. Sarunāts?

-    Sarunāts, mans resnais draugs, Tīrions atbildēja. "Viņš grasās mani izmantot saviem mērķiem."

Brīvpilsētās viss notika tirgotāju prinču labā. Viņa tēvs šos nicīgi sauca par garšvielu karotājiem un siera karaļiem. Ja pienāks diena, kad Ilīrio Mopatis aptvers, ka no beigta pundura ir vairāk labuma nekā no dzīva, tad Tīrions atkal izrādīsies iebāzts vīna mucā. "Labāk aizlaisties

no šejienes, pirms tā diena pienāk." Viņš nešaubījās, ka tā diena pienāks, jo Serseja par viņu aizmirst negrasījās, un pat Džeimijs droši vien bija apskaities, atrodot bultu tēva vēderā.

Viegla vēja pūsma ņirbināja ūdeni baseinā ap kailo zobenvīru. Tas viņam lika atcerēties, kā Tīša bužināja viņam matus viņu laulības neīstajā pavasarī, pirms viņš palīdzēja tēva kareivjiem meiteni izvarot. Bēgot viņš pūlējās atminēties, cik to vīru toreiz bija. Likās, lo jau viņš ir iegaumējis, bet nē. Ducis? Divdesmit? Simt? Tīrions nevarēja pateikt precīzi. Tie visi bija pieauguši viri, gari un spēcīgi… lai gan trīspadsmit gadus vecam pundurim visi viri šķita gari. "Tīša gan zināja, cik viņu bija." Katrs izvarotājs viņai bija samaksājis sudraba briedi, tāpēc viņai atlika vien saskaitīt monētas. "Sudraba gabals par katru kareivi un zelta par mani." Tēvs lika, lai maksā ari viņš. "I.anisteri vienmēr atdod savus parādus."

"Tur, kur maukām vieta," viņš vēlreiz domās izdzirdēja valdnieku Tīvinu sakām, un vēlreiz nodžinkstēja arbaleta stiegra.

Maģistrs bija mudinājis Tīrionu apskatīt namu. Ar lazurītu un perlamutru rotātā lādē viņš atrada tīras drānas. Pūloties drēbes uzvilkt, Tīrions noprata, ka tās šūtas mazam zēnam. Lai ari audums bija dārgs, apģērbs tomēr bija appelējis. Bikses izrādījās pārāk garas, piedurknes pārāk īsas, bet apkakle tik šaura, ka viņa seja kļūtu tikpat melna kā Džofrejam, ja kaut kā izdotos tērpu aizdarīt. Drēbes bija ari kožu sagrauztas. "Tās vismaz neož pēc vēmekļiem."

Tīrions sāka apgaitu ar ķēķi, kur divi resni sievišķi un trauku mazgātājs piesardzīgi noskatījās, kā viņš bez prasīšanas paņem sieru, maizi un vīģes.

-   Labrīt, jaukās dāmas, viņš paklanījās. Vai jūs zināt, kur maukām vieta? Tā kā neviens neatbildēja, Tīrions atkārtoja jautājumu augšvalīriešu mēlē, tikai šoreiz mauku vietā pieminēja piegulētājas. Jaunākā un resnākā ķēkša paraustīja plecus.

Pundurim ienācā prātā, kas notiktu, ja viņš paņemtu ķēkšas aiz rokas un vilktu uz guļamkambari. "Neviena neuzdrīkstēsies tev atteikt," Ilīrio apgalvoja, taču Tirionam nez kāpēc šķita, ka par šim abām maģistrs būs piemirsis. Viņas bija gandrīz tikpat resnas kā Ilīrio, ar tik lieliem pupiem kā viņa galva. "Es tajā miesā nosmaktu." Tomēr bija ari ļaunāki veidi kā nomirt, piemēram, tā, kā bija miris viņa tēvs. "Vajadzēja likt, lai viņš pirms nāves izdirš mazliet zelta." Valdnieks Tīvins vienmēr bija skops ar uzslavām un mīlestību, taču allaž kļuva dāsns, ja runa bija par naudu. "Nožēlojamāks par punduri bez deguna it tikai punduris bez deguna, kuram nav naudas."

Tīrions atstāja resnās sievas pie pannām un katliem, bet pats devās meklēt pagrabu, kur iepriekšējā dienā Ilīrio viņu bija izgāzis no mucas. 'I'o nebija grūti atrast, un pagrabā vīna bija gana, tā ka viņš varētu žūpot simt gadus no vietas: saldais sarkanvīns no Ārēm un skābais no Dornes, gaišais Pentosas dzintarvīns, zaļais nektārs no Mīras, sešdesmit mucas Pergolas zeltainā un pat vīni no pasakainajiem austrumiem Kartas, Ji Ti un Ēnu zemes Ašaī. Beigu beigās Tīrions izvēlējās stiprā vīna mucu no valdnieka Ransforda Sarkanvīna krājumiem tas bija pašreizējā Pergolas valdnieka vectēvs. Uz mēles tas pēc garšas likās rāms un skurbinošs, bet pēc krāsas tik tumši violets, ka krēslainajā pagrabā izskatījās gandrīz melns. Punduris ielēja sev kausu un blašķi līdzņemšanai, lai iedzertu dārzā, sēžot zem ķiršu kokiem, kurus bija redzējis pa logu.

Viņš, protams, izgāja pa nepareizajām durvīm un baseinu neatrada, bet par to nesatraucās dārzs nama otrā pusē bija tikpat jauks, turklāt vēl plašāks, tāpēc punduris labu brīdi dzerdams pastaigājās. Mūri būtu darījuši kaunu jebkurai kārtīgai pilij, un pīķi bez galvām uz tiem šķita savādi pliki. Tīrions iztēlojās, kā tur izskatītos viņa māsas galva zeltainiem matiem, izvārtīta darvā un ar mušām, kas lidinātos pa viņas pavērto muti. "Jā, un Džeimija galvu varētu uzspraust tieši blakus," viņš nosprieda. "Manu māsu un brāli nekas nedrīkst šķirt."

Ja būtu virve ar āķi, Tīrions varētu tikt pāri mūrim viņam bija spēcīgas rokas, turklāt viņš nebija smags. Viņam izdotos pārrāpties, protams, ja vien viņš neuzdurtos uz pīķa. "Rīt pameklēšu virvi," punduris nolēma.

Klejodams pa dārzu, viņš ievēroja trīs vārtus galveno ieeju ar sarga būdu, sētas puses vārtus pie suņu kūts un dārza vārtiņus, kas slēpās aiz kuplas, gaišas efejas. Pēdējie bija noslēgti ar ķēdi, pirmie divi tika apsargāti. Sargi bija tukli, tik gludām sejām kā bērna pakaļa, un visiem galvās bija bronzas ķiveres ar pīķi pakausī. Tīrions tūdaļ saprata, ka tie ir einuhi, un zināja, kāda šiem kareivjiem ir slava tika stāstīts, ka viņi nebaidoties ne no kā, nejūtot sāpes un esot uzticami saviem saimniekiem līdz nāvei. "Man pašam noderētu kāds simts šādu vīru," viņš apcerēja. "Žēl, ka es par to nepadomāju, pirms kļuvu par ubagu."

Izejot cauri smailai arkai, Tīrions no galerijas ar kolonnām nokļuva akmens plātnēm klātā pagalmā, kur pie akas kāda sieviete mazgāja veļu. Viņa bija apmēram Tīriona vecumā, ar blāvi rudiem matiem un platu vasarraibumiem klātu seju.

-   Vai gribi vīnu? punduris apvaicājās, un sieviete nedroši viņu uzlūkoja. Man nav lieka kausa, bet mēs varam dzert no viena. Vešeriene

turpināja izgriezt tunikas un kārt tās uz šņores, bet Tīrions ar visu blašķi iekārtojās turpat blakus uz akmens sola. Saki, cik ļoti es varu uzticēties maģistram Ilīrio? Izdzirdusi saimnieka vārdu, viņa pacēla skatienu. Vai tik? Lanisters ķiķinādams sakrustoja līkās kājeles un iedzēra.

-    Man ne pārāk gribas spēlēt visas spēles, ko tas siera tirgonis man liek priekšā, bet kā lai es viņam atsaku? Pie vārtiem ir sargi. Varbūt tu vari mani paslēpt zem brunčiem un izvest ārā? Es būtu ļoti pateicīgs, es pat tevi apprecētu. Divas sievas man jau ir bijušas, kāpēc nevarētu būt ari trešā? Jā, bet kur mēs dzīvotu? Viņš pasmaidīja tik mīlīgi, cik vien spēj virs, kuram ir tikai puse deguna. Es laikam nepateicu, ka mana māsasmeita dzīvo Saulesšķēpā. Domē pie Mirselas mēs varētu sarīkot kārtīgus nedarbus. Es varētu sarīkot karu starp māsasmeitu un dēlu vai tas nebūtu janclgi? Vešeriene pieknaģoja pie šņores Ilīrio tuniku, ko itin viegli uz kuģa varēja izmantot par buru. Jā, tev taisnība man vajadzētu kaunēties par tik ļaunām domām. Labāk jau uzreiz doties uz Mūri. Runā, ka tiekot piedoti visi grēki, kad virs iestājas Naktssardzē, tikai baidos, ka tur man neļautu tevi paturēt, mīļumiņ. Sievišķu Naktssardzē nav

-   tur nevienam nav vasarraibumainas sievas, kas naktis sildītu gultu. Tur ir tikai auksti vēji, sālīta menca un ūdeņains alus. Kā jums šķiet, cienītā kundze, vai es melnās drānās izskatītos garāks? Tīrions atkal piepildīja kausu. Ko tu teiksi doties uz ziemeļiem vai dienvidiem? Man vajadzētu šķīstīties no vecajiem grēkiem vai censties sadarīt jaunu?

Vešeriene vēlreiz palūkojās uz punduri, paņēma grozu un gāja prom. "Rādās, ka es nespēju sievu piesaistīt uz ilgu laiku," vīrelis atskārta. Blašķe izrādījās tukša. "Droši vien vajadzēs kāpt lejā pagrabā." No stiprā vīna gan griezās galva, un pagraba kāpnes bija ļoti stāvas.

-    Kur maukām viela? viņš noprasīja izmazgātajai veļai, kas karājās pie šņores. Varbūt vajadzēja pajautāt vešerienei. "Es negribu teikt, ka tu esi mauka, sirsniņ, bet varbūt tu zini, kur viņām vieta?" Labāk tomēr būtu bijis vaicāt tēvam. "Uz turieni, kur maukām vieta," Tīvins bija teicis. "Viņa mani mīlēja. Viņa bija zemnieka meita, viņa mani mīlēja un apprecēja. Viņa man uzticējās.

Tukšā blašķe izslīdēja Tīrionam no rokas un aizripoja pa pagalmu. Tīrions piesvempās kājās un gāja pakaļ, taču pieliecies ieraudzīja spraugā starp akmens plātnēm augam dažas sēnes. Tās bija bālas, ar raibumiem un rievotu, asinssarkanu cepurītes apakšmalu. Punduris vienu nolauza un paostīja. "Brīnišķīga," viņš nodomāja, "un nāvējoša.’1

Sēņu pavisam bija septiņas iespējams, septiņi dievi centās viņam kaut ko pateikt. Tīrions nolauza visas, norāva no veļas auklas cimdu,

ieliņa tās un iestūķēja kabatā. No pārpūles viņam sagriezās galva, tāpēc vīrelis apgūlās uz sola, sarāvās čokurā un aizvēra acis.

Viņš atkal pamodās guļamkambarī, iegrimis zosu dūnu pēlī, un gaišmataina meitene purināja viņu aiz pleca.

-   Cienītais kungs, viņš teica, vanna ir gatava. Maģistrs Ilīrio pēc stundas gaida jūs pie galda.

nrions piecēlās gultā sēdus, atspiedās spilvenos un satvēra ar rokām galvu.

-   Es sapņoju, vai arī tu tiešām runā kopējā valodā?

-   Runāju, cienītais kungs. Es tiku nopirkta, lai apmierinātu karali. Viņa bija glīta, zilām acīm, jauna un lunkana.

-   Nebrīnos nenieka. Man vajag kausu vīna.

Meitene ielēja.

-   Maģistrs Ilīrio lika, lai es jums noberžu muguru un sasildu jūs gultā. Mans vārds…

-   …mani neinteresē. Vai tu zini, kur maukām vieta?

-   Maukas sevi pārdod par naudu, meiča nosarka.

-   Vai arī par dārglietām, tērpiem un pilīm. Bet kur viņām vieta?

Meitene jautājumu nesaprata.

-   Vai tā ir mīkla, cienkungs? Man mīklu minēšana ne pārāk labi padodas. Vai pateiksiet atbildi?

"Nē," Tīrions nodomāja, "es pats neciešu mīklas.”

-   Es tev neteikšu neko, un esi tik laipna dari tāpat. "Vienīgais, kas mani tevī interesē, atrodas tev starp kājām," viņš gandrīz izmeta. Vārdi jau bija pundurim uz lūpām, bet kaut kā noturējās mutē. "Viņa nav Šaija," Tīrions sev teica. "Viņa ir tikai sīka muļķīte, kas domā, ka es uzdodu mīklas." Taisnību sakot, pat petene viņu nemaz tik ļoti neinteresēja. "Es droši vien esmu slims vai miris." Tu kaut ko teici par vannu. Neliksim

resnajam siera tirgonim gaidīt. <

Meitene nomazgāja Tīrionam kājas, noberza muguru un izsukāja matus, bet pēc tam iezieda ikrus ar saldi smaržojošu eļļu, lai mazinātu sāpes, un atkal ieģērba zēna drānās piepelējušajās purpurkrāsas biksēs un zilā samta kamzolī ar zeltauduma oderi.

-   Vai cienkungs gribēs mani, kad būs paēdis? meitene apjautājās, saitējot viņam zābakus.

-   Nē, es vairs nepinos ar sievišķiem. "Ar maukām."

Meiča pārāk viegli uztvēra šo vilšanos.

-   Ja cienkungam labāk patīk zēni, es varu kādu atsūtīt.

"Cienkungam labāk patiktu paša sieva. Cienkungam labāk patiktu

meiča vārdā Tīša."

-   Ja vien viņš zinās, kur maukām vieta.

Meitene saknieba lūpas. "Es viņai riebjos," Tīrions atskārta, "bet nevienam es neriebjos vairāk kā pats sev." Lanisters nešaubījās, ka viņš bija izdrāzis neskaitāmas sievietes, kurām bija pretīgi uz viņu pat paskatīties, taču citām vismaz pietika pieklājības notēlot pieķeršanos. "Mazliet godīga riebuma nāk tikai par labu gluži kā glāze skāba vīna pēc saldumiem."

-   Es pārdomāju, Tīrions noteica, gaidi mani gultā. Kaila, ja tev nav grūti, jo es būšu pārāk piedzēries, lai ķēpātos ap tavām drānām. Turi muti ciet un kājas plati, un mēs abi itin labi satiksim. Punduris paglūnēja uz meiču cerībā ieraudzīt izbailes, taču redzēja tikai pretīgumu. "No pundura nevienam nav bail." Nebaidījās pat Tīvins Lanisters, lai arī pundurim rokās bija arbalets. Vai tu kunksti, kad tevi drāž? viņš pavaicāja piegulētājai.

-   Ja cienkungam tā labpatīk.

-   Cienkungam var labpatikt tevi nožņaugt kā to iepriekšējo mauku. Domā tavs saimnieks iebildīs? Tādu kā tu viņam ir simtiem, bet neviena tāda kā es. Tīrions pasmaidīja, un šoreiz saskatīja bailes meitenes sejā, ko arī bija vēlējies panākt.

llīrio, atlaidies uz mīksta dīvāna, no koka bļodas kāri rija asos piparus un mazos sīpoliņus. Viņa piere bija klāta sviedru lāsēm, aiz resnajiem vaigiem mirdzēja cūkas ačeles. Viņa pirkstos vizēja dārgakmeņi onikss un opāls, tīģeracs un turmalīns, rubīns un ametists, safīri, smaragdi, ahāts, nefrīts, melnais dimants un zaļā pērle. "No viņa gredzeniem es varētu pārtikt gadiem ilgi," Tīrions iedomājās, "tikai būtu vajadzīgs gaļas cirvītis, lai tos dabūtu nost."

-   Nāc, sēdies, draudziņ! llīrio māja ar roku.

Punduris uzrāpās uz krēsla, kas viņam izrādījās krietni par lielu polsterētajam tronim ar resnajām, stabilajām kājām vajadzēja auklēt maģistra resno pakaļu un noturēt viņa svaru. Tīrions Lanisters visu mūžu dzīvoja pasaulē, kas viņam bija par lielu, taču llīrio namā šī nesamērības sajūta bija nomācoša. "Es esmu kā pele mamuta midzenī," viņš domāja, "taču mamutam ir labs vīna pagrabs." No šīs domas pundurim sagribējās dzert, un viņš pieprasīja vīnu.

-   Vai tev patika meiča, kuru aizsūtīju pie tevis?

-   Ja es būtu gribējis meiču, tad būtu paprasījis.

-   Ja viņa nespēja apmierināt…

-   Viņa darīja visu, ko es no viņas prasīju.

-    Tieši to ari cerēju. Viņa ir apmācīta Līsā, un tur mīlas māksla ir cieņā. Viņa ļoti patika pat pašam karalim.

-  Gan jau būsi dzirdējis, ka es mēdzu nomušit karaļus, Tīrions ļauni pasmīnēja pāri vīna kausam. Man nav vajadzīgas karaliskās pabiras.

-   Kā vēlies. Iekodīsim. Ilirio sasita plaukstas, un tūdaļ saskrēja kalpi.

Vispirms tika atnests krabju un sama virums un aukstā laima zupa

.11 olu, bet tad vajadzēja ķerties klāt paipalām medū, jēra mugurai, vīnā mērcētām zosu aknām, sviestā ceptiem pastinakiem un piena sivēnam. To visu redzot, Tīrionam sametās šķērmi ap dūšu, tomēr, pieklājības pēc K'strēbis karoti zupas, bija spiests atzīt sakāvi lai arī ķēkšas bija vecas un resnas, savu darbu viņas prata. Lanisters pat galmā nebija baudījis tik gardu mielastu.

Apsūkādams paipalu kauliņus, Tīrions apjautājās par rīta izsaukumu pie prinča, un resnais paraustīja plecus.

-   Austrumos ir ziepes. Astapora ir kritusi, Mīrīna arī gisiešu vergturu pilsētas, kas bija senas jau tad, kad pasaule vēl bija jauna. Piena sivēns bija sagriezts, tāpēc Ilīrio pastiepās pēc labāk apcepta gabala, apmērcēja plūmju mērcē un ēda tāpat ar pirkstiem.

-   Vergu līcis ir tālu no Pentosas, Tīrions uzdūra uz naža zoss aknu.

"Neviens nav tik nolādēts kā tas, kurš nokāvis asinsradinieku," viņš

.ipcerēja, "taču man sāk iepatikties dzīve šādā ellē."

-   Tā ir, Ilīrio piekrita, bet pasaule ir kā liels tīkls, un cilvēks nevar .lizskart vienu stīgu, lai pārējās nenotrīsētu. Vai ieliet vēl vīnu? Ilīrio iemeta mutē piparu. Nē, man ir kas labāks. Viņš sasita plaukstas.

Tūdaļ iesteidzās kalps, nesdams ar vāku pārsegtu trauku. Viņš nolika to Tīrionam priekšā, bet Ilīrio pastiepa roku un noņēma vāku.

-   Sēnes, maģistrs paziņoja, un no šķīvja pacēlās smarža. Ķiploka skūpstītas un sviestā peldinātas. Esmu dzirdējis, ka tās garšojot burvīgi. Paņem pārīti, draudziņ.

Tīrions jau cēla lielu, melnu sēni pie mutes, taču Ilīrio tonis lika viņam apturēt roku pusceļā.

-  Tu pirmais, cienītais kungs. Viņš pastūma šķīvi uz saimnieka pusi.

-   Nē, nē, maģistrs Ilīrio pastūma sēnes atpakaļ. Uz mirkli šķita, ka siera tirgoņa izplūdušajā miesā slēpjas nerātns puišelis. Tikai pēc tevis. Es uzstāju ķēkša tās pagatavoja īpaši tev.

-   Vai tiešām? Punduris atcerējās ķēkšu ar rokām miltos un lielajām krūtīm, uz kurām spiedās ārā tumšzilas vēnas. Tas ir ļoti laipni, bet… nē. Tīrions nolika sēni atpakaļ sviesta peļķē, no kurienes to bija paņēmis.

-   Tu esi pārāk aizdomīgs, Ilīrio pasmīnēja dzeltenajā bārdā. Tīrions lēsa, ka viņš to katru rītu iezieda ar eļļu, lai tā mirdzētu kā zelts. Vai tu esi gļēvulis? Nebiju par tevi to dzirdējis.

-    Viesu nogalēšana vakariņu laikā septiņās valstībās tiek uzskatīta par nāves grēku.

-   Te arī. llīrio Mopatis paņēma vīna kausu. Bet, ja viesis pats vēlas šķirties no dzīves, tad kāpēc lai saimnieks viņam traucētu? Viņš iedzēra vīnu. Pirms pusgada ar sēnēm tika noindēts maģistrs Ordello. Esmu dzirdējis, ka tas neesot pārāk mokoši. Nelieli krampji vēderā, pēkšņas sāpes aiz acīm, un viss. Labāk ar sēnēm nekā ar zobenu pa kaklu, vai ne? Kāpēc jāmirst ar asinīm mutē, ja var baudīt ķiploku un sviesta garšu?

Punduris pētīja priekšā nolikto ēdienu. No ķiploku un sviesta smaržas viņam mutē saskrēja siekalas. No vienas puses, viņš gribēja tās sēnes, pat zinot, kādas tās var būt. Lanisters nebija tik drosmīgs, lai uzšķērstu sevi ar saltu tēraudu, bet apēst kumosu sēņu nevarēja būt grūti. Tomēr tās viņu neizsakāmi biedēja.

-   Tu būsi ko sajaucis, viņš izdzirda pats savu balsi.

-   Tiešām? Savādi. Ja labāk gribi noslīkt vīnā, pasaki, un tas tiks izdarīts ātri vien. Slīcināšanās kausu pa kausam ir tīrā laika tērēšana un vīna šķiešana.

-    Tu būsi ko sajaucis, Tīrions jau skaļāk atkārtoja. Sēnes sviestā lāktura gaismā tumši un aicinoši zvīļoja. Man nav nekādas vēlēšanās mirt, kad es tev saku. Man ir… Viņš apklusa. "Kas tad man ir? Dzīve jādzīvo? Darbs jādara? Bērni jāaudzina, zemes jāpārvalda un sieva jāmīl?"

-            Nekā tev nav, maģistrs llīrio pabeidza, bet mēs to varam mainīt.

-   Viņš izķeksēja no sviesta sēni un ar baudu sakošļāja. Lieliska.

-   Tātad sēnes nav indīgas, Tīrions aizkaitināts secināja.

-   Nē. Kāpēc lai es tev vēlētu ļaunu? maģistrs llīrio apēda vēl vienu sēni. Mums vajadzētu kaut mazliet uzticības savā starpā. Ēd taču. Viņš vēlreiz sasita plaukstas. Mūs gaida darbi, tāpēc draudziņam jāuzkrāj spēki.

Kalpi atnesa ar vīģēm pildītu gārni, teļa gaļas klopsi mandeļu pienā, siļķi krējumā, sīpolus ar grauzdētu cukuru, neganti smirdošus sierus, šķīvjus ar gliemjiem un smalkmaizītēm, kā arī melno gulbi ar visām spalvām. No gulbja Tīrions atteicās, jo tas atgādināja pēdējās vakariņas pie māsas, taču paņēma gabalu gārņa, siļķi un mazliet saldo sīpolu, bet kalpi piepildīja viņa kausu ar vīnu ik reizi, kad tas tika iztukšots.

-   Tu diezgan krietni dzer priekš tāda maza auguma.

-   Radu apkaušana ir nogurdinošs darbs. Pēc tam cilvēkam krietni slāpst.

Resnajam acis iemirdzējās tāpat kā dārgakmeņi uz pirkstiem.

-   Ir ļaudis, kas teiktu, ka valdnieka Lanistera nokaušana iesākumam ir gana labs darbs.

-   Labāk lai viņi to nesaka, manai māsai dzirdot, citādi paliks bez mēles. Punduris pārlauza uz pusēm maizes šķēli. Un tu, maģistr, uzmanies, ko saki par manu ģimeni. Esmu radu kāvējs vai neesmu, bet es tomēr esmu lauva.

Tas, šķiet, bez gala uzjautrināja sieru pavēlnieku. Viņš uzsita sev pa gaļīgo cisku un paziņoja:

-    Jūs, rietumnieki, visi esat vienādi. Jūs uzšujat uz zīda strēmeles kādu zvēru un pēkšņi kļūstat par lauvām, pūķiem vai ērgļiem. Es tev varu parādīt īstu lauvu, draudziņ. Princim zvērnīcā viena ir. Kazi vēl gribēsi mitināties ar to vienā krātiņā?

Tīrions bija spiests atzīt, ka valdnieki septiņās valstībās patiešām pārāk daudz iedomājās par saviem ģerboņiem.

-   Labi, labi, viņš atgaiņājās, Lanisters nav lauva. Tomēr es esmu sava tēva dēls, un Džeimiju un Serseju es nogalēšu pats.

-   Savādi, ka tu pieminēji savu smuko māsiņu, sacīja Ilīrio, niekodamies ar gliemežiem. Karaliene ir apsolījusi valdnieka titulu tam, kurš viņai atnesīs tavu galvu, lai cik zema arī būtu viņa kārta.

Neko citu Tīrions arī nebija gaidījis.

-   Ja gribi pārliecināties, vai viņa tur vārdu, paprasi, lai viņa arī papleš kājas. Tā būtu godīga maiņa mana ķermeņa labākā daļa pret viņas labāko dalu.

-   Es labāk ņemtu tik zelta, cik pats sveru, siera tirgonis sāka smieties tik skaļi, ka Tīrionam likās viņš tūdaļ pārplīsīs. Visu Rūdas klinšu zeltu kāpēc ne?

-    Zeltu vari dabūt, punduris atbildēja, būdams priecīgs, ka nevajadzēs noslīkt pa pusei sagremotos zušos un saldumos, bet Klintis ir manas.

-   Lai tā būtu. Maģistrs ar plaukstu aizsedza muti un pamatīgi atraugājās. Tātad tu domā, ka karalis Staniss tās tev atdos? Esmu dzirdējis, ka viņš esot liels likumu cienītājs. Tā kā tavs brālis ir baltajos bruņiniekos, pēc visiem Rietmalas likumiem mantinieks esi tu.

-    Jā, Staniss varētu man atdot Rūdas klintis, Tīrions atteica, ja nebūtu tās nelielās ķezas ar karaļa un tēva nogalēšanu. Par to viņš mani saīsinās par galvas tiesu, kaut gan es jau tāpat esmu itin mazs. Bet kāpēc tu domā, ka es grasos pieslieties Stanisam?

-   Kāda iemesla dēļ vēl tu varētu doties uz Mūri?

-    Staniss ir pie Mūra? Tīrions paberzēja degunu. Ko, pie visām septiņām ellēm, Staniss dara pie Mūra?

-   Domāju, ka drebinās. Viņam vajadzēja burāt uz Dorni, tur ir siltāks.

Tīrionam radās aizdomas, ka kāda vasarraibumaina vešeriene kopējo mēli saprot daudz labāk, nekā izliekas.

-   Nejaušā kārtā Dornē ir mana māsasmeita Mīrsela, un man ir tāda blāva doma, ka viņu vajadzētu kronēt.

-    Ko tas nabaga bērns tev ir nodarījis, ka vēlies viņas nāvi? Ilīrio pasmīnēja. Kalpi tikmēr atnesa melnos ķiršus ar putukrējumu.

-   Pat radinieku slepkava neapkauj visus savus radus, Tīrions jutās aizskarts. Es teicu: kronēt, nevis nokaut.

-   Volantē ir monētas, kam vienā pusē kronis, otrā miroņgalva, un tas ir viens un tas pats. Kronēt ir tikpat kā nokaut. Dorne var kronēt Mīrselu, bet ar Dorni vien ir par maz. Ja tu esi tik gudrs, kā mans draugs apgalvo, tev to vajadzētu zināt.

Tīrions palūkojās uz resno vīru ar citām acīm. "Viņam ir pilnīga taisnība: kronēt nozīmē nokaut, un es taču to zinu."

-   Manos spēkos vairs ir tikai nieka lietas, bet no šīs mana māsa vismaz raudās rūgtas asaras.

-   Ceļš uz Rūdas klintīm neved caur Dorni, draudziņ, maģistrs Ilīrio ar resnās plaukstas virspusi noslaucīja no lūpām putukrējumu. Un neved arī gar Mūri. Tomēr tāds ceļš ir, tici man.

-   Es esmu izstumts nodevējs, karaļa un radinieku slepkava. Pļāpas par ceļiem Tīrionu kaitināja. "Viņam liekas, ka tā ir kāda spēle?"

-   Ko viens karalis lemj, to cits var atcelt. Mums te, Pentosā, ir princis, draudziņ. Viņš ir svarīgākais cilvēks svētku ballēs un pilsētā pārvietojas nestuvēs no ziloņkaula un zelta. Viņam pa priekšu skrien trīs ziņneši: viens ar zelta tirdzniecības svariem, otrs ar dzelzs kara zobenu un trešais ar sudraba tiesas pletni. Katra jaunā gada pirmajā dienā viņam jālaupa nevainība tīrumu jaunavai un jūru jaunavai. Ilīrio uzlika elkoņus uz galda un paliecās uz priekšu. Bet, ja raža aiziet postā vai tiek zaudēts karš, mēs viņam pārgriežam rīkli, lai pielabinātu dievus, un no četrdesmit dzimtām ievēlam jaunu princi.

-   Vēlāk atgādini man, lai nekad nekļūstu par Pentosas princi.

-    Vai tad septiņās valstībās ir citādi? Rietmalā nav miera, nav taisnīgas tiesas, nav ticības… drīz nebūs ari pārtikas. Izsalkušie, slimie un bailēs trīcošie parasti meklē pestītāju.

-   Viņi jau var meklēt, bet, ja vienīgais, kuru var atrast, ir Staniss…

-    Ne jau Staniss, un arī ne Mīrsela. Smaids kļuva platāks, vēl vairāk atklādams dzeltenos zobus. Ir kāds cits. Spēcīgāks par Tommenu,

dižciltīgāks par Stanisu un ar lielākām tiesībām uz troni nekā Mīrsela. Pestītājs nāks pāri jūrai un dziedēs Rietmalas asiņojošās brūces.

-   Skaisti vārdi. Uz Tīrionu gan tie nekādu iespaidu neatstāja. Vārdi ir vējš. Kas ir šis nolāpītais pestītājs?

-    Pūķis. Siera tirgonis, ieraudzījis pundura sejas izteiksmi, sāka smieties. Trejgalvains pūķis.

DINERĪSA

Viņa dzirdēja, kā tiek nests mironis lēniem, izsvērtiem soļiem, kas atbalsojās zāles violetajās kolonnās. Dinerīsa Tārgārjena sēdēja uz melnkoka sola, ko bija izvēlējusies par savu troni. Viņai vēl bija miegainas acis, bet sudrabainie mati izspūruši.

-   Gaišība, ierunājās viņas karaļsardzes komandieris sīrs Baristens Selmijs, jums nav nepieciešams to redzēt.

-   Viņš gāja bojā manis dēļ.

Denija ievīstījās lauvas ādā. Zem tās bija tikai balta linu tunika, kas tikko nosedza gurnus. Kad Misandeī Deniju pamodināja, viņa tieši sapņoja par namu ar sarkanām durvīm, tāpēc apģērbties nebija laika.

-   Halēse, Irri nočukstēja, tikai nepieskarieties mironim. Aiztikt miroņus tas nav uz labu.

-   Ja vien pati neesat to nokāvusi, piebilda Džiki druknāka meiča par Irri, ar platiem gurniem un kuplām krūtīm. To visi zina.

-   To visi zina, Irri atkārtoja.

Dotraki bija gudri ļaudis, ja runa bija par zirgiem, taču pilnīgi vientieši citās lietās. "Turklāt viņas ir tikai skuķi." Kalpones bija tikpat vecas kā viņa pati, pēc izskata pieaugušas sievietes melniem matiem, kapara krāsas miesu un acīm kā mandelēm, taču savā būtībā skuķi. Meitenes tika Denijai uzdāvinātas kāzu dienā, kad viņa precējās ar halu Drogo, un tieši Drogo viņai bija dāvājis ādu, kurā viņa tobrīd tinās hakkar jeb Dotraku jūras baltā lauvas ādu ar visu galvu. Tā bija ļoti liela un mazliet piesmakusi, taču lika Denijai justies tā, it kā viņas saule un zvaigznes būtu turpat līdzās.

Pirmais kāpnēs parādījās Pelēkais Tārps ar lāpu rokās. Viņa bronzas ķivere bija izrotāta ar trim pīķiem. Viņam nopakaļ četri Neaptraipītie uz pleciem nesa kritušo. Viņiem visiem uz ķiverēm bija tikai viena smaile un sejas tik nesatricināmas, it kā arī būtu bronzā kaltas. Nesēji nolika mironi Denijai pie kājām, Baristens pacēla asiņaino līķautu, un Pelēkais I ārps nolaida lāpu zemāk.

Mirušā vīrieša seja bija gluda, bez bārdas, bet vaigi pāršķelti no vienas auss līdz otrai. Tas bija gara auguma vīrs, itin glīts, zilām acīm. "Kāds I īsas vai senās Volantes bērns, kuru pirāti nolaupījuši no kuģa un pārdevuši sarkanajā Astaporā." Viņa acis bija vaļā, taču raudāja brūces to bija tik daudz, ka ne saskaitīt.

-   Gaišība, Baristens sacīja, alejā uz bruģa, kur viņu atradām, bija n/zīmēta harpija…

-  Uzzīmēta ar asinīm. Dinerīsa to visu jau zināja. Harpijas dēli slepkavoja naktīs un pie katru nokautā atstāja savu zīmi. Pelēkais Tārps, kāpēc šis vīrs bija viens? Vai viņam pārinieka nav? Pēc Denijas pavēles Neaptraipītajiem Mīrīnas ielās naktīs vajadzēja patrulēt pa diviem.

-   Karaliene, kapteinis atbildēja, jūsu kalps Stiprais Vairogs pagāliišajā naktī nebija postenī. Viņš gāja uz… kādu vietu… lai iedzertu un atrastu sabiedrību.

-   Uz kādu vietu? Ko tu ar to gribi teikt?

-   Uz prieka namu, gaišība.

"Uz bordeli." Puse no brīvlaistajiem vergiem bija no Jankaī, kur gudrie saimnieki izsmalcināti apmācīja gultas vergus. "Septiņas nopūtas." Bordeļi Mīrīnā bija saradušies kā sēnes pēc lietus. "Tas ir vienīgais, ko viņi prot, un kaut kā viņiem ir jāizdzīvo." Pārtika ar katru dienu kļuva dārgāka, bet miesa lētāka. Nabadzīgākajos nostūros starp Mīrīnas dižciltīgo vergturu pakāpienu piramīdām atradās bordeļi ikvienai miesiskajai baudai, ko vien varēja iedomāties. "Un tomēr…"

-   Ko einuhs gribēja atrast bordelī?

-   Pat tiem, kuriem nav vīrieša locekļu, tomēr ir vīrieša sirds, gaišība, sacīja Pelēkais Tārps. Esmu dzirdējis, ka jūsu kalps Stiprais Vairogs mēdzis bordeļos maksāt sievietēm, lai viņas tikai gulētu blakus un apskautu viņu.

"Pūķa asinis neraud."

-    Stiprais Vairogs, viņa noteica sausām acīm, vai tas bija viņa vārds?

-   Ja gaišībai tā labpatīk.

-    Tas ir labs vārds. labie saimnieki Astaporā neļāva vergu kareivjiem saukties vārdos. Pēc brīvlaišanas viena daļa Neaptraipīto pieņēma atpakaļ vārdus, kas viņiem tika doti piedzimstot, citi izvēlējās jaunus.

-   Vai ir zināms cik neliešu uzbrukuši Stiprajam Vairogam?

-   Šis te nezina. Daudz.

-   Seši vai vairāk, teica Baristens. Spriežot pēc brūcēm, tie uzklupuši no visām pusēm. Viņš tika atrasts ar tukšu maksti, tāpēc, iespējams, ir ievainojis dažus no uzbrucējiem.

Denija klusībā lūdzās, kaut kāds no harpijas dēliem tajā pašā brīdī laistu ārā garu, mokās saķēris vēderu.

-   Kāpēc viņi upuriem pārgriež vaigus?

-   Labā karaliene, Pelēkais Tārps skaidroja, slepkavnieki jūsu kalpa Stiprā Vairoga rīklē bija iebāzuši āža daiktu. Šis te to izņēma, pirms nesām viņu šurp.

"Paša daiktu viņam mutē iebāzt nebija iespējams astaporieši nav atstājuši pat atmiņas no tā."

-   Dēli kļūst nekaunīgāki, Denija atzīmēja. Līdz šim viņi bija uzbrukuši tikai neapbruņotiem brīvlaistajiem, sadurot tos uz ielām vai tumsas aizsegā ielaužoties viņu mājās un nokaujot tos pašu gultās. Tas ir mans pirmais kareivis, kuru viņi nogalējuši.

-   Pirmais, Baristens brīdināja, bet ne pēdējais.

"Karš turpinās," Denija saprata, "tikai tagad es cīnos ar ēnām." Viņa bija cerējusi, ka slepkavošanā iestāsies atelpa, lai būtu laiks būvēt un sadziedēt brūces.

Nometusi lauvas ādu, Dinerīsa nometās pie kritušā vīra ceļos un aizspieda viņam acis, neliekoties ne zinis par Irri, kas pūlējās viņu aizkavēt.

-    Stiprais Vairogs netiks aizmirsts. Nomazgājiet viņu, saģērbiet kaujas drānās un apglabājiet kopā ar ķiveri, vairogu un šķēpiem.

-   Kā gaišība pavēl, Pelēkais Tārps atsaucās.

-   Aizsūtiet vīrus uz Žēlsirdības templi un uzziniet, vai kāds nav ieradies pie zilajām žēlsirdēm ar zobena ievainojumu. Un izplatiet ziņu, ka mēs maksāsim daudz zelta par Stiprā Vairoga īso zobenu. Aptaujājiet miesniekus un ganus, vai kāds pēdējā laikā nav rāmījis āžus. Varbūt kāds atzīsies. Un no šā brīža neviens vīrs pēc tumsas iestāšanās vairs nestaigās apkārt vienatnē.

-   Šie te paklausa.

-    Atrodiet tos gļēvuļus. Dinerīsa atmeta matus. Atrodiet, un es tiem harpijas dēliem parādīšu, ko nozīmē pamodināt pūķi.

Pelēkais Tārps sveicienā pacēla roku. Neaptraipītie uzklāja mironim līķ.111(11, pacēla viņu uz pleciem un iznesa no zāles. Sīrs Baristens Selmijs palika. Viņa mati bija gluži sirmi un ap acīm saviesušās krunciņas, taču mugura bija taisna un stalta, un gadi nebija laupījuši prasmi rīkoties ar ieročiem.

-   Gaišība, viņš ierunājās, baidos, ka einuhi nav īsti piemēroti uzdevumam, kādu viņiem devāt.

Denija iekārtojās uz sola un atkal ietinās lauvas ādā.

-   Neaptraipītie ir mani labākie karotāji.

-   Kareivji, nevis karotāji, ar gaišības atļauju. Viņi ir radīti kaujas laukam, kur stāvēt plecu pie pleca ar vairogiem rokās un priekšā izstiepl iem šķēpiem. Viņi ir apmācīti bezbailīgi un precīzi paklausīt uz vārda… nevis atklāt noslēpumus un uzdot jautājumus.

-   Vai bruņinieki derētu labāk? Selmijs gatavoja jaunos bruņiniekus, apmācīja vergu dēlus šķēpu un zobenu cīņās Rietmalas gaumē… bet ko gan šķēpi varēja līdzēt pret gļēvuļiem, kuri uzbruka no ēnas?

-  Šajā gadījumā nē, vecais vīrs atzina. Un gaišībai nemaz nav bruņinieku, atskaitot mani. Paies gadi, kamēr puikas izaugs.

-   Kas tad to var darīt, ja ne Neaptraipītie? Dotraki tam būtu vēl nepiemērotāki. Dotraki prata cīnīties, sēžot zirga mugurā, bet jātnieki labāk iederējās atklātā laukā un pakalnos nekā šaurās pilsētas ieliņās. Aiz Mīrīnas krāsainajiem mūriem Denijas vara bija vāja, maigi izsakoties. Plašajos kalnu īpašumos tūkstošiem vergu joprojām iekopa olīvu laukus, ganīja kazas un aitas, raka sāli un kaparu. Mīrīnas noliktavās bija bagātīgi labības, eļļas, olīvu, kaltētu augļu un sālītas gaļas krājumi, taču bodes tukšojās, tāpēc Denija bija pavēlējusi savam mazajam halasāram triju miesassargu vadībā apstrādāt apkaimes zemes, kamēr Brūnais Bens Plums ar Jaunākajiem dēliem no dienvidpuses sargāja pilsētu no Jankaī uzbrucējiem.

Vissvarīgāko uzdevumu viņa bija uzticējusi Dārio Naharisam, pļāpīgajam Dārio ar zelta zobu, bārdu trīs šķipsnās un neķītro smaidu zem violetajām ūsām. Aiz austrumu pakalniem atradās virkne apaļu smilšakmens kalnu, Kīzai pāreja un Lazara. Ja Dārio izdotos pārliecināt lazariešus atvērt tirdzniecības ceļus, vajadzības gadījumā graudus varētu vest no upes pāri kalniem… bet aitu ļaudīm nebija nekāda iemesla mīlēt Mīrinu.

-    Kad no Lazaras atgriezīsies Vētras vārnas, droši vien varēšu palaist ielās viņus, Denija sacīja Baristenam, bet pagaidām man ir tikai Neaptraipītie. Valdniece piecēlās. Atvaino, sīr. Lūdzēji drīz būs pie vārtiem. Man atkal jākļūst par karalieni un jāklausās katrā vārdā. Izsauc Keznaku un Skūtgalvi pieņemšu viņus, tiklīdz būšu apģērbusies.

-   Kā gaišība pavēl, Selmijs paklanījās.

No Lielās piramīdas milzīgās pamatnes līdz smailei, kur atradās Denijas kambari ar zaļiem dārziem un smaržīgiem baseiniem, bija astoņsimt pēdu. Pāri pilsētai ausa vēsi zilgans rīts, un Denija izgāja uz terases. Rietumos saule atmirdzēja Žēlsirdības tempļa zeltītajos kupolos un grieza dziļas ēnu vagas starp vareno pilsētnieku piramīdām. "Kādā no tām piramīdām harpijas dēli šajā pašā mirklī plāno nākamos slaktiņus, un es esmu pilnīgi bezspēcīga."

Viserions juta saimnieces nemieru. Baltais pūķis saritinājies gulēja zem bumbieres, galvu nolicis uz astes. Kad Denija gāja garām, tas atvēra acis divas kausēta zelta lāmas. Zeltaini bija arī ragi un zvīņas uz muguras no galvas līdz astei.

-   Tu esi sliņķis, viņa noteica un pakasīja pūķim zem zoda. Pūķa zvīņas bija pārāk karstas, lai tām pieskartos, gluži kā bruņas, kas pārāk ilgi atradušās saulē. "Pūķu miesa ir no uguns." To viņa bija izlasījusi grāmatā, ko sīrs Džorahs viņai tika pasniedzis kā kāzu dāvanu. Tev vajadzēja medīt kopā ar brāļiem. Vai jūs ar Drogonu atkal esat kāvušies?

Beidzamajā laikā pūķi sāka kļūt mežonīgi. Raigals bija iekampis Irri, un iepriekšējā reizē, kad bija izsaukts senešals, Viserions aizdedzināja Reznaka tokaru. "Es viņus pārāk daudz atstāju savā vaļā, bet kā lai atrodu viņiem laiku?"

Viserions paluncināja asti un tik pamatīgi iezvēla pa koku, ka viens bumbieris ar būkšķi novēlās Denijai pie kājām. Pūķis iepleta spārnus un, pa pusei lidodams, pa pusei lēkādams aiztraucās pa terasi. "Viņš aug," Denija nodomāja, vērojot, kā pūķis paceļas debesīs. "Visi trīs aug. Drīz tie būs gana lieli, lai izturētu manu svaru." Tad viņa varēs lidot kā Igons Iekarotājs augstāk un augstāk, līdz Mīrīna kļūs tik maza, ka to varēs nospiest ar īkšķi.

Viņa noskatījās, kā Viseriona mestie loki kļūst arvien plašāki, līdz pūķis nozuda Skahazadanas dubļainās straumes otrā pusē. Tikai tad Denija iegāja piramīdā, kur viņu jau gaidīja Irri un Džiki, lai izsukātu viņai matus un ieģērbtu gisiešu tokarā, kā Mīrīnas karalienei pieklājās.

Tērps bija pagalam nejēdzīgs: garš, plats, bezveidīgs palags, ko vajadzēja aptīt ap gurniem, izņemt cauri padusei un pārmest pār plecu, bet bārkstīm vajadzēja rūpīgi klāties kārtās, lai tās būtu labi redzamas. Ja tokaru satina pārāk vaļīgi, tas krita nost, ja pārāk cieši, tas žņaudza, klupināja, traucēja. Pat tad, kad tokars bija satīts pareizi, valkātājam vajadzēja to pieturēt ar kreiso roku. Ar tokaru mugurā varēja vienīgi

lipināt sīkiem solīšiem, turklāt vēl vajadzēja prast lieliski noturēt līdzsvaru, lai neuzkāptu uz garajām bārkstīm. Tas nebija piemērots strādniekiem. Tokars bija saimnieku tērps, bagātības un varas zīme.

Denija pēc Mīrīnas ieņemšanas bija gribējusi to aizliegt, taču padomdevēji viņu atrunāja.

Pūķumātei pašai jāvalkā tokars, citādi viņa tiks ienīsta mūžīgi mūžus, brīdināja zaļā žēlsirde Galaza Galāre. Rietmalas vilnas drānās vai niiriešu mežģīnēs jūsu žilbinošā gaišība vienmēr mums paliks svešiniei e, atbaidoša svešzemniece un barbariska iekarotāja. Mīrīnas karalienei j.ibūt īstai dāmai no Senās Gisas.

-   Ja cilvēks grib kļūt par zaķu karali, tad viņam jādabū garas ausis, skaidrāk izteicās Jaunāko dēlu kapteinis Brūnais Bens Plums.

'Garās ausis", ko viņa todien vilka, bija no tīra balta linaudekla ar zell.i bārkstīm. Džiki piepalīdzot, viņa ar trešo reizi satina tokaru pareizi. Irri atnesa kroni, kas bija izkalts viņas nama simbola trīsgalvainā pūķa veidolā. Vijumi bija no sudraba, spārni no zelta, bet galvas no ziloņkaula, oniksa un nefrīta vēl nebūs pienācis vakars, kad Denijai kakls būs stīvs un pleci sāpēs no kroņa svara. "Kronis nedrīkst būt viegls un ērts," bija teicis kāds no viņas karaliskajiem senčiem. "Kāds no Igoniem, bet kurš?" Rietmalas septiņās valstībās bija valdījuši pieci īgoni. Būtu bijis .111 sestais, taču Uzurpatora suņi viņas brāļa dēlu bija nogalējuši vēl zīdaiņa vecumā. "Ja viņš būtu palicis dzīvs, es būtu ar viņu apprecējusies. Igons vecuma ziņā man būtu tuvāks nekā Viserīss." Kad Igons un viņa māsa tika nokauti, Denija vēl bija tikai iecerēta. Abu tēvs, Denijas brālis Kigers krita vēl agrāk viņu pie Trejžubures nokāva Uzurpators, savukārt viņas brālis Viserīss kliegdams mira Dotraku valstībā ar izkausēta /cita kroni galvā. "Viņi nogalēs arī mani, ja es ļaušos. Dunči, kas nokāva Stipro Vairogu, bija paredzēti man."

Viņa nebija aizmirsusi vergu bērnus pa ceļam no Jankaī. To bija simt sešdesmit trīs, pa bērnam uz katru jūdzi, un dižie saimnieki bija tos pienaglojuši pie ceļa stabiem ar izstieptu roku, kā rādot viņai virzienu. Kad Mīrīna bija kritusi, Denija pienagloja pie stabiem tādu pašu skaitu dižo saimnieku. Par viņu lēnās nāves lieciniekiem bija mušu mākoņi, un smaka vēl ilgi bija jūtama pilsētas laukumā. Daždien viņa bijās, ka u aizgājusi par tālu mīrīnieši bija viltīgi un stūrgalvīgi ļautiņi, kas izradīja pretestību ikvienā solī. Jā, viņi bija atbrīvojuši vergus… un tūlīt pat pieņēmuši darbā par kalpiem, kam maksāja tik niecīgu algu, ka par to tikko pietika pārtikai. Pārāk vecie un pārāk jaunie tika izmesti uz

ielas kopā ar slimajiem un kropļiem, bet tajā pašā laikā dižie saimnieki pulcējās savu augsto piramīdu virsotnēs un žēlojās cits citam, ka Pūķu Karaliene ievazājusi pilsētā netīru ubagu, zagļu un mauku ordas.

"Lai valdītu Mīrīnā, man jāiegūst mīrīniešu uzticība, lai cik ļoti es viņus nicinātu."

-   Esmu gatava, viņa sacīja Irri.

Reznaks un vSkahazs gaidīja pie marmora kāpnēm.

-   Dižā karaliene, Reznaks mo Reznaks paziņoja, jūs šodien izskatāties tik daiļa, ka baidos uz jums pat paskatīties.

Senešals bija ģērbies sarkanbrūnā tokarā ar zelta bārkstīm. Tas bija maza auguma sasvīdis vīrelis, kurš smaržoja tā, it kā būtu mazgājies smaržūdens vannā, un runāja kropļotā augšvalīriešu izloksnē, ko izkrāšņoja ar izteiktiem gisiešu rūcieniem.

-   Tu esi ļoti laipns, Denija atbildēja tajā pašā valodā.

-    Karaliene, noņurdēja Skahazs mo Kandaks ar skūtu galvu. Gisiešiem mati bija biezi un sprogaini, tāpēc jau izsenis vergturu pilsētās bija modē tos savīt ragos, šķēpos un spārnos. Skahazs bija metis pie malas vecos iMīrīnas tikumus un ieviesis jaunus, savukārt viņa radinieki sekoja šim piemēram. Denija nezināja no bailēm, modes vai godkāres dēļ, taču viņi tika saukti par skūtgalvjiem. Skahazs bija galvenais Skūtgalvis… turklāt negantākais harpijas dēlu un viņiem līdzīgo nodevējs.

-   Mēs jau dzirdējām, kas noticis ar einuhu.

-   Viņu sauca par Stipro Vairogu.

-   Vēl daudzi mirs, ja par slepkavībām neviens netiks sodīts.

Pat ar skūtu galvu Skahazam bija riebīgs ģīmis zema piere, lieli maisiņi zem mazajām ačelēm, milzīgs deguns ar tumšām porām un lipīga miesa, kas drīzāk bija dzeltena nekā dzintara krāsā, kā parasti gisiešiem. Tas bija nekaunīgs, rupjš un naidpilns ģīmis, tāpēc Denijai atlika vien lūgties dievus, lai tas vismaz izrādītos godīgs.

-    Kā es viņus varu sodīt, ja nezinu, kas viņi tādi ir? Denija noprasīja. Saki, lūdzams, drosmīgais Skahaz.

-    Ienaidnieku jums netrūkst, gaišība. Viņu piramīdas jūs varat redzēt no savas terases: Zhaki, Hazkari, Ghazīni, Mereki, Loraki visas senās vergturu dzimtas. Un Pāli, galvenokārt Pāli. Tagad dzimtā ir vienas vienīgas sievietes bēdu sagrauztas, asinskāras vecenes. Sievietes neaizmirst, un sievietes nepiedod.

"Nepiedod gan," Denija nodomāja, "un to uzzinās arī Uzurpatora suņi, kad es atgriezīšos Rietmalā." Tā bija tiesa, ka starp viņu un Pālu namu val-

«lija asinsnaids, jo Stiprais Belvass divcīņā nokāva Oznaku zo Pālu. Viņa tēvs, Mīrīnas pilsētsardzes komandieris, bija kritis, aizstāvot pilsētas vārtus, kad tos skaidās sadragāja Džoso "daikts". Trīs tēvoči bija starp tiem Nlmt sešdesmit trijiem, kas tika pienagloti pie stabiem laukumā.

Cik zelta mēs jau esam piedāvājuši par ziņām, kas palīdzēs atklāt I larpijas dēlus? Denija noprasīja.

Simt godu, žilbinošā gaišība.

Tūkstoš godu būs labāk. Parūpējieties par to.

Gaišība nav jautājusi manas domas, Skahazs Skūtgalvis piebilda, bet es teiktu, ka par asinīm jāmaksā ar asinīm. Ņemiet pa vīram no katras dzimtas, ko nosaucu, un nogalējiet. Kad nākamo reizi kritīs kāds jūsējais, nokaujiet pa diviem vīriem no katras dižās dzimtas. Trešās slepkavības vairs nebūs.

Nēēē! Reznaks šausmās iespiedzās. Laipnā karaliene, tāda mežonība izsauks dievu dusmas. Mēs atradīsim slepkavniekus, es apsolu, un tad jūs redzēsiet, ka tie ir prasti salašņas.

Senešalam bija tikpat kails pakausis kā Skahazam, tikai tajā bija vainojami dievi. "Ja kāds matiņš būs tik nekaunīgs, ka izlīdīs uz galvas, manam bārddzinim vienmēr pie rokas būs nazis," viņš teica, kad Denija viņu iecēla amatā. Reizēm Denijai ienāca prātā, vai ar to nazi nevajad/.ctu pārvilkt Reznaka rīklei. Viņš bija noderīgs vīrs, taču Denijai ne pārāk patika un viņa tam arī ne pārāk uzticējās. Kartas Nemirstīgie bija teikuši, ka viņa tiks nodota trīs reizes. Mirri Mazdūra bija pirmā, sīrs I Jžorahs otrais. Vai Reznaks varēja būt trešais? Varbūt Skūtgalvis vai I )ario? "Vai ari tas būs kāds, kuru es nekad neturētu aizdomās sīrs Bai īstens, Pelēkais Tārps vai Misandeī?"

Skahaz, viņa uzrunāja Skūtgalvi, pateicos par padomu. Reznak, palūko, kas panākams ar tūkstoš godiem.

Ar roku pieturēdama tokaru, Dinerīsa paspraucās viņiem garām un I īpa lejā pa platajām marmora kāpnēm. Viņa kāpa pa vienam pakāpienam, l.ii nepakluptu uz bārkstīm un neiešļūktu galma zālē ar galvu pa priekšu.

Mazā rakstvede Misandeī patīkamā, spēcīgā balsī pieteica Denijas Ierašanos.

Visiem mesties ceļos Dinerīsas Vētrā Dzimušās, Nesadegušās, Minnas karalienes, andalu, roinaru un pirmļaužu karalienes, Plašās Zāļu juras balēses, Važu cirtējas un Pūķumātes priekšā!

Zāle bija pārpildīta. Neaptraipītie ar vairogiem un šķēpiem rokās stāvēja ar mugurām pret kolonnām, un smailes uz viņu ķiverēm slējās

augšup kā dunču rinda. MIrīnieši bija sapulcējušies pie austrumpuses logiem, savukārt brīvlaistie vergi turējās pa gabalu no bijušajiem saimniekiem. "Kamēr viņi nestāvēs plecu pie pleca, Mīrīnā miera nebūs."

-    Piecelieties. Denija apsēdās tronī, un ļaudis piecēlās. "Vismaz to viņi dara visi kopā."

Reznaks rno Reznaks sadabūja sarakstu. Pēc paražas karalienei vispirms bija jāpieņem Astaporas sūtnis, bijušais vergs, kurš sevi sauca par valdnieku Gēlu, lai gan nevienam nebija skaidrs, kur viņš valdīja.

Valdniekam Gēlam bija brūnu, nopuvušu zobu pilna mute un smaila, dzeltena seja kā zebiekstei. Viņš bija atnesis dāvanu.

-    Kleons Dižais sūta šīs sandales kā apliecinājumu savai mīlestībai pret Dinerīsu Vētrā Dzimušo, Pūķumāti.

Irri uzvilka sandales Denijai kājās. Tās bija no apzeltītas ādas, rotātas ar zaļām upes pērlēm. "Vai tiešām Miesnieku Karalis domā, ka ar glītām sandalēm varēs iegūt manu roku?"

-    Karalis Kleons ir ļoti dāsns. Nododiet viņam manu paldies par šo jauko velti. "Jaukas, bet šūtas bērna kājai." Denijai bija mazas pēdas, taču smailās sandales spieda kāju pirkstus.

-    Dižais Kleons priecāsies, dzirdot, ka jums tās patika, valdnieks Gēls atbildēja. Augstība lika pateikt, ka viņš ir gatavs aizstāvēt Pūķumāti pret visiem ienaidniekiem.

"Ja viņš vēlreiz ieminēsies, ka man jāprecas ar karali Kleonu, es viņam ievilkšu ar to pašu čību," Denija prātoja, taču šoreiz Astaporas sūtnis pat neieminējās par karaliskajām precībām.

-   Ir pienācis laiks Astaporai un Mīrīnai izbeigt Jankaī gudro saimnieku mežonīgo valdīšanu, jo viņi ir zvērināti naidnieki visiem, kuri dzīvo brīvībā. Dižais Kleons lika pateikt, ka viņš ar jaunajiem Neaptraipītajiem drīz būs gatavs doties kaujā.

"Jaunie Neaptraipītie tas skan kā piedaudzīgs joks."

-    Karalis Kleons rīkosies prātīgi, ja ķersies pie dārzu iekopšanas un ļaus to darīt Jankaī ļaudīm. Nevarēja teikt, ka Denija kvēlotu nebeidzamā mīlestībā pret Jankaī. Viņa nožēloja, ka pēc armijas sakaušanas bija atstājusi dzelteno pilsētu neieņemtu. Tiklīdz viņa bija devusies tālāk, gudrie saimnieki turpināja nodarboties ar paverdzināšanu, turklāt iesauca rekrūšus, nolīga algotņus un meklēja sabiedrotos cīņai pret viņu.

Taču Kleons, kurš pats sevi sauca par Dižo, nebija labāks. Miesnieku Karalis Astaporā atjaunoja verdzību, tikai tagad bijušie vergi kļuva par saimniekiem, bet bijušie saimnieki par vergiem.

-Esmu tikai jauna meitene, kam nav daudz zināšanu par karu, viņa NUi ija valdniekam Gēlam, bet mēs esam dzirdējuši, ka Astapora cieš bildu. Lai karalis Kleons pabaro savu tautu, pirms dodas kaujā. Viņa ar rokas mājienu atlaida sūtni, un Gēls aizgāja.

Augstība, ieminējās Reznaks mo Reznaks, vai jūs uzklausīsiet 11i/daru zo Loraku?

"Atkal?" Denija pamāja, un Hizdars iznāca priekšā. Tas bija gara auguma, ļoti slaids vīrs ar nevainojami gludu dzintara krāsas ādu. Viņš nostājās tieši tajā pašā vietā, kur pirms neilga brīža bija noguldīts Stiprā Vairoga līķis, un paklanījās. "Man viņš ir vajadzīgs," Denija sev atgādina ja. Hizdars bija bagāts tirgotājs, kuram bija daudz draugu gan Mīrīnā, gan aiz jūras. Viņš bija apmeklējis Volanti, Līsu un Kārtu, viņam bija i .idi Tolosā un Elīrijā, un lika runāts, ka viņam esot zināma ietekme arī ļaunajā Gisā, kur jankaieši pūlējās kurināt naidu pret Deniju un viņas režīmu.

Un viņš bija bagāts. Neticami un pasakaini bagāts…

"Un kļūs vēl bagātāks, ja es apmierināšu viņa prasību." Kad Denija ••ledza cīņu bedres, to vērtība katastrofāli kritās. Hizdars zo Loraks tās bija grābis ar abām rokām, un tagad viņam piederēja gandrīz visas cīņu bedres Mīrīnā.

Dižciltīgajam pilsētniekam mati pie deniņiem bija savīti sarkanmelnos spārnos, tāpēc izskatījās, ka viņa galva tūlīt aizlidos. Gareno seju vēl garāku padarīja bārda, kurā bija ievīti zelta gredzeni. Violetais tokars bija izrotāts ar ametistiem un pērlēm.

Gaišība jau zina iemeslu, kāpēc esmu atnācis.

Droši vien tāpēc, ka jums nekā cita nav ko darīt, kā vien krist man uz nerviem. Cik reižu esmu jums atteikusi?

-   Piecas reizes, varenība.

Tagad būs sešas. Es neļaušu atvērt cīņu bedres.

(a augstība uzklausītu manus iebildumus…

Es jau esmu uzklausījusi piecas reizes. Vai jums ir sakāms kas jauns?

Tas pats vecais, Hizdars atzina, tikai jaunos vārdos. Tie ir jauki nn pieklājīgi vārdi, kas labāk spētu aizkustināt karalieni.

Mani vairāk interesē jūsu prasības iemesli, nevis daiļrunība. Esmu Misu iebildes dzirdējusi tik daudz, ka es pati varētu jūsu vietā uzstāties ar prasību. Vai man tas būtu jādara? Denija paliecās uz priekšu. Cīņu bedres ir daļa no Mīrīnas kopš pilsētas dibināšanas. Cīņas savā būtībā n dziļi reliģiskas, tās ir asins upuris Gisas dieviem. Šī Gisas nāvējošā

māksla nav slepkavošana vien, bet ari drosmes, iemaņu un spēka izrādīšana, kas ir tik ļoti tīkama jūsu dieviem. Uzvarētāji tiek apdāvināti un slavināti, bet zaudētāji tiek godāti un pieminēti. Atverot cīņu bedres, es parādītu Mīrīnas ļaudīm, ka cienu viņu dzīvi un tikumus. Bedres ir tālu izslavētas visā pasaulē. Tās Mīrīnai piesaista tirdzniecību un pilda pilsētas kasi ar naudu no visām pasaules malām. Visi cilvēki ir izslāpuši pēc asinīm, un bedres palīdz šis slāpes veldzēt, līdz ar to Mīrīnā būs daudz mierīgāka dzīve. Noziedzniekiem, kam jāmirst šajās bedrēs uz smiltīm, tā ir vienīgā iespēja pierādīt savu nevainību ar divcīņu. Viņa atlaidās tronī un atmeta galvu. Tā, kā man sanāca?

-   Žilbinošā gaišība visu izklāstīja daudz labāk, nekā es jebkad spētu. Redzu, ka jums piemīt ne tikai skaistums, bet arī runas dāvanas. Tā bija pārliecinoša runa.

-   Jā, bet mani pašu tā nepārliecināja, Denija iesmējās.

-   Varenība, Reznaks mo Reznaks čukstēja viņai ausī, šajā pilsētā ir pieņemts iekasēt vienu desmito tiesu no visiem cīņu bedru ienākumiem pēc izdevumu atskaitīšanas kā nodokli. Tādu naudu būtu iespējams izmantot cēliem mērķiem.

-    Būtu… bet, ja mēs atvērtu cīņu bedres, tad iekasētu desmito tiesu pirms izdevumu atskaitīšanas. Esmu tikai jauna meitene, kas neko daudz no tādām lietām nesaprot, taču esmu gana daudz laika pavadījusi kopā ar Ksaro Ksonu Dakšošu. Hizdar, ja jūs vadītu armijas tikpat veikli kā rīkojaties ar vārdiem, tad spētu iekarot pasauli… bet mana atbilde vienalga ir nē. Sesto reizi.

-   Karaliene ir visu pateikusi.

Viņš atkal paklanījās tikpat zemu kā iepriekš. Pērles un ametisti klusi grabēja uz marmora grīdas. Hizdars zo Loraks bija loti izmanīgs vīrs.

"Viņš būtu tīri glīts, ja nebūtu tās dumjās sasukas." Reznaks un zaļā žēlsirde mudināja Deniju apņemt kādu dižciltīgo mīrīnieti par vīru, lai nostiprinātu pilsētā savu varu, un tādā gaismā uz Hizdaru zo Loraku varēja paskatīties arī ciešāk. "Labāk viņu nekā Skahazu." Skūtgalvis bija gatavs viņas dēļ atteikties no sievas, taču Denijai metās šermuļi no tādas domas vien. Hizdars vismaz prata smaidīt.

-   Varenība, teica Reznaks, skatoties sarakstā, pie jums vēlas vēr sties dižciltīgais Grazdans zo Galars. Vai jūs viņu uzklausīsiet?

-    Ar prieku, Denija atbildēja priecādamās par zelta un zaļo pērļu mirdzumu Kleona dāvātajās sandalēs, tajā pašā laikā cenzdamās nedomāt par sāpēm, ko tās sagādāja, spiežot pirkstus. Viņa bija brīdināta, ka

•  li azdana māsīca ir zaļā žēlsirde, kas sniedza viņai nenovērtējamu atbalstii. Priesteriene sludināja mieru, samierināšanos un paklausību likumīgajai varai. "Ļoti uzmanīgi uzklausīšu viņas brālēnu, lai ko viņš prasītu."

Izrādījās, ka viņš prasa zeltu. Denija bija noraidījusi dižo saimnieku prasību jebkādā veidā atmaksāt zaudēto vergu vērtību, tomēr mīrīnieši pulējās izspiest no viņas zeltu citiem paņēmieniem. Dižciltīgajam Grazil.mam savulaik bija piederējusi verdzene, ļoti smalka mežģīņu audēja, un

-  mas darba augļi turējās cenā ne tikai Mīrīnā, bet arī Jaunajā Gisā, Asta|>orā un Kārtā. Kad verdzene kļuva veca, Grazdans nopirka pusduci jaunu meiču un lika večai viņas apmācīt amata noslēpumos. Vecā audēja jau bija mirusi, taču jaunās pēc brīvlaišanas bija pie ostas atvērušas darbnīcu, kur Ilīgoja savas mežģīnes, tāpēc Grazdans prasīja daļu viņu ienākumu.

Par savu prasmi viņām jāpateicas man, Grazdans apgalvoja. Es viņas izcēlu no tirgus plača un ieliku rokās amatu.

Denija klausījās klusējot, viņas sejā nepakustējās ne vaibsts.

Kā sauca veco audēju? viņa pajautāja, kad viņš bija beidzis savu stāstu.

To verdzeni? Grazdans pamīņājās uz vietas un sarauca pieri.

Viņu sauca… laikam par Elzu. Vai arī Ellu. Viņa nomira pirms sešiem gadiem. Man ir piederējis ļoti daudz vergu, gaišība.

Pieņemsim, ka tā bija Elza. Mans lēmums ir tāds: no meitenēm jūs nedabūsiet neko, jo aušanu viņām iemācīja Elza. Toties viņas no jums dubūs vislabākās stelles, kādas ir nopērkamas. Tas ir par sodu, ka aizmirsāt vecās sievietes vārdu.

Reznaks grasījās izsaukt nākamo apmeklētāju tokarā, bet Denija pieprasīja, lai viņš izsauc brīvlaisto vergu, un turpmāk pārmaiņus pieņēma pa bijušajam saimniekam un bijušajam vergam. Daudz prasību bija par zaudējumu atlīdzināšanu, jo Mīrīna pēc krišanas bija bez žēlastības izlaupīta. Vareno pilsētnieku pakāpienu piramīdām ļaunākais lielākoties bija gājis secen, taču, kad sacēlās pilsētas vergi un pa sadragātajiem vārtiem ienāca izsalkušie pūļi, kas sekoja Denijai no Jankaī un Astaporas, pilsētas nabadzīgākās daļas pārņēma īstas laupīšanas un slepkavošanas dzires. Beigu beigās Neaptraipītie kārtību ieviesa, taču pēc izlaupīšanas palika vesela rinda sarežģījumu, tāpēc ļaudis tagad nāca pie karalienes.

Ieradās kāda bagāta dāma, kuras vīrs un dēli bija krituši, aizstāvot pilsētas mūrus. Izlaupīšanas laikā viņa pārbijusies bija aizbēgusi pie brāļa, bet atgriezusies atklāja, ka viņas namā ierīkots bordelis un maukas saģērbušās viņas drānās un izgreznojušās ar viņas dārglietām. Dāma l',i ibēja dabūt atpakaļ gan namu, gan dārglietas.

-   Viņas var paturēt drānas, dāma bija ar mieru.

Denija lēma, ka viņai jāsaņem dārglietas, bet namu dāmai vajadzēja zaudēt, jo viņa pati to bija pametusi.

Ieradās kāds bijušais vergs, lai sūdzētos par dižciltīgo Zhaku. Viņš bija apņēmis par sievu brīvlaisto verdzeni, kas pirms pilsētas krišanas kalpoja pie šā dižciltīgā par piegulētāju. Dižciltīgais bija laupījis viņas nevainību, izmantojis viņu saviem priekiem un pagādājis bērnu. Jaunais vīrs pieprasīja, lai dižciltīgais tiktu izrāmīts par izvarošanu, turklāt gribēja arī muki zelta naudas, lai svešo bērnu audzinātu kā savu.

Denija atbalstīja prasību pēc zelta, bet noraidīja rūnīšanu.

-   Kad viņš sievieti piegulēja, tā bija viņa īpašums, ar kuru viņš varēja izrīkoties pēc savas gribas. Pēc tā laika likumiem nekādas izvarošanas nebija.

Karaliene redzēja, ka ar šādu lēmumu bijušais vergs nav mierā, taču, ja viņa liktu izrūnīt katru, kurš piegulējis verdzeni, tad pati varētu valdīt einuhu pilsētā.

Ieradās kāds puika, jaunāks par Deniju, vārgs un rētains, ģērbies apnēsātā pelēkā tokarā ar sudraba bārkstīm. Viņš aizlūzušā balsī stāstīja par to, kā tajā naktī, kad izgāzti pilsētas vārti, sacēlušies divi viņa tēva vergi. Tie izvarojuši viņa māti un pēc tam nokāvuši. Zēns ticis cauri ar rētu uz sejas, bet viens no slepkavām joprojām dzīvojot viņa tēva namā, bet otrs iestājies karalienes karaspēka vienībā, kas tika saukta par Mātes vīriem. Jauneklis gribēja, lai abi tiktu pakārti.

"Es valdu pilsētā, kas ir būvēta uz pīšļiem un nāves." Denijai nekas cits neatlika kā atteikt. Viņa bija izsludinājusi piedošanu par visiem noziegumiem, kas pastrādāti pilsētas izlaupīšanas laikā, turklāt arī negrasījās sodīt vergus par to, ka tie sacēlušies pret saviem saimniekiem.

Kad Denija to pateica, zēns metās viņai virsū, taču kājas sapinās tokarā, un viņš nostiepās uz marmora grīdas garšļaukus. Tūdaļ klāt bija Stiprais Belvass. Lielais brūnais einuhs pacēla viņa vienu roku un sāka purināt kā suns žurku.

-   Pietiek, Belvas, Denija uzsauca, laid viņu vaļā. Bet puisietim viņa sacīja: saki paldies savam tokaram, jo tas tev izglāba dzīvību. Tu vēl esi zēns, tāpēc mēs aizmirsīsim, kas tikko notika, un tev arī to vajadzētu aizmirst.

Projām ejot puika palūkojās pāri plecam, un, redzot viņa skatienu, Denija nodomāja: "Harpijai ir vēl viens dēls."

Ap pusdienlaiku Denija jau itin sūri juta smago kroni galvā un cieto troni zem dibena. Tā kā prasītāju bija daudz, viņa nevarēja atļauties doties pusdienās, tāpēc aizsūtīja Džiki uz ķēķi pēc plāceņiem, olīvām,

vīģēm un siera. Klausoties sūdzības, viņa pa kumosam knibināja ēdienu nu uzdzēra ar ūdeni atšķaidītu vīnu. Vīģes bija gardas, un olīvas vēl gar>lakas, taču no vīna mutē palika sīva, dzelžaina piegarša. No mazajām, hali dzeltenajām vīnogām, kas bija raksturīgas šim apvidum, sanāca draņķīgs vīns. "Mums nav vīna tirdzniecības." Turklāt dižie saimnieki labākos vīna dārzus droši vien nodedzināja kopā ar olīvu birzīm.

Pēcpusdienā priekšā iznāca tēlnieks, kurš ierosināja milzīgajai bronzas harpijai Šķīstīšanās laukumā izveidot galvu pēc Denijas līdzības. Viņa atteica tik pieklājīgi, cik vien spēja. Skahazadanā bija noķerta neredzēti liela līdaka, un zvejnieki bija nolēmuši to atnest karalienei. Viņa bridi apbrīnoja zivi, tad atalgoja zvejniekus ar sauju sudraba un lika nest zivi uz ķēķi. Varkalis bija izgatavojis bruņukreklu no pulētiem vara riņķiem, ko vilkt, dodoties karā. Karaliene ar pateicību pieņēma dāvanu bruņukrekls bija skaists, spodrinātais metāls brīnišķīgi zaigoja saulē, taču īstai kaujai vajadzēja izvēlēties tērauda bruņas to zināja pat jauna meitene, kam nav daudz zināšanu par karu.

Miesnieku Karalis dāvātās sandales spieda pārāk stipri, tāpēc Denija tas nospārdīja, vienu kāju palika zem sevis, bet otru šūpoja šurpu turpu, l a nebija pārāk karaliska poza, taču viņai karalienes būšana todien jau bija apnikusi. No kroņa sāpēja galva, bet pēcpuse bija nosēdēta nejūtīga.

-  Sīr Baristen, viņa uzsauca, es zinu, kas karalim ir vajadzīgs visvairāk.

-   Vai drosme, gaišība?

-   Pakaļa no dzelzs, viņa ālējās. Es to vien daru kā sēžu.

Gaišība pārāk daudz uzņemas pati. Jums vajadzētu daļu šīs nastas

u/kraut padomnieku plecos.

-   Man ir pārāk daudz padomnieku un par maz spilvenu. Denija pagriezās pret Reznaku. Cik vēl ir palikuši?

-  Divdesmit trīs, ja varenībai tā labpatīk. Un tikpat daudz sūdzību. Senešals ieskatījās papīros. Viens teļš un trīs kazas. Pārējās sūdzības noteikti ir par aitām vai jēriem.

Divdesmit trīs, Denija nopūtās. Kopš mēs sākām ganiem maksāt par aprītajiem lopiem, maniem pūķiem ir ārkārtīgi iegaršojusies aitas gaļa. Vai sūdzības ir pierādāmas?

-   Viens otrs ir atnesis līdzi apdegušus kaulus.

-  Cilvēki prot kurināt ugunskurus un cept gaļu. Apdeguši kauli neko nenozīmē. Brūnais Bens teica, ka pakalnos aiz pilsētas esot sarkanie vilki, šakāļi un klaiņojoši suņi. Vai tiešām mums tik dāsni jāmaksā par katru jēru, kas starp Jankaī un Skahazadanu noklīst neceļos?

-   Nē, varenība. Reznaks paklanījās. Triekt tos blēžus prom, vai arī jūs liksiet viņus pirms tam nopērt?

Dinerīsa uz troņa sarosījās.

-    Nevienam, pie manis nākot, nav jābaidās. Dažas sūdzības, protams, bija izdomātas, bet vairums bija īstas pūķi bija izauguši pārāk lieli, lai viņiem pietiktu ar žurkām, kaķiem un suņiem. "Jo vairāk viņi ēdīs, jo lielāki izaugs," Baristens viņu tika brīdinājis, "un, jo lielāki viņi izaugs, jo vairāk ēdīs." Drogons lidoja sevišķi tālu un it viegli varēja notiesāt veselu aitu dienā. Samaksājiet par lopiem, Denija teica Reznakam, bet turpmāk viņiem vispirms vajadzēs iet uz Žēlsirdības templi un dot zvērestu Gisas dieviem.

-    Tas tiks nokārtots. Reznaks pagriezās pret prasītājiem. Varenā karaliene ir piekritusi atlīdzināt jums par zaudētajiem lopiem, viņš tiem sacīja gisiešu mēlē. Rīt no rīta ierodieties pie maniem pārvaldniekiem, un jums tiks samaksāts naudā vai graudā pēc jūsu izvēles.

Šis paziņojums tika uzklausīts drūmā klusumā. "Viņiem taču vajadzēja būt apmierinātiem," Denija prātoja. "Viņi ir dabūjuši to, pēc kā nāca. Vai tiešām šiem ļaudīm nekādi nav iespējams iztapt?"

Kad visi jau gāja ārā, viens no ganiem aizkavējās tas bija drukns vīrs noplukušās drānās un ar vēja aprautu seju. Viņam uz galvas bija raupju, sarkanmelnu matu ērkulis, apcirpts līdz ausīm, bet rokās viņš turēja audekla maisu. Vīrs, nolaidis galvu, vērās marmora grīdā, it kā būtu aizmirsis, kur atrodas. "Ko šis grib?" Denija izbrīnījās.

-    Visiem mesties ceļos Dinerīsas Vētrā Dzimušās, Nesadegušās, Mīrīnas karalienes, andalu, roinaru un pirmļaužu karalienes, Plašās zāļu jūras halēses, Važu cirtējas un Pūķumātes priekšā! spalgi iesaucās Misandeī.

Denija piecēlās, un tokars slīdēja nost no auguma. Viņa saķēra tā malu un sakārtoja.

-   Ei, tu ar maisu! viņa uzsauca, vai gribi ar mums runāt? Tu drīksti pienākt.

Vīrs pacēla galvu, un viņa acis izrādījās saraudātas sarkanas kā vaļējas brūces. Denija pamanīja, ka sīrs Baristens kā balta ēna slīd tuvāk. Gans, žņaudzīdams rokās maisu, šļūcošiem soļiem pienāca pie troņa. "Viņš ir piedzēries vai slims?" Denijai ienāca prātā. Zem vīrieša dzeltenajiem, saplaisājušajiem nagiem bija netīrumu kārta.

-    Kaut kas tev tur ir? Denija gribēja zināt. Tu nāc ar sūdzību vai prasību? Ko tu no mums gribi?

Viņš satraukts pārlaida mēli sasprēgājušajām lūpām.

Es… es atnesu…

Kaulus? karaliene nepacietīgi noprasīja. Apdegušus kaulus?

Viņš pacēla maisu un izbēra tā saturu uz marmora grīdas.

Tie patiešām bija kauli sadrupuši un nomelnējuši. Garākie bija sadragāti, lai tiktu klāt kaulu smadzenēm.

l'as bija melnais pūķis, vīrietis sacīja ar gisiešu rūcošo akcentu, spārnotā ēna. Tas nolaidās no debesīm un… un…

"Nē," Denija noskurinājās. "Nē, nē, nē!"

Vai tu esi kurls, stulbeni? Reznaks mo Reznaks uzbrēca vīram. Vai tu nedzirdēji manu paziņojumu? No rīta ej pie maniem pārvaldniekiem, un tev tiks samaksāts par aitām.

Reznak, Baristens klusi aizrādīja, pievaldi mēli un atver acis. Tie nav aitas kauli.

"Nē," Denija saprata, "tie ir bērna kauli."

DŽONS

Baltais vilks joza pa melno mežu gar balto klinti, kas slējās līdz mākoņiem. Mēness zvaigžņotajās debesis skrēja tam līdzi, šmaukdams cauri koku kailo zaru pinekļiem.

-   Sniegs, mēness nomurmināja.

Vilks neatbildēja. Sniegs gurkstēja zem ķepām, kokos elsoja vējš.

Tālumā viņu sauca bara biedri ari viņi bija izgājuši medībās. Spēcīgas lietus šaltis pātagoja viņa melnā brāļa kažoku un skaloja asinis no brūces, ko sānā ar garo ragu bija atstājis milzīgs āzis, kuru vilks patlaban plosīja. Citā vietā viņa māšele, pacēlusi purnu, dziedāja uz mēnesi, un simtiem mazo pelēko brāļu pārtrauca medības, lai uzdziedātu kopā ar viņu. Kalnos bija siltāk, un viņa māsas bars daudzas naktis dabūja mieloties ar cilvēku medījuma aitu, govju un zirgu miesu, un reizēm pat nobaudīja arī pašu cilvēku.

-   Sniegs, mēness smiedamies uzsauca vēlreiz.

Baltais vilks ļepatoja pa cilvēku taku pie ledus klints. Tam uz mēles bija asiņu garša, bet ausīs skanēja simtiem brālēnu dziesma. Reiz viņi bija seši pieci akli kucēni, smilkstēdami sūca auksto pienu no beigtās mātes sacietējušajiem pupiem, bet viņš vientuļš tikmēr rāpās prom. Palika četri… un vienu baltais vilks vairs nespēja sajust.

-   Sniegs, mēness nerimās.

Baltais vilks bēga prom, tas, elpai salstot, joza uz nakts alu, kur bija paslēpusies saule. Naktīs bez zvaigznēm milzīgā klints slējās kā melns akmens, kā tumsa, kas klājas pār visu pasauli, taču, kad uzspīdēja mēness, tā blāvi un ledaini mirdzēja kā aizsalis strauts. Vilka kažoks bija

biezs un pinkains, bet, vējam pūšot gar ledus klinti, nekādas pinkas nespēja aizturēt aukstumu. Vilks juta, katrā pusē vējš ir vēl saltāks. Tieši tur bija viņa brālis tas pelēkais, kurš smaržoja pēc vasaras.

-   Sniegs!

No koka zara nolūza lāsteka. Baltais vilks pagriezās un atieza zobus. "Sniegs!" Mežs sāka izgaist, tāpēc vilks saboza kažoku. "Sniegs, sniegs, sniegs!" Viņš izdzirdēja spārnu vēdas, un no tumsas izlidoja krauklis.

Putns, skrapstinot nagus, ar būkšķi piezemējās Džonam Sniegam uz krūtīm.

-   SNIEGS! krauklis ieķērca Džonam tieši sejā.

-   Es dzirdu. Telpā bija tumšs, lāva cieta. Cauri slēģiem vīdēja pelēka gaisma, solot kārtējo drūmo un auksto dienu. Vai tā tu modināji Mormontu? Aizvāc savas spalvas no mana ģīmja.

Džons izbāza roku no segas apakšas, lai aizgaiņātu kraukli. Tas bija liels, vecs putns nekaunīgs, noplucis un pilnīgi bezbailīgs.

-   Sniegs, tas noķērcās un uzlaidās uz gultas gala. Sniegs, sniegs!

Džons pagrāba spilvenu un meta, taču krauklis pacēlās spārnos. Spilvens atsitās pret sienu un pārplīsa, dūnas pajuka uz visām pusēm tieši tajā brīdī, kad Skumjais Eds pabāza pa durvīm galvu.

-   Es atvainojos, viņš ierunājās, nelikdamies ne zinis par dūnu mākoni, vai cienītajam kungam kaut ko atnest brokastīs?

-   Graudus, krauklis ķērca, graudus, graudus!

-   Kraukļa cepeti? Džons ierosināja. Un puspinti alus.

Viņš jutās dīvaini, kad kalpotājs nesa viņam brokastis, jo necik sen viņš pats nesa ēdienu komandierim Mormontam.

-    Trīs graudus un vienu ceptu kraukli, Skumjas Eds teica. Labi, cienītais kungs, bet Hobam ir tikai vārītas olas, melnā desa un ar žāvētām plūmēm pildīti āboli. Pildītie āboli ir lieliski, ja nerunājam par plūmēm. Tās plūmes es pats neēdu. Reiz Hobs tās sakapāja kopā ar kastaņiem un burkāniem un iebāza vistā. Pavāram nekad nedrīkst uzticēties, cienītais kungs. Viņš iebaros plūmes tieši tad, kad tu vismazāk to gaidi.

-   Vēlāk. Brokastis varēja pagaidīt, bet Staniss negaidīs. Vai naktī bija kādi negadījumi gūstekņu nometnē?

-   Nē, jo jūs pavēlējāt apsargāt sargus, cienītais kungs.

-   Labi.

Pie mūra bija ieslodzīts kāds tūkstotis mežoņu, ko Staniss Barateons sagūstīja, kad viņa bruņinieki satrieca Mensa Raidera skrandaiņu armiju. Starp gūstekņiem bija daudz sieviešu, un ne viens vien sargs vilka tās

uz savām gultām. Karaļa vīri, karalienes vīri visi bija vienādi, un arī viens otrs no melnajiem brāļiem darīja to pašu. Vīrieši paliek vīrieši, un tās bija vienīgās sievietes, tūkstoš līgu plašā apkaimē.

-   Vēl divi mežoņi ieradās padoties, Eds turpināja. Māte ar skuķi, kas turas šai pie brunčiem. Viņai bija arī zvērādās ietīts zīdainis, bet tas jau bija beigts.

-   Beigts, krauklis atkārtoja. Tas bija viens no putna mīļākajiem vārdiem. Beigts, beigts, beigts!

Brīvļaudis ieradās katru nakti izsalkušas, gandrīz ragā sasalušas radības, kas bija aizbēgušas no kaujas pie Mūra un tagad rāpus līda atpakaļ, jo bija aptvērušas, ka drošākas vietas, kurp bēgt, nav.

-   Vai tā māte tika nopratināta? Džons gribēja zināt.

Staniss Barateons bija sakāvis Mensa Raidera karaspēku un pašu Aizmūra karali sagūstījis… taču mežoņi vēl arvien bija visur Raudulis, Tormunds Milžkāvis un tūkstošiem citu.

-   Jā, cienītais kungs, Eds atbildēja, bet viņa zina tikai to, ka bēgusi prom no kaujas un pēc tam paslēpusies mežā. Mēs viņu pabarojām ar putru un ieslodzījām aiz žoga, bet bērnu sadedzinājām.

Mirušu bērnu dedzināšana Džonu Sniegu vairs nesatrauca; cita lieta bija dzīvie bērni. "Divi karaļi, lai pamodinātu pūķi, vispirms tēvs, pēc tam dēls, un abi mira kā karaļi." Šos vārdus bija murminājis viens no karalienes vīriem, kuram mestrs īmons apkopa brūces. Džons gribēja to laist gar ausīm, jo uzskatīja par drudža murgiem, taču īmons nepiekrita.

-   Karaļa asinīs ir spēks, vecais mestrs brīdināja, un daudz krietnāki vīri par Stanisu ir darījuši vēl nekrietnākas lietas.

"Jā, karalis var būt skarbs un nepazīt piedošanas, bet zīdainis? Tikai briesmonis var iemest dzīvu bērnu liesmās."

Džons piečurāja naktspodu tumsā, klausoties Vecā Lāča kraukļa neapmierinātajā ķērkāšanā. Vilka sapņi pēdējā laikā kļuva spēcīgāki, turklāt viņš tos bija sācis atcerēties pat nomodā. "Spoks zina, ka Pelēkais Vējš ir pagalam." Robs gāja bojā Dvīņos, viņu nodeva ļaudis, kurus viņš uzskatīja draugiem, un vilks krita kopā ar viņu. Noslepkavoti bija arī Brens un Rikons, viņiem galvas bija nocirtis Teons Grejdžojs, kurš reiz bija tēva aizbilstamais… taču, ja sapņi nemeloja, viņu vilkiem bija izdevies aizbēgt. Pie Karalienes kroņa viens no tiem izskrēja no tumsas un izglāba viņam dzīvību. "Droši vien Vasariņš, jo tam bija pelēks kažoks. Pinkainis ir melns." Viņš iedomājās, vai kāda daļa no mirušajiem brāļiem vēl mīt tajos vilkos.

Sniegs no krūkas ielēja ūdeni bļodā pie gultas, nomazgāja seju un rokas, uzvilka tīru melno drānu kārtu, aizsaitēja melno ādas kamzoli un uzvilka krietni apnēsātos zābakus. Mormonta krauklis viņu brīdi vēroja melnām vērīgām acīm, bet tad aizlaidās pie loga.

-   Tu mani uzskati par savu kalpu? Džons atvēra logu ar biezajām, slīpajām dzeltena stikla rūtīm, un viņam sejā iesitās rīta vēsums. Puisis ievilka krūtīs elpu, lai aizslaucītu nakts tīmekļus, bet krauklis izlaidās ārā. "Tas putns ir pārāk gudrs." Gadiem ilgi krauklis bija Vecā Lāča draugs, bet tas putnam netraucēja knābāt beigtā Mormonta seju.

No kambara kāpnes veda uz lielāku istabu, kur atradās nobružāts priedes koka galds un ducis ar ādu apsistu ozolkoka krēslu. Tā kā Karaļa tornī bija apmeties Staniss, bet Komandiera tornis bija nodedzis, Džons bija iekārtojies Donala Noja pieticīgajā miteklī aiz arsenāla. Ar laiku viņam noteikti būs vajadzīgas plašākas telpas, bet pagaidām, kamēr viņš pieradis pie komandēšanas, derēja arī šīs.

Rīkojums, ko karalis viņam bija iedevis parakstīšanai, atradis uz galda zem sudraba kausa, kas reiz bija piederējis Donalam Nojam. No vienacainā kalēja bija palikušas tikai dažas lietas: kauss, seši graši un vara zvaigzne, metāla piespraude ar salauztu adatu, un appelējis brokāta mundieris ar izšūtu Vētrasgala briedi. "Viņa īstie dārgumi bija darbarīki un ieroči, ko viņš ar tiem izkala. Visa viņa dzīve bija smēdē." Džons nolika kausu malā un vēlreiz izlasīja pergamentu. "Ja es tam uzlikšu savu zīmogu, tad mani uz mūžīgiem laikiem visi atcerēsies kā komandieri, kurš atstāja Mūri," Džons domāja, "bet, ja es atteikšos.

Staniss Barateons bija pierādījis, ka ir prasīgs un nemierīgs viesis. Viņš pa Karaļceļu bija aizjājis gandrīz līdz Karalienes kronim, izložņājis Kurmju ciema tukšās būdas un apskatījis sabrukušās pilis Karalienes vārtus un Ozolvairogu. Katru vakaru viņš kopā ar Melisandri staigāja pa Mūra augšu, bet pa dienu gāja uz gūstekņu nometni un izvēlējās gūstekņus, kurus sarkanajai sievietei iztaujāt. "Viņam nepatīk saņemt atteikumu." Džonam bija aizdomas, ka rīts nebūs patīkams.

Arsenālā skanēja vairogu un zobenu šķinda tur jauniesauktie sev piemeklēja ieročus, un Dzelzs Emeta balss viņiem ieteica pasteigties. Koters Paiks nebija priecīgs, ka zaudējis viņu, taču jaunais izlūks bija prasmīgs skolotājs. "Viņam patīk cīnīties, un viņš šo patiku iemācis arī jaunajiem puišiem." Katrā ziņā Džons uz to lika cerības.

Apmetnis karājās uz viena vadža pie durvīm, zobensiksna uz otra. Viņš aplika abus un gāja uz arsenālu. Spoka uz vilka iecienītā paklājiņa

nebija. Pie durvīm stāvēja divi sargi melnos apmetņos, ar dzelzs pusķiverēm galvā un šķēpiem rokās.

-   Vai cienkungam vajadzēs pavadoni? Garss apjautājās.

-   Gan jau es pats atradīšu Karaļa torni. Džonam krita uz nerviem, ka viņam visur pakaļ velkas sargi, jo tad jutās kā pīļumāte, kam nopakaļ tekā pīlēnu varza.

Dzelzs Emeta puišiem neaso zobenu cilāšana un triekšana pretinieku vairogos pagalmā veicās tīri labi. Džons apstājās un bridi skatījās, kā Zirgs sparīgi spiež Lēkātāju atpakaļ. No Zirga varēja iznākt tīri labs cīnītājs, komandieris sprieda. Viņš bija spēcīgs, kļuva arvien spēcīgāks, turklāt viņam piemita arī sajēga. Par Lēkātāju bija pavisam cita runa viņam bija koka kāja un viņš baidījās saņemt sitienus. "Varbūt viņu vajag norīkot par kalpotāju?" Cīņa beidzās ātri vien, jo Lēkātājs tika nogāzts pie zemes.

-   Laba cīņa, Džons sacīja Zirgam, bet, ejot uzbrukumā, tu nolaid vairogu pārāk zemu. Tev jātiek vaļā no šā niķa, citādi būsi beigts.

-   Jā, cienkungs. Nākamreiz turēšu to augstāk. Zirgs pierāva Lēkātāju kājās, un mazākais puisis neveikli palocīja galvu.

Pagalma tālākajā galā vingrinājās Stanisa bruņinieki. "Karaļa vīri vienā stūrī, karalienes vīri otrā," Džons ievēroja, "bet tikai daži. Vairumam te ir pārāk auksts." Ejot garām bruņiniekiem, viņam aiz muguras nodārdēja balss:

-   Puika! Ei, tu! PUIKA!

Tas nebija sliktākais vārds, kādā Džons Sniegs tika saukts pēc ievēlēšanas par komandieri, tomēr viņš nepievērsa saucienam uzmanību.

-   Sniegs! balss nerimās. Komandieri!

-   Jā, sir. Šoreiz viņš apstājās.

Bruņinieks par viņu bija sešas collas garāks.

-   Vīram, kurš nēsā valīriešu tērauda zobenu, to vajadzētu izmantot kam lietderīgākam par pakaļas kasīšanu.

Džons šo viru pilī jau bija redzējis viņš plātījās, ka esot slavens bruņinieks. Kaujā pie Mūra sīrs Godrijs Farings nokāva bēgošu milzi: vispirms izsita viņu no segliem un iedūra šķēpu mugurā, bet tad pats nolēca no zirga, lai nocirstu radījumam nožēlojami mazo galvu. Karalienes vīri kopš tā laika viņu bija sākuši saukt par Godriju Milžkāvi.

Džons atcerējās raudošo Igriti. "Es esmu pēdējais milzis."

-   Es lieku lietā Garo Nagu tad, kad nepieciešams, sīr.

-   Bet cik labi? sīrs Godrijs izvilka zobenu no maksts. Parādi. Apsolu, ka neievainošu tevi, pilis.

"Cik laipni."

-   Citā reizē, sir. Šobrīd mani gaida citi pienākumi.

-  Tu baidies, es redzu. Godrijs palūkojās uz draugiem un pasmīnēja.

Viņš baidās, bruņinieks atkārtoja tiem, kas nesaprata ar pirmo reizi.

-   Atvainojiet. Džons pagrieza vīriem muguru.

Melnā pils blāvajā rīta gaismā likās drūma un pamesta. "Mans karaspēks," Džons Sniegs skumji nodomāja, "ir tikpat sagrauts kā šis cietoksnis." No Komandiera torņa pāri bija palicis tikai karkass, kopējā zāle bija pārogļojušos baļķu kaudze, I Iārdina tornis varēja sabrukt no spēcīgākas vēja pūsmas… bet tāds tas izskatījās jau gadiem. Tālāk slējās Mūris milzīgs, atbaidošs, salts, un pa to lodāja celtnieki, kuri būvēja jaunas kāpnes, ko vajadzēja savienot ar to, kas bija palicis pāri no vecajām. Melnie brāļi strādāja no ausmas līdz rietam, jo bez kāpnēm vienīgā iespēja nokļūt uz Mūra bija grozā ar vinču. Ja atkal sāktos mežoņu uzbrukums, tad ar to vien nepietiktu.

Virs Karaļa torņa kā pātaga plīkšķēja lielais, zeltainais Barateonu nama kara karogs no tā paša jumta Džons Sniegs vēl pavisam nesen kopā ar Atlasu un Kurlo Diku Folardu šāva tenniešus un mežoņus. Pie kāpnēm drebinājās divi karalienes vīri, rokas padusēs sabāzuši un šķēpus atslējuši pret durvīm.

-   Ar tiem drānas cimdiem būs švaki, Džons viņiem teica. Rīt aizejiet pie Bovena Mārša, viņš jums iedos ādas cimdus ar kažokādas oderi.

-   Aiziesim, cienītais kungs, paldies, vecākais sargs atbildēja.

-    Aiziesim, ja mūsu rokas, nolāpīts, līdz tam laikam nebūs atsalušas pavisam, jaunākais noteica, izpūšot baltu miglas mākoni. Man jau likās, ka auksti ir Domes ārēs. Kāds es biju muļķis.

"Tāds pats kā es," Džons Sniegs nodomāja.

Uzkāpis pa vītņu kāpnēm līdz pusei, komandieris satika Semvelu Tārliju, kurš kāpa lejup.

-   Vai tu nāc no karaļa? Džons noprasīja.

-   Mestrs Imons sūtīja mani pie viņa ar vēstuli.

-    Skaidrs. Bija valdnieki, kuri uzticēja mestriem vēstuļu lasīšanu un pēc uzklausīja atstāstu, bet Staniss zīmogus atlauza pats. Ko Staniss teica?

-   Spriežot pēc sejas izteiksmes, viņš priecīgs nebija, Sems pačukstēja. Bet es par to nedrīkstu runāt.

-    Tad nerunā. Džons prātoja, kurš no viņa tēva karognešiem bija atteicies pakļauties karalim Stanisam šoreiz. "Kad viņa pusē nostājās Kārholds, tad viņš to nekavējoties izbazūnēja uz visām pusēm." Kā tev veicas šaušanā ar loku?

-   Atradu labu grāmatu par loka šaušanu, Sems saviebās, bet darīt ir grūtāk nekā lasīt. Esmu uzberzis tulznas.

-    Tā turpini. Tieši tavs loks mums var izrādīties vajadzīgs, ja kādā tumšā naktī Mūrim uzbruks svešie.

-   Es gan ceru, ka neuzbruks.

Pie karaļa kambariem stāvēja citi sargi.

-     Gaišības klātbūtnē nav atļauts uzturēties ar ieročiem, cienītais kungs, seržants paziņoja. Es paņemšu jūsu zobenu un dunčus.

Džons noprata, ka iebilst nav vērts, tāpēc atdeva ieročus.

Darbistabā bija silts. Melisandre sēdēja pie uguns, un rubīns uz gaišās miesas pie kakla spoži mirdzēja. Igrite bija uguns skūpstīta, sarkanā priesteriene bija pati uguns, jo viņas mati bija asiņu un liesmu krāsā. Staniss stāvēja pie raupjā galda, pie kura Vecais Lācis bija paradis ieturēt maltītes. Uz galda bija izklāta liela, uz apdriskāta ādas gabala uzzīmēta ziemeļu karte. Viena tās mala pie galda bija piespiesta ar tauku sveci, otra ar metāla bruņucimdu.

Karalis bija ģērbies aitas vilnas biksēs un stepētā kamzolī, taču likās tik stīvs un neveikls, it kā būtu tērpies bruņās. Viņš bija bāls un ar tik īsi apcirptu bārdu, ka tā izskatījās uzzīmēta. Dažas šķipsnas pie deniņiem

-    tas bija viss, kas palicis pāri no melnajiem matiem. Rokā viņš turēja pergamentu ar salauztu tumšzaļa vaska zīmogu.

Džons nometās uz viena ceļa. Karalis sarauca pieri un nikni pakratīja pergamentu.

-   Piecelies. Kas tā tāda Līena Mormonta?

-    Viena no valdnieces Maiges meitām, augstība. Jaunākā. Viņai ir tāds pats vārds kā mana tēva māsai.

-   Noteikti viņai par godu, es šitos jociņus zinu. Cik vecs ir tas negantais skuķis?

Džons mirkli apdomājās.

-    Būs kādi desmit gadi. Vai drīkstu jautāt, kā viņa aizvainojusi gaišību?

-   "Lāču sala nepazīst citu karali kā vien Ziemeļu karali, kura vārds ir Stārks", Staniss lasīja no vēstules. Tu saki desmit gadi, un viņa atļaujas tā izrunāties pret savu likumīgo karali? īsā bārdele klāja viņa vaigu kā ēna. Un pataupi šo jaunumu pie sevis, valdniek Sniegs. Kārholda ir manā pusē, un nekas cits vīriem nav jāzina. Negribu, lai tavi brāļi visiem stāsta, kā tā sīkaļa man uzspļāvusi.

-   Kā pavēlat, augstība.

Džons zināja, ka Maige Mormonta kopā ar Robu devās uz dienvidiem, un Jaunā Vilka karaspēkam piebiedrojās arī viņas vecākā meita, l.ai arī abas bija kritušas, Maigei bija arī citas meitas, kurām pašām jau bija bērni. Vai arī viņas būtu gājušas karā kopā ar Robu? Maige noteikti atstāja kādu no meitām par pils pārvaldnieci. Viņš gan nesaprata, kāpēc Stanisam atbildi bija rakstījusi Līena, un prātoja, vai atbilde būtu citāda, ja viņai sūtītā vēstule būtu bijusi aizzīmogota nevis ar kronēto briedi, bet ar dižvilku un to būtu parakstījis Ziemmalas valdnieks Džons Stārks. "Par vēlu tādām pārdomām. Tu savu izvēli esi izdarījis."

-   Tika izsūtīti divi desmiti kraukļu, karalis sūdzējās, bet par atbildi saņemam vienīgi klusēšanu vai nepakļaušanos. Godbijība ir ikviena uzticama pavalstnieka pienākums pret karali, bet tava tēva karogneši, atskaitot Kārstārkus, griež man muguru. Vai Ārnolfs Kārstārks ir vienīgais godavīrs visos ziemeļos?

Ārnolfs Kārstārks bija nelaiķa valdnieka Rikarda tēvocis. Kad brāļadēls ar dēliem kopā ar Robu devās uz dienvidiem, viņš tika iecelts par pils pārvaldnieku, un viņš bija pirmais, kurš atbildēja uz karaļa Stanisa aicinājumu, atsūtot kraukli ar vēstuli, kurā apliecināja savu uzticību. "Kārstārkiem nav citas izvēles," Džons būtu varējis teikt. Rikards bija nodevis dižvilku un izlējis lauvu asinis, tāpēc briedis bija Kārholdas vienīgā cerība.

-    Tādos juku laikos kā tagad pat godavīri nesaprot, ko no viņiem prasa pienākums. Gaišība nav vienīgais karalis karalistē, kurš prasa savu tiesu.

-   Sakiet, Sniegs, Melisandre sarosījās, kur bija tie citi karaļi, kad mežonīgie ļaudis uzbruka Mūrim?

-    Tūkstoš līgu attālumā un kurli pret mūsu rūpēm, Džons atbildēja. Es to neesmu aizmirsis, cienītā kundze. Un neaizmirsīšu. Taču mana tēva karognešiem ir jāaizstāv sievas, bērni un vienkāršie ļaudis, kas ies bojā, ja valdnieki izdarīs nepareizo izvēli. Gaišība no viņiem pārāk daudz prasa. Dodiet viņiem laiku, un viņi atbildēs.

-   Šādi? Staniss saņurcīja Līenas vēstuli saujā.

-    Ļaudis pat ziemeļos baidās no 'Rvina Lanistera dusmām. Boltoni arī ir nepatīkami ienaidnieki. Ne jau nejaušības pēc viņu ģerbonī ir nodīrāts cilvēks. Vīri jāja karā kopā ar Robu, lēja asinis kopā ar viņu un krita par viņu. Viņi ir dzēruši no bēdu un nāves kausa, un tagad ierodaties jūs, lai pasniegtu vēl vienu kausu. Vai jūs viņus vainosiet par atturību? Piedodiet, gaišība, bet daudzi jūsos redz vienīgi kārtējo neveiksmei nolemto troņa tīkotāju.

-   Ja gaišība ir nolemts neveiksmei, tad jūsu valstība arīdzan, Melisandre sacīja. Atcerieties to, valdniek Sniegs. Jūsu priekšā stāv vienīgais īstais Rietmalas karalis.

-   Kā teiksiet, cienītā kundze. Džona sejā nepakustējās ne vaibsts.

-   Tu taupi vārdus tā, it kā katrs no tiem būtu zelta pūķis, Staniss nosprauslojās. Diez cik zelta jau esi iekrājis?

-   Zelta? "Vai šos pūķus sarkanā sieviete grib pamodināt zelta pūķus?" Tie nodokļi, ko iekasējam, ir žēlastības dāvanas, gaišība. Naktssardzei ir daudz rāceņu, bet maz naudas.

-   Ar rāceņiem Saladors Sāns nebūs mierā. Man ir vajadzīgs zelts vai sudrabs.

-   Tad jums ir jāiet uz Balto ostu. To pilsētu gan nevar salīdzināt ar Senpilsētu vai Karaļa ostu, bet tā tomēr ir bagāta osta. Valdnieks Manderlijs ir bagātākais no mana tēva karognešiem.

-   Tas, kurš ir tik resns, ka nevar noturēties zirgā? Vēstule, ko valdnieks Vīmans Manderlijs bija atsūtījis no Baltās ostas, liecināja par vecumu, nespēku un vēl šo to. Staniss bija pavēlējis Džonam klusēt arī par šo vēstuli.

-             Varbūt valdnieks gribētu mežoņu sievu, Melisandre ieminējās.

-   Vai tas resnulis ir precējies, valdniek Sniegs?

-   Viņa sieva jau sen ir mirusi. Valdniekam Vīmanam ir divi pieauguši dēli un no vecākā jau mazbērni. Un viņš patiešām ir pārāk resns, lai noturētos zirgā, viņš sver vismaz trīsdesmit stounus. Veļa nekad ar viņu neprecēsies.

-   Tu kaut reizi varētu atbildēt man pa prātam, valdniek Sniegs, karalis norūca.

-    Biju cerējis, ka jums pa prātam būs patiesība, augstība. Jūsu ļaudis Veļu sauc par princesi, bet brīvļaudīm viņa ir tikai karaļa mirušās sievas māsa. Ja piespiedīsiet viņu apprecēt vīrieti, kas viņai nepatīk, viņa kāzu naktī tam pārgriezīs rīkli. Pat tad, ja viņa pieņems savu vīru, tas nenozīmē, ka mežoņi sekos viņam vai jums. Vienīgais, kurš var viņus pievērst jums, ir Menss Raiders.

-   To es zinu, Staniss gauži nelaimīgs atteica. Esmu runājis ar to vīru stundām ilgi. Viņš ļoti daudz zina par mūsu patieso ienaidnieku, un viņš ir viltīgs, kad es tev saku. Arī tad, ja šis cilvēks atteiktos no sava karaļa titula, viņš vienalga ir zvēresta lauzējs. Pietiks pasaudzēt vienu dezertieri, un tūdaļ sāks dezertēt arī citi. Nē. Likumiem jābūt no dzelzs, nevis biezputras. Mensa Raidera dzīve ir galā pēc visiem septiņu valstību likumiem.

-   Pie Mūra septiņu valstību likumi zaudē spēku, gaišība. Menss jums varētu lieti noderēt.

-   Un noderēs. Es viņu sadedzināšu sārtā, un visi ziemeļi redzēs, kā es rīkojos ar pārbēdzējiem un nodevējiem. Ir arī citi vīri, kas spējīgi vadīt mežoņus. Neaizmirsti, ka manās rokās ir Raidera dēls. Kad tēvs būs miris, tas kucēns kļūs par Aizmūra karali.

-   Gaišība kļūdās. "Tu neko nesaproti, Džon Sniegs," Igrite mēdza teikt, taču tagad viņš bija daudz gudrāks. Tas bērns ir tāds pats princis kā Veļa princese. Par Aizmūra karali nekļūst tāpēc, ka karalis bijis tēvs.

-   Labi, Staniss atsaucās, jo es Rietmalā necietīšu citus karaļus. Vai parakstīji rīkojumu?

-   Nē, gaišība. "Tā, sākas." Džons savilka un atlaida apdedzinātos pirkstus. Jūs gribat pārāk daudz.

-   Gribu? Es prasu, lai tu kļūsti par Ziemmalas valdnieku un Ziemeļu uzraugu. Un es pieprasu tās pilis.

-   Mēs jau nodevām jūsu rīcībā Nakts cietoksni.

-  Žurku apsēstas drupas, ubaga dāvana, kas devējam nemaksā ne graša, lūsu pašu Jārviks teica, ka paies pusgads, līdz pili būs iespējams apdzīvot.

-   Citas pilis nav labākas.

-   Es zinu, bet tas nav svarīgi, jo citu mums nav. Gar Mūri ir deviņpadsmit pilis, un jūsu vīri ir tikai trijās. Es līdz gada beigām gribu izvietot karaspēku visās.

-   Neiebilstu, augstība, taču jūs grasāties tās atdot saviem bruņiniekiem un valdniekiem, kuri tajās mājotu kā gaišības padotie.

-   Karaļiem jābūt dāsniem pret saviem sekotājiem. Vai tad valdnieks Edards savam bastardam neko nav iemācījis? Daudzi no maniem bruņiniekiem un valdniekiem ir atstājuši leknas zemes un stipras pilis dienvidos. Vai tad viņu uzticībai jāpaliek neatalgotai?

-    Ja gaišība vēlas zaudēt visus mana tēva karognešus, nav drošāka veida kā atdot ziemeļu pilis dienvidu valdniekiem.

-   Kā es varu zaudēt to, kā man nav? Ja vēl atceries, biju cerējis piešķirt Ziemmalu ziemeļniekam, Edarda Stārka dēlam, bet viņš piedāvājumu iesvieda man sejā. Staniss Barateons aizvainojumu izgaršoja kā suns kaulu, notiesājot vissīkākās druskas.

-  Pēc mantošanas tiesībām Ziemmalai jāpāriet manas māsas Sansas rokās.

-   Tu gribēji teikt valdnieces Lanisteras rokās? Nespēj sagaidīt, kad redzēsi Velnēnu tupam tava tēva tronī? Es tev saku: kamēr esmu dzīvs, tas nenotiks, valdniek Sniegs.

Džons saprata, ka šajā jautājumā labāk nespītēties.

-    Augstība, vīri runā, ka jūs grasoties piešķirt pilis Grabsvārcim un T'ennas magnāram.

-   Kas tev to teica?

Par to Melnajā pilī runāja visi.

-   Ja jums tas noteikti jāzina, tad man to pateica Lefkoja.

-   Kas ir Lefkoja?

-   Zīdītāja, Melisandre paskaidroja. Gaišība ir atļāvis viņai pilī brīvi pārvietoties.

-   Bet es neesmu atļāvis stāstīt pasakas. Viņu mēs te turam pupu, nevis mēles dēļ. Ceru, ka turpmāk viņa dos vairāk piena un mazāk pļāpu.

-   Melnajā pilī lieki ēdāji nav vajadzīgi, Džons piekrita. Ar nākamo kuģi no Austrumsardzes es sūtu viņu uz dienvidiem.

-    Lefkoja zīda arī Dailas dēlu, Melisandre pieskārās rubīnam, kas karājās viņai kaklā. Šķirt mazo princi no piena brāļa būs nežēlīgi, cienītais kungs.

"Un tagad prātīgi, prātīgi."

-   Viņiem kopīgs ir tikai mātes piens. Lefkojas dēls ir lielāks un spēcīgāks, viņš spārda princi un atgrūž no pupa. Viņa tēvs bija Krāsters, nežēlīgs un alkatīgs vīrs, un te nu tas ir redzams.

-   Man likās, ka zīdītāja ir tā Krāstera meita! karalis apjuka.

-   Gan sieva, gan meita, gaišība. Krāsters visas savas meitas precēja, un Lefkojas dēls ir šīs savienības auglis.

-   Bērnu viņai pagādāja pašas tēvs? Staniss bija satriekts. Tādā gadījumā jātiek no viņas vaļā es šeit necietīšu tādas preteklības, te nav Karaļa osta.

-     Es sameklēšu citu zīdītāju. Ja starp mežoņiem nevienas nebūs, meklēšu kalniešu klanos, bet tikmēr zēnam derēs arī kazas piens, ja gaišībai nav iebildumu.

-   Nav pārāk piemērota pārtika princim… bet laikam gan labāka par maukas pienu. Staniss ar pirkstiem bungoja pa karti. Atgriežoties pie tiem cietokšņiem…

-   Gaišība, Džons vēsā pieklājībā atbildēja, es jūsu vīrus izmitinu un baroju, un tas mūsu ziemas krājumos cērt milzīgu robu. Esmu viņus arī apģērbis, lai viņi nenosaltu.

-    Jā gan, tu pameti mums sālītu gaļu, putru un melnas skrandas. Skrandas, ko mežoņi tagad lobītu no jūsu miesām, ja es nebūtu ieradies ziemeļos.

-   Es dodu barību jūsu zirgiem, Džons nelikās dzirdam karaļa žēlabas, un, kad būs pabeigtas kāpnes, došu namdarus, lai jūs varat atjaunot Nakts cietoksni. Es pat esmu atļāvis izmitināt mežoņus Dāvinājumā, kas ir nodots Naktssardzei mūža nomā.

-   Tu man piedāvā tuksnesīgas zemes un postažu, bet nedod pilis, kas nepieciešamas manu valdnieku un karognešu atalgošanai.

-   Tās pilis ir būvējusi Naktssardze…

-   Un Naktssardze tās arī pametusi.

-             …lai varētu aizstāvēt Mūri, Džons stūrgalvīgi pabeidza teikumu,

-    nevis izdāļātu tās dienvidu valdniekiem. Šo cietokšņu mūri ir būvēti ar manu sen mirušo brāļu asinīm un kauliem. Es nevaru tās jums atdot.

-   Nevari vai negribi? Dzīslas uz karaļa kakla nostiepās tik asas kā zobeni. Es tev piedāvāju vārdu.

-   Man ir vārds, gaišība.

-   Sniegs. Vai ir vēl kāds vārds ar tik sliktu auru? Staniss pieskārās zobena spalam. Ko tu no sevis iedomājies?

-   Es esmu sargkareivis uz mūra. Zobens tumsā.

-    Beidz sprediķot. Staniss izvilka no maksts zobenu, kuru bija nosaucis par Gaismas Nesēju. Lūk, tavs zobens tumsā. Gaisma virmoja šurpu turpu pa asmeni te sarkana, te dzeltena, te oranža, krāsojot karaļa seju asos, košos toņos. To spētu saskatīt pat zaļš zeņķis. Vai tu esi akls?

-   Nē, augstība. Es piekrītu, ka pilīs jāizvieto…

-   Puišelis piekrīt, kāda laime!

-… Naktssardzes karaspēks.

-   Tev nav vīru!

-   Tad dodiet man vīrus, augstība. Es došu virsniekus katram no šiem pamestajiem cietokšņiem. Tie ir pieredzējuši vīri, kuri pazīst Mūri un zemes aiz tā, kuri zina, kā izdzīvot gaidāmajā ziemā. Par to, ko es esmu devis jums, dodiet man vīrus, ko izmitināt pilīs, kājniekus, strēlniekus, puikas. Es ņemšu pat ievainotos un vārgos.

Staniss neticīgi vērās Džonā, tad skaļi iesmējās.

-   Tu esi drosmīgs, tas jāatzīst, taču galīgi traks, ja domā, ka mani vīri iestāsies melnajos brāļos.

-   Viņi var valkāt tādu krāsu, kādu vien vēlas, viņiem tikai jāklausa mani virsnieki.

-   Manā dienestā ir bruņinieki un valdnieki, dižciltīgu un senu namu atvases. Viņi nedienēs malumednieku, lauķu un slepkavnieku vadībā.

"Un bastardu vadībā?"

-   Jūsu pašu labā roka ir kontrabandists.

-   Bija kontrabandists. Par to es viņam saīsināju pirkstus. Dzirdēju, ka tu esot deviņsimt deviņdesmit astotais Naktssardzes komandieris, valdniek Sniegs. Kā tev šķiet, ko par tām pilīm teiks deviņsimt deviņdesmit devītais? Tava galva uz pīķa viņam palīdzētu izlemt. Karalis nolika zobenu uz kartes līdz ar Mūri, un tērauds laistījās kā saules stari ūdenī. Tu esi komandieris tikai manas žēlastības dēļ, pacenties to atcerēties.

"Es esmu komandieris tāpēc, ka mani ievēlēja brāļi.”

Reizēm, rītos pamostoties, Džons neticēja pats sev un domāja, ka viss ir tikai neprātīgs sapnis. "Tas ir tikpat kā uzvilkt jaunas drānas," Sems tika teicis. "Sākumā liksies savādi, bet ar laiku pieradīsi."

-    Elisers Toms sūdzējās par vēlēšanu norisi, un nevarētu teikt, ka viņš nešķiet aizvainots. Karte pa vidu starp abiem klājās kā mirdzošā zobena krāsās izmircis kaujas lauks. Balsis skaitīja aklais, kuram palīdzēja tavs resnais draudziņš. Turklāt Slints tevi uzskata par nodevēju.

"Kurš vēl labāk to zinātu par Slintu?"

-   Nodevējs jums teiktu to, ko jūs vēlaties dzirdēt, un vēlāk jūs nodotu. Gaišība zina, ka es liku ievēlēts godīgā ceļā. Mans tēvs vienmēr mēdza teikt, ka jūs esot taisnīgs cilvēks. "Taisnīgs, bet skarbs," bija Edarda vārdi, bet Džons uzskatīja, ka nebūtu prātīgi teikt visu līdz galam.

-    Valdnieks Edards man nekāds draugs nebija, bet nevaru teikt, ka viņam trūka prāta. Viņš man tās pilis būtu atdevis.

"Nekad.”

-   Nevaru spriest par to, ko būtu darījis mans tēvs. Es esmu devis zvērestu, gaišība. Mūris ir mans.

-    Pagaidām. Paskatīsimies, kā tu spēsi to noturēt. Staniss pacēla pirkstu uz Džona pusi. Paturi savas drupas, ja tās tev tik daudz nozīmē, bet apsolu: ja gada beigās kāda no tām būs tukša, es tās paņemšu ar tavu atļauju vai bez. Un, ja kāda no tām kritīs ienaidnieka rokās, drīz pēc tam kritīs arī tava galva. Un tagad vācies ārā.

Melisandre, kas bija sēdējusi pie pavarda, piecēlās.

-    Ar jūsu atļauju, augstība, es pavadīšu valdnieku Sniegu uz viņa kambariem.

-    Kāpēc? Viņš zina ceļu. Staniss atmeta ar roku. Dari, ko gribi. Devan, nes ēdienu vārītas olas un citronūdeni.

Izejot no karaļa siltās darbistabas, aukstums vītņu kāpnēs šķita kožam līdz kaulam.

-    Vējš ceļas, cienītā kundze, seržants brīdināja Melisandri, sniegdams Džonam viņa ieročus. Jums vajadzētu siltāku apmetni.

-   Mani silda ticība. Sarkanā sieviete kāpa pa kāpnēm Džonam blakus. Jūs sākat iepatikties gaišībai.

-   To var redzēt viņš piesolīja man nocirst galvu tikai divas reizes.

-    Ir jābaidās no viņa klusēšanas, nevis no vārdiem, Melisandre iesmējās. Izejot pagalmā, vējš pacēla Džona apmetni un uzpūta to sievietei. Sarkanā priesteriene nokratīja melno vilnas audeklu un satvēra puisi aiz elkoņa. Var jau būt, ka jums ir taisnība par to mežoņu karali. Es lūdzos, lai Gaismas Dievs sūta man padomu. Skatoties liesmās, es varu redzēt cauri akmenim un zemei, varu atrast patiesību cilvēku dvēselēs. Es varu sarunāties ar sen mirušiem karaļiem un vēl nedzimušiem bērniem, kā arī redzēt, kā garām aizzib gadi un gadalaiki līdz pat pasaules galam.

-   Vai liesmas nekad nekļūdās?

-   Nekad… taču mēs, priesteri, esam mirstīgi un reizēm sajaucam to, kas notiks, ar to, kas var notikt.

Džons juta sievietes karstumu pat cauri vilnas drānām un ādas kamzolim. Abi, saķērušies rokās, piesaistīja daudzus ziņkārīgus skatienus. "Šovakar par to čukstēs visās malās."

-   Ja jūs patiesi spējat liesmās saskatīt nākotni, tad pasakiet, kad būs nākamais mežoņu uzbrukums. Viņš atsvabināja savu roku no tvēriena.

-R’lors sūta mums tās ainas, ko pats vēlas, bet es pameklēšu liesmās to jūsu Tormundu. Melisandres sarkanās lūpas savilkās smaidā. Es arī jūs esmu redzējusi liesmās, Džon Sniegs.

-   Vai tie ir draudi, cienītā kundze? Grasāties sadedzināt arī mani?

-   Jūs mani pārpratāt. Viņa apveltīja komandieri ar pētījošu skatienu. Baidos, ka lieku jums justies neērti, valdniek Sniegs.

-   Mūris nav īstā vieta sievietēm.

-   Jūs maldāties. Esmu Mūri redzējusi sapņos, Džon Sniegs. To cēlušas milzīgas zināšanas un spēcīga burvība, kas ieslēpta ledū. Mēs šobrīd ejam gar vienām no pasaules eņģēm. Melisandre pacēla skatienu un izpūta gaisā mitru miglas mākoni. Šī ir tikpat daudz mana vieta kā jūsējā, un drīz vien jums manis var nāvīgi ievajadzēties. Neatraidiet manu draudzību, Džon. Es redzēju jūs vētrā, un no visām pusēm jūs ielenca ienaidnieki. Jums ir tik daudz ienaidnieku! Vai nosaukt viņu vārdus?

-   Es zinu viņu vārdus.

-   Neesiet tik pārliecināts. Rubīns uz Melisandres kakla koši iemirdzējās. Ne no tiem ienaidniekiem ir jābaidās, kas jūs skaļi lād. Jābaidās no tiem, kuri smaida, acīs skatoties, bet aiz muguras trin dunci. Būs labāk, ja vienmēr un visur ņemsiet līdzi savu vilku. Es redzu ledu un

dunčus tumsā. Sarkanas un cieti sasalušas asinis, atkailināts tērauds. Un ļoti auksts.

-   Pie Mūra vienmēr ir auksti.

-   Jums tā šķiet?

-   Es to zinu.

-   Tad tu neko nesaproti, Džon Sniegs, viņa nočukstēja.

BRENS

vai mēs jau esam klāt?"

Brens šos vārdus neteica skaļi, taču tie bieži bija viV ņam uz lūpām, virzoties cauri senu ozolu un augstu pelēkzaļu sekvoju birzīm, garām staltām mastu priedēm, kastaņām ar kailiem brūniem zariem. "Vai mēs jau tuvojamies?" zēns prātoja, Hodoram rāpjoties augšup pa akmeņainu nogāzi vai kāpjot tumšā aizā, kur zem kājām gurkstēja netīra sniega sanesas. "Cik tālu vēl jāiet? Ir tik auksts! Kur ir trejacainā vārna?"

Zēns, šūpodamies grozā Hodora mugurā, sarāvās un nolieca galvu, jo lielais staļļapuisis tobrīd pagāja zem ozola zara. Atkal sniga sniegs slapjš un smags. Hodoram viena acs bija aizsalusi, biezā brūnā bārda pilna ar sarmu, bet kuplo ūsu galos karājās pa lāstekai. Vienā rokā viņš vēl arvien turēja sarūsējušo zobenu, ko bija paņēmis Ziemmalas kapenēs, un ik pa brīžam uzsita ar to pa kādu zaru, nobirdinot sniega mākoni.

Hod-d-dor, viņš bubināja klabošiem zobiem.

Šī skaņa bija savādi iedrošinoša. No Ziemmalas līdz Mūrim Brens ar ceļabiedriem īsināja ceļu, sarunājoties un stāstot dažādus atgadījumus, bet te viss bija citādi, un to juta pat Hodors. Viņš vāvuļoja krietni vien retāk nekā uz dienvidiem no Mūra. Šim mežam piemita tāds miers, kādu Brens vēl nebija piedzīvojis. Pirms vēl sākās sniegi, ziemeļu vējš virpuļoja gājējiem riņķī un mākoņiem vien pacēla no zemes brūnas kritušās lapas, kas čabēja kā prusaki skapī, bet tagad visas lapas bija pazudušas zem baltas sniega segas. Laiku pa laikam pāri galvām aizšāvās kāds krauklis, saltajā gaisā plīkšķinot lielos melnos spārnus. Visādi citādi pasaule bija apklususi.

Tieši priekšā alnis, kuram ragi bija apsaluši ar ledu, noliecis galvu, laipoja starp kupenām. Izlūks sēdēja aļņa platajā mugurā drūms un kluss. Sems viņu bija iesaucis par Aukstroci, jo izlūkam bija bāla seja, bet rokas melnas un cietas kā no dzelzs un ari aukstas kā dzelzs. Viņš no galvas līdz kājām bija tērpies vilnas un miecādas drānās un bruņukreklā, savukārt sejas vaibstus slēpa apmetņa kapuce un melna vilnas šalle priekšā mutei.

Aiz izlūka gāja Mira, apskāvusi brāli, lai pasargātu viņu no vēja un sasildītu. Džodženam pie deguna bija piesalis puņķis, un ik pa bridi viņš nodrebēja pie visām miesām. "Viņš izskatās tik mazs," Brens iedomājās, noskatīdamies, kā viņa biedrs grīļojas. "Viņš tagad izskatās mazāks un vārgāks pat par mani, un es taču esmu kroplis."

Vasariņš noslēdza gājēju rindu. Dižvilks, pūzdams tvaika mākoņus, ļepatoja visiem nopakaļ un vēl arvien kliboja, jo pie Karalienes kroņa bija dabūjis bultu kājā. Iemiesodamies lielajā vilkā, Brens ik reizes juta vecajā brūcē sāpes. Pēdējā laikā zēns vilka ādā dzīvoja biežāk nekā pats savējā par spīti biezajam kažokam arī dzīvniekam sala, taču viņš redzēja tālāk, dzirdēja labāk un saoda asāk nekā grozā sēdošais zēns, kas bija ievīstīts lupatās kā zīdainis.

Citreiz, kad Brenam apnika būt par vilku, viņš iemiesojās Hodorā. Mierīgais milzis smilkstēja un mētāja pinkaino galvu uz visām pusēm, bet ne tik traki kā pirmajā reizē Karalienes kronī. "Viņš zina, ka tas esmu es," zēns mēdza sevi mierināt. "Viņš pie manis jau ir pieradis." Tomēr Hodora ādā viņš nejutās labi. Lielais staļļapuisis nesaprata, kas notiek, un Brens juta viņa izbailes. Vasariņa ādā bija labāk. "Es esmu viņš, un viņš esmu es. Viņš jūt to pašu, ko es."

Reizēm Brens juta, ka dižvilks ošņā pēc aļņa un prāto, vai varētu lielo dzīvnieku nogāzt. Ziemmalā Vasariņš bija pieradis pie zirgiem, taču šis bija alnis, un aļņi bija medījums. Dižvilks juta karstas asinis ritam zem aļņa pinkainās ādas. Starp žokļiem sāka riesties siekalas, un tādos brīžos arī Brena mutē saskrēja siekalas, iedomājoties gardo tumšo galu.

Netālu ozolā ieķērcās krauklis, un tūdaļ jau atskanēja spārnu vēdas pirmajam blakus notupās vēl viens. Pa dienu ceļiniekiem sekoja ne vairāk kā pusducis lielo melno putnu, tie pārlidoja no koka uz koku vai jāja līdzi, tupot uz aļņa ragiem, bet pārējie aizsteidzās uz priekšu vai atpalika, taču, kad saule laidās uz rietu, tie atgriezās ar naksnīgi melnajiem spārniem nolaidās no debesu augstumiem un apsēda visus koku zarus jardiem tālu. Dažs aizlaidās pie izlūka un sāka ķērkāt, un Brenam likās,

ka izlūks saprot putnu ķērcienus. "Putni ir viņa acis un ausis. Tie viņa vietā izlūko apkārtni un pačukst par briesmām, kas gaidāmas priekšā vai nāk līdzi nopakaļ."

Kā tagad. Alnis pēkšņi apstājās, izlūks viegli nolēca zemē un piezemējās līdz ceļiem dziļajā sniegā. Vasariņš, sabozis kažoku, ierūcās dižvilkam nepatika Aukstroča smaka. "Ož pēc miroņa, sakaltušām asinīm un puvekļiem. Un aukstuma galvenokārt pēc aukstuma."

-   Kas noticis? Mīra gribēja zināt.

-   Aiz muguras ir ienaidnieks, Aukstroča balsi slāpēja melnā vilnas šalle, ar ko bija aizsegta mute un deguns.

-   Vilki? Brens noprasīja.

Šie dzīvnieki viņiem sekoja jau dienām ilgi. Katru nakti viņi dzirdēja bara sērīgo gaudošanu, un katru nakti vilki likās pienākuši mazliet tuvāk. "Tie ir izsalkuši mednieki. Viņi saož, cik mēs esam vārgi." Brens bieži trīcēdams pamodās vairākas stundas pirms ausmas, klausījās, kā vilki tālumā sasaucas, un gaidīja sauli uzlecam. "Ja te ir vilki, tad jābūt arī medījumam," viņš sākumā domāja, bet tad zēns attapa, ka viņi paši ir medījums.

-   Cilvēki, izlūks papurināja galvu. Vilki turas pa gabalu, bet šie vīri nav tik kautrīgi.

Mīra atmeta kapuci, un mitrais sniegs, kas to bija klājis, ar klusu būkšķi nokrita zemē.

-   Cik vīru? Kas viņi tādi?

-   Ienaidnieki. Es viņus pieveikšu.

-   Es iešu līdzi.

-    Tu paliksi. Kādam jāsargā zēns. Priekšā ir aizsalis ezers ar biezu ledu. Kad nonāksiet pie tā, pagriezieties un gar krastu ejiet uz ziemeļiem. Drīz jūs nonāksiet zvejnieku ciemā. Paslēpieties tur un gaidiet, kamēr jūs panāku.

Brens jau domāja, ka Mīra strīdēsies pretī, taču ierunājās viņas brālis:

-   Dari, kā viņš saka. Viņš šo zemi pazīst labāk. Džodžena acis bija tumši zaļā sūnu krāsā, taču tās smagas darīja nogurums, kādu Brens tajās vēl nebija redzējis. "Mazais vectēvs." Uz dienvidiem no Mūra purvaines ļaužu zēns likās daudz par gudru saviem gadiem, taču te viņš bija tikpat apjucis un izbijies kā visi pārējie, tomēr Mīra vienalga viņu klausīja.

Un viņam bija taisnība. Aukstrocis aizslīdēja starp kokiem uz to pašu pusi, no kuras bija atnācis, un viņam līdzi aizlaidās četri kraukļi. Mīra

aukstumā piesārtušiem vaigiem noskatījās viņam pakaļ, uzlika galvā kapuci, piebikstīja alnim, un viņi devās tālāk. Gājēji nebija pieveikuši ne divdesmit jardus, kad meitene pagriezās pret biedriem un ierunājās:

-    "Cilvēki", viņš teica. Kādi cilvēki? Viņš domāja mežoņus? Kāpēc viņš mums to nepateica?

-   Viņš teica, ka šos pieveikšot, Brens atsaucās.

-   Teica gan. Viņš arī teica, ka aizvedīšot mūs pie trejacainās vārnas. Varu apzvērēt, ka upe, kam mēs šorīt gājām pāri, ir tā pati, ko mēs šķērsojām pirms četrām dienām. Mēs ejam lokiem.

-    Upes mēdz mest līkumus, Brens nedroši iebilda, turklāt te ir kalni un ezeri, kam jāiet apkārt.

-   Mēs pārāk daudz ejam apkārt, Mīra nelikās mierā. Un te ir pārāk daudz noslēpumu. Man tas nepatīk. Man nepatīk viņš. Viņa rokas ir briesmīgas, viņš slēpj seju un nesaka savu vārdu. Kas viņš ir? Kas? Melnu apmetni var aplikt jebkurš. Jebkurš un jebkas. Viņš neēd, nedzer un, viņam, šķiet, nesalst.

"Taisnība." Brens baidījās ieminēties, taču viņš bija to ievērojis. Ik reizi, kad ceļinieki vakaros iekārtojās uz guļu, viņš, Hodors un Rīdi saspiedās kopā, lai būtu siltāk, bet izlūks turējās atstatus.

Aukstrocis reizumis pievēra acis, bet nez vai viņš gulēja. Un bija vēl kas…

-   Tā šalle. Brens bailīgi palūkojās apkārt, taču neviena kraukļa tuvumā nebija visi lielie putni bija aizlaidušies līdzi izlūkam. Noklausīties neviens nevarēja, taču zēns vienalga runāja klusu. Šalle viņam ir priekšā mutei, bet tā nekad nesasalst kā Hodora bārda. Pat tad ne, kad viņš runā.

-    Pareizi, Mīra uzmeta Brenam skatiem. Viņa elpu nevar redzēt, vai ne?

-   Nevar gan. Katru Hodora "hodoru" pavadīja balts tvaika mākonis. Kad runāja Džodžens vai viņa māsa, arī viņu balss kļuva redzama gaisā. Pat alnim pie purna vīdēja silta migla.

-   Ja jau viņš neelpo…

Brens prātā pārcilāja vecās auklītes stāstītās pasakas. "Aiz Mūra mīt briesmoņi, milži, ļaunie gari, plēsīgas ēnas un dzīvi miroņi,” viņa mēdza teikt, vīstot zēnu asā vilnas segā, "bet viņi netiek šurp, kamēr vien Mūris ir savā vietā un Naktssardzes brāļi pilda zvērestu. Tāpēc guli, mazais Brendon, manu bērniņ, un sapņo saldus sapnīšus. Te briesmoņu nav." Izlūkam bija Naktssardzes melnās drānas, bet ja nu viņš nemaz nebija cilvēks? Ja nu viņš bija kaut kāds briesmonis, kas ved viņus pie citiem briesmoņiem aprīšanai?

-   Izlūks izglāba Semu un to meiteni no miroņiem, Brens saminstinājās, un viņš ved mani pie trejacainās vārnas.

-   Kāpēc tā trejacainā vārna nevar atnākt pie mums? Kāpēc tā vārna pati nevarēja mūs sagaidīt pie mūra? Vārnām taču ir spārni. Mans brālis kļūst ar katru dienu vārgāks. Cik tālu viņš varēs aiziet?

-   Iešu, kamēr aiziesim, Džodžens noklepojās.

Drīz vien viņi nokļuva pie minētā ezera, kur pagriezās uz ziemeļiem, kā bija licis izlūks. Tas nepavisam nebija grūti.

Ūdens bija sasalis, bet sniegs, kas sniga jau tik sen, ka Brenam bija sajucis dienu skaits, bija pārvērtis ezeru baltā tuksnesī. Tur, kur ledus bija gluds, bet krasts nelīdzens, iet bija viegli, savukārt vietās, kur vējš sniegu bija sapūtis kupenās, nevarēja saprast, kur beidzas ezers un sākas krasts. Pat koki nedeva drošas norādes, kā bērni bija cerējuši, jo ezerā bija kokiem apaugušas salas, savukārt krastā bija plaši apgabali, kuros neauga neviens koks.

Alnis gāja tur, kur gribēja, neliekoties ne zinis par tā mugurā sēdošajiem Mīru un Džodženu. Pārsvarā dzīvnieks turējās netālu no kokiem, bet tur, kur krasts izliecās uz rietumiem, brida tieši pāri aizsalušajam ezeram, ar krūtīm uzgrūzdamies kupenām, kas bija augstākas par Brena augumu, un ar nagiem krakšķinādams ledu. Vējš tur bija stiprāks salts ziemelis gaudodams brāzās pāri ezeram, grieza cauri ceļinieku vilnas drānu kārtām un lika visiem drebināties. Kad pūsma trāpīja sejā, tad sniegs aizmigloja acis tā, ka redzēt nevarēja neko.

Stundas pagāja klusumā. Priekšā starp kokiem jau sāka iezagties ēnas un vakara krēslas garie pirksti. Tik tālu ziemeļos tumsa iestājās ātri, un Brenu tas biedēja. Katra diena likās īsāka par iepriekšējo, turklāt dienas bija saltas, bet naktīs valdīja svelošs aukstums. Te Mīra lika visiem apstāties vēlreiz.

-   Mums jau sen vajadzēja būt tajā ciemā, viņas balss skanēja savādi un klusi.

-   Vai mēs būtu pagājuši garām? Brens ievaicājās.

-   Ceru, ka ne. Mums līdz tumsai jāatrod naktsmājas.

Viņa runāja prātīgi Džodžena lūpas jau metās zilas, bet Mīrai vaigi bija koši sarkani, Brenam seja bija kļuvusi nejutīga. Hodora bārda bija pārvērtusies ledus gabalā, sniega garoza bija apsalusi ap kājām līdz pat ceļgaliem, un zēns juta, ka lielā vīra gaita ir kļuvusi nedrošāka. Hodors bija stiprāks par visiem, un, ja jau spēki sāka atstāt pat viņu …

-    Ciemu var atrast Vasariņš, Brens pēkšņi ierosināja, elpai gaisā kūpot. Zēns negaidīja Mīras atbildi, bet aizvēra acis un pūlējās izkļūt no sava kroplā auguma.

Tiklīdz viņš bija iemiesojies Vasariņā, mirušais mežs pēkšņi atdzīvojās. Pirms tam visapkārt bija mēms klusums, bet tagad viņš dzirdēja vēju kokos, Hodora elpu, aļņa spertos soļus, barību meklējot. Nāsīs iesita pazīstamās smakas: slapjās lapas, vecā zāle, pūstoša vāvere krūmos, skāņie cilvēka sviedri un muskusa aromāts, kas vējoja no aļņa. "Ēdiens. Gaļa." Alnis juta viņa interesi. Dzīvnieks satrūcies pagrieza galvu uz vilka pusi un nolaida milzīgos ragus.

"Tas nav medījums." Zēns pačukstēja zvēram, kura ādā pats atradās. "Liec viņu mierā. Skrien."

Un Vasariņš skrēja. Vilks aizjoza pāri ezeram, ar ķepām šķiezdams sniega vērpetes. Koki stāvēja plecu pie pleca kā vīri baltos apmetņos pirms kaujas. Dižvilks steidzās pāri saknēm un laukakmeņiem, pāri vecajam sniegam, pa sērsnu, kas krakšķēja zem viņa svara. Ķepas izmirka un sāka salt. Tuvākais pakalns bija apaudzis ar priedēm, un viss sīvi oda pēc skujām. Nokļuvis pakalna galā, vilks apmeta loku, paostīja gaisu, pacēla galvu un iegaudojās.

Bija jūtamas smakas. Cilvēku smakas.

"Pelni," Brens nodomāja, "veci un grūti saožami, bet pelni." Tā oda sadedzināts koks, sodrēji un ogles mirusi uguns.

Vilks nopurināja sniegu no purna. Vējš bija brāzmains, tāpēc smakām bija grūti izsekot. Vilks, ošņādams gaisu, pagriezās te uz vienu, te otru pusi, bet visapkārt bija sniega kupenas un apsniguši koki. Zvērs izbāza mēli starp zobiem un nogaršoja auksto gaisu, un sniega pārslas kusa uz mēles. Viņš joza uz to pusi, kur smaka bija visstiprākā, un Hodors tūdaļ klumpačoja viņam nopakaļ. Alnis vēl vilcinājās, tāpēc Brens negribīgi atgriezās savā ādā un sacīja:

-   Jāiet uz to pusi, sekojiet Vasariņam. Es saožu ciemu.

Kad starp mākoņiem parādījās pusmēness strēmele, viņi beidzot bija sasnieguši ciemu pie ezera izrādījās, ka viņi bija gājuši uz to gandrīz taisnā ceļā. No ezera ledus raugoties, ciems neko daudz neatšķīrās no dučiem citu vietu krasta ainavā. Apaļās akmens būdas, ko slēpa sniega sanesas, viegli varēja noturēt par laukakmeņiem, pauguriem vai baļķiem gluži kā Džodžens iepriekšējā dienā par ciemu noturēja kritušu koku čupu. Ceļinieki uzraka sniegu, bet tur bija tikai salauzti zari un pūstoši stumbri.

Ciems bija tukšs mežoņi to bija pametuši tāpat kā citus ciemus, kam viņi bija gājuši garām. Daži ciemi bija nodedzināti, it kā iedzīvotāji būtu gribējuši nogriezt sev atpakaļceļu, taču šis bija izbēdzis liesmām.

\

Zem sniega bija ducis būdu un ciema nams ar velēnu jumtu un biezām sienām no rupji tēstiem baļķiem.

-   Mums vismaz būs kur paslēpties no vēja, Brens noteica.

-   Hodor, piebilda Hodors.

Mira nolēca no aļņa muguras un kopā ar brāli izcēla Brenu no klūgu groza.

-   Varbūt mežoņi te ir atstājuši kaut ko ēdamu? viņa ieminējās.

Tās gan bija veltas cerības. Ciema namā viņi atrada ugunskura pelnus, klona grīdas un aukstumu, kas koda līdz kaulam, tomēr viņiem bija jumts virs galvas un baļķu sienas, kas pasargāja no vēja. Blakus tecēja strautiņš, un alnis, lai padzertos, ar kāju dabūja sasist ledus kārtu, ar ko urga bija pārklājusies. Kad Brens, Džodžens un Hodors bija iekārtojušies, Mira atnesa dažus ledus gabalus, ko pasūkāt, taču kūstošais ūdens bija tik auksts, ka Brens noskurinājās.

Vasariņš ciema namā iekšā negāja. Brens juta zvēra izsalkumu kā paša ēnu.

-   Ej pamedī, viņš teica dzīvniekam, tikai liec mierā alni.

Arī viņš pats labprāt būtu devies medībās varbūt vēlāk izies arī zēns.

Vakariņās bija sauja ozolzīļu, ko viņi sagrūda un samīcīja biezenī. Tas bija tik rūgts, ka Brens, pūloties to norīt, rīstījās. Džodžens Rīds pat nemēģināja ēst. Zēns bija jaunāks un vājāks par māsu, turklāt ar katru dienu kļuva nespēcīgāks.

-   Džodžen, tev jāēd, Mira aizrādīja.

-   Vēlāk. Es gribu atpūsties. Džodžens vāri pasmaidīja. Šodien es nemiršu, māsiņ, kad es tev saku.

-   Tu gandrīz nokriti no aļņa.

-   Gandrīz. Es tikai esmu nosalis un izsalcis, tas arī viss.

-   Tad paēd.

-   Samīcītas zīles? Man sāp vēders un no zīlēm tikai paliks sliktāk. Liec mani mierā, māsiņ, es sapņoju par ceptu vistu.

-   No sapņiem paēdis nebūsi. Pat no zaļajiem sapņiem ne.

-   Bet mums nekā cita nav kā vien sapņi.

"Nekā cita nav." Ēdiens, ko viņi bija paņēmuši līdzi no dienvidiem, bija izbeidzies pirms desmit dienām, un kopš tā brīža izsalkums gāja viņiem līdzi soli solī dienu un nakti. Tajos mežos pat Vasariņš nespēja atrast medījumu, tāpēc viņi pārtika no sagrūstām zīlēm un jēlām zivīm. Mežā bija daudz aizsalušu strautu un melnu ezeru, bet Mira ar savu varzu bakstāmo prata ķert zivis gandrīz tikpat labi kā vīri ar makšķeri un

auklu. Reizēm, atgriežoties ar guvumu, kas spirinājās uz žebērk|a zariem, viņa bija pārsalusi tā, ka lūpas zilas, tomēr bija pagājušas jau trīs dienas, kopš viņa nebija noķērusi nevienu zivi. Brenam vēders bija tik tukšs, it kā tie būtu trīs gadi.

Kad viņi ar pūlēm bija nolocījuši trūcīgās vakariņas, Mīra nosēdās uz klona grīdas, atspieda muguru pret sienu un sāka ar galodu asināt dunci. Hodors notupās pie durvīm, šūpojās šurpu turpu un pie sevis atkārtoja:

-   Hodor, hodor, hodor.

Brens aizvēra acis. Bija pārāk auksts, lai sarunātos, bet uguni kurt viņi neiedrošinājās to bija piekodinājis Aukstrocis. "Meži nav tik tukši, kā jūs iedomājaties," viņš tika teicis. "Nekad nevar zināt, ko gaisma izsauks ārā no tumsas." To atceroties, zēnam pārskrēja šermuļi, neraugoties uz silto Hodoru, kurš sēdēja viņam blakus.

Miegs kā nenāca, tā nenāca. Toties pūta vējš, koda aukstums, bija mēness, sniegs un uguns. Viņš atkal bija iemiesojies Vasariņā, kurš tajā brīdī bija vairākas līgas tālu, un nakts bija asiņu smakas pārpilna. Smaka bija spēcīga. "Netālu kāds ir nokauts." Miesa noteikti vēl bija pavisam silta. Viņā pamodās izsalkums, un mutē saskrēja siekalas. "Tas nav ne alnis, ne briedis."

Dižvilks devās gaļas virzienā kā slaika, pelēka ēna no koka pie koka, pāri mēnesnīcas apgaismotiem klajumiem un sniega kupenām. Mainīgs vējš pūta te no vienas, te otras puses. Zvērs pazaudēja gaļas smaku, tad atkal uztvēra. Ošņājot gaisu, viņš izdzirda attālu skaņu un saslēja ausis.

"Vilks," viņam tūdaļ bija skaidrs. Vasariņš piesardzīgi zagās uz skaņas pusi un drīz vien atkal saoda asinis, taču tagad bija jūtamas arī citas smakas: urīns, nedzīvas ādas, putnu mēsli, spalvas, vilki, vilki, vilki. "Vesels bars." Par gaļu vajadzēs pacīnīties.

Arī vilki viņu bija saoduši tie vēroja dižvilku iznākam no koku paēnas asiņainajā klajumā. Kuce košļāja ādas zābaku, kurā vēl arvien atradās cilvēka kāja, taču ļāva tam izkrist no zobiem, viņu ieraugot. Barvedis, vecs vilks ar sirmu purnu un vienu aklu aci, atņirdzis zobus, iznāca viņu sagaidīt. Aiz barveža jaunāks tēviņš arī atieza zobus. Dižvilks pārlaida blāvi dzelteno acu skatienu apkārtnei. Krūmā uz zariem karājās iekšas. No uzšķērsta vēdera cēlās tvaiks, kas oda pēc asinīm un gaļas. Neko neredzoša galva vērās mēnesī vaigi bija noplēsti, acu dobuļi tukši, no kakla palicis tikai saplosīts stumbenis. Sarkanmelna sasalušu asiņu peļķe.

"Cilvēki." Pasauli pildīja viņu smaka. Viņu bija tik, cik cilvēka ķepai pirkstu, bet dzīva nebija neviena. "Beigti. Gatavi. Gala." Reizi viņi

bija tinusies apmetņos, uzlikuši galvās kapuces, taču vilki, steigdamies pie miesas, apģērbu bija noplēsuši. Tiem, kuriem vēl bija sejas, bārdās bija ledū sasaluši puņķi. Mirstigās atliekas bija sācis apklāt sniegs, kas uz melnajiem apmetņiem un biksēm likās ārkārtīgi balts. "Melnie."

Vairāku līgu attālumā zēns nodrebinājās.

"Melnie brāļi. Naktssardze. Viņi bija Naktssardzes brāļi."

Dižvilkam tas nerūpēja. Viņi bija tikai gaļa, un vilks bija izbadējies.

Visiem trim vilkiem acis dzelteni gailēja. Dižvilks, iepletis nāsis, pašūpoja galvu un, arī atiezis ilkņus, ierūcās. Jaunākais vilks atkāpās dižvilks juta tēviņa bailes. "Aste," viņš saprata. Toties vienāds atbildēja uz rūcienu un panācās uz priekšu, aizšķērsodams ceļu. "Galva. Un viņš no manis nebaidās, lai arī es esmu divtik liels."

Abu skatieni sastapās.

"Vārgs!"

Tad vilks un dižvilks klupa viens otram virsū, un domāt vairs nebija laika. Pasaule saruka līdz zobiem un nagiem, sniegs šķīda uz visām pusēm, viņi ripoja, valstījās un plosīja viens otru, bet pārējie vilki rūkdami staigāja viņiem apkārt. Dižvilks sakampa zobos ar slidenu sarmu klātu spalvu, zem kuras bija kāja, tik tieva kā izkaltusi koka nūja, taču vienāds ieskrāpēja svešajam vēderā, izrāvās, aizripinājās sāņus un uzbruka un jauna. Dzelteni ilkņi noklabēja dižvilkam uz pašas rīkles, taču viņš nokratīja savu veco pelēko brālēnu kā žurku, un notrieca to pie zemes. Abi atkal valstījās un ripinājās, līdz bija pagalam izspūruši, un sniegu visapkārt krāsoja svaigas asinis. Beigu beigās vecais, vienacainais vilks apgūlās zemē un izrieza vēderu. Dižvilks vēl divas reizes viņam iekoda, paostīja pēcpusi un pacēla virs viņa kāju.

Pietika ar pāris kampieniem un brīdinājuma rūcienu, lai padotos arī kuce un bara aste. Bars tagad piederēja dižvilkam.

Un medījums arīdzan. Zvērs ostīdams staigāja no miroņa pie miroņa un palika pie lielākā rumpja bez sejas, kuram rokā bija melns dzelzs gabals. Otras rokas nebija tā pie plaukstas bija nošķelta, viss ķermenis ievīstīts ādā. No brūces kaklā gausi tecēja biezas asinis. Vilks ielaida asinis mēli, tad nolaizīja saplosīto seju, kur reiz bija acis, deguns un vaigi, un, iegrūdis purnu kaklā, izplēsa gabalu saldās gaļas. Miesa vēl nekad nebija garšojusi tik labi.

Pamielojies ar šo cilvēku, dižvilks gāja pie nākamā un atkal notiesāja labākos kumosus. Kraukļi no koku zariem noskatījās tumšām acīm. Citi vilki varēja ķerties pie tā, kas dižvilkam bija palicis pāri: vecais tēviņš

paēda pirmais, tad kuce, un pēdējais bara aste. Tagad visi piederēja viņam, un viņi kopā bija bars.

"Nē," zēns nočukstēja, "mums bija cits bars. Kundzīte ir pagalam un droši vien ari Pelēkais Vējš, bet kaut kur vēl klejo Pinkainis, NImerija un Spoks, Vai atceries Spoku?"

Krītošais sniegs un vilku mielasts sāka pagaist. Mierinošs kā mātes skūpsts sejā iesitās siltums. "Uguns," viņš iedomājās, "dūmi." Deguns sajuta ceptas gaļas smaržu, mežs pazuda pavisam, un Brens atkal izrādījās savā tizlajā ķermeni mežoņu ciema namā skatāmies uguni. Mira Rīda uz liesmām grozīja jēlu, sarkanu gaļas gabalu, kas lēnām kļuva brūns un čurkstēja.

-   Pašā laikā, viņa teica. Brens ar plaukstas pamatni izberzēja acis un aizrāpās pie sienas, lai atspiestu muguru. Tu gandrīz nogulēji vakariņas. Izlūks uzgāja cūku.

Mīrai aiz muguras Hodors locīja iekšā karstu, apdegušu gaļas gabalu, bet asinis un tauki tecēja bārdā. Starp pirkstiem no gaļas pacēlās dūmi.

-   Hodor, viņš košļādams murmināja. Hodor, hodor.

Zobens mētājās viņam blakus uz klona grīdas. Džodžens Rlds savu gabalu knibināja sīkiem kumosiem un katru sakošļāja vismaz duci reižu.

"Izlūks nokāvis cūku." Aukstrocis stāvēja pie durvīm ar kraukli uz rokas, abi skatījās ugunī, un abos melnajos acu pāros atspoguļojās liesmas. "Viņš neēd," Brens atminējās, "un baidās no uguns."

-   Tu teici, ka mēs nedrīkstam kurināt uguni, viņš sacīja izlūkam.

-    Sienas noslēps gaismu, un tuvojas saullēkts. Drīz mēs atkal dosimies ceļā.

-   Kas ir ar tiem cilvēkiem? Ar tiem ļaundariem, kas mums sekoja?

-   Viņi jūs vairs neaiztiks.

-   Kas viņi bija? Vai mežoņi?

Mira apgrieza gaļas gabalu, lai apceptu to no otras puses, Hodors koda un rija, laimīgi bubinādams bārdā, vienīgi Džodžens, šķiet, saprata sarunas jēgu, kad Aukstrocis pagrieza galvu un uzlūkoja Brenu.

-   Viņi bija ienaidnieki.

"Naktssardzes brāļi."

-   Tu viņus nokāvi. Tu kopā ar saviem kraukļiem. Viņiem visiem bija saplosītas sejas un acu nebija. Aukstrocis nepūlējās to noliegt. Viņi bija tavi brāļi, es redzēju. Vilki bija saplosījuši drānas, bet tas vienalga bija redzams apmetņi bija tikpat melni kā tavas rokas. Aukstrocis klusēja. Kas tu esi? Kāpēc tev ir melnas rokas?

Izlūks nopētīja savas plaukstas tā, it kā redzētu tās pirmo reizi.

-   Kad cilvēka sirds pārstāj pukstēt, asinis saskrien rokās un kājās, tur sarec un sastingst. Čerkstošā balss labi saskanēja ar viņa kalsno augumu. Rokas un kājas pietūkst un paliek tik melnas kā pudiņš, bet viss pārējais augums balts kā piens.

Mīra piecēlās, turēdama rokās žebērkli, uz kura vēl bija uzdurts kūpošais gaļas gabals.

-   Parādi mums savu seju.

Izlūks pat nepakustējās.

-   Viņš ir miris. Brens saklausīja žulti savā balsī. Mīra, viņš ir mironis. Briesmoņi nevar tikt uz dienvidiem, kamēr Mūris stāv savā vietā un Naktssardzes vīri ir uzticīgi zvērestam, to stāstīja vecā auklīte. Viņš atnāca mūs sagaidīt pie Mūra, taču otrā pusē nevarēja tikt. Tāpēc jau viņš sūtīja mums pakaļ Semu un to mežoņu meiteni.

Mīras pirksti ciešāk satvēra varžu duramo.

-   Kas tevi atsūtīja? Kas ir trejacainā vārna?

-   Draugs. Sapņotājs, burvis sauciet, kā vien gribat. Viņš ir pēdējais zaļreģis.

Ciema nama durvis atsprāga vaļā. Ārā drūms un melns gaudoja vējš. Aukstrocis neizkustējās no vietas.

-   Briesmonis, Brens neatlaidās.

Izlūks skatījās uz Brenu tā, it kā citu cilvēku namā nebūtu.

-   Tavs briesmonis, Brendon Stārk.

-   Tavs, atsaucās krauklis uz pleca. Ārā kraukļi kokos uztvēra ķēri ienu un naksnīgajā mežā atbalsojās maitasputnu dziesma: Tavs, tavs, tavs.

-   Džodžen, vai tu to sapnī redzēji? Mīra jautāja brālim. Kas viņš lads ir? Kas viņš ir? Ko mums tagad darīt?

-   Iesim tālāk kopā ar izlūku, Džodžens atbildēja. Mēs esam aizlijuši tik tālu, ka atpakaļ griezties vairs nevaram, Mīra. Dzīvi mēs līdz Mūrim vairs netiksim. Mums jāiet kopā ar Brena briesmoni vai arī būsim beigti.

TIRIONS

Viņi izbrauca no Pentosas pa Saullēkta vārtiem, kaut arī Tirions saullēktu redzēt nedabūja.

-Neviens nezinās, ka tu vispār esi bijis Pentosā, draudziņ, solīja maģistrs Ilīrio, aizvilkdams nestuvju violetos samta aizkarus. Neviens nedrīkst redzēt tevi aizbraucam no pilsētas, tāpat kā neviens neredzēja tevi ierodamies.

-   Neviens, atskaitot jūrniekus, kuri bāza mani mucā, zeņķi kalpotāju, kurš mani apkopa, skuķi, kuru tu man atsūtīji, un to nodevīgo vešerieni. Jā, un vēl tavus sargus ja vien viņiem kopā ar pautiem nav izgrieztas arī smadzenes, tad viņi zina, ka tu te neesi viens.

Nestuves biezās ādas siksnās bija iekārtas starp astoņiem spēcīgiem zirgiem. Blakus zirgiem gāja četri einuhi pa diviem katrā pusē, un vēl tāds bariņš soļoja nopakaļ un sargāja mantu vezumu.

-   Neaptraipītie netenko, Ilīrio mierināja punduri, un galera, kas tevi atveda šurp, jau šajā pašā mirklī ir ceļā uz Ašaī. Tā atgriezīsies ne ātrāk kā pēc diviem gadiem, ja būs labs ceļavējš. Bet mani kalpotāji mani labi ieredz un neviens mani nenodos.

"Ceri vien, resnais draugs. Vienā jaukā dienā mēs šos vārdus iekalsim uz tava kapakmeņa."

-    Mums vajadzēja braukt ar to galeru, punduris teica. Ātrākais ceļš uz Volanti ir pa jūru.

-   Jūra ir bīstama, Ilīrio atbildēja. Rudeņos ir daudz vētru, un Pakāpienos vēl arvien mitinās pirāti, kas burā šurpu turpu un uzglūn godīgiem cilvēkiem. Nepavisam nebūtu labi, ja mazais draudziņš kristu viņu rokās.

Uz Roinas ari ir pirāti.

Tie ir upju pirāti. Siera tirgonis piesedza muti ar delnas virspusi un nožāvājās. Prusaki, kas meklē drupačas.

Ļaudis runā ari par akmens ļaudīm.

Tie nolāpītie nabaga radījumi ir pavisam īsti. Bet kāpēc jārunā par ladām lietām? Diena ir pārāk skaista tādām runām. Drīz jau mēs būsim .m pie Roinas, un tad tu tiksi vaļā no Ilīrio ar resno vēderu. Bet tikmēr iedzersim un pasapņosim. Mums ir salds vīns un asas uzkodas kāpēc i.idomā par slimībām un nāvi?

"Patiesi kāpēc?" Tīrions prātā atkal dzirdēja nodžinkstam arbaleta stiegru un aizdomājās. Nestuves šūpojās, un pundurim likās, ka tāda saluta varētu būt bērnam, ko uz rokām miegā ieaijā māte. "It kā es zinātu, I .1 tas ir…" Zem dibena bija zīda spilveni ar zosu dūnām. Violetās samta sienas augšpusē bija savienotas un veidoja jumtu, zem kura bija patīkami silts par spīti rudenīgi vēsajai dienai.

Aiz nestuvēm tipināja mūļu pajūgs, kas vilka vezumu ar lādēm, mui am un groziem ar gardumiem, lai siera pavēlnieks nejustu izsalkumu, lajā rītā viņi niekojās ar vircotu desu, kam uzdzēra dūmogu tumšo vinu. Pēcpusdienā abi mielojās ar zušiem želejā un Domes sarkanvīnu, bet vakariņās bija šķēlītēs sagriezts šķiņķis, vārītas olas, cepti, ar ķiplokiem un sīpoliem pildīt cīruļi, gaišais alus un gremošanas uzlabošanai Mīras ugunsvīns. Nestuves bija ērts, taču lēns pārvietošanās līdzeklis, un punduris ātri vien kļuva nepacietīgs.

-   Pēc cik dienām mēs būsim pie upes? viņš tajā vakarā jautāja maģistram Ilīrio. Ar tādu soli tavas karalienes pūķi izaugs lielāki nekā īgona trijotne, kamēr dabūšu tos ieraudzīt.

-    Kaut tā arī būtu liels pūķis ir bīstamāks nekā mazs. Maģistrs paraustīja plecus. Lai kā man gribētos pašam Volantē sagaidīt karalieni Dinerīsu, man būs jāpaļaujas uz Grifu un tevi. Es būšu noderīgāks l’entosā, jo man vajadzēs viņai nogludināt mājupceļu. Kamēr vien esmu kopā ar tevi… vai zini, vecam un resnam vīram arī vajag zināmu balzamu sirdij, vai ne? Iedzersim pa kausam vīna!

-  Saki, Tīrions ierunājās, malkodams vīnu, kāpēc lai Pentosas maģistrs uztrauktos, kas valkā Rietmalas kroni? Kāds tev no tā labums, cienītais?

Resnulis noslaucīja taukus no lūpām.

-   Es esmu vecs, un man jau līdz kaklam visa šī nodevīgā pasaule. Kas tur dīvains, ja es gribu palīdzēt jaunai, jaukai meitenei saņemt to, kas viņai pienākas pēc tiesas un taisnības?

"Vēl tikai trūkst, lai tu man piedāvātu burvju bruņas un pili Valīrijā."

-   Ja Dinerlsa ir tikai jauna, jauka meitene, tad Dzelzs tronis viņu sagriezīs mazos, jaukos gabaliņos.

-   Nebaidies nenieka, draudziņ. Viņas dzīslās rit Igona Pūķa asinis.

"Tāpat kā īgona Necienīgā, Maigora Cietsirdīgā un Bailora Jukušā

asinis."

-   Pastāsti par viņu ko vairāk.

-   Dinerīsa bija gandrīz vai tīrais bērns, kad ieradās pie manis, resnais vīrs kļuva domīgs. Viņa bija vēl skaistāka par manu otro sievu

-   tāda skaistule, ka man gribējās viņu paturēt pašam, taču viņa bija tik bailīga un iebiedēta, ka es sapratu no gulēšanas ar viņu nekāda prieka nebūs. Tā nu es pasaucu piegulētāju un pamatīgi drāzu viņu, līdz mans neprāts pārgāja. Taisnību sakot, es neticēju, ka Dinerīsa zirgu pavēlnieku vidū ilgi paliks starp dzīvajiem.

-   Bet tas tev netraucēja viņu pārdot halam Drogo…

-    Dotraki ne pērk, ne pārdod. Teiksim tā: viņas brālis Viserīss atdeva māsu Drogo, lai iegūlu hala draudzību. Viņš bija jauns, iedomīgs un alkatīgs smurgulis. Viserīss alka ne tikai pēc tēva troņa, bet arī pēc Dinerīsas, tāpēc diez ko negribēja no viņas šķirties. Naktī pirms princeses kāzām viņš gribēja tikt viņas gultā, uzstādams, ka paņems viņas jaunavību, ja nevar dabūt viņas roku. Ja es tālredzīgi nebūtu nolicis sargus pie durvīm, Viserīss būtu izjaucis plānus, kas kalti gadiem ilgi.

-   Rādās, ka viņš bijis pilnīgs stulbenis.

-   Tieši tā ists Trakā Airīsa dēls. Bet Dinerīsa… Dinerīsa ir pavisam citāda. Viņš iemeta mutē ceptu cīruli un sāka to ar visiem kauliem skaļi košļāt. Tas izbiedētais bērnelis, kas meklēja patvērumu zem mana jumta, nomira Dotraku jūrā un atdzima caur asinīm un uguni. Pūķu Karaliene, kas tagad nes viņas vārdu, ir īstā Tārgārjena. Es sūtīju viņai pakaļ kuģus, lai pārvestu mājās, bet viņa tos pagrieza uz Vergu līci, kur dažās dienās ieņēma Astaporu, nospieda uz ceļiem Jankaī un izlaupīja Mīrīnu. Ja viņa dosies uz rietumiem pa senajiem valīriešu ceļiem, nākamā būs Mantarīsa. Ja viņa kuģos pa jūru, tad pārtikas un ūdens krājumus flotei vajadzēs papildināt Volantē.

-   Pa sauszemi vai jūru, bet starp Mīrīnu un Volanti ir tāls ceļš, Tīrions piezīmēja.

-   Piecsimt piecdesmit līgu pūķa lidojumā pāri tuksnešiem, kalniem, purviem un dēmonu apsēstām drupām. Daudzi ies bojā, bet tie, kas būs izturējuši, Volantē nonāks vēl stiprāki… un tieši tur jūs ar Grifu viņu

gaidīsiet ar svaigiem spēkiem un pietiekamu kuģu daudzumu, lai nogabalu pāri jūrai Rietmalā.

Tīrions prātā pārcilāja visu, ko zināja par Volanti senāko un lepnāki) no visām deviņām brīvpilsētām. Kaut kas tajā visā nebija tā, kā vajag, viņš to spēja saost pat ar pusi deguna.

-   Mēdz teikt, ka Volantē uz katru brīvo cilvēku esot pa pieciem vergiem. Kāpēc lai triarhi palīdzētu karalienei, kas ir iznīcinājusi vergu I irdzniecību? Un tu pats kāpēc? Vergu tirdzniecība Pentosā ir aizliegta, bet šim rūpalam tu arī esi pielicis savu pirkstu, ja ne visu roku, un tomēr tu palīdzi Pūķu Karalienei, nevis iestājies pret viņu. Kāpēc? Ko tu ceri dabūt no karalienes Dinerīsas?

-    Atkal tu par to pašu? Tu gan esi uzstājīgs punduris. llīrio sāka smieties un plaukšķināt sev pa vēderu. Kā vēlies. Ubagu ķēniņš zvērēja, ka es kļūšot par viņa kases pārzini un dabūšot valdnieka titulu tiklīdz viņš būšot ticis pie sava zelta kroņa, tā es varēšot izvēlēties pili… kaut Rūdas klintis, ja es gribētu.

Tīrions nosprauslājās, un vīns izšļācās pa deguna stumbeni.

-   To vajadzētu dzirdēt manam tēvam.

-  Tava tēva uztraukumam nebūtu pamata kāpēc lai es gribētu klintis? Mans nams ir gana liels, turklāt daudz ērtāks par jūsu pilīm Rietmalā, kurās svilpo caurvējš. Bet kases pārziņa amats… Resnulis nolobīja olu.

Man patīk nauda. Vai ir vēl jaukāka skaņa par zelta monētu šķindu?

"Māsas vaimanas."

-   Vai ceri, ka Dinerīsa turēs brāļa solījumus?

-  Turēs vai neturēs… llīrio nokoda pusi olas. Es jau teicu, draudziņ, ne viss, ko cilvēks dara, tiek darīts ar nolūku gūt labumu. Vari neticēt, bet |ul resniem muļķiem ir draugi, kuriem jāatdod draudzības parādi.

"Melis," nodomāja Tīrions. "Šajā pasākumā ir kas vērtīgāks par naudu un pilīm."

-   Mūsdienās ir maz cilvēku, kas draudzību vērtē augstāk par zeltu.

Taisnība, resnais maģistrs palaida zobgalību gar ausīm.

Un kā gadījies, ka Zirneklis tev ir tik tuvs draugs?

Tas ir jau kopš bērnības mēs abi Pentosā bijām zaļi puikas.

-   Varīss ir no Mīras.

Ir gan. Es ar viņu sastapos drīz pēc tam, kad viņš ieradās no turienes, par mata tiesu izsprucis no vergu tirgotājiem. Pa dienu viņš gulēja notekās, bet naktīs ložņāja pa jumtiem kā kaķis. Es biju tāds pats nab.igs slepkavnieks netīrās zīda drānās, un es iztiku nopelnīju ar dunci.

Varbūt redzēji manu statuju pie baseina? Kad es biju sešpadsmit gadus vecs, manu tēlu izkala Pito Malanons. Jauka statuja, lai gan tagad man asaras riešas acis, uz to skatoties.

-   Vecums sagrauj mūs visus man vēl arvien ir žēl deguna. Bet Variss…

-    Mīrā viņš bija zaglis, bet tad kāds sāncensis viņu nodeva. Pentosā viņš atšķīrās ar akcentu, un, tiklīdz atklājās, ka viņš ir einuhs, tā tika sists un nicināts. Man nav ne jausmas, kāpēc par savu aizstāvi viņš izvēlējās tieši mani, taču mēs noslēdzām vienošanos. Varīss izsekoja sīkākos zaglēnus un atņēma tiem sazagto. Es upuriem piedāvāju palīdzību un solīju par zināmu atlīdzību atgūt vērtīgākās lietas. Drīz vien katrs, kam kaut kas bija zudis, zināja, ka jānāk pie manis, savukārt Varīsu vajāja visi pilsētas laupītāji un kabatzagļi… vieni gribēja viņam pārgriezt rīkli, citi pārdot to, ko bija nozaguši. Mēs abi kļuvām bagāti, un vēl bagātāki, kad Varīss apmācīja savas mazās pelītes.

-    Karaļa ostā viņam bija mazie putniņi.

-   Toreiz mums tās bija pelītes. Vecākie zagli bija muļķi, kas gribēja tikai vienu nakts guvumu pārvērst vīnā. Varīss sameklēja bāreņus zēnus un meitenes un no visiem izvēlējās vismazākos, kas bija aši un klusi. Viņš tos apmācīja kāpelēt pa sienām un nolaisties skursteņos, kā arī iemācīja viņiem lasīt. Zeltu un dārgakmeņus mēs atstājām parastajiem zagļiem, bet mums pelites zaga vēstules, rēķinu grāmatas un kartes… vēlāk viņi to visu tikai izlasīja un nolika vietā. "Noslēpumi ir dārgāki par sudrabu un safīriem," Varīss mēdza teikt, un tā arī ir. Es kļuvu par tik cienījamu cilvēku, ka Pentosas prinča brālēns ļāva man apprecēt savu nevainīgo meitu, savukārt baumas par kāda einuha prasmi aizceļoja pāri šaurajai jūrai un nonāca kāda karaļa ausīs. Tas bija ļoti nemierīgs karalis, kurš pilnībā neuzticējās ne savam dēlam, ne sievai, ne labajai rokai jaunības draugam, kurš bija kļuvis pārāk uzpūtīgs un iedomīgs. Domāju, ka pārējo tu zini, vai ne?

-   Gandrīz visu, Tīrions apstiprināja. Izrādās, ka tu tomēr esi kas vairāk nekā tikai siera tirgonis.

Ilīrio pielieca galvu.

-   Tu esi ļoti laipns, draudziņ. Es no savas puses varu piebilst, ka tu esi tikpat nasks, kā Varīss apgalvo. Viņš atieza smaidā greizos dzeltenos zobus un uzsauca, lai kalpi atnes vēl vienu Mīras uguns vīna blašķi.

Kad maģistrs iesnaudās ar blašķi pie elkoņa, Tīrions aizlīda līdz tai pa spilveniem, atsvabināja no treknās miesas gūsta un ielēja sev kausu. To iztukšojis, punduris nožāvājās un ielēja vēl vienu. "Esmu iedzēris diezgan uguns vīna," viņš sev teica, "varbūt sapņošu par pūķiem."

Būdams vientuļš bērns Rūdas klintis, viņš bieži iztēlojās, kā naktis l>uķa mugurā traucas pāri laukiem un kalniem. Reiz, kad tēvoči apvaicāts, kādu dāvanu viņš gribētu vārda dienā, Tirions palūdza pūķi.

-   Man nevajag lielu, pietiks ar tādu maziņu kā es pats.

Tēvocim Gerionam tas likās varen smieklīgi, taču tēvocis Tīgets sacīja:

-   Pēdējais pūķis nomira pirms simt gadiem, pilis.

Tas zēnam likās tik drausmīgi netaisnīgi, ka viņš raudāja visu vakaru, līdz iemiga.

Bet, ja varēja ticēt siera tirgonim, Trakā Ķēniņa meita bija izperējusi trīs dzīvus pūķus. "Par diviem vairāk, nekā vajadzīgs Tārgārjenam." I irionam gandrīz vai kļuva žēl, ka viņš nogalējis tēvu viņš labprāt gribētu redzēt tēva seju brīdī, kad tas uzzina, ka Tārgārjenu karaliene ar trim pūķiem dodas uz Rietmalu, un to ir izkārtojis einuhs kopā ar siera l irgoni, kurš ir tik resns kā puse Rūdas klinšu.

Punduris bija tā pārēdies, ka bija spiests atsprādzēt siksnu un bikšu .uigšējās saites. Zēna drānās, ko viņam bija pagādājis namatēvs, Tīrions ļiitās kā desmit mārciņas smaga desa, kas iestūķēta piecu mārciņu desas ndā. "Ja mēs tā rīsim katru dienu, es vēl nebūšu ticis līdz Pūķu Karalienei, kad jau būšu tik resns kā Ilīrio. Bija jau iestājusies nakts, un nestuvēs valdīja tumsa. Tīrions klausījās Ilīrio krākšanā, ādas siksnu čīkstēšanā un lēnajā pakavu klaudzēšanā uz cietā valīriešu ceļa, taču domās dzirdēja spārnu švīkstus.

Kad viņš pamodās, jau bija sākusi aust gaisma. Zirgi soļoja tālāk, nestuves čīkstēja un šūpojās. Tīrions par collas tiesu pavilka aizkaru un palūkojās ārā, bet tur nebija nekā, atskaitot brūnganus laukus, kailas brūnas gobas un platu akmens lielceļu, kas stiepās līdz apvārsnim taisns k.i šķēps. Viņš bija lasījis par valīriešu ceļiem, taču savām acīm redzēja los pirmo reizi. Brīvzemes tvēriens bija sniedzies līdz pat Pūķakmenim, l.iču tā arī nebija aptvēris pārējo Rietmalu. "Savādi Pūķakmens taču ir līkai klints. Bagātības bija tālāk uz rietumiem, taču tur bija pūķi. Acīmredzot viņi to zināja."

Iepriekšējā vakarā viņš bija iedzēris pārāk daudz. Galvā dunēja, un pat no visniecīgākās šūpošanās rīklē kāpa kamols. Lai arī punduris nesūrojās, Ilīrio Mopatim viņa ciešanas nepaslīdēja garām nepamanītas.

Iedzersim, resnais ierosināja. Kā mēdz teikt: ar kādu pūķi sadegi, ar tādu jāatdzimst.

Ilīrio ielēja no blašķes tik saldu kazeņu vīnu, ka pie tā saskrēja vairāk mušu nekā pie medus. Tīrions tās atgaiņāja ar plaukstu un izdzēra kausu

tukšu. Garša bija tik piesātināta, ka ar grūtībām izdevās vīnu noturēt vēderā, taču otro kausu iedzert bija vieglāk. Ēstgribas tomēr nebija maģistrs piedāvāja viņam kazenes ar putukrējumu, un punduris tikai atmeta ar roku.

-   Es sapnī redzēju karalieni, viņš teica. Es stāvēju uz ceļiem un zvērēju uzticību, bet viņa noturēja mani par manu brāli un izbaroja pūķiem.

-   Cerēsim, ka šis sapnis nepiepildīsies. Tu esi gudrs velnēns gluži kā Varīss tika teicis, un Dinerīsai gudri vīri būs vajadzīgi. Sīrs Baristens ir drosmīgs un uzticams bruņinieks, bet neviens viņu, šķiet, nenosauks par gudru.

-   Bruņinieki zina tikai vienu veidu, kā atrisināt grūtības, viņi ķer pēc šķēpa un uzbrūk. Punduriem ir cita pieeja. Un tu pats? Tu taču arī esi gudrs.

-    Tu man glaimo, llīrio atmeta ar roku. Diemžēl ceļošana nav mana stiprā puse, tāpēc savā vietā es Dinerīsai sūtu tevi. Nogalēdams savu tēvu, tu izdarīji gaišībai dižu pakalpojumu, un es ceru, ka spēsi viņas labā darīt vēl vairāk. Dinerīsa nav tāda muļķe, kāds bija viņas brālis. Viņa zinās, kā tevi izmantot.

"Iekuriem?" Tīrions, pieklājīgi smaidīdams, nodomāja.

Tajā dienā viņi zirgus mainīja tikai trīs reizes, bet apstājās pāris reizes stundā, lai llīrio varētu izkāpt no nestuvēm un pačurāt. "Mūsu siera pavēlnieks ir tik liels kā zilonis, bet pūslis viņam ir zirņa lielumā," Tīrions prātoja. Vienu šādu pieturu viņš izmantoja, lai ciešāk izpētītu ceļu, taču punduris jau zināja, ko ieraudzīs, ceļš nebija ne no blietētas grants, ne ķieģeļiem, ne bruģakmeņiem. Tā bija kausēta akmens josla, pacelta puspēdu no grunts, lai no virsmas notecētu lietus ūdeņi un kūstošais sniegs. Atšķirībā no dubļainajiem zemes ceļiem septiņās valstībās valīriešu ceļi bija tik plati, ka trīs vezumi varēja braukt cits citam blakus un tos nespēja sabojāt ne laiks, ne riteņi. Tie vēl aizvien stāvēja tādi paši kā bijuši, lai arī kopš Valīrijas posta bija pagājuši četri simti gadu. Tīrions meklēja spraugas un plaisas, bet atrada vien siltu sūdu čupu, ko bija atstājis viens no zirgiem.

Mēsli lika viņam iedomāties par tēvu. "Tu taču esi ellē, tēvs, vai ne? Tādā jaukā, aukstā ellē, no kurienes vari noskatīties, kā es palīdzu Trakā Airīsa meitai atgūt Dzelzs troni."

Kad viņi bija atsākuši ceļojumu, llīrio sadabūja maisiņu ar ceptiem kastaņiem un turpināja pļāpāt par Pūķu Karalieni.

-    Baidos, ka ziņas par karalieni Dinerīsu jau ir novecojušas. Mums jāpieņem, ka šobrīd viņa jau ir atstājusi Mīrīnu. Viņai beidzot ir pašai savs karaspēks algotņi, dotraki un Neaptraipītie, tāpēc viņa to noteik

li vedīs uz rietumiem, lai atdabūtu tēva troni. Maģistrs atvēra podu ar gliemenēm ķiplokos, paostīja to un pasmaidīja. Cerēsim, ka Volantē būs jaunas ziņas par Dinerīsu, viņš noteica un izsūca no čaulas gliemi. Pūķi ir kaprīzi kā jaunas skuķes, tāpēc tev, iespējams, vajadzēs mainīt plānus. (irifs zinās, ko darīt. Vai gribi gliemezi? Ķiploki ir no mana dārza.

"Jājot uz gliemeža, es ātrāk tiktu uz priekšu nekā tavās nestuvēs." Tīrums no ēdiena atteicās.

-   Tu pārāk uzticies šim Grifam. Vai viņš ir tavs kārtējais bērnības draugs?

-    Nē. Tu viņu sauktu par algotni, taču viņš ir dzimis Rietmalā. Dinerīsai ir vajadzīgi darba cienīgi vīri. Ilīrio pacēla roku. Es zinu! Tu domā: "Algotņiem zelts stāv pāri godam, tas Grifs mani pārdos manai māsai." Nepavisam ne. Es Grifam uzticos kā brālim.

"Kārtējā nāvējošā kļūda."

-   Tad es darīšu tāpat.

-   Zelta brālība šobrīd dodas uz Volanti un tur gaidīs, kad no austrumiem ieradīsies karaliene.

"Zelts slēpj asu zobenu."

-   Esmu dzirdējis, ka Zelta brālībai ir līgums ar vienu no brīvpilsētām.

-   Ar Mīru, Ilīrio pavīpsnāja. Bet līgumus var lauzt.

-   Izrādās, sierā ir vairāk naudas, nekā biju domājis, Tīrions noteica.

Kā tu to paveici?

Vieni līgumi tiek rakstīti ar tinti, citi ar asinīm, maģistrs pakustinaja resnos pirkstus. Vairāk es neko neteikšu.

Punduris apdomāja dzirdēto. Zelta brālība tika uzskatīta par labāko no un11 algotņu armijām, ko pirms simt gadiem bija dibinājis Igona Necienīga bastards Asais Zobens. Kad cits Igona Dižā bastards pūlējās atņemt I )/elzs troni likumīgā laulībā dzimušajam pusbrālim, dumpī iesaistījās Asais Zobens. Taču Dīmons Blekfīrs krita Sarkanajā laukā un dumpis .ipsika līdz ar viņa nāvi. Tie Melnā Pūķa sekotāji, kas kaujā palika dzīvi, lomēr atteicās liekt celi un aizbēga pāri šaurajai jūrai starp viņiem bija I >nnona jaunākie dēli, Asais Zobens un simtiem valdnieku bez zemes un bruņinieku, kas bija spiesti cīnīties par naudu, lai nopelnītu iztikai. Vieni pārgāja pie Saplēstā karoga, citi pie Jaunākajiem dēliem vai Jaunavas \ inem. Asais Zobens, redzot, kā Blekfīru nama spēks izplēn visos četros \vjos, izveidoja Zelta brālību, lai apvienotu trimdiniekus.

Kopš tā laika Zelta brālības vīri dzīvoja un mira Strīda zemēs, cīnījās bezjēdzīgos karos par Mīru, Līsu vai Tīrošu un sapņoja par zemi, ko bija

zaudējuši viņu tēvi. Tie bija trimdinieki un trimdinieku dēli, kuriem viss bija atņemts un kuriem nebija piedots… taču viņi bija bīstami cīnītāji.

-             Apbrīnoju tavas pārliecināšanas spējas, Tīrions sacīja maģistram.

-   Kā tu pārliecināji Zelta brālību pieslieties mūsu jaukajai karalienei, ja viņi lielāko daļu savas pastāvēšanas laika ir cīnījušies tieši pret Tārgārjeniem?

Ilīrio atgaiņājās no iebilduma kā no mušas.

-   Pūķis paliek pūķis lai tas būtu melns vai sarkans. Kad pie Pakāpieniem krita Mailīss Briesmīgais, beidzās arī Blekfīru nama vīriešu līnija. Siera tirgonis pasmaidīja šķeltajā bārdā. Dinerīsa var trimdiniekiem dot to, ko nespēja ne Asais Zobens, ne Blekfīri aizvest viņus mājās.

"Ar uguni un zobenu.” Tīrions arī tā gribētu pārnākt mājās.

-    Desmit tūkstoši zobenu tā ir karaliska dāvana. Gaišība noteikti būs ļoti apmierināta.

-   Es neņemtos minēt, kas varētu apmierināt gaišību, dubultzodam ļumot, maģistrs nolieca galvu.

"Tu esi piesardzīgs." Tīrions daudz zināja par karaļu pateicību. Kāpēc lai karalienes būtu citādākas?

Drīz vien maģistrs bija cieši iemidzis, un Tīrions palika viens ar savām domām. Viņam ienāca prātā diez ko Baristens Selmijs teiktu, jājot kaujā kopā ar Zelta brālību, jo Deviņgrašu karaļu karā Selmijs viņu rindās izcirta asiņainu taku un nokāva pēdējo no Blekfīriem. "Dumpji saliek vienā gultā dīvainus pārus, un mēs ar šo resnuli esam visērmīgākais no visiem pāriem."

Kad pajūgs apstājās, lai apmainītu zirgus, siera tirgonis pamodās un pieprasīja jaunu grozu ar ēdamo.

-    Cik tālu mēs esam tikuši? punduris apjautājās, kad abi stūma māgā aukstu vistu ar burkānu, rozīņu, laima un apelsīnu salātiem.

-    Te ir Andalosa, draugs, zeme, no kuras nākuši andali. Viņi to atņēma spalvainajiem ļaudīm, kas te dzīvoja pirms viņiem, Ibas salas spalvaino ļaužu brālēniem. Uz ziemeļiem no šejienes atrodas Hugora senā karaļvalsts, bet mēs šķērsosim tikai tās dienvidu āres. Pentosā tās sauc par Līdzenumiem. Tālāk uz austrumiem ir Samta kalni, kur mēs arī dodamies.

"Andalosa." Ticība mācīja, ka septiņi dievi paši reiz staigājuši pa Andalosas kalniem cilvēka izskatā.

-   Tēvs izstiepa roku debesīs un paņēma septiņas zvaigznes, Tīrions no galvas citēja, citu pēc citas tās pielika Kalna Hugoram pie pieres un radīja mirdzošu kroni.

-   Man pat sapņos nerādījās, ka mans mazais draudziņš ir tik ticīgs.

-   Bērnības paliekas, punduris paraustīja plecus. Es zināju, ka par bruņinieku nekļūšu, tāpēc nolēmu kļūt par augsto septonu ar kristāla kroni galvā cilvēks izaug par veselu pēdu garāks. Es lasīju svētās grāmatas un lūdzos, līdz man ceļgali pārklājās ar krevelēm, taču maniem pūliņiem pienāca traģisks gals zināmā vecumā es iemīlējos.

-    Jaunavā? Es zinu, kā tas ir. Ilīrio iebāza labo roku kreisajā piedurknē un izvilka no turienes sudraba medaljonu. Tajā bija uzgleznota sievietes seja ar lielām zilām acīm un gaišiem, zeltainiem matiem. Tā ir Sera. Es viņu atradu prieka namā Līsā un pārvedu mājās par piegulētāju, bet beigu beigās apprecēju. Es kura pirmā sieva bija Pentosas prinča māsīca! Pils vārti kopš tā brīža man bija slēgti, bet man tas nerūpēja. Tā bija niecīga cena par Seru.

-   Kā viņa nomira? Tīrionam bija skaidrs, ka sieviete ir mirusi, jo neviens vīrietis ar tādu pieķeršanos nerunā par sievieti, kas viņu pametusi.

-   Atpakaļceļā no Nefrīta jūras Pentosā piestāja brāvosiešu tirdzniecības galera. Uz Bagātības klāja bija krustnagliņas, safrāns, ahāts, nefrīts, purpurkrāsas samts, zaļš zīds… un pelēkā nāve. Mēs nokāvām visus airētājus un nodedzinājām kuģi, taču žurkas pamanījās pa airiem nokļūt krastā. Sērga paņēma divus tūkstošus dzīvību. Maģistrs Ilīrio aizvēra medaljonu. Savā guļamkambarī es glabāju viņas rokas. Tās bija tik maigas…

Tīrions iedomājās par Tīšu un palūkojās ārā uz laukiem, kur reiz bija staigājuši dievi.

-   Kas gan tie par dieviem, kas rada žurkas, sērgas un pundurus?

Tad viņam ienāca prātā citas rindas no Septiņstaru zvaigznes grāmatas. "Jaunava izveda priekšā meiteni, lokanu kā vītola zars, ar tik zilām acīm kā dziļi ezeri, un Hugors teica, ka ņemšot viņu par sievu. Māte padarīja meiteni auglīgu, un Vecene pareģoja, ka viņa dāvāšot četrdesmit četrus spēcīgus dēlus. Kareivis deva spēku viņu rokām, bet Kalējs katram izkala dzelzs bruņas."

-    Jūsu Kalējs droši vien ir bijis no Roinas, Ilīrio izmeta. Andali dzelzs apstrādi aizguva no roinariem, kas dzīvoja pie upes. To visi zina.

-   Visi, atskaitot mūsu septonus. Tīrions norādīja uz laukiem. Un kas apdzīvo tos jūsu Līdzenumus?

-   Zemnieki un rokpeļņi, kas piesaistīti zemei. Te ir viņu dārzi, lopi, raktuves… man pašam šis tas pieder, lai gan es reti te viesojos. Kāpēc man šķiest laiku te, ja Pentosā pie rokas ir visdažādākās baudas?

-   Visdažādākās baudas. "Un biezi mūri." Tīrions grozīja rokās vīna kausu. Kopš izbraukšanas no Pentosas nav bijis nevienas pilsētas.

-   Te ir tikai drupas. Ilīrio ar vistas kāju norādīja uz nestuvju aizkariem. Ik reizi, kad kāds hals sadomā apskatīt jūru, šurp nāk zirgu pavēlnieki. Dotrakiem nepatīk pilsētas to jūs droši vien zināt pat Rietmalā.

-   Iznīciniet vienu tādu halasāru un redzēsiet, ka dotrakiem nemaz tā negribas šķērsot Roinu.

-   Lētāk ir no ienaidniekiem atpirkties ar pārtiku un dāvanām.

"Ja man būtu ienācis prātā Melnupes kaujā paķert līdzi kārtīgu siera gabalu, mans deguns tagad būtu vesels." Tīvins allaž bija nicinājis brīvpilsētas. "Tās karo nevis ar zobeniem, bet ar naudu," viņš mēdza teikt. "Zeltam ir sava nozīme, taču karā uzvaras tiek gūtas ar dzelzi."

-   Mans tēvs teica iedod ienaidniekam zeltu, un viņš drīz prasīs vēl.

-   Vai tas ir tas pats tēvs, kuru tu nogalēji? Ilīrio izmeta vistas kaulu no nestuvēm. Algotņi nespēs turēties pretī dotraku bļauriem. To pierādīja Kohora.

-   Pat tavs drosmīgais Grifs ne? paņirgājās Tīrions.

-   Grifs ir citāds. Viņam ir dēls, kuru viņš sargā kā acuraugu Jaunais Grifs. Pasaulē nav dižāka puiša.

Vīns, ēdiens, saule, nestuvju šūpošanās un mušu dīkšana uzdzina Tīrionam miegu, tāpēc viņš gulēja, modās un dzēra, bet Ilīrio turēja viņam līdzi katrā kausā. Kad debesis metās violetas, resnulis sāka krākt.

Tajā naktī Tīrions Lanisters sapņoja par kauju, kas Rietmalas pakalnus asinīs krāsoja sarkanus. Viņš pašā kaujas mutulī dalīja nāvi ar cirvi, kas bija tikpat liels kā viņš pats, viņam blakus cīnījās Baristens Drosmīgais un Asais Zobens, bet debesīs traucās pūķi. Sapnī viņam bija divas galvas, un abas bez deguna. Ienaidnieka karaspēka priekšgalā bija viņa tēvs, kuru punduris nokāva vēlreiz. Pēc tam viņš nogalēja brāli Džeimiju, cirzdams tam sejā tik ilgi, līdz tā pārvērtās asiņainā masā, un katru cirtienu pavadīdams ar smiekliem. Tikai tad, kad kauja bija galā, Tīrions aptvēra, ka viņa otra galva raud.

Kad Tīrions pamodās, viņa līkās kājas bija kā pielijušas ar dzelzi. Ilīrio mielojās ar olīvām.

-   Kur mēs esam? Tīrions noprasīja.

-    Vēl neesam atstājuši Līdzenumus, mans steidzīgais draugs. Drīz ceļš mūs aizvedīs Samta kalnos, un mēs kāpsim augšā uz Gojandrohi pie Mazās Roinas.

Gojandrohe bija roinaru pilsēta, ko Valīrijas pūķi pārvērta kūpošās drupās. "Es ceļā pārvaru ne tikai līgas, bet arī gadus," Tīrions nodomāja. "Es cauri vēsturei atgriežos laikā, kad zemes virsū valdīja pūķi."

Punduris iemiga, pamodās un iemiga vēlreiz, jo nc dienai, ne naktij te nebija nozīmes. Samta kalni gan sagādāja vilšanos.

-    Pusei Lanisportas mauku pupi ir lielāki par šiem kalniem, viņš paziņoja Ilīrio. Tos vajadzēja nosaukt par Samta pupiem.

Viņi redzēja aplī sakrautus akmeņus, un Ilīrio apgalvoja, ka krāvumu izveidojuši milži. Vēlāk viņi brauca garām dziļam ezeram.

-   Te kādreiz esot atradies laupītāju midzenis, laupītāji uzklupuši visiem, kas gājuši garām, maģistrs stāstīja. Runā, ka viņi vēl joprojām mītot zem ūdens, raujot dibenā zvejniekus un aprijot.

Nākamās dienas vakarā viņi ceļa malā ieraudzīja milzīgu valīriešu sfinksu ar pūķa augumu un sievietes seju.

-   Pūķu Karaliene, atzīmēja Tīrions. Laba zīme.

-    Trūkst tikai karaļa. Ilīrio rādīja uz gludu akmens postamentu, kur reiz atradusies otra sfinksa, bet tagad tas bija apaudzis ar sūnām un ziedošiem vīteņiem. Zirgu pavēlnieki palika tam apakšā koka riteņus un aizvilka uz Dotraku zemi.

"Tā arī ir zīme," Lanisteram iešāvās prātā, "tikai ne tik cerīga." Tajā vakarā viņš, iedzēris vairāk nekā parasti, pēkšņi uzsāka dziesmu.

-   No pakalna augstumiem nolaidies,

Viņš iejāja pilsētas ielās.

Pa takām, pa bruģakmens līkločiem

Viņš jāja pie sirdsdāmas.

Tā bija tam slepenais dārgums,

Tā bija tam spožums un posts.

Pat amata ķēde un pilis

Bij nieks pret šīs meitenes skūpstu.

Atskaitot piedziedājumu, tie bija visi vārdi, ko viņš zināja. "Jo rokas no zelta ir saltas, bet sievietes plaukstas vai svilst…" Šaija mētāja rokas, kad zelta rokas iespiedās viņas kaklā, bet Tīrions neatcerējās, vai tās bija siltas vai aukstas. Spēki sāka meiteni atstāt, un viņas sitieni nebija stiprāki par tauriņa spārnu vēzieniem. Ik reizi, kad punduris parāva ķēdi, zel ta rokas arvien dziļāk iegriezās miesā. "Pat amata ķēde un pilis bij’ nieks pret šīs meitenes skūpstu." Tīrions viņu vēl noskūpstīja uz atvadām, bet vai viņa jau bija mirusi? To punduris vairs neatcerējās… tomēr atcerējās pirmo skūpstu teltī pie Zaļā Atzara. Cik saldas toreiz bija viņas lūpas!

Tīrions atminējās arī pirmo reizi ar Tīšu. "Viņa nezināja, kā to darīt tāpat kā es. Mēs sitāmies kopā ar deguniem, bet, kad satikās mūsu mēles, viņa notrīsēja." Punduris aizvēra acis, lai atsauktu atmiņā viņas

seju, taču ieraudzīja savu tēvu, kurš, sarāvis naktskreklu ap vidukli, sēž atejā. "Tur, kur maukām vieta," valdnieks Tivins sacīja, un nodžinkstēja arbaleta stiegra.

Punduris pagriezās uz sāniem un iespieda apcirsto degunu dziļi zīda spilvenos. Miegs zem viņa pavērās kā aka, bet viņš labprātīgi metās tajā iekšā un ļāva, lai tumsa viņu aprij.

TIRGOTĀJA KALPS

Uz Piedzīvojuma smirdēja.

Kuģim bija sešdesmit airu, viena bura un garš, slaiks korpuss, kas solīja labu ātrumu. "Mazs, bet gan jau derēs,"

Kventīns nodomāja, ieraugot kuģi, taču viņš vēl nebija uz tā uzkāpis un apostījis gaisu. "Cūkas," iešāvās prātā vispirms, bet pēc otrā elpas vilciena domas mainījās cūkas ož labāk. Tur tik spēcīgi oda pēc mīzaliem, puvušas gaļas, atejas, miroņa un sastrutojušām vātīm, ka smaka nomāca sāļā gaisa un zivju smārdu ostā.

-   Man velk uz vēmienu, viņš sacīja Gerisam Dzerūdenim. Svīzdami svelmē, viņi gaidīja kuģa saimnieku, un smaka plūda augšup no tilpnēm.

-    Ja kapteinis ož tāpat kā kuģis, viņam tavi vēmekļi būs kā smaržūdens, Geriss atbildēja.

Kventīns jau gribēja teikt, ka jāmeklē cits kuģis, kad beidzot parādījās īpašnieks ar diviem neganta izskata jūrniekiem. Geriss viņu sagaidīja ar smaidu. Lai arī viņš nerunāja volantiešu mēlē tik labi kā Kventīns, iecerētās viltības dēļ runāt vajadzēja tieši viņam. Dēļu miestā Kventīns bija izlicies par vīna tirgoni, taču viņam šī loma bija apnikusi, tāpēc Līsā, kur dornieši pārsēdās uz cita kuģa, viņi mainījās arī lomām. Uz Pļavas cīruļa Kletuss Dzelzskoks kļuva par tirgotāju, bet Kventīns par kalpu. Tā kā Kletuss bija nogalēts, Volantē saimnieka lomu uzņēmās Geriss.

Geriss Dzerūdens bija gara auguma un izskatīgs, zilganzaļām acīm, saulē izbalējušiem matiem, slaiku un glītu augumu, turklāt izturējās cienīgi ar tādu pašpārliecinātību, kas robežojās ar iedomību. Viņš nekad neļāvās samulsināties, un pat tad, kad Gerisu kāds uzrunāja svešā mēlē,

viņš kaut kā spēja saprasties. Turpretī Kventīns viņam blakus izskatījās krietni blāvāks īsām kājām, drukns, spēcīgas miesasbūves un tik brūniem matiem kā tikko izarta velēna. Viņam bija augsta piere, kantains zods un plats deguns. "Tev ir godīga seja," reiz bija teikusi kāda meitene, "bet tev vajag vairāk smaidīt."

Kventīnam Martelam smaidīšana nepadevās tik viegli kā viņa tēvam.

-   Cik ātrs ir tavs Piedzīvojums? Geriss noprasīja valodā, kas līdzinājās augšvalīriešu mēlei. Piedzīvojuma īpašnieks pazina akcentu un atbildēja Rietmalas kopējā valodā.

-   Nav ātrāka kuģa, godātais kungs. Piedzīvojums var apskriet vēju. Tikai pasakiet, uz kurieni vēlaties kuģot, un es jūs ātri vien turp nogādāšu.

-   Man un diviem maniem kalpiem ir jānokļūst Mīrīnā.

-    Mīrīna man nav sveša, kapteinis saminstinājās. Es varētu to atrast… bet kāpēc? Vergu tur vairs nav un peļņas ari ne sudrabainā karaliene tam ir pielikusi punktu. Viņa pat ir slēgusi cīņu bedres, tāpēc nabaga jūrniekam tur vairs nav nekādas izklaides, gaidot, kamēr tiks piepildītas tilpnes. Sakiet, dārgais Rietmalas draugs, kas Mīrīnā ir tāds, ko nav iespējams dabūt te?

"Visskaistākā sieviete pasaulē," Kventīns nodomāja. "Mana topošā līgava, ja dievi būs žēlīgi." Reizēm naktīs viņš gulēja acīm vaļā, iztēlojoties viņas seju un augumu un prātodams, kāpēc lai tāda sieviete gribētu ar viņu precēties, ja var dabūt jebkuru princi pasaulē. "Es esmu Dorne," viņš sev teica. "Un viņai Dorne būs vajadzīga."

Geriss pateica jau iepriekš izdomātu atbildi.

-   Mūsu ģimene tirgojas ar vīnu. Manam tēvam Dornē pieder milzīgi vīna dārzi, un viņš grib, lai es atrodu jaunu noieta tirgu. Mēs ceram, ka Mīrīnas labie ļaudis pratīs novērtēt mūsu preci.

-   Vīns? Domes vīns? Kapteinis šaubījās. Vergturu pilsētas karo. Varbūt jūs to nezināt?

-   Dzirdējām, ka karo Jankaī un Astapora. Mīrīna karā nav iesaistīta.

-   Pagaidām vēl nav, bet drīz būs. Sūtnis no Dzeltenās pilsētas šobrīd Volantē vervē algotņus. Garie šķēpi jau ar kuģi dodas uz Jankaī, Vēja aizpūstie un Kaķa brālība arī dosies ceļā, tiklīdz būs papildinājuši rindas. Arī Zelta brālība virzās uz austrumiem to visi zina.

-   Var jau būt, bet es tirgoju vīnu, nevis karu. Gisiešu vīns ir draņķīgs to arī visi zina. Mīrīnieši maksās labu cenu par manu lielisko Dornes dzērienu.

-    Miroņiem ir vienalga, kādu vīnu dzert. Piedzīvojuma kapteinis paplūkāja bārdu. Jādomā, ka es neesmu ne pirmais kapteinis, kuru jūs uzrunājat, un pat ne desmitais.

-   Nē, Geriss bija spiests atzīt.

-   Kurš tad? Simtais?

"Diezgan tuvu," Kventins domāja. Volantieši mēdza lielīties, ka Brāvosas simt salas var nogremdēt viņu dziļajā ostā. Kventīns nekad nebija bijis Brāvosā, taču labprāt tam ticēja. Bagātā, izvirtusī un samaitātā Volante stiepās pāri gan pakalniem, gan līdzenumiem abās Roinas pusēs un kā mikls skūpsts aptvēra upes muti. Kuģi bija redzami visur: tie peldēja pa upi vai izgāja jūrā, drūzmējās dokos un piestātnēs, uzņēma un izkrāva preces. Tur bija kara kuģi un vaļu mednieku kuģi, tirdzniecības galeras, barkasi, ātrlaivas, baržas, fregates un gulbju kuģi no Līsas, Tīrošas un Pentosas, Kartas garšvielu kuģi, tik lieli kā pilis, kuģi no Tolosas, Jankal un Baziliska salām. To bija tik daudz, ka Kventins, ieraugot ostu no Pļavas cīruļa klāja, bija teicis biedriem, ka pietikšot tur uzkavēties likai trīs dienas.

Tomēr bija pagājušas jau divdesmit dienas un viņi vēl arvien nebija atraduši kuģi. Viņiem bija atteikuši Melantīnes, Triarha meitas un Nāras skūpsta kapteiņi, bet Drosmīgā ceļinieka īpašnieks pasmējās viņiem tieši sejā. Delfīna kapteinis izlamāja ceļotājus par lieku viņa laika kavēšanu, bet Septītā dēla saimnieks uzskatīja viņus par pirātiem. Un tas bija tikai pirmajā dienā.

Briedēna kapteinis vienīgais paskaidroja atteikuma iemeslus.

-   Taisnība, es kuģošu uz austrumiem, viņš stāstīja, malkodams ar ūdeni atšķaidītu vīnu. Pa dienvidu pusi apkārt Valīrijai un tālāk uz saullēkta pusi. Ūdeni un pārtiku mēs uzņemsim Jaunajā Gisā, tad iegulsim airos un trauksimies uz Kārtu un Nefrīta vārtiem. Ikvienā braucienā draud briesmas, un garos braucienos briesmu ir vairāk. Kāpēc lai es meklētu nepatikšanas, iegriežoties Vergu līcī? Briedēns ir visa mana dzīve, un es to neapdraudēšu, vedot trīs trakus dorniešus tieši karā.

Kventīns jau sāka domāt, ka drīzāk vajadzēja Dēļu miestā pašiem nopirkt kuģi, lai gan ar to būtu piesaistījuši lieku uzmanību. Zirnekļa ziņotāji bija visur, pat Saulesšķēpa koridoros.

-   Dornē līs asinis, ja jūsu nolūki tiks atklāti, tēvs viņu brīdināja, noskatīdamies bērnu nebēdnībās Ūdensdārzu baseinos un strūklakās.

To, ar ko mēs nodarbojamies, sauc par nodevību. Uzticies tikai saviem ceļabiedriem un centies nepievērst sev uzmanību.

Geriss Dzerūdens apveltīja Piedzīvojuma kapteini ar atbruņojošu smaidu.

-   Taisnību sakot, es nemaz neskaitīju tos gļēvuļus, kas mums atteica, taču "Tirgoņu namā" uzzināju, ka jūs esot drosmīgāks vīrs, kurš par atbilstošu zelta daudzumu būtu gatavs arī doties briesmās.

"Kontrabandists," Kventlns nodomāja. Tieši tā "Tirgoņu namā" tika aprakstīts Piedzīvojuma īpašnieks.

-   Viņš ir kontrabandists un vergu tirgonis pa pusei pirāts, pa pusei kūdītājs, bet var gadīties, ka tieši viņš ir tas, kurš jums vajadzīgs, tika teicis viesnīcnieks.

-    Un kādu zelta daudzumu jūs uzskatāt par atbilstošu? kapteinis paberzēja īkšķi pret rādītājpirkstu.

-   Trīskārt vairāk nekā parasti par braucienu uz Vergu līci.

-   Par katru? Kapteinis, atiezis zobus, savieba šauro seju grimasē, kam vajadzēja attēlot smaidu, taču drīzāk atgādināja plēsoņas viepli. Iespējams. Taisnība es esmu drosmīgāks par citiem. Kad jūs vēlaties iziet jūrā?

-   No rīta būtu pašā laikā.

-    Sarunāts. Pienāciet stundu pirms ausmas ar saviem draugiem un savu vīnu. Vislabāk būs doties ceļā, kamēr Volante vēl guļ, jo tad mums neviens neuzdos nepatīkamus jautājumus par galamērķi.

-   Kā teiksi. Būsim te stundu pirms ausmas.

-             Priecājos, ka varu jums palīdzēt, kapteiņa smaids kļuva platāks.

-   Mums taču būs patīkams ceļojums, vai ne?

-   Es par to esmu pārliecināts, Geriss atbildēja. Kapteinis lika atnest alu, un abi pacēla kausus par veiksmīgu braucienu.

-   Jauks cilvēks, Geriss teica, kad viņi ar Kventīnu gāja uz piestātnes galu, kur gaidīja nolīgtais hatajs. Gaiss bija karsts un spiedīgs, saule tik spoža, ka vajadzēja piemiegt acis.

-   Visa pilsēta ir jauka, Kventīns piekrita. "Jauka un salda līdz riebumam." Tuvējā apkaimē plaši tika audzētas saldās bietes, kas tika pasniegtas gandrīz katrā ēdienreizē volantieši no tām gatavoja auksto zupu, tik biezu un saldu kā violets medus. Salds bija arī Volantes vīns. Baidos, ka mūsu jaukais brauciens būs gaužām īss tas jaukais cilvēks nemaz negrasās mūs vest uz Mīrīnu. Viņš pārāk viegli piekrita. Jā, viņš, protams, paņems trīskāršu samaksu, bet tiklīdz no kuģa vairs nebūs saskatāms krasts, viņš pārgriezīs mums rīkles un pievāks arī pārējo zeltu.

-    Vai arī pieķēdēs mūs pie airiem blakus tiem smirdošajiem neliešiem. Domāju, ka mums jāpameklē kāds cienījamāks kontrabandists.

Važonis gaidīja pie hataja. Rietmalā to sauktu par vēršu pajūgu, taču hatajs bija izrotāts tik grezni kā nevieni rati Domē un vērša arī nebija. Hataju vilka pundurzilonis, kura āda bija netīra sniega krāsā Senās Volantes ielas ar tiem bija pilnas.

Kventīns labprāt būtu gājis kājām, taču iebraucamā vieta atradās vairākas jūdzes no ostas, turklāt viesnīcnieks "Tirgoņu namā" bija brīdinā

jis, ka, ejot kājām, viņi kritīšot kaunā gan svešzemju kapteiņu, gan iedzimto volantiešu acīs cienījami cilvēki pilsētā pārvietojoties nestuvēs vai hatajā. Nejaušā kārtā viesnīcnieka brālēnam piederēja dažas tādas ietaises, un viņš ar prieku bija gatavs pakalpot.

Važonis bija viens no brālēna vergiem maza auguma vīrelis ar riteņa tetovējumu uz vaiga. Viņš bija pilnīgi kails, ja neskaitīja gurnautu un sandales. Verga miesa bija tīkkoka krāsā, acis pelēkas kā krams. Palīdzējis abiem iekārtoties uz polsterētā sola starp ratu milzīgajiem koka riteņiem, viņš uzrāpās ziloņa mugurā.

-   Uz "Tirgoņu namu", Kventīns teica, bet brauc gar dokiem.

Tālāk no ūdens un jūras vēja vismaz tajā upes pusē Volantes ielās un

alejās cilvēks varēja noslīkt pats savos sviedros.

Važonis kaut ko uzbļāva zilonim volantiešu mēlē. Dzīvnieks, šūpodams rumpi, sāka iet. Rati izkustējās no vietas, un važonis sauca jūrniekiem un vergiem, lai nemaisās pa kājām. Jūrniekus no vergiem bija viegli atšķirt, jo vergiem uz sejām bija tetovējumi: kam maska no zilām spalvām, kam zibens no zoda līdz pierei, kam monēta uz vaiga, kam leoparda plankumi, galvaskauss vai krūka. Mestrs Kedrijs zināja teikt, ka Volantē uz katru brīvo cilvēku esot pa pieciem vergiem, taču viņš nenodzīvoja tik ilgi, lai par savām aplēsēm pārliecinātos pats viņš krita tajā rītā, kad Pļavas cīrulim uzbruka pirāti.

Tajā dienā Kventīns zaudēja divus draugus vasarraibumaino Viljamu Velsu ar šķībajiem zobiem, kurš bija bezbailīgs cīnītājs ar šķēpu, un Kletusu Dzelzskoku, kurš bija itin glīts, neraugoties uz šķielējošo aci, vienmēr trakulīgs un smejošs. Kletuss bija Kventīna labākais draugs pusi mūža brālis it visā, atskaitot asinis.

-   Noskūpsti līgavu no manis, Kletuss paguva nočukstēt pirms nāves.

Pirāti bija uzlēkuši uz klāja tumsiņā pirms saullēkta, kad Pļavas cīrulis bija noenkurots netālu no krasta pie Strīda zemēm. Jūrnieki viņus atsita, bet tas maksāja divpadsmit dzīvības. Pēc tam jūrnieki novilka kritušajiem pirātiem zābakus, paņēma zobensiksnas un ieročus, sadalīja viņu maku saturu, kā arī izrāva ausīs iekārtos dārgakmeņus un pievāca gredzenus. Viens no miroņiem bija tik resns, ka kuģa pavāram vajadzēja apcirst tam pirkstus ar gaļas cirvīti, lai tiklu pie gredzeniem. Mironi ievelt jūrā varēja tikai pa trijiem. Pārējie kritušie pirāti devās resnajam pa pēdām bez nevienas lūgšanas.

Pašu kritušie saņēma cienīgāku attieksmi. Jūrnieki iešuva viņu līķus audeklā un piesēja balasta akmeņus, lai tie ātrāk nogrimtu. Pļavas cīruļa

kapteinis uzsāka lūgšanu par nokauto biedru dvēselēm, bet tad pievērsās ceļotājiem no Dornes no sešiem kas bija uzkāpuši uz klāja Dēļu miestā, dzīvi bija palikuši trīs. Pat bālais, uz kājām nedrošais milzenis izkāpa uz klāja, lai izrādītu pēdējo godu aizgājējiem.

-   Vienam no jums kaut kas jāpasaka par mirušajiem, pirms atdodam tos jūrai, kapteinis sacīja.

To uzņēmās Geriss, kurš dabūja melot ikvienā vārdā, jo nedrīkstēja teikt taisnību.

"Tā viņiem nevajadzēja mirt.”

-   To mēs varēsim stāstīt mazbērniem, Kletuss paziņoja tajā dienā, kad viņi atstāja tēva pili.

-    Drīzāk varēsim stāstīt krogameitām, kad gribēsim tikt viņām zem brunčiem, Vils saviebās, bet Kletuss uzsita viņam uz pleca.

-   Lai tiktu pie mazbērniem, ir vajadzīgi bērni, bet, lai tiktu pie bērniem, ir jāpalien zem brunčiem.

Vēlāk Dēļu miestā dornieši pacēla kausus par Kventīna nākamo līgavu, mētājās piedauzīgiem jokiem par kāzu nakti un pļāpāja par to, ko cerēja ieraudzīt, ko cerēja izdarīt, un par slavu, ko cerēja iemantot. "Bet viņi iemantoja vien buraudekla maisu un balasta akmeņus."

Lai cik ļoti viņš sērotu par Viļu un Kletusu, mestra zaudējumu Kventīns izjuta visasāk. Kedrijs tekoši runāja visu brīvpilsētu valodās un pat jaukteņu gisiešu mēlē, kas tika lietota Vergu līča krastos.

-    Tevi pavadīs mestrs Kedrijs, tēvs tika teicis vakarā pirms aizbraukšanas. Ņem vērā viņa padomus, jo viņš pusi mūža ir pētījis deviņas brīvpilsētas.

Kventīnam ienāca prātā, vai viņiem veiktos labāk, ja mestrs vēl būtu dzīvs.

-   Šobrīd es māti pārdotu par vienu vēja pūsmu, Geriss teica burzmā pie dokiem. Te ir slapjš kā Jaunavas pežā, un vēl nav pusdienlaiks. Neciešu šo pilsētu.

Kventīns bija ar draugu vienisprātis mitrais Volantes karstums izsūca visus spēkus un lika cilvēkam justies netīram. Sliktākais bija tas, ka vakars vēsumu nesolīja. Kalnu pļavās valdnieka Dzelzskoka īpašumu ziemeļos pēc tumsas iestāšanās gaiss vienmēr bija vēss un spirgts, lai cik karsta būtu bijusi diena, turpretī Volantē naktīs bija gandrīz tikpat karsts kā pa dienu.

-   No rīta uz Jauno Gisu dodas Dieviete, Geriss atgādināja. Ar to mēs vismaz nokļūtu tuvāk mērķim.

-    Jaunā Gisa ir sala ar daudz mazāku ostu nekā šeit. Jā, mēs būtu tuvāk, bet mēs tur varam aizkavēties. Turklāt Jaunā Gisa ir noslēgusi sadarbības līgumu ar Jankal. Kventīnu šīs ziņas nepārsteidza, jo gan ļaunā Gisa, gan Jankaī bija gisiešu pilsētas. Ja viņu sabiedrotā kļūtu arī Volante…

-   Mums vajadzīgs Rietmalas kuģis, ieminējās Geriss. Kāda tirdzniecības galera no Lanisportas vai Senpilsētas.

-    Tik tālu atbrauc maz kuģu, un tie, kam tilpnes pilnas ar zīdu un garšvielām no Nefrīta jūras, airē uz māju pusi.

-   Tad varbūt mums vajag brāvosiešu kuģi? Runā, ka tie ar violetajām burām braucot līdz pat Ašaī un Nefrīta jūrai.

-   Brāvosieši ir cēlušies no izbēgušiem vergiem. Viņi nekuģos uz Vergu līci.

-   Vai mums pietiek naudas, lai paši varētu nopirkt kuģi?

-    Un kas to vadīs? Tu vai es? Kopš Nīmerija sadedzināja desmit tūkstošus kuģu, dornieši ar jūrā braukšanu neizcēlās. Jūras ap Valīriju ir bīstamas, tur čum un mudž no pirātiem.

-   Man pirātu jau pietiek. Tādā gadījumā kuģi nepirksim.

"Tā viņam ir tikai spēle," Kvantīns aptvēra. "Kā tolaik, kad viņš veda mūs visus sešus kalnos, lai uzmeklētu Plēsoņu karaļa seno alu." Geriss Dzerūdens nekad neapsvēra zaudējuma iespējamību, par nāvi nemaz nerunājot. Pat triju draugu bojāeja neko nebija viņam iemācījusi. "To viņš atstāj uz maniem pleciem. Viņš apzinās, ka es esmu tas piesardzīgais, bet viņš drosmīgais."

-   Var jau būt, ka milzenim ir taisnība, Geriss noteica. Uzmīzt tai jūrai mēs varam pabeigt ceļu pa sauszemi.

-   Tu taču zini, kāpēc viņš to saka, Kventīns iebilda. Viņš drīzāk mirs, nekā vēlreiz spers kāju uz kuģa klāja. Jūras slimība mocīja milzeni visu brauciena laiku, un Līsā viņam vajadzēja četras dienas, lai atgūtu spēkus. Viņi bija spiesti apmesties iebraucamajā vietā, lai mestrs Kedrijs varētu viņu noguldīt pēļu gultā un dzirdīt ar virumiem un drapēm, kamēr šim vaigos atgriestos sārtums.

Tiesa, Mīrīnā bija iespējams nokļūt pa sauszemi pa senajiem va11riešu ceļiem. Brīvzemes lieliskos akmens ceļus ļaudis sauca par pūķu ceļiem, taču tas, kas no Volantes veda uz austrumiem, uz Mīrīnu, tika saukts par dēmonu ceļu.

-   Dēmonu ceļš ir bīstams un pārāk lēns, Kventīns sacīja. Kad ziņas sasniegs Karaļa ostu, Tīvins Lanisters sūtīs pie karalienes pats savus

vīrus. Par to viņa tēvs bija cieši pārliecināts. Un tie ies ar dunčiem, ļa viņi pagūs pie karalienes pirmie…

-   Cerēsim, ka pūķi šos saodīs un aprīs, Geriss atsaucās. Labi, ja mēs nevaram atrast kuģi, bet tu neļauj mums ceļu turpināt jāšus, tad tikpat labi varam atgriezties Dornē.

"Līst atpakaļ uz Saulesšķēpu ar asti kājstarpē?" Kventīna tēva sarūgtinājums būtu neizturams, un Smilšu Čūsku zobgalības iznīcinošas. Dorans Martels bija ielicis Kventīna rokās visas Dornes likteni, tāpēc puisis nedrīkstēja viņu pievilt, kamēr vien bija dzīvs.

Hataja lielie, ar dzelzi apkaltie riteņi dunēja pa ielu, un karstums, kas virmodams cēlās no bruģa, lika pilsētai izskatīties kā sapnī. Starp spīķeriem un dokiem pašā ostmalā bija arī neskaitāmas bodes un tirgotāju būdas, kur varēja nopirkt svaigas austeres, dzelzs ķēdes un važas vai sīvases kauliņus no ziloņkaula vai nefrīta. Tempļi, kurp jūrnieki nesa ziedojumus svešzemju dieviem, atradās blakus prieka namiem, un sievietes no balkoniem aicināja iekšā vīrus.

-    Paskaties uz to tur, Geriss mudināja, braucot garām prieka namam. Man šķiet, viņa tevī ir iemīlējusies.

"Un cik maksā maukas mīla?" Atklāti runājot, Kventīnu meitenes mulsināja sevišķi glītās.

Pirmo reizi ieradies Dzelzsmežā, viņš ieskatījās valdnieka Dzelzskoka vecākajā meitā Inīsā. Lai arī jauneklis ne ar pušplēstu vārdu neatklāja savas jūtas, viņš loloja sapņus vairākus gadus, līdz dienai, kad viņa tika saderināta ar Dievāres mantinieku sīru Rionu Alīrionu. Kad Kventīns pēdējo reizi redzēja sievieti, viņai viens zīdainis bija pie krūts un vēl viens bērnelis turējās brunčos.

Pēc Inīsas bija Dzerūdens dvīnes tumsnējas jaunuves, kam patika medīt, rāpties klintīs un likt Kventīnam sarkt. Viena no viņām bija sniegusi puisim pirmo skūpstu, bet viņš tā arī nezināja, kura no abām. Būdamas bruņinieka meitas, viņas bija pārāk zemas kārtas, lai tās precētu, taču Kletuss uzskatīja, ka tas nav iemesls, lai ar viņām nebučotos. "Kad būsi apprecējies, varēsi vienu no viņām pieņemt par mīļāko. Vai arī abas

-   kāpēc ne?" Taču Kventīnam bija vairāki iemesli, kamdēļ tā nedarīt, tāpēc turpmāk izvairījās no dvīņumāsām un otrā skūpsta vairs nebija.

Vēlāk viņam visur pa pēdām sāka sekot valdnieka Dzelzskoka jaunākā meita. Gvineta bija divpadsmit gadus veca, kalsna meitene, kuru tumšās acis un brūnie mati izcēla starp gaišmatainajiem radiniekiem ar zilajām acīm. Taču viņa bija gudrs, mutīgs un veikls meitēns, kas visu

laiku atgādināja Kventīnam, ka šim jāgaida, kamēr viņa uzzied kā sieviete, lai varētu viņu apprecēt.

Bet tad princis Dorans izsauca viņu uz Ūdens dārziem, un tagad visskaistākā sieviete pasaulē viņu gaidīja Mīrīnā, bet Kventlns bija apņēmies pildīt savu pienākumu un lūgt viņas roku. "Viņa man neatteiks. Viņa par šādu iespēju būs pagodināta.1 ' Lai atgūtu septiņas valstības, Dinerīsai Tārgārjenai Dorne būs vajadzīga, un tas nozīmēja, ka viņai būs vajadzīgs Kventīns. "Tas gan nenozīmē, ka viņa mani iemīlēs. Iespējams, es viņai pat nepatikšu."

Pie upes ietekas jūrā iela meta līkumu, un tieši līkumā pulcējās dzīvnieku tirgoņi, kas piedāvāja nopirkt raibas ķirzakas, milzīgas svītrotas čūskas un mazus žiglus mērkaķīšus ar strīpainām astēm un veiklām, sārtām roķelēm.

-   Varbūt tava sudrabainā karaliene gribētu mērkaķi? Geriss ieteicās.

Kventīnam nebija ne jausmas, ko varētu gribēt Dinerīsa Tārgārjena. Viņš bija apsolījis tēvam, ka pārvedīs viņu mājās, taču arvien vairāk un vairāk šaubījās, ka ir šā uzdevuma cienīgs.

"Es to netiku lūdzis," viņš domāja.

Otrā pusē plašajai Zilajai Roinai bija redzams Melnais mūris, ko valīrieši bija uzcēluši, kad Volante vēl bija tikai viņu impērijas robežpunkts: tas bija milzīgs, divsimt pēdas augsts kausēta akmens ovāls, turklāt tik biezs, ka pa to blakus varēja traukties seši četrjūgi, un tas arī tika darīts ik gadu, atzīmējot pilsētas dibināšanu. Ārzemniekiem, svešiniekiem un brīvlaistajiem vergiem nebija ļauts ieiet aiz Melnā mūra, ja tos nebija ielūguši aiz mūra dzīvojošie Seno asiņu pēcnācēji, kuru raduraksti sniedzās līdz pašai Valīrijai.

Te satiksme bija dzīvāka. Garais tilts, kura rietumu galā viņi bija nokļuvuši, savienoja pilsētas abas puses. Ielas bija pilnas ar vezumiem, ratiem un hatajiem, un visi brauca no tilta vai devās tā virzienā. Visur savu saimnieku uzdevumā kā prusaki ņudzēja vergi.

Netālu no Zivju tirgus laukuma un "Tirgoņu nama" atskanēja saucieni, un kā no zemes izauga ducis Neaptraipīto šķēpnešu izrakstītās bruņās un tīģerādas apmetņos. Viņi dzina visus malā, lai garām varētu tikt triarhs ziloņa mugurā. Triarha zilonis bija liels dzīvnieks ar pelēku ādu un krāsainām, emaljētām bruņām, kas ejot klusi šķindēja. Pils ziloņa mugurā bija tik augsta, ka gandrīz skāra rakstaino akmens arku, caur kuru viņi gāja.

-   Triarhi tiek uzskatīti par tik augstām būtnēm, ka kalpošanas gada laikā viņu kājas nedrīkst pieskarties pie zemes, Kventīns apgaismoja draugu. Tāpēc viņi visur jāj ar ziloņiem.

-    …kas aizšķērso ielas un mūsu, mirstīgo, ceļā atstāj mēslu čupas, piebilda Geriss. Nekad nesapratīšu, kāpēc Volantei ir vajadzīgi trīs prinči, ja Dornei pilnīgi pietiek ar vienu.

-   Triarhi nav ne karaļi, ne prinči. Volante ir brīvzeme tāpat kā Valīrija senatnē. Te valda visi brīvie ļaudis. Balsot var pat sievietes, ja tām pieder zeme. Trīs triarhi tiek ievēlēti no dižciltīgajām dzimtām, kas var pierādīt izcelšanos no senās Valīrijas, un viņi kalpo līdz jaunā gada pirmajai dienai. Tu arī to zinātu, ja būtu papūlējies izlasīt grāmatu, ko tev iedeva mestrs Kedrijs.

-   Tajā nebija bilžu.

-   Tajā bija kartes.

-   Kartes neskaitās. Ja viņš būtu teicis, ka grāmata ir par tīģeriem un ziloņiem, es būtu mēģinājis lasīt, taču tā grāmata pārāk aizdomīgi izskatījās pēc vēstures grāmatas.

Kad hatajs bija ticis līdz Zivju tirgus laukumam, zilonis pacēla snuķi un pirms došanās vezumu, nestuvju un kājāmgājēju drūzmā nopēkšķējās kā milzīga, balta zoss. Važonis piebikstīja zilonim ar papēdi un vadīja dzīvnieku tālāk.

Zivju tirgoņi ar skaļiem saucieniem slavēja rīta lomu. Kventīns labākajā gadījumā saprata katru otro vārdu, bet, lai pazītu zivis, vārdi nebija vajadzīgi. Tur bija mencas, zobenzivis un sardīnes, kā arī mucas ar gliemenēm. Pie kādas tirgotavas bija izkārti zuši, pie citas dzelzs ķēdēs karājās milzu bruņurupucis zirga lielumā. Mucās ar sālsūdeni un jūraszālēm rāpoja krabji. Daži tirgotāji cepa zivis ar sīpoliem un bietēm, citi

-   pārdeva piparotu zivju sautējumu mazos dzelzs podiņos.

Laukuma vidū pie saplaisājušas sen miruša triarha statujas bez galvas pulcējās ļaudis, lai noskatītos punduru izrādi. Mazie vīreļi bija uzcirtušies koka bruņās un attēloja mazus bruņinieciņus, kas gatavojas turnīram. Viens no tiem jāja uz suņa, bet cits lēca mugurā cūkai… taču tūdaļ pa otru pusi noslīdēja zemē, izraisot smieklu vētru.

-   Tie gan ir smieklīgi, Geriss atzīmēja. Varbūt apstāsimies un paskatīsimies? Smiekli tev par ļaunu nenāks, Kventīn, citādi tu atgādini veci, kurš pusgadu nav iztukšojis iekšas.

"Man ir astoņpadsmit gadi, par sešiem mazāk nekā tev," Kventīns domāja. "Es neesmu nekāds vecis.”

-   Man nav vajadzīgi smieklīgi punduri, ja vien viņiem nav aizķēries kāds kuģis.

-   Tas gan būtu mazs kuģītis.

Četrus stāvus augstais "Tirgoņu nams" slējās pāri dokiem un spīķeriem, kas to ieskāva. Tur tirgotāji no Senpilsētas un Karaļa ostas bija sajaukušies ar amata brāļiem no Brāvosas, Pentosas un Mīras, ar spalvainajiem ibeniešiem, bālajiem ceļotājiem no Kartas, ogļu melnajiem Vasaras salu ļaudīm spalvu apmetņos un pat maskotajiem ēnsaučiem no Ašai.

Izkāpis no hataja, Kventīns pat cauri ādas zābakiem juta ielas akmeņu karstumu. Paēnā pie "Tirgoņu nama" bija uzsliets steķu galds, rotāts ar zili baltiem karodziņiem, kas plivinājās pie katras vēja pūsmas.

Ap galdu rosījās četri skarbi algotņi, kas uzrunāja ikvienu garāmejošu viru un puisi. Vēja aizpūstie Kventīnam bija skaidrs. Seržanti meklēja rekrūšus, lai papildinātu savas rindas pirms došanās uz Vergu līci. "Katrs vīrs, kurš paraksta ar viņiem līgumu, kļūst par kārtējo Jankaī puses karotāju, kas dosies nolaist asinis manai topošajai līgavai."

Viens no Vēja aizpūstajiem kaut ko uzsauca dorniešiem.

-   Ks nerunāju jūsu valodā, Kventīns atbildēja. Lai arī viņš bija mācījies runāt un rakstīt augšvalīriešu mēlē, puisim bija maz iespēju vingrināties, turklāt volantiešu ābols bija aizripojis gana tālu no valīriešu ābeles.

-   No Rietmalas? algotnis pajautāja kopējā valodā.

-   Dornieši. Mans saimnieks ir vīna tirgotājs.

-   Saimnieks? Pakaļā to saimnieku. Vai tu esi vergs? Nāc pie mums, un būsi pats sev saimnieks. Vai gribi nomirt gultā? Mēs tev iemācīsim rīkoties ar zobenu un šķēpu. Tu jāsi kaujā kopā ar Skrandaino Princi un pārnāksi mājās bagātāks par kuru katru valdnieku. Tev būs zēni, meitenes viss, ko vien vēlies, ja vien spēsi to paņemt. Mēs esam Vēja aizpūstie, mēs nāves dievieti drāžam pakaļā. i

Divi citi algotņi sāka aurot kādu kaujas dziesmu, un Kventīns no tās saprata tikai tik daudz, lai uztvertu jēgu.

-   Mēs esam Vēja aizpūstie, viņi dziedāja, mēs kuģosim uz Vergu līci. Mēs nokausim Miesnieku Karali un izdrāzīsim Pūķu Karalieni.

-   Ja Kletuss un Vils vēl būtu dzīvi, mēs varētu atnākt kopā ar milzeni un apkaut šo bariņu, Geriss teica.

"Bet Kletuss un Vils ir miruši."

-   Nepievērs viņiem uzmanību, Kventīns atbildēja.

Abi, pagriezuši muguras, gāja iekšā "Tirgoņu namā", un algotņi viņiem nopakaļ izkliedza zobgalības, saukādami draugus par gļēvuļiem un bailīgiem skuķiem.

Milzenis gaidīja kambarī otrajā stāvā. Lai arī Pļavas cīruļa īpašnieks šo iebraucamo vietu bija slavējis, Kventīns nevēlējās atstāt mantas un zeltu bez pieskatīšanas, jo katrā ostā bija zagļi, žurkas un maukas, un Volantē vairāk nekā citur.

-   Es jau gribēju iet jūs meklēt, sīrs Arčibalds Dzelzskoks sacīja, atšaudams bultu, lai ielaistu viņus pa durvīm. Par milzeni viņu sāka saukt viņa brālēns Kletuss, taču šis vārds bija īsti vietā. Arčs bija sešarpus pēdas garš, platiem pleciem, pamatīgu vēderu, viņam bija kājas kā baļķēni un rokas kārtīga šķiņķa resnumā, par kaklu nemaz nerunājot. No kādas bērnu kaites viņam bija izkrituši visi mati, un plikā galva Kventīnam atgādināja gludu sārtu laukakmeni. Ko teica kontrabandists? viņš noprasīja. Vai mums būs laiva?

-    Kuģis, izlaboja Kventīns. Jā, viņš mūs aizvedīs, bet tikai līdz tuvākajai ellei.

Geriss apsēdās uz izgulētās gultas un novilka zābakus.

-   Ar katru mirkli prātīgāk šķiet atgriezties Dornē.

-   Es tomēr domāju, ka mums jājāj pa dēmonu ceļu, milzenis noteica. Varbūt tas nemaz nav tik bīstams, kā ļaudis runā. Un, ja arī ir, tad tie, kas atļaujas pa to doties, gūs lielāku slavu. Kurš gan uzdrīkstēsies mums uzbrukt? Dzerūdens ar zobenu un es ar veseri neviens dēmons neizspruks sveikā.

-   Ket ja nu Dinerīsa iet bojā, pirms mēs esam nonākuši pie viņas? Kventīns iebilda. Mums vajadzīgs kuģis, kaut vai Piedzīvojums.

-   Tu gan esi sadomājies par Dinerīsu, ja esi gatavs mēnešiem ilgi paciest to smaku. Es jau pēc trim dienām lūgšos, lai mani nogalē. Nē, princi, es lūdzu: tikai ne Piedzīvojumu.

-   Vai tev ir labāka doma? Kventīns atvaicāja.

-    Ir gan tikko ienāca prātā. Tas, protams, var būt bīstami, un tu, visticamāk, teiksi, ka tas nav godājami… bet tā tu pie savas karalienes nokļūsi ātrāk nekā pa dēmonu ceļu.

-   Stāsti, pavēlēja Kventīns Martels.

DŽONS

Džons Sniegs lasīja vēstuli vēlreiz un vēlreiz, līdz burti sāka izplūst acu priekšā. "Es nevaru to parakstīt. Es to neparakstīšu."

Viņš gandrīz sadedzināja pergamentu uz līdzenas vietas, tomēr iedzēra malku alus no iepriekšējās dienas vakariņām vienatnē vēl bija palicis puskauss. "Man tas jāparaksta. Viņi mani ievēlēja par komandieri Mūris ir mans un Naktssardze arī. Naktssardze nepiedalās karos."

Puisis atviegloti nopūtās, kad durvis atvēra Skumjais Eds un paziņoja, ka viņu gaida Lefkoja. Džons nolika mestra Imona vēstuli sāņus.

-    Es viņu pieņemšu. Sniegs tomēr baidījās no sarunas. Uzmeklē Semu ar viņu man jārunā tūlīt pēc tam.

-    Viņš droši vien ir lejā pie savām grāmatām. Mūsu vecais septons mēdza teikt, ka grāmatas ir runājoši miroņi. Es gan teiktu, ka miroņiem jāstāv klusu nevienam taču negribas klausīties, ko šie vervelē. Skumjais Eds aizgāja, turpinādams melst par tārpiem un zirnekļiem.

Lefkoja ienāca un nometās ceļos, taču Džons apgāja apkārt galdam un piecēla meiteni kājās.

-    l'ev nav jāmetas ceļos manā priekšā. Tas lai paliek karaļiem. Lefkoja bija sieva un māte, tomēr likās vēl pa pusei bērns, ietinusies Sema vecajā apmetnī. Apmetnis bija tik liels, ka tā krokās būtu varējušas paslēpties vēl dažas meitenes. Vai bērni ir veseli? viņš vaicāja.

Mežoņu meitene kapuces ēnā bailīgi pasmaidīja.

Jā, cienītais kungs. Es baidījos, ka man nepietiks abiem piena, bet jo vairāk viņi zīž, jo vairāk tas rodas. Abi ir spēcīgi puikas.

-    Man tev jāsaka šis tas ne visai patīkams. Džons gandrīz pateica "jālūdz", bet pēdējā brīdī apķērās.

-   Vai par Menšu? Veļa lūdza karali viņu saudzēt. Viņa teica, ka esot ar mieru apprecēties ar kādu ceļu liecēju un nepārgriezt tam rīkli, ja Menss paliktu dzīvs. Bet tas Kaulu Pavēlnieks tiks apžēlots. Krāsters allaž solījās nokaut viņu, ja šis bāztu savu degunu pie pils. Menss nav darījis ne uz pusi tik daudz ļauna kā Kaulu Pavēlnieks.

"Menss tikai ir vadījis karaspēku pretī karaļvalstij, kuru reiz zvērējis aizstāvēt."

-   Menss deva zvērestu, Lefkoja, bet pēc tam apgrieza apmetni uz otru pusi, apprecēja Dailu un kronēja sevi par Aizmūra karali. Tagad viņa dzīvība ir karaļa rokās. Tomēr ne jau par viņu mums jārunā, bet par viņa dēlu Dailas puiku.

-   Par bērnu? viņai notrīsēja balss. Nekādu zvērestu viņš nav lauzis, cienītais kungs. Viņš tikai guļ, raud un zīž pupu. Viņš nekad nevienam nav nodarījis pāri. Neļaujiet viņu sadedzināt, lūdzu, glābiet viņu!

-   Viņu izglābt vari tikai tu, Lefkoja, Džons sacīja.

Jebkura cita sieviete būtu kliegusi, lamājusies un nolādējusi viņu līdz pašām septiņām ellēm. Jebkura cita sieviete niknumā būtu metusies viņam virsū, pļaukājusi, spārdījusies un ar nagiem skrāpējusi acis. Jebkura cita sieviete savas dusmas būtu iemetusi Džonam ģīmī.

-   Nē, lūdzu, nē! Lefkoja papurināja galvu.

-    Nē! krauklis, uztvēris vārdu, ieķērcās.

-             Ja atteiksies, bērns tiks sadedzināts. Ne jau rīt vai parīt… bet drīz

-   tiklīdz Melisandre sadomās pamodināt pūķi, sacelt vēju vai pastrādāt kādu citu burvību, kam vajadzīgas karaliskas asinis. No Mensa drīz vien pāri paliks pāri tikai pelni, tāpēc viņas sārtam būs vajadzīgs Mensa dēls, un Staniss viņai to neliegs. Ja tu zēnu neaizvedīsi, viņa to sadedzinās.

-   Es braukšu, Lefkoja teica. Es viņu paņemšu, es aizvedīšu abus Dailas bērnu un savējo.

Meitenei pār vaigiem ritēja asaras. Ja tās nemirdzētu sveces gaismā, Džons nemaz nepamanītu, ka viņa raud. "Krāstera sievas droši vien iemācījušas meitām asaras izraudāt spilvenos. Bet varbūt viņas gāja raudāt ārā, lai netrāpītos Krāsteram pa sitienam."

Džons savilka zobena rokas pirkstus.

-   Ja paņemsi abus bērnus, karalienes vīri dzīsies tev pakaļ un atvedīs tevi pilī, bet zēns vienalga tiks sadedzināts… kopā ar tevi. "Ja es sākšu Lefkoju mierināt, viņa iedomāsies, ka ar asarām mani var aizkustināt. Viņai jāsaprot, ka es nepadošos." Tu dosies prom ar vienu ar Dailas bērnu.

-   Māte nedrīkst pamest savu dēlu, citādi viņa tiks nolādēta uz mūžīgiem laikiem. Dēlu noteikti nedrīkst pamest. Mēs ar Semu viņu izglābām. Lūdzu, lūdzu, cienītais kungs! Mēs izglābām viņu no aukstuma.

-    Ļaudis stāsta, ka nosalšana esot pavisam mierīga nāve. Toties sadegšana… Vai redzi sveci, Lefkoja? Viņa palūkojās ugunī.

-Jā.

-   Pieskaries tai. Uzliec roku uz liesmas.

Meitenes lielās, brūnās acis iepletās vēl platākas. Viņa nepakustējās.

-   Dari, ko saku. "Nokauj to puiku." Uz priekšu! Lefkoja drebēdama pacēla roku virs ņirbošās sveces liesmas. Zemāk ļauj, lai uguns noskūpsta roku. Meitene nolaida plaukstu zemāk par vienu collu, tad vēl vienu. Kad liesma nolaizīja plaukstu, viņa atrāva roku un sāka šņukstēt. Ugunī ir šausmīga nāve. Daila nomira, bērnu dzemdējot, bet tu to baroji un loloji. Tu savu bērnu izglābi no ledus, tagad izglāb Dailas bērnu no uguns.

-    Bet tad sarkanā sieviete sadedzinās manu bērnu. Ja viņa nevarēs dabūt Dailas dēlu, tad sadedzinās manējo.

-    Tavā bērnā nerit karaliskas asinis sadedzinot viņu, Melisandre neko neiegūs. Staniss grib, lai brīvļaudis cīnās viņa pusē, tāpēc viņš neļaus bez iemesla sadedzināt nevainīgu bērnu. Tavam bērnam nekas nedraud. Es sameklēšu zīdītāju, un viņš uzaugs Melnajā pilī manā apgādībā. Viņš iemācīsies medīt un jāt, cīnīties ar zobenu un cirvi un šaut ar loku. Es pat pieskatīšu, lai viņam tiek iemācīts lasīt un rakstīt. Semam tas patiks. Kad viņš būs gana vecs, tad uzzinās savu patieso izcelsmi un varēs uzmeklēt tevi, ja vēlēsies.

-    Jūs viņu pataisīsiet par vārnu. Viņa ar bālo plaukstu noslaucīja asaras. Es negribu, negribu!

"Nokauj to puiku," Džons nodomāja.

-   Tu to darīsi. Citādi lajā pašā dienā, kad viņi sadedzinās Dailas puiku, mirs arī tavs dēls.

-   Mirs! noķērcās Vecā Lāča krauklis. Mirs, mirs, mirs!

Meitene sašļuka, apsēdās, sarāvās un asarās mirdzošām acīm raudzījās uz degošo sveci.

-   Tu vari iet, Džons beigu beigās noteica. Nestāsti par to nevienam, taču stundu pirms ausmas esi gatava doties ceļā. Mani vīri aizies tev pakaļ.

Lefkoja piecēlās un, ne vārda nesakot un neatskatoties, bāla izgāja pa durvīm. Džons dzirdēja viņas soļus aizsteidzamies cauri arsenālam meitene metās prom gandrīz vai skriešus.

Piegājis pie durvīm, Džons ievēroja, ka Spoks, izstiepies zem laktas, grauž vērša kaulu. Saimniekam tuvojoties, lielais baltais dižvilks pacēla galvu.

-    Bija jau pēdējais laiks atgriezties. Džons noteica un atgriezās pie galda, lai vēlreiz pārlasītu mestra īmona vēstuli.

Pēc mirkļa ieradās Semvels Tārlijs, nesdams grāmatu kaudzīti. Tiklīdz viņš bija ienācis pa durvīm, tā Mormonta krauklis tūdaļ pielidoja viņam klāt un pieprasīja graudus. Sems labprāt paklausīja un pasniedza putnam dažas sēkliņas no kules, kas karājās pie durvīm, toties krauklis ar prieku ieknāba puisim saujā. Sems iebļāvās, putns aizlidoja, sēklas izbira uz grīdas.

-   Vai tas palaidnis ieknāba kārtīgi? Džons apvaicājās.

-   Skaidra lieta, Sems uzmanīgi novilka cimdu. Tek asinis.

-   Mēs visi Naktssardzes dēļ lejam asinis. Sadabū biezākus cimdus. Džons ar kāju pastūma biedram tuvāk krēslu. Apsēdies un paskaties. Viņš pasniedza Semam pergamentu.

-   Kas tas ir?

-   Papīra vairogs.

-   Vēstule karalim Tommenam? Sems lēni lasīja dokumentu.

-   Ziemmalā Tommens ar manu brāli Brenu cīnījās koka zobeniem, Džons atcerējās. Viņam bija tik daudz polsteru, ka viņš atgādināja pildītu zosi. Brens toreiz notrieca viņu pie zemes. Komandieris piegāja pie loga un atvēra slēģus. Gaiss ārā bija salts un spirgts, lai arī debesis bija nomācoši pelēkas. Tagad Brens ir miris, bet tuklais sārtvaidzis Tommens sēž Dzelzs troni ar kroni zeltainajās cirtās.

To dzirdot, Sems savādi palūkojās uz Sniegu, it kā gribētu kaut ko sacīt, tomēr norija siekalas un atkal pievērsās pergamentam.

-   Jūs to vēstuli neesat parakstījis.

-   Vecais Lācis simtiem reižu lūdza palīdzību Dzelzs tronim un tik vien dabūja kā Džanosu Slintu. Nekādas vēstules nepiespiedīs Lanisterus mūs mīlēt, vismaz tagad, kad viņu ausīs būs nācis, ka mēs palīdzam Stanisam.

-    Mēs palīdzam tikai tāpēc, lai sargātu mūri, nevis atbalstītu viņa dumpi. Tas te arī ir rakstīts.

-   Valdniekam Tīvinam šis sīkums var paliki nepamanīts. Džons pievāca vēstuli. Kāpēc lai viņš mums palīdzētu tagad, ja to nav darījis iepriekš?

-   Viņš negribēs, lai ļaudis runā, ka Staniss ir ieradies aizstāvēt karaļvalsti, kamēr Tommens spēlējas ar bērnu mantiņām. Tas var izsaukt izsmiekla vilni pār Lanisteru namu.

-   Es gribu izsaukt pār Lanisteru namu nāves un iznīcības, nevis izsmiekla vilni. Džons lasīja no vēstules: "Naktssardze nepiedalās septiņu valstību karos. Mēs esam zvērējuši aizstāvēt karaļvalsti, un šobrīd karaļvalsts it briesmās. Staniss Barateons palīdz mums cīnīties pret ienaidniekiem no Mūra otras puses, bet mēs neesam pievienojušies viņa karaspēkam…"

-   Mēs jau arī neesam, Sems sarosījās. Vai tad esam?

-   Es Stanisam devu pārtiku, pajumti, Nakts cietoksni un atļauju Dāvinājumā izmitināt brīvļaudis. Tas arī viss.

-   Tīvins teiks, ka tas ir par daudz.

-   Staniss saka, ka par maz. Jo vairāk karalis dabū, jo vairāk viņš grib. Mēs staigājam pa ledus tiltu, kam abās pusēs ir bezdibenis. Jau vienam karalim ir grūti izpatikt. Izpatikt diviem gandrīz neiespējami.

-    Jā, bet… ja Lanisteri ņems virsroku un Tīvins nospriedīs, ka mēs, palīdzot Stanisam, esam nodevuši karali, Naktssardzei būs beigas. Viņa pusē ir Tīreli un visi Gaisa dārzu spēki. Turklāt viņš sakāva Stanisu uz Melnupes.

-   Uz Melnupes bija tikai viena kauja. Robs uzvarēja visās kaujās, bet vienalga zaudēja galvu. Ja Staniss saceltu kājās ziemeļus…

-    Lanisteriem arī ir savi ziemeļnieki, Sems vilcinājās ar atbildi.

Boltons ar savu bastardu.

-   Stanisam ir Kārstārki. Ja viņš dabūtu Balto ostu…

-   Ja, Sems uzsvēra. Bet, ja ne… tad pat papīra vairogs ir labāks par nekādu, cienītais kungs.

-    Laikam gan. "Abi ar īmonu vienisprātis." Viņš gan bija cerējis, ka Sems Tārlijs domās citādi. "Tā ir tikai tinte un pergaments." Džons nopūtās, paņēma spalvu un parakstīja vēstuli. Sadabū zīmogvasku.

"Kamēr neesmu pārdomājis." Sems steidza izpildīt pavēli. Džons iespieda vaskā komandiera zīmogu un pasniedza biedram vēstuli. Kad iesi prom, aiznes to mestram īmonam un pasaki, lai nosūta kraukli uz Karaļa ostu.

-   Labi. Sema balsī skanēja atvieglojums. Cienītais kungs, ja drīkstu jautāt… redzēju, kā no šejienes iziet Lefkoja. Viņa gandrīz vai raudāja.

-   Veļa viņu atkal bija atsūtījusi prasīt žēlastību Mensam, Džons sameloja, un abi kādu brīdi pļāpāja par Menšu, Stanisu un Melisandri no Ašaī, bet tad krauklis notiesāja pēdējo graudu un ieķērcās:

-   Asinis!

-    Es sūtīšu Lefkoju prom, Džons sacīja. Ar bērnu. Mums jāatrod zīdītāja viņa piena brālim.

-    Kamēr nav zīdītājas, var iztikt ar kazas pienu tas bērnam ir veselīgāks nekā govs piens. Runas par krūtīm acīmredzot mulsināja Semu, jo viņš pēkšņi sāka pļāpāt par vēsturi un maziem zēniem, kas pirms simtiem gadu kļuvuši par komandieriem.

-   Pastāsti man kaut ko lietderīgu, Džons viņu pārtrauca. Piemēram, par ienaidniekiem.

-    Par svešajiem, Sems aplaizīja lūpas. Hronikās tie ir pieminēti, taču ne tik bieži, kā biju domājis. Tas ir hronikās, ko esmu atradis un izpētījis. Zinu, ka jābūt vēl, tikai neesmu tās vēl atradis. Viena otra no vecākajām grāmatām šķīst gabalos un sabirzt, pāršķirot lappuses. Bet tās grāmatas, kas ir patiesi senas… vai nu ir sabirzušas vai arī noslēptas kādā vietā, kur vēl neesmu skatījies… vai arī tādu grāmatu nemaz nav un nav bijis. Senākās hronikas ir sarakstītas pēc andalu ierašanās Rietmalā. Pirmļaudis mums ir atstājuši vien akmeņos iecirstas rūnas, tāpēc visu, ko mēs zinām par Varoņu laikmetu, Rītausmas laikmetu un Garo nakti, ir pierakstījuši septoni pēc tūkstošiem gadu. Citadelē ir arhimestri, kas to visu apšauba. Tajās senajās leģendās ir minēti karaļi, kas valdījuši simtiem gadu, un bruņinieki, kas klejojuši apkārt tūkstoš gadus, pirms vispār radās bruņniecība. Jūs jau zināt pasakas par Brendonu Namdari, Simeonu Zvaigžņaci, Nakts Karali… Mēs uzskatām, ka jūs esat deviņsimt deviņdesmit astotais Naktssardzes komandieris, bet vecākajā sarakstā, ko esmu atradis, ir uzskaitīti sešsimt septiņdesmit četri, un tas liek mums domāt, ka saraksti sastādīti…

-   Ļoti sen, Džons iestarpināja. Kas tur teikts par svešajiem?

-   Atradu vietu, kur pieminēts pūķstikls. Varoņu laikmetā mežabērni katru gadu dāvājuši Naktssardzei simt obsidiāna dunčus. Visās leģendās ir viens un tas pats svešie uzrodas, kad ir auksts, vai arī aukstums iestājas, kad viņi uzrodas. Reizēm viņi nāk, kad plosās sniega vētras, un pazūd, kad debesis noskaidrojas. Viņi slēpjas no saules gaismas un atnāk naktīs… vai arī nakts iestājas, kad viņi atnāk. Dažviet teikts, ka viņi jājot uz mirušiem dzīvniekiem lāčiem, dižvilkiem, mamutiem, zirgiem. Viss viens kad tikai beigts zvērs. Tas, kurš nogalēja Sīko Polu, jāja uz beigta zirga, tāpēc vismaz daļēji tām pasakām ir taisnība. Citviet pieminēti milzīgi ledus zirnekli kas tie tādi, nezinu. Vīri, kas krīt kaujās ar svešajiem, jāsadedzina, citādi mirušie atkal ceļas jau kā viņu kalpi.

-   To visu mēs zinām. Jautājums: kā ar tiem svešajiem cīnīties?

-   Ja var ticēt leģendām, svešo bruņas ir noturīgas pret vairumu parasto asmeņu, bet viņu pašu zobeni ir tik auksti, ka spēj sadragāt tērau

du. Tie baidās no uguns, un tos var ievainot ar obsidiānu. Atradu vienu rakstu par Garo nakti, kur stāstīts par pēdējo varoni, kurš kāvis svešos ar pūķu tēraudu, tiek uzskatīts, ka svešie tam nav spējuši turēties pretī.

-   Ar pūķu tēraudu? Džons tādu vārdu salikumu vēl nebija dzirdējis.

Vai tas būtu valīriešu tērauds?

-   Es arī tā uzreiz nodomāju.

-        Tātad, ja mēs spētu pierunāt septiņu valstību valdniekus atdot mums savus valīriešu zobenus, karaļvalsts būtu glābta? Tam nevajadzēlu būt grūti. "Ne grūtāk kā pierunāt viņus atdot savu naudu vai pilis." Džons rūgti iesmējās. Vai atradi grāmatās, kas tie svešie tādi ir, no kurienes nāk un ko viņi grib?

-       Vēl ne, kungs, bet var gadīties, ka esmu lasījis nepareizās grāmatas. Tur ir simtiem sējumu, kurus neesmu vēl atvēris. Dodiet man laiku, un es atradīšu visu, kas atrodams.

-       Laika vairs nav. Tev jāiet kārtot mantas, Sem, tu brauksi kopā ar Lefkoju.

-       Braukšu? Sems izbrīnā pavēra muti, it kā nesaprastu šā vārda nozīmi. Uz Austrumsardzi, cienītais kungs, vai… Uz kurieni es…

-   Uz Senpilsētu.

-   Uz Senpilsētu? Sems spalgā balsī atkārtoja.

-   Imons arī.

-      Imons? Mestrs īmons? Bet… viņš ir simt divus gadus vecs, cienītais kungs, viņš nevar… Jūs grasāties sūtīt gan viņu, gan mani? Kurš tad aprūpēs kraukļus? Ja kāds saslims vai tiks ievainots, kurš tad…

-   Klaidass viņš ir kopā ar īmonu gadiem ilgi.

-       Klaidass ir tikai kalpotājs, un viņam ir slikta redze. Jums ir vajadzīgs mestrs. Mestrs īmons ir tik vārgs, ka brauciens pa jūru… tas var… viņš ir vecs un…

-       Viņa dzīvībai draudēs briesmas, es zinu, Sem, bet te briesmas ir vēl lielākas. Staniss zina, kas ir īmons. Ja sarkanās sievietes burvībām ievajadzēsies karaliskās asinis…

-   Ak tā. Sema resnie vaigi nobālēja.

-       Austrumsardzē jums piebiedrosies Dereons. Ceru, ka viņa dziesmas mums palīdzēs dienvidos atrast vīrus Naktssardzei. Melnais putns jus nogādās Brāvosā, bet no turienes jums pašiem jāatrod iespēja nokļūt Senpilsētā. Ja vēl arvien domā uzdot Lefkojas dēlu par savu bastardu, suti viņu ar visu bērnu uz Hornhilu. Ja ne, īmons piemeklēs viņai kalpones vietu Citadelē.

-     Par savu b-b-bastardu. Jā, es… mana māte un māsas palīdzēs Lefkojai aprūpēt bērnu. Bet līdz Senpilsētai viņu var pavadīt Dereons. Man… es katru pēcpusdienu ar Almeru vingrinos šaušanā, kā jūs pavēlējāt… atskaitot dienas, kad esmu velvēs, bet jūs jau pats pavēlējāt man sameklēt ziņas par svešajiem. No loka man sāp pleci un pirksti ir vienās tulznās. Viņš rādija Džonam roku. Bet es vienalga vingrinos. Tagad es daudz biežāk varu trāpīt mērķī, bet es vienalga esmu sliktākais šāvējs, kurš jebkad ir ņēmis rokā loku. Man patīk Almera stāsti kāds varētu tos pierakstīt un apvienot grāmatā.

-    Tu arī varēsi rakstīt. Citadelē ir gan pergaments un tinte, gan šaujamloki, tāpēc turpini vingrināties. Sem, Naktssardzē ir simtiem viru, kuri prot palaist bultu, bet tikai saujiņa, kas prot lasīt un rakstīt. Es gribu, lai tu kļūsti par manu jauno mestru.

-   Cienītais kungs, es… mans darbs ir te, ar grāmatām…

-   Tas te vēl būs, kad atgriezīsies.

Sems pielika roku pie kakla.

-   Cienītais kungs, Citadele… viņi tur liek graizīt miroņus. Es nevaru likt ap kaklu ķēdi.

-   Tu vari un liksi. Mestrs īmons ir vecs un akls, viņam vairs nav spēka. Kas ieņems viņa vietu, kad viņš nomirs? Mestrs Mūlins no Ēnu torņa drīzāk ir cīnītājs nekā zinātnieks, bet Harmūns no Austrumsardzes biežāk ir pilnā nekā skaidrā.

-   Jūs varat Citadelei pieprasīt jaunus mestrus…

-    Es to arī grasos darīt, jo tie mums būs vajadzīgi, tomēr Imonam Tārgārjenam nebūs viegli atrast aizvietotāju. "Viss rit galīgi šķērsām." Viņš zināja, ka Lefkoju būs grūti pierunāt, taču bija pieņēmis, ka Sems briesmas pie Mūra ar prieku mainīs pret silto Senpilsētu. Es biju pārliecināts, ka tev tas patiks, Džons apjucis piebilda. Citadelē ir tik daudz grāmatu, ka cilvēks tās visas nemaz nevar izlasīt. Tev viss izdosies labi, Sem, es zinu.

-   Nē. Es varu lasīt grāmatas, taču… mestram jābūt arī dziedniekam, bet man no asinīm nāk ģībonis. Tam par pierādījumu viņam sāka trīcēt rokas. Es esmu Bailīgais Sems, nevis Sems Kāvējs.

-   Bailīgais? No kā tad tu baidies? No veču strostēšanas? Sem, tu pats redzēji, kā pie Dūres uzbrūk miroņi tie nāca kā vilnis ar melnām rokām un koši zilām acīm. Tu nokāvi svešo.

-   Ne jau es, bet pūķstikls.

-   Apklusti, Džons izmeta. Pēc sarunas ar Lefkoju viņam vairs nebija

pacietības klausīties resnuļa bažās. Tu meloji, mānījies un krāpies, lai es liktu ievēlēts par komandieri, un tagad tu mani klausīsi: tu dosies uz (iitadeli un izkalsi ķēdi. Ja tur būs jāgraiza miroņi, tu tos graizīsi. Vismaz Senpilsētas miroņi nerunās pretī.

-   Cienītais kungs, mans t-t-t-tēvs valdnieks Randīls, viņš… viņš… viņš… mestra dzīve ir kalpošana. Neviens Tārliju nama dēls nekad nav nēsājis ķēdi. Hornhilas vīri neklanās sīku kundziņu priekšā. Džon, es nedrīkstu neklausīt savam tēvam.

"Nokauj to puiku sevi," Džons nodomāja. "To puiku, kas mīt tevī un arī viņā. Nokauj abus, un miers mājās, tu, nolāpītais bastard."

-  Tev nav tēva, tev ir tikai brāļi mēs. Tava dzīve pieder Naktssardzei, t.ipēc ej un bāz maisā apakšbikses un visu pārējo, ko grasies ņemt līdzi uz Senpilsētu. Tu dosies ceļā stundu pirms ausmas. Un vēl: no šīs dienas tu sevi nesauksi par gļēvuli. Pēdējā gada laikā tu esi piedzīvojis vairāk nekā kurš katrs vīrs visā savā mūžā. Tu pārdzīvosi arī Citadeli, bet tu tai stāsies pretī kā zvērināts Naktssardzes brālis. Es nevaru tev pavēlēt, lai tu esi drosmīgs, bet varu pavēlēt, lai tu slēp savas bailes. Neaizmirsti, ka tu esi devis zvērestu, Sem.

-   Es… es centīšos.

-   Tu necentīsies. Tu paklausīsi.

-   Klausīsi! Mormonta krauklis iepleta varenos melnos spārnus.

-   Kā kungs pavēl, Sems acīm redzami saguma. Vai mestrs Imons to zina?

-   To mēs izdomājām abi kopā. Džons atvēra durvis. Un iztiec bez atvadām jo mazāk cilvēku par to zinās, jo labāk. Stundu pirms ausmas i'si pie kapsētas.

Sems metās prom skriešus tāpat kā Lefkoja.

Džons bija noguris. "Vajadzētu pagulēt." Viņš pusi nakts bija pētījis kartes, lasījis vēstules un kopā ar Imonu kalis plānus. Pat tad, apgūlies šaurajā gultā, viņš tik viegli vis iemigt nevarēja. Viņš zināja, kas pa dienu japadara, turklāt apdomāja mestra īmona teikto.

-   Cienītais kungs, ļaujiet man dot jums pēdējo padomu, vecais vīrs teica. To pašu padomu, kuru reiz devu savam brālim, kad šķīrāmies uz ilgu laiku. Kad Lielā padome viņu izvēlēja Dzelzs tronim, viņam bija trīsdesmit trīs gadi. Viņš bija pieaudzis vīrs, kuram pašam jau bija savi dēli, un tomēr savā ziņā viņš vēl bija puika. Ola bija tik šķīsts un jauks, mēs visi viņu mīlējām. "Nokauj puiku sevi," es viņam teicu tajā dienā, kad devos prom uz Mūri. "Lai valdītu, ir vajadzīgs vīrs īgons, nevis

Ola." Mestrs sajuta Džona sejas izteiksmi. "Jūs esat uz pusi jaunāks nekā Ola tolaik, bet baidos, ka jūsu nasta ir krietni vien smagāka. Komandiera amats nesis maz prieka, taču domāju, ka jums pietiks spēka darīt to, kas jādara. Nokaujiet to puiku sevī, Džon Sniegs. Ziema ir gandrīz klāt. Nokaujiet puiku un ļaujiet, lai dzimst vīrs.

Džons aplika apmetni un izgāja ārā. Viņš katru dienu gāja apgaitā pa Melno pili, apraudzīja vīrus sardzē un uzklausīja ziņojumus, noskatījās, kā Almers ar saviem audzēkņiem arsenālā vingrinās, aprunājās ar karaļa un karalienes vīriem un staigāja pa Mūra augšu, lai uzmestu skatienu mežam. Spoks kā balta ēna sekoja viņam pa pēdām.

Kad Džons uzkāpa uz Mūra, sardzē stāvēja Baltacu Enkurs. Enkurs bija piedzīvojis pāri par četrdesmit vārda dienām, un trīsdesmit no tām pie Mūra. Viņš ar kreiso aci bija akls, ar labo redzēja ne pārāk labi. Mežā ar cirvi rokā kumeļa mugurā viņš nebija sliktāks par citiem Naktssardzes izlūkiem, tomēr ar citiem vīriem īsti labi nesatika.

-   Mierīga diena, viņš atskaitījās. Nekā nav ko ziņot, atskaitot jocīgos izlūkus.

-   Jocīgos izlūkus? Džons pārjautāja.

-    Divus bruņiniekus, Enkurs pasmīnēja. Tie aizjāja pa Karaļceļu uz dienvidiem. Dīvens, šos ieraudzījis, teica, ka dienvidu stulbeņi sajaukuši debespuses.

-   Skaidrs, komandieris atbildēja.

Šo to vairāk viņam izdevās uzzināt no vecā mežsarga Dīvena, kurš kazarmās strēba miežu putru.

-   Jā, cienītais kungs, es šos redzēju tie bija Horps un Meisijs. Šie teica, ka viņus sūtījis Staniss, tikai nepateica ne uz kurieni, ne kad būs atpakaļ.

Sīrs Ričards Horps un sīrs Džastins Meisijs abi bija karalienes vīri, kas ieņēma augstus amatus karaļa padomē. "Ja Stanisam būtu padomā izpētīt apkārtni, tad būtu pieticis ar diviem parastiem brīvjātniekiem," Džons Sniegs prātoja. "Taču par vēstnešiem vai sūtņiem labāk sūtīt bruņiniekus." Koters Paiks no Austrumsardzes bija atsūtījis ziņu, ka Sīpolu bruņinieks un Saladors Sāns pacēluši buras, lai dotos uz Balto ostu aprunāties ar valdnieku Manderliju, tāpēc nebija brīnums, ka Staniss ir izsūtījis arī citus sūtņus gaišība ar pacietību neizcēlās.

Cits jautājums vai šie "jocīgie izlūki" atgriezīsies. Viņi, protams, bija bruņinieki, bet viņi nepazina ziemeļus. "Gar Karaļceļu ir daudz visu redzošu acu, un ne vienmēr tās ir draudzīgi noskaņotas." Tomēr tā nebija Džona darīšana. "Lai Staniss pats tiek galā ar saviem noslēpumiem. Dievi zina man ir pašam savi."

lajā naktī Spoks gulēja kājgalī pie gultas, un beidzot pa ilgiem laikiem Džons nesapņoja, ka ir vilks. Taču miegs vienalga bija caurs, viņš stundām ilgi mētājās no viena sāna uz otru, tad iegrima murgos. Sapnī viņš redzēja Lefkoju, kura lūdzās žēlot viņas bērnus, bet Džons izrāva tos viņai no rokām, nocirta galvas, samainīja vietām un lika meitenei piešūt tās atpakaļ.

Sniegs pamodās un attapa, ka guļamkambara tumsā pār viņu ir noliecies Eds Tolets.

-   Cienītais kungs, ir laiks vilku stunda. Jūs likāt, lai jūs pamodinu.

-   Atnes man kaut ko karstu. Džons atmeta segas.

Kamēr Eds atgriezās ar kūpošu kausu rokās, viņš jau bija paguvis apģērbties. Džons bija cerējis, ka kausā būs karstvīns, un jutās pārsteigts, kad izrādījās, ka tajā ielieta zupa plāns strebeklis, kas oda pēc puraviem un burkāniem, lai gan diez vai tajā bija kāds puravs vai burkāns. "Vilka sapņos smakas ir spēcīgākas," viņš nodomāja, "un viss arī garšo labāk. Spoks ir dzīvāks par mani." Tukšo kausu viņš nolika uz laktas.

Durvis tajā rītā sargāja Baltacis.

-  Es gribu runāt ar Bedvīku un Džanosu Slintu, Džons teica. Līdz ar pirmo gaismiņu ved viņus šurp.

Ārā bija tumšs un kluss. "Auksti, bet vēl tas nav bīstami. Kad uzlēks saule, kļūs siltāk. Ja dievi būs žēlsirdīgi, Mūris šodien raudās." Kad viņi nonāca pie kapsētas, kolonna jau bija sastājusies. Džons bija licis Melnajam Džekam Balveram ar duci jātnieku un diviem vezumiem pavadīt ,iizbraucējus. Viens vezums bija piekrauts ar lādēm, kastēm un maisiem, kuros bija pārtika ceļam. Otram vezumam bija pārvilkts miecādas |umts, kam vajadzēja aizturēt vēju. Ratu pakaļgalā sēdēja mestrs Imons viņš bija ievīstīts lāčādās, tāpēc izskatījās mazs kā bērns. Netālu stāvēja Soms ar Lefkoju. Meitenei bija saraudātas un aiztūkušas acis, rokās viņa turēja drānās cieši ievīstītu bērnu, bet Džons nevarēja pateikt, kuru no abiem. Lefkojas dēls bija vecāks, Dailas puika spēcīgāks, taču viņi bija gana līdzīgi vecuma un auguma ziņā, tāpēc cilvēkam, kurš zēnus kārtīgi nepazina, nebija viegli tos atšķirt vienu no otra.

-   Valdniek Sniegs, mestrs Imons uzsauca, es savā kambarī jums atstāju grāmatu "Nefrīta sarakstu". To sarakstījis volantiešu piedzīvojumu meklētājs Koloko Votars, kurš apceļojis austrumus un viesojies visās Nefrīta jūras zemēs. Tur ir kāds fragments, kas jūs varētu interesēt liku, lai Klaidass to atzīmē.

-   Es to noteikti izlasīšu.

-   Zināšanas ir ierocis, Džon, īmons noslaucīja deguna. Pirms došanās kaujā der kārtīgi apbruņoties.

-   Es to ņemšu vērā. Džons juta sejā kaut ko mitru un vēsu. Pacēlis skatienu, viņš saprata, ka ir sācis snigt. "Slikta zīme." Komandieris pievērsās Melnajam Džekam Balveram. Jājiet tik ātri, cik vien iespējams, taču muļķīgi neriskējiet ar jums kopā ir vecs vīrs un zīdainis. Pieskati, lai viņiem ir silti un netrūkst pārtikas.

-   Jūs arī, cienītais kungs, Lefkoja nesteidzās kāpt ratos. Pieskatiet otru zēnu. Sameklējiet zīdītāju jūs taču apsolījāt. Zēnam… Dailas zēnam… tas ir, mazajam princim… sameklējiet labu sievieti, lai viņš izaug liels un spēcīgs.

-   Es apsolu.

-    Un nedodiet viņam vārdu, kamēr viņš nav divus gadus vecs. Dot bērnam vārdu, kamēr tas vēl zīž pupu, ir slikta zīme. Jūs, vārnas, to varbūt nezināt, bet tā ir tiesa.

-   Kā jums labpatīk, cienītā kundze.

-   Nesauciet mani tā es esmu māte, nevis kundze. Es esmu Krāstera sieva, Krāstera meita un māte. Viņa iedeva Skumjajam Edam paturēt bērnu, bet pati iekāpa ratos un ietinās zvērādās. Paņēmusi no Eda rokām bērnu, Lefkoja pielika to pie krūts. Sems nosarcis aizgriezās un uzkāpa savai ķēvei mugurā.

-   Uz priekšu! Melnais Džeks Balvers iesaucās un noplīkšķināja pātagu. Vezumi izkustējās no vietas.

Sems vēl uz brīdi aizkavējās.

-   Ardievu, viņš noteica.

-   Ardienu, Sem, Skumjais Eds atbildēja. Domāju, ka tavs kuģis nenogrims. Kuģi grimst tikai tad, kad uz klāja esmu es.

-    Kad pirmo reizi redzēju Lefkoju, Džons atminējās, viņa bija mazs, kaulains, tumšmatains meitēns ar lielu vēderu un Krāstera pilī spiedās pie sienas, jo baidījās no Spoka. Šis bija uzklupis viņas trušiem, tāpēc viņa droši vien baidījās, ka vilks uzšķērdīs viņu pašu un apris bērnu… bet ne jau no vilka viņai vajadzēja baidīties, vai ne?

-   Viņa ir drosmīgāka, nekā pati domā, Sems atteica.

-    Tu arī Sem. Laimīgu ceļu! Un parūpējies par meiteni, īmonu un bērnu. Aukstās lāses uz sejas Džonam lika atcerēties dienu, kad Ziemmalā atvadījās no Roba, nezinot, ka tas ir uz visiem laikiem. Un uzliec kapuci tev matos kūst sniegs.

Kad kolonna izzuda tālumā, debesis austrumos jau sāka kļūt pelēkas un pamatīgi sniga.

-   Milzis jau gaida, kā komandieris pavēlēja, Skumjais Kds atgādināja. Un Džanoss Slints ari.

-   Jā.

Džons Sniegs palūkojās uz Mūri, kas slējās virs viņiem kā ledus klints. "Simt līgas no viena gala līdz otram, un septiņsimt pēdu augsts." Mūra spēks bija tieši augstumā, bet garums bija tā vājums. Džons atminējās, ko reiz bija teicis viņa tēvs: "Mūris ir tieši tik stiprs, cik vīri, kas to sargā." Naktssardzes brāļi bija drosmīgi, taču viņu bija krietni vien par maz.

Milzis gaidīja arsenālā viņa īstais vārds bija Bedvīks un ar augumu par mata tiesu virs piecām pēdām viņš bija mazākais Naktssardzes vīrs. Džons tūdaļ ķērās vērsim pie ragiem.

-    Mums pie Mūra vajag vairāk sargu un apdzīvotas pilis pa ceļam, kur mūsu izlūki var sasildīties, dabūt karstu ēdienu un nomainīt zirgus, l '.s grasos sūtīt karaspēku uz Leduszīmi, un tev tas būs jākomandē.

Milzis ar pirksta galu paurbināja ausi, lai labāk dzirdētu.

-    Jākomandē? Man? Vai cienkungs zina, ka es esmu tikai zemnieka padēklis, kas uz Mūri nosūtīts par malumedniecību?

-   Tu jau duci gadu esi izlūks. Pie Pirmļaužu dūres un Krāstera pilī tu prati palikt dzīvs un spēji pārnākt, lai visu izstāstītu. Jaunajiem brāļiem vēl jāaug, lai varētu tev līdzināties.

-   Tikai punduriem jāaug, lai varētu man līdzināties, vīrelis iesmējās. Es neprotu lasīt, cienkungs. Ja paveicas, tad varu parakstīties.

-   Esmu nosūtījis uz Senpilsētu pieprasījumu pēc mestriem. Spiedīgai vajadzībai tev būs divi kraukļi. Ja nekā steidzama nebūs, ar ziņām sūtīsi jātniekus. Kamēr mums nav pietiekami daudz mestru un kraukļu, es gribu Mūra augšā izveidot bāku rindu.

-   Un cik daudz nabaga muļķīšu man būs jākomandē?

-        Divdesmit Naktssardzes vīru un vēl desmit no Stanisa armijas. "Vecie, zaļie vai ievainotie." Tie nebūs viņa labākie vīri un neviens

neiestāsies melnajos brāļos, taču viņi klausīs pavēlēm. Atrodi viņiem nodarbošanos. Četri no brāļiem, ko sūtīšu tev līdzi, būs no Karaļa ostas viņi pie Mūra ieradās kopā ar valdnieku Slintu. Ar vienu aci pieskati viņus, ar otru skaties, vai no otras puses Mūrī kāds nekāpj.

-   Mēs jau varam skatīties, bet, ja kāpēju būs daudz, ar trīsdesmit vīi iem nepietiks, lai viņus nomestu lejā.

"Nepietiks arī ar trim simtiem." Taču Džons savas bažas paturēja pie sevis. Tomēr kāpēji bija ļoti neaizsargāti tieši kāpšanas laikā tad viņus no augšas var apbērt ar akmeņiem, šķēpiem un degošas darvas podiem

un viņiem nekas cits neatliks kā izmisīgi ķerties pie ledus. Reizēm Mūris pats nokratīja kāpējus gluži kā suns, kurš nopurina blusas. Džons savām acīm bija redzējis, kā ledus ieplaisā zem Veļas mīļākā Žarla kājām un nomet viņu lejā drošā nāvē.

Bet, ja kāpēji sasniegtu Mūra augšu nepamanīti, viss mainītos. īsā laikā viņi izcirstu ledū atbalsta robus un nosviestu lejā virves un kāpnes tūkstošiem citu kāpēju. Tieši tā bija rīkojies Raimūns Sarkanbārdis, Aizmūra karalis viņa vectēva vectēva laikos. Toreiz komandieris bija Džeks Masguds. Pirms tam viņš tika saukts par Jautro Džeku, bet pēc tam uz mūžīgiem laikiem iemantoja palamu Guļava Džeks. Raimūna karaspēks dabūja galu asiņainā kaujā Garezera krastos, jo nokļuva spīlēs starp Ziemmalas Viljama un Hārmonda Ambera jeb Piedzērušā Milža spēkiem. Sarkanbārdi nokāva Viljama jaunākais brālis Artoss Nepielūdzamais. Naktssardze ieradās pārāk vēlu, lai cīnītos ar mežoņiem, taču pašā laikā, lai viņus apglabātu šo darbu viņiem niknumā uzdeva Artoss Stārks, kurš sēroja pie brāļa līķa ar nocirsto galvu.

Džons nevēlējās palikt ļaužu atmiņā kā Guļava Džons Sniegs.

-   Trīsdesmit vīri tomēr ir labāk nekā neviens, viņš sacīja Milzim.

-    Taisnība gan, vīrelis atteica. Vai cienkungs plāno atvērt tikai Leduszīmi vai citus cietokšņus arī?

-    Ar laiku gribu izvietot vīrus visos, Džons atbildēja, bet pagaidām tikai l.eduszīmi un Pelēksardzi.

-   Un kuru cienītais kungs ir izraudzījis par komandieri Pelēksardzei?

-   Džanosu Slintu. "Lai dievi stāv mums klāt." Nevienu neieceļ par zeltaino apmetņu komandieri tāpat vien. Slints ir miesnieka dēls. Kad gāja bojā Menlijs Stokvorts, viņš bija Dzelzs vārtu kapteinis, un Džons Arīns viņam uzticēja Karaļa ostas drošību. Valdnieks Slints nevarētu būt tāds stulbenis, par kādu izliekas.

"Un es gribu turēties pēc iespējas tālāk no Elisera Torņa."

-   Var jau būt, noteica Milzis, bet es drīzāk sūtītu viņu uz ķēķi, lai palīdz Trīspirkstu Hobam kapāt rāceņus.

"Ja es tā izdarītu, tad nekad vairs neuzdrīkstētos ēst rāceņus."

Pagāja puse rīta cēliena, līdz valdnieks Džanoss paklausīja pavēlei. Džons tobrīd tīrīja Garo Nagu. Dažs labs to būtu uzdevis kalpotājam vai ieroču nesējam, taču valdnieks Edards saviem dēliem bija iemācījis, ka pašiem jārūpējas par saviem ieročiem. Kad Kegs un Skumjais Eds atveda Slintu, Džons pateicās un ļāva Džanosam apsēsties.

Viņš arī apsēdās, neievērojot nekādu cieņu, sakrustoja rokas uz krūtīm un glūnēja caur pieri, nelikdamies ne zinis gar kailo zobenu komandiera

lokās. Džons pārlaida saeļļoto lupatiņu asmenim, vēroja, kā rīta gaisma rotājas tērauda lāsumos, un prātoja, cik viegli zobens izslīdētu cauri miesai, taukiem un cīpslām, lai atdalītu Slinta riebīgo galvu no ķermeņa. Kad i ilvēks iestājās Naktssardzē, tika dzēsti visi viņa noziegumi un saistības, taču Džonam bija grūti uztvert Džanosu Slintu par brāli. "Mūs šķir asinis. Šis vīrs palīdzēja nokaut manu tēvu un darīja visu, lai nogalētu arī mani."

-   Valdniek Džanos, Džons iebāza zobenu makstī, es jums uzticu Pelēksardzes komandēšanu.

-   Pelēksardzes… Slints bija pārsteigts. Tas ir tur, kur jūs ar saviem mežoņu drauģeļiem uzkāpāt Mūrī?

-   Jā. Tiesa gan, cietoksnis ir sliktā stāvoklī, bet jūs to atjaunosiet. Sāksiet ar meža attīrīšanu. Ņemiet akmeņus no sagruvušajām celtnēm un labojiet tās, kas vēl stāv. "Darbs būs grūts un smags," viņš vēl varēja piebilst. "Tu gulēsi uz akmeņiem, tev nebūs spēka sūroties vai vērpt intrigas, drīz vien tu aizmirsīsi, kā ir tad, kad nesalst, bet varbūt tu atcerēsies, ko nozīmē būt cilvēkam. Jūsu rīcībā būs trīsdesmit vīru desmit no šejienes, desmit no Ēnu torņa un desmit vīrus aizlienēs karalis Staniss.

Slinta seja kļuva tādā krāsā kā žāvēta plūme, un gaļīgais zods sāka trīcēt.

-    Domā es nesaprotu, ko tu dari? Džanosu Slintu tik viegli piemuļķot nevar. Es jau komandēju Karaļa ostas sardzi, kad tu vēl ķēzījies zīdaiņa autiņos. Paturi pats savas drupas, bastard.

"Es tev dodu iespēju, cienītais kungs. Tas ir daudz vairāk, nekā tu devi manam tēvam."

-   Jūs esat mani pārpratis, cienītais kungs, Džons teica. tā ir pavēlo, nevis piedāvājums. Līdz Pelēksardzei ir četrdesmit līgas. Sakārtojiet savas mantas un bruņas, atvadieties no draugiem un esiet gatavs rīt līdz ar ausmu doties ceļā.

-   Nē. Džanoss, apgāzdams krēslu, pielēca kājās. Es netaisos padevīgi aiziet un nosalt līdz nāvei. Nodevēja bastards nekomandēs Džanosu Slintu! Es tevi brīdinu: man ir draugi gan te, gan Karaļa ostā. Es biju I lārenholas valdnieks! Atdod savas drupas kādam no tiem aklajiem muļķiem, kas par tevi balsoja, es tās neņemšu. Vai dzirdi, zeņķi? Neņemšu!

-   Ņemsiet.

Slints nepapūlējās atbildēt. Viņš paspēra krēslu malā un izgāja pa durvīm.

"Viņš domā, ka es esmu puišelis," Džons nodomāja. "Zaļš puišelis, kuru var iebiedēt ar dusmām." Komandieris tomēr cerēja, ka valdnieks I )žanoss pa nakti apdomāsies.

Nākamais rīts parādīja, ka cerības bijušas veltīgas.

Slints ieturēja brokastis kopējā zālē. Kopā ar viņu bija sīrs Elisers Torns un vēl daži rokaspuiši viņi par kaut ko smējās, kad Džons kopā ar Dzelzs Emetu un Skumjo Edu kāpa lejā pa kāpnēm. Komandierim pa pēdām nāca Mūlijs, Zirgs, Rudais Džeks Krabis, Rastijs Puķe un Lempis Ovens. Trīspirkstu Hobs grāba putru no katla. Karalienes vīri, karaļa vīri un melnie brāļi sēdēja pie atsevišķiem galdiem vieni bija nolīkuši pār putras bļodām, citi pildīja vēderus ar ceptu maizi un cūkgaļu. Pīps un Grens sēdēja pie viena galda, Bovens Māršs pie cita. Gaisā oda pēc dūmiem un taukiem, velvju griestos atbalsojās nažu un karošu šķinda.

Balsis tūdaļ apklusa.

-    Valdniek Džanos, Džons sacīja, es jums devu iespēju. Lieciet karoti nost un ejiet uz stalli es jau liku apseglot jūsu zirgu. Ceļš ir tāls un nepavisam nav viegls.

-   Tad tikai dodies vien ceļā, zeņķi. Slints sāka tā smieties, ka nopilināja putru uz krūtīm. Man rādās, ka tādiem kā tu Pelēksardze ir īstā vieta jo tālāk no pieklājīgiem, dievbijīgiem ļaudīm, jo labāk. Uz tevis ir zvēra zīme, bastard.

-   Jūs atsakāties paklausīt pavēlei?

-   Tu to pavēli vari iebāzt savā bastarda pakaļā, Slints izmeta ar trīcošu zodu.

Elisers Torns, vērodams Džonu ar savām tumšajām acīm, tikko manāmi pasmīnēja. Godrijs Milžkāvis pie cita galda skaļi iesmējās.

-     Kā vēlaties. Komandieris pamāja Dzelzs Emetam. Aizvediet valdnieku Džanosu uz Mūri…

"…un ieslogiet ledus cellē," viņš varēja teikt. Džons nešaubījās, ka pēc kādām desmit ledū pavadītām dienām viņš trīcošs un drebošs lūgtos pēc atbrīvošanas. "Un tajā brīdī, kad viņš tiktu ārā, abi ar Eliseru Torņu atkal sāktu kalt plānus."

"…un piesieniet pie zirga," viņš varēja teikt. Ja Slints nevēlējās doties uz Pelēksardzi kā komandieris, viņš varēja doties turp kā pavārs. "Dezertēšana tad būtu tikai laika jautājums. Un cik vīru viņš paņemtu sev līdzi?”

-    …un pakariet, Džons pabeidza.

Džanosa Slinta seja kļuva balta kā piens, un karote izšļuka viņam no pirkstiem. Eds un Emets skaļiem soļiem gāja pāri zālei tieši pie viņa. Bovens Māršs pavārstīja muti, taču skaņa pār lūpām nenāca. Elisers Torns stiepa roku pie zobena roktura. "Stiep vien," Džons nodomāja. Garais Nags karājās viņam uz muguras. "Velc vien zobenu ārā un dod man iemeslu darīt to pašu."

Puse vīru zālē pielēca kājās gan dienvidu bruņinieki, kas bija uzticīgi karalim Stanisam, sarkanajai sievietei vai abiem, gan Naktssardzes zvērinalie brāļi. Vieni par komandieri bija izvēlējušies Džonu Sniegu, citi savus akmentiņus bija metuši par labu Bovenam Māršām, Denīsam Malisteram un Koteram Paikam… bet kāds pat par Džanosu Slintu. "Tādu bija simtiem, ja pareizi atceros." Džonam ienāca prātā, cik no šiem vīriem tajā bridi atradās zālē. Mirkli visa pasaule balansēja uz zobena asmens.

Elisers Torns noņēma roku no spala un pakāpās sāņus, lai palaistu garām Edu Toletu.

Skumjais Eds satvēra Slintu aiz vienas rokas, Dzelzs Emets aiz otras, un pa abiem pierāva viņu no sola kājās.

-   Nē! Džanoss protestēja, šķiezdams no mutes putru. Nē! Laidiet mani vaļā! Viņš ir tikai zeņķis, bastards. Viņa tēvs bija nodevējs. Uz viņa ir zvēra zīme, tas viņa vilks ir… Laidiet mani vaļā! Jūs nožēlosiet to dienu, kad aizskārāt Džanosu Slintu! Man ir draugi Karaļa ostā, es jūs brīdinu… Viņš turpināja protestēt arī tad, kad viņu jau vilka prom pa kāpnēm.

Džons gaidīja ārpusē. Zāle pamazām tukšojās. Pie būra Slints uz mirkli izrāvās un jau grasījās cīnīties, taču Dzelzs Emets satvēra viņu aiz spranda un dauzīja pret restēm tik ilgi, līdz šis aprimās. Tikmēr jau visi Melnās pils vīri bija iznākuši ārā skatīties. Pat Veļa, pārmetusi dzelteno bizi pār plecu, bija piegājusi pie loga. Staniss savu bruņinieku ielenkumā stāvēja uz Karaļa torņa kāpnēm.

-   Ja tas zeņķis domā, ka spēs mani iebiedēt, tad viņš maldās, Džanoss bļaustījās. Viņš neuzdrošināsies mani pakārt. Džanosam Slintam ir draugi

svarīgi draugi, jūs vēl redzēsiet… pārējos viņa vārdus nomāca vējš.

"Nav labi," Džons nodomāja.

-   Pagaidiet!

-   Jā, cienītais kungs, Emets, saraucis pieri, pagriezās.

-   Es viņu nekāršu, Džons teica. Vediet viņu šurp.

-   Lai septiņi dievi stāv mums klāt, viņš dzirdēja Bovenu Māršu iesaucamies.

Valdnieks Džanoss Slints atplauka tik saldā smaidā kā apstāvējies sviests, bet tad Džons paziņoja:

-   Ed, stiep šurp bluķi, viņš izvilka no maksts Garo Nagu.

Kamēr tika meklēts piemērots bluķis, Džanoss paguva iemukt vinčas būrī, taču Dzelzs Emets metās viņam pakaļ un izvilka šo ārā.

-    Laid mani vaļā… tu nevari… jūs visi to nožēlosiet, kad Tīvins Lanisters par to uzzinās…

Emets ar spērienu nogāza Slintu no kājām, un Skumjais Eds uzlika viņam kāju uz muguras, lai noturētu tupus uz ceļiem, kamēr Emets pabāza viņam bluķi zem galvas.

-    Būs vienkāršāk, ja jūs tupēsiet mierīgi, Džons Sniegs teica. Ja centīsieties no cirtiena izvairīties, jūs mirsiet tik un tā, tikai nāve būs nepatīkamāka. Pastiepiet kaklu, cienītais kungs. Zobenā, ko Džons, satvēris abās rokās, pacēla augstu virs galvas, atmirdzēja blāvā rīta gaisma. Ja jums ir vēl kas sakāms, tad sakiet, viņš gaidīja kārtējās lamas.

Džanoss Slints izlieca kaklu, lai palūkotos uz Džonu.

-   Lūdzu, kungs, apžēlojieties! Es… es… es jāšu, es…

"Nē," Džons nodomāja, "šis durvis tu jau esi aizvēris." Garais Nags šāvās lejup.

-   Vai drīkstu paņemt viņa zābakus? apvaicājās Lempis Ovens, kad Džanosa Slinta galva aizripoja dubļos. Tie ir gandrīz jauni, ar kažokādas oderi.

Džons palūkojās uz Stanisu, un uz mirkli abu skatieni satikās. Tad karalis palocīja galvu un iegāja tornī.

TĪRIONS

Viņš pamodās viens, un nestuves stāvēja uz vietas.

Iemīcītu spilvenu kaudze liecināja par vietu, kur bija zvilnējis Ilirio. Pundurim rīkle bija pagalam izkaltusi. Viņš bija sapņojis… ko tad viņš bija sapņojis? Tīrions neatcerējās.

Ārā varēja dzirdēt balsis valodā, kuru viņš nesaprata. Tīrions izkāra kājas cauri aizkariem, izlēca no nestuvēm un ieraudzīja maģistru Ilīrio stāvam pie zirgiem, viņam blakus bija divi jātnieki. Abiem zem tumšbrūnas vilnas apmetņiem bija apnēsāti ādas krekli, taču zobeni viņiem bija makstīs, tāpēc nelikās, ka resnajam draudētu briesmas.

-   man jāpamīž, punduris paziņoja, nokāpa no ceļa, atraisīja bikses un atvieglojās ērkšķu cerā. Tas aizņēma krietnu laika sprīdi.

-   Vismaz mīziens viņam ir kārtīgs, kāda balss atzīmēja.

-   Mīšana ir nieks, salīdzinot ar visu, ko protu. Tev vajadzētu redzēt, kā es diršu. Tīrions pagriezās pret maģistru Ilīrio. Vai tu šos abus pazīsti, maģistr? Viņi izskatās pēc sirotājiem vai man iet pēc cirvja?

-   Pēc cirvja? izsaucās lielākais no jātniekiem spēcīga auguma vīrs ar pinkainu bārdu un koši rudu matu ērkuli. Vai dzirdēji, Haldon? Tas sīkais grib ar mums kauties!

Viņa pavadonis bija vecāks, gludi skuvies, ar grumbainu, atturīgu seju. Matus viņš bija atglaudis atpakaļ un uz pakauša sasējis mezglā.

-   Maza auguma cilvēki bieži jūt nepieciešamību pierādīt savu drosmi ar nepiedienīgu lielību, viņš paziņoja. Šaubos, ka viņš ir spējīgs nokaut pīlēnu.

-   Dod šurp pīlēnu, Tīrions paraustīja plecus.

-   Ja nu tu tik ļoti gribi… jātnieks palūkojās uz biedru, un plecīgais izvilka no maksts zobenu.

-   Es esmu Pīle, tu sīkais, pļāpīgais mīzalu pods.

"Dievi, apžēlojieties."

-   Es biju domājis tādu mazāku pīlīti.

-   Vai dzirdēji, Haldon? lielais vīrs smieklos ierēcās. Viņš grib mazāku Pīli!

-   Pietiktu jau ar klusāku. Vīrs, kurš bija nosaukts par Haldonu, nopētīja Tīrionu ar saltām pelēkām acīm un pievērsās Ilīrio. Tu mums dosi kaut kādas lādes?

-   Ar visiem mūļiem, kas tās stieps.

-   Mūļi ir pārāk lēni. Mums ir zirgi pārkrausim lādes no mūļiem uz zirgiem. Pīle, pieskati kraušanu.

-             Kāpēc vienmēr visu pieskata Pīle? Lielais iebāza zobenu makstī.

-   Un ko pieskatīsi tu, Haldon? Kurš te ir bruņinieks tu vai es? Tomēr Pīle pagriezās un aizslāja pie mūļiem.

-    Kā klājas mūsu puisim? Ilīrio apjautājās, kamēr tika krautas lādes Tīrions saskaitīja sešas ozolkoka lādes ar dzelzs slēdzenēm, ko Pīle bez grūtībām nesa uz pleca.

-   Viņš jau ir tikpat garš kā Grifs. Pirms trim dienām iegāza Pīli zirgu dzirdinātavā.

-   Viņš mani neiegāza, es pats tur iekritu, lai viņu uzjautrinātu.

-   Tev tas izdevās, Haldons piemetināja. Es pats smējos kā kutināts.

-    Vienā no lādēm ir ciemakukulis puikam iecukurots ingvers, viņam tas garšo. Ilīrio balss bija savādi skumja. Biju domājis, ka varēšu kopā ar jums aizbraukt līdz Gojandrohei un sarīkot atvadu dzīres, pirms jūs laižat prom pa upi…

-    Nav laika dzīrēm, cienītais, Haldons atbildēja. Grifs grib kāpt laivā tajā pašā brīdī, kad mēs ieradīsimies. Ir dažādas jaunas ziņas un starp tām nekā laba. Uz ziemeļiem no Dunču ezera ir redzēti dotraki, vecā Moto halasāra izlūki, un hals Zeko arī nav tālu viņš virzās cauri Kohoras mežam.

-   Zeko nāk uz Kohoru ik pa trim gadiem. Kohorieši šim iedod maisu ar zeltu, un viņš vācas atpakaļ uz austrumiem. Bet, runājot par Moto, viņa ļaudis ir gandrīz tikpat veci, cik viņš pats, un ar katru gadu viņu paliek arvien mazāk. Briesmas draud no…

-    …hala Pono, Haldons pabeidza. Moto un Zeko no viņa bēguļo, ja var ticēt nostāstiem. Pēdējo reizi Pono redzēts Selhoru augštecē

.ii trīsdesmit tūkstošu cilvēku lielu halasāru. Grifs negrib trāpīties pie pārceltuves, ja Fono sadomās nākt līdz Roinai. Haldons palūkojās uz Tīrionu. Vai tavs punduris jāj tikpat labi kā mīž?

-    Viņš jāj gan, Tīrions iestarpināja, pirms siera pavēlnieks paguva atbildēt viņa vietā, bet vislabāk viņš jāj, ja viņam ir īpaši segli un zirgs, kuru viņš pazīst. Un runāt arī viņš prot.

-   Tātad jāj. Es esmu Haldons, mūsu mazās brālības dziednieks. Mani mēdz arī saukt par Pusmestru. Mans pavadonis ir Pīle.

-   Sīrs Rolijs, piemetināja lielais vīrs. Rolijs Pīļlauks. Ikviens bruņinieks var iesvētīt par bruņinieku citu vīru, un Grifs iesvētīja mani. Un kas esi tu, punduri?

-   Viņu sauc par Jollo, Ilīrio aši paziņoja.

"Jollo? Tā varētu saukt mērkaķi." Vēl ļaunāk tas bija pentosiešu vārds, un katrs muļķis varēja redzēt, ka Tīrions nebija no Pentosas.

-             Pentosā es esmu jollo, viņš tūdaļ paskaidroja, lai labotu situāciju, bet mana māte mani nosauca par Hugoru Kalnu.

-   Tu esi mazs karalītis vai sīks bastards? Haldons apvaicājās.

Tīrions noprata, ka ar Pusmestru Haldonu jābūt uzmanīgam.

-   Katrs punduris sava tēva acīs ir bastards.

-   Bez šaubām. Labi, Hugor Kalns, saki man: kā Servīns no Spoguļvaii oga nogalēja pūķi Uraksu?

-    Viņš tam piezagās sava vairoga aizsegā. Pūķis redzēja tikai savu atspulgu līdz pat brīdim, kad Servīns ietrieca tam acī šķēpu.

-   Pat Pīle zina šo pasaku, Haldons nebija pārsteigts. Bet vai zini, kā sauca bruņinieku, kurš Pūķu dejas laikā mēģināja šo pašu joku ar Vagāru?

-   Sīrs Bīrons Svons, Tīrions pasmīnēja, un viņš par savām pūlēm lika izcepināts… tikai pūķis bija nevis Vagārs, bet Sīraksa.

-    Baidos, ka tu kļūdies. Grāmatā "Pūķu deja. Patiess stāsts" mestrs Mankuns raksta…

-    …ka tas bijis Vagārs. Dižmestrs Mankuns kļūdās. Sīra Bīrona ierodi nesējs redzēja, kā iet bojā viņa saimnieks, un vēstulē viņa meitai aprakstīja, kā tas noticis. Viņa stāstā tā ir Sīraksa, Riniras pūķene, un tas ir ticamāk nekā Mankuna izklāstā. Svons bija āru valdnieka dēls, bet Vētrasgals bija īgona pusē. Ar Vagāru jāja Igona brālis princis Edmonds kāpēc lai Svons to gribētu nomiegt?

-   Papūlies nenovelties no zirga. Ja novelsies, varēsi lumpačot atpakaļ uz I Viltošu kājām, jo mūsu Biklā jaunava negaidīs ne kārtīgu vīru, ne punduri.

-    Biklas jaunavas man patīk vislabāk, ja neskaita izvirtules. Paklau, kur maukām vieta?

-   Vai es izskatos pēc tāda, kas bieži iet pie maukām?

-    Viņš neuzdrīkstas, Pīle zobgalīgi iesmējās. Lemora tad viņam liktu nožēlot grēkus, puika gribētu iet līdzi, bet Grifs viņam par to nocirstu daiktu un iespraustu pašam rīklē.

-   Tā jau ir, Tīrions atteica, mestram daikts nav vajadzīgs.

-   Haldons ir tikai pusmestrs.

-   Ja jau punduris tevi tik ļoti uzjautrina, vari jāt kopā ar viņu, Haldons noteica un pagrieza zirgu.

Vajadzēja vēl kādu brīdi, kamēr Pīle nostiprina visas Ilīrio lādes uz trim nastu nesējiem zirgiem, un pa to laiku Haldons jau bija nozudis, taču Pīle nelikās traucēties. Viņš iekārtojās seglos, paķēra Tīrionu aiz apkakles un nosēdināja mazo vīriņu sev priekšā.

-   Turies cieši, un viss būs labi. Ķēvei ir līgana gaita, un pūķu ceļš ir gluds kā jaunavas pakaļa.

Paņēmis grožus labajā rokā un pavadas kreisajā, sīrs Rolijs palaida zirgu raitā riksī.

-    Laimīgu ceļu! Ilīrio sauca nopakaļ. Atvainojieties zēnam, ka netikšu uz viņa kāzām. Tiksimies Rietmalā to gan es zvēru pie savas mīļās Sēras rokām.

Pēdējo reizi Tīrions redzēja maģistru Ilīrio brokāta halātā sašļukušu stāvam pie nestuvēm. Viņa stāvs sāka pagaist putekļu mākonī, un siera pavēlnieks pa gabalu izskatījās pavisam mazs.

Pīle panāca Pusmestru Haldonu pēc ceturtdaļjūdzes, un tālāk viņi jāja blakus. Tīrions, neveikli iepletis īsās kājeles, turējās pie seglu roktu ra un saprata, ka viņu gaida tulznas, krampji un noberzumi.

-   Diez ko Dunču ezera pirāti darītu ar mūsu punduri? Haldons pa ceļam ierunājās.

-   Izvārītu zupu? Pīle minēja.

-   Nemazgātais Urho ir visnegantākais, Haldons piekrita. Viņš spē cilvēku nogalēt ar savu smaku vien.

-   Man, par laimi, nav deguna, Tīrions paraustīja plecus.

-   Ja mēs satiksim valdnieci Koru ar Haga zobiem, tev drīz vien trūks arī citu ķermeņa daļu. Viņu mēdz saukt par Nežēlīgo Koru. Uz viņa kuģa par jūrniekiem ir skaistas jaunas meičas, kas izrūnī ikvienu vīru, kurš nokļūst viņu nagos.

-   Šausmas. Es no bailēm apmīzīšos.

-   Labāk nevajag, Pīle drūmi brīdināja.

-   Kā teiksi. Ja mēs satiksim šo valdnieci Koru, es uzraušu mugurā brūnais un teikšu, ka esmu Serseja, slavenā bārdainā skaistule no Karaļa ostas.

Šoreiz sāka smieties Pīle.

-   Tu gan esi ērmīgs punduris, Jollo, Haldons teica. Runā, ka Aizplīvurotais Valdnieks solot apdāvināt katru, kurš spētu viņu sasmīdināt. Varbūt Pelēkā Gaišība tevi paturēs, lai krāšņotu savu akmeņaino galmu.

-  Nav labi par viņu jokot, kad esam tik tuvu Roinai. Viņš visu dzird, Pīle satrūcies palūkojās uz biedru.

-    īsta pīles gudrība, Haldons izmeta. Izlūdzos piedošanu, Jollo. Nevajag uzreiz nobālēt es tikai ālējos. Sēru Princis nemaz tik lēti savus skūpstus nedala.

"Pelēkie skūpsti." No domas vien pundurim uzmetās zosāda. Nāve l īriona Lanistera acīs jau bija zaudējusi savu baisumu, bet pelēkā sērga bija cita lieta. "Aizplīvurotais Valdnieks ir tikai leģenda," viņš sevi mierināja, "tāpat kā Gudrā Lana rēgs, kas it kā klīstot pa Rūdas klintīm." Taču vīrelis vienalga labāk turēja muti.

Pundura pēkšņā klusēšana palika nepamanīta, jo Pīle sāka jūsmot par savu dzīves gājumu. Viņš stāstīja, ka tēvs esot bijis ieroču kalējs pie Rūgtā tilta, tāpēc viņš esot piedzimis ar tērauda šķindu ausīs un agri sācis vingrināties ar zobenu. Lielais un glītais puisis piesaistījis vecā valdnieka Kasvela uzmanību, kurš piedāvājis vietu savā karaspēkā, taču puisis gribējis ko vairāk. Viņš noskatījies, kā Kasvela dēls, vārgulis, tiek iecelts par pāžu, tad par ieroču nesēju un beigās par bruņinieku.

-   Tas bija nīkulīgs ložņa ar iekritušiem vaigiem, bet vecajam valdniekam bija četras meitas un tikai viens dēls, tāpēc neviens nedrīkstēja neko teikt. Pārējie ieroču nesēji pagalmā neuzdrīkstējās viņam ne pirksi a piedurt.

-   Tu noteikti nebiji tik kautrīgs, Tīrionam bija skaidrs, ar ko tas stāsts beigsies.

-   Tēvs man uz sešpadsmito vārda dienu nokala divroku zobenu, l’īle stāstīja, bet Lorentam tas tik ļoti iepatikās, ka viņš to pievāca sev. Kad es iebildu, viņš man acīs pateica, ka manas rokas esot radītas āmuram, nevis zobenam. Tā nu es aizgāju, paņēmu āmuru un dauzīju viņu tik ilgi, kamēr salauzu abas rokas un visas ribas. Pēc tam gan man vajadzēja diebt prom no Ārēm, ko kājas nes. Pāri jūrai es tiku kopā ar Zelta brālību, dažus gadus sabiju par kalēja mācekli, bet tad sīrs Harijs Striklends mani pieņēma par ieroču nesēju. Kad Grifs palaida gar upi ziņu,

ka viņam vajag kādu, kas palīdzētu apmācīt viņa dēlu ieroču mākslās, Harijs pie viņa aizsūtīja mani.

-   Un Grifs tevi iecēla bruņinieka kārtā?

-   Jā, pēc gada.

-   Labāk pastāsti mūsu mazajam draugam, kā tu tiki pie sava vārda.

-    Bruņiniekam ir vajadzīgs vairāk par vienu vārdu, lielais virs bija pārliecināts. Jā, mēs bijām lauka vidū, kad viņš mani iesvētīja, un tad es pacēlu galvu, ieraudzīju tās pīles… nevajag tāpēc tagad par mani smieties.

Drīz pēc saulrieta viņi nogriezās no ceļa un iejāja kādā aizaugušā pagalmā ar vecu akmens aku. Tīrions nolēca no zirga un izstaipīja krampja sarautos stilbus, bet Pile ar Haldonu padzirdināja zirgus. Savulaik tas bijis liels nams, bet tagad starp bruģa akmeņiem un uz sūnām apaugušajiem mūriem auga cieta brūna zāle un iesējušies kociņi. Kad zirgi bija aprūpēti, jātnieki ieturēja pieticīgas vakariņas sālītu cūkgaļu ar baltajām pupiņām un alu. Tirionam vienkāršais ēdiens nozīmēja patīkamas pārmaiņas pēc bagātīgajām maltītēm, ko bija baudījis kopā ar llīrio.

-   Es sākumā domāju, viņš ēzdams runāja, ka tajās lādēs, ko jums atvedām, ir zelts Zelta brālībai, bet tad ieraudzīju, ka slrs Rolijs uzmet lādi plecā. Ja tā būtu pilna ar monētām, viņš to tik lēti nepaceltu.

-   Tur ir tikai bruņas, Pīle paraustīja plecus.

-    Un lupatas, Haldons piebilda. Pieklājīgas drānas visam mūsu baram vilnas, samta un zīda apmetņi. Mēs taču nevaram rādīties karalienei acīs noplukuši… un tukšām rokām. Maģistrs bija ļoti laipns un sagādāja mums atbilstošas dāvanas.

Kad uzlēca mēness, viņi atkal sēdēja seglos un zem nakts zvaigžņotā kupola vieglā riksī devās uz austrumiem. Senais valīriešu ceļš priekšā vizēja kā gara sudraba lente, kas vijās cauri mežiem un ielejām. Kādu bridi Tīrions Lanisters jutās gandrīz vai mierīgs.

-   Lomasam Tālgājējam bija taisnība šie ceļi ir brīnumaini.

-   Lomasam Tālgājējam? Pīle pārprasīja.

-   Tas ir rakstnieks, sen jau miris, Haldons paskaidroja. Viņš visu mūžu pavadīja, apceļojot pasauli, un par zemēm, ko tika apmeklējis, sarakstīja divas grāmatas "Brīnumi" un "Cilvēka radīti brīnumi".

-             Kad es vēl biju puika, tās man uzdāvināja tēvocis, Tīrions teica.

-   Es lasīju tā, ka tās noplīsa pa lapai vien.

-    "Dievi ir radījuši septiņus brīnumus, bet mirstīgie ļaudis devi ņus", citēja Pusmestrs. Cilvēki ir bijuši pamatīgi zaimotāji, radot par diviem brīnumiem vairāk. Valīrijas akmens ceļi ir viens no Tālgājēja brīnumiem, šķiet, piektais.

-   Ceturtais, palaboja Tīrions, kurš visus sešpadsmit brīnumus bija iemācījies no galvas jau bērnībā. Tēvocim Gerionam dzīrēs patika uzcelt zēnu uz galda un likt viņam tos noskaitīt. "Un man tīri labi patika visu .icu priekšā stāvēt starp bļodām un parādīt, cik es esmu gudrs velnēns." Viņš pat pēc daudziem gadiem vēl loloja sapni apceļot pasauli un pašam apskatīt Tālgājēja brīnumus.

Šīm cerībām valdnieks Tīvins pielika punktu desmit dienas pirms dēla sešpadsmitās vārda dienas, kad Tīrions palūdza iespēju apceļot deviņas brīvpilsētas, kā to šajā vecumā bija darījuši viņa tēvoči.

-     Mani brāļi neapkaunoja I.anisteru namu, tēvs atbildēja, un neprecējās ar maukām. Kad Tīrions iebilda, ka pēc desmit dienām viņš būs pieaudzis un varēs darīt visu, ko gribēs, Tīvins sacīja: Neviens nevar darīt visu, ko grib. Tā iedomājas tikai bērni un muļķi. Bet lu, protams, vari iet. Uzvelc āksta tērpu, nostājies uz galvas un izklaidē garšvielu pavēlniekus un siera ķēniņus. Tikai pats par visu samaksā un aizmirsti ceļu atpakaļ. Ar to pašu Tīriona tieksme pēc izaicinājuma apsīka. Ja gribi nodarboties ar kaut ko derīgu, tad arī dabūsi derīgu nodarbošanos, tēvs piebilda un, lai atzīmētu dēla pilngadību, iecēla viņu par visu noteku un ūdens krātuvju pārvaldnieku Rūdas klintīs. "Viņš droši vien cerēja, ka es kādā no tām iegāzīšos." Taču Tīvins šajā ziņā dabūja piedzīvot sarūgtinājumu notekas nekad nebija darbojušās tik labi kā laikā, kad tās uzraudzīja Tīrions.

"Man vajag kausu vīna, lai aizskalotu Tīvina pēcgaršu. Maiss vīna tas jau būtu pavisam labi."

Viņi jāja visu nakti. Tīrions, atspiedies pret seglu rokturi, gulēja caura snaudā un ik pa brīdim pēkšņi pamodās. Reizēm viņš sāka sāņus slīdēt nost no segliem, taču sīrs Rolijs allaž uztvēra punduri un nosēdināja taisni. Rītausmā viņam sāpēja kājas un pēcpuse bija noberzta jēla.

Tikai nākamajā dienā viņi sasniedza Gojandrohes drupas pie upes.

-   Tālu izslavētā Roina, Tīrions nopriecājās, no pakalna lūkodamies pār lēno zaļo upi.

-   Mazā Roina, Pīle teica.

-   Skaidrs.

"Tīri jauka upe, bet mazākais no Trejžubures atzariem ir divtik plats un visas ir krietni straujākas." Pati pilsēta arī nebija neko iespaidīgāka, l īrions no vēstures grāmatām atcerējās, ka Gojandrohe arī ziedu laikos nav bijusi liela, taču tā bijusi skaista, zaļa un ziedoša, ar kanāliem un strūklakām. "Pirms kara. Bet tad ieradās pūķi." Pēc tūkstoš gadiem

kanāli bija aizauguši ar niedrēm un dubļiem, stāvoša ūdens peļķēs spietoja mušu mākoņi. Sagrauto tempļu un piļu mūri grima zemē, upes krasti bija aizauguši ar veciem, līkiem vītoliem.

Tajā postažā tomēr vēl dzīvoja bariņš ļaužu, kas starp nezāļu laukiem bija iekopuši nelielus dārziņus. Dzelzs pakavu skaņa uz senā valīriešu ceļa lika visiem sabēgt atpakaļ alās, no kurām viņi bija izlīduši, tomēr drosmīgākie vēl uzkavējās saulē un apātiskiem, neticības pilniem skatieniem vēroja jātniekus. Kaila meitene ar dubļainiem ceļgaliem nespēja nolaist acis no Tīriona. "Viņa nekad nav redzējusi punduri," Lanisters aptvēra, "par punduri bez deguna nemaz nerunājot." Viņš sašķobīja seju riebīgā grimasē un izbāza mēli, un meitene sāka raudāt.

-   Ko tu viņai nodarīji? Pīle gribēja zināt.

-    Es viņai nosūtīju gaisa skūpstu. Visas meitenes raud, kad es viņas skūpstu.

Aiz mezglainajiem vītoliem ceļš pēkšņi beidzās, tāpēc viņi nogriezās īsās ieliņās, kas gar upi veda uz ziemeļiem, bet tad krūmu audzes pēkšņi beidzās, un viņi izrādījās nokļuvuši senā akmens piestātnē, ko pa pusei apslēpa gara brūna zāle.

-   Pīle! atskanēja sauciens. Haldons!

Tīrions pastiepa galvu sāņus un ieraudzīja uz zemas koka celtnes jumta zēnu, kurš māja ar salmu platmali. Tas bija lokans, labi noaudzis, mazliet izstīdzējis puisis ar bieziem, tumšziliem matiem. Punduris lēsa, ka jauneklis ir kādus piecpadsmit sešpadsmit gadus vecs.

Jumts, uz kura stāvēja zēns, izrādījās Biklās jaunavas kajīte, un kuģis

-   veca, pa pusei sabrukusi ar kārti stumjama liellaiva ar vienu mastu. Tai bija plats korpuss un sekla iegrime, līdz ar to laiva bija neaizstājama, lai kuģotu pa seklām upēm un slīdētu pāri smilšu sērēm. "Ne pārāk glīta jaunava," Tīrions nodomāja, "bet reizēm tieši nesmukās gultā ir visnegausīgākās." Ar kārtīm stumjamās laivas, kas vagoja Dornes upes, parasti bija izkrāsotas košās krāsās un rotātas kokgrebumiem, taču šī tāda nebija. Laiva bija pelēcīgi brūnā dubļu tonī ar plankumainu un aplupušu krāsojumu, tās lielais, izliektais stūres airis bija vienkāršs un necils. "Laiva izskatās netīra," punduris prātoja, "bet tāds droši vien arī ir mērķis."

Pile jau auroja atbildes sveicienus. Ķēve, šļakstinādamās seklajā ūdenī, brida cauri niedrēm. Puisis nolēca no kajītes jumta uz laivas klāja, un tūdaļ parādījās arī pārējie Biklās jaunavas jūrnieki. Pie stūres aira stāvēja vecāks roiniešu izskata pāris, glīta septa mīkstā baltā talārā iznāca pa durvīm un atmeta no pieres tumšbrūnu matu cirtu.

-   Pietiek bļaustīties, noteica vīrs, kas noteikti bija Grifs, un pēkšņi pie upes iestājās klusums.

"Ar viņu būs grūti," Tīrionam tūdaļ bija skaidrs.

Grifa apmetnis bija pašūts no Roinas sarkanā vilka ādas ar visu gal vu, bet zem tā bija brūns ādas kamzolis, pastiprināts ar dzelzs riņķiem. Viņa gludi skūtā seja ar krunciņām acu kaktiņos arī izskatījās kā pašūta no ādas. Lai arī viņam bija tikpat zili mati kā dēlam, matu saknes bija koši rudas, bet uzacis vēl rudākas. Grifam pie jostas karājās zobens un duncis. Ja arī viņš priecājās par Pīles un Haldona atgriešanos, tad prata to labi slēpt, taču viņš nepūlējās slēpt nepatiku, ieraugot Tīrionu.

-   Kas tas vēl par punduri?

-   Tu, protams, labāk būtu gribējis sagaidīt siera rituli. Tīrions pagriezās pret Jauno Grifu un apveltīja puisi ar atbruņojošu smaidu. Zili mati varbūt noder Tīrošā, bet Rietmalā puikas tevi apmētātu ar akmeņiem un skuķi apņirgtu, acīs skatoties.

-   Mana cienījamā māte bija no Tīrošas, jauneklis bija satriekts. Es krāsoju matus viņai par piemiņu.

-   Kas tas par radījumu? Grifs noprasīja.

-   llīrio sūta vēstuli, kurā viss ir paskaidrots, Haldons atbildēja.

-   Tad dod to šurp un aizved punduri uz manu kajīti.

"Man nepatīk viņa acis," Tīrionam ienāca prātā, kad algotnis kajītes krēslā apsēdās viņam iepretī pie nobružāta dēļu galda, uz kura stāvēja tauku svece. Tās bija ledus zilas, blāvas, aukstas. Punduris ciest nevarēja blāvas acis, jo viņa tēvam Tīvinam bija blāvi zaļas acis, kurās mirdzēja zeltainas dzirkstis.

Punduris skatījās, kā algotnis lasa vēstuli. Tas vien, ka viņš prata lasīt, jau bija atzīmēšanas vērts. Cik algotņu to prata? "Viņš pat lūpas tikpat kā nekustina," Tīrions ievēroja. Beigu beigās Grifs atrāva skatienu no pergamenta un piemiedza savas blāvās acis.

-   Tātad Tīvins Lanisters ir miris? Kritis no tavas rokas?

-   No mana pirksta. Šā te, Tīrions pacēla pirkstu, lai Grifs to varētu labāk aplūkot. Tīvins sēdēja atejā, un es ielaidu šim zarnās arbaleta bultu, lai redzētu, vai viņš patiešām dirš zeltu. Nedirš vis. Žēl, jo man kāda druska zelta būtu lieti noderējusi. Es arī nogalēju savu māti, bet i.is bija krietni agrāk. Ak jā, es noindēju māsas dēlu Džofreju viņa paša kāzās un skatījos, kā viņš nosmok. Vai to siera tirgonis nav pieminējis? Vel es šim sarakstam grasos pievienot savu brāli un māsu, ja jūsu karaliene neiebilst.

-    Neiebilst? Vai Ilīrio ir pavisam zaudējis prātu? Kāpēc viņam šķiet, ka gaišība ar prieku pieņems dienestā punduri, kurš atklāti atzīstas, ka ir karaļa slepkava un nodevējs?

"Labs jautājums," Tīrions nodomāja, taču pateica ko citu.

-   Karalis, kuru es nogalēju, sēdēja viņas tronī, un visi tie, kurus esmu nodevis, ir lauvas, tāpēc man šķiet, ka es karalienei jau esmu pakalpojis diezgan krietni. Viņš pakasīja deguna stumbeni. Nebaidies, tevi es neaiztikšu tu neesi no maniem radiem. Vai drīkstu palūkot, ko siera tirgonis raksta? Man patīk lasīt par sevi.

Grifs izlikās lūgumu nedzirdējis. Viņš pacēla vēstuli pie sveces liesmas un noskatījās, kā pergaments kļūst melns, sačervelējas un uzliesmo.

-    Starp Tārgārjeniem un Lanisteriem ir asinsnaids. Kāpēc lai tu atbalstītu karalieni Dinerīsu?

-    Zelta un slavas dēļ, punduris jautri atsaucās. Ak jā arī naida dēļ. Ja tu kādreiz būtu saticis manu māsu, tad saprastu.

-    Naidu es saprotu itin labi. Grifs to pateica tā, ka Tīrionam bija skaidrs tā ir taisnība.

"Šis vīrs naidu ir nobaudījis pats, un tas viņu naktīs ir sildījis gadiem ilgi."

-   Tad mums šis tas ir kopīgs, sīr.

-   Es neesmu bruņinieks.

"Tu esi nevis parasts melis, bet draņķīgs melis. Neveikla un muļķīga taisnošanās, cienītais kungs."

-   Sīrs Pīle gan teica, ka tu esot viņu iesvētījis bruņinieka kārtā.

-   Pīle pārāk daudz muld.

-   Tas vispār ir brīnums, ka pīle prot runāt. Bet lai nu kā, Grif, tu neesi bruņinieks, un es esmu mazais briesmonis Hugors Kalns. Tavs mazais briesmonis, ja vēlies. Dodu tev savu vārdu, ka vēlos vienīgi uzticami kalpot tavai Pūķu Karalienei.

-   Un kā tu grasies viņai pakalpot?

-   Ar mēli. Tīrions citu pēc cita aplaizīja pirkstus. Es varu gaišībai izstāstīt savas māsas domu gājienu, ja tās vispār var saukt par domām. Es varu pastāstīt viņas kapteiņiem, kā cīņā vislabāk uzveikt manu brāli Džeimiju. Es zinu, kuri valdnieki ir drosmīgi un kuri gļēvi, kuri ir uzticami un kuri ir uzpērkami. Es viņai varu sagādāt sabiedrotos. Turklāt es daudz zinu par pūķiem ja netici, paprasi Pusmestram. Vēl es esmu smieklīgs un neēdu daudz. Vari uzskatīt mani par savu personisko velnēnu.

Grifs brīdi apdomāja dzirdēto.

-    Liec aiz auss, punduri: tu mūsu barā esi vissīkākais gariņš. Turi muti un dari to, ko tev liek, citādi dabūsi to nožēlot.

"Jā, tēvs," Tīrionam gandrīz izspruka.

-   Kā teiksiet, cienītais kungs.

-   Es neesmu valdnieks.

"Melis."

-   Tā bija tikai pieklājības frāze, draugs.

-   Es tev arī neesmu nekāds draugs.

"Ne bruninieks, ne valdnieks, ne draugs."

-Žēl.

-   Pietaupi savu izsmieklu. Es tevi vedīšu līdzi līdz Volantei. Ja pierādīsi sevi par paklausīgu un noderīgu, varēsi palikt kopā ar mums un kalpot karalienei pēc labākās sirdsapziņas. Ja izrādīsies, ka no tevis nepatikšanu ir vairāk nekā labuma, varēsi doties uz visām pusēm.

"Kā tad mana puse būs Roinā virzienā uz leju, un zivis varēs skrubināt mana deguna paliekas."

-    Valar dohaeris.

-   Vari gulēt uz klāja vai tilpnē kur tev labāk tīk. Isilla piemeklēs tev cisas.

-     Cik laipni. Tīrions samāksloti paklanījās, taču kajītes durvīs apstājās un pagriezās. Bet ja nu mēs, nonākuši pie karalienes, atklāsim, ka runas par pūķiem ir tikai piedzērušu jūrnieku pļāpas? Pasaule ir pilna ar tādām pasakām par gnomiem un grumkiniem, spokiem un vampīriem, nārām, klinšu gobliniem, spārnotiem zirgiem, spārnotām cūkām… spārnotām lauvām…

Grifs, saraucis pieri, blenza uz punduri.

-   Es tevi jau brīdināju, Lanister: pievaldi mēli vai arī paliksi bez tās. Uz spēles ir karaļvalstis, mūsu dzīvības, mūsu vārdi un mūsu gods. Mēs te nespēlējam spēlītes tev par izklaidi.

"Skaidrs, ka spēlējat," Tīrions nodomāja. "Troņu spēli."

-   Kā teiksiet, kapteini, viņš noburkšķēja un vēlreiz paklanījās.

DĀVOSS

Zibens pāršķēla ziemeļu debesis, izgaismojot Nakts gaismekļa torni pret zili baltajām debesīm. Pēc sešiem sirdspukstiem nogranda pērkons, kas atgādināja tālu bungu dārdoņu.

Sargi pa melna bazalta tiltu veda Dāvosu Sīvortu cauri aprūsējušiem paceļamajiem režģu vārtiem. Aiz tiem bija dziļš aizsarggrāvis ar jūras ūdeni un divās resnās ķēdēs iekārts paceļamais tilts. Zaļais ūdens lejā viļņojās un šķieda šļakatas pret pils pamatiem. Otrā vārtu māja bija lielāka par pirmo, tās mūris bija apaudzis ar zaļu aļģu bārdu. Dāvosam bija sasietas rokas, un viņš pa dubļaino pagalmu gāja klupdams krizdams. Acīs sitās salts lietus. Sargi, bikstīdami no muguras, uzstūma viņu augšā pa Viļņlauzes akmens pils kāpnēm.

Pilī kapteinis noraisīja apmetni un pakāra to uz vadža, lai nesamērcētu apdilušo mīriešu paklāju. Dāvoss, ar sasietām rokām atknibinājis saspraudi, rīkojās tāpat viņš nebija aizmirsis pieklājības likumus, ko bija iemācījies, kalpojot Pūķakmenī.

Valdnieks viens sēdēja zālēs tumsā un mielojās ar alu, maizi un Māsās ierasto sautējumu. Pie biezajām akmens sienām bija divdesmit dzelzs turekļi, bet tikai četros no tiem bija lāpas, turklāt neviena no tām nebija aizdedzināta. Dāvoss dzirdēja lietus brāzienus pret mūri un vienmērīgo ūdens pilēšanu zem plaisas jumtā.

-   Cienītais kungs, kapteinis ierunājās, šo vīru mēs atradām "Vaļa vēderā," kur viņš centās sameklēt kuģi, lai aizbrauktu no salas. Viņam kabatās bija divpadsmit pūķi un šis te. Kapteinis nolika atņemto lietu valdnieka priekšā uz galda. Tā bija plata, ar zeltaudumu apšūta melna

samta lente ar trim zīmogu nospiedumiem kronēts briedis zelta vaskā, liesmojoša sirds sarkanā, un plauksta baltā vaskā.

Dāvoss, slapjš un pilošs, gaidīja, berzēdams vietas, kur virve bija iegriezusies miesā. Viens valdnieka vārds, un viņš ātri vien karātos pie Karātavu vārtiem, taču tobrīd uz galvas vismaz nelija lietus un kuģa klāja vietā zem kājām bija stabila akmens grīda. Viņš bija izmircis un pārguris, visas maliņas sāpēja, viņu bija nomocījušas bēdas un nodevība, līdz nāvei apnikušas vētras.

Valdnieks noslaucīja muti ar plaukstas virspusi un paņēma lenti, lai aplūkotu tuvāk. Ārā noplaiksnīja zibens, un šaujamlūkās uz mirkli nozibsnīja zili balta gaisma. "Viens, divi, trīs, četri," Dāvoss skaitīja līdz pērkona grāvienam. Kad tas apklusa, kontrabandists atkal klausījās pilēšanā un dārdos lejā, kur viļņi triecās pret Viļņlauzes milzīgajām akmens arkām un virpuļoja pagrabos. Viņš arī varēja beigt dzīvi, piekalts pie slapjās grīdas, kur viņu noslīcinātu nākamais paisums. "Nē," viņš sev teica, "tāda nāve piedien kontrabandistam, nevis karaļa labajai rokai. Viņš dabūtu vairāk, ja pārdotu mani karalienei."

Valdnieks raustīja lenti un rauca pieri, pētot zīmogus. Tas bija neglīts vīrs liela auguma, tukls, tik platiem pleciem kā airētājam un pilnīgi bez kakla. Vaigus un zodu klāja raupji pelēki rugāji, kas šķipsnām vien jau bija kļuvuši sirmi. Pauris virs masīvās pieres bija pilnīgi pliks. Uz kartupelim līdzīgā deguna vīdēja sarkani plīsuši asinsvadi, lūpas bija biezas, bet starp labās rokas pirkstiem vīdēja tādas kā peldplēves. Dāvoss bija dzirdējis, ka dažiem Trīs māsu valdniekiem starp roku un kāju pirkstiem esot plēves, taču vienmēr bija to uzskatījis par jūrnieku pasakām.

-    Atsieniet viņu, valdnieks atlaidās krēslā. Un novelciet cimdus, gribu redzēt viņa rokas.

Kapteinis izpildīja pavēli. Tajā brīdī, kad viņš pacēla gūstekņa sakropļoto kreiso roku, atkal noplaiksnīja zibens, mezdams Dāvosa Sīvorta apcirsto pirkstu ēnu uz Mīļmāsas valdnieka Godrika Borela rupjās un nežēlīgās sejas.

-   Tādu lenti nočiept var katrs, valdnieks teica, bet šie pirksti nemelo. Tu esi Sīpolu bruņinieks.

-   Tā mani mēdz saukt, cienītais kungs. Dāvosam pašam bija valdnieka tituls, turklāt viņš jau sen bija bruņinieks, taču dziļi sirdī viņš bija tāds pats, kāds bijis, zemas kārtas kontrabandists, kurš bruņinieka titulu nopircis par sīpolu un sālītu zivju kravu. Esmu ticis saukts arī sliktākos vārdos.

-   Jā, jā par nodevēju, dumpinieku un pārbēdzēju.

-    Nekad neesmu bijis pārbēdzējs, cienītais kungs, namsaimnieka vārdi viņu aizskāra. Es esmu karaļa dienestā.

-    Ja vien Staniss ir karalis. Valdnieks vēroja Dāvosu ar bargām melnām acīm. Parasti tie bruņinieki, kas izkāpj manos krastos, meklē mani pilī, nevis "Vaļa vēderā". Tas ir pretīgs kontrabandistu ūķis. Vai grasies ķerties pie vecā amata, Sīpolu bruņiniek?

-   Nē, cienītais kungs, es meklēju iespēju nokļūt Baltajā ostā. Karalis mani sūta ar vēstuli turienes valdniekam.

-    Tādā gadījumā tu esi nokļuvis nepareizajā vietā un pie nepareizā valdnieka, Godriks likās uzjautrināts. Te ir Māsu miests Mīļmāsas salā.

-   Es zinu.

Māsu miestā gan nekā mīļa nebija. Tā bija sīka, riebīga, pieķēzīta, un ļauna pilsēta, kur smirdēja pēc cūku sūdiem un pūstošām zivīm Dāvoss to smaku atcerējās no kontrabandista laikiem. Trīs māsas jau simtiem gadu bija kontrabandistu un pirātu iecienīta vieta. Māsu miesta dubļainās ielas bija dēļiem izliktas, kleķa mājām salmu jumti, bet pie Karātavu vārtiem vienmēr karājās miroņi ar izlaistām iekšām.

-   Tev noteikti te ir draugi, valdnieks teica. Visiem kontrabandistiem ir draugi Māsās, un dažs labs kontrabandists ir arī mans draugs. Tos, kuri nav, es pakaru. Es ļauju viņiem nožņaugties lēni, zarnām sitoties pret ceļgaliem. Aiz loga atplaiksnīja zibens, un zālē atkal kļuva gaišs. Pēc diviem sirdspukstiem nodunēja pērkons. Ja tu dodies uz Balto ostu, kas gan tevi atvedis uz Māsu miestu?

"Karaļa pavēle un drauga nodevība," Dāvoss būtu varējis atbildēt, bet tā vietā viņš sacīja:

-   Vētras.

Pie Mūra buras bija pacēluši divdesmit deviņi kuģi, taču Dāvoss būtu pārsteigts, ja kaut puse no tiem vēl turētos uz ūdens. Visu ceļu viņi to vien redzēja kā melnas debesis, skarbus vējus un lietusgāzes. Galeras Oledo un Vecās Mātes dēls uztriecās Skagosas klintīm pie salas, kur mita vienradži un cilvēkēdāji un kur pat Aklais Bastards baidījās piestāt. Lielā barža Sātoss Sāns nogrima pie Pelēkajām klintīm.

-    Staniss par to samaksās, Saladors Sāns plosījās. Viņš par tām kārtīgi samaksās zeltā.

Likās, kāds nikns dievs prasa no viņiem maksu par vieglo braucienu uz ziemeļiem no Pūķakmens līdz pat Mūrim viņi atburāja ar vienmērīgu dienvidu vēju. Kāda cita brāzma noplēsa Dāsnajai ražai visas

virves, un Saladors bija spiests ņemt to tauvā. Desmit līgas uz ziemeļiem no Atraitņu sardzes jūra atkal sāka vārīties un ietrieca Dāsno ražu vienā no galerām, kas to vilka, un nogrima abas. Pārējie līsieša flotes kuģi tika izkaisīti šaurajā jūrā, un dažs arī tika līdz kādai ostai, bet pārējos neviens vairs tā arī vairs neredzēja.

-   Tavs karalis mani ir pataisījis par Saladoru Ubagu! Saladors Sāns sūrojās Dāvosam, kad viņa flotes atliekas līgojās pāri Rīklei. Par Saladoru Sadragāto! Kur ir mani kuģi? Un kur ir zelts, ko viņš man apsolīja? Dāvoss centās draugu pārliecināt, ka viņš samaksu saņems, taču Saladors aizsvilās. Kad? Kad?! Rīt? Nākamajā mēnesī? Kad atkal parādīsies sarkanā asteszvaigzne? Viņš man sola zeltu un dārgakmeņus visu laiku sola, es to zeltu vēl neesmu redzējis. Jā, viņš man dod savu karalisko vārdu, ka samaksās, un rakstiski. Bet vai Saladors Sāns var paēst no karaļa vārda? Vai viņš var remdēt slāpes ar pergamentu un vaska zīmogiem? Vai viņš var solījumus iegāzt pēļu gultā un drāzt, kamēr tie sāk spiegt?

Dāvoss pūlējās pierunāt Saladoru noticēt. Ja Saladors pamestu Stanisu, viņš aizrādīja, tad viņš zaudētu cerības saņemt zeltu, ko bija jau nopelnījis, jo uzvarētājs Tommens nez vai maksās sakautā tēvoča parādus. Saladora vienīgā cerība bija saglabāt uzticību Stanisam Barateonam tik ilgi, līdz viņš tiek pie Dzelzs troņa. Pretējā gadījumā pirāts neredzēs ne grasi. Viņam bija jābūt pacietīgam.

Var jau būt, kāds cits valdnieks ar saldu mēli būtu spējis pierunāt līsiešu pirātu princi, bet Dāvoss bija tikai Sīpolu bruņinieks un viņa vārdi Saladorā raisīja arvien svaigas dusmas.

-   Pūķakmenī es cietos, Saladors atteica, kad sarkanā sieviete dedzināja koka dievus un kliedzošus cilvēkus. Visu ceļu līdz Mūrim es cietos. Austrumsardzē es cietos… un salu, es biju pārsalis. Nolāpīts, kad es tev saku. Ellē pacietību ar visu tavu karali. Mani vīri grib ēst. Viņi grib drāzt savas sievas, pārskaitīt dēlus un atkal ieraudzīt Pakāpienus un apciemot Līsas prieka dārzus. Ledus, vētru un tukšu solījumu viņiem nevajag. Te, ziemeļos ir pārāk auksts un kļūst vēl aukstāk.

"Es zināju, ka tā diena pienāks," Dāvoss sev teica. "Man tas vecais nelietis vienmēr ir paticis, bet ne tik ļoti, lai es viņam uzticētos."

-   Vētras, valdnieks Godriks noteica ar tādu mīlestību balsī, kā cits cilvēks nosauktu mīļotās sievietes vārdu. Pirms andalu atnākšanas Māsās vētras bija svētas. Mūsu senie dievi bija Viļņu Valdniece un Debesu Valdnieks, kas sacēla vētru ik reizi, kad kopojās. Viņš paliecās uz priekšu.

-   Karaļi par Māsām nekad nav likušies ne zinis. Kāpēc lai viņi to darītu? Mēs bijām niecīgi un nabadzīgi. Bet tad vētras pie manis atnes tevi.

"Draugs, nevis vētras,1 ' Dāvoss nodomāja.

-   Lai viņš paliek pie manis, Godriks teica kapteinim. Un atceries: viņš te nekad nav bijis.

-    Nē, cienītais kungs, nekad. Kapteinis gāja prom, un viņa slapjie zābaki atstāja uz paklāja mitrus pēdu nospiedumus. Zem grīdas plosījās nemierīgā jūra, dauzīdamās pilij pie kājām. Pils ārdurvis aizcirtās ar blīkšķi, kas atgādināja tālu pērkona grāvienu, un kā par atbildi tūdaļ noplaiksnīja zibens.

-   Cienītais kungs, Dāvoss sacīja, ja jūs man palīdzētu nokļūt Baltajā ostā, gaišība to uzskatītu par draudzības zīmi.

-    Es varu tev palīdzēt tur nokļūt, valdnieks pieļāva, bet varu arī palīdzēt nokļūt aukstā, slapjā ellē.

"Māsu miests jau pats par sevi ir gatavā elle." Dāvoss bijās no visļaunākā Trīs māsas bija svārstīgas maitas, kas palika uzticīgas tikai pašas sev. Domājams, ka salas bija zvērējušas uzticību Ielejas Arīniem, taču Ligzdas tvēriens bija niecīgs, ja vien vispār bija.

-    Ja Sanderlends uzzinās, ka tu esi pie manis, viņš var pieprasīt tevi izdot. Borels valdīja Mīļmāsā, Longtorps Garmāsā un Straume Mazmāsā, bet visi trīs bija zvērējuši uzticību Trīs māsu valdniekam Tristonam Sanderlendam. Viņš par podu Lanisteru zelta pārdotu tevi karalienei. Tam nabaga cilvēkam no svara ir katrs pūķis, jo viņam ir septiņi dēli, kas visi grasās kļūt par bruņiniekiem. Valdnieks paņēma koka karoti un atkal uzklupa sautējumam. Es kādreiz mēdzu lādēt dievus par to, ka viņi man devuši tikai meitas, bet tad padzirdēju Tristonu gaužamies par rumaku cenām. Tu būtu pārsteigts, kad uzzinātu, cik zivju vajadzīgs, lai nopirktu pieklājīgas bruņas.

"Man arī bija septiņi dēli, bet četri ir sadeguši."

-   Valdnieks Sanderlends ir Ligzdas pakļautībā, Dāvoss sacīja. Pēc likuma viņam vajadzētu mani izdot valdniecei Arīnai. Kontrabandists iedomājās, ka Ligzdā viņam būtu lielākas izredzes palikt dzīvam nekā pie Lanisteriem. Lai arī Līsa Arīna nepiedalījās Piecu karaļu karā, viņa bija Straujupes valdnieka meita un Jaunā Vilka tante.

-   Līsa Arīna ir pagalam, Godriks teica, viņu nogalējis kāds dziesminieks. Tagad Ielejā valda īkstītis. Kur ir pirāti? Tā kā Dāvoss neatbildēja, valdnieks sāka klaudzināt ar karoti pa galdu. Kur ir līsieši? Šos pamanījis Straume no Mazmāsas, un pirms tam arī Flinti no Atraitņu sardzes. Oranžas, zaļas un rozā buras Saladors Sāns. Kur viņš ir?

-   Jūrā. Saladors ar tiem kuģiem, kas viņam vēl bija atlikuši, brauca apkārt Pirkstiem un tad prom pa šauro jūru atpakaļ uz Pakāpieniem.

Iespējams, viņš pa ceļam tiks pie vēl dažiem kuģiem, ja gadīsies satikt kādus tirgotājus. "Mazliet pirātisma palīdz īsināt ceļu."

-    Gaišība sūtīja Saladoru uz dienvidiem, lai viņš mazliet pakutina Lanisterus un viņu draugus. Šos melus Dāvoss jau bija iemēģinājis, lietū airējot uz Māsu miestu. Agrāk vai vēlāk pasaule uzzinās, ka Saladors Sāns ir pametis Stanisu Barateonu, atstājot viņu bez flotes, taču neviens to neizdzirdēs no Dāvosa Sīvorta lūpām.

-   Vai tad vecais pirāts Sāns lika tev peldus šļūkt uz krastu?

-   Es atīros ar laivu, cienītais kungs. Saladors nogaidīja, līdz no Valīrietes vairs nav redzama Nakts gaismekļa bāka, un tikai tad nolaida laivu viņu draudzība sniedzās vismaz tik tālu. Līsietis apzvērēja, ka labprāt ņemtu Dāvosu līdzi uz dienvidiem, taču kontrabandists atteicās. Stanisam bija vajadzīgs Vīmans Manderlijs, un viņš bija šo lietu uzticējis Dāvosam. Dāvoss atbildēja līsietim, ka negrasās nodot šo uzticību. "Ellē ratā," pirātu princis atteica, "tu ar šīm goda lietām dabūsi galu, vecais draugs. Dabūsi galu."

-   Zem mana jumta vēl nekad nav spēris kāju karaļa labā roka, valdnieks Godriks sacīja. Diez, Staniss par tevi maksās izpirkuma maksu?

"Vai viņš maksās?" Staniss bija devis Dāvosam zemi, titulus un amatus, bet vai maksātu par viņa dzīvību? "Viņam nav zelta. Citādi ar viņu kopā vēl aizvien būtu Saladors."

-   Ja cienītajam kungam labpatiks Stanisam to pajautāt, tad gaišība ir atrodams Melnajā pilī.

-   Vai Velnēns arī ir Melnajā pilī? Borels norūca.

-   Velnēns? Dāvoss nesaprata jautājumu. Viņš ir Karaļa ostā notiesāts uz nāvi par māsasdēla nogalēšanu.

-   Mans tēvs mēdza teikt, ka Mūris par visu uzzina pēdējais. Punduris ir izbēdzis. Viņš izspraucies cauri celles restēm un kailām rokām saplosījis gabalos savu tēvu. Sargs redzējis viņu bēgam šis bijis sarkans no galvas līdz kājām, it kā būtu peldējies asinīs. Karaliene apsolījusi piešķirt valdnieka titulu katram, kurš viņu nokaus.

-   Jūs gribat teikt, ka Tīvins Lanisters ir miris? Dāvoss nespēja noticēt savām ausīm.

-   Jā, kritis no dēla rokas. Valdnieks nodzērās alu. Kad Māsām bija pašiem savi karaļi, mēs pundurus dzīvus neatstājām. Mēs metām viņus jūrā kā ziedojumu dieviem. Septoni mums to aizliedza, dievbijīgie stulbeņi. Diez kāpēc gan dievi viņiem piešķir tādu augumu, ja negrib viņus iezīmēt kā briesmoņus?

"Valdnieks Tlvins ir miris. Tas visu maina."

-   Cienītais kungs, vai atļausiet man nosūtīt kraukli uz Mūri? Gaišībai jāuzzina par valdnieka Tīvina nāvi.

-   Gan jau viņš uzzinās, tikai ne no manis un ne no tevis, kamēr sēdi zem mana caurā jumta. Negribu, lai par mani stāsta, ka esmu Stanisam palīdzējis un devis padomus. Sanderlendi ievilka Māsas divos Blekfīru dumpjos, un mēs par to dārgi dabūjām maksāt. Godriks ar karoti norādīja uz krēslu. Piesēdi, kamēr neesi nogāzies no kājām, sīr. Mans nams ir auksts, slapjš un tumšs, taču pieklājība te vēl ir atrodama. Sameklēsim tev arī sausas drānas, bet vispirms tev jāpaēd. Viņš nobļāvās, un zālē ienāca sieviete. Mums jāpabaro ciemiņš. Atnes alu, maizi un sautējumu.

Alus bija brūns, maize melna, sautējums krēmīgi balts. Kalpone to pasniedza bļodā, kas bija izgrebta no sažuvuša maizes klaipa. Biezajā virumā bija savārīti puravi, burkāni, miežu putraimi, baltie un dzeltenie rāceņi, bet gliemenes, menca gabaliem un krabju gaļa peldēja biezajā krējuma un sviesta mērcē. Sautējums bija tieši tas, kas vajadzīgs slapjā, aukstā naktī tas spēja sasildīt cilvēku līdz kaulam.

-   Vai biji kādreiz ēdis Māsu sautējumu?

-    Biju gan, cienītais kungs. Trīs Māsās tas tika vārīts visur katrā iebraucamajā vietā un krogā.

-   Bet šis noteikti ir labākais, kādu esi baudījis. To vāra Gella, manas meitas meita. Vai esi precējies, Sīpolu bruņiniek?

-   Esmu, cienītais kungs.

-    Žēl gan. Gella nav precējusies. No neglītiem sievišķiem sanāk vislabākās sievas. Sautējumā ir trīs veidu krabji sarkanie, zirnekļkrabji un iekarotāji. Zirnekļkrabjus es neēdu tik vien kā šajā sautējumā, citādi jūtos pa pusei cilvēkēdājs. Valdnieks norādīja uz karogu virs atdzisušā melnā pavarda ģerbonī uz pelēkzaļa laukuma bija izšūts zirnekļkrabis.

-   Dzirdējām, ka Staniss savu labo roku esot sadedzinājis sārtā.

"To labo roku, kas bija pirms manis." Melisandre Pūķakmenī atdeva Alesteru Florentu savam dievam, lai izsauktu labvēlīgu vēju ceļam uz ziemeļiem. Kad karalienes vīri sēja valdnieku Florentu pie staba, viņš bija stiprs un cieta klusu tik cienīgi, cik vien cienīgs var būt puskails vīrs, bet, tiklīdz liesmas nolaizīja viņa kājas, viņš sāka kliegt, un šie kliedzieni aizpūta viņus līdz pat Austrumsardzei pie jūras, ja varēja ticēt sarkanajai sievietei. Dāvosam tas vējš nepatika, jo likās, ka tas ož pēc degošas miesas un aukās, kas raustīja vantis, skanēja ciešanas. "Tas varēju būt arī es."

-   Es neesmu sadedzis, viņš apgalvoja Godrikam, lai gan Austrumsardzē gandrīz nosalu.

-   Pie Mūra tā gadās. Sieviete ienesa svaigu maizes klaipu, vēl gluži karstu, tikko no krāsns. Dāvoss, ieraudzījis viņas roku, nespēja novērst acis, un to, protams, pamanīja valdnieks Godriks. Jā, arī manas meitas meita ir iezīmēta kā visi Boreli jau piecus tūkstošus gadu. Bet šī nav tā mazmeita, kas vāra sautējumu. Viņš pārlauza maizi un pusi pasniedza Dāvosam. Ēd, tā ir laba maize.

Tā patiešām bija laba, lai gan Dāvosam tikpat labi būtu garšojusi sakaltusi garoza. Maize nozīmēja, ka viņš ir uzņemts kā viesis vismaz uz vienu nakti. Trīs māsu valdniekiem nebija laba slava, un visnelāgākā bija tieši Mīļmāsas valdniekam, Māsu miesta vairogam, Viļņlauzes pils saimniekam un Nakts gaismekļa sargātājam Godrikam Borelam… bet pat pirāti un vraku aplaupītāji varēja cerēt uz senajiem viesmīlības likumiem. "Es vismaz piedzīvošu rītu," Dāvoss sev teica. "Esmu ēdis viņa maizi ar sāli."

Taču sautējumā bija arī svešādākas garšvielas par sāli.

-    Vai tas ir safrāns? Safrāns bija vērtīgāks par zeltu, un Dāvoss to bija dabūjis nogaršot tikai reizi mūžā, kad dzīrēs Pūķakmenī karalis Roberts viņam bija piešķīris pusi zivs.

-   Jā, no Kartas. Un pipari arī man ir. Godriks paņēma pirkstos šķipsniņu un pārkaisīja ēdienam. Nav nekā labāka par maltiem melnajiem pipariem no Volantes. Ņem, cik gribi, ja tev patīk asāks ēdiens man ir četrdesmit lādes, nemaz nerunājot par krustnagliņām, muskatriekstiem un mārciņu safrāna. Paņēmu no Melnaces. Viņš iesmējās. Godrikam mutē vēl bija visi zobi, lai gan vairums bija nodzeltējuši, bet viens pat kļuvis melns un nedzīvs. Kuģis bija ceļā uz Brāvosu, taču vētra to iepūta Rīklē un uztrieca uz manām klintīm. Kā redzi, tu neesi vienīgā vētras atpūstā dāvana. Jūra ir nodevīga maita.

"Bet ne tik nodevīga kā cilvēki," Dāvoss nodomāja. Valdnieka Godrika priekšgājēji bija pirātu karaļi, līdz atnāca Stārki ar uguni un zobenu. Kopš tā laika Māsu ļaudis pirātismu bija atstājuši tādiem kā Saladors Sāns, bet paši nodarbojās ar vraku aplaupīšanu. Bākas, kas dega Trīs māsu krastos, brīdināja par sēkļiem, rifiem un klintīm un palīdzēja atrast drošu ceļu, taču vētrainās naktīs dažs labs iededza viltus gaismas, lai neuzmanīgus kapteiņus ievilinātu postā.

-   Vētra tev izdarīja pakalpojumu un atpūta tevi pie manām durvīm, Godriks sacīja. Baltajā oostā tu būtu uzņemts daudz vēsāk. Tu esi ieradies par vēlu, sīr. Valdnieks VImans grasās liekt celi, bet ne jau Stanisa

priekšā. Viņš iedzēra malku alus. Manderliji nav nekādi ziemeļnieki, vismaz savā būtībā ne. Vairāk nekā pirms deviņsimt gadiem viņi ieradās ziemeļos, apkrāvušies ar zeltu un saviem dieviem. Pie Manderas viņi bija diži karaļi, līdz pārspēja paši sevi un zaļās roķeles viņus patrieca. Vilku karalis paņēma viņu zeltu, piešķīra viņiem zemi un ļāva paturēt savus dievus. Viņš ar maizes kumosu ķeksēja sautējumu. Ja Staniss domā, ka resnais gribēs jāt uz brieža, tad maldās. Pirms divpadsmit dienām Māsu miestā piestāja Lauvas zvaigzne, lai piepildītu ūdens mucas. Vai zini to kuģi ar purpurkrāsas burām un zelta lauvu priekšgalā? Tas bija pilns ar Frejiem un devās uz Balto ostu.

-    Ar Frejiem? To Dāvoss bija gaidījis vismazāk. Dzirdējām, ka Freji nokāvuši Vīmana dēlu.

-    Jā gan, Godriks atteica, un resnais bija tik nikns, ka nosolījās pārtikt no maizes un vīna, kamēr būs viņu atriebis. Bet vēl nebija pienācis vakars, kad viņš jau stūma ģīmī gliemenes un kūkas. Starp Māsu miestu un Balto ostu visu laiku braukā kuģi. Mēs viņiem pārdodam krabjus, zivis un kazas sieru, bet viņi mums kokus, vilnu un ādas. Esmu dzirdējis, ka augstība kļuvis resnāks nekā jebkad. Tiktāl par zvērestiem. Vārdi ir vējš, un vējš no Manderlija mutes nav neko labāks par vēju no viņa pakaļas. Valdnieks noplēsa vēl vienu maizes gabalu no bļodas. Freji atveda tam resnajam stulbenim maisu ar kauliem. Var jau būt, ka kādam tas šķitīs labais tonis atvest tēvam mirušā dēla kaulus. Ja tas būtu bijis mans dēls, es uz pieklājību būtu atbildējis ar pieklājību es būtu pateicis Frejiem paldies, pirms viņus visus pakārtu, bet resnais tam ir pārāk smalks. Viņš iebāza maizes kumosu mutē, sakošļāja un norija. Pie manis arī uz vakariņām ir bijuši Freji. Viens sēdēja tieši tur, kur tu tagad sēdi, viņš sevi nosauca par Rīgeru. Es gandrīz pasmējos viņam tieši ģīmī. Viņš stāstīja, ka esot zaudējis sievu un grasoties apņemt jaunu Baltajā ostā. Kraukļi te lidinājās šurpu turpu Vīmans ar Volderu ir noslēguši vienošanos un grasās to nostiprināt ar laulībām.

Dāvoss jutās tā, it kā Godriks viņam būtu iebelzis pa pakrūti. "Ja tā ir taisnība, mans karalis ir pazudis." Stanisam Barateonam Balto ostu vajadzēja kā ēst. Ziemmalu varēja uzskatīt par ziemeļu sirdi, bet Baltā osta bija vārti. Tās līcis neaizsala gadsimtiem ilgi pat visdziļākajā ziemā, un, ziemai tuvojoties, tas varēja nozīmēt ārkārtīgi daudz. Pilsētas sudrabs arīdzan. Lanisteri, kam piederēja viss Rūdas klinšu zelts, bija ieprecējušies Gaisa dārzu bagātībā, bet karaļa Stanisa naudas lādes bija tukšas. "Man vismaz jāmēģina. Varbūt man izdodas tās precības kaut kā aizkavēt."

-   Man jānokļūst Baltajā ostā, viņš teica. Augstība, es lūdzu, palīdziet man.

Valdnieks Godriks ar lielajām saujām plosīja bļodu no maizes un bāza mutē sautējums apkaltušo maizi bija padarījis mīkstu.

-   Man ziemeļnieki nepatīk, viņš pavēstīja. Mestri apgalvo, ka Trīs māsas ir izvarotas pirms diviem tūkstošiem gadu, un Māsu miests neko nav aizmirsis. Pirms tam mēs bijām brīvi ļaudis ar saviem karaļiem, bet pēc tam mums vajadzēja liekt ceļus Ligzdas priekšā, lai dabūtu ziemeļniekus prom. Vilks ar vanagu mūsu dēļ kāvās tūkstoš gadu, līdz pa abiem noknābāja no šīm nabaga salām visu speķi un atstāja plikus kaulus. Tavs karalis Staniss vēl tolaik, kad viņš bija Roberta kuģu pārzinis, bez manas atļaujas iestūrēja manā ostā savu floti un lika pakārt duci labu draugu tādus vīrus kā tu. Viņš pat atļāvās piedraudēt, ka pakāršot mani pašu, ja kāds kuģis noiešot dibenā tāpēc, ka izdzisis Nakts gaismeklis. Un man vajadzēja samierināties ar viņa augstprātību. Viņš noēda gabalu bļodas. Tagad viņš ierodas ziemeļos pazemības pilns un ar asti kājstarpē. Kāpēc lai es viņam palīdzētu? Atbildi.

"Tāpēc, ka viņš ir tavs likumīgais karalis," Dāvoss prātoja. "Tāpēc, ka viņš ir stiprs un vienīgais, kurš spējīgs atjaunot karaļvalsti un aizsargāt to pret ļaunumu, kas sabiezē ziemeļos. Tāpēc, ka viņam ir burvju zobens, kas kvēlo kā saules gaisma." Taču vārdi iesprūda kaklā, jo tie nebūtu aizkustinājuši Mīļmāsas valdnieku un nebūtu viņu tuvinājuši Baltajai ostai ne par pēdu. "Kādu atbildi viņš gaida? Vai man apsolīt viņam zeltu, kura mums nav? Dižciltīgu vīru viņa meitas meitai? Zemi, godu un titulus?" Alesters Florents jau bija mēģinājis spēlēt šo spēli, un karalis viņu par to sadedzināja sārtā.

-    Labā roka, šķiet, ir norijis mēli. Viņam acīmredzot nepatīk sautējums vai patiesība. Godriks noslaucīja muti.

-   Lauva ir pagalam, Dāvoss lēni sacīja. Lūk, arī patiesība, cienītais kungs: Tlvins Lanisters ir miris.

-   Un kas tad ir?

-    Kas tagad valda Karaļa ostā? Nez vai Tommens viņš vēl ir tīrais bērns. Varbūt sīrs Kevans?

Valdnieka Godrika melnajās acīs atmirdzēja sveces liesma.

-   Ja tā būtu, tu jau būtu sakalts važās. Valda karaliene.

Dāvosam viss tapa skaidrs. "Viņu māc šaubas viņš negrib izrādīties zaudētāja pusē."

-    Staniss noturēja Vētrasgalu pret Tīreļiem un pret Sarkanvīniem. Pēdējiem Tārgārjeniem viņš atņēma Pūķakmeni. Pie Gaišās salas viņš satrieca Dzelzs floti. Tas bērnelis nespēs turēties viņam pretī.

-   Tam bērnelim rokās ir visas Rūdas klinšu bagātības un Gaisa dārzu vara. Viņam ir Boltoni un Freji. Godriks paberzēja zodu. Bet… šajā pasaulē skaidrs ir vienīgi tas, ka ziema pienāks. To manam tēvam šeit, šajā pašā zālē, teica Neds Stārks.

-   Te ir bijis Neds Stārks?

-    Pašā Roberta dumpja sākumā. Trakais ķēniņš pieprasīja Ligzdai Stārka galvu, bet Džons Arīns atteica. Tomēr Kaijgale palika uzticīga tronim. Lai tiktu mājās un sasauktu karognešus, Stārkam vajadzēja iet pāri kalniem uz Pirkstiem, kur kāds zvejnieks apņēmās viņu pārcelt pāri Rīklei. Pa ceļam uznāca vētra un zvejnieks noslīka, taču zvejnieka meita paguva Stārku nogādāt Māsās, iekams laiva nogrima. Ļaudis melš, ka šis viņai atstājis maisu sudraba un bastardu vēderā. Šī viņu nosaukusi par Džonu Sniegu, Arīnam par godu. Lai kā arī būtu, mans tēvs sēdēja te, kur tagad es, kad valdnieks Edards ieradās Māsu miestā. Mūsu mestrs lūdzās, lai mēs nosūtam Airīsam viņa galvu, lai pierādītu savu uzticību, un par to mēs būtu saņēmuši bagātīgu atlīdzību. Trakais ķēniņš bija devīgs pret tiem, kas viņam nerunāja pretī. Bet tad mēs uzzinājām, ka Džons Arīns jau ir ieņēmis Kaijgali. Roberts pirmais uzrāpās uz pilsētas mūriem un pats savām rokām nokāva Marku Graftonu. "Tas Barateons ir bezbailīgs," es toreiz teicu, "viņš cīnās tā, kā karalim jācīnās." Mūsu mestrs pasmējās par mani un teica, ka princis Rīgers dumpi apspiedīšot. "Šajā pasaulē ir skaidrs vienīgi tas, ka ziema pienāks," Stārks uz to atbildēja. "Jā, mēs varam zaudēt galvas… bet ja nu mēs uzvaram?" Mans tēvs viņam ļāva iet ar visu galvu uz pleciem. "Ja tu zaudēsi," viņš teica Edardam, "uzskatīsim, ka tu te nekad neesi bijis."

-   Tāpat kā es, Dāvoss Sīvorts atsaucās.

DŽONS

Aizmūra karalis tika izvests priekšā ar kaņepāju virvi ap rokām un cilpu kaklā.

Virves otrs gals bija piesiets pie sīra Godrija Faringa rumaka segliem. Milžkāvim un viņa zirgam bija sudrabainas, izrakstītas bruņas. Mensam Raideram mugurā bija vien plāna tunika un locekļi aukstumā pilnīgi kaili. "Viņi varēja ļaut šim paturēt apmetni," Džons Sniegs nodomāja. "To pašu, kuru mežoņu sieviete bija aizlāpījusi ar purpura zīdu."

Nebija nekāds brīnums, ka Mūris raud.

-   Menss pazīst Apsēsto mežu labāk par jebkuru izlūku, Džons teica karalim Stanisam, kad pēdējo reizi pūlējās pārliecināt gaišību, ka Aizmūra karalis var būt noderīgāks dzīvs nekā miris. Viņš pazīst Tormundu Milžkāvi, viņš ir cīnījies ar svešajiem. Turklāt viņam bija Džoramūna rags, tomēr viņš tajā neiepūta viņš nesagrāva Mūri, lai arī būtu varējis to izdarīt.

Taču Staniss bija kurls pret šiem vārdiem. Likums bija vienkāršs dezertierim vajadzēja zaudēt dzīvību.

Melisandre zem raudošā Mūra pacēla bālās rokas.

-   Mums visiem jāizdara izvēle, viņa paziņoja. Vai tas būtu vīrietis vai sieviete, jauneklis vai vecis, valdnieks vai zemnieks, izvēle ir viena un tā pati. Klausoties viņas balsī, Džons Sniegs nevilšus iedomājās par anīsu, muskatriekstu un krustnagliņām. Viņa stāvēja blakus karalim uz koka sastatnēm, kas bija uzslietas pie bedres. Mums jāizvēlas starp gaismu un tumsu, starp labo un ļauno, starp īsto dievu un neīsto.

Vējš pūta Mensam Raideram sejā biezos, pelēkbrūnos matus, un viņš smaidīdams tos ar abām rokām atglauda, taču, kad Aizmūra karalis ieraudzīja būri, drosme viņu pameta. Karalienes vīri to bija uzmeistarojuši no Apsēstā meža kokiem, atvasēm un zariem priežu zari ar svaigiem sveķiem un sejaskoku pirksti kaula baltumā bija saliekti un savīti savā starpā, lai izveidotu koka restes. Būris karājās virs dziļas bedres, kas bija pilna ar klučiem, lapām un skaliem.

Mežoņu karalis sarāvās, to redzot.

-  Nē, viņš iesaucās, apžēlojieties! Tā nedrīkst, es neesmu karalis, viņi…

Sīrs Godrijs parāva virvi, tā aizžņaudza Aizmūra karalim balsi, un

viņam nekas cits neatlika, kā streipuļot bruņiniekam pakaļ. Kad Menss zaudēja līdzsvaru, Godrijs tālāk viņu vilka ar vilkšanu.

Gūsteknis bija vienās asinīs, kad karalienes vīri, stumdami un stiepdami, viņu iedabūja būrī, un Melisandre noskatījās, kā ducis kavalēristu uzvelk to gaisā.

-   Brīvie ļaudis! Lūk, jūsu melu karalis, un te ir rags, ar kura palīdzību viņš solīja sagraut Mūri. Divi karalienes vīri iznesa priekšā astoņas pēdas garo melno Džoramūna ragu ar veczelta stīpām, kurā bija iegravētas rūnas pirmļaužu rakstu zīmes. Džoramūns bija miris jau pirms tūkstošiem gadu, taču Menss Saltilkņu augstienēs zem ledāja bija atradis viņa kapu. "Un Džoramūns pūta Ziemas ragā un pamodināja milžus." Igrite bija apgalvojusi Džonam, ka Menss ragu neesot atradis. "Vai nu viņa meloja, vai ari Menss turēja to noslēpumā pat no saviem ļaudīm."

Tūkstotis gūstekņu cauri koka restēm noskatījās uz augstu virs galvām pacelto ragu. Visi bija noskranduši un pusbadā. Septiņās valstībās viņi tika saukti par mežoņiem, bet viņi paši sevi dēvēja par brīvļaudīm. Tomēr šie cilvēki neizskatījās ne mežonīgi, ne brīvi tik vien kā izsalkuši, nobijušies un pārsaluši.

-   Džoramūna rags? Melisandre noprasīja. Nē, tas drīzāk būtu jāsauc par Tumsības ragu. Ja Mūris kristu, iestātos nakts gara nakts, kas nebeigtos nekad. Tas nedrīkst notikt un nenotiks! Gaismas Dievs ir ieraudzījis savus bērnus briesmās un sūtījis pie viņiem varoni atdzimušo Azoru Ahaī!

Viņa pamāja ar roku uz Stanisa pusi, un milzīgais rubīns pie viņas kakla pulsēdams izstaroja gaismu.

"Viņš ir akmens, un viņa ir uguns." Karaļa iekritušās acis atgādināja zilas brūces sejā. Viņš bija aplicis pelēkas bruņas, pie platajiem pleciem plīvoja zeltauduma apmetnis ar zvērādas apmali. Uz krūšu bruņām bija

iegravēta liemojoša sirds, bet viņam galvā bija sarkanā zelta kronis ar smailēm, kas atgādināja liesmas. Karalim blakus stāvēja slaidā un skaistā Veļa. Viņa bija kronēta ar vienkāršu tumšas bronzas stīpu, tomēr sieviete ar bronzas kroni izskatījās daudz karaliskāka nekā Staniss ar zeltu uz pieres. Veļai bija pelēkas bezbailīgas acis, zem sermuļādas apmetņa baltas un zelta drānas, bet medaini gaišie mati sapīti garā bizē, kas pāri plecam nokarājās līdz pat viduklim. No aukstuma viņas vaigi bija koši sārti.

Melisandrei kroņa galvā nebija, taču ikviens zināja, ka tieši viņa ir Stanisa Barateona īstā karaliene, nevis tas neglītais sievišķis, kuru viņš bija atstājis drebināties Austru msardzē piejūras. Tika melsts, ka karalis negrasoties saukt karalieni Selīsi un meitu šurp, kamēr Nakts cietoksnis nav iekārtots dzīvošanai. Džonam bija viņu žēl. Pie Mūra bija maz ērtību, pie kādām pieradušas dienvidu dāmas un mazas dižciltīgas meitenes, un Nakts cietoksnī tādu nebija vispār. Tā bija drūma vieta pat cietokšņa ziedu laikos.

-   Brīvie ļaudis! Melisandre sauca. Skatieties, kāds liktenis piemeklē tos, kuri izvēlas tumsu!

Džoramūna rags pēkšņi aizdegās.

Tas čūkstēdams uzliesmoja, un visā garumā pa ragu dejoja zaļas un dzeltenas liesmu mēles. Džona zirgs satraukts iezviedzās, un arī pārējie vīri ierindā tikai ar grūtībām noturēja savus zirgus. Brīvļaudis aiz restēm novaidējās, redzēdami, kā sadeg viņu cerība. Viens otrs sāka bļaut un lamāties, bet vairums apklusa. Uz mirkli šķita, ka rūnas, kas bija iegravētas zelta stīpās, plivinās gaisā. Karalienes vīri to steidzīgi iemeta sārta bedrē.

Menss Raiders būrī raustīja ar abām rokām cilpu sev kaklā un nesakarīgi klaigāja par nodevību un burvībām, noliedza, ka būtu karalis, noliedza savus ļaudis, noliedza savu vārdu un noliedza visu, kas ar viņu jebkad noticis. Viņš kliedza pēc žēlastības, nolādēja sarkano sievišķi, bet tad sāka histēriski smieties.

Džons nenovērsa skatienu, jo negribēja brāļu priekšā izskatīties pārlieku jūtīgs. Viņš bija atvedis līdzi divus simtus vīru, vairāk nekā pusi visa Melnās pils karaspēka brāli zirgu mugurās ar šķēpiem rokās bija izkārtojušies drūmās rindās un uzlikuši galvās kapuces, lai slēptu sejas un… to, ka vairums no viņiem bija sirmi veči un zaļi puikas. Brīvļaudis baidījās no Naktssardzes, un Džons gribēja, lai viņi šīs bailes paņem sev līdzi uz jaunajām mājām dienvidos no Mūra.

Rags malkas kluču, lapu un skalu kaudzē nobrakšķēja, vēl pēc trim sirdspukstiem liesmās bija visa bedre. Ar sasietajām rokām ieķēries koka

restēs, Menss šņukstēja un lūdzās, bet, kad viņu sasniedza uguns, sāka lēkāt. Viņa bļāvieni pārvērtās vienā garā baiļu un sāpju kliedzienā bez vārdiem. Aizmūra karalis būrī mētājās kā degoša lapa, kā naktstautriņš sveces liesmā.

Džons nevilšus atcerējās kādu dziesmu.

"Brāļi, ak, brāļi, mans mūžs nu ir galā,

Jo dornietis laupīja dzīvību man.

Tas ir vien nieks, jo jāmirst ir visiem,

Bet es toties izdrāzu dornieša sievu!"

Veļa stāvēja uz paaugstinājuma tik nekustīgi, it kā būtu izgrebta no sāls. "Viņa neraudās un nenovērsīsies." Džonam ienāca prātā, diez ko viņas vietā būtu darījusi Igrite. "Sievietes ir spēcīgas." Viņš attapa, ka domā par Semu, Mestru īmonu un Lefkoju ar bērnu. "Viņa mani nolādēs līdz pēdējam elpas vilcienam, bet citas izejas nav." No Austrumsardzes bija pienākusi ziņa, ka šauro jūru plosot mežonīgas vētras. "Es gribēju, lai viņi būtu drošībā. Vai neesmu viņus nosūtījis krabjiem par barību?" Iepriekšējā naktī Džons bija sapņojis, ka Sems noslīkst, Igrite mirst ar viņa raidītu bultu miesā (patiesībā tā nebija viņa bulta, bet sapņos vienmēr) un Lefkoja raud asiņainas asaras.

Džonam Sniegam vienreiz pietika.

-   Dariet, kas darāms viņš noteica.

Almers no Karaļmeža paņēma loku un izvilka no maksts melnu bultu. Saldumiņš Donels Hils atmeta kapuci un darīja tāpat. Arī Pelēkais Gārts un Bārdainais Bens atvilka stiegras un izšāva.

Viena bulta trāpīja Mensam Raideram krūtīs, otra vēderā, trešā kaklā. Ceturtā iestrēga būra restēs un mirkli šūpojās, bet tūdaļ aizdegās ari tā. Kad mežoņu karalis noslīga uz degošā būra grīdas, Mūri atbalsojās sievietes raudas.

-   Un tagad viņa sardze ir galā, Džons klusi nočukstēja. Menss Raiders reiz bija Naktssardzes brālis, bet tad nomainīja melno apmetni pret apmetni ar koši sarkana zīda ielāpu.

Staniss uz paaugstinājuma rauca pieri, un Džons vairījās no viņa skatiena. Sadegušais būra dibens izkrita, restes sāka izjukt ik reizi, kad augšup uzšāvās liesmas, bedrē krita sarkanmelnās oglēs pārvērtušies zari.

-    Gaismas Dievs radīja sauli, mēnesi un zvaigznes, lai izgaismotu mūsu ceļu, un deva mums uguni, lai mēs varētu atvairīt nakti, Melisandre klāstīja mežoņiem. Viņa liesmām neviens nespēs stāties pretī.

-  Viņa liesmām neviens nespēs stāties pretī, karalienes vīri atsaucās.

Sarkanās sievietes tumšsarkanais talārs plīvoja vējā, kapara krāsas

mati virmoja ap seju kā atspulgs miglā. Garas dzeltenas liesmas dancoja pirkstu galos kā nagi.

-    Brīvie ļaudis! Jūsu viltus dievi jums palīdzēt nevar! Jūsu viltus rags jūs neglāba! Jūsu viltus karalis deva jums vien nāvi, izmisumu un sakāvi… bet, lūk, kur stāv īstais karalis! Skatieties visi viņa diženumā!

Staniss Barateons izvilka no maksts Gaismas Nesēju.

Zobens gaismā atdzīvojās un zaigoja dzeltenos, sarkanos un oranžos toņos. Džons to visu jau bija redzējis… bet ne gluži tā. Gaismas Nesējs tagad līdzinājās saulei, kas izkalta no tērauda. Kad Staniss pacēla zobenu virs galvas, viri aizgriezās un aizsedza acis. Zirgi zviedza, un viens pat nometa jātnieku. Uguns bedrē šķita sarūkam šīs gaismas vētras priekšā gluži kā kucēns, kurš sastapis lielu suni. Krāsu viļņiem skraidot pa ledu, Mūris laistījās sarkanā, sārtā un oranžā gaismā. "Vai tas ir karalisko asiņu spēks?"

-   Rietmalā ir tikai viens karalis, Staniss sacīja skarbā balsī, kas nepavisam nelīdzinājās Melisandres dūdošanai. Ar šo zobenu es aizstāvēšu savas tiesības un iznīcināšu visus, kas man traucēs. Lieciet celi, un es jums apsolu pārtiku, zemi un taisnību. Metieties ceļos un dzīvojiet vai ari ejiet un mirstiet. Izvēle ir jūsu rokās. Viņš iebāza zobenu atpakaļ maksti, un pasaule atkal satumsa, it kā saule būtu paslēpusies aiz mākoņa. Atveriet vārtus.

-   Atvērt vārtus! slrs Kleitons Sags noaurojās tik dobji kā kara taure.

-   Atvērt vārtus! piebalsoja sargu komandieris sīrs Korlīss Penijs.

-   Atvērt vārtus! sauca seržanti.

Vīri metās izpildīt pavēli. Noasinātie mieti tika izvilkti no zemes, pāri dziļajiem grāvjiem tika pārsviesti dēļi, un gūstekņu nometnes vārti plati pavērās. Džons Sniegs pacēla un nolaida roku, un viņa melno brāļu ierinda pašķīrās, atbrīvojot ceļu uz Mūri, kur Skumjais Eds Tolets savukārt atvēra dzelzs vārtus.

-   Nāciet, Melisandre aicināja. Nāciet uz gaismu… vai arī bēdziet atpakaļ tumsā. Bedrē zem viņas sprakšķēja uguns. Ja vēlaties dzīvi, nāciet pie manis.

Un viņi nāca. Gūstekņi, klibodami un balstīdamies uz biedru pleciem, palēnām sāka atstāt ieslodzījuma vietu. "Ja gribat ēst, nāciet pie manis," Džons nodomāja. "Ja negribat nosalt vai nomirt badā, stājieties dienestā." Daži nācēji, baidoties no lamatām, vilcinājās, tomēr pa laipām izgāja no mietu loka un lēni virzījās uz Melisandres un Mūra pusi. Citi,

redzot, ka pirmajiem nekas ļauns nav noticis, sekoja. Viņu kļuva arvien vairāk, un drīz vien mežoņi plūda nebeidzamā straumē. Karalienes vīri kniedētos kamzoļos un pusķiverēs katram, kas gāja garām, vai tas bija vīrietis, sieviete vai bērns, iedeva baltu sejaskoka gabalu nūju, salauztam kaulam līdzīgu zaru vai sarkanu lapu riekšavu. "Kumoss veco dievu, lai pabarotu jauno dievu." Džons savilka zobena rokas pirkstus.

Karstums no bedres bija jūtams pat pa gabalu, un mežoņiem tas noteikti šķita svilinošs. Ļaudis, tuvojoties liesmām, bailīgi sarāvās, bērni raudāja. Daži pagriezās uz meža pusi. Jauna sieviete ar bērnu uz katras rokas ik pēc pāris soļiem atskatījās, lai pārliecinātos, ka viņai neviens neseko, un, nokļuvusi pie meža, metās skriešus. Kāds sirmbārdis vicinājās ar sejaskoka nūju kā ieroci, līdz karalienes vīri viņu nodūra ar šķēpiem. Pārējie bija spiesti kāpt mironim pāri, tāpēc sīrs Korlīss lika to iesviest sārtā. Pēc šā starpgadījuma vairāk brīvļaužu izvēlējās doties uz mežu vismaz katrs desmitais.

Tomēr vairums gāja uz Mūra pusi. Aiz muguras bija tikai aukstums un nāve, bet priekšā bija cerība. Viņi gāja un meta liesmās sejaskoka gabalus R’lors bija negausīga dievība, tas allaž bija izsalcis. Tā nu jaunais dievs aprija vecā dieva līķi un meta milzīgas melnas Stanisa un Melisandres ēnas uz Mūra, kas tinās rūsganā uguns atblāzmā.

Sigorns pirmais metās ceļos karaļa priekšā. Jaunais Tennas magnārs bija tāds pats kā tēvs, tikai jaunāks un mazāka auguma slaids, pliku galvu, bronzas lielu sargos un ādas kreklā ar bronzas zvīņām. Nākamais bija Grabsvārcis grabošās kaulu bruņās, miecādas drānās un ar milža galvaskausu bruņucepures vietā. Zem kauliem slēpās sanīcis un nožēlojams radījums ar apdrupušiem brūniem zobiem un dzelteniem acu baltumiem. "Sīks, ļauns un nodevīgs vīrelis vienlīdz stulbs un nežēlīgs." Džons ne uz mirkli nenoticēja, ka šis spētu palikt karalim uzticīgs, tāpēc viņam ienāca prātā, diez ko domā Veļa, redzot, kā Grabsvārcis, saņēmis piedošanu, liec ceļus.

Viņiem sekoja zemāka ranga barveži: divi ragkāju klanu virsaiši melnām un cietām pēdām, veca vieda, kuru godā turēja Pienupes krastu ļaudis, kaulains tumšacains puika divpadsmit gadus vecais Alfīna Vārnubendes dēls, Suņagalvas Harmas brālis Haleks ar visām viņas cūkām, un visi karaļa priekšā lieca ceļus.

"Ir pārāk auksts tādiem kumēdiņiem," Džons prātoja.

-    Brīvļaudis nicina ceļu liecējus, viņš tika brīdinājis Stanisu. Ļaujiet viņiem saglabāt savu lepnumu, un viņi jūs mīlēs vairāk.

-   Man vajag zobenus, nevis skūpstus, gaišība viņā neklausījās.

Kad celis bija liekts, mežoņi gar melno brāļu ierindu šļūca uz vārtiem.

Džons bija licis Zirgam, Atlasam un pusducim brāļu ar lāpām pavadīt viņus cauri Mūrim. Otrā pusē viņus gaidīja bļodas ar karstu sīpolu zupu, rupjmaize un desa. Tur bija arī drānas: apmetņi, bikses, zābaki, tunikas un labi ādas cimdi. Tagad viņi varēs gulēt tīrās salmu cisās un pie ugunskura slēpties no nakts aukstuma. Karalim nevarēja pārmest apdomības trūkumu. Agrāk vai vēlāk Tormunds Milžkāvis atkal uzbruks Mūrim, un Džonam labprāt gribējās uzzināt, kurā pusē tad nostāsies Stanisa jaunie pavalstnieki. "Brīvļaudīm var dāvāt gan zemi, gan žēlastību, taču viņi paši izvēlēsies savus karaļus, un viņi izvēlējās Menšu, nevis tevi."

Džonam blakus piejāja Bovens Māršs.

-    Nudien nedomāju, ka piedzīvošu ko tādu. Pārvaldnieks bija pamatīgi novājējis pēc ievainojuma galvā, ko bija guvis pie Miroņgalvu tilta, tur viņš bija zaudējis daļu auss. "Viņš vairs nemaz neizskatās pēc granātābola," Džons nodomāja.

-   Mēs lējām asinis, lai pie aizas apturētu mežoņus. Tur krita labi vīri draugi un brāļi un kā labad?

-     Šo izlēcienu nolādēs visa karaļvalsts, indīgi paziņoja Elisers Torns. Ikviens godīgs Rietmalas vīrs, izdzirdot pieminam Naktssardzi, pagriezīsies un nospļausies.

"Diez ko tu zini par godīgiem cilvēkiem?"

-   Klusumu ierindā!

Pēc tam, kad Džanoss bija zaudējis galvu, Elisers bija kļuvis piesardzīgāks, taču viņa ļaunums nekur nebija pazudis. Džons apsvēra domu par to, ka varētu viņam piešķirt amatu, ko bija noraidījis Slints, tomēr komandieris gribēja šo vīru paturēt savā tuvumā. "Viņš allaž ir bijis bīstamākais no abiem." Tā nu Sniegs Pelēksardzes komandēšanu uzticēja sirmajam Ēnu torņa pārvaldniekam.

Viņš cerēja, ka divi jaunizveidotie karaspēki kaut ko mainīs. "Naktssardze var nolaist brīvļaudīm asinis, bet apturēt mēs viņus nespējam." Arī Mensa Raidera sadedzināšana situāciju nemainīja. "Mūsu joprojām ir daudz par maz, un bez izlūkiem mēs esam kā akli. Jāsūta vīri ārā, bet vai viņi atgriezīsies?"

Eja cauri Mūrim bija šaura un līka, turklāt daudzi mežoņi bija veci, slimi vai ievainoti, tāpēc iešana vedās nāvīgi gausi kad pēdējais no mežoņiem bija liecis celi, jau bija iestājusies nakts. Liesmas sārta bedrē bija mierīgākas, un karaļa ēna uz Mūra sarukusi četrreiz mazāka. Džons

Sniegs redzēja Stanisa elpas mākoņus. "Auksts," viņš prātoja, "un kļūst vēl aukstāks. Kumēdiņi ir ievilkušies."

Divdesmit gūstekņi vēl bija palikuši nometnē. Starp viņiem bija četri milži milzīgas, spalvainas radības ar nošļukušiem pleciem, resnām kājām un lielām, plakanām pēdām. Neraugoties uz lielo augumu, arī viņi būtu varējuši iziet pa eju, taču viens neparko negribēja šķirties no mamuta, savukārt citi milži nevēlējās pamest viņu. Visi pārējie bija parasta auguma cilvēki. Vieni bija miruši, citi mira, bet pārējie bija radi vai tuvi draugi, kas nebija ar mieru atstāt tuviniekus par bļodu sīpolu zupas.

Dažs trīcēja, cits bija pārāk stīvs, lai trīcētu, bet visi klausījās, kā Mūrī atbalsojās karaļa balss.

-   Jūs varat iet, kur vēlaties, Staniss viņiem teica. Pastāstiet cilvēkiem, ko te redzējāt. Pastāstiet, ka redzējāt īsto karali un ka visi ir gaidīti šajā karaļvalstī, ja vien viņi spējīgi dzīvot mierā. Ja ne tad lai viņi bēg vai slēpjas, jo turpmāk es nepieļaušu uzbrukumus manam Mūrim.

-   Viena karaļvalsts, viens dievs, viens karalis! spiedza Melisandre.

Karalienes vīri arī vilka līdzi, sizdami šķēpu kātus pret vairogiem.

-    Viena karaļvalsts, viens dievs, viens karalis! STANISS! STANISS! VIENA KARAĻVALSTS, VIENS DIEVS, VIENS KARALIS!

Ne Veļa, ne Naktssardzes vīri bļaušanā neiesaistījās. Izmantojot kņadu par aizsegu, daži atlikušie mežoņi nozuda mežā. Milži aizgāja pēdējie divi jāja uz mamutiem, divi kājām. Palika vien mirušie. Džons noskatījās, kā Staniss ar Melisandri pie sāniem nokāpj no paaugstinājuma. "Stanisa sarkanā ēna. Viņa nekad ilgi neatstāj to vienu." Abus ielenca karaļa godasardze sīrs Godrijs, slrs Kleitons un ducis citu bruņinieku no karalienes vīriem. Viņu bruņās mirgoja mēnessgaisma, un vējš plandīja viņu apmetņus.

-   Pārvaldniek, Džons sacīja Māršām, saskaldiet nometnes žogus malkā un miroņus iemetiet sārtā.

-    Kā cienītais kungs pavēl. Māršs izkliedza pavēles, un kalpotāji metās ārdīt koka sienas. Pārvaldnieks, saraucis pieri, noskatījās viņiem pakaļ. Tie mežoņi… vai domājat, ka viņi paliks mums uzticīgi, cienī tais kungs?

-   Kāds jau paliks, bet visi ne. Starp viņiem tāpat kā starp mums ir gan gļēvuļi, gan blēži, gan vārguļi, gan stulbeņi.

-   Bet mūsu zvērests… mēs esam zvērējuši aizsargāt karaļvalsti…

-   Tiklīdz brīvļaudis būs izmitināti Dāvinājumā, viņi kļūs par karaļvalsts iedzīvotājiem, Džons paskaidroja. Šie ir grūti laiki, un tie kļūs

vēl grūtāki mēs esam redzējuši savus īstos ienaidniekus ar baltiem ģīmjiem un koši zilām acīm. Brīvļaudis arī viņus ir redzējuši, un Stanisam ir taisnība: mums ar mežoņiem ir kopēja cīņa.

-    Kopēja cīņa pret kopējiem ienaidniekiem, tam es piekrītu, atbildēja Bovens iVIāršs, bet tas jau nenozīmē, ka mums jāielaiž pa vārtiem desmitiem tūkstoši izsalkušu mežoņu. Lai viņi iet atpakaļ uz saviem ciemiem un cīnās ar svešajiem tur, bet mēs aizmūrēsim vārtus. Otels teica, ka tas neesot grūti ejas tikai jāpiekrauj ar akmeņiem un caur šaujamlūkām jāsalej ar ūdeni. Mūris pats izdarīs pārējo. Sals un svars… mēneša laikā Mūris izskatīsies tāds, it kā vārtu tajā nekad nebūtu bijis, un ienaidnieks būtu spiests sev ceļu tajā izcirst.

-   Vai rāpties pāri.

-    Nez vai, Māršs atteica. Svešie nav sirotāji, kas nāk pēc svešas sievas un laupījuma. Tormunds nāks ar vecām sievām, bērniem, aitu bariem, kazām un pat mamutiem. Viņam būs vajadzīgi vārti, un šobrīd to ir tikai trīs. Ja viņš sūtīs Mūrī augšā kāpējus, tad pret tiem aizstāvēties būs tikpat vienkārši kā noķert zivi grāpītī.

"Zivs nerāpsies ārā no grāpīša, lai iedurtu tev vēderā šķēpu." Džons pats bija kāpis Mūrī.

-    Mensa Raidera strēlnieki uz mums izšāva kādus desmit tūkstošus bultu, Māršs turpināja, spriežot pēc tā, cik mēs savācām. Mūsu vīrus uz Mūra sasniedza mazāk par simtu, un tās pašas galvenokārt tik augstu bija uzcēlušas nejaušas vēja pūsmas. Rudais Alīns no Rožmeža bija vienīgais, kas augšā dabūja galu, un viņš nositās krītot, nevis gāja bojā no bultas, kas trāpīja viņam kājā. Donals Nojs krita, aizstāvot vārtus. Tas bija drosmīgi, jā… bet, ja vārti būtu aizmūrēti, mūsu brašais ieroču meistars vēl būtu kopā ar mums. Ja mēs esam augšā, ienaidnieki mums nevar padarīt neko, lai viņu būtu simt vai simt tūkstoši.

"Zināma taisnība viņam ir." Mensa Raidera karaspēks pret Mūri bija sašķīdis kā klinšainā krastā izskrējis vilnis, kaut arī aizstāvji bija tikai saujiņa veču, zeņķu un kropļu. Tomēr veselais saprāts liedza Džonam piekrist.

-   Ja mēs aizmūrēsim vārtus, tad nevarēsim sūtīt ārā izlūkus, viņš aizrādīja. Mēs būsim kā bez acīm.

-    Valdnieka Mormonta pēdējais izlūkgājiens Naktssardzei maksāja ceturto daļu visu vīru. Mums jāsaglabā tas spēks, kas mums vēl ir palicis. Ikviena nāve to samazina, un mēs vēl esam tik skraji izkaisīti… Mans tēvocis mēdza teikt, ka kautiņā vinnēs tas, kurš stāvēs augstāk. Nostāties augstāk par Mūri jau vairs nevar, komandieri.

-   Staniss ir apsolījis zemi, pārtiku un vienlīdzību visiem mežoņiem, kas lieks celi. Viņš nekādā gadījumā mums neļaus aizmūrēt vārtus.

-   Valdniek Sniegs, Māršs saminstinājās, es neesmu nekāds tenku vācele, bet klīst runas, ka jūs… sākat pārāk iedraudzēties ar to Stanisu. Viens otrs pat domā, ka jūs esat…

"Jā, dumpinieks un pārbēdzējs, bastards un vārgs." Džanosa Slinta vairs nebija, bet viņa meli palika.

-   Es zinu, ko viņi domā. Džons bija dzirdējis pļāpas un redzējis, kā vīri aizgriežas, ieraugot viņu pagalmā. Ko tad viņi gribētu? Lai mēs paceltu zobenus gan pret Stanisu, gan pret mežoņiem? Gaišībai ir trīsreiz vairāk vīru nekā mums, un viņš ir mūsu viesis viņu sargā viesmīlības likumi. Un mēs viņam esam pateicību parādā.

-   Valdnieks Staniss mums palīdzēja tad, kad palīdzība mums bija vajadzīga, Māršs izvairīgi sacīja, bet viņš vienalga ir dumpinieks, un ar viņa dumpi ir cauri. Un tāpat būs ar mums, tiklīdz Dzelzs tronis mūsos saskatīs nodevējus. Mēs nedrīkstam nostāties zaudētāja pusē.

-    Es negrasos nostāties nevienā pusē, Džons atsaucās, tikai es neesmu tik pārliecināts par šā kara iznākumu, kā, šķiet, jūs, cienītais. Tagad, kad Tīvins ir miris, jau nu noteikti. Ja varēja ticēt runām, kas tika nestas šurp pa Karaļceļu, karaļa labā roka bija sēdējis atejā, kad viņu nogalējis punduris. Džons īslaicīgi bija pazīstams ar Tīrionu Lanisteru. "Viņš spieda man roku un sauca mani par draugu." Negribējās ticēt, ka mazajam vīrelim pietiktu spēka nokaut tēvu, taču valdnieka Tīvina nāvi, šķiet, apšaubīt nevarēja. Tas lauva Karaļa ostā ir tikai kucēns, bet Dzelzs tronis ir spējis sagriezt strēmelēs pat pieaugušus vīrus.

-    Puika jau viņš ir gan, cienītais kungs, bet… karalis Roberts bija tautā tīri labi ieredzēts, un vairums joprojām domā, ka Tonunens ir viņa dēls. Jo ļaudis vairāk iepazīst Stanisu, jo mazāk viņu mīl, un vēl mazāk Melisandri ar saviem sārtiem un drūmo sarkano dievu. Viri sāk kurnēt.

-   Viņi kurnēja arī par komandieri Mormontu. Viņš man reiz teica, ka vīriem patīk sūroties par sievām un kungiem. Tie, kam nav sievu, ar divtik lielu sparu sūrojas par kungiem. Džons palūkojās gūstekņu nometnes virzienā. Divas sienas jau bija noārdītas, un arī trešā ātri dila.

-    Pabeidziet te visu, Boven, un pielūkojiet, lai visi miroņi tiek sadedzināti. Un pateicos par padomu apsolu, ka padomāšu par visu, ko teicāt.

Kad Džons vieglā riksī jāja atpakaļ pie vārtiem, virs bedres vēl vējš nēsāja dūmus un pelnu vērpetes. Izlēcis no segliem, komandieris pie rokas izveda zirgu cauri Mūrim uz dienvidu pusi, un viņam pa priekšu

gāja Skumjais Eds ar lāpu. Tās liesmas laizīja ejas griestus, tāpēc saltas asaras pilēja viņiem uz galvām katrā soli.

-   Labi, ka tas rags ir sadedzis, cienītais kungs, Eds teica. Tieši pagājšnakt es sapni redzēju, ka mīžu lejā no Mūra, kad kāds ir iedomājies tajā ragā iepūst. Bet es jau nesūrojos. Tikai gribēju teikt, ka labāk jutos tajā vecajā sapnī, kur Suņagalva Harma mani izbaro savām cūkām.

-   Harma ir pagalam, Džons atteica. Bet cūkas vēl dzīvas. Tās lūrēja uz mani tā, kā kāvējs lūr uz šķiņķi. Es gan negribu teikt, ka mežoņi vēl mums ļaunu. Jā mēs sacirtām un sadedzinājām viņu dievus, bet vietā devām sīpolu zupu. Kas gan ir dievs salīdzinājumā ir kārtīgu bļodu sīpolu zupas? Es pats labprāt mainītos.

Džona melnās drānas vēl arvien oda pēc dūmiem un apdegušas miesas. Viņš saprata, ka vajadzētu paēst, taču vairāk par ēdienu viņš ilgojās pēc sabiedrības. "Kausu vīna kopā ar mestru īmonu, kādu mierīgu sarunu ar Semu, pasmieties kopā ar Pīpu, Grenu un Todu." Taču Imons un Sems bija aizbraukuši, bet pārējie draugi…

-   Es šovakar ēdīšu vakariņas kopā ar visiem.

-   Būs vārīta vēršgaļa ar bietēm, Skumjais Eds kā vienmēr zināja, kas liek gatavots. Hobs gan teica, ka viņam beigušies mārrutki. Kā lai ēd vēršgaļu bez mārrutkiem?

Tā kā mežoņi bija nodedzinājuši veco kopējo zāli, Naktssardzes vīri maltītes ieturēja akmens pagrabā zem arsenāla plašajai telpai, ko ailās dalīja divas četrkantainu akmens kolonnu rindasļ bija velvju griesti, bet gar sienām rindojās milzīgas vīna mucas. Netālu no uguns sēdēja un savā starpā klusi sarunājās bariņš izlūku un daži karalienes vīri.

Pie cita galda, kur bija sanākuši jaunākie vīri, Pīps ar nazi durstīja rāceni.

-   Nakts ir tumša un rāceņu pilna, viņš svinīgā balsī paziņoja. Aizlūgsim, mani bērni, par brieža gaļu ar sīpoliem un maķenīt gardas mērces.

Draugi Grens, Tods, Atlass sāka smieties, bet Džons Sniegs nesmējās ar viņiem kopā.

-   Izsmiet citu cilvēku lūgšanas ir muļķīgi, Pīp. Un arī bīstami.

-   Ja sarkanais dievs ir apvainojies, lai mani uz līdzenas vietas sasper zibens.

Smiekli noplaka.

-   Mēs smējāmies par priesterieni, paskaidroja Atlass lokanais un glītais puisietis, kurš savulaik Senpilsētā bija piestrādājis par mauku.

Mēs tikai jokojāmies, cienītais kungs.

-   Jums ir savi dievi, viņai savs. Lieciet viņu mierā.

-    Viņa gan mūsu dievus mierā neliks, Tods iebilda. Viņa septiņus dievus sauc par viltus dieviem, cienītais kungs. Un vecos dievus arī. Viņa lika mežoņiem dedzināt sejaskoku zarus, jūs pats redzējāt.

-   Es nevaru pavēlēt valdniecei Melisandrei, bet jums varu. Es nepieļaušu, ka starp karaļa un maniem vīriem izceļas domstarpības.

-   Pietiek kurkšķēt, drosmīgais Tod, Pīps uzlika viņam roku uz pleca, jo mūsu dižais valdnieks Sniegs ir runājis.

Pīps pielēca kājās un zobgalīgi paklanījās.

-    Izlūdzos piedošanu. Turpmāk es pat ausis vairs nekustināšu bez augstības augstās pavēles.

"Viņš domā, ka tā ir spēle." Džons gribēja vest biedru pie prāta.

-   Kustini ausis, cik gribi. Mani vairāk uztrauc tas, kā tu kustini mēli.

-             Es pieskatīšu, lai viņš turpmāk ir piesardzīgāks, Grens apsolīja,

-    un iebliezīšu, ja viņš taisīs ziepes. Puisis saminstinājās. Cienītais kungs, vai jūs ieturēsiet vakariņas kopā ar mums? Oven, pabīdies, lai Džons var apsēsties.

Džons neko citu nealka. "Nē," viņš tomēr sev teica, "tie laiki ir pagājuši." Šī apjausma viņam iedūra kā ar nazi vēderā brāļi taču viņu bija ievēlējuši par komandieri. Gan mūris, gan brāļu dzīvības tagad bija viņa rokās. "Valdnieks var mīlēt savus padotos," Sniegs dzirdēja tēva balsi, "taču nedrīkst kļūt par draugu. Kādu dienu viņam var gadīties šos vīrus tiesāt vai sūtīt nāvē."

-   Citā reizē, komandieris atteica. Ēd vien, Ed, man vēl darbs darāms.

Ārā aukstums bija pieņēmies spēkā. Viņš redzēja, kā karaļa torņa logos pils otrā malā spīd sveču gaisma. Veļa stāvēja uz torņa jumta un vēroja Mūri. Staniss lika viņai uzturēties cieši apsargātos kambaros tieši virs savējiem, tomēr ļāva iziet uz jumta un izlocīt kājas. "Viņa izskatās vientuļa," Džons nodomāja. "Vientuļa un jauka." Igrite ar uguns noskūpstītajiem rudajiem matiem arī savā ziņā bija skaista, taču tieši smaids atdzīvināja meitenes seju. Veļai Turpretī smaidīt nevajadzēja viņa tāpat spētu sagrozīt vīriešu galvas jebkurā pasaules galmā.

Un tomēr gūstītājiem mežoņu princese nepatika, jo viņa šķībi raudzījās uz "ceļu liecējiem" un trīs reizes bija mēģinājusi aizbēgt. Kad viens no sargiem viņas klātbūtnē zaudēja modrību, sieviete izrāva viņam no maksts dunci un ietrieca pašam kaklā collu pa kreisi, un kareivis būtu beigts.

"Vientuļa, jauka un nāvējoša," Džons Sniegs prātoja, "un es būtu varējis viņu dabūt. Viņu, Ziemmalu un tēva vārdu." Tomēr viņš bija izvē lējies melno apmetni un mūri no ledus. Viņš bija izvēlējies godu. "Tas tāds bastarda gods."

Viņš gāja pāri pagalmam, labajā pusē palika Mūris. Augšpusē ledus blāvi zaigoja, bet lejā tinās tumsā. Pie vārtiem cauri restēm vīdēja oranža blāzma tur sargi slēpās no vēja. Džons dzirdēja kā, būrim šļūkājot pa ledu, brakšķ ķēdes. Augšā uz Mūra sargkareivji droši vien nojumē spiedās ap ogļu pannām un sakliedzās, lai vēja auros cits citu varētu dzirdēt citādi nevarēja, jo tad katrs iegrimtu savā mazajā klusuma pilnajā pasaulītē. "Man jāstaigā pa ledu, jo Mūris ir mans."

Kad Džons gāja garām vietai pie Komandiera torņa drupām, kur viņa rokās bija nomirusi Igrite, uzradās Spoks, elsdams salā siltus elpas mākoņus. Vilka acis mēnesnīcā zvēroja sarkanas kā divi ugunskuri. Džons sajuta mutē asiņu garšu un saprata, ka zvērs naktī ir kādu nogalējis. "Nē," viņš domāja, "Es esmu cilvēks, nevis vilks." Puisis noslaucīja muti ar cimdotās plaukstas virspusi un nospļāvās.

Zem kraukļu novietnes vēl arvien mitinājās Klaidass. Džons pieklauvēja, un viņš, kājas šļūkādams, ar sveci rokā pavēra durvis.

-   Vai es iztraucēju? Džons apvaicājās.

-   Nepavisam. Klaidass atvēra durvis platāk. Es vāru karstvīnu. Vai cienītais kungs iedzers kādu kausu?

-   Labprāt.

Džonam rokas bija nosalušas stīvas, tāpēc viņš novilka cimdus un izstaipīja pirkstus.

Klaidass gāja atpakaļ pie pavarda un apmaisīja vīnu. "Viņam ir jau gandrīz sešdesmit, īsts vecis. Blakus īmonam viņš tikai izskatījās jauns." Viņš bija maza auguma un apaļīgs, ar blāvām sārtām ačelēm kā kādai nakts radībai. Uz pakauša auga daži balti mati. Klaidass ielēja karstvīnu, Džons paņēma kausu abās rokās, pasmaržoja garšvielas un iedzēra. Siltums pārņēma krūtis. Tad viņš kārtīgi nodzērās, lai aizskalotu asiņu garšu no mutes.

-    Karalienes vīri teica, ka Aizmūra karalis esot miris kā gļēvulis brēcis pēc žēlastības un noliedzis, ka ir karalis.

-   Tā arī bija. Gaismas Nesējs spīdēja spožāk nekā jebkad, tik spoži kā saule. Džons pacēla kausu. Par Stanisu Barateonu un viņa burvju zobenu.

Vīnam šoreiz likās rūgta piegarša.

-   Ar gaišību nav viegli sadzīvot, bet tā jau ar visiem, kam galvā kronis. Mestrs Imons mēdza teikt, ka daudzi lieliski vīri ir kļuvuši par draņķīgiem karaļiem, savukārt dažs labs nelietis ir izrādījies par labu karali.

-   Viņš jau to zināja. Imons Tārgārjens bija pieredzējis Dzelzs tronī sēžam deviņus karaļus, un viņš pats bija karaļa dēls, karaļa brālis un

karaļa tēvocis. Ieskatījos tajā grāmatā, ko īmons mans atstāja "Nefrīta sarakstā". Tur rakstīts par Azoru Ahaī, un Gaismas Nesējs bijis viņa zobens. Ja var ticēt Votaram, zobens bijis rūdīts sievas asinīs, tāpēc Gaismas Nesējs nekad neesot bijis auksts tas bijis tikpat silts kā Niša Niša, bet kaujās kļuvis ugunīgi karsts. Reiz Azors Ahaī cīnījies ar briesmoni. Kad šis iegrūdis zobenu zvēram vēderā, tam sākušas vārīties asinis. Pa muti plūduši dūmi un tvaiks, acis izkusušas un un iztecējušas pāri vaigiem, bet pats ķermenis sadedzis.

-   Zobens, kas pats rada karstumu… Klaidass samirkšķināja acis.

-    …būtu lieti noderīgs pie Mūra. Džons nolika kausu uz galda un uzvilka melnos kurmjādas cimdus. tikai žēl, ka tas zobens, ko vicina Staniss, ir auksts. Gribētos redzēt šo viņa Gaismas Nesēju kaujā. Paldies par vīnu. Spoks, ejam.

Džons uzmeta galvā kapuci un atvēra durvis, un baltais vilks izgāja viņam līdzi nakts tumsā.

Arsenālā bija tumšs un kluss. Džons pamāja sargiem un pagāja garām klusējošai šķēpu rindai. Savā kambarī viņš zobensiksnu pakāra uz vadža vienā durvju pusē, apmetni otrā. Novilcis cimdus, viņš saprata, ka rokas joprojām ir nosalušas un stīvas, tāpēc vajadzēja labu brīdi, lai aizdegtu sveces. Spoks saritinājās uz paklāja un iemiga, bet Džons vēl nevarēja rast mieru. Uz apskrambātā priedes koka galda bija kartes, kurās redzams Mūris un zemes aiz tā, izlūku saraksti un vēstule no Ēnu torņa Denīsa Malistera plūstošajā rokrakstā.

Komandieris vēlreiz izlasīja Ēnu torņa vēstuli, noasināja spalvu, atkorķēja melnas tintes pudelīti un uzrakstīja divas vēstules: vienu sīram Denīsam, otru Koteram Paikam. Abi pieprasīja vairāk vīru, tāpēc viņš izlēma uz Ēnu torni nosūtīt Halderu un Todu, bet Grenu un Pīpu uz Austrumsardzi pie jūras. Tinte neklājās, kā gribētos, visi uzrakstītie vārdi likās strupi, raupji un neveikli, taču Džons nepadevās.

Kad puisis beidzot nolika spalvu, kambarī valdīja tāda krēsla un saltums, ka likās sienas ir pavirzījušās viņam tuvāk. Vecā Lāča krauklis tupēja virs loga un glūnēja uz Džonu modrām melnām acīm. "Mans pēdējais draugs," jauneklis drūmi nodomāja. "Vajadzētu pacensties tevi pārdzīvot, citādi tu noknābsi arī manu seju." Spoks neskaitījās, Spoks bija vairāk nekā draugs. Spoks bija daļa no viņa paša.

Džons piecēlās un uzkāpa uz šaurās lāvas, kurā savulaik bija gulējis Donals Nojs. "Šis nu ir mans liktenis," viņš izģērbdamies prātoja, "no šā brīža līdz pat mūža galam."

DINERĪSA

Kas noticis? viņa iesaucās, kad Irri viegli papurināja aiz pleca. Bija melna nakts. "Kaut kas atgadījies," Denijai tūdaļ bija skaidrs. Vai kaut kas ar Dārio? Kas lēcies?

Viņa bija sapņojusi, ka abi ar Dārio ir virs un sieva, vienkārši ļaudis, kas dzīvo parastu dzīvi augstā mūra namā ar sarkanām durvīm. Sapnī vīrietis bija skūpstījis no galvas līdz kājām lūpas, kaklu, krūtis.

-   Nē, halēse, Irri nočukstēja, atnācis tas jūsu einuhs Pelēkais Tārps un plikpauris. Vai jūs viņus pieņemsiet?

-   Jā. Denija attapa, ka viņa ir izspūrusi un drānas savēlušās vienā murskulī. Palīdzi man apģērbties un ielej kausu vīna, lai apskaidrotos domas. "Lai aizskalotu sapni." Tad viņa izdzirdēja šņukstus. Kas tur raud?

-   Jūsu verdzene Misandeī. Džiki turēja rokā sveci.

-   Kalpone. Man nav vergu. Bet kāpēc viņa raud? Denija nesaprata.

-   Par savu brāli, Irri atbildēja.

Pārējo viņa uzzināja no Skahaza, Reznaka un Pelēkā Tārpa, kad tie bija nostājušies viņas priekšā, taču Denijai viss bija skaidrs, pirms tika bilsts kaut vārds pietika uzmest skatienu Skūtgalvja neglītajai sejai.

-  Atkal harpijas dēli? Skahazs, drūmi saviebies, palocīja galvu. Cik ir bojā gājušo?

-    D-deviņi, augstdzimtība. Pretīgs un šausmīgs nodarījums. Briesmīga nakts, briesmīga.

"Deviņi." Šis vārds iedūra kā duncis sirdī. Pie Mīrlnas piramīdām ēnu karš katru nakti atsākās no jauna. Katru rītu saule apspīdēja jaunus miroņus un ar asinīm uzzīmētas harpijas tiem blakus. Nāvei bija lemts

ikviens brīvlaistais, kurš bija kļuvis pārāk turīgs vai ari pārāk runīgs. "Deviņi vienā naktī…" Tas Deniju biedēja.

-   Stāstiet!

-   Jūsu kalpiem tika uzbrukts, kad tie gāja pa Mīrīnas ielām, sargājot jūsu mieru, gaišība, atbildēja Pelēkais Tārps. Visi bija kā pieklājas bruņoti ar šķēpiem, vairogiem un īsajiem zobeniem. Viņi gāja pa divi un pa divi krita. Jūsu kalpi Melnā Dūre un Seterīss tika nošauti ar arbaletu Mazdana labirintā. Jūsu kalpiem Mosadoram un Duranam upmalā no mūra uz galvas uzkrita akmeņi. Jūsu kalpi Eladons Zeltmatis un Uzticamais Šķēps tika noindēti krogā, kur viņi katru nakti mēdza iegriezties pēc apgaitas.

"Mosadors," Denija savilka dūres. Sirotāji no Baziliska salām aizveda Misandeī ar brāļiem no mājām Nātā un pārdeva verdzībā Astaporā. Jau agrā bērnībā Misandeī bija izrādījusi dotības uz valodām, tāpēc labie saimnieki viņu bija izskolojuši par rakstvedi. Mosadoram un Marselēnam tik ļoti nepaveicās viņi tika izrūnīti un padarīti par Neaptraipītajiem.

-   Vai kāds no slepkavām ir notverts?

-   Jūsu kalpi arestēja kroga īpašnieku un viņa meitas. Viņi apgalvo, ka neko nezina, un lūdzas žēlastību.

"Visi apgalvo, ka neko nezina, un lūdzas žēlastību."

-    Atdodiet viņus Skūtgalvim. Skahaz, nošķir viņus citu no cita un nopratiniet.

-   Tiks izdarīts, augstība. Viņus pratināt maigi vai skarbi?

-   Sākumā maigi. Paklausies, ko viņi stāsta un kādus cilvēkus nosauc. Var gadīties, ka viņi tiešām nav iesaistīti. Dinerīsa saminstinājās. Cildenais Reznaks teica, ka krituši ir deviņi. Kas vēl?

-   Savās mājās tika nogalēti trīs brīvlaistie, Skūtgalvis sacīja. Augļotājs, kurpnieks un arfiste Rilona Rī. Viņai pirms nāves nocirsti pirksti.

Karaliene sarāvās Rilona Rī spēlēja arfu tik saldi kā pati Jaunava. Būdama verdzene Jankaī, viņa bija spēlējusi katrai dižciltīgai ģimenei pilsētā, bet Mīrīnā viņa kļuva par Jankaī vergu vadoni un pārstāvēja viņus Denijas sapulcēs. Tātad nav neviena cita aizturētā kā vien vīna tirgonis?

-   Neviena paša, jūsu kalps ar nožēlu atzīst. Mēs izlūdzamies piedošanu.

"Žēlastību…" Denija nodomāja, "viņi man dabūs pūķa žēlastību."

-   Skahaz, es pārdomāju. Nopratini to vīru skarbi.

-   To es varu. Un vēl es varu, tam vīram redzot, skarbi nopratināt viņa meitas. Tā es varētu no viņa izvilināt kādu vārdu.

-   Dari tā, kā uzskati par pareizu, tikai dabū no viņiem slepkavu vārdus. Niknums viņā kvēloja kā uguns. Es nepieļaušu, ka tiek nogalēts

vēl kāds Neaptraipītais. Pelēkais Tārps, liec saviem vīriem atgriezties kazarmās, un turpmāk viņi apsargās manus mūrus, vārtus un mani pašu. No šīs dienas mieru Mīrīnā uzturēs paši mīrīnieši. Skahaz, izveido jaunu sardzi uz pusēm no skūtgalvjiem un brīvlaistajiem.

-   Kā pavēlat. Cik vīru?

-   Tik, cik uzskati par vajadzīgu.

-   Augstība, Reznaks nopūtās, kur ņemt naudu tik daudz vīru algām?

-   No piramīdām. Sauksim to par asins nodokli par katru brīvlaisto, ko nokāvuši harpijas dēli, no katras piramīdas jāpaņem simt zelta gabali.

-   Tiks izdarīts, Skūtgalvja seja atplauka smaidā, bet gaišībai jāzina, ka dižie saimnieki Zaķi un Mereki gatavojas slēgt savas piramīdas un pamest pilsētu.

Zaķi un Mcreki Dinerīsai bija apnikuši līdz nāvei, lai gan viņai bija apnikuši visi mīrīnieši gan dižie, gan vienkāršie.

-    Lai viņi iet, taču pielūko, ka viņi aiziet tikai ar to, kas uzvilkts mugurā. Visam zeltam jāpaliek mūsu rīcībā un viņu pārtikas noliktavām arī.

-   Varenība, Reznaks mo Reznaks noburkšķēja, mēs nevaram būt pārliecināti, ka šie dižie saimnieki grasās pieslieties mūsu ienaidniekiem. Visticamāk, viņi vienkārši pārceļas uz saviem īpašumiem kalnos.

-   Tādā gadījumā viņiem nebūs iebildumu, ka zelts paliek drošās rokās kalnos tāpat neko nevar nopirkt.

-   Viņi baidās par saviem bērniem, Reznaks piebilda.

"Jā," Dinerīsa nodomāja, "es arī."

-    Mēs ari gādāsim par viņu bērnu drošību. Es paturēšu no katras ģimenes pa diviem bērniem pa vienam zēnam un pa vienai meitenei. No citām piramīdām arī.

-   Mums būs ķīlnieki, Skahazs nopriecājās.

-   Pāži un kausu pienesēji. Ja dižie saimnieki iebilst, paskaidro, ka Rietmalā tas ir liels gods, ja bērns tiek izraudzīts kalpošanai galmā. Līdz galam viņa nepateica. Ej un dari, kā teicu, man jāsēro par mirušajiem.

Savos kambaros piramīdas augšā Denija uzgāja Misandeī klusi raudam uz savas lāvas meitene visiem spēkiem centās apslāpēt šņukstus.

-   Nāc gulēt man blakus, karaliene teica mazajai rakstvedei, līdz ausmai vēl četras stundas.

-   Gaišība ir ļoti laipna pret kalponi. Misandeī ielīda zem palagiem.

Viņš bija labs brālis.

-   Pastāsti man par viņu, Dinerīsa apskāva meiteni.

-    Kad mēs bijām mazi, viņš man iemācīja kāpt kokos. Viņš prata ķert zivis ar plikām rokām. Reiz viņš bija dārzā aizmidzis un viņam bija

uztupusies simtiem tauriņu. Torīt viņš, tas ir, jūsu kalps izskatījās tik skaists… es mīlēju viņu.

-   Un viņš mīlēja tevi. Denija noglāstīja rakstvedei matus. Saki tikai vienu vārdu, mīļā, un es tevi aizsūtīšu prom no šis briesmīgās vietas. Es sameklēšu kuģi, kas tevi aizvedīs mājās, uz Nātu.

-    Es labāk gribētu pie jums. Man būtu bail palikt Nātā ja nu tur atkal iebrūk vergu tirgotāji? Ar jums es jūtos droši.

"Droši." Dzirdot šo vārdu, Denijai acīs sariesās asaras.

-    Es arī gribu, lai tu būtu drošībā. Misandeī bija vēl tīrais bērns, un kopā ar viņu karaliene arī varēja justies bērnišķīgi. Mani bērnībā neviens nesargāja. Jā, sīrs Vilems sargāja, bet tad viņš nomira, un Viserīss… es gribētu tevi pasargāt, bet… ir ļoti grūti būt stiprai. Es ne vienmēr zinu, kas būtu jādara tālāk, lai gan man tas būtu jāzina. Es esmu viss, kas šiem cilvēkiem ir, es esmu karaliene, es esmu… es…

-    …māte, Misandeī nočukstēja.

-   Pūķumāte. Denija nodrebinājās.

-   Nē, māte mums visiem. Misandeī apskāva viņu ciešāk. Gaišībai jāpaguļ drīz ausis saule un būs jāiet uz galmu.

-    Mums abām jāpaguļ pasapņosim par labākiem laikiem. Ver acis ciet. Denija noskūpstīja meiteni uz plakstiņiem, un Misandeī iesmējās.

Tomēr skūpstīties izrādījās vieglāk nekā iemigt. Denija aizvēra acis un centās domāt par mājām, par Pūķakmeni, par Karaļa ostu un citām vietām, par kurām bija stāstījis Viserīss, par mierīgāku zemi nekā šī… taču viņas domas kā vēja dzīti kuģi arvien atgriezās pie Vergu līča. Kad Misandeī bija aizmigusi, Denija izslīdēja no meitenes apskāviena, izgāja naksnīgajā gaisā uz vēsās mūra terases un lūkojās uz pilsētu. Lejā pletās tūkstošiem jumtu, ko mēness krāsoja ziloņkaula un sudraba toņos.

Kaut kur zem šiem jumtiem harpijas dēli pulcējās un kala plānus, kā nogalēt viņu un visus, kas viņu mīlēja, un atkal iekalt viņas bērnus važās. Kaut kur kāds izsalcis bērns brēca pēc piena. Kaut kur mira kāda veca sieva. Kaut kur vīrietis ar meiču apskāvās un alkatīgām rokām ņurcīja viens otra drānas. Toties no augšas bija redzamas tikai mēnesnīcas apspīdētas piramīdas un cīņu bedres, un zināt, kas notiek lejā, nebija iespējams. Augšā bija tikai viņa viena.

Viņā ritēja pūķu asinis. Viņa varēja nokaut visus harpijas dēlus, viņu dēludēlus un dēlu dēludēlus, tomēr pūķis nespēja ne pabarot izsalkušu bērnu, ne remdēt mirstošas sievas sāpes. "Un kurš gan uzdrīkstēsies mīlēt pūķi?"

Viņa attapa, ka atkal domā par Dārio Naharlsu Dārio ar zelta zobu un trīszaru bārdu, viņa stiprajām rokām uz vienādajiem araka un dunča spaliem zeltā kaltu kailu sieviešu izskatā. Tajā dienā, kad viņi atvadījās un Dārio devās prom, algotnis ar pirkstu galiem bija viegli berzējis spalus. "Es esmu greizsirdīga uz zobena spalu," viņa aptvēra, "uz sievieti no zelta." Sūtīt viņu pie aitu ļaudīm bija prātīgi darīts viņa bija karaliene, savukārt Dārio Naharīss neiederējās starp karaļiem.

-   Ir pagājis pārāk ilgs laiks, viņa iepriekšējā dienā ieminējās sīram Baristenam. ja nu Dārio ir mani nodevis un pārgājis ienaidnieku pusē? "Tu tiksi nodota trīs reizes." Ja nu viņš ir atradis citu sievieti, kādu lazariešu princesi?

Vecajam bruņiniekam Dārio nepatika, un viņš tam neuzticējās, bet vienalga atbildēja karalienei pieklājīgi.

-    Neviena sieviete nespēj līdzināties gaišībai. Tikai aklais var domāt citādi, un Dārio Naharīss nav akls.

"Nē," viņa domāja, "viņa acis ir tumši zilas, gandrīz violetas, un zelta zobs vienmēr mirdz, kad viņš man uzsmaida.”

Baristens bija pārliecināts, ka Dārio atgriezīsies, un Denija lūdzās, kaut viņam izrādītos taisnība.

"Pelde varētu mani nomierināt." Viņa basām kājām pa mauriņu gāja uz terases baseinu. Ūdens bija vēss, un karalienei uzmetās zosāda. Sīkas zivtiņas knibinājās viņai ap rokām un kājām. Denija aizvēra acis un ļāvās ūdenim.

Klusa čaboņa lika tās atkal atvērt, un Denija ar klusu šļakstu piecēlās sēdus.

-   Misandeī? viņš uzsauca. Irri? Džiki?

-   Viņas guļ, skanēja atbilde.

Zem dateļplūmes stāvēja sieviete garā apmetnī līdz zemei ar kapuci galvā. Seja zem kapuces izskatījās cieta un spīdīga. "Viņai ir maska," Denija saprata, "tumšsarkana koka maska."

-    Kvaite? Vai es sapņoju? viņa ieknieba sev ausī un sāpēs saviebās.

Es tevi redzēju sapnī uz Balēriona, kad tikko biju ieradusies Astaporā.

-   Tu nesapņoji ne toreiz, ne tagad.

-   Ko tu te dari? Kā tu tiki garām maniem sargiem?

-   Es atnācu pa citu ceļu, un tavi sargi mani nemaz neredzēja.

-   Ja es sākšu kliegt, viņi tevi nogalēs.

-   Viņi apzvērēs, ka te neviena nav.

-   Bet vai tu te esi?

-   Nē. Uzklausi mani, Dinerīsa Tārgārjena. Stikla sveces deg. Drīz atjās gaiša ķēve un tad vēl citi Kalmārs un tumša liesma, lauva un grifs, saules dēls un neīsts pūķis. Neuzticies nevienam. Atceries par Nemirstīgajiem. Uzmanies no smaržīgā senešala.

-    No Reznaka? Kāpēc lai es no viņa baidītos? Denija piecēlās no baseina, ūdens ritēja lejup pa kājām, un saltajā nakts gaisā viņas rokas klāja zosāda. Ja gribi mani brīdināt, runā skaidru valodu. Ko tu no manis gribi, Kvaite?

-   Rādīt tev ceļu. Sievietes acīs atspīdēja mēness gaisma.

-    Es atceros ceļu. Man jāiet uz ziemeļiem, lai tiktu uz dienvidiem, jāiet uz austrumiem, lai tiktu uz rietumiem, un jāiet atpakaļ, lai tiktu uz priekšu. Lai skartu gaismu, man jāiziet cauri ēnai. Viņa izspieda ūdeni no sudrabainajiem matiem. Man tās mīklas jau ir līdz kaklam. Kārtā es biju ubadze, bet te es esmu karaliene. Es tev pavēlu…

-   Dinerīsa, atceries Nemirstīgos. Atceries, kas tu esi.

-    Manī rit pūķu asinis. "Tikai mani pūķi rēc tumsā." Es atceros Nemirstīgos viņi mani sauca par Triju bērnu. Viņi solīja trīs zirgus, trīs ugunis un trīs nodevības vienu asiņu, vienu zelta un vienu…

-   Gaišība, karalienes guļamkambara durvīs ar lākturi rokā stāvēja Misandeī. Ar ko jūs runājat?

Denija pameta skatienu uz dateļpalmas pusi sievietes tur nebija. Tur nebija ne apmetņa ar kapuci, ne maskas, ne Kvaites.

"Ēna. Atmiņas. Neviena." Viņā ritēja pūķu asinis, taču Baristens bija brīdinājis, ka šīs asinis var būt nelāgas. "Vai es jau jūku prātā?" Savulaik viņas tēvs tika saukts par trako.

-    Es lūdzos, viņa atbildēja nātiešu meitenei. Drīz jau būs gaišs, pirms galma vajadzētu paēst.

-   Es jums atnesīšu brokastis.

Palikusi viena, Denija cerībā atrast Kvaiti apgāja apkārt piramīdai un garām apsvilušajiem kokiem un izdegušajai zemei vietā, kur viņas vīri pūlējās sagūstīt Drogonu. Tomēr dzirdama bija tikai vēja pūsma augļu kokos, bet vienīgās dzīvās radības dārzā bija daži gaiši naktstauriņi.

Misandeī atgriezās ar meloni un cieti vārītām olām, taču Denijai nebija ēstgribas. Kad debesis kļuva gaišākas un zvaigznes cita pēc citas sāka dzist, Irri un Džiki palīdzēja viņai uzvilkt violeta zīda tokaru ar zelta izšuvumiem.

Ieradās Reznaks un Skahazs, un karaliene apķērās, ka jautājoši viņus pēta, domājot par trim nodevībām. "Uzmanies no smaržīgā senešala." Denija ar aizdomām apostīja Reznaku mo Reznaku. "Es varētu likt

Skūtgalvim viņu apcietināt un nopratināt." Vai tas novērstu pareģojumu? Vai arī viņa vietu ieņemtu kāds cits nodevējs? "Pareģojumi mēdz būt nodevīgi," viņa sev atgādināja, "un Reznaks var izrādīties bez vainas."

Melnkoka sols violetajā zālē bija apkrauts ar atlasa spilveniem, un Denijai, to redzot, lūpas savilkās tikko manāmā smaidā. "Tas ir sīra Baristena darbs," viņa noprata. Vecais bruņinieks bija labs cilvēks, tikai reizēm visu uztvēra pārāk tieši. "Tas bija tikai joks, sīr," viņa nodomāja, taču vienalga apsēdās uz viena no spilveniem.

Bezmiega nakts drīz lika par sevi manīt. Kad Reznaks melsa par amatnieku ģildēm, viņa ātri vien sāka cīnīties ar žāvām. Izskatījās, ka akmeņkaļi uz viņu ir nikni un mūrnieki arīdzan. Daži bijušie vergi prata apstrādāt akmeni un mūrēt, tā atņemot darbu ģildes zeļļiem un meistariem.

-    Brīvlaistie strādā par pārāk zemu samaksu, varenība, Reznaks skaidroja. Viens otrs sevi sauc par zeļļiem vai pat meistariem, bet šos nosaukumus drīkst izmantot vienīgi ģildes amatnieki. Akmeņkaļi un mūrnieki pazemīgi lūdz augstību atbalstīt viņu senās tiesības un paražas.

-   Brīvlaistie strādā par pārāk zemu samaksu tāpēc, ka grib ēsti, Denija aizrādīja.

-   Ja es aizliegšu viņiem kalt akmeni un mūrēt, tūlīt pie maniem vārtiem stāvēs sveču lējēji, audēji un zeltkaļi un pieprasīs, lai aizliedzu brīvlaistajiem strādāt arī šos amatus. Viņa mirkli apdomājās. Izdodiet rakstisku likumu, ka turpmāk tikai ģildes locekļiem ir ļauts sevi saukt par zeļļiem un meistariem… ar noteikumu, ka ģildēm jāuzņem savās rindās brīvlaistie, kuri spēj pierādīt savu prasmi.

-   Tas tūdaļ tiks izziņots, Reznaks noteica. Vai augstībai labpatiks uzklausīt dižciltīgo Hizdaru zo Loraku?

"Vai tiešām viņš nespēj samierināties ar zaudējumu?"

-   Lai viņš nāk šurp.

Hizdars todien nebija tērpies tokarā viņš bija uzvilcis vienkāršu pelēkzilu halātu un arī apcirpies. "Viņš noskuvis bārdu un apgriezis matus," Denija aptvēra. Hizdars nebija kļuvis par skūtgalvi, taču no galvas vismaz bija nozuduši nejēdzīgie spārni.

-   Jūsu bārddzinis ir labi pastrādājis, Hizdar. Ceru, ka esat nācis palepoties ar viņa darbu, nevis tirdīt mani par cīņu bedrēm.

-   Baidos, ka būšu spiests tirdīt, viņš godbijībā dziļi paklanījās.

Denija saviebās. Pat pašas ļaudis nelika viņai mieru šajā jautājumā.

Reznaks mo Reznaks uzskatīja, ka nauda jāiegūst no nodokļiem, Zaļā žēl-

sirde domāja, ka bedru atvēršana patiktu dieviem, savukārt Skūtgalvis bija pārliecināts, ka tā viņa gūtu iedzīvotāju atbalstu cīņā pret harpijas dēliem.

-    Lai taču viņi kaujas, norūca Stiprais Belvass, kurš pats reiz bija nepārspēts bedru cīnītājs.

Sīrs Baristens turpretī ierosināja rīkot turnīrus viņa bāreņi varētu jāt ar šķēpiem un cīnīties daudzcīņās ar neasiem ieročiem, taču Denija saprata, ka šī ideja ir bezcerīga, lai arī labi domāta. Mīrīnieši gribēja redzēt asinis nevis iemaņas, citādi cīņas vergi valkātu bruņas. Tikai mazā rakstvede Misandeī, šķiet, bija vienisprātis ar karalieni.

-   Esmu jums atteikusi sešas reizes, Denija atgādināja Hizdaram.

-   Jūsu spozmei ir septiņi dievi, tāpēc septītajā reizē viņa varbūt labvēlīgi uzņems manu lūgumu. Šodien es neesmu atnācis viens. Vai jūs uzklausīsiet manus draugus? Arī viņi ir septiņi. Vīrietis pa vienam veda viņus priekšā. Tas ir Hrazs, bet tā Barsena Melnmate, vēl drosmīgāka. Bet tie Kamarons no Kontas, Milzis Gogors, Raibais Kaķis un Bezbailīgais Itoks. Visbeidzot Belakvo Kaulu Lauzējs. Viņi ir nākuši, lai pievienotu savas balsis manējai un lūgtu gaišību atkal atvērt cīņu bedres.

Denija pazina šos septiņus cilvēkus kuru pēc skata, kuru pēc vārda, un visi bija vieni no slavenākajiem Mīrīnas cīņu vergiem… un tieši cīņu vergi, kurus no važām bija atbrīvojušas viņas "noteku žurkas," vadīja sacelšanos, kas viņai palīdzēja ieņemt pilsētu, tāpēc Dinerisa viņiem bija liela parādniece.

-   Es jūs uzklausīšu, viņa piekrita, un katrs atnācējs pēc kārtas lūdza atvērt cīņu bedres. Kāpēc? Denija gribēja zināt, kad Itoks bija pateicis savu sakāmo. Jūs vairs neesat vergi, kam lemts iet bojā saimnieka iegribu dēļ. Es jūs atbrīvoju kāpēc jūs gribat beigt savu dzīvi sarkanās smiltīs?

-   Esmu vingrinājies no trīs gadu vecuma, sacīja Milzis Gogors, un nogalinu no sešu gadu vecuma. Pūķumāte saka, ka es esmu brīvs. Kāpēc tad man nav brīv cīnīties?

-   Ja gribi cīnīties, cīnies par mani. Nāc un cīnies ar savu zobenu Mātes vīru, Brīvo brāļu vai Stipro vairogu rindās. Māci citiem brīvlaistajiem cīnīties.

Gogors papurināja galvu.

-   Senāk es cīnījos sava saimnieka labā, jūs sakāt, lai cīnos par jums. Bet es gribu cīnīties pats par sevi. Lielais vīrs uzsita sev pa krūtīm ar šķiņķa lieluma dūri. Par zeltu un slavu.

-    Gogors runā mūsu visu vārdā. Raibajam Kaķim pār plecu bija pārmesta leoparda āda. Kad mani pēdējo reizi pārdeva, mana cena bija trīssimt tūkstoši godu. Kad es biju vergs, es gulēju zvērādās un ēdu gaļu

no kauliem. Tagad, kad esmu brīvs, es guļu salmos un ēdu sālītas zivis, kad palaimējas tās dabūt.

-    Hizdars apzvēr, ka uzvarētāji dabūs pusi no visiem ienākumiem, kas tiks maksāti pie vārtiem, teica Hrazs. Pusi, viņš zvēr, un Hizdars ir godavīrs.

"Nē, viņš ir viltnieks." Denija bija sprukās.

-   Bet zaudētāji? Ko dabūs viņi?

-   Viņu vārdi tiks iegravēti uz Slavas vārtiem līdzās citu kritušo drosminieku vārdiem, paziņoja Barsena. Klīda runas, ka astoņu gadu laikā viņa bija nokāvusi ikvienu sievieti, kas tika sūtīta cīnīties ar viņu. Visiem jāmirst, sievietēm arī… bet ne visas tiks pieminētas.

Denijai uz to atbildes nebija. "Vai man ir tiesības aizliegt, ja mani ļaudis patiešām to vēlas? Tā bija viņu pilsēta, pirms kļuva par manējo, un viņi vēlas izniekot paši savas dzīvības.

-   Es apdomāšu to, ko jūs man teicāt. Pateicos par padomu. Viņa piecēlās.

-   Turpināsim rīt.

-    Visiem mesties ceļos Dinerīsas Vētrā Dzimušās, Nesadegušās, Minnas karalienes, andalu, roinaru un pirmļaužu karalienes, Plašās zāļu jūras halēses, Važu cirtējas un Pūķumātes priekšā! Misandeī iesaucās.

Baristens pavadīja Deniju uz kambariem.

-   Pastāsti kaut ko, sīr, Denija uz kāpnēm lūdza. Kādu pasaku par drosminiekiem ar laimīgām beigām. Viņai bija nepieciešamas laimīgas beigas. Pastāsti, kā tu aizbēgi no Uzurpatora.

-   Gaišība, Ja cilvēks bēg, lai glābtu savu ādu, tur nekādas drosmes nav.

Denija apsēdās uz spilvena, sakrustoja kājas un lūkojās uz bruņinieku.

-   Lūdzu. Tevi taču Jaunais Uzurpators atlaida no Karaļsardzes…

-    Jā, Džofrejs. Par iemeslu it kā bija mans vecums, bet patiesība bija pavisam citāda. Puika gribēja balto apmetni piešķirt savam sunim Sandoram Kleganam, un viņa māte gribēja, lai Karaļkāvis kļūst par Karaļsardzes komandieri. Kad viņi man to pateica, es… novilku apmetni, kā viņi prasīja, nosviedu zobenu Džofrejam pie kājām un neapdomīgi izrunājos.

-   Ko tu teici?

-   Taisnību… bet taisnība tajā galmā nekad nav bijusi cieņā. Es izgāju no Troņa zāles paceltu galvu, kaut arī nezināju kur iet. Man nebija citu māju kā vien Baltā zobena tornis. Brālēni būtu varējuši mani iekārtot I lārvestholā, taču negribēju, lai pār viņiem nāk Džofreja ienaids. Kad vācu kopā savas mantiņas, man pielēca, ka, pieņemot Roberta piedoša

nu, pats esmu izsaucis to visu pār savu galvu. Viņš bija labs bruņinieks, bet slikts karalis, turklāt viņam nebija nekādu tiesību uz troni. Es sapratu, ka savu vainu varu izpirkt, vienīgi uzmeklējot īsto karali un uzticīgi kalpojot ar visiem spēkiem, kas manī vēl palikuši.

-   Manam brālim Viserīsam.

-    Tā biju domājis. Kad tiku līdz stallim, zeltainie apmetņi centās mani sagūstīt. Džofrejs man deva pili, kurā es būtu varējis nomirt, bet es atraidīju viņa dāvanu, tāpēc viņš nolēma mani sapūdēt cietumā. Pilsētsardzes komandieris pats ieradās man pakal, un viņu iedrošināja mana tukšā maksts, taču viņam līdzi bija tikai trīs viri, un man vēl bija palicis duncis. Vienam es iecirtu sejā, kad šis grasījās mani sagrābt, un aizjāju. Traucoties uz vārtu pusi, dzirdēju, kā Džanoss Slints šiem pavēl dzīties man pakaļ. Ārpus Sarkanās pils ielas bija ļaužu pilnas, citādi es būtu aizbēdzis bez grūtībām. Mani notvēra pie Upes vārtiem. Zeltainie apmetņi, kas mani vajāja no pašas pils, uzsauca vārtu sargiem, lai mani aiztur, un šie sakrustoja šķēpus.

-   Un kā tu bez zobena tiki viņiem garām?

-   īsts bruņinieks ir desmit sargu vērts. Es viņus vienkārši pārsteidzu. Vienu notriecu ar zirgu, atņēmu šim šķēpu un iedūru to kaklā tuvākajam sekotājam. Pārējie likās mierā, kad es biju ticis aiz vārtiem. Palaidu zirgu aulekšos un pa galvu pa kaklu nesos gar krastu, līdz pilsēta vairs nebija redzama. Tajā vakarā es atdevu zirgu par sauju grašu un šādām tādām lupatām, bet nākamajā rītā piebiedrojos ļaudīm, kas plūda uz Karaļa ostu. Es biju aizbēdzis pa Dubļu vārtiem, bet atgriezos pa Dievu vārtiem ar netīru, rugājiem apaugušu seju un bez ieroča, tikai ar nūju rokās. Es biju prastās drānās un dubļiem apkaltušos zābakos kā visi citi, kas bēga no kara. Zeltainie apmetņi paņēma no manis sudraba briedi un ielaida pilsētā. Karaļa osta bija pilna ar vienkāršiem ļaudīm, kas meklēja patvērumu no kaujām, tāpēc es varēju viņos iejukt. Man bija mazliet sudraba naudas, taču man vajadzēja samaksāt par braucienu pāri šaurajai jūrai, tāpēc es nakšņoju septos un vārtrūmēs un ēdu lētos krogos. Izaudzēju bārdu un izlikos par veci. Tajā dienā, kad valdnieks Stārks zaudēja galvu, es arī biju tur un visu redzēju. Pēc tam es aizgāju uz Bailora Svētītā septu un pateicos septiņiem dieviem, ka Džofrejs man atņēma tikai apmetni.

-   Stārks bija nodevējs un ņēma nodevēja galu.

-    Gaišība, Selmijs iebilda, Edardam Stārkam bija zināma loma jūsu tēva gāšanā, taču viņš uz jums neturēja ļaunu prātu. Kad einuhs Varīss paziņoja, ka jūs esat gaidībās, Roberts gribēja jūs nogalēt, bet

valdnieks Stārks tam nepiekrita. Tā vietā, lai nevajadzētu uzņemties bērna slepkavību, viņš ieteica Robertam pameklēt sev citu labo roku.

-   Vai esi aizmirsis princesi Rinīsu un princi īgonu?

-   Nekādā gadījumā. Bet tas bija Lanisteru darbs, gaišība.

-    Lanisteri vai Stārki kāda starpība? Viserīss viņus visus sauca par Uzurpatora suņiem. Ja bērnam uzklūp suņu bars, vai ir svarīgi, kurš no visiem tam pārkož rīkli? Visi suņi tad ir vienlīdz vainīgi. Vaina… Šis vārds iestrēga Denijai kaklā. "Hazeja," viņa nodomāja un pēkšņi sadzirdēja sevi sakām: Man jāaiziet uz bedri. Viņas balss bija kļuvusi bērnišķīgi smalka. Aizved mani, sīr.

Pāri vecā vīra sejai pārslīdēja nosodījuma ēna, taču viņam nebija tiesību iebilst karalienei.

-   Kā pavēlat.

Kalpotāju kāpnes bija ātrākais ceļš lejup tās bija stāvas, taisnas un šauras, paslēptas mūros. Sīrs Baristens paņēma lākturi, lai karaliene nepakluptu. Viņus ieskāva sienas no ķieģeļiem divdesmit dažādās krāsās, kas ārpus lāktura gaismas loka pārvērtās pelēkā un melnā. Trīs reizes viņi pagāja garām Neaptraipīto sardzei, kas stāvēja tā, it kā būtu izkalti akmeni. Vienīgā skaņa tur bija viņu klusie soļi.

Lejā Mīrīnas Dižā piramīda bija klusa, putekļaina un ēnaina vieta, tās ārējie mūri bija trīsdesmit pēdas biezi. Tur skaņas atbalsojās daudzkrāsaino ķieģeļu arkās, aizgaldos, apcirkņos un noliktavās. Viņi izgāja cauri trim pamatīgām arkām un pa lāpu apgaismotu eju nokļuva piramīdas pagrabos ar ūdens tvertnēm, cietuma cellēm un moku kambariem, kur senāk tika slānīti, dīrāti un ar nokaitētu dzelzi dedzināti vergi. Beigu beigās gājēji nonāca pie milzīgām Neaptraipīto apsargātām dzelzs durvīm ar sarūsējušām eņģēm.

Pēc karalienes pavēles viens no sargiem sadabūja atslēgu, un durvis, eņģēm čerkstot, atvērās. Dinerīsa Tārgārjena iegāja tumsā un apstājās dziļas bedres malā. Četrdesmit pēdas zemāk pūķi pacēla galvas, un krēslā dega četras acis divas kā kausēts zelts, divas kā bronza.

-   Neejiet tuvāk, Baristens satvēra Deniju aiz rokas.

-   Tu domā, ka viņi man ko nodarīs?

-  Nezinu, gaišība, bet es negribu, lai jūs par to pārliecinieties uz savas ādas.

Raigals ierēcās, un dzeltena liesma uz mirkli pārvērta tumsu gaišā

īlienā. Uguns nolaizīja sienas, un Denija juta sejā karstuma vilni kā no krāsns. Bedres otrā malā Viserions ieplēta spārnus un sakustināja apstāvējušos gaisu. Pūķis gribēja atlidot pie saimnieces, taču ķēde nostiepās

un radījums nogāzās uz vēdera. Pūķa kājas pie grīdas turēja ķēde cilvēka rokas resnumā. Dzelzs kaklariņķis bija piestiprināts pie sienas. Raigalam bija apliktas tādas pašas ķēdes. Selmija lāktura gaismā tā zvīņas vizēja kā nefrīts, starp zobiem plūda dūmi. Uz grīdas pie kājām mētājās salauzīti, apdeguši un sadragāti kauli. Alā bija nepatīkami karsts, tur oda pēc sēra un piedegušas gaļas.

-   Viņi ir paaugušies. Denijas vārdi atbalsojās izkaltušajos akmens mūros. Sviedru lāse noritēja viņai pār pieri un nopilēja uz krūtīm. Vai tiesa, ka pūķi nekad nepārstāj augt?

-   Jā, ja viņiem pietiek barības un ir pietiekami daudz vietas. Ja viņi ir pieķēdēti te…

Dižie saimnieki šo bedri bija izmantojuši par cietumu tajā vietas pietika pieciem simtiem cilvēku… un tā bija vairāk nekā ērta diviem pūķiem. "Bet cik vēl ilgi? Kas notiks, ja viņi šai bedrei kļūs par lielu? Vai viņi metīsies viens otram virsū ar uguni un nagiem? Vai viņi izaugs slimīgi un vārgi ar iekritušiem sāniem un ļenganiem spārniem? Vai pirms nāves viņu uguns izplēnēs?

Kāda māte gan ļautu saviem bērniem sapūt tumsā?

"Ja es atskatīšos, būšu pagalam," Denija sev teica… bet kā lai viņa neatskatītos? "Man vajadzēja saprast, kurp tas viss ved. Vai tiešām es biju akla vai arī tīšām pievēru acis, lai neaptvertu varas cenu?"

Viseriss viņai bērnībā bija izstāstījis it visas pasakas par pūķiem. Denijai patika pļāpāt par pūķiem viņa zināja, kā bija kritusi Hārenhola, viņa arī zināja par Uguns lauku un Pūķu deju. Viens no viņas priekšgājējiem, īgons Trešais, bija redzējis, kā tēvoča pūķis aprij viņa māti. Bija neskaitāmi daudz dziesmu par ciemiem un karaļvalstīm, kas dzīvoja šausmās no pūķiem, līdz kāds brašais glābējs pūķus nokāva. Astaporā vergu tirgoņiem bija izkusušas acis. Kad Dārio pa ceļam uz Jankaī nosvieda viņai pie kājām Salora Drosmīgā un Prendāla na Gezna galvas, viņas bērni varēja līksmot. Pūķi nebaidījās no cilvēkiem, un pūķis, kurš bija tik liels, ka varēja aprīt aitu, tikpat labi varēja aiznest arī bērnu.

Viņas vārds bija Hazeja, un viņa bija četrus gadus veca. "Ja vien tēvs nemeloja, bet viņš varēja arī samelot." Pūķi nebija redzējis neviens, izņemot viņu. Par pierādījumu kalpoja sadegušie kauli, lai gan kauli nepierādīja neko. Viņš varēja meiteni nogalēt pats un pēc tam sadedzināt. Skūtgalvis paziņoja, ka viņš nebūtu pirmais tēvs, kurš ticis vaļā no nevēlama bērna. "Arī harpijas dēli varēja izdarīties tā, lai viss liktu domāt par pūķiem un pilsēta mani ienīstu." Denija gribēja tam ticēt… bet, ja tā, tad

kāpēc Hazejas tēvs gaidīja, līdz pieņemšanas zāle bija gandrīz tukša un tikai tad iznāca priekšā? Ja viņa mērķis būtu sarīdīt pret Deniju mīrīniešus, viņš būtu to izstāstījis visiem, kam nav slinkums klausīties.

Skūtgalvis lūgšus bija mudinājis sodīt to cilvēku ar nāvi.

-   Vismaz izraujiet viņam mēli šā vīra meli var iznīcināt mūs visus, augstība.

Tomēr Denija vīrietim samaksāja asins cenu. Tā kā neviens neņēmās noteikt meitas vērtību, viņa deva simt reizes vairāk nekā par jēru.

-   Es tev atdotu Hazeju, ja vien spētu, viņa sacīja tēvam, tomēr ir lietas, ko nespēj pat karalienes. Viņas kauli atdusēsies Žēlsirdības templī, un viņai par piemiņu simt sveces degs dienu un nakti. Atnāc pie manis katru gadu viņas vārda dienā, un pārējiem taviem bērniem nekā netrūks… bet tu nedrīksti par to stāstīt nevienam.

-   Cilvēki gribēs zināt, sērojošais tēvs sacīja. Viņi jautās, kur ir Hazeja un kā viņa mirusi.

-    Viņa mirusi no čūskas kodiena, Resnāks mo Reznaks ierosināja, vai arī viņu aiznesis izsalcis vilks. Varbūt viņa mirusi no pēkšņas slimības. Stāsti, ko gribi, tikai nekad vairs nepiemini pūķus.

Viserions skrāpējās ar nagiem pret akmeni, un stiprās ķēdes nožvadzēja, kad pūķis centās pacelties gaisā pie Denijas. Kad tas neizdevās, nezvērs ierēcās, atgāza galvu, cik tālu vien spēja, un izspļāva pret sienu zeltainu liesmu. "Cik ilgi vēl jāgaida, lai viņa liesma spētu plēst akmeni un kausēt dzelzi?"

Vēl pavisam nesen pūķis bija tupējis Denijai uz pleca, aptinis asti viņai ap roku. Vēl pavisam nesen tas ēda viņai no rokas apsvilušus gaļas gabaliņus. Viserions arī bija pirmais, kas tika pieķēdēts, Dinerīsa pat viņu ieslēdza bedrē kopā ar vairākiem vēršiem. Kad pūķis pieēdās, tas kļuva miegains, un miegā tam arī tika uzliktas ķēdes.

Ar Raigalu bija grūtāk. Iespējams, neraugoties uz biezajām mūra sienām, tas bija saklausījis, kā brālis bedrē plosās. Beigu beigās viņi bija spiesti uzmest tam smagu tīklu no dzelzs ķēdēm, kad tas uz terases gozējās saulītē, taču pūķis pretojās tik nikni, ka pagāja trīs dienas, līdz tika pa kalpotāju kāpnēm nodabūts lejā. Cīniņā sadega seši vīri.

Un Drogons…

Sērojošais tēvs to bija nosaucis par spārnotu ēnu. Drogons bija vislielākais, visnegantākais un vismežonīgākais no visiem trijiem, tā zvīņas bija melnas kā nakts un acis kā liesmojošas bedres.

Drogons medīja tālu aiz pilsētas, bet, kad bija paēdis, tad labprāt zvilnēja saulē Dižās piramīdas virsotnē, kur savulaik bija atradusies Mīrīnas

harpija. Trīs reizes viņi pūlējās pūķi no turienes nocelt, un trīs reizes tas neizdevās. Divdesmit drosmīgākie vīri lika uz spēles savu dzīvību, mēģinot nezvēru sagūstīt. Pēdējo reizi Denija redzēja Drogonu trešās neveiksmīgās gūstīšanas dienas vakarā melnais pūķis aizlaidās pāri Skahazadanai uz Dotraku jūras zāļu klajumu pusi un neatgriezās.

"Pūķumāte," Dinerīsa prātoja. "Briesmoņu māte. Ko es esmu palaidusi pasaulē? Es esmu karaliene, bet mans tronis ir būvēts no kauliem un nolikts plūstošajās smiltīs." Kā viņa bez pūķiem varēja noturēt Mīrīnu, nemaz nerunājot par Rietmalas atkarošanu? "Manī rit pūķu asinis," viņa nodomāja. "Ja pūķi ir briesmoņi, tad briesmone esmu arī es."

SMAĶIS

Kad gūsteknis iekodās žurkā, tā iespiedzās un sāka mežonīgi spirināties, pūloties izrauties brīvībā. Vēders bija vismīkstākais. Viņš plosīja salkano gaļu, un siltās asinis tecēja pār lūpām. Tas bija tik patīkami, ka asaras sariesās acīs. Vēders kurkstēja, tāpēc viņš norija kumosu. Pēc trešā kodiena žurka pārstāja pretoties, un viņš jutās gandrīz vai apmierināts.

Bet tad viņš pie cietuma durvīm izdzirda balsis.

Gūsteknis baidījās pat kustināt žokļus mute bija pilna ar asinīm, žurkas miesu un spalvām, taču viņš neuzdrīkstējās ne izspļaut, ne norīt. Šausmās sastindzis kā akmens, viņš klausījās zābaku šļūkāšanā un atslēgu žvadzēšanā. "Nē," viņam iešāvās prātā, "nē, lūdzu, dievi, nevajag." Lai noķertu žurku, bija vajadzīgs tik ilgs laiks. "Ja viņi to ieraudzīs, tāpat atņems, bet tad pasūdzēsies, un valdnieks Remzijs atkal mani mocīs."

Viņš saprata, ka žurka jāpaslēpj, taču viņš bija tik ļoti izsalcis! Viņš nebija ēdis divas dienas, varbūt pat trīs tumšajā cellē, to bija grūti noteikt. Viņa rokas un kājas bija izkāmējušas tievas kā niedres, toties tukšais vēders bija piepūties un sāpēja tik ļoti, ka nebija iespējams iemigt. Tiklīdz viņš aizvēra acis, tā atcerējās valdnieci Hornvudu. Pēc kāzām valdnieks Remzijs viņu bija ieslodzījis tornī un mērdējis badā, tāpēc beigās šī bija nograuzusi sev pirkstus.

Notupies celles kaktā, viņš sarāvās čokurā un spieda guvumu pie zoda. Cenzdamies notiesāt pēc iespējas vairāk, pirms atveras durvis, viņš, asinīm plūstot pār lūpu kaktiņiem, ar vēl atlikušajiem zobiem knibināja žurkas miesu. Gaļa bija sīksta, taču tik pikanta, ka viņam metās nelabi. Viņš košļāja un rija, ķeksēdams mazos kauliņus no caurumiem smaganās, kur bija atradušies izrautie zobi. Košļāšana bija sāpīga, taču viņš bija tik izbadējies, ka nespēja mitēties.

Skaņas kļuva skaļākas. "Lūdzu, dievi, izdariet tā, lai viņš nenāk pēc manis," gūsteknis lūdzās, plosīdams žurkas kāju. Jau labu laiku neviens pie viņa nebija nācis tur bija arī citas celles ar citiem ieslodzītajiem. Reizēm viņš pat cauri biezajām akmens sienām dzirdēja tos kliedzam. "Sievietes vienmēr kliedz visskaļāk." Viņš nosūca jēlo gaļu un mēģināja izspļaut žurkas kājas kaulu, bet tas tikai pārslīdēja pār apakšlūpu un ieķērās bārdā. "Ejiet prom," viņš lūdzās, "ejiet prom, ejiet garām, lūdzu, lūdzu."

Taču soļi apstājās tieši tad, kad bija visskaļākie, un tūdaļ pie pašām durvīm nožvadzēja atslēgas. Žurka izkrita gūsteknim no pirkstiem. Viņš noslaucīja asiņainos pirkstus biksēs.

-   Nē, viņš nomurmināja, nēēē.

Atsperdamies ar papēžiem salmu pakaišos, viņš iešļūca kaktā un piespiedās aukstajam, mitrajam mūrim.

Skaņa, ko radīja slēdzenē pagriezusies atslēga, bija visbriesmīgākā. Kad sejā iesitās gaisma, gūsteknis iekliedzās un aizsedza acis ar plaukstām. Galva tā iesāpējās, ka viņš labprāt būtu izplēsis sev acis.

-   Izdzēsiet gaismu! Dariet, ko gribat, tikai tumsā, lūdzu!

-   Tas nav viņš, teica zēna balss. Paskaties uz viņu šī nav īstā celle.

-   Pēdējā celle pa kreisi, otrs zēns atbildēja. Šī taču ir pēdējā celle pa kreisi, vai ne?

-   Jā. Viņš uz mirkli apklusa. Ko viņš saka?

-   Viņam laikam nepatīk gaisma.

-            Vai tev patiktu, ja tu izskatītos tā? puika atkrēpojās un nospļāvās.

-   Smird gan viņš baisi, tūlīt nosmakšu.

-   Viņš ir ēdis žurkas, sacīja otrs zēns. Skaties.

-   Tiešām, pirmais iesmējās. Smieklīgi.

"Es biju spiests." Kad gūsteknis gulēja, žurkas šim koda roku un kāju pirkstos un pat sejā, tāpēc, vienu sataustījis, viņš ilgi nedomāja. Ēd tu vai tiksi apēsts pats citas izvēles nebija.

-   Jā, ēdu, viņš noburkšķēja. Ēdu, ēdu, jo viņas ēd mani, lūdzu…

Salmiem klusi čabot zem kājām, puikas piegāja tuvāk.

-  Saki, ierunājās mazākais no viņiem kalsns, bet prātīgs zēns, vai tu atceries, kas tu esi?

Gūsteknī sāka virmot bailes, un viņš novaidējās.

-   Runā pasaki man, kā tevi sauc.

Viņš bija zinājis savu vārdu, bija, bija, bet tas bija tik sen, ka viņš jau bija to aizmirsis. "Ja es pateikšu nepareizi, tad zaudēšu vēl vienu pirkstu vai vēl ļaunāk… viņš man… viņš man…"

…Viņš negribēja par to domāt un nemaz nespēja. Žokļus sarāva krampis, acīs likās duramies adatas, galva plīsa vai pušu.

-    Lūdzu, gūsteknis nopīkstēja vārā, simtgadīga veča balsī. Var jau būt, ka viņš tāds arī bija. "Cik ilgi es te jau esmu?" Ejiet, viņš nošļupstēja caur izsistajiem zobiem un salauztajiem pirkstiem ar kuriem pūlējās pasargāt acis no šausmīgi spilgtās gaismas. Lūdzu, ņemiet žurku, tikai nedariet man neko…

-   Smaķis, pateica priekšā lielākais. Tevi sauc Smaķis. Atceries?

Šim puikam rokā bija lāpa, mazākajam atslēgu saišķis.

"Smaķis?" Viņam pār vaigiem ritēja asaras.

-   Es atceros, jā. Gūsteknis vārstīja muti. Mani sauc Smaķis. Tas rīmējas ar vārdu kraķis.

Tumsā viņam vārds nebija vajadzīgs, tāpēc nebija grūti to aizmirst. "Smaķis, Smaķis, mani sauc Smaķis." Ar šo vārdu viņš nebija piedzimis iepriekšējā dzīvē viņš bija kāds cits, bet tur un tajā laikā viņš bija Smaķis. Tagad viņš atcerējās.

Viņš atcerējās arī puikas. Abi bija ģērbušies līdzīgos sudrabpelēkos aitādas kamzoļos ar tumšziliem izšuvumiem. Abi bija ieroču nesēji, abiem bija astoņi gadi un abi bija Volderi Freji. Lielais Volders un Mazais Volders, tikai lielo sauca par Mazo, un mazo par Lielo, kas uzjautrināja citus zēnus un ko nekādi nevarēja saprast visi pārējie.

-    Es jūs pazīstu, viņš nočukstēja saplaisājušām lūpām. Es zinu, kā jūs sauc.

-   Tu nāksi mums līdzi, paziņoja Mazais Volders.

-   Augstība lika tevi atvest, piebilda Lielais Volders.

Bailes iedūrās Smaķī kā duncis. "Tie ir tikai bērni," viņš nodomāja, "astoņus gadus veci zēni." Astoņus gadus vecus zēnus viņš, protams, varēja pieveikt pat tik vārgs viņš būtu spējis atņemt lāpu, atslēgas un dunci, kas karājās Mazajam Volderam pie jostas, un aizbēgt. "Nē, nē, tas nav tik vienkārši. Tās ir lamatas. "Ja es bēgšu, viņš man atkal nodīrās kādu pirkstu vai izraus zobus."

Viņš jau bija mēģinājis bēgt. Tagad likās, ka tas bija pirms daudziem gadiem, kad viņam vēl bija pietiekami daudz spēka un viņš spēja pretoties. Toreiz atslēgas bija Kīrai viņa teica, ka esot tās nozagusi un zinot, kur atrodas sētas vārti, kas netiekot apsargāti.

-    Aizvediet mani atpakaļ uz Ziemmalu, cienkungs, viņa nobālusi un trīcoša teica. Es nezinu, ceļu, tāpēc nevaru bēgt viena. Lūdzu, bēdziet kopā ar mani."

Un viņš bija bēdzis. Cietumsargs pārdzēries un nolaistām biksēm gulēja vīna peļķē. Cietuma durvis bija vaļā un sētas vārti neapsargāti, gluži kā Ķīra bija teikusi. Viņi gaidīja, kad mēness nozudīs aiz mākoņa, tad izlavījās no pils un, klupdami uz akmeņiem, pārbrida ledaini auksto Raudu strautu. Otrā pusē viņš noskūpstīja Ķīru.

-   Tu mūs izglābi, viņš noteica. "Muļķis. Muļķis."

Tās bija lamatas spēle, ļauns joks. Valdniekam Remzijam patika medības, un vislabprātāk viņš vajāja divkājaino medījumu. Visu nakti viņi skrēja pa tumšo mežu, bet, kad uzausa saule, tālumā atskanēja raga skaņas un viņi izdzirda suņu bara rejas.

-             Mums jāpašķiras, viņš sacīja Kīrai, kad suņi bija pienākuši tuvāk.

-   Abus uzreiz viņi nevarēs izsekot.

Meiča pārbijusies atteicās iet tālāk viena arī tad, kad viņš nozvērējās ar dzelzsvīru karaspēku atnākt viņai pakaļ, ja vajātāji mestos ķert Ķīru.

Vēl pēc stundas abi bija sagūstīti. Viens no suņiem nogāza viņu zemē, bet cits iekoda Kīrai kājā, kad viņa rāpās augšā paugurā. Pārējie abus ielenca, rēja, rūca un koda ik reizes, kad kāds no viņiem pakustējās, līdz atjāja Remzijs Sniegs ar medniekiem. Toreiz viņš vēl bija bastards, nevis Boltons.

-   Te nu jūs esat, viņš smaidīdams teica, neizkāpis no segliem. Jūsu bēgšana mani apbēdina. Vai tiešām jums tik ātri ir apnikusi mana viesmīlība? Ķīra paķēra akmeni un meta. Akmens aizlidoja Remzijam gar ausi krietnas pēdas attālumā, un bastards pasmaidīja. Jūs tiksiet sodīti.

Smaķis atcerējās izmisuma un baiļu pilno Kīras skatienu. Viņa tajā mirklī izskatījās ļoti jauna, vēl pavisam meitene, taču viņš nekādi nevarēja palīdzēt. "Viņas dēļ mēs tikām notverti," Smaķis domāja. "Ja mēs būtu pašķīrušies, kā es ieteicu, vienam no mums būtu izdevies aizbēgt."

Šīs atmiņas bija smacējošas. Smaķis ar asarām acīs novērsās no lāpas. "Ko viņš šoreiz no manis grib?" gūsteknis izmisis nodomāja. "Kāpēc viņš neliek mani mierā? Vismaz šoreiz es neesmu izdarījis neko sliktu, būtu viņš te tumsā licis mani mierā." Smaķim tur bija žurka resna, silta un kustīga…

-   Vai nevajadzētu viņu nomazgāt? ieminējās Mazais Volders.

-   Augstībai patīk, ka viņš smird, paskaidroja Lielais Volders. Tāpēc jau viņš ir nosaukts par Smaķi.

"Smaķis. Mani sauc Smaķis. Tas rīmējas ar vārdu baķis." To vajadzēja paturēt prātā. "Kalpo, paklausi un atceries, kas tu esi, un tev vairs nekas slikts nenotiks. Viņš apsolīja, augstība apsolīja." Viņam nebija spēka izrādīt pretestību, pat ja to gribētu viņam tas bija izdzīts ar slānīšanu, mērdēšanu badā un dīrāšanu. Kad Mazais Volders pierāva viņu kājās un Lielais Volders ar lāpu dzina Smaķi ārā no celles, viņš gāja kā rātns suns. Ja viņam būtu aste, viņš to noteikti būtu iespiedis starp kājām.

"Ja man būtu aste, bastards to būtu nocirtis." Šī nelāgā un bīstamā doma ienāca prātā pati no sevis, jo augstība tagad vairs nebija bastards. "Tagad viņš ir Boltons, nevis Sniegs." Mazais karalis Dzelzs tronī bija izdevis rīkojumu, ka valdniekam Remzijam tagad ir pilnas tiesības valkāt tēva vārdu, un nosaukt viņu par Sniegu nozīmēja viņam atgādināt par ārlaulības izcelsmi un pamodināt viņā nežēlīgu niknumu. Smaķim to vajadzēja ielāgot. Un savu vārdu to arī viņš nedrīkstēja aizmirst. Uz mirkli tas atkal bija izlidojis no prāta, un tas Smaķi pārbiedēja tā, ka viņš, paklupis uz stāvajām cietuma kāpnēm, pret akmens grīdu pārplēsa bikses un līdz asinīm pārsita kāju. Mazais Volders piebikstīja viņam ar lāpu, lai paskubinātu celties kājās un iet tālāk.

Pār Dredfortu laidās nakts, un virs pils austrumu pusē lēca pilns mēness. Tā blāvajā gaismā cietokšņa mūru trīsstūraino robu ēnas uz sasalušās zemes atgādināja asu melnu ilkņu rindu. Gaiss bija auksts, mitrs un gandrīz jau aizmirstu smaržu pilns. "Pasaule," Smaķis sev teica, "tā smaržo pasaule." Viņš nezināja, cik ilgi bija smacis pazemes cietumā, bet vismaz pusgads bija pagājis noteikti. "Vai pat ilgāk. Ja nu ir pagājuši pieci, desmit vai divdesmit gadi? Vai es to maz aptvertu? Ja nu es tur, lejā, esmu sajucis prātā un ir pagājusi puse mūža?" Bet nē tās bija muļķības, tik daudz laika nevarēja paiet, jo puikas vēl arvien bija puikas. Ja būtu pagājuši desmit gadi, tad viņi jau būtu pieauguši par vīriem. To vajadzēja atcerēties. "Nedrīkstu atļauties sajukt prātā. Viņš var ņemt manus pirkstus, izdurt acis un pa šķēlītei vien nogriezt man ausis, bet viņš nevar man atņemt prātu, ja es pats neļaušos."

Mazais Volders ar lāpu rokā gāja pa priekšu, viņam nopakaļ vilkās Smaķis, mazliet tālāk aiz viņa Lielais Volders. Kad viņi gāja garām, aplokā sāka riet suņi. Pagalmā virpuļoja vējš, kas cirta cauri plānajām, netīrajām skrandām un uzdzina viņam zosādu. Naksnīgais gaiss bija salts un mitrs, taču sniega nebija, lai arī ziema nebija tālu. Smaķim ienāca prātā, vai viņš vēl būs dzīvs, kad sāks snigt. "Cik pirkstu man tad būs atlicis rokām? Cik kājām? Viņš pacēla roku un bija satriekts, redzot, cik

tā ir bāla un izkāmējusi. "Kauli un āda," gūsteknis nodomāja. "Man ir rokas kā vecim." Vai viņš varēja kļūdīties zēnos? Ja nu tie nemaz nebija Mazais Volders un Lielais Volders, bet viņu dēli?

Lielā zāle bija krēslaina un piedūmota. Gan kreisajā, gan labajā pusē pie sienām dega lāpas, iespiestas kaulainās ģindeņu rokās. Koka sijas virs galvas bija melnas no dūmiem, bet velvju griesti ēnās nemaz nebija redzami. Zālē valdīja vīna, alus un ceptas gaļas smārds no tā Smaķim sāka kurkstēt vēders un mutē saskrēja siekalas.

Mazais Volders stūma viņu gar galdiem, pie kuriem mielojās karaspēka vīri, un Smaķis juta sev pievērstos visu skatienus. Labākajās vietās pie paaugstinājuma sēdēja Ramzeja mīluļi Bastarda zēni: Kaulu Bens, kurš kopa augstības medību suņus, gaišmatainais un jauneklīgais Deimons, saukts Deimons Uzdanco, Rūcējs, kurš bija šķīries no mēles par izrunāšanos valdniekam Rūzam dzirdot, Skābais Alīns, Dīrātājs, Dzeltenais Diks. Zemāk sēdēja arī citi, kuru vārdus Smaķis nezināja, toties pazina pēc skata algotņi, seržanti, kareivji, cietumnieki un bendes, tomēr starp viņiem bija arī svešinieki, kurus Smaķis nepazina. Vieni rauca degunus, kad viņš gāja garām, citi smējās par viņa izskatu. "Viesi," Smaķis nodomāja, "augstības draugi, un es esmu atvests, lai viņus uzjautrinātu." No šīs domas viņam pārskrēja šermuļi.

Boltona bastards sēdēja visaugstāk tēva tronī un dzēra no tēva kausa. Kopā ar viņu pie galda sēdēja divi veci vīri, un Smaķis tūdaļ noprata, ka tie ir valdnieki. Viens bija kalsns, ar nežēlīgām acīm un garu, baltu bārdu, bet viņa seja bija skarba kā ziemas sals. Viņam mugurā bija noplucis, novalkāts un nospeķots lāčādas kamzolis, bet zem tā bruņukrekls vīdēja pat pie galda. Arī otrs valdnieks bija tievs, taču atšķirībā no pirmā, kurš sēdēja taisnu muguru, šis bija šķībs. Viens plecs viņam bija krietni augstāks par otru, un viņš bija noliecies pār bļodu kā maitu lija pār mironi. Viņam bija pelēkas, alkatīgas acis, dzelteni zobi un šķelta, pinkaina, sudrabaina bārda. Pie raibā pakauša vīdēja vien dažas baltu matu šķipsnas, taču apmetnis bija mīksts un smalks, no pelēkas vilnas ar melnas sabuļādas apdari, ko pie pleca kopā saturēja sudraba zvaigzne.

Remzijs bija ģērbies melnās un sārtās drānās melni zābaki, melna zobensiksna ar maksti, melns ādas uzsvārcis virs sārta samta kamzoļa, ko rotāja tumšsarkanas atlasa joslas. Labajā ausī bija iekārts asins piliena veidolā slīpēts granāts. Neraugoties uz smalko ģērbu, viņš bija un palika neglītenis: lieliem kauliem, nošļukušiem pleciem un ļumīgu miesu, kas lika lēst, ka vēlāk viņš apvelsies resnumā. Viņam bija sārta un pumpaina

miesa, plats deguns, maza mute, gari, melni un sausi mati. Lūpas bija biezas un gaļīgas, taču ļaudis parasti vispirms pievērsa uzmanību viņa acīm tās bija gluži kā tēvam, mazas, cieši izvietotas un dīvaini bālas. Šo nokrāsu mēdza saukt par "spoku pelēko", bet patiesībā Remzija acis bija bezkrāsainas un atgādināja netīra ledus lauskas.

Ieraugot Smaķi, viņš pavēra lūpas miklā smaidā.

-  Te nu viņš ir, mans vecais, skumjais draugs. Smaķis ar mani ir kopā kopš bērnības kad es vēl biju puika, tēvs viņu man uzdāvināja par savas mīlestības apliecinājumu, Remzijs paskaidroja vīriem, kas sēdēja viņam līdzās.

Abi valdnieki saskatījās.

-             Dzirdēju, ka tavs kalps esot beigts, sacīja tas ar greizo plecu.

-   Viņu esot nokāvuši Stārki.

-   Dzelzsvīri mēdz teikt, ka tas, kurš ir miris, nekad nemirst, bet ceļas cietāks un stiprāks. Tieši kā Smaķis. Smird gan viņš pēc kapa.

-   Viņš smird pēc atejas un ierūgušiem vēmekļiem. Šķībais aizmeta kaulu, ko bija grauzis, un noslaucīja pirkstus galdautā. Vai ir kāds iemesls, kāpēc viņš bija jāatved, kamēr mēs ēdam?

Otrs valdnieks, vecis ar taisno muguru un bruņukreklu, nopētīja Smaķi ar savām nežēlīgajām acīm.

-   Paskaties rūpīgāk, viņš ieteica pirmajam. Viņš ir nosirmojis un kļuvis trīs stounus vieglāks, bet tas nav kalps. Vai esi jau aizmirsis?

Šķībais valdnieks paskatījās un pēkšņi iespurdzās.

-  Viņš? Vai tas var būt? Stārku aizbilstamais. Viņš taču vienmēr smaidīja.

-   Tagad viņš smaida daudz retāk, valdnieks Remzijs atzina. Laikam būšu izsitis kādu no viņa skaistajiem baltajiem zobiem.

-    Labāk būtu pārgriezis viņam rīkli, izmeta valdnieks ar bruņukreklu mugurā. Suns, kas kož saimniekam, neder nekam citam kā vien dirāšanai.

-   Viņš arī ir vietām ticis dīrāts, Remzijs atbildēja.

-   Jā, cienītais kungs, es slikti uzvedos, cienītais kungs, es biju nekaunīgs un… Smaķis aplaizīja lūpas, pūlēdamies izdomāt, kāds vēl viņš ir bijis. "Kalpo un paklausi," viņš sev atgādināja, "un viņš tev ļaus dzīvot un paturēt vēl atlikušās ķermeņa daļas. Kalpo, paklausi un atceries savu vādu. Smaķis, Smaķis, tas rīmējas ar vārdu kaķis." … nepaklausīgs un…

-  Tev uz lūpām ir asinis, Remzijs atzīmēja. Vai atkal esi mēģinājis nograuzt sev pirkstus, Smaķi?

-   Nē, nē, cienītais kungs, es zvēru. Smaķis reiz bija mēģinājis nograuzt sev rādītājpirkstu, lai tas tik drausmīgi nesāpētu pēc nodīrāšanas.

Remzijs nekad tā vienkārši nenogrieza pirkstus. Viņam patika tos nodīrāt un atstāt, lai tie sakalst, saplaisā un iekaist. Smaķis bija slānīts, stiepts uz rata un graizīts, bet nekas nebija tik baiss kā sāpes, kas sekoja dīrāšanai. No tādām sāpēm cilvēks varēja sajukt prātā, tās neviens nespēja paciest ilgi agrāk vai vēlāk upuris sāka kliegt: "Lūdzu, nevajag, grieziet to nost!" Un valdnieks Remzijs tad paklausīja. Tā bija kā spēle, un, spriežot pēc rokām un kājām, Smaķis tās noteikumus bija apguvis, bet toreiz viņš bija aizmirsies un pūlējies atvieglot sev sāpes pats ar saviem zobiem. Remzijs ar to nebija mierā, un nepaklausība Smaķim maksāja vēl vienu kājas pirkstu. Es ēdu žurku, viņš nomurmināja.

-   Žurku? Remzija bālās acis lāpas gaismā iemirdzējās. Visas žurkas Dredfortā pieder manam tēvam. Kā tu uzdrīkstējies tās ēst bez manas atļaujas?

Smaķis nezināja ko atbildēt, tāpēc neteica neko. Viens nepareizs vārds viņam varēja maksāt kārtējo kājas vai pat rokas pirkstu. Līdz šim viņš bija zaudējis divus kreisās rokas pirkstus un labās rokas mazo pirkstiņu, kā ari trīs kreisās kājas pirkstus un mazo labās kājas pirkstiņu. Brīžiem Remzijs jokojās, ka vajadzētu ieviest līdzsvaru. "Cienītais kungs tikai dzen jokus," Smaķis sevi mierināja. "Viņš nemaz negrib darīt man pāri, viņš pats to teica. Viņš to dara tikai tad, kad es esmu devis iemeslu." Kungs bija žēlsirdīgs un laipns par dažu labu Smaķa izteikumu, pirms vēl bija iemācījies savu vārdu un īsto vietu, viņš būtu varējis tam nodīrāt seju.

-    Man tas sāk apnikt, sacīja valdnieks bruņukreklā. Nomiedz viņu, un lieta darīta.

-  Tā mēs sabojātu sev svētkus, cienītais kungs, Remzijs pacēla kausu. Smaķi, man ir priecīgas ziņas es precēšos. Tēvs ved man Stārku skuķi valdnieka Edarda meitu Āriju. Tu taču atceries Āriju, vai ne?

"Pabērns Ārija," viņš gandrīz pateica skaļi. "Ārija Zirgaģīmis," Roba jaunākā māsa ar brūniem matiem, garu seju, izkāmējusi kā stiba un allaž netīra. "Sansa bija tā smukākā." Viņš atcerējās laikus, kad cerēja, ka Edards Stārks apprecinās viņu ar Sansu un sauks viņu par dēlu, bet tās bija tikai bērnišķīgas iedomas. Toties Ārija…

-   Es atceros Āriju.

-   Viņa būs Ziemmalas valdniece, un es valdnieks.

"Viņa vēl ir tīrais bērns."

-   Jā, cienītais kungs. Apsveicu.

-   Vai atnāksi uz manām kāzām, Smaķi?

-   Ja vēlaties, cienītais kungs, viņš saminstinājās.

-   Vēlos gan.

-   Jā, cienītais kungs. Viņš atkal vilcinājās ar atbildi, prātodams, vai tās nav kādas neģēlīgas lamatas. Ja jums tā labpatīk. Būšu pagodināts.

-   Tādā gadījumā mums jāvelk tevi ārā no tā cietuma. Noberzīsim tevi sārtu, sameklēsim tīras drānas un kaut ko ēdamu. Vai tu gribētu gardu, šķidru putru? Varbūt zirņu pīrāgu ar speķi? Man tev būs neliels darbiņš, tāpēc tev jāatgūst spēki, ja vēlies man pakalpot. Es zinu, ka vēlies.

-    Jā, cienītais kungs, vēlos vairāk par visu. Viņam atkal pārskrēja šermuļi. Es esmu jūsu Smaķis, lūdzu, ļaujiet jums pakalpot.

-   Ja jau tu tik mīļi lūdz, tad nespēju tev atteikt, Remzijs Boltons pasmaidīja. Es jāšu karā, Smaķi, un tu jāsi man līdzi, lai palīdzētu pārvest mājās manu nevainīgo līgavu.

BRENS

Kraukļa ķērciens uzdzina Brenam šermuļus. "Es jau esmu gandrīz pieaudzis vīrs," viņš sev atgādināja, "man jābūt drosmīgam."

Taču spirgtajā un saltajā gaisā virmoja bailes. Pat Vasariņš bija nobijies un saslējis spalvu uz skausta. Ēnas pakalna nogāzē stiepās melnas un badīgas. Visi koki zem ledus svara bija noliekušies un sametušies mezglos, dažs nemaz neizskatījās pēc koka. No saknēm līdz galotnei ieputināti un iesaluši sniegā, tie tupēja kalnā kā milži, kā baisas un bezveidīgas radības, kas sakņupušas ledainajā vējā.

-   Viņi ir te, izlūks izvilka zobenu.

-   Kur? Mīra pieklusināja balsi.

-   Tuvumā. Nezinu kaut kur ir.

Krauklis ieķērcās vēlreiz.

-     Hodor, nočukstēja Hodors, plaukstas paslēpis padusēs. Brūnajās bārdas šķipsnās bija iesalušas lāstekas, bet ūsas pārvērtušās sasalušu puņķu kunkulī, kas sārti vizēja saulrietā.

-   Vilki ari ir tuvu, Brens brīdināja. Tie paši, kas mums seko. Kad tie ir vēja pusē, Vasariņš viņus saož.

-   Par vilkiem jāuztraucas vismazāk, sacīja Aukstrocis. Mums jākāpj augšā, drīz būs tumšs jums vajadzētu tikt iekšā, pirms iestājas nakts, citādi viņi nāks uz jūsu siltumu. Viņš palūkojās uz rietumiem, kur cauri kokiem kā tāla ugunskura atblāzmu vēl varēja saskatīt rietošās saules starus.

-   Vai šis ir vienīgais ceļš? Mīra noprasīja.

-   Otras durvis ir trīs līgas uz ziemeļiem, alas dibenā.

Neko vairāk arī nevajadzēja teikt. Pat Hodors nevarēja norāpties alā ar Brenu uz muguras, un Džodžens vairs nevarēja noiet trīs līgas.

-   Ceļš šķiet tīrs, Mīra palūkojās augšup.

-   Šķiet, izlūks drūmi novilka. Vai jūtat aukstumu? 'lūr kaut kas ir. Kur viņi ir?

-   Varbūt alā? Mīra ieminējās.

-   Ala tiek apsargāta, viņi tur iekšā netiek. Jūs varat redzēt alas muti, izlūks rādīja ar zobena smaili. Kalnam pa vidu, tajā klinšu plaisā starp sejaskokiem.

-   Es redzu, Brens teica. Kraukļi lidinājās plaisā iekšā un ārā.

-   Hodor, Hodors mīņājās.

-   Es redzu tikai ieplaku klintī, Mīra piebilda.

-   Tur ir eja, sākumā stāva un līka strauta gultne klintī. Ja tiksiet līdz turienei, būsiet drošībā.

-   Un tu?

-   Ala tiek apsargāta.

-   Līdz turienei nevar būt vairāk par simt jardiem, Mīra pētīja klinti.

"Nē," Brens nodomāja, "bet visi tie simt jardi ir augšup kalnā." Kalns

bija stāvs un biezi apaudzis ar kokiem. Sniegs nesniga jau trīs dienas, taču nokusis arī nekas nebija. Zeme zem kokiem bija baltas un neskartas segas klāta.

-       Tur neviena nav, Brens drosmīgi paziņoja. I Paskatieties uz sniegu tur nav neviena pēdu nospieduma.

-   Svešie pār sniegu slīd pavisam viegli, izlūks paskaidroja. Viņi neatstāj nospiedumus.

Krauklis atlaidās un uzmetās viņam uz pleca. Kopā ar ceļotājiem bija palicis vairs tikai kāds ducis lielo melno putnu, bet pārējie bija nozuduši pa ceļam katru rītu, kad viņi modās, kraukļu bija mazāk un mazāk.

-   Nāc, krauklis ķērca. Nāc, nāc.

"Trejacainā vārna," Brens nodomāja. "Zaļreģis"

-  Tas nemaz nav tik tālu, viņš sacīja. "Neliels kāpiens, un mēs būsim drošībā. Varbūt mēs varam iedegt uguni?

Visi, atskaitot izlūku, bija nosaluši, izmirkuši un izsalkuši, savukārt 1 )žodžens Rīds bija pārāk vārgs, lai ietu pats.

-   Jūs ejiet.

Mīra Rīda noliecās pie brāļa, kurš, aizvērtām acīm iekārtojies ozola dobumā, trīcēja pie visām miesām. Sejas daļa, ko zem kapuces varēja re

dzēt, bija tikpat bezkrāsaina kā sniegs, tomēr pa nāsīm vāri plūda elpa. Mīra bija nesusi viņu visu dienu. "Ja būtu ēdiens un uguns, viņš ātri vien tiktu uz kājām," Brens pūlējās sev iestāstīt, taču īsti pārliecināts viņš par to nebija.

-   Es nevaru cīnīties un vēl stiept Džodženu kalns ir pārāk stāvs, Mīra paziņoja. Hodor, aiznes Brenu uz to alu.

-    Hodor, Hodors sasita plaukstas.

-   Džodženam vienkārši ir jāpaēd, Brens žēlīgi noteica.

Bija pagājušas divpadsmit dienas, kopš alnis bija sabrucis trešo un pēdējo reizi, un Aukstrocis, notupies tam blakus kupenā un noskaitījis lūgšanu svešādā mēlē, pārgrieza tam rīkli. Brens raudāja kā mazs meitēns, kad sniegā iztecēja košās asinis. Viņš vēl nekad tik ļoti nebija izjutis, ka ir kroplis, kā toreiz, kad vajadzēja bezpalīdzīgi noskatīties, kā Mīra Rīda ar Aukstroci nokauj drosmīgo dzīvnieku, kas viņus tik tālu bija nesis. Zēns sev nosolījās, ka neēdīšot šo gaļu un labāk dzīvošot badā, nekā mielošoties ar drauga miesu, tomēr beigu beigās bija ēdis pat divreiz vienu reizi savā un vienu reizi Vasariņa ādā. Lai cik lopiņš bija izkāmējis, ar gaļu, ko izlūks no tā ķermeņa sarūpēja, pietika septiņām dienām pēdējo gabalu viņi bija apēduši sena kalnu cietokšņa drupās pie ugunskura.

-    Jā, viņam jāēd, Mīra piekrita. Mums visiem jāēd, tikai mums nekā ēdama nav. Ejiet.

Brenam noritēja asara, un zēns juta, kā tā uz vaiga sasalst. Aukstrocis paņēma Hodoru aiz rokas.

-   Gaisma pazūd. Ja viņu te vēl nav, tad drīz būs. Nāciet.

Šoreiz ne vārda neteicis, Hodors nodauzīja sniegu no kājām un ar Brenu uz muguras sāka rāpties cauri sniegam. Aukstrocis ar zobenu melnajā rokā soļoja blakus, Vasariņš viņiem nopakaļ. Vietām sniegs bija dziļāks, un dižvilks pēc ielūšanas sērsnā allaž apstājās, lai nopurinātos. Pa ceļam Brens neveikli pagriezās grozā, lai paskatītos uz Mīru: meitene, vienu roku pabāzusi zem brāļa, centās piecelt viņu kājās. "Viņš ir pārāk smags. Mīra ir pusbadā un vairs nav tik spēcīga kā iepriekš." Otrā rokā viņai bija varžu duramais, ar kuru meitene bakstījās sniegā pēc atbalsta. Mīra ar visu brāli uzsāka kāpienu, bet tad Hodors nogriezās aiz kokiem un Rīdi nozuda Brena skatienam.

Kalns kļuva stāvāks. Sērsna zem Hodora kājām krakšķēja. Reiz viņš paklupa pret akmeni, zaudēja līdzsvaru un gāzās atmuguriski, taču izlūks satvēra viņu aiz rokas un izglāba no novelšanās pa nogāzi.

-   Hodor, Hodors noteica.

Ikviena vēja pūsma nēsāja pa gaisu smalku, baltu sniega pulveri, kas dienas pēdējā gaismiņā spīdēja kā stikls. Apkārt plivinājās kraukļi. Viens aizlidoja uz priekšu un ielaidās alā. "Vēl tikai astoņdesmit jardu," Brens domāja. "Tas nemaz nav tālu."

Vasariņš pēkšņi apstājās kā iemiets stāva, nenomīdīta sniega klajuma apakšā. Dižvilks pagrieza galvu, paostīja gaisu, ierūcās un, kažoku sabozis, sāka kāpties atpakaļ.

-   Apstājies, Hodor, Brens sacīja. Hodor, pagaidi. Kaut kas nebija tā, kā vajadzētu būt. Vasariņš to saoda, un viņš arī. "Kaut kas nelāgs un pavisam tuvu." Nē, Hodor, ej atpakaļ!

Aukstrocis vēl aizvien kāpa, un Hodors negribēja atpalikt.

-    Hodor, hodor, hodor, viņš skaļi burkšķēja, lai nedzirdētu Brena iebildumus.

Staļļapuisim elpa bija kļuvusi smaga, viņam no mutes plūda blāva migla. Hodors paspēra vienu soli uz priekšu, tad vēl vienu. Sniegs sniedzās viņam gandrīz līdz viduklim, un nogāze bija ļoti stāva, tāpēc Hodors, saliecies uz priekšu, ar rokām ķērās pie akmeņiem un kokiem. Vēl solis, vēl viens. Hodora uzartais sniegs kā sīka lavīna ripoja lejup.

"Sešdesmit jardu." Brens staipīja galvu uz vienu un otru pusi, lai labāk redzētu alu, bet tad viņš ieraudzīja ko citu.

-    Uguns! Šaurajā spraugā starp sejaskokiem mirguļodama tumsu pāršķēla rūsgana gaismiņa. Skatieties, tur kāds…

Hodors iekliedzās, sasvērās, klupa un krita.

Brens juta, ka pasaule sagāžas, un apdullinošs trieciens viņam aizsita elpu. Viņam mute bija pilna asinīm, bet Hodors virpuļodams mīcīja zēnu zem sevis.

"Kāds viņam pieķēries pie kājas." Sākumā Brens nodomāja, ka varbūt kāda sakne aptinusies viņam ap potīti… bet tad sakne sakustējās. "Roka!" viņš ieraudzīja, kad no sniega izlīda viss mironis.

Hodors spārdījās un trieca sniegoto papēdi neradījumam ģīmī, taču mironis to pat nejuta. Abi saķērušies ripoja lejup pa nogāzi, viens otru dauzot un skrāpējot. Kad viņi bija nogāzušies, Brens dabūja pilnu muti un degunu ar sniegu, bet jau pēc mirkļa viņš ripoja atkal. Kaut kas trāpīja viņam pa galvu akmens, ledus gabals vai miroņa roka, un zēns attapās izlidojis no groza. Spļaudams sniegu, viņš izstiepies gulēja uz nogāzes, bet viņa cimdā bija sauja no Hodora galvas izrauto matu.

Visapkārt no sniega līda ārā miroņi.

"Divi, trīs, četri," Brens skaitīja briesmoņus, kas, šķiežot sniega mākoņus, pēkšņi parādījās virszemē. Vieniem mugurā bija melni apmetņi,

citiem noskrandušas zvērādas, vēl citiem nekas. Visiem bija bāla miesa un nomelnējušas rokas, bet acis zvēroja kā gaišzilas zvaigznes.

Trīs no tiem metās virsū izlūkam. Brens redzēja Aukstroci iecērtam vienam sejā, taču mironis noturējās kājās un turpināja uzbrukumu, dzenot izlūku citam mironim tieši rokās. Divi citi vajāja Hodoru, kas neveikli lumpačoja lejā pa nogāzi. Brens bezpalīdzīgās šausmās aptvēra, ka Mīra trāpīs tieši kaujā. Viņš uzsita pa sniegu un brīdinoši iesaucās.

Kaut kas viņu satvēra, un sauciens pārauga kliedzienā. Brens sagrāba saujā sniegu un meta, bet mironis pat nepamirkšķināja acis. Viena melna roka gramstījās zēnam ap seju, otra gar vēderu. Miroņi pirksti bija kā no dzelzs. "Viņš grasās man izraut zarnas."

Pēkšņi starp abiem parādījās Vasariņš. Brens redzēja, ka āda pārplīst kā lēta drāna, dzirdēja, kā nokrakšķ kauls, un roka ar kustīgiem, bāliem pirkstiem atdalījās no rumpja. Piedurkne bija no melna audekla. "Melnais," viņš nodomāja, "viņam ir melnas drānas, tātad viņš ir bijis Naktssardzes brālis." Vasariņš aizmeta roku, izlocījās un iecirta zobus miroņa kaklā tieši zem zoda. Kad lielais, pelēkais vilks atrāvās, tam zobos bija lielākā daļa neradījuma kakla bālas, puvušas gaļas gabala izskatā.

Atrautā roka vēl arvien kustējās, tāpēc Brens pavēlās nostāk. Gulēdams uz vēdera un gramstīdamies sniegā, viņš ievēroja gaišos sniega apmetņos tērptos kokus un oranžo blāzmu starp tiem.

"Piecdesmit jardu." Ja viņš spētu aizrāpot piecdesmit jardus, miroņi viņam klāt vairs netiktu. Slapjiem cimdiem viņš ķērās pie saknēm un akmeņiem un līda gaismas virzienā. "Vēl mazliet, vēl drusku, un tad tu varēsi atpūsties pie uguns."

Tikmēr kokos bija izzudusi pēdējā dienas gaisma un bija iestājusies nakts. Aukstrocis miroņu ielenkumā cirta un skaldīja uz visām pusēm. Vasariņš ar zobiem plosīja seju tam, kuru bija nogāzis. Brenam neviens uzmanību nepievērsa. Vilkdams nespēcīgās kājas, viņš parāpās vēl mazliet augstāk. "Ja es varētu tikt līdz alai…"

-   Hodooor… kaut kur lejā atskanēja kunksts.

Un pēkšņi viņš vairs nebija tas pats Brens, tas kroplais zēns, kurš rāpās pa sniegu. Pēkšņi viņš lejāk pa kalnu bija Hodors, kam ar rokām acīs grābj mironis. Aurodams viņš pietrūkās kājās un aizlidināja mironi sāņus. Briesmonis piezemējās uz viena ceļgala un sāka atkal celties, taču Brens paķēra Hodora zobenu, kas karājās tam pie jostas. Kaut kur sirds dziļumos viņš dzirdēja nabaga Hodoru vēl kunkstam, taču ārēji viņš bija septiņas pēdas garš, saniknots stiprinieks ar vecu dzelzs gabalu rokā.

Viņš pacēla zobenu, trieca to pret mironi un nostenējās, kad asmens iztriecās cauri slapjajai vilnai, sarūsējušajam bruņukreklam un sapuvušajai ādai, iegrimstot dziļi kaulos un miesā.

-   HODOR! viņš iekliedzās un cirta vēlreiz.

Šoreiz viņš atcirta miroņa galvu no rumpja un uz mirkli iegavilējās… bet tad miroņa rokas akli sāka grābstīties viņam gar kaklu.

Brens asiņodams atkāpās, bet tad jau Mīra Rīda bija klāt un ietrieca varžu duramo dziļi miroņa mugurā.

-    Hodor, Brens atkal iebļāvās, rādīdams viņai, ka jādodas augšup kalnā. Hodor, hodor. Džodžens vāri locījās tur, kur meitene viņu bija noguldījusi. Brens devās pie Rīda, nosvieda zobenu, satvēra zēnu Hodora rokām un piecēla kājās. HODOR! viņš nokliedzās.

Mīra virzījās augšup, durdama miroņus, kas gadījās pa rokai. Tos nebija iespējams ievainot, taču viņi bija lēni un tizli.

-   Hodor, Hodors atkārtoja katrā solī. Hodor, hodor.

Viņam ienāca prātā, diez ko Mīra teiktu, ja viņš tai atzītos mīlestībā.

Augstāk sniegā dancoja liesmojoši stāvi.

"Miroņi,’1 Brens noprata. "Kāds ir aizdedzinājis miroņus."

Vasariņš rēja un koda, lēkādams apkārt tuvākajam liela auguma mironim, kuru bija apņēmušas mutuļojošas liesmas. "Viņam nevajag iet tik tuvu! Ko viņš dara!?" Bet tad viņš ieraudzīja sevi, ar seju uz leju izstiepušos sniegā, un Vasariņš pūlējās aizvilkt mironi tālāk prom. "Kas notiks, ja mironis mani nobeigs?" zēnam ienāca prātā. "Vai es līdz mūža beigām palikšu Hodora ādā? Vai es vēl varēšu iemiesoties Vasariņā? Vai es vienkārši būšu miris?"

Pasaule acu priekšā šķebinoši sagriezās baltie koki, melnās debesis, sarkanās liesmas, viss virpuļoja, riņķoja un griezās. Zēns juta, ka paklūp, un izdzirda Hodoru saucam:

-   Hodor hodor hodor hodor. Hodor hodor hodor hodor. Hodor hodor hodor hodor hodor.

No alas šāvās laukā kraukļu mākonis un šurpu turpu skraidīja maza meitene ar lāpu rokā. Pirmajā mirklī Brens nodomāja, ka tā ir viņa māsa Ārija… neprātīga doma, jo mazā māšele bija tūkstoš līgas tālu vai mirusi. Un tomēr tā bija viņa kalsna, noskrandusi, mežonīga, izspūrušiem matiem. Hodora acīs sariesās asaras, kas tūdaļ arī sasala.

Viss apgriezās kājām gaisā, un Brens pēkšņi nokļuva atpakaļ savā ķermenī, kas gulēja sniegā. Degošais mironis, kas noliecās viņam pāri, koši izcēlās uz kokiem sniega līķautos. Brens paguva ievērot, ka tas ir

viens no kailajiem miroņiem, bet jau nākamajā mirklī tuvākais koks nokratīja no sevis sniegu un uzgāza to zēnam uz galvas.

Viņš atģidās, guļot priežu skuju gultā zem tumša akmens jumta. "Ala, es esmu alā." Mutē joprojām bija asiņu garša, jo viņš bija iekodis sev mēlē, taču blakus pa labi dega uguns, kas sildīja viņam seju, un zēns jutās tik labi, kā, šķiet, vēl nekad. Tur bija arī Vasariņš, kurš ostījās viņam apkārt, un līdz ādai izmirkušais Hodors. Džodžens bija atbalstījis galvu Mīrai klēpī, un Ārija ar lāpu stāvēja turpat blakus.

-   Man uzkrita sniegs, Brens ierunājās, un apraka mani.

-   Tas paslēpa tevi, un es tevi pēc tam izvilku. Mīra norādīja uz meiteni. Bet patiesībā mūs izglāba viņa. Tā lāpa… ugunī viņi iet bojā.

-   Uguns tos sadedzina uguns vienmēr ir izsalkusi.

Tā nebija ne Ārijas, ne kāda cita bērna balss. Tā bija augsta un patīkama sievietes balss, kurā skanēja savādas notis, kādas Brens nekad vēl nebija dzirdējis, un skumjas, kas, likās, salauzīs viņa sirdi. Brens piemiedza acis, lai viņu labāk saskatītu. Tā taču bija meitene, tikai mazāka par Āriju, viņas miesa zem lapu apmetņa bija raiba kā stirnai. Viņai bija savādas acis

-    lielas, miklas, zeltaini zaļas, ar tādām zīlītēm kā kaķim. "Tādu acu nav nevienam." Viņas matu ērkulis bija rudens krāsās brūnā, sarkanā un zeltainā, un tajos bija ievītas vīnstīgas, zariņi un novītuši ziediņi.

-   Kas tu esi? Mīra Rīda apjautājās.

-   Viņa ir bērns, mežabērns, Brens jau zināja. Viņš nodrebinājās drīzāk no pārsteiguma nekā no aukstuma.

Ceļotāji bija nonākuši vecās auklītes pasakās.

-   Pirmļaudis mūs iedēvēja par bērniem, mazā sieviete sacīja. Milži mūs sauca woh dak nag gran par vāveru cilvēkiem, jo mēs bijām mazi, veikli un mīlējām kokus, taču mēs neesam ne vāveres, ne bērni. īstajā mēlē mēs esam "tie, kas dzied zemes dziesmu". Mēs savas dziesmas dziedājām jau desmit tūkstošus gadu, pirms vēl radās jūsu vecā mēle.

-   Bet tagad tu runā kopējā valodā, Mīra iebilda.

-    Viņa Brena dēļ. Esmu dzimusi pūķa laikā, un divsimt gadus staigājusi pa cilvēku pasauli, klausījusies un mācījusies. Es droši vien staigātu vēl joprojām, bet man sāp kājas, un arī sirds ir nogurusi, tāpēc griezos uz māju pusi.

-   Divsimt gadus? Mīra brīnījās.

-   Cilvēki gan ir īsti bērni, mežabērns pasmaidīja.

-   Vai tev ir vārds? Brens gribēja zināt.

-    Kad vajag, tad ir. Viņa ar lāpu norādīja uz melnu plaisu alas dibensienā. Mums jāiet lejā, jums jānāk man līdzi.

-   Bet izlūks… Brens vēlreiz nodrebinājās.

-   Viņš nedrīkst nākt.

-   Miroņi viņu nogalēs.

-    Nē. Viņš jau sen ir nogalēts. Nāciet lejā ir siltāks, un tur neviens jums nedarīs pāri. Viņš jūs jau gaida.

-   Trejacainā vārna? Mīra apvaicājās.

-   Zaļreģis.

To teikusi, sieviete pagriezās un gāja, bet draugiem neatlika nekas cits kā sekot. Mīra palīdzēja Brenam iekārtoties Hodoram uz muguras, lai arī grozs bija gandrīz izjucis un slapjš no kūstošā sniega. Tad viņa aplika brālim roku ap pleciem un atkal piecēla zēnu kājās.

-   Kas noticis? Džodžens atvēra acis. Mīra? Kur mēs esam? Ieraudzījis uguni, viņš pasmaidīja. Man bija tik dīvains sapnis!

Eja bija šaura, līkumota un tik zema, ka Hodors drīz vien dabūja līst rāpus. Brens sarāvās, bet vienalga viņa galva sitās pret ejas griestiem. Zemes kukuržņi krita no katra pieskāriena un bira gan matos, gan acīs, bet reiz viņš sasita uzaci pret kādu baltu sakni, kas auga no ejas sienas un bija stīgu un zirnekļu tīmekļu apvīta.

Meža bērns ar lāpu rokā gāja pa priekšu, čaukstošajam lapu apmetnim plīvojot aiz muguras, taču eja mainīja virzienu tik bieži, ka Brens drīz vien pazaudēja viņu skatienam. Vienīgā gaisma bija tā, kas atstarojās no alas sienām. Kad viņi bija nedaudz pavirzījušies uz leju, ala sadalījās, taču kreisajā atzarā valdīja piķa melna tumsa, un Hodors saprata, ka jāiet pa labi, nopakaļ lāpai.

Ēnas kustējās, tāpēc likās, ka kustas arī alas sienas. Brens redzēja lielas baltas čūskas slīdam zemē iekšā un ārā, un viņa sirds bailēs salēcās. Zēnam iešāvās prātā, ka viņi ir nokļuvuši piena čūsku vai milzu kapu tārpu midzenī. "Kapu tārpiem ir zobi." Arī Hodors redzēja čūskas.

-   Hodor, viņš iesmilkstējās un negribēja iet tālāk, bet, kad meža bērns apstājās, lai pārējie varētu viņu panākt, Brens lāpas gaismā saprata, ka čūskas ir tik vien kā baltas saknes kā tā, pret kuru viņš bija sasitis galvu.

-  Tās ir sejaskoka saknes, viņš sacīja. Vai atceries to sirdskoku dievmežā, Hodor? To balto koku ar sarkanajām lapām? Koks tev neko nevar nodarīt.

-   Hodor.

Hodors straujāk metās uz priekšu un steidzās dziļāk zemes dzīlēs pakaļ mežabērnam ar lāpu. Viņi pagāja garām citam ejas atzaram, tad vēl vienam un nonāca tik lielā alā kā Ziemmalas lielā zāle, kur akmens zobi karājās no griestiem un slējās no grīdas. Mežabērns lapu apmetnī

zināja, kā starp tiem atrast ceļu, viņa ik pa brīdim apstājās un nepacietīgi māja ar lāpu, kā gribēdama teikt: "Šurp, nāciet šurp, ātrāk."

Pēc tam bija vēl citi atzari, citas zāles, un Brens dzirdēja kaut kur pa labi pilam ūdeni. Palūkojies uz skaņas pusi, viņš redzēja, ka gājējus vēro ieslīpās acis, kas koši gailēja lāpas gaismā. "Mežabērni," viņš nodomāja. "Tā meitene te nav vienīgā." Tomēr viņš atcerējās arī vecās auklītes pasaku par Gendela bērniem.

Saknes bija visur. Tās vijās cauri zemei un akmenim, aizsedza ejas un balstīja to griestus. "Krāsas te ir pazudušas," Brens pēkšņi apjauta. Pasaule sastāvēja no melnas zemes un balta koka. Ziemmalas sejaskokam saknes bija tik resnas kā milža kājas, bet te bija redzamas arī resnākas, turklāt Brens vēl nekad nebija redzējis tās tādā daudzumā. "Virs mums droši vien aug vesela sejaskoku birzs.”

Gaisma atkal kļuva blāvāka. Mežabērns, kas nemaz nebija bērns, neraugoties uz mazo augumu, spēja iet ātri. Hodoram zem kājām kaut kas nokrakšķēja, un staļļapuisis apstājās tik spēji, ka Mīra un Džodžens gandrīz ieskrēja viņam mugurā.

-   Kauli, noteica Brens. Tie ir kauli.

Ejas grīda bija kā nosēta ar putnu un zvēru kauliem, taču tur bija arī citi: lielie droši vien bija milžu, bet mazākie mežabērnu kauli. Abās pusēs ejai akmenī bija izkaltas nišas, no kurām uz gājējiem raudzījās galvaskausi. Brens redzēja lāča un vilka galvas, kā arī pusduci cilvēku un gandrīz tikpat daudz milžu galvaskausus. Visi pārējie bija mazi un dīvainas formas. "Mežabērni." Saknes bija izaugušas tiem cauri un apvijušas tos no visām pusēm. Uz dažiem sēdēja pa krauklim, kas vēroja draugus spožām melnām acīm.

Tumšā kāpiena beidzamā daļa bija visstāvākā. Hodors to veica, šļūkdams uz pēcpuses, un piezemējās tieši salauztu kaulu, zemes un oļu čupā. Mežabērns viņus jau gaidīja pie dabiska tilta pār bezdibeni. Tālu tumsā čaloja ūdens. "Pazemes upe."

-   Vai mums jāiet tai pāri? viņš noprasīja, kad Rīdi piešļūca viņam no muguras. Tas viņu biedēja ja Hodors uz šaurā tilta pakluptu, viņi dabūtu krist visai ilgi.

-   Nē, puisēn, mežabērns atbildēja, paskaties sev aiz muguras.

Viņa pacēla lāpu augstāk, un gaisma šķita maināmies vienubrīd

liesmas dega oranžas un dzeltenas, piepildot alu ar rūsganu atblāzmu, bet nākamajā mirklī visas krāsas izbalēja un palika tikai melnais ar bal to. Mīra aizmugurē noelsās, un Hodors pagriezās.

Viņu acu priekšā vītā sakņu sēdeklī snauda bāls valdnieks melnās drānās sejaskoka tronis skāva viņa apvītušos locekļus kā māte bērnu.

Viņa augums bija tik kaulains un drānas tik sapuvušas, ka sākumā Brens viņu noturēja par kārtējo mironi, kas tur atradies tik ilgi, ka saknes izaugušas tam cauri. Miroņu valdnieka miesa bija balta, atskaitot asinssarkanu dzimumzīmi, kas stiepās no kakla līdz pat vaigam. Viņa mati bija smalki un balti kā sakņu pūkas un tik gari, ka gali vazājās pa klona grīdu. Saknes bija apņēmušas viņa kājas kā koka tārpi. Viena bija ieaugusi viņa sažuvušajā augšstilbā un līda no miesas ārā pie pleca. Viņam uz galvas auga sarkanu lapu vīkšķis, bet uz pieres sēnes. Miesa, kuras tāpat nebija daudz, bija nostiepusies pār seju kā balta cieta miecāda, taču arī tā bija saplaisājusi, Un šur tur vīdēja brūngandzelteni kauli.

-   Vai tu esi trejacainā vārna? Brens dzirdēja sevi jautājam.

"Trejacainajai vārnai vajadzēja būt trim acīm, bet viņam ir tikai viena

un tā pati sarkana." Brens juta šīs acs skatienu lāpas gaismā tā mirdzēja kā asiņu peļķe. No vietas, kur kādreiz bija atradusies otra acs, no tukšā dobuļa tagad auga ārā tieva balta sakne, kas ieauga atpakaļ vaigā un stiepās lejup pa kaklu.

-     Vārna? Bālais valdnieks čerkstošā balsī pārvaicāja. Viņa lūpas kustējās lēni, it kā būtu aizmirsušas, kā jāveido vārdi. Jā, reiz biju melnām drānām un melnām asinīm. Viņa drānas, kas tagad bija sapuvušas un izbalējušas, sūnu izraibinātas un tārpu saēstas, reiz bija bijušas melnas. Esmu bijis daudz kas, Bren. Tagad es esmu tāds, kā tu mani redzi, un tu jau saproti, kāpēc es nevarēju aiziet pie tevis citādi… kā vien sapņos. Es tevi vēroju jau ilgi, vēroju ar tūkstoš un vienu aci. Es redzēju, kā piedzimsti tu un tavs tēvs pirms tevis. Es redzēju tavus pirmos soļus, dzirdēju tavus pirmos vārdus, es biju tavā pirmajā sapnī. Es redzēju, kā tu nokrīti no mūra, un tagad tu beidzot esi atnācis pie manis, Brendon Stārk, lai gan jau gana vēlu.

-   Es esmu te, Brens atteica, tikai kroplis. Vai tu mani… izārstēsi? Tas ir… manas kājas?

-   Nē, teica bālais valdnieks, tas nav manā varā.

Brena acis pildījās asarām. "Mēs nācām tik tālu ceļu." Alā atbalsojās melnās upes čalas.

-   Tu nekad vairs nestaigāsi, Bren, bālās lūpas apsolīja, bet tu spēsi lidot.

TIRIONS

Tīrions ilgi un nekustīgi gulēja uz vecu maisu čupas, kas viņam bija gultas vietā, un klausījās, kā upe šļakstinās ap laivu.

Virs masta rēgojās pilns mēness. "Tas iet man līdzi pa upi un skatās uz mani kā tāda liela acs." Neraugoties uz siltajām, iesmakušajām zvērādām, ar ko mazais vīrelis bija apsedzies, miesai pārskrēja šermuļi. "Man vajag kausu vīna. Duci kausu." Bet drīzāk mēness pamirkšķinātu, nekā tas maukasbērns Grifs ļautu viņam veldzēt slāpes, tāpēc viņš dzēra ūdeni un bija nolemts bezmiega naktīm un dienām vienos sviedros un drebuļos.

Punduris piecēlās sēdus un saķēra galvu rokās. "Vai es sapņoju?" Visas atmiņas bija pagaisušas. Naktis nekad nebija lutinājušas Tīrionu Lanisteru, un viņš pat mīkstās pēļu gultās gulēja slikti. Uz Biklās jaunavas viņš iekārtoja sev guļvietu uz kajītes jumta un pagalvim nosvieda rituli kaņepāju virves. Uz jumta bija patīkamāk nekā šaurajā laivas tilpnē gaiss tur bija svaigāks, bet upes čalas bija krietni vien patīkamākas par Pīles krākšanu. Par tādām ērtībām gan vajadzēja maksāt zināmu cenu: klājs bija ciets, tāpēc viņš allaž piecēlās stīvs un nomocījies, sāpošām, krampī savilktām kājām.

Kājas sāpēja, lieli bija savilkti cieti kā no koka. Cerībā atbrīvoties no sāpēm Tīrions pamīcīja tos ar pirkstiem, tomēr pieceļoties tās bija tik nespēcīgas, ka viņš saviebās. "Man vajag vannu." Bērna drēbes smirdēja un viņš pats arīdzan. Ceļabiedri peldējās upē, taču punduris šajā nodarbē neiesaistījās, jo dažs labs bruņurupucis, ko viņam gadījās redzēt, bija tik liels, ka varētu pārkost viņu uz pusēm. Pīle tos sauca par kaulu lauzējiem. Turklāt Tīrions negribēja, lai Lemora viņu ierauga kailu.

No kajītes jumta varēja tikt lejā pa koka kāpnēm. Tīrions uzvilka zābakus un nokāpa uz klāja, kur, ietinies vilka ādā, pie ogļu pannas sēdēja Grifs. Algotnis pats stājās sardzē, kad pārējie likās gulēt, un devās pie miera, kad uzausa saule.

Tīrions notupās viņam pretī un pasildīja pie oglēm rokas. Krastā pogoja lakstīgalas.

-   Drīz jau būs diena, viņš uzrunāja Grifu.

-   Tik drīz vēl nebūs. Mums vajadzētu kustēties.

Ja būtu Grifa teikšana, Biklā jaunava turpinātu ceļu lejup pa straumi arī naktīs, taču Jandrijs un Isilla negribēja tumsā zaudēt savu laivu. Roinas augštece bija pilna ar saknēm un siekstām, kas varēja sadragāt Biklo jaunavu. Grifs gan par to neko negribēja dzirdēt viņš tiecās tikai uz Volanti.

Algotņa skatiens nemitīgi šaudījās uz visām pusēm un meklēja naktī… ko gan? "Pirātus? Akmens ļaudis? Vergu ķērājus?" Punduris zināja, ka uz upes briesmas ir gaidāmas no tiem visiem. Grifs Tīrionam atgādināja Bronu, kaut gan Bronam piemita algotņu melnā humora izjūta, turpretī Grifam humora izjūtas nebija nemaz.

-   Es tagad būtu gatavs nokaut par kausu vīna, Tīrions noburkšķēja.

Grifs neatbildēja. "Tu mirsi ātrāk nekā dabūsi dzert," viņa pelēkās

acis šķita sakām. Pirmajā vakarā uz Biklās jaunavas punduris bija piedzēries līdz nejēgai, un nākamajā rītā viņa galvā kāvās pūķi. Grifs noskatījās, kā viņš vemj pāri laivas malai, un paziņoja:

-   Tev pietiek dzert.

-    Vīns palīdz iemigt, Tīrions iebilda. "Vīns noslīcina manus sapņus," viņš jau gribēja teikt.

-   Tad sēdi nomodā, Grifs nesatricināmi atbildēja.

Austrumu pusē virs upes sāka parādīties pirmā dienas gaisma. Roinas melnie ūdeņi palēnām kļuva tikpat zili kā algotņa mati un bārda. Grifs piecēlās kājās.

-   Drīz modīsies pārējie. Sargā klāju.

Kad lakstīgalas apklusa, dziesmu pārņēma upes cīruļi. Atstādami pēdas smilšu sērēs, niedrēs šļakstinājās gārņi. Mākoņi debesīs blāzmoja sārtos, violetos, brūnos, zeltainos, zaļganos un safrāndzeltenos toņos. Viens izskatījās pēc pūķa. "Ja cilvēks reiz ir redzējis pūķi lidojam, viņš turpmāk var mierīgi sēdēt mājās un rušināties savā dārziņā," kāds reiz bija rakstījis, "jo visā plašajā pasaulē nav lielāka brīnuma." Tīrions paberzēja rētu uz deguna un pūlējās atcerēties autora vārdu. Pēdējā laikā viņa domas bieži pievērsās pūķiem.

-    Labrīt, Hugor, uz klāja iznāca septa Lemora baltā talārā, kas bija apjozts ar septiņās krāsās austu jostu. Mati brīvi krita pār pleciem. Kā labi gulēji?

-    Caurā miegā, labā kundze. Es atkal sapņoju par jums. "Tas bija nomoda sapnis." Nespēdams iemigt, viņš pastiepa roku sev starp kājām un iztēlojās, ka virs viņa jāteniski, krūtīm šūpojoties, lēkā septa.

-   Tas noteikti bija nerātns sapnis. Tu esi nerātns cilvēks. Vai lūgsies kopā ar mani, lai izlūgtos piedošanu par saviem grēkiem?

"Ja vien mēs lūgsimies tā, kā pieņemts Vasaras salās."

-   Nē, bet nosūtiet Jaunavai no manis ilgu, kvēlu skūpstu.

Septa smiedamās gāja uz laivas priekšgalu viņa bija paradusi ik rītu peldēties upē.

-   Skaidrs, ka šī laiva nav nosaukta par godu jums, Tīrions uzsauca, kad viņa nometa drānas.

-   Māte un Tēvs mūs ir radījuši pēc savas līdzības, Hugor. Mums jālepojas ar savu augumu, jo tas ir dievu radīts.

"Dievi droši vien bija piedzērušies, kad radīja mani." Punduris noskatījās, kā Lemora ieslīd ūdenī to redzot, viņam allaž sacēlās daikts. Doma, ka varētu izlobīt septu no šķīstā baltā talāra un paplest viņai kājas, bija brīnišķi neķītra. "Un laupīt viņai nevainību," viņš nodomāja… lai gan Lemora nepavisam nebija tik nevainīga kā izskatījās viņai uz vēdera bija strijas, kādas rodas tikai pēc bērna iznēsāšanas.

Jandrijs un Isilla piecēlās līdz ar sauli un ķērās pie dienas darbiem. Jandrijs, pārlūkodams makšķerāķus, ik pa brīdim slepšus paglūnēja uz septu Lemoru, bet viņa mazā tumsnējā sieviņa nelikās to manām. Viņa piemeta uz ogļu pannā pagales, ar nomelnējušu asmeni apmaisīja ogles un sāka mīcīt mīklu brokastu cepumiem.

Kad Lemora uzkāpa uz klāja, Tīrions ar baudu noskatījās, kā ūdens lāses rit starp viņas krūtīm un gludā miesa mirdz rīta gaismā. Septai bija pāri par četrdesmit gadiem, un viņu drīzāk varēja saukt par glītu nekā skaistu, tomēr skatienu viņa piesaistīja. "Uzbudinājums ir gandrīz tikpat labs kā dzērums," punduris nosprieda, jo tādos brīžos viņš juta, ka ir patiesi dzīvs.

-   Vai redzēji bruņurupuci, Hugor? septa avaicājās, spiežot ūdeni no matiem. To, ar robainajām bruņām?

Agri no rīta vislabāk varēja vērot bruņurupučus, jo pa dienu tie iepeldēja dziļumā vai slēpās bedrēs pie krasta, taču, kad saule bija tikko uzlēkusi, tie izpeldēja virspusē. Daži labprāt peldēja blakus laivai. Tī

rions bija ievērojis kādu duci sugu: lielus, mazus, ar plakanu muguru, sarkanām ausim un mīkstām bruņām, kaulu lauzējus, brūnos bruņurupučus un bruņurupučus, kuru bruņas klāja zeltaini, nefrīta un krēmkrāsas raibumi. Dažs bija tik liels, ka uz muguras varēja nest cilvēku. Jandrijs apgalvoja, ka roiniešu princese bruņurupuču mugurā peldējusi pāri upei. Viņi abi ar sievu bija pie Zaļasines dzimuši Domes bāreņi, kas atgriezušies mājās pie mātes Roinas.

-      To ar robainajām bruņām es nepamanīju. "Es skatījos uz kailu sievieti."

-    Žēl. Lemora pārvilka pār galvu talāru. Es zinu, ka tu tik agri celies tikai tāpēc, lai paskatītos uz bruņurupučiem.

-    Man arī patīk skatīties, kā saule lec. Tas bija tāpat kā vērot kailu jaunavu kāpjam ārā no vannas. Kāda varbūt bija skaistāka par citām, bet visas vienlīdz daudzsološas. Tomēr jāatzīst, ka arī bruņurupuči ir savā ziņā pievilcīgi nekas mani tik ļoti nepriecē kā pāris glīti veidotu… čaulu.

Lemora iesmējās. Viņai tāpat kā visiem kuģotājiem uz Biklās jaunavas bija savi noslēpumi, tāpēc arī pārējie viņu bija pieņēmuši. "Es negribu viņu iepazīt, es tikai gribu viņu izdrāzt." Septa arī to zināja. Karot kaklā kristālu, kas tūdaļ ieslīdēja spraugā starp krūtīm, viņa ķircinoši pasmaidīja.

Jandrijs pacēla enkuru, nocēla no kajītes jumta garo kārti un atstūmās no krasta. Divi gārņi pacēla galvas un noskatījās, kā Biklā jaunava aizpeld straumē un lēni uzsāk ceļu lejup pa upi. Jandrijs devās pie stūres aira. Isilla apgrozīja cepumus, tad uzlika uz ogļu pannas dzelzs plāti, lai apceptu speķi. Dažu dienu viņa brokastīs gatavoja cepumus ar speķi, citu speķi ar cepumiem. Reizi pāris nedēļās galdā tika celtas zivis, bet todien tas nebija gaidāms.

Kad Isilla pagrieza muguru, Tīrions nočiepa no pannas cepumu un paguva laikus aizšmaukt, lai nedabūtu no viņas bliezienu ar draudīgo koka karoti. Cepumi visgaršīgākie bija karsti, kad no tiem pilēja medus un sviests. Cepta speķa smarža drīz vien no tilpnes izvilināja Pīli. Viņš paošņājās ap pannu, dabūja no Isillas pa kaklu ar karoti un aizgāja laivas pakaļgalā nolaist rīta ūdeni.

Tīrions viņam piebiedrojās.

-   Lūk, tas ir jāredz, viņš izmeta, kad abi tukšoja savus pūšļus, punduris un pīle, kas padara vareno Roinu vēl varenāku.

-            Mātei Roinai jūsu ūdens nav vajadzīgs, Jollo, Jandrijs iespurdzās.

-   Tā ir lielākā upe pasaulē.

-    Jā, punduris tajā noslīkt var, Tīrions nokratīja pēdējās pilītes.

-   Mandera ir tikpat plata, un Trejžubure pie mutes arī, savukārt Melnupe ir dziļāka.

-   Tu vēl par šo upi neko nezini. Pacieties, gan ieraudzīsi.

Speķis jau bija sačurkstināts, cepumi kļuvuši zeltaini brūni, ļaunais Grifs žāvādamies izklumpačoja uz klāja.

-   Labrīt visiem.

Puisis augumā bija mazāks par Pīli, taču kalsnā miesasbūve liecināja, ka viņš vēl nav izaudzis. "Tas bezbārdainais puika varētu dabūt jebkuru skuķi visās septiņās valstībās, vai viņam ir zili mati vai nav. Viņas izkustu no acu skatiena vien." Jaunajam Grifam bija zilas acis tāpat kā tēvam, taču tēvam tās bija gaiši zilas, bet dēlam tumšas. Lampas gaismā tās kļuva gandrīz melnas, bet krēslā šķita violetas. Viņa skropstas bija garas kā sievietei.

-   Es saožu speķi, puisis noteica, vilkdams kājās zābakus.

-   Tas ir labs speķis, Isilla atbildēja. Sēdies.

Viņa pasniedza ēdienu uz otrā klāja, arvien piedāvāja jaunajam Grifam cepumus un sita Pīlei ar karoti pa pirkstiem, kad tas sniedzās pēc kārtējās speķa šķēles. Tīrions pārlauza divus cepumus, ielika pa vidu speķi un aiznesa tos Jandrijam pie stūres aira, bet pēc tam palīdzēja Pīlei pacelt lielo trīsstūra buru. Jandrijs izveda laivu upes vidū, kur straume bija visspēcīgākā. Biklā jaunava bija laba laiva. Tās iegrime bija tik maza, ka tā bez grūtībām varēja aizpeldēt pa visseklākajām pietekām un šķērsot smilšu sēres, uz kurām būtu uzsēdušās lielākas laivas, savukārt ar paceltu buru un labā straumē tā varēja uzņemt it atzīstamu ātrumu. Jandrijs apgalvoja, ka Roinas augšpusē tas varot izrādīties dzīvības un nāves jautājums.

-   Aiz Sērām jau tūkstoš gadus nav likumu.

-    Un cilvēku arī ne, kā esmu pamanījis. Tīrions krastā bija redzējis šādas tādas drupas vai ar vīnogulājiem, sūnām un puķēm apaugušas mūrakmeņu čupas, bet no cilvēkiem nebija ne miņas.

-   Tu nepazīsti upi, Jollo. Pirātu laiva var uzrasties jebkurā brīdī, bet tādās drupās mēdz mitināties izbēgušie vergi vergu ķērāji reti atklīst tik tālu uz ziemeļiem.

-    Vergu ķērāji būtu patīkama pārmaiņa pēc bruņurupučiem. Tā kā Tīrions nebija izbēdzis vergs, viņam nebija jābaidās, ka viņu kāds noķers. Turklāt nez vai pirāti ķēpātos ar laivu, kas peld lejup pa straumi

-   vērtīgās kravas parasti lika vestas no Volantes uz augšu.

Kad speķis bija noēsts, Pīle piebikstīja jaunajam Grifam pie pleca.

-    Laiks uzdauzīt kādu zilumu. Domāju, ka šodien varētu ķerties pie zobeniem.

-   Pie zobeniem? jaunais Grifs pasmīnēja. Tas man patīk.

Tīrions palīdzēja viņam saģērbties divkaujai biezās biksēs, polsterētā kamzolī un vecās, apdauzītās bruņās. Sīrs Rolijs uzvilka bruņukreklu un miecādas kamzoli. Abi uzlika galvās bruņucepures un paņēma no ieroču lādes pa trulam zobenam. Izgājuši uz otrā klāja, viņi pārējiem ceļabiedriem par prieku sāka viens otru zvetēt.

Kad abi cīnījās ar šķēpiem vai cirvjiem, sīra Rolija lielais augums un spēks deva ievērojamu pārsvaru, taču ar zobeniem cīņa kļuva vienlīdzīgāka. Tajā rītā neviens no viņiem nebija paņēmis vairogu, tāpēc abi, skraidot šurpu turpu pa klāju, cirta un atvairīja vien. Pār upi aizskanēja tērauda šķinda. Jaunais Grifs trāpīja biežāk, taču Pīles cirtieni bija spēcīgāki. Pēc kāda laika lielais bruņinieks sāka pagurt viņa bliezieni kļuva lēnāki un zemāki. Puisis tos visus atvairīja un metās straujā pretuzbrukumā, piespiezdams sīru Roliju atkāpties. Kad abi bija tikuši laivas pakaļgalā, abu zobeni saķērās, puisis uzblieza Pīlei ar plecu, un lielais vīrs ielidoja upē.

Viņš iznira spļaudīdamies, lādēdamies un saukdams, lai kāds viņu izķeksē ārā, pirms zivis šim ir nokodušas daiktu. Tīrions pasvieda viņam striķi.

-   Parasti pīles peld labāk, viņš sacīja, kopā ar Jandriju velkot bruņinieku atpakaļ uz Biklās jaunavas klāja.

Sīrs Rolijs sagrāba Tīrionu aiz apkakles.

-   Tūlīt paskatīsimies, kā peld punduri, viņš noteica un ķiķinādams ielingoja vīreli uz galvas Roinā.

Pundurim smiekli nenāca. Viņš prata peldēt tīri ciešami un peldēja arī… bet tad kājas sāka raut krampji. Jaunais Grifs pasniedza viņam kārti.

-   Tu neesi pirmais, kurš cenšas mani noslīcināt, viņš paziņoja Pīlei, lejot no zābaka upes ūdeni. Kad es piedzimu, tēvs mani tajā pašā dienā iemeta akā, bet es biju tik neglīts, ka ūdens ragana, kas mita tur lejā, mani izspļāva atpakaļ.

Viņš novilka arī otru zābaku un aizripoja pa klāju ritentiņā, nošļakstīdams skatītājus.

-   Kur tu to iemācījies? jaunais Grifs smējās.

-    Man to iemācīja kumēdiņu rādītāji, Tīrions sameloja. Māte mani mīlēja vairāk nekā pārējos bērnus, jo es biju tik mazs. Viņa mani baroja ar krūti līdz septiņu gadu vecumam. Mani brāļi bija greizsirdīgi, tāpēc šie iebāza mani maisā un pārdeva balagānam. Kad gribēju aizbēgt, balagāna saimnieks man nogrieza pusi deguna, tālab man nekas cits neatlika kā vazāties apkārt kopā ar viņiem un mācīties smīdināt ļaudis.

Patiesība bija mazliet citādāka mest kūleņus viņam sešu vai septiņu gadu vecumā bija iemācījis tēvocis, un Tīrions centīgi nodevās šai nodarbei. Veselu pusgadu viņš kūleņoja pa Rūdas klintīm, raisīdams smaidus septonos, ieroču nesējos un kalpos. Pāris reizes pasmējās pat Serseja.

Jautrība beidzās tajā dienā, kad no Karaļa ostas atgriezās tēvs. Tajā vakarā Tīrions pārsteidza viņu, pastaigādamies pa galdu uz rokām, taču valdnieks Tīvins nepriecājās.

-   Dievi tevi jau ir radījuši par punduri. Vai tiešām tev vēl jākļūst par ākstu? Tu esi piedzimis par lauvu, nevis mērkaķi.

"Un tu esi mironis, tēvs, tāpēc es varu ālēties, kā vien man ienāk prātā."

-    Tu proti smīdināt cilvēkus, Lemora uzslavēja Tīrionu, kad viņš žāvēja kājas. Tev par to jāpateicas Tēvam debesīs viņš visiem saviem bērniem dāvā veltes.

-   Dāvā gan, punduris pieklājīgi atzina. "Un, kad es būšu miris, apglabājiet mani ar arbaletu, lai es varu pateikties Tēvam debesīs tāpat, kā pateicos tēvam uz zemes."

Pēc piespiedu peldes izmirkušais apģērbs nepatīkami lipa pie rokām un kājām. Kamēr septa Lemora mācīja jaunajam Grifam ticības noslēpumus, Tīrions novilka slapjās un uzvilka sausas drānas. Pīle kārtīgi nosmējās, kad punduris atkal parādījās uz klāja, taču viņu par to nevarēja vainot tādā tērpā Tīrions tiešām izskatījās visai smieklīgi. Kamzolis bija divās krāsās: kreisā puse bija no violeta samta ar bronzas kniedēm, bet labā no dzeltena vilnas audekla, uz kura izšūti zaļi ziedu raksti. Bikses bija līdzīga šuvuma: labā kāja viscaur zaļa, bet kreisā sarkanbalti svītrota. Viena no Ilīrio līdzi dotajām lādēm bija piekrauta ar bērnu drānām, kuras gan bija piesmakušas, taču labi pašūtas. Septa apģērba gabalus bija pārgriezusi uz pusēm un dažādas puses atkal sašuvusi kopā kā nerram. Grifs bija uzstājis, ka Tīrionam pašam jāpalīdz pie griešanas un šūšanas. Viņš noteikti ar to gribēja punduri pazemot, taču vīrelim šūšana it labi patika. Lenioras sabiedrība allaž bija patīkama par spīti viņas tieksmei rāties ik reizi, kad viņš pateica ko zaimojošu par dieviem. "Ja Grifs grib pataisīt mani par ākstu, lai tā būtu." Tīrions zināja, ka valdnieks Tīvins Lanisters ir stāvās šausmās, tāpēc viņam to bija vieglāk pārdzīvot.

Cits viņa pienākums nepavisam nebija muļķīgs. "Pīlei ir zobens, man

-    spalva un pergaments." Grifs bija licis viņam uzrakstīt visu, ko viņš zināja par pūķiem. Darbs bija grūts, taču punduris, sakrustotām kājām nosēdies uz kajītes jumta, centīgi strādāja katru dienu.

Gadu gaitā Tīrions daudz bija lasījis par pūķiem. Lielākā daļa šo aprakstu bija pasakas, kam nevarēja ticēt, turklāt grāmatas, ko Illrio viņiem bija sagādājis, nepavisam nebija tās, kas būtu vajadzīgas. Viņš gribēja pilnu "Brīvzemes uguņu" tekstu tā bija Galendro sastādīta Vallrijas vēsture. Rietmalā gan pilna grāmata nebija sastopama, un pat Citadelē trūka divdesmit septiņu tīstokļu. "Vecajā Volantē noteikti ir bibliotēka. Ja man izdosies caur Melnajiem mūriem iekļūt pilsētas sirdi, varbūt izdosies tur atrast labāku grāmatu."

Tik cerīgs viņš nebija par septona Bārta grāmatu "Pūķi, čušļi un drakoni: to nedabiskā vēsture". Bārts bija kalēja dēls, kas Džihirisa Samierinātāja valdīšanas laikā uzkalpojās par karaļa labo roku. Viņa ienaidnieki apgalvoja, ka viņš drīzāk esot burvis nekā septons, un Bailors Svētītais, uzkāpis Dzelzs troni, pavēlēja iznicināt visus Bārta sacerējumus. Pirms gadiem desmit Tīrionam bija gadījies lasīt "Nedabiskās vēstures" fragmentu, kas bija izsprucis no Bailora Svētītā nagiem, taču viņš šaubījās, ka jelviena Bārta grāmata būtu šķērsojusi šauro jūru. Un, protams, vēl mazāk cerību bija atrast nepilnīgo, nezināma autora sarakstīto, asinis mirkušo sējumu, kas reizēm tika saukts "Asinis un uguns", citreiz "Pūķu nāve", jo vienīgā, vēl neiznīcinātā grāmata, visticamāk, bija labi paslēpta velvēs zem Citadeles.

Kad uz klāja žāvādamies iznāca Pusmestrs, punduris tieši aprakstīja visu, ko spēja atcerēties par pūķu kopošanos, par ko Bārtam, Mankunam un Tomaksam bija visai atšķirīgi uzskati. Haldons aizgāja laivas pakaļgalā un pāri malai apmīza sauli, kas vizēja ūdenī un ar katru vēja pūsmu pašķīda gabalos.

-   Līdz vakaram mums vajadzētu nokļūt līdz Noinas ietekai, Jollo, Pusmestrs uzsauca.

Tīrions pacēla skatienu no rakstu darba.

-   Mani sauc par Hugoru. Jollo slēpjas manās biksēs. Vai izlaist viņu ārā paspēlēties?

-   Labāk jau ne, vēl izbiedēsi bruņurupučus. Haldona smīns bija ass kā duncis. Kā tu teici sauc to ielu Lanisportā, kur esi dzimis, Jollo?

-   Tā bija šķērsiela bez nosaukuma.

Tīrions ar dzēlīgu baudu sacerēja sīkumus no Lanisportas bastarda Hugora Kalna, kurš reizēm tika saukts arī par Jollo, daudzkrāsainās dzīves. "Vislabākie meli izdodas tad, ja tajos ir kāda kripata patiesības.” Punduris saprata, ka izruna nodod viņa Rietmalas izcelsmi, turklāt dižciltīgo izcelsmi, tāpēc Hugoram vajadzēja būt kāda kundziņa

atvasei. Hugors bija dzimis Lanisportā, jo to pilsētu viņš pazina labāk par Senpilsētu, Karaļa ostu vai citām pilsētām, kur visbiežāk bija sastopami punduri, pat tie, kas tikuši atrasti kāpostos. Laukos nebija balagānu un kumēdiņu rādītāju… toties tur bija daudz aku, kas aprija nevajadzīgus kaķēnus, trīsgalvainus teļus un tādus bērnus kā viņš.

-   Kā redzu, tu atkal esi sabojājis labu pergamentu. Haldons aizsaitēja bikses.

-    Ne visiem ir lemts kļūt par pusmestriem. Tīriona roku sarāva krampis, tāpēc viņš nolika spalvu un izstaipīja pirkstu. Varbūt gribi uzspēlēt sīvasi?

Pusmestrs vienmēr vinnēja Tīrionu, tomēr spēle bija labs laika īsināšanas līdzeklis.

-   Vakarā. Vai piebiedrosies jaunajam Grifam mācību stundā?

-   Kāpēc ne? Kādam taču jālabo tavas kļūdas.

Uz Biklās jaunavas bija četras kajītes. Vienā mitinājās Jandrijs un Isilla, otrā Grifs ar jauno Grifu, bet septai Lemorai un Haldonam bija katram sava kajīte. Pusmestra kajīte bija vislielākā. Pie vienas sienas rindojās grāmatplaukti un kārbas ar seniem tīstokļiem un pergamentiem, pie otras steķi ar ziedēm, zālēm un drapēm. Cauri nelīdzenajam, dzeltenajam apaļā loga stiklam kajīti pildīja zeltaina gaisma. No mēbelēm tur vēl bija lāva, rakstāmgalds, krēsls, taburete un sīvases galds ar kokā grebtām figūrām.

Mācības sākās ar svešvalodām. Jaunais Grifs runāja kopējā valodā tā, it kā tā viņam būtu dzimtā, turklāt tekoši runāja augšvalīriešu, Pentosas, Tīrošas, Mīras un Līsas dialektos, kā arī tirdzniecības jūrnieku sarunmēlē. Volantiešu dialekts viņam bija tikpat jauns kā Tīrionam, tāpēc abi ik dienas iemācījās dažus jaunus vārdus un Haldons laboja kļūdas. Mīrīniešu valoda bija grūtāka: tās saknes ari bija rodamas valīriešu mēlē, taču tā bija spēcīgi sajaukusies ar aso, nepatīkamo senās Gisas valodu.

-    Lai pareizi runātu gisiešu mēlē, ir jāiebāž degunā bite, Tīrions sūrojās, un jaunais Grifs smējās.

-   Vēlreiz, Pusmestrs noteica.

Puika paklausīja, taču pie katra "zzz" izvalbīja acis. "Viņam ir labāka dzirde nekā man," Tīrions bija spiests atzīt, "toties varu saderēt, ka man ir veiklāka mēle."

Pēc valodām nāca ģeometrija. Šajā zinātnē puisis nebija tik izveicīgs, taču Haldons bija pacietīgs skolotājs, un tas nāca par labu arī Tīrionam. Viņš jau bija mācījies četrstūru, apļu un trijstūru noslēpumus no tēva

mestriem Rūdas klintis, un zināšanas atausa atmiņā ātrāk, nekā punduris bija domājis.

Kad pienāca laiks vēsturei, jaunais Grifs kļuva nemierīgs.

-   Mēs apspriedām Volantes vēsturi, Haldons viņam teica. Vai vari Jolio pastāstīt, ar ko atšķiras tīģeri no ziloņiem?

-   Volante ir senākā no deviņām brīvpilsētām, Valīrijas pirmā meita, puisis garlaikoti atbildēja. Pēc Posta volantiešiem labpatika sevi uzskatīt par Brīvzemes mantiniekiem un pilntiesīgiem pasaules valdniekiem, taču viņu domas, kā valdīt pār pasauli, dalījās. Seno asiņu pārstāvji deva priekšroku zobenam, taču tirgotāji un augļotāji atbalstīja tirdzniecību. Cīnoties par varu pilsētā, šīs grupas attiecīgi kļuva pazīstamas kā tīģeri un ziloņi. Tīģeri turējās pie varas vēl simt gadus pēc Valīrijas Posta, un tajā laikā viņu valdīšana bija veiksmīga. Volantiešu flote ieņēma Līsu un armija Mīru, un divas paaudzes visas trīs pilsētas tika pārvaldītas no Melnajiem mūriem. Tīģeru valdīšana beidzās, kad viņi sagribēja ieņemt Tīrošu. Karā Pentosa kopā ar Rietmalas Vētru karali nostājās Tīrošas pusē. Brāvosa piešķīra Līsas trimdiniekiem simt karakuģus, no Rietmalas uz Melnās Šausmas atlidoja Igons Tārgārjens, un Mīra ar Līsu sacēlās. Karā Strīda zemes tika pārvērstas par tuksnesi, taču Līsa un Mīra atbrīvojās no jūga. Tīģeri cieta arī citus zaudējumus. Flote, ko viņi sūtīja atgūt Valīriju, pazuda Kūpošajā jūrā. Kohora un Norvosa sašķēla viņu spēkus uz Roinas, kad Dunča ezerā cīnījās uguns galeras. No austrumiem ieradās dotraki, kas patrieca vienkāršos ļaudis no būdām un dižcilšus no pilīm, bet pēc tam no Kohoras mežiem līdz Selhoru iztekai palika vien zāle un drupas. Gadsimtu pēc kara Volante bija izputināta, bankrotējusi un zaudējusi iedzīvotājus. Tad galvas pacēla ziloņi un kopš tā laika ir pie varas. Reizēm pa triarham ievēl tīģeri, bet nekad vairāk par vienu, tāpēc ziloņi valda pilsētā jau trīssimt gadus.

-   Tieši tā, Haldons apstiprināja. Kas ir pašreizējie triarhi?

-   Malako ir tīģeris, Nīsoss un Donifoss ir ziloņi.

-   Un ko mēs varam mācīties no Volantes vēstures?

-   ja gribi iekarot pasauli, tad iegādājies pūķus.

Tīrions nespēja novaldīt smieklus.

Vēlāk, kad jaunais Grifs izgāja uz klāja, lai palīdzētu Jandrijam darbos ar burām un kārtīm, Haldons sagatavoja sīvases galdu.

-   Puika ir gudrs, Tīrions sacīja, ar savām raibajām acīm vērodams Pusmestru rosāmies. Tu esi labi pastrādājis. Jāatzīst, ka puse valdnieku Rietmalā nav tik skoloti. Valodas, vēsture, dziesmas, rēķini… Pārāk nopietna nasta kaut kādam algotņa dēlam.

-    īstajās rokās grāmata var būt tikpat bīstams ierocis kā zobens, Haldons atteica. Papūlies šoreiz cīnīties labāk, Jollo, citādi tu sīvasi spēlē tikpat slikti kā met kūleņus.

-    Cenšos iemidzināt tavu modrību, Tīrions atsaucās, kārtodams figūras uz kokā grieztā galdiņa. Tu tikai domā, ka esi iemācījis mani spēlēt, bet ne vienmēr viss ir tā, kā izskatās. Varbūt mani ir iemācījis spēlēt siera pavēlnieks. Vai tas tev nav ienācis prātā?

-   Ilīrio nespēlē sīvasi.

"Nespēlē gan," punduris nodomāja, "bet viņš spēlē troņu spēli, kurā gan tu, gan Grifs, gan Pīle ir tikai figūras, ko var pārvietot uz turieni, kur viņš vēlas, un, ja nepieciešams, ziedot tāpat, kā viņš ziedoja Viserīsu.

-   Tādā gadījumā vainīgs esi tu pats, ja es slikti spēlēju.

-   Jollo, man tevis pietrūks, kad pirāti pārgriezīs tev rīkli, Pusmestrs nosmējās.

-   Kur tad ir tie slavenie pirāti? Es jau sāku domāt, ka jūs ar Ilīrio viņus esat izdomājuši.

-   Visvairāk viņu ir uz upes starp Ar Noju un Sērām. Augšpusē no Ar Nojās drupām upi pārvalda kohorieši, bet zem Sērām Volantes galeras, tomēr neviena no pilsētām nepiesakās uz ūdeņiem pa vidu, tāpēc tur siro pirāti. Dunču ezerā ir daudz salu, kur viņi var slēpjas alās un slepenos nocietinājumos. Vai esi gatavs cīņai?

-   Ar tevi? Bez šaubām. Ar pirātiem… ne pārāk.

Haldons noņēma starpsienu, un abi izpētīja pretinieka armijas izvietojumu.

-   Tu ātri mācies, Pusmestrs atzina.

Tīrions jau gribēja ķerties pie pūķa, taču pārdomāja iepriekšējā spēlē viņš to bija izlicis priekšā pārāk ātri un zaudēja to katapultai.

-    Ja mēs tos pirātus satiksim, es vēl viņiem piebiedrošos. Pateikšu, ka mans vārds ir Hugors Pusmestrs. Viņš pavirzīja vieglo zirgu pretī Haldona kalniem. Haldons atbildēja ar ziloņa gājienu.

-   Hugors Pusmuļķis tev piestāvētu labāk.

-    Lai sacenstos ar tevi, man tiešām pietiek ar pusi prāta. Tīrions pastūma smago zirgu vieglās figūras atbalstam. Varbūt gribi likt likmi par spēles iznākumu?

-   Cik? Pusmestrs sarauca uzacis.

-   Naudas man nav, bet mēs varam spēlēt uz noslēpumiem.

-   Grifs man izraus mēli.

-   Baidies, ko? Es tavā vietā baidītos gan.

-   Tajā dienā, kad tu mani vinnēsi slvasē, man no pakaļas izlīdīs bruņurupucis. Pusmestrs pabīdīja šķēpnesi. Esam vienojušies, vīriņ.

Tīrions pastiepās pēc pūķa.

Pēc trim stundām vīriņš beidzot izgāja uz klāja, lai iztukšotu pūsli. Pīle palīdzēja Jandrijam nolaist buru, bet pie stūres aira sēdēja Isilla. Saule jau bija nolaidusies zemu un tagad vīdēja virs rietumu krasta niedrēm, bet vēja brāzmas kļuva straujākas. "Man vajag vīna maisu," punduris nodomāja. No sēdēšanas uz ķebļa kājas bija stīvas, bet galva likās tik viegla, ka viņš par mata tiesu izvairījās no iekrišanas upē.

-   Jollo, Pīle uzsauca, kur ir Haldons?

-   Viņš ir nedaudz sasirdzis un guļ viņam no pakaļas lien laukā bruņurupuči.

Atstājis bruņinieku pārdomājam dzirdēto, Tīrions uzrāpās uz kajītes jumta. Austrumpusē aiz klinšainas salas debesis jau bija tumšas. Tur viņu uzgāja septa Lemora.

-   Vai jūti tuvojamies vētru, Hugor? Priekšā ir Dunča ezers, kur čum un mudž pirāti, bet tālāk ir Sēras.

"Tās nav manas Sēras. Manējās man vienmēr ir līdzi." Viņš atcerējās par Tīšu un iedomājās, kur paliek maukas. "Kāpēc gan ne Volantē? Varbūt atradīšu viņu tur. Cilvēkam jāturas pie cerības." Punduris prātoja, ko viņai teiktu. "Piedod, ka ļāvu tevi izvarot, mīļā, jo man likās, ka tu esi mauka. Vai spēsi savā sirdi atrast piedošanu? Es gribētu atgriezties tajā namiņā, kur mēs bijām vīrs un sieva."

Sala palika aiz muguras. Tīrions ieraudzīja austrumkrastā slejamies drupas: šķībus mūrus, iegruvušus kupolus, sapuvušu koka kolonnu rindas, dubļos grimstošas un violetām sūnām aizaugušas ielas. "Kārtējā mirusī pilsēta, desmit reizes lielāka par Gojandrohi." Tagad tur dzīvoja bruņurupuči lielie kaulu lauzēji. Punduris redzēja, kā šie brūnie un melnie pauguri ar robotām radzēm gozējas saulē. Daži no rupučiem pamanīja Biklo jaunavu un ieslīdēja ūdenī, atstājot aiz sevis ņirbošus vilnīšus. Tā nu nepavisam nebija laba vieta peldei.

Tad aiz līkiem, pa pusei nogrimušiem koku stumbriem un platām, dubļainām ielām viņš pamanīja sudrabainu saules gaismas pielietu joslu. "Vēl viena upe," viņš tūdaļ saprata, "kas steidzas uz Roinu." Drupas kļuva augstākas un zemes strēle šaurāka, līdz beidzās ar zemesragu, uz kura slējās milzīga, sagruvusi sārta un zaļa marmora pils ar velvju ejām, ko sedza iebrukuši kupoli un salūzušas torņu smailes. Uz stāpeļiem, kur savulaik varēja vienlaikus atrasties pussimts kuģu, tagad gulšņāja kaulu

lauzēji. Tirions saprata, kur ir nonācis. "Tā ir NImerijas pils un viss, kas palicis no viņas pilsētas Nī Saras."

-    Jollo, Jandrijs uzsauca, kad Biklā jaunava slīdēja garām ragam,

-    pastāsti tagad par tām Rietmalas upēm, kas ir tikpat lielas kā Māte Roina.

-   Es nezinu, punduris atsaucās. Neviena upe visās septiņās valstībās nav ne uz pusi tik plata.

Pieteka bija gandrīz tikpat plata kā upe, pa kuru viņi kuģoja, un jau tā līdzinājās Manderai vai Trejžuburei.

-    Tā ir Nī Sara vieta, kur Māte satiek savu mežonīgo meitu Noinu, Jandrijs skaidroja. Bet visplatākā tā kļūs, kad būs satikusi visas meitas. Pie Dunča ezera tajā ietek Tumšā meita Koina, pilna ar zeltu un dzintaru no Cērtes un priežu čiekuriem no Kohoras mežiem. Tālāk uz dienvidiem Māte tiekas ar Smaidīgo meitu Lorulu no Zelta laukiem. Vietā, kur tās saplūst, reiz atradās dzīru pilsēta Krojēna, kur ielas bija no ūdens, bet nami no zelta. Un visbeidzot daudzas līgas uz dienvidaustrumiem Roinā ietek Selhoru kautrīgā meita, kas slēpj savu straumi niedrēs un brikšņos. Tur Māte Roina ir tik plata, ka cilvēks, sēžot laivā tās vidū, krastu nevar saskatīt ne uz vienu, ne otru pusi. Gan pats redzēsi, draudziņ.

"Redzēšu," Lanisters nodomāja, bet tad pamanīja ūdens ņirbu sešus jardus no laivas. Viņš jau grasījās to parādīt Lemorai, kad virs ūdens izpeldēja radība ar tādu spēku, ka sašūpoja Biklo jaunavu.

Tas bija milzīgs ragainais bruņurupucis, kura tumšzaļās bruņas ar brūniem raibumiem bija apaugušas ar ūdenszālēm un melniem upes gliemjiem. Dzīvnieks pacēla galvu nobaurojās skaļāk par kuru katru kara tauri, ko Tirions bija dzirdējis.

-   Mēs esam svētīti! Isilla skaļi iesaucās, asarām ritot pār vaigiem.

-   Mēs esam svētīti! Mēs esam svētīti!

Pīle ar jauno Grifu gavilēja, un ari Haldons iznāca uz klāja, lai palūkotu, kas noticis … bet par vēlu milzu bruņurupucis jau bija nozudis zem ūdens.

-   Kam par godu tāds troksnis? Pusmestrs noprasīja.

-   Tur bija bruņurupucis, Tirions paskaidroja. Lielāks par šo laivu.

-   Tas bija viņš! Jandrijs iekliedzās. Upes Vecis!

"Kāpēc gan ne?" Tīrions pasmīnēja. "Dievi un brīnumi vienmēr parādās par godu jauna karaļa dzimšanai."

DĀVOSS

jautrā vecmāte, salāpītajām burām plīvojot vējā, iešmauca Baltajā ostā līdz ar vakara paisumu.

Tas bija vecs barkass, ko pat ziedu laikos nevarēja saukt par skaistu. Priekšgala statuja attēloja smejošu sievieti, kas paceltā rokā aiz vienas kājas turēja zīdaini, taču gan sievietes vaigus, gan zīdaiņa pēcpusi bija izcaurumojuši tārpi. Korpusu klāja neskaitāmas pelēcīgi brūnas krāsas kārtas, buras bija pelēkas un apdriskātas. Uz tādu kuģi nekad neviens neatskatījās, ja nu vienīgi aiz izbrīna diez kā tas vēl turas uz ūdens. Jautro vecmāti Baltajā ostā ļaudis pazina, jo tā gadu gadiem nodrošināja vārgus tirdzniecības sakarus ar Māsu miestu.

Dāvoss Sīvorts ne gluži tādu ierašanos bija iztēlojies, dodoties ceļā ar Saladoru un viņa floti, jo toreiz viss likās vienkāršāk. Kraukļi neatnesa karalim Stanisam ziņas par Baltās ostas uzticību, tāpēc viņš kā gaišības sūtnis devās pie valdnieka Manderlija, lai vienotos ar viņu klātienē. Lai parādītu spēku, Dāvosam vajadzēja ierasties ar Saladora galeonu Valīriete, kam sekotu pārējā līsiešu flote. Visiem kuģiem bija svītroti korpusi: melns ar dzeltenu, sārts ar zilu, zaļš ar baltu, violets ar zeltu. Līsiešiem patika košas krāsas, un Saladors Sāns bija viskrāšņākais no visiem. "Saladors Krāšņais," Dāvoss nodomāja, "bet vētras viņa krāšņumam pielika punktu."

Tā nu viņš bija spiests zagšus ierasties pilsētā tāpat kā pirms divdesmit gadiem kamēr viņš nebija noskaidrojis apstākļus, labāk bija izlikties par vienkāršu jūrnieku nekā valdnieku.

Austrumkrastā, kur līcī ietecēja Baltais nazis, viņa priekšā slējās Baltās ostas mūri no balināta akmens. Kopš pēdējās reizes pirms

divpadsmit gadiem, kad Dāvoss tur bija viesojies, pilsētas nocietinājumi bija tikuši pastiprināti. Mols, kas nodalīja iekšējo ostu no ārējās, bija pastiprināts ar trīsdesmit pēdas augstu, gandrīz jūdzi garu akmens sienu, uz kuras ik pēc simt jardiem bija izvietoti sargtorņi. No Roņu klints, kur kādreiz bija tikai drupas, pacēlās dūmi.

"Tas var būt gan labi, gan slikti, atkarībā no tā, kurā pusē Vīmans nostāsies."

Dāvosam šī pilsēta allaž bija patikusi vēl kopš tā laika, kad viņš tur ieradās kā Klaiņojošā kaķa kuģa puika. Lai arī tā bija neliela salīdzinājumā ar Senpilsētu vai Karaļa ostu, tā tomēr bija tīra un kārtīga pilsēta ar platām, taisnām un bruģētām ielām, kur viegli varēja atrast vajadzīgo ceļu. Nami bija celti no balināta akmens ar stāviem tumšpelēka šīfera jumtiem. Klaiņojošā kaķa vecais saimnieks savādnieks Roro Uhoriss mēdza teikt, ka viņš spējot atšķirt ostas pēc smakas. Pilsētas esot kā sievietes, viņš apgalvoja, un katrai piemītot neatkārtojama smarža. Senpilsēta ožot pēc puķēm kā pārsmaržojusies atraitne, Lanisporta esot svaiga un piezemēta kā slaucēja ar kokogļu dūmiem matos, Karaļa osta smirdot kā nemazgājusies mauka, bet Baltās ostas aromāts esot ass un sāļš, ar nelielu zivju aromāta pieskaņu. "Tā ož kā nāra," Roro teica, "pēc jūras."

"Un ož tā vēl joprojām," Dāvoss iedomājās, taču saoda arī kūdras dūmus, kas plūda no Roņu klints. Pieejas pie ārējās ostas apsargāja jūrakmens pamatīga, pelēkzaļa grēda, kas slējās ārā no ūdens piecdesmit pēdu augstumā. Tās virsotni rotāja laikazoba apgrauztu akmeņu aplis pirmļaužu apmetnes nocietinājumi, kas simtiem gadu bija stāvējusi tukši un pamesti, taču tagad tie vairs nebija tukši. Dāvoss redzēja aiz akmens bluķiem novietotas katapultas un ugunsmetējus, bet starp tiem rosījās strēlnieki. "Tur, augšā, noteikti ir auksts un slapjš." Iepriekšējās reizes uz sadragātajām klintīm lejā vienmēr laiskojās roņi, un Aklais Bastards vienmēr lika tos skaitīt, kad Klaiņojošais kaķis Baltajā ostā pacēla buras. Jo vairāk roņu, jo veiksmīgāks brauciens, Roro mēdza teikt. Tagad tur nebija neviena roņa dūmi un kareivji tos bija aizbiedējuši. "Prātīgāks cilvēks to uztvertu kā brīdinājumu. Ja man sajēgas būtu kaut tik, cik melns aiz naga, es būtu braucis prom kopā ar Saladoru." Viņš būtu varējis atgriezties dienvidos pie Mārjas un dēliem. "Es zaudēju četrus dēlus, kas kalpoja karalim, un piektais ir viņa ieroču nesējs. Man taču ir tiesības audzināt tos divus, kas vēl palikuši. Es tik sen neesmu viņus redzējis."

Melnie brāļi Austrumsardzē zināja teikt, ka starp Baltās ostas Mander lijiem un Dredfortas Boltoniem neesot nekādas siltās jūtas. Dzelzs tronis

bija iecēlis Rūžu Boltonu par Ziemeļu uzraugu, tāpēc vajadzēja pieņemt, ka Vīmans Manderlijs varētu nostāties Stanisa pusē. "Baltā osta nevar palikt viena pati, pilsētai vajadzīgs sabiedrotais, aizstāvis. Vīmanam Stanisu vajag tikpat ļoti kā Stanisam viņu." Vismaz tā likās Austrumsardzē.

Māsu miests šīs cerības sagrāva. Ja tas, ko teica valdnieks Borels, bija taisnība, ja Manderliji grasījās apvienot spēkus ar Boltoniem un Frejiem… nē, viņš par to negribēja domāt. Dāvosam vajadzēja pēc iespējas ātrāk uzzināt patiesību, viņš tikai lūdzās, kaut nebūtu ieradies par vēlu.

"Tā mola siena slēpj iekšējo ostu," viņš aptvēra, kad Jautrā vecmāte laida lejā buras. Ārējā osta bija lielāka, taču iekšējā bija labākas enkurvietas, ko no vienas puses aizsedza pilsētas mūri, bet no otras milzīgā Vilku miga un tagad vēl arī mola siena. Koters Paiks Austrumsardzē pie jūras bija pastāstījis Dāvosam, ka valdnieks Vīmans būvējot kara galeras, un aiz šis sienas varēja slēpties divi desmiti kuģu, kas gaidīja vien pavēli, lai izietu jūrā.

Aiz pilsētas biezajiem baltajiem mūriem kalna galā gaiša un lepna pacēlās Jaunā pils. Dāvoss redzēja ari Sniega septa kupolu, ko ieskāva septiņu dievu statujas. Kad Manderliji tika patriekti no Ārēm, ticību viņi paņēma līdzi uz ziemeļiem. Baltajā ostā bija arī dievmežs sakņu, zaru un akmeņu džungļi aiz Vilku migas grūstošajiem mūriem. Tas bija sens cietoksnis, kas tagad tika izmantots tikai kā cietums, tomēr pārsvarā pilsētā saimniekoja septoni.

Visur bija redzams Manderliju nama ģerbonis ar ūdensvīru karogos Jaunās pils torņos, virs Roņu vārtiem un uz pilsētas mūriem. Ziemeļnieki Austrumsardzē apgalvoja, ka Baltā osta nekad nelauzīšot uzticību Ziemmalai, taču Dāvoss dižvilku nekur neredzēja. "Te nav arī lauvu. Vīmans noteikti vēl nav pasludinājis uzticību Tommenam, citādi viņam būtu jāpaceļ karaļa karogs."

Piestātnēs pie dokiem valdīja rosība. Gar zivju tirgu bija piesietas nelielas laivas, no kurām tika krauts ārā loms. Tur bija arī trīs garas, slaikas upju laivas, pietiekami stipras, lai izturētu Baltā naža ātrās straumes un klinšainās radzes. Dāvosu gan vairāk interesēja jūras kuģi: pāris barkasi, tikpat pelēki un noplukuši kā Jautrā vecmāte, tirdzniecības galera Vētru dejotāja, baržas Brašais maģistrs un Pārpilnības rags, galeonas no Brāvosas ar violetiem korpusiem un burām…

…un aiz tām karakuģis.

Tas viņa cerībās ietrieca dunci. Kuģa korpuss bija melns ar zelta rotājumiem, bet priekšgalā dižojās lauva ar paceltu ķepu. Lauvu zvaigzne tā vēstīja burti pakaļgalā zem plīvojoša karoga ar abiem Dzelzs tronī

sēdošā puikas ģerboņiem. Vēl pirms gada Dāvoss nebūtu pratis to izlasīt, taču mestrs Pīloss Pūķakmeni viņam bija iemācījis pazīt burtus. Šoreiz gan lasītprasme viņam sagādāja maz prieka. Dāvoss lūdzās, kaut tā galera vienkārši būtu nomaldījusies tajās pašās vētrās, kas saplosīja Saladora floti, taču dievi tik vēlīgi nebija. Bija ieradušies Freji, un viņam vajadzēja ar tiem satikties aci pret aci.

Jautrā vecmāte pietauvojās pie nodeldētas piestātnes ārējā ostā labu gabalu no Lauvu zvaigznes. Kad jūrnieki bija nostiprinājuši kuģi un nolaiduši trapu, pie Dāvosa iznāca kapteinis. Kaso Mogats bija šaurās jūras jauktenis no otras puses, ko Māsu miesta maukai bija pagādājis vaļu mednieks no Ibenas. Viņš bija tikai piecas pēdas garš un ļoti spalvains, turklāt krāsoja matus un bārdu sūnu zaļā toni, tāpēc izskatījās pēc celma dzeltenos zābakos. Neraugoties uz izskatu, viņš likās labs jūrnieks, lai arī pret komandu izturējās bargi.

-   Cik ilgi jūs būsiet prom?

-    Vismaz vienu dienu, bet var gadīties ilgāk. Dāvoss zināja, ka valdnieki mīlēja likt gaidīt. Viņš nojauta, ka tas bija tāpēc, lai cilvēkus satrauktu un izrādītu savu varu.

-    Vecmāte uzkavēsies te trīs dienas un ne ilgāk, citādi Māsu miestā mani sāks meklēt.

-   Ja viss ritēs gludi, es būšu atpakaļ jau rīt.

-   Bet, ja slikti?

"Tad varu neatgriezties nemaz."

-   Tad nevajag mani gaidīt.

Kad Dāvoss kāpa lejā pa trapu, uz kuģa uzkāpa divi muitnieki, bet neviens viņam nepievērsa uzmanību viņi gribēja satikt kapteini un pārbaudīt tilpnes, tāpēc parasti jūrnieki viņus neinteresēja, un Dāvosa izskats bija pagalam parasts. Viņš bija vidēja auguma, skarbā zemnieka seja bija vēja un saules aprauta, bārdu un brūnos matus krietni skāris sirmums. Arī apģērbs bija vienkāršs veci zābaki, brūnas bikses, zila tunika un nekrāsotas vilnas mantija ar koka saspraudi. Rokās viņam bija sāls traipu izraibināti ādas cimdi, kas slēpa pirkstus, ko Staniss pirms daudziem gadiem bija saīsinājis. Dāvoss neizskatījās pēc valdnieka, kur nu vēl pēc karaļa labās rokas, un, spriežot pēc situācijas, labi vien tas bija.

Viņš devās prom pa piestātni un izgāja cauri zivju tirgum. Brašais maģistrs uzņēma medalus kravu. Mucas pa četrām cita uz citas bija sakrautas uz muliņa. Aiz viena no krāvumiem trīs jūrnieki meta kauliņus. Tālāk tirgussievas slavēja lomu, kāds zeņķis uz bungām sita ritmu un vecs, panīcis lācis dancoja upju zvejniekiem, kas, aplī sastājušies, noskatījās. Pie Roņu vārtiem stāvēja divi šķēpneši ar Manderliju nama ģerboni uz krūtīm, taču viņi čaloja ar kādu ostmalas mauku un bija pārāk aizņemti, lai pievērstu uzmanību Dāvosam. Vārti bija vaļā, restes paceltas, un kontrabandists iejuka gājēju burzmā.

Aiz vārtiem bija bruģēts laukums ar strūklaku pašā vidū. No ūdens pacēlās akmens ūdensvīrs, divdesmit pēdas augsts no astes līdz kronim. Tēla sprogainā bārda bija no ķērpjiem zaļi balta un viens no žebērkļa zariem bija nolauzts vēl pirms Dāvosa dzimšanas, taču statuja vienalga bija gana iespaidīga. Vietējie to sauca par Veco Zivkāji. Laukums bija nodēvēts kāda sen miruša valdnieka vārdā, bet neviens to nesauca citādāk kā par Zivkāja laukumu.

Laukumā pēc pusdienas kūsāja dzīvība. Kāda sievišķis Zivkāja strūklakā mazgāja apakšveļu un kāra uz žebērkļa žāvēties. Zem tirgotāju kolonādes arkām bija iekārtojušies rakstveži un naudas mijēji, kā arī zintnieks, zāļu sieva un nekam nederīgs triku rādītājs. Kāds vīrs tieši no ķerras pārdeva ābolus, bet sieviete turpat blakus piedāvāja siļķi ar kapātiem sīpoliem. Visur pa kājām maisījās vistas un bērni. Vecās naudas kaltuves milzīgās ozolkoka durvis ar dzelzs apkalumiem vienmēr bija slēgtas, kad Dāvosam bija gadījies nokļūt Zivkāja laukumā, bet todien tās bija vaļā. Iekšā varēja redzēt simtiem sieviešu, bērnu un veču, kas uz grīdas bija iekārtojušies zvērādu čupās. Daži kurināja nelielus ugunskurus.

Dāvoss apstājās pie kolonādes un par pusgrasi tika pie ābola.

-  Vecajā naudas kaltuvē tagad dzīvo cilvēki? viņš apvaicājās tirgotājam.

-   Tie, kam nav kur dzīvot. Vairums ir vienkāršie ļaudis no Baltā naža un Hornvudas ļaudis. Apkārt siro tas Boltonu bastards, tāpēc viņi grib patverties aiz mūra. Nezinu gan, ko valdnieks domā ar viņiem darīt, jo gandrīz visi ir ieradušies tikai ar to, kas mugurā.

Dāvosam uzmācās vainas apziņa. "Viņi atnāca meklēt patvērumu kara neskartā pilsētā, bet es ierodos, lai viņus ievilktu karā." Viņš nokodās no ābola un arī par to jutās vainīgs.

-   No kā viņi pārtiek?

-   Kāds ubago. Kāds zog. Daudzas meičas pārdod to, ko šīs allaž var pārdot, kad nav nekā cita ko tirgot. Katrs puika, kas ir izaudzis līdz piecām pēdām augumā, var dabūt vietu valdnieka kazarmās, ja vien spēj noturēt rokās šķēpu.

"Tātad viņš pulcina karaspēku." Tas varēja izrādīties labi… vai arī slikti. Ābols bija sauss un miltains, tomēr Dāvoss nokoda vēl vienu kumosu.

-   Vai valdnieks Vimans grasās apvienoties ar Bastardu?

-    Hmm, ābolu tirgotājs atteica, kad augstība nākamreiz atnāks pēc ābola, es viņam noteikti pajautāšu.

-   Dzirdēju, ka viņa meita tikšot izprecināta kādam no Frejiem.

-    Mazmeita. Es arī to dzirdēju, bet augstība ir piemirsis uzaicināt mani uz kāzām. Tu tālāk vairs neēdīsi? Tad dod serdi atpakaļ sēkliņas ir gana labas.

Dāvoss pasvieda viņam serdi. "Ābols bija draņķīgs, bet bija vērts to nopirkt, lai uzzinātu, ka Manderlijs iesauc rekrūšus." Pagājis garām jaunai meitenei, kas tirgoja tikko slauktu kazas pienu, Viņš apmeta loku Vecajam Zivkājim. Tagad viņš sāka atcerēties pilsētu labāk. Tieši tur, uz kurieni rādīja Vecā Zivkāja trejžuburis, bija šķērsiela, kur varēja nopirkt ceptas mencas no ārpuses zeltaini kraukšķīgas, bet iekšā baltas un mīkstas. Tālāk bija bordelis, tīrāks nekā citi, kur jūrnieks varēja izbaudīt sievieti, nebaidoties, ka tiks aplaupīts vai nokauts. Uz otru pusi, kur nameļi bija salipuši pie Vilku migas mūra kā gliemežnīcas pie kuģa sāna, kādreiz bija vecs brūzis, kur taisīja tik biezu un gardu tumšo alu, ka Brāvosā vai Ibenas ostā muca varētu maksāt tikpat, cik Pergolas zeltainais vīns, protams, ja vietējie pilsētnieki atstātu brūverim ko pārdot.

Tomēr viņš gribēja vīnu, kas tur bija skābs, tumšs un netīkams. Dāvoss pārgāja pāri laukumam un nokāpa pa kāpnēm dzertuvē, ko sauca par "Slinko zuti" un kas atradās zem aitādu noliktavas. Kontrabandista laikos "Zutis" bija slavens ar to, ka tur varēja dabūt visvecākās maukas un visdraņķīgāko vīnu visā Baltajā ostā, kā arī gaļas pīrāgu, kas bija pilns ar taukiem un skrimšļiem, tāpēc labākajā gadījumā nebija ēdams, bet sliktākajā ar to varēja saindēties. Vietējie iedzīvotāji, to zinādami, vairījās no šā kroga un atstāja to jūrniekiem, kuri pilsētu nepazina. "Slinkajā zutī" nekad neieklīda ne pilsētas sargi, ne muitnieki.

Bija lietas, kas nekad nemainās, un "Zutī" laiks bija apstājies. Tur bija sodrējos nomelnējušas griestu velves, klona grīda, tur oda pēc dūmiem, vecas gaļas un iesmakušiem vēmekļiem. Resnās tauku sveces vairāk dūmoja nekā deva gaismu, bet vīns, ko Dāvoss pasūtīja, krēslā drīzāk likās brūns nekā sarkans. Četras maukas sēdēja pie durvīm un dzēra. Sīvortam ienākot, viena no viņām cerīgi uzsmaidīja un, kad Dāvoss papurināja galvu, pateica draudzenēm kaut ko smieklīgu. Pēc tam šīs vairs nelikās par viņu ne zinis.

Atskaitot maukas un īpašnieku, bez Dāvosa krogā neviena cita nebija. Pagrabs bija liels, tur bija daudz dažādu kaktu un ēnainu nišu, kur

cilvēks varēja pabūt viens. Dāvoss ar savu kausu apsēdās vienā no nišām ar muguru pret sienu un sāka gaidīt.

Drīz vien viņš sāka lūkoties uz pavardu. Sarkanā sieviete ugunī spēja saskatīt nākotni, taču Dāvoss Sīvorts redzēja tikai pagātnes ēnas: degošus kuģus, ugunīgu ķēdi, zaļas ēnas dūmu mākoņos un pāri visam

-   Sarkano pili. Dāvoss bija vienkāršs cilvēks, kurš bija ticis uz augšu, pateicoties karam un Stanisam. Viņš nesaprata, kāpēc dievi paņēma viņa dēlus četrus jaunus un spēcīgus puišus, bet pataupīja dzīves nogurdināto tēvu. Reizēm viņš vakaros iedomājās, ka viņš ticis saudzēts, lai varētu izglābt Edriku Vētru… taču karaļa Roberta bastards nu jau bija Pakāpienos un drošībā, bet Dāvoss vēl arvien bija dzīvs. "Vai dievi man ir ieplānojuši vēl kādu uzdevumu?" viņš prātoja. "Tādā gadījumā tam noteikti ir kāds sakars ar Balto ostu." Viņš pagaršoja vīnu un izlēja pusi kausa uz grīdas pie kājām.

Kad ārā sāka krēslot, "Zutis" palēnām pildījās ar jūrniekiem. Dāvoss uzsauca, lai saimnieks atnes vēl vienu kausu, un līdz ar vīnu viņš uz galda nolika arī sveci.

-   Vai gribi ēst? saimnieks apjautājās. Mums ir gaļas pīrāgs.

-   Ar kādu gaļu?

-   Ar parasto. Tam nav ne vainas.

Maukas iesmējās.

-   Tas nozīmē ar pelēko gaļu, viena no viņām teica.

-   Aizver savu nolāpīto pāksti tu pati to pīrāgu ēd.

-   Es ēdu visādus sūdus, bet nedomā, ka man tas patīk.

Tiklīdz saimnieks aizgāja, Dāvoss nopūta sveci un iekārtojās dziļāk ēnā. Kad sāka plūst vīns, jūrnieki bija lielākie pļāpukules pasaulē arī lad, ja vīns bija tik draņķīgs kā šis. Viņam atlika vien ieklausīties.

Gandrīz visu viņš jau bija dzirdējis Māsu miestā no valdnieka Godrika un Vaļa vēdera iedzīvotājiem. Tīvinu Lanisteru noslaktējis dēls punduris, un viņa līķis smirdējis tik baisi, ka pēc tam dienām ilgi neviens nav varējis ieiet Bailora Svētītā septā. Ligzdas valdnieci nogalējis dziesminieks, Ielejā lagad valda Īkstītis, bet Bronzas Jons nozvērējies viņu gāzt. Belons Grejd/.ojs arī ir miris, un viņa brāļi karo par Jūrakmens troni. Sandors Klegans k|uvis par sirotāju un Trejžubures krastos tagad laupa un slepkavo. Mira, I īsa un Tīroša atkal uzsākušas karu, un austrumos sacēlušies vergi.

Citi jaunumi bija interesantāki. Pilsētā ieradies Robets Glovers un mēģinājis savervēt vīrus, taču bez panākumiem, jo Manderlijs bijis kurls pret viņa lūgumiem. Baltā osta ir nogurusi no kara, viņš secināja, un tas

bija slikti. Rīsveli un Dastini pie Drudžupes pārsteiguši dzelzsvīrus un aizdedzinājuši viņu garlaivas. Tas bija vēl sliktāk. Tagad Boltona bastards ar Hoteru Amberu jājot uz dienvidiem, lai kopā ar viņiem uzbruktu Keilinas pilij.

-    Pats Padauzu Lāsts dodas karā, apgalvoja upes zvejnieks, kurš pa Balto nazi bija atvedis ādu un koku kravu, ar trim simtiem šķēpnešu un simt strēlniekiem. Kopā ar viņiem ir arī daži Hornvudu vīri un Servīni.

Tas bija visļaunākais.

-    Vīmanam vajadzētu sūtīt cīņā arī savus vīrus, ja viņš saprot, kas jādara, sacīja vecs vīrs galda galā. Valdnieks Rūzs tagad ir Ziemeļu uzraugs, un Baltās ostas goda lieta ir atsaukties uz viņa aicinājumu.

-    Ko Boltons zina par godu? iestarpināja "Zuša" saimnieks, lejot kausos brūno vīnu.

-   Vīmans nekur neies. Viņš, nolāpīts, tam ir par resnu.

-    Dzirdēju, ka viņš esot slims tikai guļot un raudot. Viņš esot tik slims, ka daždien pat neceļoties no gultas.

-   Tu gribēji teikt viņš ir tik resns, ka neceļas no gultas.

-   Resnumam vai tievumam ar to nav nekāda sakara, "Zuša" saimnieks atteica. Pie lauvām ir viņu dēls.

Par karali Stanisu neviens neko nerunāja. Neviens, šķiet, pat nezināja, ka gaišība ir ieradies ziemeļos, lai palīdzētu aizstāvēt Mūri. Austrumsardzē par mežoņiem, miroņiem un milžiem vien visi runāja, bet te neviens par tiem pat neiedomājās.

-   Man likās, ka viņa dēlu nokāvuši Freji, Dāvoss paliecās tuvāk pavardam. To es dzirdēju Māsu miestā.

-   Freji nokāva sīru Vendelu, atbildēja saimnieks. Viņa kauli tagad atdusas Sniega septā, aplikti ar svecēm ja gribat, varat apskatīties. Bet sīrs Vīliss vēl arvien ir gūstā.

"Arvien sliktāk un sliktāk." Viņš bija dzirdējis, ka Vīmanam ir divi dēli, bet viņš tika domājis, ka abi ir nokauti. "Ja Dzelzs tronim ir ķīlnieks…" Dāvosam pašam bija septiņi dēli, no kuriem četrus viņš zaudēja uz Melnupes. Viņš zināja, ka darītu visu, ko dievi un cilvēki liktu, lai pasargātu pārējos trīs. Stefons un Staniss bija tūkstoš līgas no kara un viņiem nekas nedraudēja. Bet Devans bija Melnajā pilī karaļa ieroču nesējs. "Karaļa, kura nākotne ir atkarīga no Baltās ostas."

Pārējie dzērāji tagad melsa par pūķiem.

-   Tu esi galīgi traks, paziņoja Vētru dejotājas airētājs. Ubagu karalis jau sen ir pagalam kaut kāds dotraku zirgu pavēlnieks viņam esot nocirtis galvu.

-   Tas ir dzirdēts, atsaucās vecais vīrs, bet var gadīties, ka mums visi melo. Viņš ir kritis otrā pasaules malā, ja vispār ir kritis. Kurš to var pateikt? Ja karalis gribētu, lai es esmu miris, es varētu viņam izdabāt un izlikties par mironi. Neviens taču nav redzējis viņa līķi.

-   Es neesmu redzējis ne Džofreja, ne Roberta līķus, norūca "Zuša" īpašnieks. Varbūt viņi arī vēl ir dzīvi. Varbūt arī Bailors Svētītais ir tikai nolicies pasnaust un visus šos gadus nogulējis.

-    Princis Viserīss taču nebija vienīgais pūķis, vai ne? vecais vīrs novaikstījās. Kā mēs varam zināt, ka viņi nokāva prinča Rīgera dēlu? Viņš bija bērnelis.

-   Vai tur nebija arī kāda princese? sarunā iesaistījās tā pati mauka, kas gaļu bija nosaukusi par pelēku.

-   Divas gabalas, atteica vecais. Viena bija Rīgera meita, otra māsa.

-   Dina, piebilda upju kuģotājs, bija māsa. Dīna no Pūķakmens. Vai varbūt Dīra?

-   Dīna bija vecā karaļa Bailora sieva, airētājs atminējās. Es savulaik airēju uz kuģa, kas bija nosaukts viņas vārdā, uz Princeses Dīnas.

-   Ja tā bija karaļa sieva, tad viņai vajadzēja būt karalienei.

-   Bailoram nebija nekādas karalienes — viņš bija svētais.

-    Bet tas nenozīmē, ka viņš netika apprecējis savu māsu, mauka turpināja. Šis tikai viņu ne reizi neizdrāza. Kad Bailors tika kronēts par karali, viņš sievu un pārējās māsas ieslodzīja tornī. Pavisam bija trīs māsas.

-   Dīnela, skaļi paziņoja krodzinieks, tā viņu sauca. Tas ir, Trakā Ķēniņa meitu, nevis Bailora nolāpīto sievu.

-   Dinerīsa, Dāvoss izlaboja. Viņai dots vārds par godu tai Dinerīsai, kas Dīrona Otrā valdīšanas laikā apprecējās ar Dornes princi. Kas ar viņu noticis, es nezinu gan.

-   Es zinu, teica vīrs, kurš bija uzsācis sarunu par pūķiem brāvosiešu airētājs tumšā vilnas kamzolī. Pa ceļam uz Pentosu mēs bijām pietauvojušies blakus tirdzniecības kuģim Melnace, un es mazliet iedzēru kopā ar kapteiņa kalpotāju. Viņš man pastāstīja par meiču, kas Kārtā uzkāpusi uz klāja un prasījusi pārvest uz Rietmalu sevi un trīs pūķus. Viņai bijuši sudrabaini mati un violetas acis. "Es pats viņu aizvedu pie kapteiņa," kalpotājs apzvērēja, "bet viņš tādā darījumā negribēja ielaisties. Vairāk peļņas nesot krustnagliņas un safrāns, turklāt no garšvielām uguns nevar iemesties burās."

Pagrabu pāršalca smiekli, bet Dāvoss jautrībā neiesaistījās. Viņš zināja, kas bija noticis ar Melnaci. Dievi bija nežēlīgi, ļaujot cilvēkam apbraukt puspasauli un tad likt viņam dzīties pēc viltus gaismas, kad viņš jau ir gandrīz pārbraucis mājās. "Tas kapteinis bija drosmīgāks par mani," viņš nodomāja pa ceļam uz durvju pusi. Pietika ar vienu braucienu uz austrumiem, lai cilvēks līdz mūža galam dzīvotu bagātībā kā valdnieks. Dāvoss pats bija sapņojis par tādiem braucieniem, kad bija jaunāks, taču gadi bija paskrējuši garām kā naktstauriņi uz liesmām un īstais bridis tā ari nebija pienācis. "Gan jau kādu dienu," viņš sev teica, "kad karš būs beidzies un karalim Stanisam Dzelzs troni sīpolu bruņinieki vairs nebūs vajadzīgi. Tad es paņemšu līdzi Devanu, Stefu un Staniju arī, ja viņi būs gana izauguši. Tad mēs apskatīsim pūķus un visus citus pasaules brīnumus."

Ārā vējš pūta brāzmām, plivinot liesmas eļļas lampās, kas apgaismoja pagalmu. Pēc saulrieta bija kļuvis vēsāks, taču Dāvoss atcerējās Austrumsardzi, kur vējš ap Mūri gaudoja cauru nakti, līda pat aiz vissiltākā apmetņa un sasaldēja asinis cilvēkam dzīslās. Salīdzinājumā ar to Baltā osta bija kā silta vanna.

Bija arī citas vietas, kur varēja paklausīties runas: kāda iebraucamā vieta, kas bija izslavēta ar nēģu pīrāgu, alus krogs, kur dzēra vilnas tirgoņi un muitnieki, kā arī kumēdiņu zāle, kur par pāris grašiem varēja noskatīties piedauzīgas izrādes. Dāvosam gan šķita, ka viņš ir dzirdējis gana. "Esmu ieradies par vēlu." Pēc veca ieraduma viņš pastiepa roku pie krūtīm, kur savulaik ādas aukliņā bija karājies maisiņš ar pirkstu kauliņiem. Bet tur nekā nebija savu veiksmi viņš bija pazaudējis Melnupes ugunī, kur pazaudēja arī savu kuģi un dēlus.

"Ko man vajadzētu darīt tālāk?" Viņš ciešāk ietinās mantijā. "Vai man kāpt kalnā un pie Jaunās pils vārtiem izteikt veltīgus lūgumus? Atgriezties Māsu miestā? Doties mājās pie Mārjas un dēliem? Nopirkt zirgu un jāt atpakaļ pa Karaļceļu, lai pateiktu Stanisam, ka Baltajā ostā nav ne draugu, ne cerību?"

Tajā vakarā, pirms flote pacēla buras, karaliene Selise bija rīkojusi dzīres Saladoram un viņa kapteiņiem, kurās piedalījās ari Koters Paiks un četri citi augsti Naktssardzes virsnieki. Ari princesei Širīnai bija at ļauts ierasties. Kad tika pasniegts lasis, slrs Aksels Florents sāka stāstīt viesiem par Tārgārjenu princi, kuram bijis pieradināts mērkaķis. Šis princis mēdzis mērkaķi ietērpt mirušā dēla drānās un iztēloties, ka tas ir bērns. Laiku pa laikam viņš meklējis mērkaķim precinieces. Pagodinātie

valdnieki viņam allaž pieklājīgi atteikuši, bet vienalga atteikuši. "Mērkaķis pat zīda drānās ir un paliek mērkaķis," sīrs Aksels sacīja. "Ja princim būtu vairāk prāta, viņš saprastu, ka mērkaķim nevar uzticēt cilvēka darbu." Karalienes vīri sāka smieties, un dažs labs smīnēdams glūnēja uz Dāvosu. "Es neesmu mērkaķis," viņš nodomāja. "Es esmu tāds pats valdnieks kā tu, tikai labāks cilvēks." Tomēr šīs atmiņas sāpēja.

Roņu vārti uz nakti bija slēgti, un Dāvoss līdz ausmai vairs nevarēja tikt atpakaļ uz Jautrās vecmātes. Viņš bija aizķēries pilsētā uz visu nakti. Dāvoss palūkojās uz Veco Zivkāji ar salauzto trejžuburi. "Es ierados te par spīti lietum, kuģa katastrofai un vētrai, tāpēc nedošos atpakaļ, nepaveicis to, kāpēc esmu šurp nācis, lai cik tas būtu bezcerīgi." Lai arī viņš bija zaudējis pirkstus un veiksmi, viņš nebija mērkaķis samta drānās. Viņš bija karaļa labā roka.

Pils kāpnes bija iela ar platiem baltiem akmens pakāpieniem, kas gar ūdens malu veda augšup no Vilka migas uz Jauno pili pakalnā. Ceļu apgaismoja marmora nāras, kas turēja rokās bļodas ar degošiem vaļu taukiem. Uzkāpis augšā, Dāvoss pagriezās, lai paskatītos atpakaļ no turienes labi bija redzamas abas ostas. Iekšējā ostā aiz mola sienas rindojās kara galeras. Dāvoss saskaitīja divdesmit trīs. Valdnieks Vīmans bija resns, taču laiku lieki netērēja.

Jaunās pils vārti bija slēgti, taču pēc viņa sauciena tika atvērti sētas vārtiņi, pa kuriem iznākušais sargs apjautājās, ko viņam vajagot. Dāvoss parādīja viņam melni zeltīto lentu ar karaļa zīmogiem.

-   Man tūdaļ pat jāsatiek valdnieks Manderlijs, viņš paziņoja. Man pie viņa ir darīšanas tikai pie viņa viena paša.

DINERĪSA

Dejotāju slaidie, gludi skūtie augumi, ieziesti ar eļļu, spīdēja. Degošas lāpas bungu rīboņas un flautas treļļu pavadībā griezdamās krita no rokas rokā. Ik reizes, kad gaisā uzlidoja divas lāpas, starp tām virpuļodama izlēca kaila meitene. Lāpu gaisma atspīdēja no saeļļotajiem locekļiem, krūtīm un dibena.

Trim vīriešiem bija sacēlušies daikti. To redzēt bija uzbudinoši, taču Dinerīsai Tārgārjenai situācija šķita arī smieklīga. Vīrieši bija gara auguma, garām kājām un plakaniem vēderiem, katrs muskulis izcēlās tā, it kā būtu izkalts no akmens. Pat viņu sejas likās vienādas… un tas bija savādi, jo vienam āda bija tumša kā no melnkoka, otrs bija balts kā piens, bet trešais mirdzēja kā pulēts kapars.

"Vai viņi te ir tāpēc, lai uzkurinātu mani?" Denija zīda spilvenos sarosījās. Pie kolonnām kā statujas stāvēja Neaptraipītie smailajās bruņucepurēs un bezkaislīgām sejām. Pilnvērtīgie vīri tik bezkaislīgi nebija. Reznaks mo Reznaks vēroja izrādi, muti pavēris un miklām lūpām. Hizdars zo Loraks sarunājās ar vīrieti sev līdzās, taču ne uz mirkli nenolaida skatienu no dejotājām. Skūtgalvja neglītā, speķainā seja bija skarba kā vienmēr, taču arī viņš neko nelaida garām.

Grūtāk bija uzminēt, par ko domā viņas godājamais viesis. Bālais kalsnais vīrietis ar ērgļa seju, kurš sēdēja viņai līdzās pie galda, mantijā no sarkanbrūna zida un zeltauduma, izskatījās patiešām krāšņi. Kaila jam pakausim mirdzot lāpu gaismā, viņš sīkiem, precīziem un izsmalci nātiem kodieniem tiesāja vīģi. Ksaro Ksons Daksoss ar skatienu sekoja dejotājām, un viņam pie deguna zaigoja opāli.

Viņam par godu Dinerlsa bija uzvilkusi kartiešu tērpu plānu violeta brokāta kleitu, kas bija piegriezta tā, lai kreisā krūts būtu kaila. Pār vienu plecu sasukātie sudrabainie mati krita līdz pat krūtsgalam. Puse klātesošo vīriešu, zagšus glūnēja uz Deniju, bet Ksaro atturējās. "Kārtā bija tāpat." Ar savu izskatu viņa nespēja aizkustināt tirgotāju princi. "Bet man viņš par katru cenu jāaizkustina." Ksaro bija ieradies no Kartas ar galeonu Zīda mākonis, kuru pavadīja trīspadsmit galeras, un šī flote bija .itbilde uz Denijas lūgšanām. Tirdzniecība Mīrīnā pēc verdzības izskaušanas bija pilnīgi pagrimusi, taču Ksaro varā bija to atjaunot.

Kad bungu rīboņa sasniedza kulmināciju, trīs meitenes, metot gaisā kūleņus, pārlēca pār liesmām. Vīriešu kārtas dejotāji viņas noķēra aiz vidukļiem un uzslidināja uz daiktiem. Meičas izlieca muguras un apvija kājām partnerus, kuri flautas skaņu ritmā izdarīja grūdienus. Denija jau bija redzējusi mīlestības izpausmes dotraki kopojās atklāti kā ķēves ar ērzeļiem, taču mūzikai pieskaņotu kopošanos viņa redzēja pirmo reizi.

Denija juta sejā siltumu. "Tas no vīna," viņa nodomāja, tomēr pieķēra sevi domājam par Dārio Naharīsu. No rīta bija ieradies viņa ziņnesis: Vētras vārnas nākot atpakaļ no Lazaras. Viņas kapteinis atgriezās, ieguvis aitu ļaužu draudzību. "Tas nozīmē pārtiku un tirdzniecību," viņa sev atgādināja. "Viņš mani nepievīla un nepievils arī. Dārio man palīdzēs izglābt pilsētu." Karaliene nespēja vien sagaidīt, kad ieraudzīs viņa seju, noglaudis viņa trejastaino bārdu un izstāstīs par savām bažām… taču Vētras vārnas bi ja vēl tālu, aiz Kizai pārejas, un tikmēr vajadzēja turpināt valdīt.

Starp violetajām kolonnām krājās dūmi. Dejotāji nometās ceļos un paklanījās.

-   jūs bijāt izcili, Denija viņiem sacīja. Reti gadās redzēt tādu iznesību un daili. Viņa pasauca Reznaku mo Reznaku, un senešals tūdaļ •iisteidzās. Pliko, krunkaino pakausi bija izraibinājušas sviedru lāsītes.

Pavadiet mūsu viesus uz pirtīm, lai viņi var atpūsties, un aiznes viņiem ēdienus un dzērienus.

-   Būšu pagodināts, varenība.

Dinerīsa pastiepa kausu, un Irri to piepildīja. Vīns bija salds un liprs, tas smaržoja pēc austrumu garšvielām un bija daudz labāks par pliekano gisiešu vīnu, ko viņa bija dabūjusi dzert pēdējā laikā. Ksaro i upīgi izvērtēja augļus uz Džiki sniegtā šķīvja un izvēlējās dateli tās oranžā miza bija tādā pašā krāsā kā koraļļu rotājums viņa degunā. Tirgotājs nokodās un savilka lūpas:

-   Sīva.

-   Vai cienītais kungs vēlas ko saldāku?

-   Saldums apnīk. Sīvi augļi un sīvas sievietes piedod dzīvei asumu. Ksaro nokoda vēl vienu kumosu, sakošļāja un norija. Dinerīsa, mana saldā karaliene, es nespēju vārdos izteikt, cik ļoti priecājos vēl reizi būt tev blakus. No Kartas aizbrauca bērns jauks un apjucis. Es baidījos, ka tā meitene dodas iznīcībā, bet tagad redzu viņu tronī senas pilsētas saimnieci ar varenu karaspēku, ko radījusi no zila gaisa.

"Nē," viņa domāja, "no asinīm un uguns."

-   Priecājos, ka esi atbraucis. Ir jauki atkal redzēt tavu vaigu, draugs.

"Es tev neuzticos, bet tu man esi vajadzīgs. Man vajag tavus Trīspadsmit, man vajag tavus kuģus, man vajag tavu tirgu."

Gadsimtiem ilgi Mīrīna un tās māsas Jankaī un Astapora bija vergu tirdzniecības stūrakmeņi, vieta, kur dotraku hali un pirāti no Baziliska salām pārdeva gūstekņus, savukārt pircēji no visas pasaules brauca šurp tos iegādāties. Atskaitot vergus, Mīrīna neko daudz nevarēja pircējiem piedāvāt. Gisas pakalnos bija daudz vara, taču šis metāls vairs nebija tik vērtīgs kā tad, kad pasaulē valdīja bronza. Ciedri, kas savulaik bija auguši piekrastē, bija iznīkuši tos bija nogāzuši Vecās impērijas cirvji vai aprijusi pūķu uguns, kad Gisa karoja ar Valīriju. Tā kā koku vairs nebija, augsne karstajā saulē bija izdegusi un vēji to bija aizpūtuši biezos sarkanos mākoņos." Tieši šī postaža manu tautu pārvērta vergturos," Galaza Galāre pie Žēlsirdības tempļa viņai bija teikusi. "Bet es esmu postaža, kas vergturus atkal pārvērtīs par cilvēkiem," Denija sev nozvērējās.

-    Man bija jāatbrauc, Ksaro gurdenā balsī teica. Pat tālajā Kārtā šausmu stāsti sasniedza manas ausis. Es raudāju, tajos klausoties. Runā, ka tavi ienaidnieki ir apsolījuši bagātību, slavu un simt nevainīgas verdzenes tam, kurš tevi nogalēs.

-    Harpijas dēli. "Kā viņš to zina?" Viņi naktīs apraksta mūrus un miegā pārgriež rīkles godīgiem brīvlaistajiem. Kad uzlec saule, viņi nozūd kā prusaki. Viņi baidās no maniem Bronzas zvēriem. Skahazs mo Kandaks bija izveidojis jaunu sardzi, kas sastāvēja no vienāda skaita brīvlaistajiem vergiem un Mīrīnas skūtgalvjiem tā dienu un nakti apstaigāja ielas ar kapucēm galvās un bronzas maskām uz sejas. Harpijas dēli bija apsolījuši baisu nāvi ikvienam nodevējam, kurš uzdrīkstēsies kalpot Pūķu Karalienei, viņas radiem un draugiem, tāpēc Skūtgalvja vīri kļuva par šakāļiem, pūcēm un citiem lopiņiem, lai slēptu savas sejas. Man ari vajadzētu baidīties no harpijas dēliem, ja es viena ietu pa ielu, bet tikai tādā gadījumā, ja es būtu kaila un neapbruņota. Viņi ir gļēvulīgi radījumi.

-   Gļēvuļa duncis karalieni var nokaut tikpat viegli kā varoņa duncis. I .s gulētu daudz mierīgāk, ja zinātu, ka manas sirds dailei līdzās ir viņas /irgu pavēlnieki. Kārtā tev vienmēr blakus bija trīs miesassargi. Kur viņi palikuši?

-    Ago, Džoko un Raharo joprojām man kalpo. "Viņš spēlē spēlītes. Denija ari tās prata. Esmu tikai jauna meitene un neko daudz no t.idām lietām nesaprotu, bet vecāki un gudrāki viri man teica, ka nepieciešams pārvaldīt visu apvidu uz rietumiem no Lazaras līdz pat Janka! pakalniem dienvidos, lai noturētu Mirlnu.

-    Apvidus mani neinteresē. Mani interesē tu. Ja tev atgadīsies kas nelāgs, visa mana dzīve zaudēs jēgu.

-   Cienītais kungs ir ļoti rūpīgs, bet es esmu labi apsargāta. Denija norādīja uz Baristenu Selmiju, kurš stāvēja malā, uzlicis roku uz zobena spala. Viņu mēdz saukt par Baristenu Drosmīgo, viņš jau divas reizes mani ir glābis no slepkavām.

Ksaro ar ziņkāri nopētīja Selmiju.

-   Par Baristenu Veco? Tavs lāču bruņinieks bija jaunāks un uzticamāks.

-   Par Džorahu Mormontu es nevēlos runāt.

-    Protama lieta viņš bija raupjš un spalvains. Tirgotāju princis paliecās pāri galdam. Labāk parunāsim par mīlu, sapņiem, vēlmēm un I )inerlsu skaistāko sievieti pasaulē. Tevi redzot, es reibstu.

Kartas pārspīlētā pieklājība viņai nebija sveša.

-   Ja reibsti, tad pie vainas ir vīns.

-    Neviens vīns nav tik reibinošs kā tavs skaistums. Kopš Dinerīsas .uzbraukšanas, mans nams ir tukšs kā kaps, un visas baudas, ko sniedz visu pilsētu karaliene, ir tikai pelni manā mutē. Kāpēc tu mani pameti?

"No tavas pilsētas man lika aiziet bailes par savu dzīvību."

-   Bija pienācis īstais laiks. Karta gribēja, lai es dodos prom.

-   Kas? Tīrdzimušie? Viņu dzīslās plūst ūdens. Garšvielu tirgotāji? Viņiem ir biezpiens galvā, bet visi Nemirstīgie ir miruši. Tev vajadzēja ar mani precēties esmu gandrīz pārliecināts, ka toreiz lūdzu tavu roku. Es lūgdamies lūdzos.

-   Tikai kādu pussimtu reižu, Denija ķircinājās. Tu pārāk ātri padevies, cienītais. Visi domā, ka man noteikti jāprecas.

Halēsei ir vajadzīgs hals, Irri apstiprināja, lejot karalienes kausā vīnu. To visi zina.

Vai man lūgt vēlreiz? Ksaro pavaicāja. Nē, es šo smaidu pazīstu. I a smaida karalienes, kas spēlējas ar vīriešu sirdīm. Vienkārši tirgotāji

kā es viņām ir tikai oļi zem izrakstīto sandaļu zolēm. Pār viņa gaišo, balto vaigu lēni noritēja vientuļa asara.

Denija pazina Ksaro pārāk labi, lai būtu aizkustināta kartieši prata apraudāties, kad vien viņiem to vajadzēja.

-   Liecies mierā. Viņa paņēma no bļodas ķirsi un iemeta tirgotājam pa degunu. Lai arī es esmu jauna meitene, bet es neesmu tik dumja, lai precētos ar vīrieti, kuram šķīvis ar augļiem šķiet aizraujošāks par manām krūtīm. Es redzēju, kurus no dejotājiem tu vēroji.

-   Droši vien tos pašus, kurus vēroja gaišība, Ksaro notrausa asaru.

-   Tu taču pati redzi, ka mēs esam ļoti līdzīgi, ja neņemsi mani par vīru, esmu ar mieru kļūt par tavu vergu.

-   Man nav vajadzīgi vergi. Tu vari būt brīvs.

Ksaro ar dārgakmeņiem rotātais deguns bija kārdinošs mērķis, tāpēc šoreiz Denija meta pa to ar aprikozi. Tirgotājs to notvēra un nokodās.

-   No kurienes tas neprāts? Man laikam paveicās, ka neatbrīvoji manus vergus, kad viesojies Kārtā?

"Es biju ubagu karaliene, bet tu Ksaro no Trīspadsmit,'1 Denija prātoja. "Un tev bija vajadzīgi tikai mani pūķi."

-   Tavi vergi bija labā maizē un apmierināti. Manas acis atvērās tikai Astaporā. Vai tu zini, kā tiek radīti un apmācīti Neaptraipītie?

-    Noteikti visnotaļ nežēlīgi. Kalējs, kaļot zobenu, karsē asmeni ugunī, dauza ar veseri un mērc ledainā ūdenī, lai norūdītu tēraudu. Ja gribi saldus augļus, tad koks ir jālaista.

-   Šis koks ir laistīts ar asinīm.

-    Kā citādi izaudzināt kareivi? Daile redzēja manus dejotājus vai būsi pārsteigta, uzzinot, ka viņi ir vergi, kas uzaudzināti un apmācīti Jankaī? Viņi dejo kopš tā brīža, kad sākuši staigāt. Kā gan vēl var sas niegt tādu pilnību? Viņš iedzēra malku vīna. Viņi arī ir meistari mīlas mākslā, un man pat vienubrīd ienāca prātā uzdāvināt viņus gaišībai.

-   Visādā ziņā, Denija nebija pārsteigta. Es viņus atbrīvotu.

-    Un ko gan viņi darītu ar brīvību? Ksaro saviebās. Tikpat labi zivij var iedot bruņukreklu. Viņi ir radīti, lai dejotu.

-    Kas viņus tādus radījis? Saimnieki? Varbūt tavi dejotāji labāk gri bētu būvēt, cept maizi vai iekopt dārzus. Vai tu viņiem esi to jautājis?

-   Varbūt tavi ziloņi labāk grib būt par lakstīgalām tad Mīrīnā nak tīs skanēs dārdoša taurēšana un koki lūzīs no lielo, pelēko putnu svara.

-    Ksaro nopūtās. Dinerīsa, mana daile, zem tavas jaunās krūts puk.si maiga sirds… taču uzklausi padomu, ko dod vecāka un gudrāka galva.

Ne vienmēr viss ir tā, kā izskatās. Daudzas lietas, kas šķiet ļaunas, var izrādīties labas. Piemēram, lietus.

-   Lietus? "Viņš mani uzskata par muļķi vai par pilnīgu bērnu?"

-   Mēs lamājam lietu, kad tas līst mums uz galvas, bet bez tā mums draudētu bada nāve. Pasaulei ir vajadzīgs lietus un… vergi. Tu viebies, bet tā ir taisnība. Atceries Kārtu. Mākslā, mūzikā, tirdzniecībā visā, kas mūs padara atšķirīgus no lopiem Karta stāv pāri visai cilvēcei tāpat, kā tu sēdi šīs piramīdas virsotnē… bet apakšā visu pilsētu karalienes varenība ķieģeļu vietā balstās uz vergu mugurām. Uzdod sev jautājumu: ja visiem jārakājas zemē, lai tiktu pie pārtikas, kā gan cilvēks lai ierauga zvaigznes? Ja mums visiem jāliec muguras, lai uzslietu būdu, kurš tad uzbūvēs tempļus, kuros slavināt dievus? Lai vieni cilvēki varētu atļauties būt diži, citiem jākļūst par vergiem.

Denijas ausim viņš bija pārāk daiļrunīgs. Karalienei nebija citas atbildes kā vien kņudoņa vēderā.

-   Verdzība nav tas pats kas lietus, viņa nepiekrita. Man ir gadījies gan salīt, gan tikt pārdotai, un tas nav viens un tas pats. Neviens negrib piederēt kādam citam.

Ksaro laiski paraustīja plecus.

-   Kad ierados tavā jaukajā pilsētā, upes krastā nejauši ievēroju kādu viru, kurš reiz viesojies arī manā namā viņš tirgoja retas garšvielas un izsmalcinātus vīnus. Tagad viņš bija kails līdz viduklim un, šķiet, raka bedri.

-   Nevis bedri, bet grāvi, lai apūdeņotu laukus. Mēs grasāmies sēt pupiņas, un pupiņu lauki ir jālaista.

-   Cik izpalīdzīgs ir mans vecais draugs! Turklāt tas nepavisam pēc viņa neizskatās. Vai var gadīties, ka viņam netika dota izvēles iespēja? Nē, protams, nē MIrīnā taču vergu neesot.

-   Tavam draugam tiek maksāta alga pārtikas un pajumtes veidā. Bagātību es viņam atdot nevaru Mīrlnai pupiņas ir vajadzīgas vairāk nekā retas garšvielas, un pupiņām ir vajadzīgs ūdens.

-   Vai tu arī maniem dejotājiem liksi rakt grāvjus? Dārgā karaliene, kad šis cilvēks mani ieraudzīja, viņš metās ceļos un lūdzās, lai nopērku viņu kā vergu un vedu sev līdzi uz Kārtu.

Denija jutās kā pliķi saņēmusi.

-   Tad nopērc viņu.

-   Ja tev tā labpatīk. Viņam gan tas labpatiks, es zinu. Ksaro uzlika plaukstu viņai uz rokas. Ir lietas, ko pateiks tikai draugs draugam. Es tev palīdzēju, kad tu ieradies Kārtā kā lūdzēja, un esmu mērojis daudzas

līgas pāri vētrainām jūrām, lai palīdzētu tev vēlreiz. Vai te ir vieta, kur mēs varētu parunāt atklāti?

Denija juta vīrieša pirkstu siltumu. "Viņš arī Kārtā bija silts," meitene atminējās, "līdz kādu dienu es viņam vairs nebiju vajadzīga." Viņa piecēlās kājās.

-   Nāc, karaliene teica, un Ksaro gāja viņai līdzi pa kolonādi uz platajām marmora kāpnēm, pa kurām varēja nokļūt viņas kambaros piramīdas virsotnē.

-   Ak visskaistākā no sievietēm, Ksaro ierunājās, kad viņi jau bija uz kāpnēm, mums aiz muguras skan soļi kāds mums seko.

-   Tu taču nebaidies no mana vecā bruņinieka, ko? Sīrs Baristens ir zvērējis glabāt manus noslēpumus.

Denija izveda viesi uz terases, no kurienes varēja pārredzēt pilsētu. Mīrīnas melnajās debesīs peldēja pilnmēness.

-     Pastaigāsimies? viņa paņēma tirgotāju aiz rokas. Gaisā dāsni smaržoja naktsvijoles. Tu ieminējies par palīdzību tad tirgojies ar mani. Mīrīnai ir sāls un vīns…

-    Gisiešu vīns? Ksaro saviebās. Jūrā pietiek sāls Kartas vajadzībām, taču es labprāt iepirktu olīvas, cik vien tu būtu ar mieru pārdot, un olīveļļu arī.

-   Man to nav vergturi nodedzināja visus kokus. Olīvkoki gadsimtiem ilgi bija auguši Vergu līča krastā, taču, Denijai ar karaspēku tuvojoties, mīrinieši aizdedzināja birzis, un viņa ieradās pilsētā pa nomelnējušu tuksnesi. Mēs stādām no jauna, bet paies septiņi gadi, līdz koki sāks dot ražu, un trīsdesmit, līdz ražu varēs saukt par labu. Vai varš tev nav vajadzīgs?

-   Skaists metāls, bet nepastāvīgs kā sieviete. Toties zelts… zelts ir patiess. Karta labprāt dos tev zeltu… par vergiem.

-   Mīrīna ir brīva pilsēta, kurā dzīvo brīvi ļaudis.

-    Nabadzīga pilsēta, kas reiz bija bagāta. Izsalkuma mocīta pilsēta, kas reiz vai plīsa no resnuma. Asiņaina pilsēta, kas reiz dzīvoja mierā.

Pārmetumi dzēla kā ar dzeloni, jo tajos bija pārāk daudz patiesības.

-   Mīrīna drīz atkal būs bagāta, pārtikusi un mierpilna, turklāt brīva. Ja tev vajag vergus, prasi dotrakiem.

-   Dotraki paverdzina, gisieši apmāca. Lai nokļūtu Kārtā, zirgu pavēlniekiem jāved gūstekņi pāri sarkanajam tuksnesim. Tur iet bojā simti, ja ne tūkstoši… un krīt arī daudz zirgu, tāpēc neviens hals negrib to uzņemties. Turklāt Karta nevēlas redzēt halasārus pie saviem mūriem. Tā zirgu smaka… negribēju tevi aizskart, halēse.

-   Zirgiem ir godīga smaka, ko gan nevar teikt par dižajiem valdniekiem un tirgotāju prinčiem.

Ksaro nelikās apvainojumu manot.

-    Dinerīsa, ļauj man būt atklātam pret tevi, kā draugam pieklājas. Tu nepadarīsi Mīrīnu bagātu, pārtikušu un mierīgu. Tu tikai atnesīsi tai iznīcību kā Astaporai. Vai zini, ka pie Hazatas Ragiem ir notikusi kauja, un Miesnieku Karalis bēgdams bēdzis atpakaļ uz savu pili, bet viņa jaunizceptie Neaptraipītie šim nopakaļ.

-  To visi zina. Brūnais Bens Plums viņai par to bija ziņojis no kaujas lauka. jankaieši ir nolīguši jaunus algotņus, un ar viņiem kopā cīnījušies divi leģioni no Jaunās Gisas.

-   Divi drīz kļūs par četriem, tad par desmit. Uz Mīru un Volanti ir nosūtīti jankaiešu sūtņi, lai nolīgtu vēl vairāk algotņu Kaķu brālību, (iaros šķēpus, Vēja aizpūstos. Dzirdētas baumas, ka gudrie saimnieki nolīguši arī Zelta brālību.

Viņas brālis Viserīss reiz bija rīkojis dzīres Vēja aizpūsto kapteiņiem cerībā piesaistīt viņus savam mērķim. "Šie ēda viņa cienastu, uzklausīja viņa lūgumus un pasmējās par viņu." Denija toreiz bija tikai maza meitene, taču visu atcerējās.

-   Man arī ir algotņi.

-   Divas brālības. Jankaī atsūtīs tām pretī divdesmit, ja būs nepieciešams. Un Jankaī nekaros viena Tolosa un Mantarīsa ir piekritušas izveidot savienību.

Ja tā bija taisnība, tad tās bija nelāgas ziņas Dinerīsa bija nosūtījusi ziņnešus uz Tolosu un Mantarīsu cerībā atrast rietumos jaunus draugus, lai radītu pretsparu naidīgajai Jankaī dienvidos. Sūtņi nebija atgriezušies.

-   Mīrlnai ir savienība ar Lazaru.

Ksaro tikai nosmējās.

-   Dotraku zirgu pavēlnieki lazariešus sauc par aitu ļaudīm kad viņus cērp, šie tikai blēj. Viņi nav karotāji.

"Pat bailīgs draugs ir labāks par nekādu."

-   Gudrajiem saimniekiem vajadzētu sekot viņu piemēram. Es Jankaī \ lenreiz pasaudzēju un savu kļūdu vairs neatkārtošu. Ja viņi uzdrīkstēsies man uzbrukt, es Dzelteno pilsētu nolīdzināšu līdz ar zemi.

-   Un, kamēr tu līdzināsi Jankaī, mīļā, Mīrlna sacelsies. Nepiever acis uz briesmām, Dinerīsa. Tavi einuhi ir labi kareivji, bet viņu ir pārāk maz, lai cīnītos pret spēkiem kurus pēc Astaporas krišanas tev pretī sūlis Jankaī.

-   Mani brīvlaistie… Denija iesāka.

-   Ar gultas vergiem, bārddziņiem un ķieģeļu deģiem kaujās neuzvarēsi.

Denija cerēja, ka Ksaro maldījās. Brīvlaistie savulaik bija tikai bars,

taču vīrus kaujas vecumā viņa bija sadalījusi vienībās un likusi Pelēkajam Tārpam apmācīt viņus par karotājiem. "Lai viņš domā, ko vien grib."

-   Bet vai tu esi piemirsis, ka man ir pūķi?

-   Tiešām? Kārtā tevi reti varēja redzēt bez pūķa uz pleca… bet tagad tavs glītais plecs ir tikpat pliks kā krūts, kā redzu.

-    Mani pūķi ir pieauguši, bet pleci nē. Viņi medībās lido tālu. "Hazeja, piedod." Viņai ienāca prātā, diez cik daudz Ksaro zina un kas viņam ir pačukstēts priekšā. Ja netici, apjautājies par maniem pūķiem Astaporas gudrajiem saimniekiem. "Es redzēju, kā vergturim izkūst acis un notek pār vaigiem." Saki taisnību, vecais draugs, kāpēc uzmeklēji mani, ja negribi tirgoties?

-   Lai atvestu dāvanu savas sirds karalienei.

-   Runā. "Vai tās ir lamatas?"

-   Dāvanu, ko tu man lūdzi Kārtā kuģus. Līci ir trīspadsmit galeras. Tās ir tavas, ja vien būsi ar mieru tās pieņemt. Es atvedu tev floti, kas nogādās tevi mājās Rietmalā.

"Flote." Tas bija vairāk, nekā viņa uzdrīkstējās cerēt, tādēļ, protams, kļuva piesardzīga. Kārtā Ksaro viņai bija piedāvājis trīsdesmit kuģus… par pūķi.

-   Un kādu cenu tu prasi par šiem kuģiem?

-   Nekādu. Pūķi mani vairs neinteresē. Pa ceļam uz šejieni es redzēju, ko tie pastrādājuši Astaporā. Kuģi ir tavi, mīļā, karaliene. Trīspadsmit galeras ar visiem airētājiem.

"Trīspadsmit skaidra lieta." Ksaro bija viens no Trīspadsmit, un viņš, protams, bija pārliecinājis savus biedrus ziedot pa kuģim. Viņa pazina tirgotāju princi pārāk labi, lai iedomātos, ka viņš ir ziedojis pats savus kuģus.

-   Man tas jāapdomā. Vai varu apskatīt tos kuģus?

-   Tu esi kļuvusi aizdomu pilna, Dinerlsa.

"Kā allaž."

-   Esmu kļuvusi gudrāka, Ksaro.

-   Skaties, ko vēlies. Ja būsi apmierināta, apzvēri man, ka nekavējoties atgriezīsies Rietmalā, un kuģi būs tavi. Apzvēri pie saviem pūķiem, sep tiņgalvainajiem dieviem un savu senču pelniem un brauc prom.

-   Bet, ja es izdomāšu pagaidīt kādus divus trīs gadus?

-   Man būs ārkārtīgi skumji, mīļā daile… Ksaro sejai pārslīdēja drūma ēna. Lai cik jauna un spēcīga tu būtu, lik ilgi tu te nenodzīvosi.

"Viņš ar vienu roku dod medus kāri un rāda pātagu otrā."

-   Tik bīstama Jankaī nav.

-    Ne jau visi tavi ienaidnieki mīt Dzeltenajā pilsētā. Uzmanies no vīriem ar saltām sirdīm un zilām lūpām. Nebija pagājušas divas nedēļas kopš tavas aizbraukšanas no Kartas, kad Pīets Prī kopā ar trim citiem burvjiem devās uz Pentosu tevi meklēt.

Denija drīzāk bija uzjautrināta nekā nobijusies.

-   Tad jau labi, ka devos citā virzienā. Pentosa no Mīrīnas ir otrā pasaules malā.

-  Ir jau gan, Ksaro piekrita, bet agrāk vai vēlāk arī viņi uzzinās par Vergu līča Pūķu Karalieni.

-   Vai gribi mani iebiedēt? Es četrpadsmit gadus esmu dzīvojusi bailes, cienītais. Es rītos pamodos nobijusies un katru vakaru gāju gulēt nobijusies… bet manas bailes sadega tajā dienā, kad es iznācu no uguns, un tagad mani biedē tikai viena lieta.

-   Un kas gan tevi biedē, mīļā karaliene?

-   Es esmu tikai jauna muļķa meitene, Denija pastiepās uz pirkstgaliem un noskūpstīja viņu uz vaiga, bet ne tik liela muļķe, lai tev to teiktu. Mani ļaudis apskatīs kuģus, un pēc tam tu saņemsi no manis atbildi.

-   Kā teiksi. Viņš liegi pieskārās meitenes kailajai krūtij un nočukstēja: Ļauj man palikt un mēģināt tevi pārliecināt.

Uz mirkli Denija juta kārdinājumu piekrist iespējams, dejotāji viņu tomēr bija uzbudinājuši. "Es varētu aizvērt acis un izlikties, ka viņš ir Dārio." Iedomāts Dārio bija drošāks nekā īsts, tomēr viņa šo domu atmeta.

-   Nē, cienītais kungs. Pateicos, bet nē. Denija izvairījās no viņa apskāviena. Varbūt kādu citu vakaru.

-   Tad kādu citu vakaru. Viņa lūpas bija skumji savilktas, taču acīs dri/.āk vīdēja atvieglojums nekā vilšanās.

"Ja es būtu pūķis, tad varētu uz Rietmalu aizlidot," Denija nodomāja, kad viesis bija aizgājis. "Tad man nevajadzētu ne Ksaro, ne viņa kuģus." Karalienei iedomājās, cik vīru var pārvest trīspadsmit galerās. No Kartas uz Astaporu viņu visu halasāru pārveda trīs kuģos, bet tad viņa vēl nebija ieguvusi astoņus tūkstošus Neaptraipīto, tūkstoš algotņus un milzīgu pulku brīvlaisto vergu. "Un pūķus. Ko man ar tiem darīt?"

-   Drogon, Denija klusi nočukstēja, kur tu esi?

Vienubrīd viņai likās, ka redz to slīdam pāri debesīm un ar melnajiem spārniem aizsedzam zvaigznes.

Uzgriezusi naktij muguru, viņa palūkojās uz Baristenu Selmiju, kurš klusi stāvēja ēnā.

-   Brālis man reiz uzdeva Rietmalas mīklu. Kas klausās visu, bet neko nedzird?

-   Karaļsardzes bruņinieks, Selmijs nopietnā balsī atsaucās.

-   Vai tu dzirdēji, ko man piedāvāja Ksaro?

-   Dzirdēju, gaišība. Vecais bruņinieks visiem spēkiem centās neskatīties uz viņas kailo krūti.

"Sīrs Džorahs skatienu nenovērstu. Viņš mīlēja mani kā sievieti, turpretī sīrs Baristens mani mīl vienīgi kā karalieni." Mormonts bija spiegs, kurš nodeva ziņas ienaidniekiem Rietmalā, lai arī tika devis gana labus padomus.

-   Ko tu par to domā? Un par viņu pašu?

-    Par viņu neko. Bet par kuģiem… Gaišība, ar tiem kuģiem mēs varam nokļūt mājās, pirms vēl gads būs beidzies.

Denijai nekad nebija bijis māju. Brāvosā bija nams ar sarkanām durvīm, un tas arī bija viss.

-   Baidos no kartiešiem, kas pasniedz dāvanas, sevišķi no Trīspadsmit tirgotājiem. 'lūr noteikti ir kāds āķis kuģi ir sapuvuši vai…

-   Ja tie nebūtu derīgi kuģošanai, tad nebūtu no Kartas tikuši pāri jūrai, Baristens aizrādīja, bet gaišība rīkotos gudri, ja pieprasītu pilnīgu to apskati. Es ar pirmo gaismiņu aizvedīšu uz galerām admirāli Groleo ar kapteiņiem un divdesmit jūrniekiem un izpētīsim tās collu pa collai.

Tas bija labs padoms.

-   Jā, dari tā.

"Rietmala. Mājas." Bet, ja viņa aizbrauks, kas notiks ar pilsētu? "Mīrīna nekad nav bijusi tava pilsēta," viņa dzirdēja brāļa balsi čukstam. "Tavas pilsētas ir otrpus jūrai. Tavas ir septiņas valstības, kur tevi gaida ienaidnieki. Tu esi dzimusi, lai sagādātu viņiem asinis un uguni."

Baristens nogrimšļojās un sacīja:

-   Tas burvis, par kuru tirgotājs runāja…

-    Pīets Prī. Denija centās atminēties viņa balsi, taču gara acīm redzēja vien viņa lūpas no vīna, ko dzēra burvji, tās bija kļuvušas zilas. Vīns tika saukts par vakara ēnu. Ja mani spētu nogalēt burvja lāsti, es jau sen būtu beigta. Es viņu pili pārvērtu pelnos.

"Kad viņi grasījās izsūkt man dzīvību, Drogons mani izglāba. Drogons sadedzināja viņus visus."

-   Kā teiksiet, gaišība, bet es vienalga ieteiktu jums uzmanīties.

-   Es zinu, Denija noskūpstīja viņu uz vaiga. Ejam ved mani atpakaļ uz dzīrēm.

Nākamajā rītā Denija pamodās cerību pilna kā toreiz, kad tikko ieradās Vergu līcī. Drīz viņai blakus atkal būs Dārio, un kopā viņi dosies uz Rietmalu. "Uz mājām.” Viena no jaunajām gūsteknēm atnesa brokastis tā bija apaļīga, kautrīga meitene vārdā Mezara, kuras tēvs valdīja Mereku piramīdā. Denija meiču apskāva un pateicās viņai ar skūpstu.

-   Ksaro Ksons Daksoss man piedāvā trīspadsmit galeras, viņa pavēstīja Irri un Džiki, kad kalpones ģērba karalieni galmam.

-  Trīspadsmit ir nelabs skaitlis, halēse, dotraku mēlē nomurmināja I )ž.iki. Tas ir visiem zināms.

-   Tas ir visiem zināms, Irri apstiprināja.

-  Trīsdesmit būtu labāk, Dinerīsa piekrita, un trīs simti pavisam labi. Bet ari ar trīspadsmit var būt gana, lai mūs nogādātu Rietmalā.

Dotraku meičas saskatījās.

-   Indīgais ūdens ir nolādēts, halēse, Irri teica. Zirgi to nevar dzert.

-   Es nelikšu to dzert, Denija apsolīja.

Tajā rītā bija ieradušies tikai četri prasītāji. Pirmais priekšā iznāca valdnieks Gēls, kurš izskatījās vēl nožēlojamāk nekā parasti.

-    Gaišība, viņš iestenējās, nokritis uz marmora grīdas viņai pie kājām, Jankaī karaspēki uzbrukuši Astaporai. Es jūs lūdzu: nāciet uz dienvidiem ar visiem saviem spēkiem!

-  Es jūsu karali jau brīdināju, ka viņa aizsāktais karš ir tīrā muļķība, I Jenija atgādināja. Bet viņš mani neklausīja.

-   Dižais Kleons tikai gribēja gāzt ļaunos jankaī vergturus.

-   Dižais Kleons pats ir vergturis.

-   Es zinu, ka Pūķumāte mūs nepametīs briesmās vienus. Palienējiet mums Neaptraipītos, lai aizstāvētu pilsētas mūrus.

"Ja es viņus aizlienēšu, kas tad aizsargās manus mūrus?"

-   Daudzi no maniem brīvlaistajiem bija vergi Astaporā. Varbūt kāds veļas doties lurp, lai aizstāvētu jūsu karali, bet viņi, brīvi cilvēki būdami, t<> darīs paši pēc savas gribas. Es devu Astaporai brīvību, un jums paMom tā jāaizstāv.

Tad mēs visi esam pagalam. Jūs mums devāt nāvi, nevis brīvību. (.els pielēca kājās un iespļāva viņai sejā.

Stiprais Belvass sagrāba viņu aiz pleca un trieca pret marmora grīdu .11 tadu spēku, ka Denija dzirdēja nokrakstam Gēla zobus. Skūtgalvis bulu izrīkojies vēl ļaunāk, taču karaliene viņu apsauca.

-    Pietiek! viņa uzsauca, slaukot vaigu tokara malā. No spļāviena vēl neviens nav nomiris. Aizvāciet viņu.

Vīri aizvilka Gēlu ar kājām pa priekšu, bet uz grīdas palika daži izsisti zobi un asiņu pēdas. Denija labprāt būtu dzinusi pārējos prasītājus prom… taču viņa bija karaliene, tāpēc vajadzēja tos uzklausīt un atrast taisnīgākos risinājumus.

Vēlāk pēcpusdienā no galeru izpētes atgriezās admirālis Groleo un sīrs Baristens, tāpēc Denija sasauca sapulci, lai viņus uzklausītu. Pelēkais Tārps pārstāvēja Neaptraipītos, Skahazs mo Kandaks Bronzas zvērus. Tā kā miesassargu nebija pilsētā, dotraku vārdā bija ieradies runāt izdēdējis galvu griezējs jaqqa rhan vārdā Rommo šķielacis ar līkām kājām. Brīvlaistos pārstāvēja visu triju viņas izveidoto pulku kapteiņi: Molono Joss Dobs no Stiprajiem vairogiem, Strīpainais Sīmons no Brīvajiem brāļiem un Marselēns no Mātes vīriem. Reznaks mo Reznaks bija pieliecies karalienei pie elkoņa, bet Stiprais Belvass, rokas uz krūtīm sakrustojis, stāvēja viņai aiz muguras. Padomdevēju Denijai netrūka.

Groleo bija nelaimīgākais cilvēks pasaulē, kopš viņa kuģis tika izjaukts, lai uzbūvētu aplenkuma ierīces, ar kuru palīdzību tika ieņemta Mīrīna. Denija pūlējās viņu mierināt, ieceļot par admirāli, bet tas bija tukšs tituls, jo mīrīniešu flote bija aizbēgusi uz Jankaī, kad viņas karaspēks tuvojās pilsētai. Tā nu vecais pentosietis bija admirālis bez kuģiem, bet tagad viņš smaidīja izspūrušajā un sāls izraibinātajā bārdā, un karaliene nemaz nespēja atcerēties, kad bija redzējusi viņu tik starojošu.

-   Tātad kuģi ir labi? viņa cerīgi noprasīja.

-   Gana labi, gaišība. Tiesa, tie ir veci kuģi, taču vairums ir labi kopti. Tīrdzimušās princeses korpuss ir tārpu saēsts, tāpēc es negribētu ar to aizkuģot tālu prom no krasta. Naraqqa ir vajadzīga jauna stūre un tauvas, Apgredzenotajai ķirzakai ir ieplaisājuši daži airi, bet tie vēl ir lietojami. Airētāji ir vergi, bet, ja mēs viņiem piedāvāsim godīgu algu, vairums paliks pie mums viņi neko citu neprot kā vien airēt. Tos, kuri nepaliks, aizvietosim ar maniem jūrniekiem. Līdz Rietmalai ir tāls ceļš, bet es teiktu, ka šie kuģi ir pietiekami izturīgi, lai mūs turp aizvestu.

-    Tātad tā ir taisnība, Reznaks mo Reznaks žēlabaini novaidējās.

-    Varenība grasās mūs pamest. Viņš lauzīja rokas. Tajā pašā mirklī, kad jūs būsiet aizbraukusi, jankaieši atjaunos dižo saimnieku kārtību, un mūs, kas uzticami jums kalpojām, apkaus, bet mūsu mīļās sievas un nevainīgās meitas izvaros un padarīs par verdzenēm.

-    Manas meitas neviens neizvāros, Skahazs Skūtgalvis noņurdēja.

-    Fs viņas nokaušu pats ar savām rokām. Viņš uzsita pa zobena spalu.

Denija jutās tā, it kā sitiens būtu trāpījis viņai sejā.

-   Ja baidāties par to, kas var notikt, kad es aizbraukšu, nāciet man līdzi uz Rietmalu.

-   Mātes vīri sekos Pūķumātei, lai kur viņa ietu, paziņoja Marselēns, Misandeī vienīgais dzīvais brālis.

-    Kā? gribēja zināt Strīpainais Sīmons, kurš vārdu bija guvis dēļ rētām, ko verdzības laikā Astaporā uz muguras bija atstājusi pātaga. Trīspadsmit kuģi… ar to ir par maz. Pat ar simt kuģiem var nepietikt.

-   Koka zirgi būt nelabi, iebilda vecais jaqqa rhan Rommo. Dotraki jāt.

-   Šie te soļos pa zemi gar krastu, ierosināja Pelēkais Tārps, bet kuģi palīdzēs turēt soli un apgādās kolonnu ar pārtiku.

-    Līdz Borašai, tā var darīt, sacīja Skūtgalvis. Tālāk kuģiem vajadzēs pagriezt uz dienvidiem, peldēt gar Tolosu un Ciedru salu un apbraukt Valīriju, bet kājniekiem būs jāiet tālāk pa seno pūķu ceļu uz Mantarīsu.

-    Tagad to sauc par dēmonu ceļu, piebilda Molono Joss Dobs. Tuklais Stipro vairogu komandieris drīzāk atgādināja rakstvedi, nevis kareivi viņam bija ar tinti noziesti pirksti un resns vēders, taču gudrībā šis neatpalika no citiem. Daudzi no mums ies bojā.

-   Bet tie, kas paliks Mīrīnā, viņus apskaudīs vieglās nāves dēļ, īdēja Keznaks. Viņi mūs padarīs par vergiem vai sametīs bedrēs. Viss būs kā senāk vai pat vēl ļaunāk.

-   Kur palikusi tava drosme? Baristens izmētai Gaišība jūs atbrīvoja no važām, tāpēc asiniet zobenus, lai varat aizstāvēt savu brīvību, kad karaliene būs prom.

-   Drosmīgi vārdi no cilvēka, kurš grasās aizkuģot saulrietā, Strīpainais Sīmons atcirta. Vai tu paskatīsies atpakaļ, kā mēs mirstam?

-   Gaišība…

-   Varenība…

-   Cienība…

-   Pietiek! Denija sita dūri galdā. Neviens netiks atstāts nāvei jūs visi esat mani ļaudis. Sapņi par mājām un mīlestību bija padarījuši karalieni aklu. Es nepametīšu Mīrīnu Astaporas nagos. Man skumji to teikt, bet Rietmala var pagaidīt.

Mums jāpieņem tic kuģi, Groleo bija satriekts. ja mēs dāvanu atraidīsim…

-   Karaliene, Baristens nometās uz viena ceļa, karaļvalstij jūs esat vajadzīga. Te jūs neviens negrib redzēt, bet Rietmalā ļaudis tūkstošiem

pulcēsies zem jūsu karoga gan diži valdnieki, gan cēli bruņinieki. "Viņa ir pārnākusi," viņi priecīgās balsīs sauks. "Prinča Rīgera māsa beidzot ir pārnākusi!"

-   Ja viņi mani tik ļoti mīl, tad pagaidīs. Denija piecēlās. Reznak, pasauc Ksaro Ksonu Dakšošu.

Tirgotāju princi viņa sagaidīja viena, sēžot pulētajā melnkoka tronī uz Baristena sagādātajiem spilveniem. Viņam līdzi bija četri Kartas jūrnieki ar saritinātu gobelēnu uz pleciem.

-    Atnesu vēl vienu dāvanu savas sirds karalienei, Ksaro paziņoja.

-   Tas ir glabājies manas ģimenes krātuvē kopš Posta, kas paņēma Valīriju.

Jūrnieki nolika gobelēnu uz grīdas un atritināja. Tas bija vecs, putekļu pilns, izbalojis un… milzīgs. Denija nostājās blakus Ksaro, lai saskatītu rakstus.

-   Karte? Tā ir brīnišķīga.

Gobelēns aizņēma pusi grīdas. Jūras bija zilas, zeme zaļa, kalni melni un brūni. Pilsētas bija attēlotas kā zvaigznes, izšūtas ar sudraba vai zelta diegiem. "Tur nav Kūpošās jūras," Denija aptvēra. "Un Valīrija vēl nav kļuvusi par salu."

-   Tās ir Astapora, Jankaī un Mīrīna, Ksaro rādīja uz trim sudraba zvaigznēm blakus Vergu līča zilgmei. Rietmala ir… kaut kur tur, lejā.

-   Viņš slinki pamāja ar roku uz zāles galu. Tu pagriezies uz ziemeļiem, lai gan vajadzēja braukt tālāk uz dienvidrietumiem pāri Vasaras jūrai. Ar manu karti tu ātri vien nokļūsi tur, kur ir tava īstā vieta. Ar prieku sirdī pieņem manas galeras un liec airus uz rietumiem.

"Kaut es to varētu."

-    Cienītais, es ar prieku pieņemšu kuģus, bet nevaru dot solījumu, kuru tu pieprasi. Denija satvēra Ksaro roku. Dod man galeras, un es zvēru, ka Kartai piederēs Mīrīnas draudzība, līdz zvaigznes apdzisis. Ļauj man tirgoties, un tu saņemsi labu tiesu ienākumu.

-    Ko tu saki! Ksaro laipnais smaids nozuda no lūpām. Tu gribi teikt, ka nebrauksi prom?

-   Es nevaru.

Viņam acīs sariesās asaras, tās ritēja lejup pa degunu, pāri smaragdiem, ametistiem un melnajiem dimantiem.

-   Es teicu Trīspadsmitiem, ka tu uzklausīsi manu gudro padomu, tāpēc man skumji atklāt, ka esmu maldījies. Ņem kuģus un brauc prom vai arī mirsi lielās mokās. Tu pat iedomāties nespēj, cik daudz ienaidnieku esi ieguvusi.

"Viens no viņiem stāv manā priekšā un raud viltus asaras." No šīs apziņas Denija sadrūma.

-    Kad aizgāju uz Tūkstoš troņu zāli, lai lūgtu Tīrdzimušos atstāt levi dzīvu, es teicu, ka tu esi tikai bērns, Ksaro turpināja, bet Egons I meross Smalkais piecēlās un sacīja: "Viņa ir dumjš, traks un neuzmanīgs bērns, kuru ir bīstami atstāt dzīvu." Kad tavi pūķi bija mazi, tie bija brīnums. Pieaugot tie ir kļuvuši par nāvi un iznīcību, par ugunīgu zobenu, kas pacelts pār pasauli. Viņš noslaucīja asaras. Man vajadzēja Kārtā tevi nogalēt.

-   Es biju viesis zem tava jumta un ēdu tavu gaļu ar vīnu, Denija atbildēja. Par visu labo, ko esi manis dēļ darījis, es tev piedošu šos vārdus… vienreiz… Bet neuzdrīksties man vēl kādreiz draudēt.

-   Ksaro Ksons Daksoss nedraud. Viņš apsola.

Skumīgums pārvērtās niknumā.

-   Un es tev apsolu, ka gadījumā, ja tu līdz saules lēktam nebūsi pazudis, tu uzzināsi, cik labi meļa asaras spēj apdzēst pūķuguni. Vācies prom, Ksaro. Ātri!

Viņš aizgāja, taču atstāja pasaules karti. Denija apsēdās tronī un vēi as zilajā zīda jūrā Rietmalas virzienā. "Gan jau kādu dienu,'1 viņa sev nosolījās.

Nākamajā rītā Ksaro galeonas bija nozudušas, taču viņa dāvātās vēl Mavēja Vergu līcī. Trīspadsmit Kartas galeru mastos plīvoja gari sarkani karogi. Kad Dinerīsa ienāca galma zālē, viņu tur jau gaidīja ziņnesis no kuģiem. Ne vārda neteicis, viņš nolika karalienei pie kājām melnu atlasa spilvenu, uz kura bija viens vienīgs, asinīm notraipīts cimds.

-   Ko tas nozīmē? Skahazs noprasīja. Asiņains cimds…

-   Nozīmē karu, paskaidroja karaliene.

DŽONS

Uzmanieties no žurkām cienītais kungs, Skumjais Eds ar lākturi rokā veda Džonu lejup pa kāpnēm. Tās drausmīgi spiedz, kad tām uzkāpj. Tā mēdza spiegt mana māte, kad es biju maziņš. Tagad man šķiet, ka viņā bija kaut kas no žurkas brūni mati, mazas, spožas ačeles un viņai garšoja siers. Var jau būt, ka viņai bija arī aste, bet man neienāca prātā papētīt.

Visas Melnās pils daļas bija savienotas ar tuneļu labirintu, ko melnie brāļi sauca par tārpu vagām. Pazemē valdīja tumsa, tāpēc tārpu vagas vasarā reti tika izmantotas, bet, kad sāka pūst ziemas vēji un snigt, tuneļi bija īsākais ceļš, pa kuru pārvietoties pilī. Kalpotāji tos lietoja bieži

-   Džons redzēja sienas nišās degam sveces.

Krustcelēs, kur satikās četras tārpu vagas, gaidīja Bovens Māršs. Kopā ar viņu bija atnācis arī Viks Puļķētājs, tievs un garš kā šķēps.

-   Te ir trīs iepriekšējo pārbaužu atskaites, Māršs pasniedza Džonam biezu papīru čupu, lai salīdzinātu ar pašreizējiem krājumiem. Sāksim ar klētīm?

Viņi devās tālāk pazemes tumsībā. Katrai noliktavai bija pamatīgas ozolkoka durvis ar tik lielu dzelzs priekškaramo atslēgu kā vakariņu šķīvis.

-   Vai ir pamats uztraukties par zādzībām? Džons noprasīja.

-   Vēl ne, Bovens Māršs atteica, bet, kad atnāks ziema, būtu prātīgi te nolikt sargus, cienītais kungs.

Puļķētājam kaklā karājās riņķis ar atslēgām. Džonam tās visas izskatījās vienādas, taču Viks katrām durvīm allaž prata atrast īsto atslēgu. Iegājis iekšā, viņš izņēma no kules dūres lieluma krīta gabalu un, uzvilk

dams atzīmi uz visām lādēm, maisiem un mucām, saskaitīja tās, savukārt Māršs salīdzināja skaitu ar pierakstiem.

Klētīs glabājās auzas, kvieši, mieži un mucas ar rupja maluma miltiem. Pagrabos pie sijām karājās sīpolu un ķiploku virtenes, uz plauktiem bija sakrauti maisi ar burkāniem, rutkiem, kā arī baltajiem un dzeltenajiem rāceņiem. Kādā citā noliktavā bija tik lieli siera rituļi, ka tos pakustināt varēja tikai divi vīri. Nākamajā desmit pēdu augstumā bija sakrautas kastes ar sālītu vērša, cūkas un jēra gaļu, kā arī sālītām meni am. Pie sijām zem kūpinātavas karājās trīs simti šķiņķu un trīs tūkstoši j;aro melno desu. Garšvielu skapī bija pipari, krustnagliņas, kanēlis, sinepju sēklas, koriandrs, salvija, pētersīļi un sāls kluči. Citur kastēs glabājās āboli, bumbieri, pupiņas, maišeļos valrieksti, kastaņi, mandeles, kaltēta un kūpināta laša loksnes, aizvaskotos māla podos olīvas eļļā. Kādā citā noliktavā podos bija iemarinēta truša gaļa, medū iemērkta brieža gaļa, skābēti kāposti, marinētas bietes, sīpoli, olas un siļķes.

Ejot no vienas telpas uz citu, tārpu vagas šķita kļūstam aukstākas, un drīz vien Džons pamanīja lāktura gaismā elpas mākoņus.

-   Mēs esam zem Mūra.

-   Un drīz būsim pašā Mūrī, Māršs piebilda, aukstumā gaļa nebojājās. Ilgstošai glabāšanai saldēt ir labāk nekā sālīt.

Nākamās durvis bija no dzelzs un sarūsējušas, bet aiz tām koka kāpnes. Skumjais Eds ar lākturi gāja pa priekšu. Augšā bija tik garš tunelis kā Ziemmalas lielā zāle, taču ne platāks par pārējām tārpu vagām. Sienas bija no ledus, un tajās no vienas vietas bija sadzīti dzelzs āķi. Pie Litra no tiem karājās pa nodīrātam liemenim brieži, aļņi un vērša puses, pie griestiem karājās milzīgas cūkas, aitas un kazas bez galvām, pat /ilgs un lācis. Viss bija klāts ar sarmu.

Kamēr viņi skaitīja, Džons novilka kreisās rokas cimdu un aptaustīja tuvāko brieža cisku. Pirksti pielipa ledainajai gaļai, un, atraujot tos, pie ledus palika ādas kārtiņa. Pirkstu gali kļuva nejūtīgi. "Un ko tu gaidīji? Tev virs galvas ir ledus kalns tik daudz ledus kluču, ka pat Bovens Māršs tos nespētu saskaitīt." Bet vienalga telpā likās aukstāk, nekā vaļadzētu būt.

Ir sliktāk, nekā biju domājis, Māršs paziņoja, kad bija visu uzskaitījis. Viņš izskatījās drūmāks nekā Skumjais Eds.

Džonam šķita, ka tur ir savākta visa pasaules gaļa. "Tu neko nesaproti, Džon Sniegs."

-   Kā tā? Man rādās, ka pārtikas te ir pietiekami.

-   Bija gara vasara raža bagātīga, valdnieki dāsni. Mēs esam iekrājuši gana, lai pārlaistu trīs ziemas gadus. Pat četrus, ja dzīvotu taupigi. Bet tagad, kad mums ir jābaro arī visi karaļa un karalienes vīri un mežoņi… Kurmju ciems vien jau nozīmē tūkstoš liekas mutes, un viņi nāk un nāk. Vakar arī trīs ieradās pie vārtiem, bet aizvakar vesels ducis. Tā tas nedrīkst turpināties. Izmitināt viņus Dāvinājumā tas ir jauki un labi, taču sēt labību ir par vēlu. Tā turpinot, mēs jau šā gada beigās ēdīsim rāceņus un zirņu putru vien. Pēc tam dzersim paši savu zirgu asinis.

-   Aha, paziņoja Skumjais Eds. Aukstā naktī nav nekā labāka par kausu karstu zirga asiņu. Man, lūdzu, uzkaisiet arī šķipsniņu kanēļa.

Pārvaldnieks nelikās to dzirdot.

-   Sāksies slimības, viņš turpināja, asiņos smaganas un sāks kustēties zobi. Mestrs Imons mēdza teikt, ka to var ārstēt ar citronu sulu un svaigu gaļu, bet mums citroni izbeidzās jau pirms gada un lopbarības arī nepietiek, lai turētu lopus gaļai. Mums vajadzētu visus nokaut un atstāt tikai pa vaislas pārim. Ir pēdējais laiks citus gadus ziemās mums pārtiku pa Karaļceļu piegādāja no dienvidiem, bet tagad tas karš… Jā, vēl jau ir tikai rudens, bet es ieteiktu pāriet uz ziemas apgādi jau tagad, ja cienītajam kungam labpatiktu.

"Vīriem gan tas patiks."

-    Kas jādara, jādara. Samazināsim katram porciju par ceturtdaļu. "Ja vīri jau tagad par mani kurn, ko viņi teiks, kad būs jāēd sniegs un sagrūstas ozolzīles?"

-   Tā būs labāk, cienītais kungs. Pēc pārvaldnieka balss bija skaidrs, ka pavisam labi vienalga nebūs.

-    Tagad es saprotu, kāpēc karalis Staniss ielaida mežoņus, sacīja Skumjais Eds, viņš grib tos apēst.

-   Tas nebūs vajadzīgs, Džons pasmaidīja.

-   Tad labi, Eds nopūtās, jo viņi ir atlasījuši viscīpslainākos, bet man zobi vairs nav tik asi kā jaunībā.

-   Ja būtu pietiekami daudz naudas, mēs varētu pārtiku iepirkt dienvidos un atvest ar kuģi, pārvaldnieks ieminējās.

"Varētu," Džons domāja, "ja mums būtu zelts un atrastos kāds, kurš gribētu mums pārtiku pārdot." Nebija ne viena, ne otra. "Mēs varam cerēt vienīgi uz Ligzdu." Annu ieleja bija izslavēta ar auglīgo zemi, turklāt bija kara neskarta. Džonam ienāca prātā, diez kā Ketlīnas māsa izturētos pret Neda Stārka bastardu. Bērnībā likās, ka šī dāma ir gatava viņam noskaust katru kumosu.

-   Vēl jau mēs varam medīt, ja vajadzēs, Viks Puļķētājs iestarpināja.

Mežos medījums vēl ir.

-            Tur ir arī mežoņi un vēl tumšāki spēki, Māršs piebilda. Es nesūtišu uz mežu medniekus. Nesūtīšu.

"Nesūtīsi gan. Tu aizklapēsi ciet vārtus aizmūrēsi tos ar akmeņiem un ledu." Viņš zināja, ka puse Melnās pils brāļu atbalsta pārvaldnieka viedokli, bet otra puse par viņiem ņirgājās.

-            Kā tad aizmūrēsiet vārtus un uztupināsiet savas resnās pakaļas uz Mūra, un brivļaudis vilksies šurp pa Miroņgalvu tiltu vai kādiem vārtiem, kurus jūs uzskatāt par aizmūrētiem jau piecsimt gadus, pirms paris dienām vakariņu laikā skaļi paziņoja vecais mežsargs Dīvens.

Mums nav vīru, lai uzmanītu Mūri simtiem līgu garumā, un to zina gan Tormunds Milžpakaļa, gan tas nolāpītais Raudulis. Vai esat kādreiz redzējuši, kā pīles iesalst dīķī? Ar vārnām būs tas pats.

Vairums izlūku piebalsoja Dīvenam, lai gan kalpotāji un celtnieki bija Bovena Mārša pusē.

Taču to varēja risināt arī citu dienu šobrīd svarīgākais bija pārtika.

-            Mēs nevaram nebarot karali Stanisu un viņa vīrus, pat ja gribētu, I )žons teica. Ja vajadzēs, viņš ar zobenu paņems visu, ko viņam vajag, un mums trūkst vīru, lai viņam to neļautu. Mežoņi arī ir jābaro.

-   Bet kā, cienītais kungs? Bovens Māršs noprasīja.

"Kaut es to zinātu."

-   Gan jau atradīsim iespēju.

Kad viņi iznāca virszemē, pēcpusdienas ēnas jau stiepās garumā. Mākoņi bija izraibinājuši debesis kā pelēkbalti sadriskāti karogi. Pagalmā pie arsenāla neviena nebija, taču iekšā viņu gaidīja karaļa ieroču nesējs. Devans, kalsns, kādus divpadsmit gadus vecs puisis ar brūniem matiem un acīm, sastindzis stāvēja pie smēdes un neuzdrīkstējās ne pakustēties, jo viņu ostīja Spoks.

-             Viņš tev pāri nedarīs, Džons teica, taču zēns satrūkās, dzirdot viņa balsi, savukārt uz pēkšņo kustību dižvilks atbildēja, atiežot zobus.

-   Nē! Džons iesaucās. Spoks, liec viņu mierā. Prom!

Četrkājainais klusētājs atgriezās pie sava aizsāktā vērša kaula.

Devans bija tikpat bāls kā Spoks un bailēs nosvīdušu seju.

-            C-cienītais kungs, gaišība pavēl jums ierasties pie viņa. Zēns bija ģērbies Barateonu krāsās melnajā ar zeltu, bet pie krūtīm bija izšūta I aralienes karaspēka liesmojošā sirds.

-            Tu gribēji teikt aicina, iestarpināja Skumjais Eds. Gaišība aicina komandieri ierasties tā teiktu es.

-   Rimsties, Ed. Džonam nebija omas skaldīt matus.

-             Ir atgriezušies sīrs Ričards un sīrs Džastins, Devans turpināja.

-   Vai atnāksiet, cienītais kungs?

"Izlūki, kas aizjāja uz otru pusi." Meisijs un Horps bija aizjājuši uz dienvidiem, nevis ziemeļiem. Tas, ko viņi bija uzzinājuši, visticamāk uz Naktssardzi neattiecās, taču Džons vienalga bija ieinteresēts.

-   Ja gaišībai tā labpatīk. Ieročus paņēmis līdzi, viņš izgāja pagalmā, un ari Spoks pēdoja viņiem nopakaļ, bet Džons noteica: Nē, paliec te!

Taču dižvilks aizskrēja prom.

Karaļa tornī Džonam lika atdot visus ieročus un pavadīja viņu pie karaļa. Darbistabā bija karsts, un tā bija ļaužu pilna. Staniss ar kapteiņiem līkņāja pa ziemeļu karti, un starp viņiem bija abi izlūki. Tur bija ari jaunais Tennas magnārs Sigorns ādas kamzolī ar bronzas zvīņām. Grabsvārcis sēdēja un ar saplaisājušu dzeltenu nagu kasīja roku zem važām. Iekritušos vaigus un slīpo zodu klāja brūni bārdas rugāji, saķepušās matu pinkas krita acīs.

-   Te nu nāk drosmīgais puika, Grabsvārcis izmeta, ieraudzījis Džonu, kurš nogalēja sasieto un būrī iebāzto Menšu Raideru. Rokudzelžus rotāja liels, četrkantains, sārti mirdzošs dārgakmens. Kā tev patīk mans rubīns, Sniegs? Tā ir mīlestības ķīla no sarkanās valdnieces.

Džons nelikās par viņu ne zinis un nometās uz viena ceļa.

-  Gaišība, paziņoja ieroču nesējs Devans, es atvedu valdnieku Sniegu.

-   Pats redzu. Komandieri, domāju, ka pazīsti manus bruņiniekus un kapteiņus.

-    Man ir tas gods. Viņš bija uzskatījis par lietderīgu uzzināt visu, ko iespējams, par ļaudīm, kas uzturējās karaļa tuvumā. "Tie visi ir karalienes vīri." Džonam sākumā likās savādi, ka pie karaļa nebija ieradies neviens no viņa paša vīriem, bet tā acīmredzot bija iecerēts. Ja baumām, kas bija sasniegušas Džona ausis, varēja ticēt, tad karaļa vīri bija izpelnījušies Stanisa dusmas vēl Pūķakmenī.

-   Tur ir vīns un citronūdens.

-   Pateicos, nē.

-   Kā vēlies. Man tev ir dāvana, valdniek Sniegs. Karalis pameta ar roku uz Grabsvārča pusi. Viņš.

Melisandre pasmaidīja.

-   Tu teici, ka tev vajadzīgi vīri, Sniegs. Jācer, ka Kaulu Pavēlnieks atbilst šīm prasībām.

Džons bija pārsteigts.

-   Gaišība, šim cilvēkam nevar uzticēties. Ja es viņu paturēšu pie Mūra, kāds viņam noteikti pārgriezīs rīkli. Ja es viņu sūtīšu izlūkos, tad viņš aizies atpakaļ pie mežoņiem.

-   Nekur es neaiziešu man tie nolāpītie stulbeņi ir līdz kaklam. (irabsvārcis uzsita pa rubīnu uz rokas. Pajautā savai sarkanajai raganai, bastard, ja netici.

Melisandre klusi ierunājās svešā mēlē. Rubīns viņai pie kakla sāka lēni pulsēt, un Džons ievēroja, ka arī mazākais akmens uz Grabsvārča rokas kļūst te gaišāks, te tumšāks.

-   Kamēr Grabsvārcis nēsās to akmeni, viņš būs saistīts ar mani gan nsinīs, gan dvēselē, sarkanā priesteriene sacīja. Šis cilvēks tev kalpos uzticami. Liesmas nemelo, valdniek Sniegs.

"Liesmas varbūt nemelo," Džons prātoja, "bet tu gan."

-  Varēsi sūtīt mani izlūkos, bastard, Grabsvārcis paziņoja. Es došu Icv gudrus padomus vai dziedāšu smukas dziesmiņas ko vien vēlēsies. I s pat varētu iet kaujā, tikai neliec man valkāt savu melno apmetni.

"Tu neesi tāda apmetņa vērts," Džons nodomāja, taču pievaldīja mēli. Kašķēties karaļa klātbūtnē nebija prātīgi.

-  Valdniek Sniegs, karalis Staniss pavēlēja, pastāsti man par Mormi Amberu.

"Naktssardze karā neiesaistīsies," Džons nodomāja, bet kāda balss viņam teica: "Vārdi nav zobeni." Vecākais no Lielā Džona tēvočiem. Viņu mēdz saukt par Vārnu Rijēju. Reiz vārna noturējusi viņu par beigtu un l/knābusi aci. Ambers notvēris putnu un nokodis tam galvu. Jaunībā Morss bijis bīstams karotājs. Viņa dēli krituši pie Trejžubures, sieva mirusi dzemdībās. Vienīgo meitu pirms trīsdesmit gadiem nolaupījuši mežoņi.

Tad tāpēc viņš pieprasa galvu, sacīja Hārvuds Fels.

Vai tam Morsam var uzticēties? gribēja zināt Staniss.

"Vai Morss būtu liecis celi?"

-   Gaišībai vajadzētu no viņa prasīt zvērestu sejaskoka priekšā.

Biju jau aizmirsis, ka jūs, ziemeļnieki, pielūdzat kokus, Godrijs Milžkāvis nozviedzās.

Kas tas par dievu, kas ļauj suņiem sevi apmīzt? iespurdzās Faringa drauģelis Kleitons Sags.

I )žons izlikās viņus nedzirdam.

-  Gaišība, ja drīkstu zināt: vai Amberi jums ir izteikuši uzticību?

Puse no viņiem, ja es piekritīšu Krauforda cenai, Staniss aizkaiti-

nftts atteica.

-   Viņš grib no Mensa Raidera galvaskausa dzert vīnu un grib piedošanu brālim, kurš aizjājis uz dienvidiem kopā ar Boltonu. Viņu saucot Padauzu Lāsts.

-    Ir nu gan ziemeļniekiem vārdi! arī sīrs Godrijs bija uzjautrināts.

-   Vai šis būtu nokodis galvu kādai maukai?

-   Tā var teikt, Džons salti uz viņu palūkojās. Pirms piecdesmit gadiem Senpilsētā kāda mauka gribēja viņu aptīrīt. Lai cik dīvaini tas šķistu, vecais Sarmis Ambers bija iedomājies, ka viņa jaunākajam dēlam ir dotības, lai kļūtu par mestru. Morsam patika plātīties ar to, ko viņš bija izdarījis ar vārnu, kas viņam izknāba aci, bet atgadījumu ar Hoteru ļaudis stāstīja tikai čukstus… droši vien tāpēc, ka mauka, kuru viņš uzšķērda, izrādijās vīrietis. Vai citi valdnieki arī ir zvērējuši uzticību Boltonam?

Sarkanā priesteriene pieliecās tuvāk karalim.

-   Es redzēju pilsētu ar koka mājām un koka ielām, kas pilnas cilvēku. Virs mūriem plīvoja karogi: alnis, kara cirvis, trīs priedes, zem kroņa sakrustoti cirvji un zirga galva ar ugunīgām acīm.

-    Hornvudi, Servīni, Tolhārti, Rīsveli un Dastini, piebilda Kleitons Sags, visi nodevēji. Lanisteru klēpja sunīši.

-   Rīsvelus un Dastinus ar Boltonu namu saista laulības, Džons paskaidroja. Pārējie savus valdniekus ir zaudējuši karā, un es nezinu, kas ir viņu valdnieks šobrīd. Vārnu Rijējs gan nav nekāds klēpja sunītis, un gaišība rīkotos prātīgi, ja pieņemtu viņa nosacījumus.

-   Viņš man paziņoja, ka Ambers pret Amberu nekarošot nekādā gadījumā, Staniss grieza zobus.

Džons nebija pārsteigts.

-   Ja gadīsies karot, paskatieties, kur plīvo Hotera karogi, un Morsu nosūtiet uz otru ierindas galu.

-   Tā gaišība tikai izskatīsies vājš. Es teiktu, ka jāizrāda spēks jānodedzina Pēdējais pavards līdz zemei un jādodas karā ar Vārnu Rijēja galvu uz šķēpa. Nākamajam valdniekam, kurš gribēs izteikt tikai pusi uzticības, tā būs laba mācība.

-   Labs plāns, ja gribat, lai pret jums paceļas ikviena roka ziemeļos. Puse ir labāk nekā nekas. Amberi nejūsmo par Boltoniem. Ja Padauzu Lāsts ir pieslējies bastardam, tad tas ir tikai tāpēc, ka Lanisteri tur gūstā Lielo Džonu.

-   Tas ir iegansts, nevis iemesls, paziņoja Godrijs. Ja viņa brāļadēls gūstā ies bojā, šie tēvoči varēs pieprasīt viņa zemes un valdnieka titulu sev.

-    Lielajam Džonam ir gan dēli, gan meitas, un ziemeļos bērniem vienmēr ir priekšroka attiecībā pret tēvočiem, sīr.

-   Ja vien viņi nav miruši. Beigtiem bērniem visur ir pēdējā roka.

-   Pasakiet to, Morsam Amberam dzirdot, sir Godrij, un jūs par nāvi uzzināsiet vairāk, nekā jums gribētos.

-   Fs esmu nokāvis milzi, puika. Kāpēc man būtu jābaidās no kaut kāda blusaina ziemeļnieka, kurš milzi tikai uzzīmējis uz vairoga?

-   Tas milzis jau ņēma kājas pār pleciem. Morss nebēgs.

Lielais bruņinieks nosarka.

-   Karaļa zālē tev ir drosmīga mēle. Pagalmā tu dziedāji citu dziesmu.

-    Liecies mierā, Godrij, noteica Džastins Meisijs, tukls bruņinieks ar lunkaniem locekļiem, mūždien smaidu sejā un linu pelēkiem matiem. Meisijs bija viens no tiem bruņiniekiem, kuri bija aizjājuši uz dienvidiem. Mēs visi zinām, cik tev ir pamatīgs zobens, tāpēc nevajag mums lieku reizi kratīt to deguna priekšā.

-   Vienīgais, kas te kratās, ir tava mēle, Meisij.

-  Aizverieties jūs abi, Staniss izmeta. Valdniek Sniegs, klausieties. I .s te esmu aizkavējies tikai domādams, ka mežoņi izrādīsies tik stulbi un uzbruks Mūrim vēlreiz. Tā kā viņi mani te vairs netur, ir pienācis l.iiks izrēķināties ar citiem ienaidniekiem.

-  Skaidrs, Džons piesardzīgi atbildēja. "Ko viņš grib no manis?" Fs .111 nejūsmoju ne par Boltonu, ne viņa dēlu, bet Naktssardze nedrīkst pacelt pret viņiem ieročus. Mūsu zvērests aizliedz…

Fs visu zinu par jūsu zvērestu. Aiztaupi man savu taisnprātību, valdniek Sniegs, man pietiek spēka pašam arī bez tevis. Es grasos uzbrukt Dredfortai. Ieraudzījis, ka Džons ir satriekts, Staniss pasmaidīja.

Vai tas tevi pārsteidz? Labi. Tas, kas pārsteidz vienu Sniegu, pārsteigs .111 otru. Boltona bastards ir devies uz dienvidiem un paķēris līdzi Ilotem Amberu par to Morss Ambers un Arnolfs Kārstārks ir vienisprātis. I'.is var nozīmēt tikai to, ka viņi grasās uzbrukt Keilinas cietoksnim, lai iilbrīvotu ceļu, pa kuru tēvam atgriezties ziemeļos. Bastards domās, ka in.ui pietiek noņemšanās ar mežoņiem, lai paliktu laiks arī viņam. Labi vien ir. Puika ir pagriezis pret mani vēderu, un es gribu viņam pārgriezt tikli. Var jau būt, ka Rūzs Boltons atkaros ziemeļus, tikai izrādīsies, ka viņa pils, ganāmpulki un raža pieder man. Ja man izdosies pārsteigt I >iedfortu nesagatavotu…

Neizdosies, Džons noteica.

Tikpat labi viņš būtu varējis ar stibu ievilkt pa lapseņu pūzni. Viens iiii karalienes vīriem iesmējās, cits nospļāvās, vēl kāds nolamājās, bet pārējie sāka runāt visi reizē.

-   Tam puikam sūkalas tek dzīslās, sacīja Godrijs Milžkāvis.

-    Gļēvulis saskata sirotāju aiz katra zāles stiebra, valdnieks Švīts noburkšķēja.

Staniss deva zīmi apklust.

-   Ko tu ar to gribi teikt?

"Ar ko lai sāku?" Džons piegāja pie kartes tā stūros bija novietotas sveces, lai noturētu to taisnu. Izplūduša, silta vaska pirksts lēni kā šļūdonis stiepās pāri Roņu līcim.

-   Lai nokļūtu Dredfortā, gaišībai pa Karaļceļu jātiek pāri Pēdējai upei, tad jāpagriežas uz austrumiem un jāšķērso Vientulīgie kalni. Viņš rādīja. Tās ir Amberu zemes, un viņi tur pazīst ikvienu koku un katru akmeni. Karaļceļš stiepjas gar viņu rietumu robežām simt līgu garumā, un Morss sasitīs jūsu karaspēku lupatās, ja nepiekritīsiet viņa nosacījumiem un nedabūsiet viņu savā pusē.

-   Labi, pieņemsim, ka es to izdarīšu.

-   Tad jūs nokļūsiet pie Dredfortas, Džons turpināja, bet pilī zinās, ka jūs nākat, ja vien nespējat apsteigt kraukli vai ugunskuru zīmes. Remzijs Boltons bez grūtībām nogriezīs jums atkāpšanās ceļu, un jūs paliksiet ienaidnieku ielenkumā tālu no Mūra bez pārtikas un pajumtes.

-   Bet tad viņam vajadzēs atcelt Keilinas cietokšņa aplenkumu.

-    Jūs vēl nebūsiet ticis līdz Dredfortai, kad Keilinas cietoksnis būs kritis. Tiklīdz Remzijam pievienosies valdnieks Rūzs, viņu karaspēks būs piecreiz lielāks par jūsējo.

-   Mans brālis ir vinnējis ar vēl sliktākām izredzēm.

-   Tu domā, ka Keilinas cietoksnis kritīs ātri, Sniegs, iebilda Džastins Meisijs, bet dzelzsvīri ir sīksti cīnītāji, un esmu dzirdējis, ka cietoksnis vēl nekad nav ticis ieņemts.

"No dienvidiem." Neliels Keilinas cietoksnī izvietots karaspēks var radīt haosu jebkurā karaspēkā, kas nāk pa dambi, taču no ziemeļiem un austrumiem drupas nav grūti ieņemt. Džons atkal pagriezās pret Stanisu. Augstība, tas ir drosmīgs solis, bet risks… "Naktssardze nepiedalīsies. Barateons vai Boltons man tas ir viss viens." Ja Rūzs Boltons jūs notvers pie saviem mūriem, beigas jums būs.

-    Karā bez riska nevar, pavēstīja sīrs Ričards Horps, slaiks bruņinieks ar sakropļotu seju, kuram uz polsterētā kamzoļa bija izšūti trīs mi roņgalvas tauriņi uz pelēkbalta laukuma. Ikviena kauja ir spēle, Sniegs. Riskē arī tas, kurš neko nedara.

-    Ir dažādi riski, sīr Ričard. Šis… ir pārāk liels, pārāk agri un pārāk tālu. Es zinu Dredfortu tā ir stipra pils, viscaur no mūra, biezām

sienām un pamatīgiem torņiem. Neraugoties uz ziemas tuvumu, tā ir l.ibi apgādāta. Pirms vairākiem gadsimtiem Boltonu nams sacēlās pret ziemeļu karali, un Hārlons Stārks Dredfortu aplenca. Pagāja divi gadi, līdz izdevās Boltonus izdabūt no pils. Lai ieņemtu pili, gaišībai vajadzēs aplenkuma ierīces torņus, tarānus…

-  Aplenkuma torņus vajadzības gadījumā var uzbūvēt, Staniss atk’ica. Ja būs vajadzīgi tarāni, tad kokus arī varēs nocirst. Ārnolfs Kārslārks raksta, ka Dredfortā ir palicis mazāk par piecdesmit vīriem un puse no tiem kalpi. Stipra pils ar vāju aizsardzību ir vāja.

-   Piecdesmit vīri pilī ir tikpat vērti, cik pieci simti ārpusē.

- Tas ir atkarīgs no vīriem, atsaucās Ričards Horps. Tur būs palikuši sirmbārži un zaļi puikas, kurus bastards neuzskata par derīgiem kuņai. Mūsu vīri ir asinīs rūdīti un Melnupes kaujā pārbaudīti, turklāt viņus vada bruņinieki.

- Tu redzēji, kā mēs izrēķinājāmies ar mežoņiem, Džastins atmeta no pieres pelēko matu šķipsnu. Kārstārki zvēr, ka pievienosies mums pie Dredfortas, un mums būs līdzi arī mežoņi trīs simti kauties spējīgu viru, valdnieks Hārvuds skaitīja, kad viņi gāja cauri vārtiem. Karo arī viņu sievietes.

- Manā karaspēkā viņas nekaros, Staniss apveltīja Džastinu ar skābu skatienu, negribu, lai man aiz muguras paliek raudošas atraitnes, sievietes paliks te kopā ar večiem, ievainotajiem un bērniem. Viņi būs ķīlnieki, kas nodrošinās vīru un tēvu uzticību mums. Mežoņi veidos priekšpulku. Viņus komandēs magnārs, bet citi virsaiši būs seržanti. Vispirms mums viņi jāapbruņo.

"Viņš grib izlaupīt mūsu arsenālu," Džons aptvēra. "Ēdienu un drāii.is, zemi un pilis, tagad vēl arī ieročus. Viņš ar katru dienu grūž mani «I/iļak postā." Vārdi nebija zobeni, taču zobeni bija zobeni.

Trīssimt šķēpu es varētu atrast, viņš negribīgi novilka. Bruņucepures arī, ja esat ar mieru ņemt vecas un aprūsējušas.

Bet bruņas? tūdaļ noprasīja magnārs. Krūšubruņas un bruņukreklus?

Līdz ar Donala Noja nāvi mēs palikām bez ieroču kalēja. Pārējo I >/ons atstāja nepateiktu. "Iedodiet mežoņiem bruņas, un viņi karaļval■ii apdraudēs divtik."

Pietiks ar miecādu, teica sīrs Godrijs. Kad būsim apostījuši kaulu, il/.īvie varēs aptīrīt kritušos.

" Tie retie, kas tik ilgi nodzīvos." Ja Staniss priekšpulku veidos no brivļaudīm, vairums kritīs drīz vien.

-   Dzert no Mensa Raidera galvaskausa Morsam Amberam patiks, bet viņam nepatiks, ka mežoņi šķērso viņa zemi. Brīvļaudis no laika gala ir uzbrukuši Amberiem pāri Roņu līcim viņi nākuši pēc zelta, aitām un sievietēm. Viens tāds mežonis aizveda sev līdzi Vārnu Rijēja meitu. Gaišība, atstājiet mežoņus te, citādi mana tēva karogneši var vērsties pret jums.

-   Tā vien rādās, ka tava tēva karognešiem vispār nepatīk tas, ko es daru. Jādomā, ka viņi manī saskata… kā tu mani nosauci, valdniek Sniegs? Par kārtējo neveiksmei nolemto troņa tīkotāju? Staniss sāka pētīt karti, un labu brīdi vienīgo skaņu zālē radīja zobu griešana. Ejiet prom visi! Valdniek Sniegs, paliec.

Strupā izraidīšana Džastinam Meisijam īsti labi nepatika, taču viņam nekas cits neatlika kā pasmaidīt un iziet. Horps, nomērījis Džonu ar skatienu, viņam sekoja. Kleitons Sags iztukšoja kausu un kaut ko pačukstēja Hārvudam Felam, un jaunākais vīrietis iesmējās. Kleitona teiktajā frāzē bija dzirdams vārds "puika". Sags bija panākumus guvis kā klejojošs bruņinieks, rupjš un spēcīgs. Pēdējais pa durvīm gāja ārā Grabsvārcis viņš pie durvīm apstājās, izsmējīgi paklanījās Džonam un atieza smaidā brūnos aplauztos zobus.

Vārds "visi" acīmredzot neattiecās uz Melisandri. "Karaļa sarkanā ēna." Staniss uzsauca Devanam, lai šis atnes citronūdeni. Kad kauss atkal bija piepildīts, karalis nodzērās un sacīja:

-    Horps un Meisijs tēmē uz tava tēva troni, un Meisijs grib dabūt ari mežoņu princesi. Kalpojot manam brālim Robertam par ieroču nesēju, viņš iemantojis kāri pēc sievišķu miesas. Ja es pavēlēšu, Veļu apprecēs Horps, bet viņš vairāk alkst pēc kaujas. Ieroču nesēja laikos viņš sapņoja par balto apmetni, taču Serseja iebilda un Roberts viņu nepieņēma. Var jau būt, ka darīja pareizi sīram Ričardam pārāk patīk nokaut. Kuru tu labāk gribētu redzēt par Ziemmalas valdnieku, Sniegs? Smaiduli vai slepkavu?

-   Ziemmala pieder manai māsai Sansai.

-    Par valdnieci Lanisteri un viņas mantojumu es jau esmu dzirdējis visu, kas man nepieciešams. Karalis nolika kausu. Ziemeļus man vari sagādāt tu tava tēva karogneši skriešus metīsies pie Edarda Stārka dēla, pat tas, kurš ir tik resns, ka nespēj nosēdēt uz krēsla. Baltā osta man būtu apgādes avots un droša vieta, kur vajadzības gadījumā patverties. Tev vēl nav par vēlu atkāpties no savas muļķības, Sniegs. Meties uz ceļa, zvēri pie sava bastarda zobena un piecelies kā Džons Stārks, Ziemmalas valdnieks un Ziemeļu uzraugs.

"Cik reižu viņš man liks to atkārtot?"

-   Es pie sava zobena jau esmu zvērējis Naktssardzei.

-    Tavam tēvam arī netrūka stūrgalvības. Viņš gan teica, ka tas esot gods. Bet godam ir sava cena, un valdnieks Edards sev par nelaimi to dabūja uzzināt. Ja tas tevi var mierināt, tad Horpu un Meisiju gaida vilšanās es drīzāk atdošu Ziemmalu Ārnolfam Kārstārkam, viņš ir kārtīgs ziemeļnieks.

-    Ziemeļnieks. "Labāk Kārstārkam nekā Boltonam vai Grejdžojam," Džons sev teica, taču mierinājuma bija maz. Kārstārki pameta manu brāli ienaidnieku varā.

-   Pēc tam, kad tavs brālis bija nocirtis valdniekam Rikardam galvu. Arnolfs toreiz bija tūkstoš līgu attālumā. Viņā arī rit Stārku asinis, Ziemmalas asinis.

-   Ne vairāk kā pusē visu citu namu ziemeļos.

-   Tie citi nami nav zvērējuši man uzticību.

-   Ārnolfs Kārstārks ir vecs vīrs ar līku muguru. Viņš pat jaunībā nebija tāds cīnītājs kā Rikards. Karagājiena grūtības viņu vēl nogalēs.

-   Viņam ir mantinieki, Staniss norūca. Divi dēli, seši mazdēli, dažas meitas. Ja Roberts būtu pacenties sagādāt sev pāris īstu dēlu, daudzi, kas tagad ir miruši, būtu dzīvi.

-   Gaišība rīkotos prātīgāk, ja sadarbotos ar Morsu Vārnu Rijēju.

-   To parādīs Dredforta.

-   Tātad jūs tomēr grasāties uzbrukt?

-   Par spīti dižā valdnieka Sniega iebildumiem? Jā gan. Var jau būt, ka I lorps un Meisijs ir godkārīgi, taču viņiem ir taisnība. Es nevaru sēdēt saliktām rokām, kamēr Rūža Boltona zvaigzne lec, bet manējā riet. Man l.idod trieciens un jāparāda ziemeļiem, ka no manis vēl arvien ir jābaidās.

-   Manderliju ūdensvīra nebija starp tiem ģerboņiem, ko valdniece Melisandre redzēja liesmās. Ja jūsu pusē būtu Baltā osta un valdnieka Vīmana bruņinieki…

-   "Ja” ir vārds muļķiem. No Dāvosa ziņu nav iespējams, viņš līdz Baltajai ostai nemaz nav ticis. Ārnolfs Kārstārks raksta, ka šaurajā jūrā ļ'losījušās spēcīgas vētras. Lai nu kā, bet man nav laika ne sērot, ne sekot resnuļa kaprīzēm. Man jāpieņem, ka Balto ostu esmu zaudējis. Tā l .i man blakus nestāv Ziemmalas dēls, varu cerēt iegūt ziemeļus vienīgi ■ir cīņu. Būšu spiests rīkoties pēc brāļa mācību grāmatas, lai gan diez v.ii Roberts mūžā kādu tika izlasījis. Man jādod ienaidniekiem nāvējošs Irieciens, pirms viņi aptver, ka viņu priekšā stāvu es.

Džons saprata, ka ir velti tērējis vārdus Staniss ieņems Dredfortu vai ari ies bojā. "Naktssardze karā nepiedalās," kāda balss viņam teica, bet cita piebilda: "Staniss cīnās par karaļvalsti, dzelzsvīri par vergiem un laupījumu.

-   Gaišība, es zinu, kur jūs varat dabūt vīrus. Atstājiet man mežoņus, un es pateikšu.

-   Tu jau dabūji Grabsvārci ar to tev pietiks.

-   Es gribu visus.

-   Dažs labs no taviem zvērinātajiem brāļiem man ir teicis, ka tu pats esot pa pusei mežonis. Vai tā ir taisnība?

-   Jums viņi būs tikai mērķi bultām. Es pie mūra viņus varu izmantot lietderīgāk. Atstājiet viņus man, un es jums pateikšu, kā uzvarēt un ari kur dabūt vīrus.

-   Tu tirgojies kā vecene ar mencām, Sniegs, Staniss pakasīja pakausi.

-   Vai Neds Stārks tevi uztaisīja kādai zivju sievai? Cik viru?

-   Divus tūkstošus, varbūt trīs.

-   Trīs tūkstošus! Kas tad tie par vīriem?

-  Lepni, nabadzīgi un neganti, ja uzspēles ir viņu gods, taču spējīgi cīnītāji.

-   Kaut nu tas nebūtu kārtējais bastarda stiķis. Vai es mainīšu trīs simtus karotāju pret trim tūkstošiem? Jā, mainīšu neesmu jau pēdīgais stulbenis. Ja es atstāšu arī meiču, vai tu apsoli, ka pieskatīsi mūsu princesi?

"Viņa nav princese."

-   Kā vēlaties, gaišība.

-   Vai man likt, lai zvēri pie sejaskoka?

-    Nē. "Vai tas bija joks?" Nekad nevarēja saprast, vai Staniss dzen jokus. Tātad esam vienojušies. Kur ir tie vīri?

-   Jūs viņus atradīsiet šeit, Džons uzlika apdegušo plaukstu uz kartes

-   uz rietumiem no Karaļceļa un uz dienvidiem no Dāvinājuma.

-   Tajos kalnos? Staniss bija aizdomu pilns. Es tur neredzu nevienu pili! Tur nav ne ceļu, ne miestu, ne ciemu.

-   Mans tēvs bieži mēdza teikt, ka karte nav zeme. Cilvēki tajās augstajās ielejās un kalnu pļavās dzīvo tūkstošiem gadu, un pār viņiem valda klanu virsaiši. Jūs teiktu: sīki valdnieciņi, lai gan sevi viņi tādos titulos nedēvē. Klanu vadoņi cīnās ar milzīgiem divroku zobeniem, bet vienkāršie ļaudis met akmeņus ar lingām un dauza cits citu ar kalnu oša nūjām. Jāpiebilst, ka tie ir visai kašķīgi ļautiņi. Kad viņi nekaro savā star pā, tad gana lopus, zvejo Ledus līci un audzē izturīgākos zirgus pasaule.

-   Un tu domā, ka viņi cīnīsies manā pusē?

-   Ja palūgsiet, cīnīsies.

-   Kāpēc man jālūdzas tas, kas man tāpat pieder?

- Es teicu "palūgsiet", nevis "lūgsieties". Džons noņēma roku no karies. Vēstules sūtīt nav prāta darbs gaišībai pašam pie viņiem jādodas. I.u ienājas ar viņu sālsmaizi, jāiedzer viņu alus un jāpaklausās viņu stabulētajos. Uzslavējiet viņu meitu skaistumu un dēlu drosmi, un jums būs viņu zobeni. Klani nav redzējuši dzīvu karali, kopš Torhens Stārks lieca celi, tāpēc Misu ierašanās viņiem darīs godu. Bet pavēliet viņiem kauties jūsu pusē, un viņi saskatīsies: "Kas tas par veci? Viņš mums nav nekāds karalis."

-   Par cik klaniem ir runa?

- Apmēram divdesmit maziem un lieliem. Tur ir Flinti, Vuļi, Norēji, Lidli… Dabūjiet savā pusē veco Flintu un Lielo Spaini, un pārējie Ies līdzi.

-   Lielo Spaini?

- Vuli. Viņam ir lielākais vēders kalnos un visvairāk vīru. Vuļi zvejo Ledus līci un bērnus biedē ar dzelzsvīriem, kas tos aiznesīs, ja slikti uzvedīsies. Tiesa, lai pie viņiem nokļūtu, ir jāšķērso Noreju zeme viņi dzīvo vistuvāk Dāvinājumam un allaž ir bijuši lieli Naktssardzes draugi. I s varu sūtīt jums līdzi pavadoņus.

-   Vari? Staniss apjuka. Vai sūtīsi?

Sūtīšu, jo viņi jums būs vajadzīgi. Uz kājām droši zirgi arī nenāks p.u ļaunu, jo ceļi tur nav platāki par kazu takām.

Kazu takas! karalis piemiedza acis. Man jātiek uz priekšu ātri, hei tu šķied manu laiku ar kazu takām?

Jaunais Pūķis, iekarojot Dorni, pa kazu takām apgāja dorniešu ..ii gtorņus pie Kaulu ceļa.

Es arī zinu to stāstu, taču Dairons savā grāmatā to ir pārspīlējis. Karu vinnēja kuģi, nevis kazu takas. Ozoldūre sagrāva Dēļu miestu un «izpeldēja augšup pa Zaļasini, kamēr galvenie dorniešu spēki palika pie Prinča pārejas. Staniss ar pirkstiem bungoja pa karti. Tie kalnu valdnieki mani neaizkavēs?

Tikai ar dzīrēm katrs centīsies pārspēt pārējos viesmīlībā. Tēvs mēdza teikt, ka viņam nekad nav gadījies tik gardi ēst kā tad, kad apmeklējis kalnu klanus.

Trīs tūkstošu vīru dēļ es droši vien spētu paciest dažus stabulētājus un putru, karalis teica, lai gan, pēc balss spriežot, viņš neko apmiei in.its nelikās.

Džons pagriezās pret Melisandri.

-    Draudzīgs brīdinājums, cienītā kundze: tajos kalnos ir ļoti stipra ticība vecajiem dieviem, un klanu ļaudis necietīs, ka tiek aizskarti viņu sejaskoki.

-   Nebaidies, Džon Sniegs, viņa likās gandrīz vai uzjautrināta, es likšu mierā kalnu mežoņus un viņu tumsonīgos dievus. Mana vieta ir te, pie tevis un taviem drosmīgajiem brāļiem.

To Džons būtu gribējis vismazāk, taču, pirms viņš paguva iebilst, karalis sacīja:

-   Un uz kurieni man tos drosminiekus vest, ja ne uz Dredfortu?

Džons ieskatījās kartē.

-   Uz Dziļmežu. Viņš norādīja ar pirkstu. Ja Boltons grasās cīnīties ar dzelzsvīriem, tad ari jums tas jādara. Dziļmežs ir pilskalns dziļa meža vidū, tam viegli pielavīties nepamanītiem. Koka pili ieskauj aizsarggrāvis un baļķu žogs. Pa kalniem jūs, protams, tiksiet uz priekšu lēnāk, taču kalnos karaspēks var pārvietoties nemanāmi un iznākt ārā gandrīz pie Dziļmeža vārtiem.

Staniss paberzēja zodu.

-     Kad Belons Grejdžojs sacēlās pirmo reizi, es dzelzsvīrus sakāvu jūrā, kur viņi ir visspēcīgākie. Bet uz sauszemes, nemanāmi piezogoties… hmm. Esmu uzvarējis mežoņus un Aizmūra karali. Ja spēšu sakaut arī dzelzsvīrus, tad ziemeļi zinās, ka tiem atkal ir karalis.

"Un man būs tūkstoš mežoņu," Džons nodomāja, "'rikai nebūs nekādas iespējas pabarot kaut pusi."

TIRIONS

Siklā jaunava slīdēja caur miglu kā aklais, kurš taustīdamies meklē ce|u svešā pilī.

Septa Lemora lūdzās. Migla apslāpēja viņas balsi, tāpēc tā Izklausījās smalka un klusa. Grifs, bruņām zem vilkādas apmetņa grabot, soļoja pa klāju. Ik pa brīdim viņš pieķērās pie zobena, kā gribēdams Imi liecināties, ka tas vēl karājas pie sāna. Rolijs Pīļlauks stūmās ar kārti pie labā borta, Jandrijs pie kreisā. Isilla turēja stūres airi.

Man šī vieta nepatīk, Haldons Pusmestrs noburkšķēja.

Nobijies no sīkas dūmakas? Tīrions zobojās, lai gan patiesībā migla bija itin bieza.

Miklās jaunavas priekšgalā Jaunais Grifs stāvēja ar trešo kārti, lai vaidu atstumties, ja miglā parādītos kāds šķērslis. Gan priekšgalā, gan pakaļgalā bija iedegti lākturi, taču migla bija tik bieza, ka punduris no laivas vidus redzēja tikai gaišus pleķus. Viņa paša uzdevums bija pieskani ogļu pannu, lai tajā neizdzistu uguns.

Tā nav parasta migla, Hugor Kalns, Isilla pavēstīja. Ož pēc burvības tu arī to saprastu, ja tev būtu deguns. Te daudzi ceļotāji ir pazuduši arī laivas, pirāti un lielas upju galeras. Viņi bezcerīgi klīst pa miglu, meklējot sauli, līdz sajūk prātā vai nomirst badā. Viņi ir tie nemiera l'■ u i gaisā un nomocītās dvēseles zem ūdens.

Te viena tāda dvēsele ir, sacīja Tīrions.

I abajā pusē no laivas upes tumšajās dzīlēs slējās tik liela roka, ka I*un1 varējusi sadragāt laivu. Virs ūdens bija pastiepušies tikai divu pirk'«lu ^ali, taču, peldot garām, varēja saskatīt arī visu plaukstu un bālu,

augšup pavērstu seju. Lai arī pundura balsī skanēja jautrība, viņš nepavisam nejutās priecīgs. Tā bija nelāga vieta, kur vējoja pēc izmisuma un nāves. "Isillai taisnība tā migla nav dabiska." Ūdeņi bija aizauguši ar kaut ko pretīgu, kas jautās arī gaisā. "Nav nekāds brīnums, ka akmens ļaudis ir jukuši."

-   Nevajag smieties, Isilla brīdināja, čukstošajiem miroņiem nepatīk siltie un ātrie, turklāt viņi arvien meklē savam pulkam jaunas nolādētās dvēseles.

-    Nez vai viņiem būs līķauts manam augumam, punduris ar urķi sabakstīja ogles.

-   Naids ne uz pusi tā neuzkurina akmens ļaudis kā izsalkums, Haldons Pusmestrs bija aizsedzis muti un degunu ar dzeltenu šalli, kas apslāpēja viņa balsi. Šādā miglā neaug nekas, ko cilvēks pie pilna prāta gribētu ēst. Volantes triarhi trīs reizes gadā sūta šurp galeru ar pārtiku, taču žēlsirdības kuģi bieži aizkavējas un atved vairāk izsalkušo nekā pārtikas.

-   Upē taču jābūt zivīm, Jaunais Grifs iebilda.

-  Es nu gan neēstu zivis no šiem ūdeņiem, atteica Isilla. Neēstu, un viss.

-   Šo gaisu arī labāk nevajag elpot, aizrādīja Haldons. Citādi mūs visus var skart Gariņa lāsts.

"Neelpot miglu var vienīgi, neelpojot vispār."

-   Gariņa lāsts ir tikai un vienīgi pelēkā sērga, Tīrions noteica. Lāsts bieži piemetās bērniem, sevišķi mitros, vēsos apvidos. Skartā miesa kļuva stīva, pārkaļķojās un plaisāja, lai gan punduris bija lasījis, ka, pēc mestru domām, pelēko sērgu varot apturēt ar laima sulu, sinepju kompresēm un plaucējoši karstām vannām vai, septonuprāt, ar lūgšanām, upurēšanu un gavēni. Tad slimība atkāpjoties, atstājot jaunos cietējus sakropļotus, bet dzīvus. Gan mestri, gan septoni bija vienisprātis, ka bērniem, kurus iezīmējusi pelēkā sērga, vairs nav bīstama neviena cita no mirstamajām kai tēm, ne arī to šausminoši straujā māsīca pelēkais mēris. Pie vainas esot mitrums, viņš piebilda, un slimības perēkļi gaisā, nevis lāsti.

-    Iekarotāji arī lāstam neticēja, Hugor Kalns, Isilla nerimās. Volantieši un valīrieši iekarināja Gariņu zelta būrī un smējās par to, kā viņš lūdzās, lai Māte šos iznīcina, taču naktī pacēlās ūdens un visus noslici nāja. Kopš tās dienas viņi nevar rast mieru. Tie, kas reiz bija uguns pa vēlnieki, vēl arvien mīt zem ūdens. Viņu saltā elpa paceļas virs ūdens ka migla, bet viņu miesa ir pārvērtusies tikpat cietā akmenī kā viņu sirdis.

Tīriona apcirstais deguns neganti niezēja, un viņš to pakasīja. "Vai jau būt, ka vecenei taisnība šī vieta nav laba. Jūtos tā, it kā atkal bulu

nok|uvis atejā un skatītos, kā mirst tēvs." Viņš ari sajuktu prātā, ja val.ulzētu pavadīt mūžu tādā pelēkā virumā, bet miesa un kauli palēnām pārvērstos akmenī.

Likās, ka Jaunajam Grifam Tīriona bažas ir svešas.

-   Lai tikai viņi panāk tuvumā tad mēs parādīsim, no kā esam taisīti.

-   Mēs esam taisīti no asinīm un kauliem pēc Tēva un Mātes līdzības, sacīja septa Lemora. Lūdzu, iztiksim bez iedomības un lielības. Lepnums ir nāves grēks. Akmens ļaudis ari bija lepni, un Aizplīvurotais valdnieks lepnāks par visiem.

Karstums no gailošajām oglēm iesvēla Tīrionam sejā sārtumu.

Vai tad ir tāds Aizplīvurotais valdnieks? Vai ari viņš ir tikai leģenda?

Aizplīvurotais valdnieks valda šajā miglā kopš Gariņa laikiem, Jandrijs sacīja. Mēdz teikt, ka viņš ir pats Garins, piecēlies no ūdens kapa.

Miroņi augšā neceļas, apgalvoja Haldons Pusmestrs, un neviens nedzīvo tūkstoš gadus. Jā, ir tāds Aizplīvurotais valdnieks, un viņu ir ln|uši kādi divi desmiti kad viens nomirst, kāds cits ieņem viņa vietu. Pašlaik tas ir kāds pirāts no Baziliska salām, kurš bija iedomājies, ka uz Koinas ir bagātīgāks laupījums nekā Vasaras jūrā.

Jā, es arī to biju dzirdējis, Pīle piebilda, bet man labāk patīk cits slasts: Aizplīvurotais valdnieks neesot tāds kā citi akmens ļaudis. Sākuma tā esot bijusi statuja, bet tad kāda pelēkā sieviete atnākusi no miglas nn noskūpstījusi to ar ledainām lūpām.

Pietiek! Grifs iesaucās. Apklustiet jūs abi.

Kas tur bija? septa aizturēja elpu.

Kur? Tīrions neredzēja neko citu kā vien miglu.

Tur kaut kas sakustējās, es redzēju ūdeni ņirbu.

Bruņurupucis, princis mundri atsaucās. Liels kaulu lauzējs, un viss. Viņš izstiepa kārti uz priekšu un atgrūdās no zaļa obeliska.

Migla, mikla un vēsa, lipa pie miesas. Pelēkajā dūmakā parādījās noŅi imis templis, un Jandrijs ar Pīli, iedami no laivas priekšgala uz pakaļgalu, atstūmās no tā ar kārtīm. Laiva paslīdēja garām marmora kāpnēm, kas vijās ārā no dubļiem un izrobotas beidzās gaisā. Aiz tām vidēja arī i ilas formas apdrupušas torņu smailes, statujas bez galvām, koki ar saknēm, kas resnumā pārspēja laivas izmērus.

Kādreiz tā bija visskaistākā un visbagātākā pilsēta pie šīs upes, I indrijs teica. Krojēna, svētku pilsēta.

"I’ārāk bagāta," Tīrions nodomāja, "un pārāk skaista. Izaicināt pūķus nav prāta darbs." Visapkārt pletās applūdusī pilsēta. Virs galvas pavīdēja

tikko manāms siluets, miglā noplīkšķēja bāli spārni. Punduris atgāza galvu, lai labāk redzētu, taču radījums bija nozudis tikpat pēkšņi kā parādījies.

Drīz vien pavīdēja vēl kāda gaisma.

-   jūs uz laivas! kāda balss vāri atskanēja pāri ūdenim. Kas jūs esat?

-   Biklā jaunava'. Jandrijs atkliedza.

-   Mēs Zivju dzenis. Augšup vai lejup?

-   Lejup. Ādas un medus, alus un tauki.

-   Augšup. Naži un adatas, mežģīnes un lins, vircots vīns.

-   Kas dzirdams vecajā Volantē? Jandrijs uzsauca.

-   Karš, skanēja atbilde.

-   Kur? Grifs nobļāvās. Kad?

-   Ap gada beigām, balss atsaucās. Nīsoss un Malako sadevušies rokās, un zilonis sāk kļūt strīpains.

Balss pagaisa, jo otra laiva attālinājās. Ceļotāji noskatījās, kā gaisma nomirgo un izgaist.

-   Vai ir prātīgi miglā sabļauties ar laivām, ko nevar redzēt? Tīrions apvaicājās. Ja nu tie ir pirāti?

Pagaidām viņiem bija laimējies nakts aizsegā pārslīdēt pāri Dunča ezeram un negadīties pirātiem acīs. Vienubrīd gan Pīle pamanīja kuģa korpusu, kas, viņaprāt, piederēja Nemazgātajam Urho. Biklā jaunava gan atradās pretvēja pusē, un Urho, ja vien tas bija viņš, neizrādīja par laivu nekādu interesi.

-   Pirāti uz Sērām nekuģos, Jandrijs paskaidroja.

-   Zilonis ar strīpām? Grifs nomurmināja. Ko tad tas nozīmē? Īli rio ir samaksājis triarham Nīsosam tik daudz, ka būtu varējis viņu nopirkt ar visām ķeskām astoņas reizes.

-   Zeltā vai sierā? -Tīrions izmeta.

Grifs pagriezās pret punduri.

-   Ja vien ar savām asprātībām nespēj izdzenāt miglu, tad paturi tās pie sevis.

"Jā, tēvs," punduris gandrīz pateica. "Es turēšu muti, paldies." Viņš nepazina volantiešus, taču viņam likās, ka ziloņiem un tīģeriem varētu būt iemesls apvienoties, kad jāstājas pretī pūķiem. "Varbūt siera tirgonis ir nepareizi novērtējis situāciju. Cilvēku var nopirkt par zeltu, bet viņi uzticību var iegūt tikai ar asinīm un tēraudu."

Mazais vīrelis sabikstīja ogles un uzpūta gaišāku liesmu. "Neciešu no miglu, ne šo vietu un par Grifu arī nekāda prieka nav." Tīrionam vol arvien bija indīgās sēnes, ko viņš bija salauzis llīrio pagalmā, un dažu

dienu viņš juta neatvairāmu kārdinājumu ar tām papildināt Grifa vakai ii.ias. Vienīgā nelaime Grifs, šķiet, tikpat kā neko neēda.

Pīle un Jandrijs stūmās ar kārtīm, Isilla rīkojās ar stūres airi. Jaunais Grifs atgrūdās no sabrukuša torņa, kura tukšie logi glūnēja lejup I .1 aklas melnas acis. Buras smagi un ļengani nokarājās. Ūdens kļuva d/.iļāks, un drīz vien ar kārtīm vairs nevarēja aizsniegt dibenu, tomēr straume viņus turpināja nest uz priekšu, līdz…

Tīrions redzēja paceļamies no upes kaut ko lielu, kūkumainu un It.indīgu, tāpēc sākumā noturēja to par pakalnu uz kokiem apaugušas s.ilas vai milzīgu akmeni, kas, sūnām un papardēm apaudzis, slēpjas iniglā. Taču, kas Biklā jaunava piepeldēja tuvāk, apveids kļuva skaidi aks upes krastā atradās sapuvusi un aizaugusi koka pils. Slaikie tornīši l'ija aplūzuši kā nolauzti šķēpi. Torņi bez jumtiem miglā te parādījās, te nozuda. Garām slīdēja zāles un galerijas, graciozi balsti, smalkas arkas, rievotas kolonnas, terases un lapenes.

Viss bija sagruvis, sabrucis un pamests.

Pelēkas sūnas biezā kārtā klāja kritušo mūra akmeņu kaudzes un torņus. Melni vīteņi stiepās iekšā un ārā pa logiem, pa durvīm, pāri arkām un augšup pa augstajiem akmens mūriem. Trīs ceturtdaļas pils slēpās miglā, taču ar to pietika, lai Tīrions saprastu, ka šis cietoksnis uz salas lnj.i desmit reizes lielāks par sarkano pili un simt reizes skaistāks. Tagad viņš saprata, kur atrodas.

Mīlestības pils, viņš noteica.

Tas bija roinaru nosaukums, Haldons Pusmestrs piebilda, bet |.iu tūkstoš gadu tā ir Sēru pils.

Drupas jau tā izskatījās gana bēdīgi, taču zinot, kāda pils ir bijusi, I |uva vēl skumjāk. "Kādreiz te skanēja smiekli," Tīrions domāja. "Te bija luisi Jārzi ar puķēm un strūklakas zeltaini dzirkstīja saulē. Uz tām kāpnēm skanēja mīlētāju soļi, bet zem tā iebrukušā kupola kā precību ķīlas doti neskaitāmi skūpsti." Viņa domas atgriezās pie Tīšas, kas uz tik īsu l'iidi pabija viņa sievas lomā. "Pie visa vainīgs Džeimijs," viņš drūmi putoja. "Mums ir vienas asinis, un viņš bija mans lielais, stiprais brālis. K.id es biju mazs, viņš man nesa rotaļlietas mucu stīpas, klucīšus un I "ka grebtu lauvu. Viņš man uzdāvināja pirmo poniju un iemācīja jāt. I' .id viņš teica, ka nopircis tevi man, man neienāca prātā to apšaubīt. Kāpēc lai es to būtu darījis? Viņš taču bija Džeimijs, un tu biji tikai skuķis, k.un bija iedalīta loma. Es no sākuma baidījos no tā brīža, kad tu man pii nio reizi uzsmaidīji un ļāvi man pieskarties savai rokai. Mani pat paša Icvs nespēja mīlēt kāpēc gan lai mani būtu mīlējusi tu, ja ne zelta dēļ?"

Cauri garajiem, pelēkajiem miglas pirkstiem viņš atkal izdzirdēja cieši nostieptās stiegras dobjo būkšķi, Tīvina kunkstu, kad šautra ietriecās viņam pavēderē, un pēcpuses plakšķi pret atejas akmens virsmu, kad viņš atkrita pret sienu nomirt. "Tur, kur maukām vieta," Tīvins noteica. "Un kur tas ir, tēvs?" Tīrions gribēja pajautāt. "Kur Tīšai vieta, tēvs?"

-   Cik ilgi mums vēl jāvelkas cauri miglai?

-   Vēl pēc kādas stundas ieraudzīsim Sēras, atbildēja Haldons Pusmestrs. Tālāk jau būs tīrais prieks kuģot. Roinas lejtecē aiz katra līkuma ir pa miestam. Saulē nobriest augļu un vīna dārzi un labības lauki, upē zvejo zvejnieki, tur būs karsta vanna un salds vīns. Selhorīsa, Valisara un Volona Terīsa ir nocietinātas pilsētas un tik lielas, ka varētu būt septiņu valstību pilsētas. Domāju, ka es…

-   Priekšā redzama gaisma, brīdināja Jaunais Grifs.

Tīrions arī to pamanīja. "Zivju dzenis vai kāda cita laiva," viņš sev teica, taču sirds dziļumos saprata, ka tā nebūs vis. Pundurim niezēja deguns, un viņš to pakasīja. Biklā jaunava tuvojās gaismai, kas kļuva arvien spožāka. Kā blāva zvaigzne tā mirgoja cauri miglai un mānīja ceļotājus tuvāk. Drīz kļuva redzamas jau divas gaismiņas, tad trīs no ūdens slējās ārā nelīdzena bāku rinda.

-   Sapņu tilts, Grifs zināja teikt. Uz tā būs akmens ļaudis. Kāds var sākt vaimanāt, mūs ieraugot, bet diez vai viņi mums uzbruks. Vairums akmens ļaužu ir vārgi radījumi neveikli, lēni un aprobežoti. Pirms nāves viņi sajūk prātā un tad arī kļūst visbīstamākie. Ja vajadzēs, atgaiņājies ar lāpu un nekādā gadījumā neļauj sev pieskarties.

-    Var gadīties, ka viņi mūs pat nepamana, Haldons ieminējās.

-   Migla mūs slēps gandrīz līdz tiltam, un tad mēs pašausimies tam cauri, pirms viņi apķersies.

"Akmens acis ir aklas," Tīrions nodomāja. Viņš zināja, ka pelēkā sērgas mirstamā vaina sākās no locekļiem: ar tirpšanu pirkstu galo nagu nomelnēšanu, jušanas zudumu. Rokām kļūstot nejūtīgām un sēr gai žogoties augšup pa kāju, upura miesa kļuva stīva, vēsa un pelēcīg kā akmens. Viņš bija dzirdējis, ka pret pelēko sērgu esot trīs labas zāle

-   cirvis, zobens un miesnieka nazis, jo, nocērtot skartās ķermeņa daļas, reizēm varēja apturēt sērgas iešanu plašumā, taču ne vienmēr. Daudzi cilvēki bija ziedojuši roku vai kāju un atklājuši, ka pelēka paliek arī otra, Ja tā notika, tad cerības varēja atmest. Aklums bija parasta parādība, jAj sērga tika līdz sejai, bet uz beigām lāsts grauzās uz iekšu un pārņēma muskuļus, kaulus un iekšējos orgānus.

Tilts priekšā kļuva lielāks. "Sapņu tilts," tā to bija nosaucis Grifs, taču šis sapnis bija apdrupis un sagāzies. Bālas akmens arkas aizstiepās mig-

1.1   līdz pat Sēru pilij upes rietumu krastā. Puse no tām bija sagruvušas un ieliekušās no pelēko sūnu svara un melno staipekņu smaguma, kuri vijās ārā no ūdens. Tilta platais koka klājs bija izpuvis, tomēr dažas no laternām, kas iezīmēja ceļu, bija aizdegtas. Kad Biklā jaunava piepeldē-

1.1   luvāk, Tīrions ieraudzīja uz tilta akmens ļaužu siluetus, kas gaismā I ustējās kā gausi, pelēki naktstauriņi. Daži bija kaili, citi tinās plīvuros.

Grifs izvilka zobenu.

Jollo, aizdedz lāpas. Puika, ved Lemoru uz kajīti un paliec pie viņas.

Jaunais Grifs apveltīja tēvu ar spītības pilnu skatienu.

-   Lemora zina, kur ir viņas kajīte. Es gribu palikt.

-  Mēs visi esam zvērējuši tevi sargāt, Lemora klusi sacīja.

Mani sargāt nevajag. Es protu rīkoties ar zobenu tikpat labi kā Pīle. I: s pa pusei jau esmu bruņinieks.

Un pa pusei zeņķis, Grifs noskaldīja. Dari, ko tev saka.

Jauneklis pie sevis nolamājās un nosvieda kārti uz klāja. Skaņa savādi .itbalsojās miglā, un uz mirkli likās, ka visapkārt uz klāja krīt kārtis.

-  Kāpēc man jābēg un jāslēpjas? Haldons paliek, Isilla arī un pat Humors.

-  Skaidra lieta, Tīrions sacīja, bet esmu pietiekami mazs, lai varētu paslēpties pat aiz Pīles. Viņš iebāza pusduci lāpu ogļu pannas kvēlojoši ias oglēs un noskatījās, kā aizsvilstas eļļā samērcētās lupatas. "Neskaties ugunī," viņš sev aizrādīja, jo liesmas varēja viņu apžilbināt.

-   Tu esi punduris, Jaunais Grifs nicīgi izmeta.

Jā, mans noslēpums ir nācis gaismā, Tīrions piekrita. Es esmu mazāks par pusi no Haldona, un neviens nedos ne sūda par to, vai esmu il/.īvs vai miris. "Vismazāk es pats." Tu… tā jau ir cita lieta.

-   Punduri, Grifs iejaucās, es tevi brīdināju…

Lemora trīcēdama pagriezās:

Lai septiņi stāv mums klāt.

Sagrautais tilts bija tikko piecu jardu attālumā. Ūdens ap balstiem kiilus baltās putās kā pie trakuma ķerta cilvēka mutes. Četrdesmit pēdas augstāk zem laternas mirguļojošās gaismas stenēja un murmināja. Vairums no viņiem nepievērsa Biklajai jaunavai lielāku uzmanību kā peldošam baļķim. Tīrions satvēra lāpu ciešāk un aptvēra, ka ir aizturē|ls elpu. Bet tad laiva jau bija zem tilta, tai no abām pusēm slējās balti min i, apauguši ar pelēkām sūnām, un apkārt nikni virmoja ūdens. Brīdi

likās, ka laiva var ietriekties labās puses balstā, taču Pile pacēla kārti un atgrūdās līdz kanāla vidum, savukārt vēl pēc pāris mirkļiem viņi jau bija tikuši tiltam cauri.

Tīrions vēl nebija paguvis nopūsties, kad Jaunais Grifs viņu satvēra aiz rokas.

-   Ko tu ar to gribēji teikt cita lieta?

-    Kā nu ne, Tīrions atteica, ja akmens ļaudis sagrābtu Jandriju, Grifu vai mūsu jauko Lemoru, mēs pasērotu un dzīvotu tālāk. Ja mēs zaudētu tevi, viss šis pasākums būtu kaķim zem astes plānus, ko gadiem ilgi kala siera tirgonis ar einuhu, varētu norakstīt… Vai tā nav?

-   Viņš zina, kas es esmu, puika palūkojās uz Grifu.

"Iepriekš es nezināju, bet tagad zinu." Tikmēr Biklā jaunava bija jau labi tālu no Sapņu tilta. Aiz muguras palika vien mirgojoša gaismiņa, kas arī pēc kāda laika pazuda.

-    Tu esi Jaunais Grifs, algotņa Grifa dēls, Tīrions atbildēja. Vai varbūt tu esi Kareivis, kas iemiesojies mirstīgā čaulā? Pag, paskatīšos tuvāk. Viņš pacēla lāpu, un gaisma apspīdēja Jaunā Grifa seju.

-   Liecies mierā, Grifs pavēlēja, citādi nožēlosi.

-   Zilie mati liek tavām acīm izskatīties zilām, tas ir pareizi. Un stāsts, kā tu krāsojot matus savai mirušajai mātei tīrošietei par piemiņu, bija tik aizkustinošs, ka es gandrīz apraudājos. Taču ziņkārīgāks cilvēks aizdomāsies kam tev vajadzīga samaitāta septa, kas māca ticības lietas, un mestrs bez ķēdes, kurš skolo vēsturē un valodās. Gudrs cilvēks var uzdot jautājumu: kāpēc tavam tēvam ir vajadzīgs klejojošs bruņinieks, lai apmācītu tevi rīkoties ar ieročiem, ja vienkāršāk būtu nodot tevi par mācekli kādā no algotņu brālībām? Gluži vai izskatās, ka kāds tevi gribētu paslēpt, kamēr tu tiec sagatavots… kam? To es vēl īsti nesaprotu, bet gan jau ar laiku man pielēks arī tas. Jāteic, ka tu pārāk labi izskaties priekš miroņa.

-   Es neesmu mironis, zēns nosarka.

-   Kā tad neesi? Mans tēvs tavu līķi ietina purpursarkanā apmetnī un nolika Dzelzs troņa pakājē blakus tavai māsai kā dāvanu jaunajam karalim. Tie, kuriem pietika dūšas pacelt apmetni un paskatīties, teica, ka tev pusgalvas nemaz neesot bijis.

-   Tavs… Puika apjucis atkāpās.

-   …tēvs, Tīvins no Lanisteru nama varbūt būsi par viņu dzirdējis.

-   Lanisters? Jaunais Grifs saminstinājās. Tavs tēvs…

-             …ir miris, kritis no manas rokas. Gaišība var saukt mani par Jol

lo vai Hugoru kā vien labpatīk, bet es esmu piedzimis kā Tīrions no

I .misteru nama, Tīvina un Džoannas dēls, un abus vecākus nogalēju es. I audis tev teiks, ka esmu karaļa un asinsradinieku slepkava un melis, un la būs taisnība, bet… mēs jau te visi esam īsta meļu banda, vai ne? Kaut vai tavs viltus tēvs. Grifs, ko? punduris ķiķināja. Tev vajadzētu pateikties dieviem, ka visu plānoja Zirneklis Varīss. Grifs pats nespētu to l/.nimīto brīnumdari piešmaukt ne uz mirkli un mani arī ne. Es teiktu, I i viņš nav ne valdnieks, ne bruņinieks. Un es neesmu punduris. Vārdi nepiepildās tikai tāpēc, ka ir pateikti. Kurš gan spētu uzaudzināt prinča Kigera mazo dēlu labāk nekā Rīgera tuvākais draugs Džons Koningtons, bijušais Grifu ligzdas valdnieks un karaļa labā roka?

-  Turi muti, Grifa balsī ieskanējās nemiers.

Kreisajā pusē laivai zem ūdens bija redzama milzīga akmens roka, lāču no ūdens ārā slējās tikai divi pirksti. "Cik tādu te ir?" Tīrions nobrīnījās. Sviedru lāsītes noripoja pār muguru, un punduris noskurinājās. I aivai garām slīdēja Sēras. Cauri miglai vīdēja sagruvis tornītis, varoņa laiuja bez galvas un sens nogāzies koks, kura saknes bija izvijušās sabrukuša kupola jumtam un logiem. "Kāpēc te viss šķiet tik pazīstams?"

Tieši priekšā no tumšā ūdens līda ārā slaiks gaiša marmora vītņu kāpņu gabals, kas aprāvās desmit pēdas virs galvām. "Nē," Tīrions prāmja, "tas nav iespējams."

Priekšā gaisma, Lemora drebošā balsī paziņoja.

Visi paskatījās un arī to ieraudzīja.

Zivju dzenis vai kāda cita laiva, Grifs noteica, bet vienalga izvilka /obenu.

Neviens nebilda ne vārda. Biklā jaunava peldēja pa straumi. Kopš Iebraukšanas Sērās buras bija nolaistas, tāpēc citādi kā ar straumi uz pi iekšu tikt nevarēja. Pīle, piemiedzis acis un abās rokās satvēris kārti, i audzījās uz priekšu. Pēc brīža pat Jandrijs pārstāja stumties. Visi vēroja gaismu. Piepeldot tuvāk, izrādījās, ka gaismas avoti ir divi, tad trīs.

-  Sapņu tilts, Tīrions saprata.

Neaptverami, sacīja Haldons Pusmestrs, tilts taču palika mums .11/ muguras, un upe plūst tikai vienā virzienā.

Māte Roina plūst tur, kur pati grib, noņurdēja Jandrijs.

Lai septiņi stāv mums klāt, Lemora lūdzās.

Priekšā akmens ļaudis uz tilta jau sāka vaimanāt, daži rādīja uz laivu.

I laldon, ved princi lejā, pavēlēja Grifs.

Bet bija jau par vēlu straume laivu jau bija sagrābusi savos zobos un nepielūdzami dzina to tilta virzienā. Jandrijs izstiepa kārti, lai viļņi

nesadragātu laivu pret tilta balstu. No trieciena laiva sāniski izslīdēja cauri gaišpelēku sūnu aizkaram, un Tīrions juta pieskaramies sejai tā sprogas maigas kā maukas pirksti. Aizmugurē atskanēja blīkšķis, un klājs sasvērās tik pēkšņi, ka vīrelis, zaudējis līdzsvaru, gandrīz pārlidoja pāri bortam.

Uz laivas bija uzlēcis akmens cilvēks.

Viņš piezemējās uz kajītes jumta tik smagi, ka Biklā jaunava nozvārojās, un ieaurojās valodā, ko Tīrions nesaprata. Viņam sekoja vēl viens

-   tas piezemējās pie stūres aira. I.aika zoba apgrauztie klāja dēļi no trieciena ieplaisāja, un Isilla iekliedzās.

Pīle atradās vistuvāk. Lielais vīrs netērēja laiku, lai meklētu zobenu, un trieca kārti krūtīs uzbrucējam, kurš iegāzās upē un, neizdvesis ne skaņas, nogrima.

Grifs klupa virsū otram akmens cilvēkam jau tajā brīdī, kad tas piezemējās uz kajītes, ar zobenu vienā rokā un lāpu otrā viņš trenca radījumu atpakaļ. Straume nesa Biklo jaunavu zem tilta, un viņu kustīgās ēnas dancoja uz sūnām apaugušajām tilta balstu sienām. Akmens cilvēks metās uz laivas pakaļgalu, un Pīle ar kārti rokā aizšķērsoja tam ceļu. Kad radība mēģināja tikt uz priekšu, Haldons Pusmestrs pavicināja lāpu un dzina atpakaļ. Akmens cilvēkam neatlika nekas cits, kā doties tieši pie Grifa. Kapteinis pakāpās sāņus, nozibsnīja zobens. Tur, kur asmens trāpīja pa pārkaļķojušos pelēko miesu, izšķīlās dzirkstele, taču roka vienalga nokrita uz klāja. Grifs paspēra nocirsto locekli malā, un tūdaļ klāt jau bija Jandrijs ar Pīli. Pa visiem kopā viņi piespieda radību ielēkt Roinas melnajos ūdeņos.

Tikmēr Biklā jaunava jau slīdēja ārā no sagruvušā tilta aizsega.

-   Vai visus pieveicām? Pīle noprasīja. Cik nolēca?

-   Divi, Tīrions nodrebēja.

-   Trīs, palaboja Haldons. Viens stāv tev aiz muguras.

Punduris pagriezās, un tur patiešām stāvēja akmens cilvēks.

No lēciena viena kāja tam bija ieplaisājusi cauri satrunējušo bikšu skrandām un pelēkajai miesai vīdēja robots kauls. Tas bija klāts ar brūnām asinīm, taču radījums vienalga metās uz priekšu un ķēra pēc Jaunā Grifa. Akmens cilvēka roka bija pelēka un stīva: taču, kad tas mēģināja savilkt tvērienu, uz pirkstu kauliņiem sāka sūkties asinis. Puisis stāvēja un blenza, it kā arī viņš būtu no akmens. Jauneklis roku bija uzlicis uz zobena spala, taču, likās, ir aizmirsis, kāpēc.

Tīrions nogāza puisi no kājām, kritienā pārlēca tam pāri un iegrūda akmens cilvēkam sejā lāpu. Uzbrucējs ar saplaisājušo kāju kāpās atpakaļ,

.ii pelēkajām rokām atgaiņādamies no liesmām. Punduris, lumpačoja pakaļ, vicinādams lāpu un bakstīdams to akmens cilvēkam acīs. "Vēl tāl.ik, vēl vienu soli, vēl mazliet." Viņi bija pie klāja malas, kad akmens cilvēks klupa pundurim virsū, satvēra lāpu un izrāva to viņam no rokām. "Nu ir dirsā," Tīrions nodomāja.

Akmens cilvēks aizmeta lāpu, un melnais ūdens to aprija ar klusu .nācienu. Radījums iegaudojās. Iepriekš tas bija bijis cilvēks no Vasaras .alām, bet tagad zods un puse vaiga bija pārvērtušies akmenī, savukārt ada bija piķa melna, kur nebija pelēka. Uz rokas, ar kuru tas bija sakampis lāpu, āda bija pārplīsusi un sašķēlusies. No pirkstu kauliņiem tecēja asinis, taču briesmonis to, šķiet, nejuta. Vismaz kaut kāds mierinājums, I irions nosprieda pelēkā sērga, lai arī bija nāvējoša, tomēr tika uzskatīta par nesāpīgu kaiti.

-   Paej malā! kāds, šķiet, tālumā nobļāvās.

-   Princis! Sargājiet zēnu! kāda cita balss uzsauca.

Akmens cilvēks, rokas tvērienam iepletis, klupa uz priekšu, un Tī-

i lons ietriecās viņā ar plecu.

Tas bija tikpat kā ietriekties pils mūrī, tomēr šī pils stāvēja uz saplai. ijušām kājām. Akmens vīrs atmuguriski pārgāzās pāri bortam un krītot paķēra līdzi Tīrionu. Abi ar pamatīgu šļakstu iekrita ūdenī, un māte Koina viņus aprija.

Aukstums ieblieza Tīrionam kā ar āmuru. Grimdams viņš juta akmens plaukstu grābstāmies gar seju, bet otra, sagrābusi viņa roku, vilka punduri lejup tumsā. Akls, ar ūdeni pilnu degunu, aizrijies un slīkstošs, \ iņš spārdījās, locījās un pūlējās atlobīt taustekļus, kas bija satvēruši viņa toku, taču akmens pirksti nepadevās. Gaiss burbuļiem vien plūda viņam par lūpām. Pasaule bija melna un kļuva arvien melnāka. Tīrions nevaiej.1 paelpot.

"Ir arī sliktāki nāves veidi par noslīkšanu." Taisnību sakot, viņš bija miris jau sen, vēl Karaļa ostā. Palicis bija tikai viņa atspulgs sīks, atriebies rēgs, kurš nožņaudza Šaiju un ielaida arbaleta bultu dižā valdnieki l īvina zarnās. Neviens nesēros par tādu mūdzi, par kādu viņš bija kļuvis. "Es vajāšu septiņas valstības,” Tīrions domāja, grimdams aizvien dziļāk. "Mani tur nemīlēja dzīvu, lai tad baidās no miruša."

Brīdī, kad punduris atvēra muti, lai nolādētu visus, melnais ūdens piepildīja viņa plaušas un viņu aprija tumsa.

DĀVOSS

Augstība tevi uzklausīs, kontrabandist.

Bruņinieks bija tērpies sudraba bruņās, uz stilbu sargiem un cimdiem bija gravējumi, kam vajadzēja atgādināt plīvojošas jūraszāles. Bruņucepure, ko viņš turēja padusē, bija izkalta siļķu karaļa galvas veidolā ar perlamutra kroni un bārdu no ahāta un nefrīta. Viņam pašam bārda bija pelēka kā jūra ziemā.

-   Vai drīkstu uzzināt jūsu vārdu, sīr?

-   Sīrs Marlons Manderlijs. Viņš bija galvas tiesu garāks par Dāvosu un trīs stounus smagāks, ar šīfera pelēkām acīm un augstprātīgu izturēšanos. Man ir gods būt valdnieka Vīmana brālēnam un viņa karspēka komandierim. Nāc līdzi.

Dāvoss bija ieradies Baltajā ostā kā sūtnis, taču tika sagūstīts. Kambaris bija plašs, ērts un glīti mēbelēts, bet pie durvīm stāvēja sargi. Pa logu varēja redzēt Baltās ostas ielas aiz pils mūriem, bet viņam nebija ļauts tajās iziet. Dāvoss varēja redzēt arī ostu viņš noskatījās, kā Jaut rā vecmāte aizpeld pa upes grīvu. Kaso Mogats trīs dienu vietā gaidīja četras un tikai tad devās jūrā. Kopš tā laika bija pagājušas divas nedēļas.

Manderliju nama sargiem bija zilganzaļi vilnas apmetņi un šķēpu vietā sudraba trejžuburi. Viens gāja viņam pa priekšu, viens no mugu ras un pa vienam pie katra sāna. Pa ceļam bija redzami izbalējuši karogi, salauzti vairogi un sarūsējuši zobeni, kas liecināja par simtiem senu uzvaru, kā arī pārdesmit saplaisājuši un ķirmju sagrauzti koka tēli, kas varēja būt vienīgi kuģu priekšgalu statujas.

Pie galma zāles durvīm stāvēja divi marmora ūdensvīri Zivkāja

mazākie brālēni. Sargi atgrūda vaļā durvis, un ziņnesis piesita nūju pie vecās dēļu grīdas.

-   Sīrs Dāvoss no Sīvortu nama! viņš iesaucās dziedošā balsī.

Lai cik reižu Dāvoss bija apmeklējis Balto ostu, viņš vēl nekad nebija spēris kāju jaunajā pilī, par Ūdensvīra zāli nemaz nerunājot. Zāles sietus, griesti un grīda bija klāta prasmīgi sastiķētiem dēļiem un rotāta ar visām iespējamām jūras radībām. Lai nokļūtu pie paaugstinājuma, vajadzēja iet pa krabjiem, gliemenēm un jūraszvaigznēm, kas slēpās melnās, \ ijīgās jūraszālēs un noslīkušu jūrnieku kaulos. Zāles abās pusēs uz sienam bija uzgleznotas gaišas haizivis, kas vago zilganzaļas dzīles, un zuši ar astoņkājiem ložņāja starp akmeņiem un nogrimušiem kuģiem. Starp augstajiem logiem peldēja siļķu bari un milzīga menca. Augstāk, kur pie sijām karājās veci zvejas tīkli, bija attēlota jūras virsma. Pa labi rāmajos plašumos pretī austošajai saulei trauca kara galera, bet pa kreisi vecs, daudz cietis barkass ar saplosītām burām pūlējās izbēgt no vētras. Aiz paaugstinājuma zem uzgleznotiem viļņiem cīņā bija saķērušies kalmārs un jūras velns.

Dāvoss bija cerējis aprunāties ar Vīmanu Manderliju zem četrām ,11 nn, bet tā vietā nokļuva pārpildītā zālē. Sieviešu bija piecreiz vairāk nekā vīru, un retie vīrieši, kurus tur varēja redzēt, bija ar garām sirmām bārdām vai pārāk jauni, lai skūtos. Zālē bija ari septoni un svētās māsas balti pelēkos talāros. Zāles galā stāvēja ducis vīru zilajās un sudrabaini pelēkajās Freju krāsās no sejas tie visi bija tik līdzīgi, ka to pamanītu pat aklais, un vairākiem no viņiem pie kamzoļiem bija Dvīņu ģerbonis divi ar tiltu savienoti torņi.

Lasīt cilvēku sejās Dāvoss bija iemācījies daudz agrāk, pirms mestrs l’tloss viņam iemācīja lasīt uz papīra rakstītus vārdus. "Šitie Freji labprāt n-dzētu mani beigtu," viņš noprata no pirmā skatiena.

Nekādu labvēlību viņš nesaskatīja arī Vīmana Manderlija gaišzilajās a< is. Augstības polsterētais tronis bija tik plats, ka uz tā varētu sasēsties trīs parasta auguma vīri, taču Manderlijam tur tikko pietika vietas. Valdnieks nošļukušiem pleciem un ieplestām kājām bija dziļi iegrimis spilvenos, bet rokas gūlās uz troņa paroceņiem tā, it kā to svars būtu nepanesams. "Aug1 itdievi," Dāvoss nodomāja, ieraudzījis Vīmana seju, "viņš taču izskatās per miroņa." Manderlija miesa bija blāva, gandrīz vai pelēka.

Vecs teiciens vēstīja: gan karaļiem, gan miroņiem allaž ir daudz pavadoņu, un tāpat bija ar Manderliju. Pa kreisi no troņa stāvēja mestrs, gandrīz tikpat resns kā valdnieks, kuram viņš kalpoja, sārtvaidzis ar

biezām lūpām un zeltainām matu cirtām. Goda vietā pie augstības labās rokas stāvēja sīrs Marlons. Uz mīksta ķebļa viņam pie kājām bija iekārtojusies apaļīga sārta dāma, bet valdniekam VImanam aiz muguras stāvēja divas jaunākas sievietes pēc izskata spriežot, māsas. Vecākajai brūnie mati bija sapīti garā bizē. Jaunākajai nebija vairāk par piecpadsmit gadiem, taču bize viņai bija vēl garāka, turklāt nokrāsota koši zaļa.

Neviens nepagodināja Dāvosu ar sveicienu, un pirmais ierunājās mestrs:

-   Jūs stāvat Baltās ostas valdnieka, Baltā naža uzrauga, Ticības vairoga, Nabago aizstāvja, Manderas maršala un Zaļās rokas ordeņa bruņinieka Vīmana Manderlija priekšā, viņš paziņoja.

-   Ūdensvīra galmā ir pieņemts, ka padotie un lūdzēji metas ceļos.

Sīpolu bruņinieks ari būtu liecis celi, taču karaļa labajai rokai to neklājās darīt, jo tas nozīmētu atzīt, ka karalis, kuram viņš kalpoja, ir zemāks par šo resno valdnieku.

-   Neesmu nācis kā lūdzējs, Dāvoss atbildēja. Man arī pietiek titulu: Lietusmeža valdnieks, šaurās jūras admirālis, karaļa labā roka.

Tuklais sievišķis uz ķebļa izvalbīja acis.

-   Admirālis bez kuģiem, roka bez pirkstiem, kalpo karalim bez troņa. Mūsu priekšā ir bruņinieks vai atbilde uz mīklu?

-    Viņš ir sūtnis, vedekliņ, Vīmans atbildēja, sīpols slikta zīme. Stanisam nepatika atbildes, ko viņam aiznesa kraukļi, tāpēc viņš atsūtīja šo… šo kontrabandistu. Viņš palūkojās uz Dāvosu piemiegtām acīm, kas slēpās aiz tauku kārtām. Domāju, ka esi mūsu pilsētā bijis jau agrāk, izvilcis mums naudu no kabatas un pievācis ēdienu no mūsu galda. Diez cik daudz tu man esi nozadzis?

"Ne tik daudz, lai tev kādreiz būtu pietrūcis ko rīt."

-    Es par kontrabandu samaksāju Vētrasgalā, cienītais kungs. Dāvoss novilka cimdu un pacēla kreiso roku ar saīsinātajiem pirkstiem.

-   Četri pirkstu gali par zagšanu visa mūža garumā? nerimās sieviete uz ķebļa. Viņai bija dzelteni mati un apaļa, sārta, gaļīga seja. Tu esi lēti ticis cauri, Sīpolu bruņiniek.

Dāvoss nevarēja to noliegt.

-   Es lūdzu sarunu divatā, ja cienītajam kungam labpatiktu.

Cienītajam kungam tas nelabpatika.

-    Man nav noslēpumu ne no radiniekiem, ne padotajiem valdniekiem un bruņiniekiem, ne draugiem.

-   Cienītais kungs, Dāvoss iebilda, es negribētu, ka manus vārdus dzird gaišības karaļa… un ari jūsu ienaidnieki.

-   Šajā zālē varbūt ari ir Stanisa ienaidnieki. Manu te nav.

-  Ari ne tie, kuri nokāva jūsu dēlu? Dāvoss rādija. Tie Freji Sarkanajās kāzās bija starp namatēviem.

Soli uz priekšu paspēra viens no Frejiem garš, slaiks, gludi skuvies bruņinieks ar tik šaurām Ūsiņām kā mlriešu duncis.

-   Sarkanās kāzas bija Jaunā Vilka nelietība. Viņš mūsu acu priekšā pārvērtās par nezvēru un pārkoda rīkli manam brālēnam Zvaniņam, nekaitīgam vientiesim. Viņš būtu nokāvis arī manu tēvu, ja slrs Vendels nebūtu aizšķērsojis viņam ceļu.

-            Vendels vienmēr bija drosmīgs zēns, VImans gandrīz apraudājās. Neesmu pārsteigts, ka viņš krita kā varonis.

No tik nekaunīgiem meliem Dāvosam aizsitās elpa.

-            Tātad jūs apgalvojat, ka Vendelu Manderliju nogalēja Robs Stārks? viņš noprasīja Frejam.

-  Un arī daudzus citus, ari manu dēlu Titosu un manas meitas vīni. Tiklīdz Stārks pārvērtās par vilku, pārvērtās ari citi ziemeļnieki. Zvēra zīme bija visiem. Nevienam nav noslēpums, ka vārgi rodas no varga kodiena, tāpēc man un maniem brāļiem neatlika nekas cits, kā viņus visus apkaut.

Frejs stāstot tā smīnēja, ka Dāvosam gribējās ar dunci nogriezt viņam lūpas.

Vai drīkstu uzzināt jūsu vārdu, sīr?

-   Sirs Džareds no Freju nama.

Džared no Freju nama, es saku, ka jūs esat melis.

Sīrs Džareds šķita uzjautrināts.

-  Griežot sīpolus, daudziem birst asaras, bet man tāds trūkums neI ad nav piemitis. Tērauds nošvirkstēja pret ādas maksti, un bruņinieks 1/.vilka zobenu. Ja jūs patiešām esat bruņinieks, sīr, tad atbildiet par neslavas celšanu ar savu augumu.

Es nepieļaušu, ka Ūdensvīra zālē tiek izlietas asinis, Vīmans iepleta acis. Lieciet nost zobenu, sīr Džared, citādi būšu spiests lūgt jūs iziet.

Džareds iebāza zobenu makstī.

Zem šā jumta augstības vārds ir likums… taču es gribēšu izrēķināt ies ar šo sīpolu valdnieku, pirms viņš aizbrauks no pilsētas.

Asinis! iegaudojās sievišķis uz ķebļa. Tieši to tas puvušais sīpols nu mums grib izspiest, cienītais kungs. Vai redzat, kā viņš jauc gaisu? I >/cniet viņu prom, es lūdzu! Viņš alkst jūsu ļaužu, jūsu drosmīgo dēlu asiņu. Dzeniet viņu prom. Ja karaliene uzzinās, ka esat aplaimojis viņu ar •..II linu, viņa var apšaubīt mūsu uzticību. Viņa pat… viņa var… viņa…

-   Līdz lam nenonāks, vedekliņ, Vīmans sacīja. Dzelzs tronim nebūs nekāda iemesla par mums šaubīties.

Dāvosam tas nepatika, taču viņš nebija nācis, lai klusētu.

-   Puika Dzelzs troni ir uzurpators, viņš teica, un es neesmu nodevējs. Es esmu Stanisa Barateona, pirmā sava vārda nesēja, īstā Rietmalas karaļa labā roka.

Resnais mestrs nogrimšļojās.

-    Staniss Barateons ir mūsu nelaiķa karaļa Roberta brālis, lai Tēvs viņu tiesā taisnīgi. Tommens ir nācis no Roberta miesas, un šajā gadījumā mantojuma tiesības ir skaidras kā diena tēva vietā stājas dēls.

-   Mestrs Teomors runā prātīgi, Vīmans piemetināja. Viņš tādās lietās ir gudrs un allaž ir devis man labus padomus.

-   īstajam dēlam patiešām ir priekšroka attiecībā pret brāli, Dāvoss piekrita, bet Tommens, kurš tiek saukts par Barateonu, ir tāds pats bastards kā viņa brālis Džofrejs pirms tam. Viņu tēvs ir Karaļkāvis, kas ir pretrunā ar visiem dievu un cilvēku likumiem.

-   Ar viņa lūpām runā nodevība, cienītais kungs, ierunājās kāds cits Frejs. Staniss jau viņam nocirta zaglīgos pirkstus, un jums vajadzētu izraut viņa melīgo mēli.

-   Labāk uzreiz viņam nocirst galvu, ierosināja sīrs Džareds. Vai ļaut viņam stāties man pretī un aizstāvēt godu.

-   Ko gan Freji zina par godu? Dāvoss atcirta.

Uz priekšu gribēja mesties jau četri Freji, taču Vīmans pacēla roku un viņus apturēja.

-   Atpakaļ, draugi. Es viņu uzklausīšu… pirms tieku ar viņu galā.

-   Vai jums ir pierādījumi asinsgrēkam, sīr? mestrs Teomors noprasīja, salicis mīkstās roķeles uz resnā vēdera.

"Edriks Vētra," Dāvoss nodomāja, "bet es viņu aizsūtīju pāri šaurajai jūrai, lai paglābtu no Melisandres sārta."

-   Vārdi ir vējš, ierunājās jaunā, glītā sieviete ar garo brūno bizi, kura stāvēja aiz Vīmana troņa. Un vīrieši vienmēr melo, lai dabūtu to, ko kāro. To jums pateiks katra jaunava.

-   Pierādījumam ir vajadzīgs kas vairāk par kaut kāda valdnieka nepamatotiem izteikumiem, Teomors paziņoja. Staniss Barateons nebūs pirmais, kurš melo, lai tiktu pie troņa.

Sārtais sievišķis pacēla tuklo pirkstu Dāvosa virzienā.

-    Nejauciet mūs iekšā savās nodevībās. Te, Baltajā ostā, dzīvo gotl prātīgi un uzticami ļaudis, kas ievēro likumus. Neslakiet mūsu ausis ar indi, citādi mans vīratēvs jūs iespundēs Vilku migā.

"Kā gan es viņu būtu aizskāris?"

-   Vai drīkstu uzzināt cienītās kundzes vārdu?

Sievišķis nikni nospraustajās, tāpēc viņas vietā atbildēja mestrs.

-   Valdniece Leona ir Lanisteru gūstā ēsošā valdnieka Vīmana dēla ■.ira Vīlisa sieva.

"Viņa tā runā no bailēm." Ja Baltā osta paustu uzticību Stanisam, viu.is vīrs par to samaksātu ar savu dzīvību. "Kā es varu prasīt, lai Vīmans pamet dēlu nāvē? Ko es darītu viņa vietā, ja gūstā būtu Devans?"

-  Cienītais kungs, Dāvoss sacīja, ceru, ka nekas ļauns nenotiks ne nišu dēlam, ne Baltās ostas ļaudīm.

-   Kārtējie meli, Leona piecēlās, un Dāvoss uzskatīja, ka labāk ir nepievērst viņai uzmanību.

-  Kad Robs Stārks cēla ieročus pret Džofreju, kurš sevi sauca par Bai.ileonu, Baltā osta gāja karā kopā ar viņu. Valdnieks Stārks krita, taču karš turpinās.

Robs Stārks bija mans pavēlnieks, Manderlijs atteica. Bet kas ir is Staniss? Kāpēc viņš neliek mūs mierā. Viņš vēl nekad nav uzskatījis p.u vajadzīgu apmeklēt ziemeļus, cik vien spēju atminēties. Bet tagad \ niš uzrodas kā nopērts krancis un ubago ar bruņucepuri rokās.

Viņš ir ieradies, lai glābtu karaļvalsti, cienītais kungs, Dāvoss teica Lai aizstāvētu jūsu zemi no dzelzsvīriem un mežoņiem.

Sīrs Marlons Manderlijs blakus tronim nicīgi iespurdzās.

Baltā osta simtiem gadu nav redzējusi nevienu mežoni, un dzelzsviri šim krastam nekad nav uzbrukuši. Vai valdnieks Staniss piedāvā ■ii gāt mūs arī no rūķiem un pūķiem?

Ūdensvīra zāli pāršalca smiekli, taču Leona pie Vīmana kājām sāka šņukstēt.

Dzelzsvīri no salām, mežoņi no Mūra otras puses… un tagad vēl Ms nodevējs ar saviem sirotājiem, dumpiniekiem un burvjiem, viņa ar pirkstu rādīja uz Dāvosu. Jā, mēs jau esam dzirdējuši par jūsu sarkano i.ij'.anu. Viņa liks mums uzgriezt muguras septiņiem dieviem un klanīties uguns dēmonam!

I )āvosam pašam sarkanā priesteriene diez ko nepatika, taču Leonas Icikto nedrīkstēja atstāt bez atbildes.

Melisandre ir Sarkanā Dieva priesteriene. Karaliene Selīse un daudz u iti ir pieņēmuši viņas ticību, bet vairums gaišības sekotāju joprojām Itu godā septiņus dievus. Arī es. Viņš lūdzās, kaut nevienam neienāktu pi.itā pajautāt par septu Pūķakmenī vai dievmežu Vētrasgalā. "Ja viņi |.inl.is, būšu spiests atbildēt. Staniss negribētu, lai es meloju."

-   Balto ostu sargā septiņi dievi, Leona paziņoja. Mēs nebaidāmies no jūsu sarkanās karalienes un viņas dieva. Lai viņa sūta pār mums savus lāstus, ja vēlas, bet dievbijīgu cilvēku lūgšanas mūs pasargās no ļauna.

-   Taisni tā, Vīmans uzlika roku Leonai uz pleca. Valdniek Dāvos, ja vien tu esi valdnieks, es zinu, ko tavs tā saucamais karalis no manis grib. Viņš grib tēraudu, sudrabu un mešanos ceļos. Viņš atspiedās uz elkoņa un paliecās uz priekšu. Valdnieks Tīvins pirms nāves apsolīja Baltajai ostai pilnīgu piedošanu par to, ka esam atbalstījuši Jauno Vilku. Viņš apsolīja, ka mans dēls atgriezīsies mājās, kad būšu samaksājis trīs tūkstošus pūķu kā izpirkuma maksu un neapgāžami pierādījis uzticību. Rūzs Boltons, kurš ir iecelts par Ziemeļu uzraugu, pieprasa, lai atsakos no tiesībām uz valdnieka Hornvuda zemi un pilīm, taču apzvēr, ka visi citi mani īpašumi paliks neskarti. Viņa sievastēvs Volders Frejs piedāvā vienu no savām meitām man par sievu, un manu meitu līgavaiņi stāv man līdzās. Man šis piedāvājums šķiet dāsns, un tas būs labs pamats taisnīgam un ilgstošam mieram. Toties tu gribi, lai es to noraidu. Tāpēc es jautāju: ko valdnieks Staniss man piedāvā par manu atbalstu?

"Karu, ienaidniekus un degošu cilvēku kliedzienus," Dāvoss būtu varējis atbildēt.

-    Iespēju pildīt pienākumu, viņš atbildēja, jo tieši tā Vīmanam Manderlijam būtu teicis Staniss. "Labajai rokai jārunā karaļa balsī."

-   Pienākumu. Skaidrs, Vīmans tronī sašļuka.

-   Baltā osta nav tik spēcīga, lai noturētos viena. Jums Staniss ir vajadzīgs tikpat ļoti, cik viņam esat vajadzīgi jūs pa abiem jūs spēsiet atsist kopīgos ienaidniekus.

-   Cienītais kungs, ierunājās sīrs Marlons izrakstītajās sudraba bruņās, vai atļausiet man uzdot dažus jautājumus valdniekam Dāvosam?

-   Kā vēlies, brālēn. Vīmans aizvēra acis, un Marlons pagriezās pret Dāvosu.

-   Cik ziemeļu valdnieku ir zvērējuši uzticību Stanisam? Pastāsti.

-   Ārnolfs Kārstārks ir zvērējis pievienoties gaišībai.

-    Ārnolfs nav īsts valdnieks, viņš ir tikai pils pārvaldnieks. Kādas pilis šobrīd ir Stanisa rīcībā?

-   Gaišība par savu mājvietu ir pieņēmis Nakts cietoksni, bet dienvi dos viņam pieder Vētrasgals un Pūķakmens.

Mestrs Teomors nokāsējās.

-   Tas ir tikai pagaidām. Vētrasgals un Pūķakmens tiek vāji apsargāti, tāpēc drīz kritīs. Bet Nakts cietoksnis ir drūmas un baisas drupas.

-  Vai vari pateikt, cik vīru Staniss var sūtīt kaujas laukā? Cik viņam ir bruņinieku? Cik strēlnieku, cik brīvjātnieku, cik kavalēristu?

"Pārāk maz," Dāvosam tāpat bija skaidrs. Stanisam, ieradoties ziemeļos, bija ne vairāk par pusotru tūkstoti vīru… bet, ja viņš to pateiktu, visam būtu beigas. Sīvorts meklēja vārdus, bet nespēja tos atrast.

-    Man pietiek ar tavu klusēšanu, sīr. Tavs karalis mums ir atvedis vienīgi ienaidniekus. Marlons pagriezās pret savu brālēnu. Augstība jautāja Sīpolu bruņiniekam, ko Staniss mums var piedāvāt. Ļaujiet atbildēt man. Viņš piedāvā sakāvi un nāvi. Viņš grib, lai mēs kāpjam gaisa zirgos un cīnāmies ar vēja zobeniem.

Resnais valdnieks vēra vaļā acis tik lēni, it kā tāda piepūle viņam būtu par grūtu.

-  Brālēns kā vienmēr cērt līdz kaulam. Vai tev ir vēl kas sakāms, Sīpolu bruņiniek, vai arī mēs varam beigt šos kumēdiņus? Man tavs ģīmis jau ir līdz kaklam.

Dāvoss juta, ka viņu pārņem izmisums. "Gaišībai vajadzēja sūtīt šurp citu cilvēku valdnieku, bruņinieku vai mestru, kādu, kuram neķeras mēle."

-   Nāve, viņš dzirdēja sevi sakām, jā nāve. Augstība Sarkanajās kāzās zaudēja dēlu, es uz Melnupes zaudēju četrus dēlus. Un kāpēc? Tāpēc, ka Lanisteri ir piesavinājušies troni. Aizbrauciet uz Karaļa ostu un paskatieties uz Tommenu, ja jūs man neticat. Tikai aklais var neredzēt, kas ir viņa tēvs. Ko Staniss jums piedāvā? Atriebties. Atriebties par maniem un jūsu dēliem, par jūsu vīriem, tēviem un brāļiem. Atriebties par jūsu nokautajiem valdniekiem, karali un noslaktētajiem prinčiem. Atriebties!

-  Jā, notrallināja smalka, spalga meitenes balss Tā piederēja nepieaugušajai meitenei ai gaišajām uzacīm un garo zaļo bizi. Viņi nokāva valdnieku Edardu, valdnieci Ketlīnu un karali Robu, meitene teica.

Viņš bija mūsu karalis! Viņš bija drosmīgs un labs, bet Freji viņu nogalēja! Ja valdnieks Staniss viņu atriebs, tad mums vajadzētu viņam piebiedroties.

Vīla, Manderlijs pievilka viņu sev tuvāk, ik reizi, kad tu atver muti, man gribas tevi nosūtīt pie Klusējošajām māsām.

Es tikai teicu…

Mēs dzirdējām, ko tu teici, sacīja vecākā meitene, viņas māsa. Tā

ii   bērnišķīga muļķība. Nevajag runāt sliktu par mūsu draugiem Frejiem viens no viņiem drīz kļūs par tavu vīru.

-    Nē, meitene purināja galvu, nekļūs vis! Nekad! Viņi nogalēja karali.

-   Kļūs gan, Vimans piesarka. Kad pienāks noliktā diena, tu dosi kāzu zvērestu, citādi dosies pie Klusējošajām māsām un nerunāsi vairs nekad.

-   Vectētiņ, lūdzu… nabaga meitēns bija satriekts.

-   Kuš, Leona viņu apsauca. Tu dzirdēji, ko vectēvs teica! Kuš! Tu neko nezini.

-   Es zinu par zvērestu, meitene nelikās mierā. Mestr Teomor, pastāstiet viņiem! Tūkstoš gadus pirms Iekarošanas Vilku migā tika dots zvērests veco un jauno dievu priekšā. Kad mēs bijām vieni, aplenkti un bez draugiem, izmesti no mājām un apdraudēti, vilki mūs pieņēma, izmitināja un pasargāja no ienaidniekiem. Šī pilsēta ir uzcelta uz zemes, ko viņi mums piešķīra. Par to mēs zvērējām, ka vienmēr būsim viņu Stārku ļaudis!

Mestrs knibināja pirkstos amata ķēdi.

-   Jā, Stārkiem un Ziemmalai tika doti nopietni zvēresti, bet Ziemmala ir kritusi un Stārku nams ir iznīcis.

-   Tikai tāpēc, ka viņi visus apkāva!

-   Vai drīkstu, valdniek Vīman? ierunājās kāds cits no Frejiem.

-   Rīger, mēs vienmēr ar prieku uzklausām jūsu cienījamo padomu, Vīmans Manderlijs palocīja galvu.

Rīgers Frejs uz komplimentu atbildēja paklanoties. Viņš bija ap trīsdesmit gadus vecs, apaļiem pleciem un vēderu, taču ģērbies dārgā pelēkā vilnas kamzolī ar sudrabauduma rotājumiem. Viņa apmetnis arī bija no sudrabauduma un ar sermuļādas oderi un pie pleca sasprausts ar piespraudi divu torņu izskatā.

-   Valdniece Vīla, viņš vērsās pie meitenes ar zaļo bizi, uzticība ir tikums. Ceru, ka būsiet tikpat uzticīga Mazajam Volderam, kad būsiet saistīti laulības saitēm. Runājot par Stārkiem, jāteic, ka izbeigusies ir ti kai viņu nama vīriešu līnija. Valdnieka Edarda dēli ir miruši, taču viņa meitas ir dzīvas, un jaunākā šobrīd dodas uz ziemeļiem, lai apprecētos ar drosmīgo Remziju Boltonu.

-   Remziju Sniegu, Vīla Manderlija atcirta.

-   Sauciet viņu, kā gribat, bet drīz vien viņš precēsies ar Āriju Stārku. Ja gribat pieturēties pie zvēresta, zvēriet uzticību viņam, jo viņš būs jūsu Ziemmalas valdnieks.

-   Viņš nekad nebūs mans valdnieks! Viņš piespieda apprecēties valdnieci Hornvudu, pēc tam ieslodzīja viņu cietumā un lika viņai nograuzt pašai savus pirkstus.

Ūdensvīra zālē atskanēja murdoņa.

-   Meičai taisnība, pavēstīja drukns vīrs baltās un violetās drānās, kura apmetni saturēja saspraude sakrustotu bronzas atslēgu izskatā.

Rūzs Boltons ir bezjūtīgs un viltīgs, taču ar viņu vēl var ielaisties darīšanās. Bet tas viņa bastards… viņš esot traks un nežēlīgs, īsts briesmonis.

-             Esot? Rīgeram Frejam bija zīdaina bārdele un ironisks smīns.

-   To droši vien stāsta viņa ienaidnieki… bet īstais briesmonis bija Jaunais Vilks. Zvērs, nevis puisis, kurš vai plīsa no lepnības un asinskāres. Turklāt tieši viņš izrādījās neuzticams, par to sev par nelaimi dabūja pārliecināties mans vectēvs. Viņš noplātīja rokas. Es nevainoju Balto ostu, ka tā viņu atbalstīja. Mans vectēvs pieļāva to pašu drūmo kļūdu. Visās Jaunā Vilka kaujās Baltā osta un Dvīņi karoja plecu pie pleca zem viņa karoga, bet Robs Stārks nodeva mūs visus. Viņš pameta ziemeļus dzelzsvīru nežēlīgajā varā, lai pats sev radītu jaukāku karaļvalsti pie Irejžubures. Pēc tam viņš pameta upju valdniekus, kuri viņa dēļ lika uz spēles visu, lauza laulību vienošanos ar manu vectēvu un apprecēja pirmo rietumu skauķi, kas iekrita acīs. Jaunais Vilks? Viņš bija nelietīgs krancis un dabūja pienācīgu galu.

Ūdensvīra zālē iestājās klusums, un Dāvoss juta gaisā virmojam ledainu saltumu. Vīmans skatījās uz Rīgeru tā, it kā šis būtu prusaks, kuru vajadzētu samīt ar papēdi… bet tad pēkšņi, pazodei ļumot, smagnēji palocīja galvu.

-   Krancis, jā. Viņš mums atnesa tikai sēras un nāvi. Tiešām negants krancis. Runājiet vien tālāk.

-   Jā, sēras un nāvi… Rīgers Frejs turpināja, un šis sīpolu pavēlnieks ar savām runām par atriebību atnesīs vēl vairāk nāves. Atveriet ai is, kā to izdarīja mans vectēvs. Piecu karaļu karš ir galā, un mūsu karalis ir Tommens mūsu vienīgais karalis. Mums jāpalīdz viņam sadziedēt šajā karā cirstās brūces. Viņam kā Roberta īstenajam dēlam, brieža un lauvas mantiniekam, ir visas tiesības uz Dzelzs troni.

-   Gudri un patiesi vārdi, Vīmans Manderlijs noteica.

-   Nav vis, Vīla Manderlija piesita kāju pie grīdas.

-   Klusē, nerātnais skuķi, uzkliedza valdniece Leona. Jaunām meili’nēm ir jāpriecē cilvēka acs, nevis jārada galvassāpes. Viņa sagrāba meiteni aiz bizes un spiedzošu izvilka no zāles.

"Tur aiziet mans vienīgais draugs šajā zālē," nodomāja Dāvoss.

Vīla vienmēr ir bijusi spītīgs bērns, viņas māsa kā atvainodamās paskaidroja. Baidos, ka no viņas iznāks arī spītīga sieva.

-   Nešaubos, ka laulības dzīve viņu mainīs, Rīgers paraustīja plecus. Viņai ir vajadzīga stingra roka un mīļš vārds.

-   Ja ne, tad vēl paliek Klusējošās māsas, Vīmans uz troņa sarosījās.

-    Bet no tevis, Sīpolu bruņiniek, esmu šodien gana nodevības dzirdējis. Tu gribi, lai atdodu savu pilsētu viltus karaļa un viltus dieva rokās. Tu gribi, lai es upurēju savu vienīgo dzīvo dēlu, lai Staniss Barateons varētu uztupināt savu krunkaino pakaļu uz troņa, uz kuru viņam nav nekādu tiesību. Es to nedarīšu ne tevis, ne tava karaļa, ne kāda cita dēļ. Baltās ostas valdnieks pietrausās kājās, un no piepūles viņam piesarka kakls.

-    Tu esi kontrabandists, sīr, kurš atnācis zagt manu zeltu un asinis. Tu gribi, lai manam dēlam tiek nocirsta galva, bet es labāk nocirtīšu tavējo. Sargi! Apcietiniet šo vīru!

Dāvoss nepaguva ne pakustēties, kad viņu jau ielenca vīri ar sudraba trejžuburiem rokās.

-   Cienītais kungs, Dāvoss iebilda, es esmu sūtnis.

-   Ko tu neteiksi! Tu ieradies manā pilsētā kā kontrabandists. Es saku: tu neesi ne valdnieks, ne bruņinieks, ne sūtnis, bet tikai zaglis un spiegs, kas sēj melus un nodevību. Man vajadzētu ar nokaitētām stangām izraut tev mēli un aizvest tevi uz Dredfortu nodīrāšanai, taču Māte ir žēlsirdīga un es arī. Viņš uzrunāja sīru Marlonu. Brālēn, aizved šo radījumu uz Vilku migu un nocērt viņam galvu un rokas. Es gribu tās redzēt vēl pirms vakariņām nespēšu apēst ne kumosa, kamēr neieraudzīšu uz pīķa uzmauktu kontrabandista galvu ar sīpolu viņa melīgajos zobos.

SMAĶIS

Viņš dabūja zirgu, karogu, mīkstu vilnas kamzoli un siltu kažokādas apmetni un tika palaists ceļā. Beidzot viņš nesmirdēja.

-     Atgriezies ar pili, sacīja Deimons Uzdejo, palīdzot trīcošajam Smaķim ierāpties seglos.

-    Ja ne, tad centies aizjāt pēc iespējas tālāk, kamēr neesam tevi noķēruši. Viņam tas patiks.

Deimons smīnēdams uzšāva zirgam pa sānu ar pātagu, un vecais kleperis iezviedzies metās uz priekšu.

Smaķis neuzdrošinājās atskatīties, jo baidījās, ka Deimons, Dzeltenais Diks, Rūcējs un pārējie jau dzenas viņam pakaļ un tas viss ir bijis līkai kārtējais valdnieka Remzija joks nežēlīgs pārbaudījums, lai redzētu, ko viņš darītu, ja viņam iedotu zirgu un palaistu brīvībā. "Diez, viņš domā, ka es bēgšu?" Viņam piešķirtais kleperis bija tizls, līkām kājām un pusbadā, tāpēc Smaķis nevarēja cerēt, ka aizbēgs no Remzija un viņa mednieku lieliskajiem zirgiem. Turklāt Remzijam nekas nepatika tik ļoti ka palaist suņu meitenes pa pēdām svaigam medījumam.

Un kur lai viņš bēgtu? Aiz muguras bija nometnes, kur bija apmetumcs Dredfortas vīri, kā arī tie, kas bija atvesti no Strautiem, un Kapkalnu karaspēks. Dienvidos bija Keilinas grāvis, un pa dambi nāca šurp vēl viens karaspēks Boltoni un Freji ar Dredfortas karogu. Uz austrumiem bija drūms un tuksnesīgs aukstās, sāļās jūras krasts, bet uz rietumiem Kakla purvi un muklāji, pilni ar čūskām, ķirzaklauvām un purva velniem, kas šāva saindētas bultas.

Viņš nebēgs. Viņš nevarēja aizbēgt.

"Es viņam dabūšu to pili. Dabūšu. Man tā jādabū."

Bija pelēka diena slapja un miglaina. Vējš, mikls kā skūpsts, pūta no dienvidiem. Tālumā bija redzamas Keilinas cietokšņa drupas, ko caurvija rīta miglas šķipsnas. Zirgs tuvojās cietoksnim soļiem, un, kājām cilājoties pelēkzaļajā zaņķī, pakavi klusi plakšķēja.

"Pa šo ceļu es jau esmu gājis." Tā bija bīstama doma, ko Smaķis tūdaļ nožēloja.

-   Nē, viņš sev teica, tas bija kāds cits, tas bija vēl tad, kad tu zināji savu vārdu.

Viņa vārds bija Smaķis, un to vajadzēja atcerēties. "Smaķis, smaķis, tas rīmējas ar vārdu "kraķis".'1

Kad tas cits cilvēks bija gājis pa šo ceļu, viņam pa pēdām gāja karaspēks varens ziemeļu karaspēks, kas ar pelēkbaltajiem Stārku nama karogiem jāja karā. Taču Smaķis jāja viens, sažņaudzis rokā priedes nūju ar miera karogu. Tas cits cilvēks toreiz sēdēja strauja un ugunīga rumaka mugurā. Smaķis jāja ar nodzītu kleperi, no kura bija palikuši vien kauli un āda, turklāt viņš jāja lēni, baidoties nokrist. Tas cits cilvēks bija labs jātnieks, taču Smaķis zirga mugurā turējās nedroši. Bija pagājis tik ilgs laiks, un viņš vairs nebija nekāds jātnieks. Viņš pat nebija cilvēks. Viņš bija valdnieka Remzija veidota radība, niecīgāka par suni, tārps cilvēka ādā.

-   Tu izliksies par princi, Remzijs iepriekšējā vakarā tika teicis, kad Smaķis mērcējās karstā vannā, bet mēs taču zinām patiesību. Tu esi Smaķis. Tu vienmēr būsi Smaķis, lai cik labi tu smaržotu. Tavs deguns var melot, tāpēc atceries savu vārdu un atceries, kas tu esi.

-   Smaķis, viņš atbildēja. Jūsu Smaķis.

-    Paveic šo sīkumu, un tu kļūsi par manu suni varēsi katru dienu ēst gaļu, Remzijs apsolīja. Tu jutīsi kārdinājumu mani nodot bēgt, cīnīties vai pieslieties ienaidniekiem. Nē, klusē negribu dzirdēt nekādus iebildumus. Ja tu man samelosi, es izraušu tev mēli. Cilvēks tavā vietā pavērstos pret mani, bet mēs taču zinām, kas tu esi, vai ne? Ja gribi, vari mani nodot, tas nav svarīgi… bet vispirms saskaiti pirkstus un aptver cenu.

Smaķis zināja cenu. "Septiņi," viņš domāja, "septiņi pirksti. Ar septiņiem pirkstiem cilvēks var dzīvot. Septiņi ir svēts skaitlis." Viņš atminējās, cik ļoli bija sāpējis, kad Remzijs lika Dīrātājam nolobīt miesu no viņa zeltneša.

Gaiss bija mitrs un smags, zemi bija izraibinājušas seklas peļķes. Smaķis uzmanīgi laipoja starp tām, cenzdamies jāt pa baļķu un dēļu ceļu, ko bija noklājis Roba Stārka avangards, lai paātrinātu karaspēka

virzīšanos uz priekšu. Tur, kur savulaik kā varena siena slējās mežs, ta)>ad vīdēja vien skraji akmeņi tik lieli melna bazalta bluķi, ka vajadzētu simt vīru, lai tos noliktu vajadzīgajā vietā. Dažs bija tik dziļi iegrimis staignajā zemē, ka ārā bija palicis tikai stūris, citi mētājās kā dievu izsvaidītas rotaļlietas ieplaisājušas, apdrupušas un ķērpjiem apaugušas. Pēc nakts lietus milzīgie akmeņi bija slapji un spīdīgi, un rīta saulē likās, ka tie ir ieziesti ar melnu eļļu.

Tālāk bija redzami torņi.

Dzērāja tornis bija nošķiebies tā, ka, likās, tūdaļ apgāzīsies, un tā tas stāvēja vismaz pustūksti gadu. Bērnu tornis dūrās debesīs taisni kā šķēps, taču tā sagrautā smaile pavēra ceļu vējam un lietum. Masīvais un platais Vārtu tornis bija lielākais no visiem trim. Tas bija apaudzis ar sūnām, ziemeļu pusē no sienas auga ārā mezglains koks, uz austrumiem un rietumiem no torņa vēl bija redzamas mūra atliekas. "Kārstārki iekārtojās Dzērāja tornī, bet Amberi Bērnu tornī," Smaķis atminējās. "Vārtu torni Robs atstāja sev."

Aizverot acis, viņš prātā vēl redzēja ziemeļu vējā braši plīvošos karogus. "Tas viss ir pagājis, aizmirsts un prom." Vējš vaigos pūta no dienvidiem, un uz vienīgajiem karogiem, kas plīvoja virs Keilinas cietokšņa drupām, bija zelta kalmārs uz melna laukuma.

Viņš tika novērots. Smaķis juta sev pievērstus skatienus un, pacēlis Halvu, redzēja bālas sejas lūkojamies lejup no Vārtu torņa augšas un pa robiem Bērnu tornī, no kurienes, kā vēstīja leģenda, mežabērni reiz iz•..uikuši ūdens veseri, kas pāršķēlis Rietmalas zemes uz pusēm.

Vienīgais sausais ceļš Kaklā bija dambis, un Keilinas cietoksnis tā ziemeļu galā bija iesprausts kā korķis pudelē. Ceļš bija šaurs, bet drupu novietojums tāds, ka nācējiem no dienvidiem noteikti jāiet tām cauri un l',.iiam. Lai apdraudētu vienu no torņiem, uzbrucējs bija spiests uzgriezt muguru bultām, kas tika raidītas no pārējiem diviem, savukārt uzkāpt miklajos akmens torņos traucēja glumās baltās sūnas. Purvainā zeme ap dambi bija neizbrienams, nebeidzams akaču, plūstošo smilšu un mirdzoši /uļu velēnu labirints pēdējās pa gabalu izskatījās stingras, taču pārvērtas ūdenī, tiklīdz tām kāds uzkāpa. Viss šis muklājs mudžēja no indīgiem i.upiem un puķēm, kā arī baisajām ķirzaklauvām, kam bija tādi zobi kā dunči. Tikpat bīstami bija arī ļaudis, kuri reti bija redzami, taču paši vienmēr redzēja visu purvaines iemītnieki, varžēdāji un dubļu bridēji. Viņi paši sev bija devuši vārdus Fenni un Rīdi, Pīti un Bogi, Kreji un Kvagi, t ii mgudi un Blekmīri, bet dzelzsvīri viņus sauca par purva velniem.

Smaķis pajāja garām sapuvušam zirga ķermenim, kam no kakla ārā rēgojās bulta. Cilvēkam tuvojoties, maitas tukšajā redzoklī ieslīdēja gara balta čūska. Turpat gulēja arī jātnieks vai, pareizāk, tas, kas no jātnieka bija palicis pāri. Vārnas bija noknābājušas miesu no sejas, bet klaiņojošie suņi uzšķērduši vēderu, lai tiktu pie iekšām. Kāds cits mironis bija tik dziļi iestidzis dubļos, ka ārā rēgojās vien seja un pirksti.

Tuvāk torņiem miroņi mētājās visās malās, un no vaļējām brūcēm līda ārā asinspuķes bāli ziediņi, kuru ziedlapas atgādināja tuklas un miklas sievietes lūpas.

"Karaspēks mani nepazīs." Kāds varbūt atcerēsies puiku, kāds viņš bija tad, kad vēl nezināja savu vārdu, taču Smaķis viņiem būs svešs. Bija pagājis ilgs laiks, kopš viņš bija skatījies spogulī, taču noprata, cik vecs izskatās. Mati bija nosirmojuši gluži balti, zobi izkrituši, bet pats bija izžuvis un izkāmējis kā salmiņš. Cietumā viņš bija palicis vārgs kā večiņa un tik tievs, ka stiprāks vējš viņu varēja nopūst no kājām.

Un rokas… Remzijs viņam bija iedevis smalkus melnas ādas cimdus mīkstus, piekļāvīgus un piebāztus ar vilnu, lai noslēptu pirkstu trūkumu, taču, ja kāds ieskatītos ciešāk, tad redzētu, ka trīs pirksti nelokās.

-   Nenāc tuvāk! kāda balss iesaucās. Ko tev vajag?

-   Aprunāties. Smaķis palaida kleperi uz priekšu un pavicināja miera karogu, lai viņi to noteikti ieraudzītu. Es nāku bez ieročiem.

Atbildes nebija. Viņš zināja, ka dzelzsvīri aiz mūriem apspriežas laist viņu iekšā vai pielaist pilnu ar bultām. "Tam nav nozīmes." Ātra nāve būtu simtreiz labāka par atgriešanos pie Remzija tukšām rokām.

Vārtu mājas durvis atsprāga vaļā.

-   Nāc ātri! Smaķis pagriezās balss virzienā, kad garām pašāvās bulta. Tā lidoja no labās puses, kur, pa pusei iegrimuši muklājā, rēgojās sadrupušā mūra gabali. Bulta caururba karogu un iepinās lupatā nepilnas pēdas attālumā no viņa sejas. Smaķis tik ļoti izbijās, ka nometa karogu un izlēca no segliem. Nāc iekšā, balss atkārtoja, ātrāk, muļķi, ātrāk!

Smaķis četrrāpus uzlīda pa kāpnēm, un tūdaļ viņam pār galvu aiz svilpa vēl viena bulta. Kāds viņu satvēra un ievilka iekšā, un tūdaļ aiz muguras ar blīkšķi aizcirtās durvis. Viņš tika pierauts kājās un atbalstus pret sienu. Dzelzsvīrs pielika viņam pie kakla nazi un tik tuvu piebāza bārdaino seju, ka Smaķis varēja saskaitīt matiņus viņam uz deguna.

-   Kas tu esi? Kāpēc esi ieradies? Runā ātri, citādi ar tevi būs tas pats, kas ar viņu, sargs norādīja uz zaļganu mironi, kas puva pie durvīm un kuru jau grauza tārpi.

-    Es esmu dzelzsvīrs, Smaķis meloja. Tas puisis senāk tiešām bija dzelzsvīrs, taču Smaķis bija piedzimis Dredfortas pazemē. Paskaties man sejā es esmu valdnieka Belona dēls, tavs princis. Viņš jau gribēja pateikt arī vārdu, taču tas iestrēga viņam rīklē. "Smaķis, es esmu Smaķis. Tas rīmējas ar vārdu "baķis"." Tomēr uz mirkli to vajadzēja aizmirst, jo neviens vīrs nepadosies tādai radībai kā Smaķis, lai cik izmisis būtu. Viņam atkal vajadzēja izlikties par princi.

Gūstītājs, acis piemiedzis un aizdomās saviebies, pētīja Smaķi. Viņam bija brūni zobi, bet elpa oda pēc alus un sīpoliem.

-   Valdnieka Belona dēli ir krituši.

-   Mani brāļi ir krituši, bet es ne. Pēc Ziemmalas mani sagūstīja valdnieks Remzijs viņš mani atsūtīja pie jums vienoties. Vai tu te esi komandieris?

-   Es? Vīrs nolaida nazi un soli atkāpās, gandrīz paklupdams uz miroņa. Es ne, cienītais kungs. Sargam bija sarūsējušas bruņas un sapuvis ādas kamzolis. Plaukstas virspusē asiņoja vaļēja brūce. Komandieris ir Ralfs Kenings, tā kapteinis teica. Es stāvu pie durvīm, un viss.

-   Un kas tas tāds? Smaķis iespēra mironim.

-   Tas? Sargs paskatījās uz līķi tā, it kā redzētu to pirmo reizi. Viņš padzērās ūdeni. Biju spiests pārgriezt viņam rīkli, lai viņš pārstātu kliegt. Viņam piemetās vēdergraizes. Šito ūdeni nedrīkst dzert, tāpēc mēs dzeram alu. Sargs paberzēja seju un sarkanās iekaisušās acis. Senāk mēs miroņus nesām lejā, pagrabā, bet tagad tas ir applūdis un neviens negrib ķēpāties, tāpēc mēs tos atstājam, lai guļ, kur krīt.

-    Pagrabā tiem ir īstā vieta. Atdodiet viņus ūdenim, Noslīkušajam I )ievam.

-   Te nav neviena dieva, cienītais kungs, sargs iesmējās. Te ir tikai žurkas un ūdensčfiskas. Tādas baltas, tik resnas kā jūsu kāja. Reizēm tās uzlien pa kāpnēm un sakož mūs, kad mēs guļam.

Smaķis atcerējās Dredfortas pagrabus, žurku, kas locījās viņam starp zobiem, un silto asiņu garšu uz lūpām. "Ja es izgāzīšos, Remzijs mani .itkal tur ieslodzīs, bet vispirms nodīrās man vēl kādu pirkstu.

-   Cik vīru palicis karaspēkā?

-   Viens otrs vēl ir, dzelzsvīrs atteica. Nezinu. Mazāk nekā iepriekš. I 'omāju, ka daži vēl ir arī Dzērāja tornī. Bērnu tornī nav neviena. Dam>ns Kods bija aizgājis turp pirms pāris dienām un teica, ka tur dzīvi bijuši tikai divi, kas pārtikuši no miroņiem. Viņš nokāvis abus vai varat iedomāties?

"Keilinas cietoksnis ir kritis," Smaķis aptvēra, "tikai neviens nav uzskatījis par vajadzīgu viņiem to pateikt." Viņš paberzēja lūpas, lai nerādītu izsistos zobus, un paziņoja:

-   Man jārunā ar jūsu komandieri.

-   Ar Keningu? Sargs apjuka. Pēdējā laikā viņš neko daudz nevar pateikt viņš mirst. Varbūt jau ir miris. Neesmu viņu redzējis jau… neatceros, kad es viņu…

-   Kur viņš ir? Aizved mani pie viņa.

-   Un kurš tikmēr sargās durvis?

-   Viņš, Smaķis vēlreiz iespēra mironim.

-   Kāpēc ne? Sargs iesmējās. Nāciet līdzi. Viņš izņēma lāpu no turekļa pie sienas un vicināja, līdz tā uzliesmoja koša un karsta. Nāciet te.

Izgājuši pa durvīm, viņi kāpa augšā pa kāpnēm, un melnajās akmens sienās atmirdzēja lāpas gaisma.

Kambaris kāpņu augšā bija tumšs, piedūmots un nomācoši karsts. Lai aizturētu mitrumu, šaurais logs bija aizklāts ar noplukušu zvērādu, bet ogļu pannā gruzdēja kūdras klucis. Telpā riebīgi smirdēja pēc pelējuma, mīzaliem, naktspoda, dūmiem un slimības. Uz grīdas bija noklātas netīras niedres, savukārt salmu klēpis kaktā kalpoja par gultu.

Ralfs Kenings gulēja zem zvērādu čupas un trīcēja. Viņam blakus bija salikti ieroči zobens, cirvis, bruņukrekls un dzelzs bruņucepure. Uz viņa vairoga bija redzama vētras dieva mākoņu roka, kas pār putojošu jūru pirkstos tur zibens šautras, taču krāsas bija izbalējušas un jau lobījās nost no pūt sākušā koka.

Ralfs pats arī puva. Zem zvērādām viņš bija kails un drudža pārņemts, bet bālā, pietūkusī miesa pūžņojošām vātīm un krevelēm klāta. Galva bija kļuvusi bezveidīga: viens vaigs groteski iekritis, bet kakls tā pieplūdis asinīm, ka likās: tūlīt aprīs seju. Roka tajā pašā ķermeņa pusē bija piepampusi kā baļķis, un pa to rāpoja balti tārpi. Spriežot pēc izskata, viņš nebija ne mazgāts, ne skūts daudzas dienas. No vienas acs tecēja strutas, bārda bija pieskretusi ar sakaltušiem vēmekļiem.

-   Kas ar viņu noticis? Smaķis gribēja zināt.

-   Viņš stāvēja uz mūra, un purva velns viņā ielaida bultu. Tā bija ti kai skramba, taču viņi bultu uzgaļus saindē ar sūdiem un vēl ļaunākām lietām. Mēs ielējām brūcē vārošu vīnu, bet tas neko nedeva.

"Ar tādu vīru nekāda runāšana neiznāks."

-   Nokauj viņu, Smaķis pavēlēja sargam. Viņš jau ir zaudējis prātu un pilns ar asinīm un tārpiem.

-   Kapteinis viņu iecēla par komandieri, Sargs iepleta lielas acis.

-   Mirstošu zirgu taču tu nokautu?

-   Kādu zirgu? Man nekad nav bijis zirga.

"Toties man ir bijis." Atmiņas atgriezās kā vēja spārniem. Smaidīgais zviedza gandrīz vai cilvēka balsī. Degošām krēpēm tas slējās pakaļkājās un, no sāpēm kļuvis vai akls, kūla ar pakaviem gaisu. "Nē, nē, tas nebija mans zirgs. Smaķim nekad nav piederējis zirgs."

-   Tad es viņu nokaušu tavā vietā. Smaķis paķēra Ralfa zobenu, kas bija nolikts uz vairoga, viņam vēl bija palicis gana pirkstu, lai satvertu zobena spalu. Tiklīdz viņš bija ar asmeni pieskāries salmos gulošā radījuma pietūkušajam kaklam, miesa pārplīsa, un ārā izsprāga melnas asinis ar dzeltenām strutām. Kenings spēcīgi noraustījās un sastinga. Telpā i/.platījās baisa smirdoņa. Smaķis metās kāpnēs tur gaiss bija mitrāks un vēsāks, taču kāpnes bija daudz tīrākas. Dzelzsvīrs nobālis streipuļoja viņam nopakaļ un tikko noturējās nevēmis. Smaķis satvēra viņu aiz rokas. Kurš ir otrais komandieris? Kur pārējie vīri?

-   Uz mūra vai zālē guļ, dzer. Varu jūs aizvest, ja vēlaties.

-   Ved mani tūlīt pat. Remzijs viņam bija devis tikai vienu dienu l.iika.

Zāle bija mūrēta no tumšiem akmeņiem, tai bija augsti griesti, tur svilpoja caurvējš un peldēja dūmu mākoņi. Mūrus bija izraibinājuši ķērpji, un senlaiku karstajā ugunī apkvēpušā pavardā gruzdēja kūdra, l āpāt kā jau daudzus gadsimtus zāles vidū stāvēja masīvs akmenī grebts galds. "Pēdējo reizi, kad te biju, es sēdēju tur," viņš atcerējās. Robs sēdēja galda galā, pa labi no viņa bija Lielais Džons, pa kreisi Rūzs Koltons. Gloveri sēdēja blakus Helmanam Tolhārtam, bet Kārstārki ar deliem viņiem iepretī."

Pie galda dzēra divi duči dzelzsvīru. Daži palūkojās uz viņu trulām, neizpratnes pilnām acīm, bet pārējie nelikās ne zinis. Visiem viņš bija pilnīgs svešinieks. Dažiem bija saspraudes sudraba mencas izskatā Kodi I >/.elzs salās nebija pārāk ieredzēti, jo ļaudis mēļoja, ka viņi esot zagļi un gļēvuļi, bet sievas izvirtules, kas guļot ar tēviem un brāļiem. Nebija nel> ads brīnums, ka tēvocis bija nolēmis šos vīrus atstāt cietoksnī, kad pats .11 dzelzs floti devās mājās. "Tas manu uzdevumu padara tikai vieglāku."

Ralfs Kenings ir miris, Smaķis paziņoja. Kurš no jums ir komandieris?

Dzērāji apātiski vērās runātājā. Viens iesmējās, kāds cits nospļāvās, līdz beigu beigās viens no Kodiem teica:

-   Un kas to grib zināt?

-    Valdnieka Belona dēls. ''Smaķis, mani sauc Smaķis tas rīmējas ar vārdu "kaķis"."

-    Esmu ieradies pēc Hornvudas valdnieka un Dredfortas mantinieka Remzija Boltona pavēles. Viņš mani sagūstīja Ziemmalā. Viņa karaspēks ir tepat ziemeļos no jums, viņa tēva dienvidos, taču valdnieks Remzijs ir ar mieru būt žēlsirdīgs, ja jūs līdz saulrietam atdosiet viņam Keilinas cietoksni.

Smaķis izvilka vēstuli, ko Remzijs bija viņam iedevis, un nosvieda to uz galda dzērājiem priekšā.

Viens no dzelzsvīriem to paņēma, pasvārstīja rokās un paknibināja sārto vasku, ar ko tā bija aizzīmogota.

-   Pergaments, viņš pēc brīža paziņoja. Kāds no tā labums? Mums vajag sieru un gaļu.

-    Tēraudu, tu gribēji teikt, sacīja vīrs, kas sēdēja viņam blakus sirmbārdis, kam kreisās rokas vietā bija apcirsts stumbenis. Zobenus, cirvjus. Un, jā, lokus, kādus simt lokus un vīrus, kas spējīgi izšaut.

-   Dzelzsvīri nepadodas, teica trešā balss.

-    Pasaki to manam tēvam. Valdnieks Belons lieca celi, kad Roberts iedragāja pils mūri, citādi viņš būtu pagalam. Un jūs arī būsiet pagalam, ja nepadosieties. Viņš norādīja uz pergamentu. Salauziet zīmogu un izlasiet. Tur valdnieks Remzijs pats ar savu roku raksta, ka apsola drošību. Nolieciet zobenus un nāciet līdzi augstība jūs pabaros un ļaus jums neskartiem doties uz Akmeņkrastu, kur varēsiet sameklēt kuģi un braukt mājās. Citādi jūs mirsiet.

-   Vai tie ir draudi? Viens no Kodiem pietrausās kājās. Tas bija liels vīrs ar izvalbītām acīm, platu muti un baltu ādu kā mironim. Dagons Kods nepadodas nevienam.

"Lūdzu, nē. Tev mani jāuzklausa." Smaķis varēja piemīzt bikses no domas vien par to, ko Remzijs ar viņu izdarīs, ja viņš nepierunās dzelzs vīrus atdot cietoksni. "Smaķis, Smaķis, tas rīmējas ar vārdu "zaķis".

-   Vai tā ir jūsu atbilde? Vārdi kusli atbalsojās pašam ausīs. Vai ta menca runā jūsu visu vārdā?

Sargs, kurš bija sagaidījis viņu pie durvīm, par to nelikās tik pārliecināts.

-   Viktarions mums pavēlēja noturēties, es dzirdēju to pats savām au sīm. "Turieties, līdz es atgriežos," viņš teica Keningam.

-    Jā gan, piebilda vienrocis, tā viņš teica. Esot sasaukta karaļa sapulce, bet viņš nozvērējās atgriezties ar kroni galvā un tūkstoš vīriem.

-   Mans tēvocis neatgriezīsies, Smaķis paskaidroja. Karaļa sapulce kronēja viņa brāli Eironu, un Vārnas Acij ir vēl citi kari, kuros jākaro. Jūs domājat, ka manam tēvocim kaut ko nozīmējat? Nenieka. Viņš jūs te atstāja nomirt. Viņš no jums atkratījās tāpat, kā nokrata dubļus no zābakiem, kad izkāpj krastā.

Šie vārdi trāpīja mērķī to Smaķis redzēja dzelzsvīru acīs, viņu skatienos, ko tie veltīja cits citam, un sarauktajās pierēs, kas rēgojās virs kausiem. "Viņi visi baidījās, ka būs aizmirsti, un tieši man vajadzēja būt tam, kas bailes pārvērš pārliecībā.'' Viņi nebija ne slavenu kapteiņu radinieki, ne Dzelzs salu dižāko namu atvases. Viņi visi bija kalpu un sālssievu dēli.

-   Vai mēs varēsim aiziet, ja padosimies? jautāja vienrocis. Vai tas ir teikts tajā papīrā? Viņš piebikstīja pergamenta tīstoklim, kura zīmogs vēl nebija salauzts.

-   Izlasiet paši, Smaķis atbildēja, lai gan nebija drošs, ka kāds no viņiem prot lasīt. Valdnieks Remzijs ar cieņu izturas pret gūstekņiem, ja tie nepieviļ viņa uzticību. "Viņš tikai nogriež kāju un roku pirkstus un vel šo to, lai arī būtu varējis izraut man mēli vai nodīrāt kājas no papēža līdz gūžai." Nolieciet zobenus un paliksiet dzīvi.

-   Melis, Dagons Kods izvilka divroku zobenu. Tādus kā tevi sauc par pārbēdzējiem. Kāpēc mums vajadzētu ticēt taviem solījumiem?

"Viņš ir piedzēries," Smaķis noprata. "Ar viņa muti runā alus."

-   Gribi tici, negribi netici. Es tikai atnesu ziņu no valdnieka Remzija, un tagad man jādodas atpakaļ vakariņās būs mežacūkas cepetis ar kāļiem, bet uzdzersim stipro sarkanvīnu. Tie, kas nāks man līdzi, arī tiks aicināti uz mielastu, bet pārējie jau rīt būs miruši. Dredfortas valdnieks ar bruņiniekiem ieradīsies no dienvidiem, bet viņa dēls ar saviem vīriem uzbruks jums no ziemeļiem, un žēlastības nebūs tie, kas kritīs kaujā, varēs uzskatīt, ka viņiem ir paveicies. Tie, kas paliks dzīvi, tiks atdoti purva velniem.

-   Pietiek, norūca Dagons Kods. Tev liekas, ka vari nobiedēt dzelzsviru ar vārdiem? Ej prom. Skrien pie sava saimnieka, kamēr neesmu uzšķērdis tev vēderu, izrāvis iekšas un licis tev pašam tās apēst.

Kods būtu runājis vēl, bet pēkšņi iepleta acis tieši pieres vidū ar pamatīgu būkšķi ietriecās metamais cirvis. Zobens izslīdēja Kodam no pirkstiem, viņš noraustījās kā zivs uz āķa un ar seju pa priekšu nogāzās uz galda.

Cirvi bija metis vienrocis, kurš jau cēlās kājās ar citu cirvi rokā.

-    Kurš vēl grib mirt? viņš noprasīja dzērājiem. Sakiet, un es parūpēšos, lai jūs mirstat. Tievas sarkanas straumītes tecēja pa akmens virsmu prom no asiņu peļķes, kurā atdusējās Dagona Koda galva. Es gan gribu dzīvot un negrasos te sapūt.

Kāds iedzēra malku alus, cits izlēja kausu uz galda, lai aizskalotu asinis, pirms tās aiztek pie viņa. Nerunāja neviens. Kad vienrocis aizbāza cirvi aiz jostas, Smaķis saprata, ka ir uzvarējis. Viņš pat gandrīz sāka justies kā cilvēks. "Valdnieks Remzijs ar mani būs apmierināts."

Viņš pats savām rokām nolaida karogu ar kalmāru lai ari trūkstošo pirkstu dēļ dabūja papūlēties, Smaķis tomēr bija priecīgs par tiem, ko Remzijs viņam bija ļāvis paturēt. Pagāja gandrīz viss pēcpusdienas cēliens, līdz dzelzsvīri bija gatavi atstāt pili. Kareivju bija krietni vairāk, nekā Smaķis bija domājis: četrdesmit septiņi Vārtu torni un vēl astoņpadsmit Dzērāja tornī. Divi no viņiem bija bezcerīgi tuvu nāvei, vēl pieci bija pārāk vārgi, lai spētu paiet, un tas vienalga nozīmēja piecdesmit astoņus vīrus, kas spējīgi cīnīties, lai cik vārgi, viņi tomēr būtu paņēmuši līdzi kapā trīsreiz vairāk pretinieka karotāju, ja Remzijs būtu uzbrucis drupām. "Viņš pareizi darīja, ka sūtīja mani," Smaķis sev teica, kāpjot klepera mugurā, lai vestu noplukušo kareivju kolonnu cauri purvainei uz nometni, ko bija iekārtojuši ziemeļnieki.

-   Ieročus atstājiet te, viņš ieteica gūstekņiem. Zobenus, lokus, dunčus. Ikviens, pie kura tiks pamanīts ierocis, tiks nokauts uz līdzenas vietas.

Lai pārvarētu ceļu, kolonnai vajadzēja trīsreiz vairāk laika nekā Smaķim vienam pašam. Četriem vīriem, kuri nespēja paiet, bija pagatavotas vienkāršas nestuves, piekto uz muguras nesa viņa dēls. Gājiens bija lēns, un visi dzelzsvīri apzinājās, cik neaizsargāti viņi bija pret purva velnu saindētajām bultām. "Ja būs jāmirst, miršu." Smaķis tikai lūdzās, lai strēlnieks prastu savu darāmo un nāve būtu ātra un viegla. "Vīra cienīga nāve, nevis tāds gals, kādu dabūja Ralfs Kenings."

Vienrocis, pamatīgi klibodams, gāja procesijas priekšgalā. Viņš teica, ka viņu saucot Adraks Līdējs un viņam Dižvīkā esot akmenssieva un trīs sālssievas.

-   Trim no visām četrām bija lieli vēderi, kad mēs pacēlām buras, viņš lielījās, un Līdējiem bieži mēdz dzimt dvīņi. Kad būšu ticis mājās, es vispirms saskaitīšu jaunos dēlus. Varbūt kādu pat nosaukšu jūsu vār dā, cienītais kungs.

"Kā tad, nosauc viņu par Smaķi,” cienītais kungs nodomāja, "un, kad viņš neklausīs, griez viņam nost pirkstus un baro šo ar žurkām." Sma

ķis pagriezās un nospļāvās, prātodams, vai Ralfs Kenings gadījumā nav vinnētājs.

Kad priekšā parādījās Remzija nometne, no šīfera pelēkajām debesīm bija sācis smidzināt viegls lietutiņš. Sargkareivis klusēdams noskatījās, kā viņi paiet garām. Gaisā bija sastājušies dūmi no lietū mirkstošajiem ugunskuriem. Viņus panāca jātnieku kolonna, kuru vadīja kundziņš ar /irga galvu uz vairoga. "Viens no Rīsvela dēliem," Smaķim bija skaidrs. "Rodžers vai varbūt Rikards." Viņš tos abus nespēja atšķirt.

-   Vai tie ir visi? noprasīja jātnieks kastaņbrūna ērzeļa mugurā.

-   Visi, kas vēl nav beigti, cienītais kungs.

-   Man likās, ka viņu būs vairāk mēs trīs reizes uzbrukām, un trīs reizes viņi mūs atsita.

"Mēs esam dzelzsvīri," Smaķis pēkšņā lepnuma uzplūdā nodomāja, un uz mirkli gandrīz sajutās kā princis, valdnieka Belona dēls, kurā rit l’aikas asinis. Taču pat domāt tā bija bīstami. Viņam vajadzēja atcerēties savu vārdu: "Mani sauc Smaķis, tas rīmējas ar vārdu "kraķis"."

Viņi bija jau pie pašas nometnes, kad suņu bara rejas liecināja par valdnieka Remzija tuvošanos. Kopā ar viņu bija Padauzu Lāsts un vēl pusducis tuvāko līdzskrējēju Dīrātājs, Skābais Alīns, Deimons Uzdanco, kā arī Lielais un Mazais Volderi. Suņi spietoja gūstekņiem apkārt, koda un rēja uz svešiniekiem. "Bastarda meitenes," Smaķis nodomāja, bet tad atcerējās, ka viņš nekad, nekad, nekad, nedrīkst lietot šo vārdu Remzija klātbūtnē.

Smaķis izlēca no segliem un lieca celi.

-  Cienītais kungs, Keilinas cietoksnis ir jūsu. Šie ir pēdējie tā aizstāvji.

-   Tik vien? Es biju cerējis, ka viņu būs vairāk. Tiešām stūrgalvīgi prelinieki. Remzija blāvās acis iemirdzējās. jūs droši vien esat izsalkuši? Deimon, Alvīn, pabarojiet viņus dodiet vīnu, alu un ēdienu, cik vien viņiem lien. Dīrātāj, aizved ievainotos pie mūsu mestriem.

-   Jā, cienītais kungs.

Ejot uz nometnes ugunskuru pusi, daži dzelzsvīri nomurmināja pateicības vārdus. Viens no Kodiem pat gribēja noskūpstīt Remzija gredzenu, taču suņi aizdzina, pirms viņš spēja pieiet Boltonam klāt, un I lisone tam nokoda gabalu auss. Asinis plūda vīram pār kaklu, bet viņš vienalga klanījās un slavēja augstības žēlsirdību.

Kad visi bija aizgājuši, Remzijs Boltons uzsmaidīja Smaķim. Satvēris .11/ pakauša, bastards pievilka viņu sev tuvāk, noskūpstīja uz vaiga un sacīja:

-   Mans vecais draugs Smaķis! Vai viņi tiešām nodomāja, ka tu esi viņu princis? Ir nu gan tie dzelzsvīri vieni nolāpīti stulbeņi smīdina dievus.

-   Viņi tikai grib tikt mājās, cienītais kungs.

-   Un ko gribi tu, mans mīļais Smaķi? Remzijs ņurrāja klusi kā mīlnieks. Viņa elpa saldi smaržoja pēc karstvīna un krustnagliņām. Tik drosmīgs pakalpojums ir jāatalgo. Es tev nevaru atdot pirkstus, bet noteikti ir kas tāds, ko tu no manis vari dabūt. Vai man vajadzētu tevi atbrīvot? Atlaist no dienesta? Vai gribi iet kopā ar viņiem, atgriezties pie savām drūmajānvsalām un aukstās pelēkās jūras un atkal kļūt par princi? Vai arī gribi palikt man par uzticīgu kalpu?

Mugurā griezās salts duncis. "Esi uzmanīgs," viņš sev teica, "Esi ļoti, ļoti uzmanīgs!" Viņam nepatika augstības smaids un spīdīgās acis un slienā, kas mirdzēja lūpu kaktiņā šīs zīmes viņš jau bija ievērojis agrāk. "Tu neesi nekāds princis. Tu esi Smaķis, vienkārši Smaķis, tas skan gandrīz tāpat kā "draņķis". Atbildi to, ko viņš grib dzirdēt."

-    Cienītais kungs, viņš atbildēja, mana vieta ir te, līdzās jums. Esmu jūsu Smaķis, un vienīgais ko vēlos, ir pakalpot. Es gribētu tikai lūgt… maisu vīna tā būtu dāsna atlīdzība. Sarkanvīnu, stiprāko, kāds jums ir, un tik, cik viens cilvēks var izdzert…

-   Tu neesi cilvēks, Smaķi, Remzijs sāka smieties. Tu esi manis radīta būtne. Bet tu dabūsi vīnu. Volder parūpējies par to. Un nebaidies, tev vairs nevajadzēs atgriezties pagrabā dodu tev savu Boltona vārdu. Tagad tu kļūsi par manu suni katru dienu dabūsi gaļu, un es tev pat atstāšu pieliekami daudz zobu, lai tu to varētu sakost. Varēsi gulēt blakus manām meitenēm. Ben, vai tev atradīsies kaklasiksna?

-   Viena man ir, atteica vecais Kaulu Bens.

Vecais vīrs papūlējās vēl vairāk tajā vakarā Smaķis dabūja ne tikai kaklasiksnu, bet arī noskrandušu segu un pusi vistas. Viņš gan dabūja gaļas dēļ atkauties no suņiem, bet tā vienalga bija labākā maltīte, ko viņš bija baudījis kopš Ziemmalas.

Un vīns… Vīns bija tumšs un skābs, taču stiprs. Iekārtojies starp su ņiem, Smaķis dzēra, līdz galva sāka griezties, tad izvēmās, noslaucīja muti un dzēra vēl. Pēc tam viņš nogūlās uz muguras un aizvēra acis. Kad viņš pamodās, suns laizīja viņam no sejas vēmekļus un mēness sirpim pāri slīdēja tumši mākoņi. Kaut kur naktī kliedza cilvēki. Viņš pastūma suni malā, pagriezās uz sāniem un gulēja tālāk.

Nākamajā rītā Remzijs izsūtīja trīs jātniekus pa dambi pretī tēvam, lai paziņotu, ka ceļš ir brīvs. Virs vārtu torņa, no kurienes iepriekšēja

dienā Smaķis bija noņēmis Paikas zelta kalmāru, tagad karājās Boltonu nama zīme nodīrāts cilvēks. Gar puspuvušo dēļu ceļu dziļi purvainajā zemē bija iedzīti koka pāļi, pie kuriem strutoja sarkani un piloši miroņi.

"Sešdesmit trīs," Smaķim bija skaidrs, "tur ir visi sešdesmit trīs." Vienam no viņiem trūka rokas, kādam citam starp zobiem bija iebāzts pergaments, kura zīmogs tā arī nebija atlauzts.

Pēc trim dienām cauri drupām garām baisajiem sargkareivjiem nāca kūza Boltona karaspēka priekšpulks četri simti Freju jātnieku zilās un pelēkās drānās, kuru šķēpi iemirdzējās ik reizi, kad cauri mākoņiem at.pidēja saule. Priekšpulku vadīja divi vecā valdnieka Voldera dēli. Viens bija muskuļots, ar spēcīgu zodu un resnām rokām, bet otram bija tuvu izvietotas badīgas acis, smails deguns, šķidra brūna bārdele, kas nespēja apslēpt mazdūšīgo zodu, un pliks pakausis. "Hostīns un Knīss.” Smaķis abus atcerējās no tā laika, kad vēl nezināja savu vārdu. Hostīns bija kā vērsis, kuru grūti nokaitināt, bet kurš ir nepielūdzams dusmās, turklāt viņš bija izslavēts kā dedzīgākais cīnītājs no visām Voldera atvasēm. Inīss bija vecāks, nežēlīgāks un gudrāks viņš bija komandieris, nevis zobenvīrs. Abi bija pieredzējuši karotāji.

Ziemeļnieki cieši sekoja priekšpulkam, saplēstajiem karogiem vējā plīvojot. Smaķis noskatījās, kā viņi paiet garām. Vairums gāja kājām, un tomēr to bija tik maz. Viņš atcerējās vareno karaspēku, kas kopā ar ļauno Vilku un Ziemmalas dižvilku karogā soļoja uz dienvidiem karā kopā ar Robu bija aizgājuši gandrīz divdesmit tūkstoši vīru ar zobeniem un šķēpiem, bet tikai katrs piektais bija atgriezies, un vairums no tiem Dredfortas vīri.

Kolonnas vidū, kur kareivji bija izkārtojušies blīvāk, jāja vīrs tumšpelēkās krūšu bruņās un asinssarkanā polsterētā ādas tunikā. Viņa dunču • palu gali atveidoja cilvēku galvas ar kliedzienā pavērtām mutēm, bet no pleciem nokarājās sārts apmetnis ar izšūtām asins lāsēm. Slēgto bruņucepuri rotāja garas sarkana zīda lentes. "Rūžu Boltonu neviens purva velns ar bultu nenogalēs," Smaķis nodomāja, pirmo reizi viņu ieraudzīts. Boltonam nopakaļ grabēdama brauca kulba, ko vilka seši darba zirgi un ko no priekšas un pakaļas apsargāja strēlnieki ar arbaletiem, savukārt kulbā sēdošos no svešām acīm slēpa tumšzili samta aizkari.

Tālāk nāca vezumnieki dārdoši vezumi ar pārtiku un karā gūto laupījumu, kā arī rati ar ievainotajiem un sakropļotajiem. Pašās beigās atkal nāca Freji. To bija kāds tūkstotis vai vairāk: strēlnieki, šķēpneši, zemnieki ar izkaptīm un noasinātām nūjām, brīvjātnieki, kavalērijas strēlnieki un vēl kādi simt bruņinieki.

Ar siksnu ap kaklu, savažots un atkal tērpies skrandās, Smaķis kopā ar citiem suņiem gāja Remzijam pa pēdām, kad augstība devās apsveicināties ar tēvu. Kad jātnieks tumšajās bruņās noņēma bruņucepuri, izrādījās, ka Smaķis šo cilvēku nemaz nepazīst. Remzija smaids acumirklī nozuda un pāri sejai nolaidās niknuma ēna.

-   Kas tas ir? Ākstīšanās?

-   Tikai piesardzība, nočukstēja Rūzs Boltons, parādoties aiz kulbas aizkariem.

Dredfortas valdnieks diez ko neizskatījās līdzīgs savam bastardam. Viņa seja bija gludi skūta, līdzenu miesu un neuzkrītoša tā nebija skaista, taču arī par neglītu to nevarēja saukt. Lai arī Rūzs bija piedalījies kaujās, viņam nebija ne skrambiņas. Viņam bija pāri četrdesmit gadiem, taču grumbas sejā neredzēja, tāpēc grūti bija noteikt viņa patieso vecumu. Lūpas bija tik plānas, ka, aizverot muti, izzuda pavisam. Viņā bija kaut kas mūžīgs un nekustīgs: Rūža Boltona seja dusmas un prieku pauda vienādi. Toties viņam un Remzijam bija vienādas acis. "Viņa acis ir kā no ledus." Smaķim ienāca prātā, vai Rūzs Boltons jebkad mūžā ir raudājis. "Diez, asaras sasalst viņam uz vaigiem?"

Savulaik puisim vārdā Teons Grejdžojs, sēžot Roba Stārka padomes sapulcēs, patika knaibīt Boltonu, mēdīt viņa kluso balsi un dzīt jokus par dēlēm. "Viņš droši vien bija jucis: ar šo vīru jokot nedrīkst." Pietika uzmest Boltonam vienu skatienu, lai saprastu, ka viņa kājas mazajā pirkstiņā mīt vairāk nežēlības nekā visos Frejos, kopā ņemot.

-   Tēvs, Remzijs nometās ceļos.

Rūzs brīdi vēroja dēlu.

-   Tu drīksti piecelties. Viņš pagriezās, lai palīdzētu divām jaunām sievietēm izkāpt no kulbas.

Viena bija maza un ļoti resna ar apaļu sarkanu ģīmi un trīskāršu zodu, kas ļumēja zem sabuļādas kapuces.

-   Mana jaunā sieva, Rūzs Boltons iepazīstināja. Valdniece Volda, tas ir mans ārlaulības dēls. Noskūpsti savai pamātei roku, Remzij. Bas tards darīja, kā viņam likts. Un tu noteikti atceries valdnieci Āriju t.i ir tava saderinātā.

Meitene bija tieva un garāka, nekā Smaķis atcerējās, bet tas jau bija paredzams. "Meitenes šajā vecumā aug ātri." Viņai mugurā bija pelēka vilnas kleita ar balta atlasa ielaidumiem, bet pāri tai bija apmests sei muļādas apmetnis, ko saturēja sudraba saspraude vilka galvas izskata. Tumšbrūni mati krita pāri lāpstiņām. Un acis…

"Tā nav valdnieka Edarda meita."

Ārijai bija tēva acis, Stārku pelēkās acis. Meitene viņas vecumā varēja izaudzēt garus matus, paaugties par dažām collām un iegūt krūšu lormu, taču nespēja mainīt acu krāsu. "Tā ir Sansas mazā draudzenīte, pārvaldnieka meita. Džeine, tā viņu sauca. Džeine Pūla."

-   Valdniek Remzij, Meitene pakniksēja, un arī tas neiederējās kopainā. "īstā Ārija būtu iespļāvusi viņam sejā." Kaut es spētu kļūt jums par labu sievu un dāvāt spēcīgus dēlus.

-   Tā arī notiks, Remzijs apsolīja, un drīz vien.

DŽONS

Svece bija izdegusi un pārvērtusies tauku peļķītē, taču cauri loga

slēģiem jau lauzās rīta gaisma. Džons atkal bija aizmidzis strā- dājot. Galds bija nokrauts ar grāmatām tās tur krājās augstās ķīpās. Viņš pusi nakts bija pavadījis, lāktura gaismā tās meklējot pieputējušajās velvēs, un pats tās arī uznesis augšā. Semam bija taisnība: grāmatas ar steigu vajadzēja sašķirot, uzskaitīt un sakārtot, taču tas nebija darbs, ko varētu uzticēt kalpotājiem, kuri neprata ne lasīt, ne rakstīt.

Vajadzēja sagaidīt atgriežamies Semu.

"Ja viņš vispār atgriezīsies." Džons baidījās par Semu un mestru īmonu. Koters Paiks no Austrumsardzes bija atrakstījis, ka no Vētras vārnas pie Skagosas krastiem pamanīts galeras vraks. Vai tas bija Melnais putns, kāds no Stanisa nolīgtās flotes kuģiem vai garām braucošs tirdzniecības kuģis, Vētras vārnas jūrnieki noteikt nespēja. "Gribēju aizsūtīt Lefkoju ar bērnu uz kādu drošu vietu, vai tiešām es būtu viņus aizsūtījis kapā?"

Atdzisušās vakariņas gandrīz neaiztiktas vēl stāvēja uz galda pie elkoņa. Skumjais Eds bija piegāzis viņa bļodu gandrīz līdz malām .11 Trīspirkstu Hoba bēdīgi slaveno trīs gaļu sautējumu, lai mīkstāka kļūtu sakaltusī maize. Melnie brāļi smējās, ka trīs gaļu veidi ir jēra gaļa, jēra gaļa un jēra gaļa, bet burkāni, sīpoli un rāceņi būtu tuvāk patiesībai. Sautējumam pa virsu bija sacietējusi nostājušos tauku garoza.

Bovens Māršs mudināja Džonu pārvākties uz Vecā Lāča bijušajiem kambariem Karaļa tornī, kad tos bija atbrīvojis Staniss, taču komandie ris atteicās: ja Džons ievāktos karaļa miteklī, kāds varētu nodomāt, k;i viņš negaida karali atgriežamies.

Kopš Staniss bija aizgājis uz dienvidiem, Melnajā pilī bija iestājies savāds klusums, it kā mežoņi un melnie brāļi gaidītu, kas notiks tālāk. I’agalmi un kopējā zāle bieži bija tukši, no Komandiera torņa pāri bija palikusi tikai čaula, no vecās kopējās zāles melni izdedži, Hardina tornis izskatījās tā, it kā varētu sabrukt no pirmās vēja pūsmas. Vienīgā skaņa, kas liecināja par dzīvību, bija zobenu šķinda pagalmā pie arsenāla. Dzelzs Emets bļāva uz Robiņu Lēkātāju, lai šis tur vairogu augstāk. "Mums visiem vajadzētu vairogus pacelt augstāk."

Džons nomazgājās, apģērbās, izgāja no arsenāla un uz pāris vārdiem apstājās pagalmā, lai uzmundrinātu Lēkātāju un pārējos Emeta audzēkņus. Kā allaž viņš atteicās no pavadoņiem, ko piedāvāja Tajs. la sāktos asinsizliešana, viņam līdzās būtu gana daudz vīru, tāpēc divi lieki neko nemainītu. Tomēr viņš bija paņēmis līdzi Garo Nagu, un arī Spoks mina viņam uz papēžiem.

Kad komandieris nonāca pie staļļa, Skumjais Eds, apseglojis un izsukājis viņa rumaku, jau gaidīja. Vezumi tika krauti Bovena Mārša tieša uzraudzībā pārvaldnieks riksī jāja gar ratu rindu un, no aukstuma piesarcis, deva norādījumus. Ieraudzījis Džonu, viņš nosarka vēl vairāk.

-   Komandieri, vai jūs vēl arvien gribat darīt to…

-        …muļķību? Džons pabeidza. Tikai pasakiet, ka negribējāt teikt "muļķību". Jā, gribu. Mēs to jau esam izrunājuši. Austrumsardzei ir

vajadzīgi vīri, Ēnu tornim ir vajadzīgi vīri, domāju, ka Pelēksardzei un I eduszīmei arī, turklāt četrpadsmit pilis vispār stāv tukšas, un tas nozīmē, ka daudzu līgu garumā Mūris netiek ne pieskatīts, ne apsargāts.

-   Komandieris Mormonts… Māršs savilka lūpas.

-    …ir kritis, un ne jau no mežoņu, bet gan no paša zvērināto brāļu rokas viņu nokāva vīri, kam viņš uzticējās. Mēs ne jūs, ne es nevaram zināt, ko viņš būtu vai nebūtu darījis manā vietā. Džons pagrieza zirgu. Pietiek pļāpāt. Uz priekšu!

To visu noklausījās Skumjais Eds. Kad Bovens Māršs aizjāja, viņš pamāja ar galvu uz pārvaldnieka pusi.

-   Granātābols ar visām sēklām. Ar tādu cilvēks var aizrīties un nosmakt. Es tad labāk pārtieku no rāceņiem neesmu dzirdējis, ka kādam Kas būtu atgadījies, ēdot rāceņus.

Tieši šādos brīžos Džonam visvairāk pietrūka mestra īmona. Klaiilass labi tika galā ar kraukļiem, taču viņam nebija ne desmitās daļas no Imona Tārgārjena zināšanām un pieredzes, nemaz nerunājot par gud-

i ibu. Bovens savā ziņā bija kārtīgs vīrs, taču pie Miroņgalvu tilta gūtais

ievainojums bija viņu notrulinājis, tāpēc šis visu laiku daudzināja veco dziesmiņu par vārtu aizmūrēšanu. Otels Jārviks bija gauss, bez iztēles un mazrunīgs, taču bija jāatzīst, ka pirmie izlūki gāja bojā tikpat drīz, kā tika iecelti. "Naktssardze ir zaudējusi pārāk daudz lielisku vīru," Džons iedomājās, kad vezumi sāka kustēties. "Veco Lāci, Korīnu Pusroci, Donalu Noju, Džārmenu Bakvelu, manu tēvoci…"

Kolonna jau virzījās pa Karaļceļu uz dienvidiem, kad sāka snigt sīks sniedziņš. Garo ratu rindu, kas slīdēja garām laukiem, strautiem un mežotiem pakalniem, pavadīja ducis šķēpnešu un ducis strēlnieku. Dažos pēdējos braucienos Kurmju ciemā bija piedzīvoti nelāgi starpgadījumi grūstīšanās, stumdīšanās un lamāšanās, daudziem bija nomāktas sejas, tāpēc Bovens Māršs negribēja riskēt, un šajā sakarā viņi ar Džonu bija vienisprātis.

Priekšgalā jāja Bovens Māršs, Džons dažus jardus aiz viņa, Skumjais Eds Tolets blakus komandierim. Pusjūdzi uz dienvidiem no Melnās pils Eds piejāja tuvāk Džonam.

-   Cienītais kungs, skatieties, kāds tur milzīgs dzērājs kalnā.

Dzērājs izrādījās osis, ko gadu simtos bija locījuši vēji, bet tagad tam

bija parādījusies arī seja drūma mute, deguna vietā salauzts zars, un dziļi stumbrā iegrebtas acis, kas raudzījās pa Karaļceļu uz ziemeļiem pils un Mūra virzienā.

"Mežoņi tomēr ir paņēmuši līdzi savus dievus." Džonu tas nepārsteidza cilvēki no dieviem tik viegli atteikties nemēdza. Kumēdiņi, ko Melisandre aiz Mūra bija sarīkojusi, tagad likās vien tukša skaņa.

-   Atgādina tevi, Ed, Džons mēģināja pajokot.

-    Jā, cienītais kungs. Man tikai lapas neaug no deguna, bet visādi citādi… Melisandre nebūs priecīga.

-   Nez vai viņa to ieraudzīs. Pieraugi, lai neviens viņai nepastāsta.

-   Viņa taču visu redz savā ugunī.

-   Dūmus un ogles.

-   Un degošus cilvēkus. Visticamāk, mani ar lapām degunā. Vienmēr esmu baidījies sadegt, taču allaž esmu cerējis, ka pirms tam nomiršu.

Džons paskatījās atpakaļ uz seju un prātoja, kas gan to izveidojis, jo viņš ap Kurmju ciemu bija izlicis sargus, lai vārnas nelīstu pie mežoņu sievišķiem un brīvļaudis nedotos sirojumos uz dienvidiem. Skaidrs, k.i tam, kurš bija apstrādājis osi, vajadzēja palavīties garām sargkareivjiem, savukārt ja to iespēja viens cilvēks, tad spēja arī pārējie. "Varētu vēlreiz dubultot apsardzi," viņš skābi nodomāja, "un nelietderīgi izmantot vi rus, kas var apsargāt Mūri."

Vezumi pa sasalušajiem dubļiem un vēja nesto sniegu lēni slīdēja uz dienvidiem. Kādu jūdzi tālāk viņi pamanīja vēl vienu seju tā bija iegrebta kastaņā, kas auga pie aizsaluša strauta, bet koka acis lūkojās uz veco dēļu tiltu pār to.

-   Divtik nepatikšanu, paziņoja Skumjais Eds.

Kastaņa bija kaila, bez lapām, taču brūnie zari nebija tukši. Uz zemākā zara, kas stiepās pār strautu, spalvas aukstumā sabozis, tupēja krauklis. Pamanījis Džonu, putns ieķērcās. Komandieris pacēla roku un uzsvilpa, un lielais melnais putns lidoja pie viņa, ķērkdams:

-   Graudus, graudus, graudus!

-   Graudi ir brīvļaudīm, Džons paskaidroja, nevis tev.

Viņam ienāca prātā, ka paši būs spiest ēst kraukļus, kad sāksies ziema.

Džons nešaubījās, ka kokos izgrebtās sejas bija redzējuši ari melnie brāļi. Neviens gan neteica ne vārda, taču tas bija lasāms ikviena vīra sejā, kam bija acis. Džons atcerējās Menšu Raideru sakām, ka visi ceļu liecēji

ii    aitas. "Aitu baru spēj noganīt viens suns," Aizmūra karalis teica, "bet brivļaudis vieni ir kā ēnu kaķi, citi kā akmeņi. Vieni klīst, kur tiem tīk, un var saplosīt jūsu suņus gabalos. Pārējie nepakustēsies, ja tiem neiespers." Ne ēnu kaķi, ne akmeņi negrasījās atteikties no dieviem, kurus bija pielūguši visu mūžu, lai klanītos nepazīstama dieva priekšā.

Kurmju ciema ziemeļu malā viņi ieraudzīja trešo vērotāju tas bija i/grebts milzīgā ozolā, kas iezīmēja ciema robežu, un koka dziļās acis nekustīgi uzmanīja Karaļceļu. "Šī nepavisam nav draudzīga seja," Džons nodomāja. Viepļi, ko pirmļaudis un mežabērni senatnē mēdza iegrebt sejaskokos, visbiežāk bija bargi un mežonīgi, taču dižozols izskatījās sevišķi nikns, it kā grasītos ar visām saknēm izkāpt no zemes un mesties viņiem virsū. "Grebumi kokā ir tikpat svaigi kā to cilvēku brūces, kuri koku grebuši."

Kurmju ciems vienmēr bija lielāks, nekā izskatījās, jo lielākā daļa atradās pazemē, kur slēpās no aukstuma un sniega, un tagad tā patiešām bija taisnība. Pirmajā uzbrukumā Melnajai pilij Tennas magnārs tukšo miestu bija nodedzinājis līdz pamatiem un virszemē bija palikušas vien apdegušas sijas un veci, sakusuši akmeņi… bet zem sasalušās zemes ati .ulās velves, ejas un dziļi pagrabi, kur bija patvērušies brivļaudis, kas mitinājās tumsā kā kurmji no ejām ari bija radies ciema nosaukums.

Vezumi sastājās puslokā ap drupām, kur reiz bija atradusies ciema smēde. Bērnu bariņš netālu būvēja sniega cietoksni, taču, ieraudzījuši melnos brāļus, pamuka kurš nu kurā alā. Pēc brīža no pazemes sāka līst

ārā pieaugušie. Kopā ar viņiem uzvējoja ari nemazgātas miesas, netīru drānu, naktspodu un urīna smaka. Džons ievēroja, ka viens no viņa vīriem sarauc degunu un kaut ko pasaka blakus stāvošajam. "Droši vien joko par brīvības smaržu," viņam ienāca prātā, jo brāļi bieži mēdza ķiķināt par Kurmju ciema mežoņu smaku.

"Cūciska augstprātība," Džons nodomāja. Brīvļaudis nebija citādāki par Naktssardzes vīriem vieni bija tīri, citi netīri, taču vairums bija tīri vienos brīžos un netīri citos. Smaka radās no tā, ka tūkstoš cilvēku bija saspiedušies pagrabos un ejās, kas savulaik izrakti, lai dotu patvērumu ne vairāk par simt cilvēkiem.

Mežoņi jau bija pieraduši ne vārda neteikuši, viņi sastājās rindās pie vezumiem. Sieviešu bija trīs reizes vairāk nekā vīriešu un daudzas no viņām ar bērniem tie bāli un kaulaini ķērās mātēm brunčos. Rokās sievietēm bija ļoti maz zīdaiņu. "Zīdaiņi ir miruši garajā ceļā," viņš noprata, "bet tie, kuri palika dzīvi, krita karaļa uzbrukuma laikā."

Karotājiem klājās vieglāk. Džastins Meisijs sapulcei ziņoja, ka starp mežoņiem esot trīssimt vīru karošanai piemērotā vecumā valdnieks Hārvuds Fels tos bija saskaitījis. "Tur būs arī šķēpneses. Piecdesmit, sešdesmit, varbūt pat visas simts." Džons zināja, ka Fels bija pieskaitījis ari ievainotos, un kādus divdesmit viņš redzēja stāvam rindās: vīrus ar raupji apdarinātiem kruķiem, vīrus ar tukšām piedurknēm un bez rokām, vīrus ar vienu aci vai pusi sejas, vīrus bez kājām, kurus balsti ja draugi, un visus ar pelēkām sejām un izkāmējušus. "Beigti cilvēki," Džons nodomāja. "Miroņi aiz mūra tādi nav vienīgie."

Tomēr ne jau visi karotāji bija beigti. Pusducis tenniešu bronzas zvīņu bruņās stāvēja pie kāda pagraba kāpnēm, drūmi noskatījās un pat negrasījās piebiedroties pārējiem. Vecās ciema smēdes drupās Džons ievēroja kāda vira lielo pliko pakausi tas bija Haleks, Suņagalvas Harmas brālis. Harmas cūku gan vairs nebija. "Noteikti apēstas." Divi zvērādās ietinušies vīri bija ragkāji mežonīgi, kaulaini un basi pat sniegā. "Aitu barā vēl arvien ir vilki."

Veļa to Džonam bija atgādinājusi, kad viņš pēdējo reizi bija aizgājis sievieti apciemot. "Brīvļaudis un ceļu liecēji ir ļoti līdzīgi, Džon Sniegs. Vīrieši ir vīrieši, un sievietes ir sievietes neatkarīgi no tā, kurā Mūra pusē viņi piedzimuši. Ir labi un slikti cilvēki, varoņi un nelieši, godavīri, meļi, gļēvuļi, rupekļi… starp mums ir visādi ļaudis, tāpat kā starp jums."

"Viņai bija taisnība." Grūtākais bija tos atšķirt un nošķirt aitas no ka zām. Melnie brāļi sāka kraut ārā pārtiku cietu, sālītu vēršgaļu, kaltētas

mencas, žāvētas pupiņas, rāceņus, burkānus, maišeļus ar miežu putraimiem un kviešu miltiem, marinētas olas, mučeles ar sīpoliem un āboliem.

-   Tu vari dabūt sīpolu vai ābolu, — Džons dzirdēja, kā Pinkainais Hels saka kādai sievietei, bet ne abus. Tev jāizvēlas.

Sieviete likās to nesaprotam.

-   Man vajag pa diviem no katra. Vienu no katra man, pārējos manam puikam. Viņš ir slims, bet ābols var palīdzēt atlabt.

-  Viņam pašam jānāk pēc ābola vai sīpola, bet abus viņš nevar dabūt. Hels pašūpoja galvu. Tu arī ne. Tad ābolu vai sīpolu? Domā ātri, citi cilvēki arī gaida.

-    Ābolu, viņa atbildēja, un Hels iedeva sievietei mazu, sažuvušu ābolīti.

-   Ej tālāk, sievišķi, uzsauca kāds vīrs trīs vietas tālāk, ir taču auksts!

-   Vēl vienu ābolu, viņa nelikās ne zinis par saucienu, manam dēlam. Lūdzu, viņš ir tik mazs.

Hels paskatījās uz Džonu, un komandieris papurināja galvu āboli drīz beigsies. Ja viņi sāks dot pa diviem katram, kas gribēs, pēdējie nedabūs neko.

-   Nemaisies pa kājām, izmeta meitene, kas stāvēja sievietei aiz muguras, un pagrūda viņu. Sieviete sagrīļojās, izmeta no rokām ābolu un nokrita. Pa gaisu aizlidoja arī pārējās ēdamlietas, kas viņai bija rokās. Pupiņas izbira, rācenis ieripoja dubļu plančkā, miltu kulīte pārplīsa, un dārgais saturs izbira sniegā.

Sākās nikna rāšanās gan vecajā mēlē, gan kopējā valodā. Pie cita vezuma arī sākās grūstīšanās.

-   Ar to ir par maz, norūca kāds vecis. Jūs, nolāpītās vārnas, mērdējat mūs badā.

Pakritusī sieviete, piecēlusies uz ceļiem, meklēja pa zemi pārtiku. Dažus jardus tālāk Džons pamanīja nozibsnījam tēraudu tur viņa strēlnieki atvilka loku stiegras.

-   Rorij, viņš pagriezās seglos, nomierini viņus.

Rorijs pielika pie lūpām vareno ragu un iepūta.

-   AAAAAhoooooooooooooooo!

Murdoņa un grūstīšanās mitējās. Visi pagrieza galvas. Kāds bērns sāka raudāt. Mormonta krauklis no Džona kreisā pleca pārvācās uz labo, pielieca galvu un bubināja:

-   Sniegs, sniegs, sniegs.

Džons nogaidīja, līdz apklust pēdējās atbalsis, un, iespiedis piešus rumakam sānos, izjāja tur, kur visi viņu var redzēt.

-   Mēs jūs barojam tik labi, cik vien ir mūsu spēkos un cik varam atļauties. Āboli, sīpoli, kāļi, burkāni… mums visiem ir priekšā gara ziema, un mūsu noliktavas nav bezizmēra.

-   Jūs, vārnas, paši ēdat gana labi, Haleks iznāca priekšā.

"Pagaidām."

-    Mēs sargājam Mūri, savukārt Mūris sargā karaļvalsti… un tagad ari jūs. Jūs zināt, ar kādu ienaidnieku mums darīšana. Jūs zināt, kas mūs apdraud. Ne viens vien no jums ar viņiem jau ir ticies tie ir miroņi un baltie klīdēji, tās nedzīvās būtnes ar zilām acīm un melnām rokām. Es arī viņus esmu redzējis un cīnījies ar tiem, vienu no viņiem pat aizsūtījis uz elli. Viņi nogalina, bet pēc tam kritušos sūta cīņā pret jums pašiem. Tiem pretī nespēja turēties ne milži, ne jūs tennieši, ledus upju klani, ragkāji, brīvļaudis… un, dienām kļūstot īsākām, bet naktīm aukstākām, tic pieņemas spēkā. Jūs pametāt mājas un nācāt uz dienvidiem simtiem un tūkstošiem… diez kāpēc gan, ja nebēgāt no viņiem? Jūs gribējāt būt drošībā, un drošību jums dod Mūris. Drošību jums dodam mēs, melnās vārnas, kurus jūs nicināt.

-    Drošību un badu, piebilda drukns sievišķis ar vēja aprautu seju, spriežot pēc izskata šķēpnese.

-    Tev vajag vairāk pārtikas? Džons noprasīja. Pārtika ir karotājiem. Palīdzi mums sargāt Mūri, un tu ēdīsi tikpat labi kā vārnas.

"Un tikpat trūcīgi, kad krājumi sāks izsīkt."

Iestājās klusums. Mežoņi saskatījās.

-   Ēst, krauklis noķērca. Graudus, graudus!

-   Kauties jums? Ievaicājās balss ar spēcīgu akcentu. Jaunais Tennas magnārs Sigorns kopējā valodā runāja ar pamatīgām grūtībām. Nekauties jums, nokaut jūs labāk, visus.

-   Nokaut, nokaut! krauklis sasita spārnus.

Sigorna tēvam, vecajam magnāram, uzbrūkot Melnajai pilij, bija uz kritušas virsū grūstošās kāpnes. "Es justos tāpat, ja man kāds piedāvātu sadarboties ar Lanisteriem," Džons sev teica.

-            Tavs tēvs jau mēģināja mūs visus nokaut, Džons atgādināja Sigornam.

-    Magnārs bija drosmīgs vīrs, bet vienalga tas viņam neizdevās. Un, ja ari viņam tas būtu izdevies, kas tagad sargātu Mūri? viņš pagrieza tenniešiem muguru. Ziemmalas mūri arī bija stipri, un tomēr pils tagad ir drupās nodedzināta un nopostīta. Mūris ir tieši tik stiprs, cik stipri ir tā aizstāvji.

-   Jūs mūs nogalējat, jūs mūs mērdējat badā un tagad vēl gribat pada rīt par vergiem, sacīja vecis, spiezdams pie krūtīm rāceni.

-   Es labāk staigāšu pliks nekā vilkšu mugurā tās jūsu melnās skrandas, piekrītoši iesaucās kāds tusnis ar sarkanu ģīmi.

-  Tevi paša sieva negrib redzēt pliku, Muca, iesmējās viena no šķēpnesēm.

Kāds ducis balsu sāka runāt vienlaikus. Tennieši bļaustījās vecajā mēlē, mazs puika sāka raudāt. Džons Sniegs pagaidīja, līdz visi apklust, un uzrunāja Pinkaino Helu:

-   Hei, kā tu tai sievietei pateici?

-   Jūs domājat par ēdienu? Hels apjuka. Ābolu vai sīpolu. To es arī pateicu — jāizvēlas.

-   Jums jāizvēlas, Džons Sniegs atkārtoja, jums visiem. Neviens no jums neprasa zvērestus, un man ir vienalga, kādus dievus jūs pielūdzat. Mani dievi ir vecie ziemeļu dievi, bet jūs varat pielūgt sarkano dievu, septiņus vai jebkuru citu, kas uzklausa jūsu lūgšanas. Mums ir vajadzīgi šķēpi, loki un acis uz Mūra. Es pieņemšu visus puikas, kas vecāki par divpadsmit gadiem un zina, kā turēt šķēpu vai atvilkt loka stiegru. Es pieņemšu jūsu večus, ievainotos un kropļus pat tos, kuri vairs nespēj cīnīties, jo viņi var pildīt citus uzdevumus, piemēram, izgatavot bultas, slaukt kazas, vākt malku, mēzt staļļus… darba ir bez gala. Un jā, es pieņemšu arī sievietes. Man nav vajadzīgas sarkstošas jaunavas, kas meklē stipru plecu. Es pieņemšu šķēpneses visas, kas nāks.

-   Meitenes arī? kāds meitēns apvaicājās. Viņa izskatījās tik veca kā Ārija, kad Džons māsu pēdējo reizi redzēja.

-   No sešpadsmit gadu vecuma.

-   Bet zēnus jūs pieņemat no divpadsmit gadiem.

Septiņās valstībās puikas divpadsmit gadu vecumā bieži jau bija pāži vai ieroču nesēji, un citi ap to vecumu jau gadiem bija mācījušie, kā rīkoties ar ieročiem. Toties skuķi divpadsmit gadu vecumā vēl bija tīrie bērni. "Šie gan ir mežoņi."

-   Kā vēlies. Pieņemšu zēnus un meitenes no divpadsmit gadu vecuma, bet tikai tos, kuri zina, kas ir paklausība un kārtība. Tas attiecas uz visiem. Es neprasīšu, lai jūs manā priekšā liecat celi, bet jūs komandēs kapteiņi un seržanti, kas noteiks, kad celties un kad iet gulēt, kur ēst, kad dzert, ko vilkt mugurā, kad izvilkt zobenus un kad izšaut bultas. Naktss.irdzes vīri kalpo visu mūžu. No jums es to neprasīšu, bet, kamēr vien būsiet pie Mūra, jūs pakļausieties manām pavēlēm. Ja nepakļausieties, jusu galvas ripos. Pajautājiet maniem brāļiem, kā tas notiek, viņi to ir pieredzējuši.

-   Ripos, noķērcās Vecā Lāča krauklis. Ripos, ripos, ripos!

-   Viss ir jūsu rokās, Džons Sniegs turpināja. Tie, kuri vēlas palīdzēt sargāt Mūri, nāks man līdzi uz Melno pili, kur jūs tiksiet apbruņoti un pabaroti. Pārējie ņemiet savus rāceņus un sīpolus un lieniet atpakaļ savās alās.

-   Es varu cīnīties, pirmā uz priekšu panācās meitene. Mana māte bija šķēpnese.

Džons palocīja galvu. "Viņai varbūt pat nemaz nav divpadsmit," komandieris nodomāja, skatoties, kā meitene izspraucas starp diviem večiem, taču nevēlējās atraidīt pirmo jauniesaukto.

Viņai nopakaļ iznāca divi pusaudži, ne vecāki par četrpadsmit gadiem. Nākamais bija rētains vīrs ar vienu aci.

-   Es arī esmu tos miroņus redzējis. Tad jau labāk vārnas.

Gara auguma šķēpnese, vecis uz kruķiem, puišelis ar apaļu seju un nokaltušu roku, jauns vīrietis, kura rudie mati Džonam lika atcerēties Jgriti.

Un tad iznāca Haleks.

-   Tu man nepatīc, vārna, viņš norūca. Arī Menss man nekad nebija paticis un manai māsai arī ne, bet mēs vienalga kāvāmies kopā ar viņu. Kāpēc gan nekauties kopā ar tevi?

Maisam gals bija vaļā Haleks bija ieredzēts vīrs. Mensam izrādījās taisnība. "Brīvļaudis neiet līdzi vārdam vai lopiņam, kas uzšūts uz tunikas," Aizmūra karalis Džonam tika teicis. "Viņi nedancos naudas dēļ, viņiem vienalga, kā tu sevi godāsi, ko nozīmē tā amata ķēde tev kaklā vai kas ir bijis tavs vectēvs. Viņi ies līdzi spēkam. Viņi ies līdzi vīram."

Halekam nopakaļ iznāca viņa brālēni, tad viens no Harmas karognešiem, vīrs, kas bija cīnījies kopā ar viņu, un pārējie, kuri bija tikai dzirdējuši par viņu drosmi. Sirmbārži un zaļi puikas, karotāji spēka gados, ievainotie un kropļi, krietni divi desmiti šķēpnešu un pat trīs ragkāji.

"Bet neviena tennieša." Magnārs pagriezās un nozuda pazemes ejās, un bronzas bruņās tērptie viņa rokaspuiši sekoja Sigornam pa pēdām.

Kad pēdējais apvītušais ābolītis bija atdots, vezumi bija piesēdināti pilni ar mežoņiem, un melno brāļu tagad bija par sešdesmit trim vairāk nekā no rīta, kolonnai izejot no Melnās pils.

-   Ko jūs grasāties ar viņiem iesākt? uz Karaļceļa Bovens Māršs noprasīja Džonam.

-   Apmācīt, apbruņot un sadalīt nosūtīt turp, kur viņi ir vajadzīgi. Uz Austrumsardzi, uz Ēnu torni, uz Leduszīmi, uz Pelēksardzi. Es grasos atvērt vēl trīs cietokšņus.

Pārvaldnieks palūkojās pāri plecam.

-    Sievietes ari? Mūsu brāļi nav pieraduši redzēt savā vidū sievietes, cienītais kungs. Viņi ir devuši zvērestu… sāksies kautiņi, izvarošanas…

-   Šīm sievietēm ir dunči, un viņas prot ar tiem rīkoties.

-   Un ko tad, kad kāda no šīm šķēpnesēm pārgriezīs rīkli kādam no mūsu brāļiem?

-    Tad mēs būsim zaudējuši vīru, Džons atteica, bet mēs tikko esam ieguvuši sešdesmit trīs. Jums labi padodas skaitīšana palabojiet mani, ja kļūdos, bet man sanāk, ka vienalga mums būs par sešdesmit diviem cilvēkiem vairāk.

-    Jūs esat ieguvis sešdesmit trīs liekas mutes, cienītais kungs… Māršs nebija pārliecināms, bet cik no viņiem ir karotāji un kurā pusē viņi nostāsies? Ja pie vārtiem būs svešie, viņi, visticamāk, būs mūsu pusē, bet, ja nāks Tormunds Milžkāvis vai Raudulis ar desmit tūkstošiem kaucošu slepkavu, ko tad?

-   Kad nāks, tad arī uzzināsim. Cerēsim, ka tas nenotiks.

TĪRIONS

Viņš sapņoja par savu tēvu un Aizplīvuroto valdnieku. Sapnī viņi abi bija viens cilvēks kad tēvs apskāva viņu ar akmens rokām un pieliecās, lai sniegtu pelēku skūpstu, Tīrions ar izkaltušu muti, asiņu garšu uz lūpām un dunošu sirdi krūtīs pamodās.

-   Mūsu beigtais punduris ir augšāmcēlies, Haldons noteica.

Tīrions papurināja galvu, lai atbrīvotos no sapņu tīmekļiem. "Sēras.

Esmu apmaldījies sērās."

-   Es neesmu beigts.

-             Par to vēl vajag pārliecināties. Viņam blakus stāvēja Pusmestrs.

-    Pīle, esi rātns cālēns un uzkarsē mūsu draudziņam virumu viņš noteikti ir izbadējies.

Tīrions redzēja, ka atrodas uz Biklās jaunavas un guļ, apsegts ar segu, kas oda pēc etiķa. "Sēras ir palikušas aiz muguras. Slīkšana bija tikai sapnis."

-   Kāpēc es smirdu pēc etiķa?

-    Lemora tevi ar to apmazgāja, jo tas varot aizkavēt pelēko sērgu. Es gan sliecos to apšaubīt, bet sliktāk no tā nepaliek. Kad Grifs tevī izvilka, Lemora izpumpēja no tavām plaušām ūdeni. Tu biji auksts kā ledus, zilām lūpām. Jandrijs teica, ka tevi vajagot mest atpakaļ ūdenī, bet puika neļāva.

"Princis." Pundurim atgriezās atmiņa: akmens cilvēks stiepj pēc viņa pelēkas saplaisājušas rokas, no pirkstu kauliņiem sūcas asinis. "Viņš vil ka mani zem ūdens kā klints bluķis."

-    Mani izvilka Grifs? "Viņš noteikti mani ļoti ienīst, citādi bulu pametis nomirt."

-   Cik ilgi es gulēju? Un kur mēs atrodamies?

-   Selhorīsā. Haldons izvilka no piedurknes mazu nazīti. Še, viņš pasvieda to Tīrionam.

Punduris sarāvās, un nazis, iedūries klājā viņam starp kājām, šūpojās. Tīrions to izvilka no dēļiem.

-   Kas tas ir?

-   Novelc zābakus un padursti visus pirkstus.

-   Tas būs… sāpīgi.

-   F.s ceru. Uz priekšu!

Tīrions novilka vispirms vienu, tad otru zābaku, noritināja zeķes un aplūkoja kāju pirkstus tie nelikās ne sliktāki, ne labāki kā parasti. Viņš drūmi pabikstīja īkšķi.

-   Stiprāk, Haldons Pusmestrs mudināja.

-   Vai gribi, lai duru līdz asinīm?

-   Ja vajadzēs, dursi.

-   Tad man uz visiem pirkstiem būs kreveles.

-    Mērķis nav pārskaitīt tavus pirkstus. Es gribu redzēt, kā tu saviebies. Ja dūrieni sāp, tev nekas nedraud, toties tad, kad tu nazi vairs nejutīsi, būs jāsāk uztraukties.

"Pelēkā sērga." Tīrions sarauca pieri. Viņš iedūra vēl vienā pirkstā un nolamājās, kad uz miesas parādījās asins lāsīte.

-   Sāp taču. Vai tagad esi apmierināts?

-   Lēkāju no prieka.

-   Tev kājas ož trakāk nekā man, Jollo. Pīle bija atnesis kausu viruma. Grifs taču tev teica nepieskarties akmens ļaudīm.

-   Jā, bet viņš aizmirsa pateikt akmens ļaudīm, lai šie nepieskaras man.

-   Durot skaties, vai neieraudzīsi pelēkus atmirušas ādas pleķus un vai nagi nepaliek melni, piekodināja Haldons. Labāk zaudēt pirkstu nekā visu kāju. Labāk zaudēt roku nekā atlikušo mūžu pavadīt, gaudojot uz Sapņu tilta. Tagad otru kāju, lūdzu. Un tad roku pirkstus.

Punduris sakrustoja kājas otrādi un sāka durstīt otras kājas pirkstus.

-   Vai man daiktu ari padurstīt?

-   Par ļaunu nenāks.

-    Tu gribēji teikt nenāks par ļaunu tev. Pēdējā laikā no tā ir tik daudz jēgas, ka es tikpat labi varu to nošņāpt.

-   Šņāp droši. Mēs to nokrāsosim, izbāzīsim un pārdosim par milzu naudu. Pundura daiktam piemīt burvju spēks.

-     Es to vienmēr esmu teicis sievietēm. Tīrions iedūra duncīša smaili īkšķa galā, noskatījās kā izspiežas asins piliens, un nosūca to.

-   Cik ilgi man sevi tā jāmoka? Kad būs skaidrs, ka esmu vesels?

-   Vai godīgi pateikt? Pusmestrs atvaicāja. Nekad. Tu izdzēri pusi upes. Tu varbūt pat jau šobrīd paliec pelēks un no iekšpuses pārvērties akmenī, sākot ar sirdi un plaušām, ļa tā, tad pirkstu durstīšana un mazgāšanās etiķī tevi neglābs. Kad būsi beidzis, nāc uzēd zupu.

Virums bija labs, taču Tīrions ievēroja, ka Haldons turas galda otrā pusē, kamēr viņš ēd. Biklā jaunava bija pietauvota piestātnē Roinas austrumu krastā. Divas vietas tālāk no volantiešu galeras kāpa ārā kareivji. Pie smilšakmens mūra bija sabūvētas bodes, nojumes un noliktavas. Aiz mūra rietošajā saulē sarkanīgi vīdēja pilsētas torņi un kupoli.

"Nē, tā nav pilsēta." Selhorīsa vēl arvien skaitījās miests, ko pārvaldīja Senā Volante. Tā nebija Rietmala.

Uz klāja iznāca Lemora, kam pa pēdām sekoja princis. Ieraudzījusi Tīrionu, viņa metās pundurim klāt un apskāva viņu.

-   Māte ir žēlsirdīga! Mēs visi par tevi lūdzāmies, Hugor.

"Labi, ka vismaz tu lūdzies.”

-   Es par to uz jums nedusmošos.

Jaunā Grifa sveiciens nebija tik kvēls. Princis bija drūmā omā, jo niknojās par to, ka bija spiests palikt uz laivas, kamēr Jandrijs un Isilla ir izkāpuši krastā.

-   Mēs tikai gribam, lai jūs būtu drošībā, Lemora viņam paskaidroja.

-   Laiki ir nemierīgi.

-   Pa ceļam no Sērām līdz Selhorīsai mēs trīs reizes austrumu krastā redzējām sirotājus. Dotrakus. Vienubrīd tie bija tik tuvu, ka dzirdējām, kā šiem bizēs džinkst zvaniņi, un naktīs reizēm varēja redzēt pakalnos degam ugunskurus. Mēs redzējām ari karakuģus volantiešu upes galeras ar vergu karaspēku. Triarhi acīmredzot baidās no uzbrukuma Selhorīsai.

Tīrionam tūdaļ viss bija skaidrs Selhorīsa bija vienīgā vērā ņemamā pilsēta Roinas austrumu krastā, tāpēc zirgu pavēlnieki to apdraudēja vairāk nekā pilsētas upes otrā pusē. "Bet guvums te vienalga ir neliels, ļa es būtu hals, tad izliktos, ka uzbrūku Selhorīsai, lai volantieši mestos to aizstāvēt, bet pats tikmēr jātu uz dienvidiem un uzbruktu pašai Volantei.

-   Es protu rīkoties ar zobenu, Jaunais Grifs nerimās.

-   Pat taviem visdrosmīgākajiem priekštečiem bīstamos laikos pa ro kai bija Karaļsardze.

Lemora bija novilkusi septas drānas un uzvilkusi citas, kas vairāk piedienēja pārtikuša tirgotāja sievai vai meitai. Tīrions cieši viņu nopētīja. Patiesību, kas slēpās zem Grifa un Jaunā Grifa zilajiem matiem,

viņš bija uzodis gana viegli, un Jandrijs ar Isillu, šķiet, nebija augstākas kārtas kā uzdevās, bet Pile vēl zemākas. Toties Lemora… "Tiešām kas viņa ir? Kāpēc viņa ir te? Jādomā, ne jau zelta dēļ. Kas viņai ir princis? Vai viņa patiešām ir bijusi tā?" Kā mums jāsaprot šī pēkšņā ticības zaudēšana? arī Haldons bija pamanījis viņas pārģērbšanos. Man tu labāk patīc septas ģērbā, Lemora.

-   Man viņa labāk patīk kaila, piebilda Tīrions.

Lemora pārmetoši paskatījās uz punduri.

-   Tas ir tikai tāpēc, ka tev ir izvirtusi dvēsele. Septas talārs pa gabalu atgādina par Rietmalu, tāpēc var piesaistīt nevēlamas acis. Viņa pagriezās pret princi Igonu. Jūs neesat vienīgais, kam jāslēpjas.

Šie vārdi gan puisim nebija nekāds mierinājums. "Viņš būtu lielisks princis, tikai vēl tīrais puika bez dzīves pieredzes un sajēgas par ienaidniekiem.

-   Princi Igon, Tīrions ieminējās, ja jau mēs abi esam aizķērušies uz laivas, varbūt pagodināsiet mani ar sīvases partiju, lai īsinātu laiku.

Princis apveltīja Lanisteru ar gurdenu skatienu.

-   Sīvase man jau ir apnikusi.

-   Tu gribēji teikt tev apnicis zaudēt pundurim?

Tas aizskāra prinča patmīlību gluži kā Tīrions bija paredzējis.

-   Ej atnes galdiņu un figūras. Šoreiz es tevi sakaušu lupatās.

Viņi spēlēja uz klāja, sakrustotām kājām sēžot aiz kajītes. Jaunais Grifs salika savu karaspēku uzbrukumam, izlicis priekšā pūķi, ziloņus un smago zirgu. "Jaunekļa izkārtojums drosmīgs un muļķīgs. Lai ātri apkautu pretinieka figūras, viņš ir gatavs riskēt ar visu." Pirmo gājienu Tīrions ļāva izdarīt princim. Haldons stāvēja viņiem aiz muguras un noskatījās spēlē.

Kad princis stiepās pēc pūķa, Tīrions nokāsējās.

-   Es tavā vietā to nedarītu tik ātri iziet ar pūķi ir kļūda. Viņš nevainīgi pasmaidīja. Tavs tēvs zināja, cik bīstami ir būt pārāk drosmīgam.

-   Vai tu pazini manu īsto tēvu?

-   Tiku viņu redzējis divas trīs reizes, bet man bija tikai desmit gadi, kad Roberts viņu nokāva, turklāt mans tēvs mani slēpa zem klints. Nē, es nevaru apgalvot, ka būtu pazinis princi Rīgeru, katrā ziņā ne tā, kā pazina tavs viltus tēvs. Valdnieks Koningtons bija prinča labākais draugs, vai ne?

-   Viņi kopā Karaļa ostā bija ieroči nesēji, Jaunais Grifs atmeta no pieres zilo matu cirtu.

-   Mūsu Koningtons tiešām ir īsts draugs. Kā gan citādi, ja viņš ir palicis tik uzticīgs tā karaļa mazdēlam, kurš viņam atņēmis zemi un titulus

un izsūtījis trimdā. Žēl, ka tā notika kad mans tēvs izlaupīja Karaļa ostu, princim Rigeram būtu derējis viens draugs, kurš pasargātu Rīgera dārgā dēlēna karaliskās smadzenes no izšķīšanas pa sienu.

-   Tas nebiju es, puisis nosarka. Es jau tev stāstīju. Tas bija kāda ādmiņa dēls no Mīzalu šķērsielas, kura māte bija mirusi dzemdībās. Tēvs viņu pārdeva Varīsam par krūku Pergolas zeltainā. Viņam palika vēl citi dēli, taču viņš nekad nebija nogaršojis Pergolas zeltaino vīnu. Tā nu Varīss atdeva manai mātei zēnu no Mīzalu ielas un mani aizveda.

-   Skaidrs. Tīrions pagāja ar ziloni. Un kad bija droši zināms, ka puika no Mīzalu ielas ir pagalam, einuhs tevi nosūtīja pāri šaurajai jūrai pie sava resnā drauga siera tirgoņa, kurš paslēpa tevi uz laivas un uzmeklēja trimdinieku, kurš savukārt bija ar mieru uzdoties par tavu tēvu. Tas ir brīnišķīgs stāsts, un dziesminieki tavu bēgšanu cels vai debesīs, kad būsi iekārtojies Dzelzs tronī… pieņemot, ka mūsu daiļā Dinerīsa ņems tevi par vīru.

-   Ņems. Viņai tas jādara.

-   Jādara? Tīrions noklakšķināja mēli. Karalienēm nepatīk šo vārdu dzirdēt no citu mutes. Piekrītu, ka tu esi īsts princis tik gudrs, drosmīgs un glīts, ka ikviena meiča tādu vīru varētu vēlēties. Tomēr Dinerīsa Tārgārjena nav nekāda meiča. Viņa ir dotraku hala atraitne, pūķu māte un pilsētu izlaupītāja īgons Iekarotājs ar pupiem. Var izrādīties, ka viņa nav tik pieļāvīga, kā tev gribētos.

-   Viņa būs pieļāvīga. Igons likās satriekts bija skaidrs, ka viņš nekad vēl nav apsvēris iespēju, ka iedomātā līgava viņu var atraidīt. Tu viņu nepazīsti.

Tīrions pacēla smago zirgu un ar būkšķi nolika to uz galdiņa.

-   Es zinu, ka viņa bērnību pavadījusi trimdā, Tīrions paraustīja plecus, un viņu vadījuši vien sapņi un plāni. Viņa mūžīgās bailēs bēgusi no pilsētas uz pilsētu, viņas vienīgais draugs bijis brālis, kurš, pēc visa spriežot, bijis pustraks… brālis, kurš pārdevis viņas jaunavību dotrakiem, pretī saņemot solījumu, ka reiz dabūs armiju. Kaut kur zālē izšķīlās viņas pūķi un viņa pati. Es zinu, ka viņa ir lepna, un kā gan ne? Kas cits viņai ir palicis, atskaitot lepnumu? Es zinu, ka viņa ir stipra, un ka gan ne? Dotraki nicina vājumu. Ja Dinerīsa būtu bijumi vāja, tad būtu gājusi bojā kopā ar Viserīsu. Els zinu, ka viņa ir neganta, un tam par pierādījumu ir Astapora, Jankaī un Mīrīna. Viņa ir šķērsojusi zāļu jūru un sarkano tuksnesi, viņa ir pārcietusi slepkavu uzbrukumus, sazvērēs tības un burvestības, viņa ir apraudājusi brāli, vīru un dēlu, nospiedusi

vergturu pilsētas putekļos pie savām kājām. Kā tu domā, ko šī karaliene darīs, kad tu ar savu ubaga tarbu ieradīsies un paziņosi: "Labrīt, lante, es esmu tavs brāļadēls īgons, augšāmcēlies no miroņiem. Visu mūžu esmu slēpies uz laivas, bet tagad esmu izmazgājis zilo krāsu no matiem, tāpēc dod man, lūdzu, vienu pūķi… Jā, es laikam nepateicu, ka manas tiesības uz Dzelzs troni ir stiprākas par tavējām."

īgons dusmās saviebās.

-    Es neiešu pie tantes kā lūdzējs. Es iešu pie viņas kā radinieks ar karaspēku.

-   Ar tik niecīgu karaspēku? "Tā, tagad viņš ir kļuvis nikns." Punduris nevilšus iedomājās par Džofreju. "Man ir talants sadusmot prinčus."

-   Karalienei Dinerīsai ir krietni lielāks, un ne jau tev tur ir kāds nopelns.

Tīrions pabīdīja arbaletu.

-   Saki, ko gribi, bet viņa būs mana līgava valdnieks Koningtons par to parūpēsies, un viņam es uzticos kā asinsradiniekam.

-    Drīzāk tev ir jābūt par ākstu, nevis man. Neuzticies nevienam, princi! Ne savam mestram bez ķēdes, ne savam viltus tēvam, ne drosmīgajam Pīlēm, ne glītajai Lemorai, ne tiem pārējiem jaukajiem draugiem, kas tevi izaudzējuši no sēkliņas. Un galvenokārt neuzticies ne siera tirgonim, ne zirneklim, ne tai mazajai Pūķu Karalienei, kuru esi iecerējis apprecēt. Tiesa, no tādas neuzticēšanās tev sāpēs vēders un tu naktīs nevarēsi gulēt, bet tas ir labāk, nekā iegrimt bezgalīgā mūža miegā. Punduris pastūma melno pūķi pāri kalnu grēdai. Bet ko gan es zinu tavs viltus tēvs ir dižens valdnieks, bet es esmu tikai sīks, kroplīgs mērkaķis. Tomēr es visu darītu citādi.

-   Kā? Zēns saausījās.

-    Ja es būtu tavā vietā? Es ietu nevis uz austrumiem, bet uz rietumiem. Izkāptu Dornē un paceltu karogus. Septiņas valstības nekad nav bijušas tik gatavas iekarošanai kā šobrīd. Dzelzs tronī sēž puika, ziemeļos ir jukas, upes zemes ir izpostītas, Vētrasgalu un Pūķakmeni pārvalda dumpinieki. Kad pienāks ziema, karaļvalstī sāksies bads. Un uz kā plei iem tas kritīs? Kas tad bīda to mazo karalīti, kurš valda septiņās valstības? Mana mīļā māsiņa, jo neviena cita nav. Mans brālis Džeimijs alkst pēc kaujas, nevis pēc varas viņš ir izvairījies no ikvienas iespējas valdīt. Mans tēvocis Kevans būtu tīri ciešams reģents, ja kāds viņu piespiestu, bet viņš pats pēc varas netieksies, jo dievi viņu ir radījuši par sekotāju, nevis vadoni. "Labi dievi un mans tēvs." Meiss Tīrels ar prieku pagrabtu scepteri, bet mani radi nebūs ar mieru pakāpties malā un atdot

to viņam. Savukārt Stanisu neviens neieredz. Kas paliek pāri? Vienīgi Serseja. Saplosītā Rietmala asiņo, un es nešaubos, ka mana mīļā māsiņa šobrīd dziedē brūces… ar sāli. Sersejai piemīt karaļa Maigora maigums, viņa ir patmīlīga kā Igons Necienīgais un gudra kā Trakais Airīss. Viņa nekad neaizmirst pāridarījumu ne īstu, ne iedomātu. Piesardzību viņa uzskata par gļēvulību un atšķirīgu viedokli par nepakļaušanos. Turklāt viņa ir alkatīga pēc varas, pēc goda, pēc mīlestības. Tommena valdīšanu balsta savienības, ko tik rūpīgi veidoja mans tēvs, bet ātri vien viņa tās iznīcinās citu pēc citas. Izkāp Dornē un pacel karogus, un ļaudis bariem vien plūdīs pie tevis lieli un mazi valdnieki, vienkāršie cilvēki. Bet nevajag gaidīt pārāk ilgi, princi, jo ilgi šis mirklis nevilksies. Paisuma vilnis, kas tevi var pacelt, drīz sāks plakt. Tev jānokļūst Rietmalā, pirms mana māsa krīt un viņas vietā stājas kāds, kurš saprot, ko dara.

-    Bet, īgons iebilda, kā es varu cerēt uz uzvaru bez Dinerīsas un viņas pūķiem?

-    Tev nevajag uzvarēt, Tīrions skaidroja. Tev tikai jāpaceļ karogi, jāsasauc atbalstītāji un jānoturas, līdz ierodas Dinerīsa un savu spēku pievieno jūsējam.

-   Tu teici, ka viņa var negribēt ar mani precēties.

-   Es laikam mazliet sabiezināju krāsas. Viņa var just pret tevi žēlumu, kad ieradīsies diedelēt viņas roku. Punduris paraustīja plecus. Vai gribi sievietes kaprīžu dēļ likt uz spēles troni? Bet, ja iesi uz Rietmalu… tad būsi dumpinieks, nevis ubags. Drosmīgs un nenogurdināms īsta Tārgārjcnu nama atvase, kas iet īgona Iekarotāja pēdās. Pūķis! Es tev jau teicu, ka šo to zinu par mazo karalieni. Ļauj viņai padzirdēt, ka brāļa Rīgera it kā nogalētais dēls ir dzīvs, ka šis drosmīgais puisis Rietmalā vēlreiz ir pacēlis viņas senču pūķu karogu, ka viņš, no visām pusēm ielenkts, izmisīgi cīnās, lai atriebtu tēvu un pieprasītu Tārgārjenu namam pienākošos Dzelzs troni… un viņa atjoņos pie tevis tik ātri, cik ātri vien vējš un ūdens spēj viņu nest. Tu esi pēdējais savā dzimtā, tāpēc Pūķumātei un Važu rāvējai svarīgāk par visu būs tevi izglābt. Nez vai skuķis, kurš vergturu pilsētas ir noslīcinājis asinīs, lai izglābtu svešus cilvēkus no ķēdēm, pametīs pašas brāļadēlu briesmās. Tad, kad viņa nokļūs Rietmalā un jūs tiksieties pirmo reizi, jūs tiksieties kā līdzīgs ar līdzīgu, kā vīrietis un sieviete, nevis karaliene un lūdzējs. Kā lai, viņa spētu tevi neiemīlēt? Punduris smaidīdams paķēra pūķi un pārslidināja to pāri galdiņam. Ceru, ka gaišība man piedos jūsu karalis ir ielenkts. Nāve četros gājienos.

-   Mans pūķis… princis blenza uz spēles galdiņu.

-    …ir pārāk tālu, lai spētu tevi izglābt. Tev vajadzēja to nolikt pašā kaujas vidū.

-   Bet tu teici…

-   Es sameloju. Neuzticies nevienam un turi pūķi pa tvērienam.

Jaunais Grifs pielēca kājās un aizspēra galdiņu. Sivases figūras aizlidoja uz visām pusēm un lēkādamas ripoja pa Biklās jaunavas klāju.

-   Salasi! puika pavēlēja.

"Var jau būt, ka viņš tiešām ir Tārgārjens.

-   Ja gaišībai tā labpatīk.

Tīrions nometās četrrāpus un ņēmās lasīt kopā figūras.

Kad Jandrijs un Isilla atgriezās uz laivas, jau sāka krēslot. Viņiem pa pēdām tipināja nesējs, stumdams līdz malām piekrautus rateļus ar pārliku: sāli un miltiem, svaigi kultu sviestu, audeklā ievīstītus speķa klučus, maisus ar apelsīniem, āboliem un bumbieriem. Jandrijs uz pleca nesa mučeli vīna, bet Isilla līdaku, kas bija tikpat liela kā Tīrions.

Ieraudzījusi Tīrionu stāvam uz trapa, Isilla apstājās tik spēji, ka Jandrijs uzskrēja viņai virsū un līdaka no viņas muguras gandrīz ieslīdēja atpakaļ upē. Pīle palīdzēja to noturēt. Isilla palūrēja uz Tīrionu un kā durot izstiepa trīs pirkstus.

"Zīme, kas pasargā no ļaunuma."

-   Ļauj, palīdzēšu aizstiept to zivi, viņš piedāvāja Pīlēm.

-   Nē, Isilla izmeta, turies pa gabalu. Aiztiec tikai to ēdienu, ko pats ēd.

-   Kā teiksi, punduris pacēla rokas.

Jandrijs nolika vīna mucu uz klāja.

-   Kur ir Grifs? viņš noprasīja Haldonam.

-   Guļ.

-   Tad pamodini viņu. Mums ir jaunumi, kas viņam jādzird. Karalienes vārds Selhorīsā ir uz lūpām visiem viņa vēl sēžot Mīrīnā, pamatīgi ielenkta, la var ticēt tirgus baumām, Senā Volante drīz iesaistīšoties karā pret viņu.

-   Zivju tirgotāju baumām nevar ticēt, Haldons saviebās. Bet Grifs vienalga to gribēs dzirdēt, tu jau zini, kāds viņš ir.

Pusmestrs nokāpa kajītē.

"Skuķis vēl nemaz nav sācis kustēties uz rietumiem." Nebija šaubu, ka iemeslu tam pietika. Starp Mīrīnu un Volanti bija piecsimt līgas tuksnešu, kalnu, purvu un drupu, kā arī Mantarīsa ar nelāgo slavu. "Mēdz teikt, ka tā esot briesmoņu pilsēta, bet, ja viņa iet pa sauszemi, kur citur viņai meklēt pārtiku un ūdeni? Pa jūru būtu ātrāk, bet, ja viņai nav kuģu..

Kad Grifs iznāca uz klāja, līdaka jau čurkstēja uz pannas, bet Isilla tai spieda virsū citrona sauļu. Algotnis bija uzvilcis bruņukreklu, vilkādas apmetni, mīkstus ādas cimdus un tumšas vilnas bikses. Ja arī viņš bija pārsteigts, redzot Tīrionu atjēgušos, tad to neizrādīja citādi, kā vien drūmi glūnot. Viņš pasauca Jandriju tālāk, pie stūres aira, kur abi sarunājās tik klusi, ka Tīrions neko nedzirdēja.

Beigu beigās Grifs pasauca Haldonu.

-   Mums par tām baumām jānoskaidro viss. Ej krastā un uzzini visu, ko vari. Kavo noteikti zinās, ja varēsi viņu atrast. Pameklē "Upeniekā" vai "Raibajā bruņurupucī" tu jau zini, kur viņš parasti uzturas.

-   Jā. Es paņemšu līdzi arī punduri četras ausis ir labākas par divām. Un tu jau zini, kā Kavo patīk spēlēt sīvasi.

-   Kā vēlies, tikai esi atpakaļ līdz saullēktam. Ja kaut kāda iemesla pēc iznāk aizkavēties, ejiet pie Zelta brālības.

"Viņš runā kā īsts valdnieks." Tīrions gan paturēja šo domu pie sevis.

Haldons uzmeta plecos apmetni ar kapuci, bet Tīrions uz laivas pašūtā āksta tērpa vietā uzvilka vienkāršas un pelēkas drānas. Grifs ļāva viņiem paņemt līdzi pa muķim sudraba naudas no Ilīrio lādēm.

-   Lai atraisītu mēles.

Kamēr viņi gāja gar krastu, krēsla pārauga tumsā. Daži no kuģiem piestātnē likās pamesti ar paceltiem trapiem. Uz citiem vīri ņudzēja vien un ar aizdomām uzlūkoja gājējus. Pie pilsētas mūriem virs bodītēm bija iedegti pergamenta lukturi, kas meta gaismas pleķus uz bruģētā ceļa. Tīrions vēroja, kā Haldona seja kļūst te zaļa, te sarkana, te violeta. Cauri svešu valodu jūklim viņš izdzirda kaut kur virs galvas savādu mūziku smalkas flautas skaņas bungu pavadījumā, bet kaut kur tālāk rēja suns.

Un visur bija maukas. Upes vai jūras osta bija un palika osta, un visur, kur bija jūrnieki, bija arī maukas. "Vai to bija domājis mans tēvs? Vai te paliek maukas pie jūras?"

Lanisportas un Karaļa ostas maukas bija brīvas sievietes, bet viņu māsas Selhorīsā verdzenes, un uz viņu stāvokli norādīja zem labās acs uztetovētas asaras. "Vecas kā pats grēks un divtik neglītas." Pietika uz vi ņām paskatīties, lai cilvēkam pārietu vēlme meklēt maukas. Tīrions juta, ka sievietes viņu pēta, sačukstas un ķiķina, aizlikušas mutēm priekš.i plaukstas. "Varētu padomāt, ka nekad nav redzējuša^ punduri."

Pie vārtiem upes pusē stāvēja volantiešu šķēpnešu pulciņš. Tērauda nagos, kas spraucās ārā no viņu bruņucimdiem, atmirdzēja lāpu gaisma. Bruņucepures bija veidotas kā tīģeru galvas, uz sejām uztetovētas zaļas

svītras. Tīrions zināja, ka Volantes vergu karaspēka kareivji trakoti lepojas. "Vai viņi ilgojas pēc brīvības?" viņš prātoja. "Ko viņi darītu, ja tā mazgadīgā karaliene viņiem to uzdāvātu?

Viens no tīģeriem ieraudzīja punduri un pateica kaut ko smieklīgu, pārējie sāka ķiķināt. Kad ceļotāji nonāca pie vārtiem, sargs novilka gan bruņucimdu, gan sasvīdušo cimdu, kas bija zem tā, aplika roku pundurim ap kaklu un raupji pabužināja viņam galvu. Tīrions bija pārāk izbijies, lai pretotos. Tas viss notika vienā acumirklī.

-   Kāpēc viņš tā darīja? punduris noprasīja Pusmestram.

-   Sargs teica, ka paglaudīt pundurim galvu tas esot uz laimi, Haldons paskaidroja, kad bija aprunājies ar kareivi viņa valodā.

Tīrions piespieda sevi uzsmaidīt šķēpnesim.

-   Pasaki viņam, ka vēl lielāka laime ir nosūkāt pundurim daiktu.

-   Labāk nevajag tīģeriem ir asi zobi.

Kāds cits sargs, nepacietīgi mādams ar lāpu, ļāva viņiem ieiet pa vārtiem. Haldons Pusmestrs gāja dziļāk Selhorīsā, un Tīrions piesardzīgi sekoja viņam pa pēdām.

Priekšā pavērās milzīgs laukums. Pat tik vēlā stundā tas bija ļaužu pilns, trokšņains un gaismas pieliets. Virs iebraucamo vietu un priekamāju durvīm dzelzs ķēdēs karājās lukturi, taču pilsētas robežās tie bija no krāsaina stikla, nevis pergamenta. Pa labi pie sarkana akmens tempļa dega nakts lūgšanas ugunskurs. Priesteris purpurkrāsas talārā stāvēja uz lempja balkona un diriģēja nelielo ļaužu bariņu, kas bija sapulcējies ap uguni. Citur iebraucamās vietas priekšā ceļinieki spēlēja sīvasi, piedzērušies kareivji gāja iekšā un ārā kādā namā, kas noteikti bija bordelis, kāds sievišķis pie staļļa slānīja mūli. Garām aizdārdēja divriči, ko vilka balts pundurzilonis. "Šī ir cita pasaule," Tīrions nodomāja, "bet ne pārāk atšķiras no tās, ko es pazīstu."

Goda vietā uz laukuma stāvēja balta marmora statuja vīrs bez galvas neticami greznās bruņās sēdēja līdzīgi izrakstīta kara zirga mugurā.

-   Kas tas tāds? Tīrions brīnījās.

-   Triarhs Horono, volantiešu varonis no Asiņu laikmeta. Četrdesmit gadus no vietas viņš katru gadu tika ievēlēts par triarhu, līdz viņam vēlēšanas apnika, un viņš pasludināja sevi par triarhu uz mūžu. Volantieši par to nepriecājās, tāpēc drīz vien triarham piesprieda nāves sodu. Viņš lika piesiets starp diviem ziloņiem un pārrauts uz pusēm.

-   Statujai gan, šķiet, trūkst galvas.

-   Viņš bija no tīģeriem. Kad pie varas nāca ziloņi, to sekotāji sāka plosīties un dauzīja nost galvas to ļaužu statujām, kurus vainoja pie

kariem un nāves. Viņš paraustīja plecus. Tas gan bija cits laikmets. Nāc, mums jāpaklausās, par ko pātaro tas priesteris. Zvēru, ka dzirdēju Dinerīsas vārdu.

Laukuma otrā malā viņi iejuka arvien augošajā pūlī pie sarkanā tempļa. Tā kā Tīrionu no visām pusēm ieskāva vietējie pilsētnieki, mazajam vīrelim bija grūti kaut ko saskatīt starp viņu pakaļām. Punduris dzirdēja katru vārdu, ko teica priesteris, taču nevarēja apgalvot, ka viņš kaut ko saprastu.

-  Vai tu saproti, ko viņš saka? Tīrions kopējā valodā pajautāja Haldonam.

-   Es saprastu, ja man ausī netaurētu punduris.

-   Es netaurēju.

Tīrions sakrustoja rokas uz krūtīm un pagriezās, lai papētītu to vīriešu un sieviešu sejas, kas bija apstājušies paklausīties. Lai uz kuru pusi viņš grieztos, visur bija redzami tetovējumi. "Vergi. Katrs piektais te ir vergs."

-              Priesteris aicina volantiešus doties karā, Pusmestrs atstāstīja,

-    taču taisnības pusē kā Gaismas Dieva kareivjus. R’lors ir radījis sauli un zvaigznes un mūžam cīnās ar tumsu. Viņš saka, ka Nīsoss un Malako esot novērsušies no gaismas un viņu sirdis tumšas padarījušas dzeltenās harpijas no austrumiem. Viņš saka…

-   Pūķi to vārdu es sapratu. Viņš pieminēja pūķus.

-   fā. Pūķi esot sūtīti, lai uznestu viņu triumfa virsotnē.

-   Viņu… Dinerīsu?

-   Benero ir atsūtījis ziņu no Volantes viņas atnākšana nozīmē sena pareģojuma piepildīšanos. Haldons palocīja galvu. Viņa esot dzimusi no dūmiem un sāls, lai radītu pasauli no jauna. Viņa esot Azora Aliai iemiesojums… un viņas uzvara pār tumsu nesišot vasaru, kas nekad nebeigšoties… pati nāve viņas priekšā liekšot celi, un visi, kas kritīšot, cīnoties par viņu, atdzimšot…

-   Vai es atdzimšu šajā pašā miesā? Tīrions apvaicājās. Pūlis kļuva lielāks, un punduris juta, kā ļaudis ap viņu saspiežas ciešāk. Kas n Benero?

-   Sarkanā tempļa augstais priesteris Volantē, Haldons sarauca pie ri. Viņš ir Patiesības liesma, Gudrības gaisma, Gaismas Dieva pirmais kalps, R’lora vergs.

Vienīgais sarkanais priesteris, ko Tīrions pazina, bija Toross no Mi ras tuklais, labsirdīgais, allaž ar vīnu nolējies uzdzīvotājs, kas nosita laiku Roberta galmā, dzerdams karaļa smalkākos vīnus un turnīros aiz dedzinādams zobenu.

-    Ja jāielaižas darīšanās ar priesteriem, tad labāk ar tādiem, kuri ir resni, samaitāti un ciniski,viņš sacīja Haldonam. Kuri zviln mīkstos atlasa spilvenos, knibina saldumus un samaitā mazus zēnus. No tiem, kas tic dieviem, ir gaidāmas vienas vienīgas nepatikšanas.

-   Mēs, iespējams, varam šīs nepatikšanas izmantot savā labā. Es zinu, kur mēs atradīsim atbildes. Haldons garām varonim bez galvas gāja uz lielu mūra iebraucamo vietu laukuma malā. Virs durvīm karājās milzīga spilgtās krāsās izkrāsota bruņurupuča čaula. Iekšā simtiem blāvu sarkanu sveču mirguļoja kā tālas zvaigznes. Tur oda pēc ceptas gaļas un garšvielām, bet vergu meitēns ar bruņurupuci uz vaiga lēja kausos gaišzaļu vīnu. Haldons apstājās durvīs.

-   Mums jāiet turp, pie tiem diviem.

Nišā divi vīri, noliekušies pār akmenī grebtu sīvases galdiņu, sarkanās sveces gaismā pētīja figūras. Viens bija kalsns, ar dzeltenīgu miesu, plāniem melniem matiem un smailu degunu. Otrs bija plecīgs, apaļu vēderu un ciešām matu sprogām, kas krita pār apkakli. Neviens no viņiem pat nepaskatījās uz nācēju pusi, līdz Haldons pievilka krēslu pie viņu galda un paziņoja:

-   Mans punduris spēlē sīvasi labāk nekā jūs abi kopā.

Lielākais atrāva skatienu no spēles, neapmierināti palūkojās uz miera traucētājiem un kaut ko noteica Senās Volantes mēlē, bet tik ātri, ka Tīrionam nebija nekādu cerību dzirdēto uztvert.

-   Vai viņš tiek pārdots? vīrietis pajautāja Rietmalas kopējā valodā.

Triarha zvērnīcai ir vajadzīgs punduris, kurš spēlē sīvasi.

-   Jollo nav vergs.

-   Skāde. Tievais pabīdīja oniksa ziloni.

Vīrs, kurš galda otrā pusē spēlēja ar alabastra karaspēku, nosodoši s.iknieba lūpas un pastūma smago zirgu.

-   Kļūda, Tīrions iejutās lomā.

-   Lai tā būtu, tievais atbildēja un pagāja ar savu smago zirgu. Tūdaļ sokoja vairāki aši gājienu, un beigu beigās tievais ar smaidu pavēstīja:

-   Nāve, draugs.

Lielākais nikni nopētīja situāciju uz galdiņa, tad piecēlās un kaut ko Izmeta savā mēlē. Viņa pretinieks iesmējās.

-   Liecies mierā. Punduris neož tik draņķīgi, kā tu spēlēji. Viņš norādīja Tīrionam uz tukšo krēslu. Uzspēlēsim ar tevi. Liec galdā sudrabu, un paskatīsimies, cik labi tu to spēli proti.

"Kuru spēli?" Tīrionam gribējās pavaicāt.

-   Man labāk padodas spēlēšana ar pilnu vēderu un vīna kausu rokā.

Tievais bez kurnēšanas pagriezās un pieteica verdzenei, lai atnes viņiem ēdienus un dzērienus.

-   Godājamais Kavo Nogarīss Selhorisā ir muitnieks. Man vēl nekad nav izdevies viņu uzveikt sīvasē.

Tīrions saprata domu.

-   Varbūt man paveiksies. Viņš atvēra muķi un blakus spēles galdiņam krāva monētas stabiņā, līdz Kavo atplauka smaidā.

Kamēr abi aiz sīvases aizslietņa izkārtoja figūras, Haldons ierunājās:

-   Kādas ziņas no upes lejteces? Vai būs karš?

-   Jankaī jau labprāt pakarotu, Kavo paraustīja plecus. Viņi sevi sauc par gudrajiem saimniekiem. Par viņu gudrību es nevaru spriest, bet viltības viņiem netrūkst. Ir ieradies viņu sūtnis ar zelta lādēm, dārgakmeņiem, diviem simtiem vergu, jaunām meitenēm un zēniem ar gludu miesu, kuri ir apmācīti septiņu nopūtu mākslā. Esmu dzirdējis, ka viņa rīkotās dzīres esot neaizmirstamas un viņa dotie kukuļi izšķērdīgi.

-   Vai tad jankaieši būtu nopirkuši jūsu triarhus?

-   Tikai Nīsosu. Kavo novāca aizslietni un izpētīja Tīriona armijas izvietojumu. Malako, lai arī vecs un bezzobains, tomēr ir tīģeris, savukārt Donifoss par triarhu ievēlēts vairs netiks. Pilsēta alkst pēc kara.

-    Kāpēc? Tīrions gribēja zināt. Mīrīna ir tālu aiz jūras. Kā gan tā mazā, jaukā karalienīte būtu aizvainojusi Seno Volanti?

-   Jaukā? Kavo iesmējās. Ja kaut puse no visāhn baumām, kas atklīst no Vergu līča otras puses, ir taisnība, tā karalienīte ir īsts briesmonis. Viņa esot asinskāra, un tos, kuri runā pretī, viņa sēdinot uz mietiem, kur tie mirstot lēnā nāvē. Viņa esot ragana, kas baro pūķus ar jaundzimušiem bērniem, un zvērestu lauzēja, kas piesmejot dievus, laužot pamierus, iebiedējot sūtņus un vēršoties pret tiem, kuri viņai uzticami kalpojuši. Viņas baudkāre esot neremdināma, viņa kopojoties ar vīriešiem, sievietēm, einuhiem un pat suņiem un bērniem, un tam ir beigas, kurš nespēj viņu apmierināt. Viņa atdodot savu miesu vīriešiem, lai paņemtu viņu dvēseles.

"Lieliski," Tīrions nodomāja. "Ja viņa atdos savu miesu man, tad var dabūt manu dvēseli, lai cik tā būtu sīka un kroplīga."

-   Tā stāsta, Haldons iebilda, bet stāstītāji ir vergturi, kurus viņa patriekusi no Astaporas un Mīrīnas. Tīrā apmelošana.

-    Meli vislabākie ir tad, ja tajos ir kāds nieks patiesības, atsaucās Kavo, bet tās meičas īsto grēku nevar noliegt. Šis uzpūtīgais skuķis ir

iedomājies satriekt vergu tirdzniecību, bet tā nekad nav bijusi ieslēgta Vergu līča apkaimē vien. Tā ir daļa no tirdzniecības, kas aptver visu pasauli, un Pūķu Karaliene ūdeni ir saduļķojusi. Aiz Melnā mūra valdnieki no senām dzimtām naktīs nespēj mierīgi gulēt, jo jāklausās, kā ķēķī vergi trin garos nažus. Vergi audzē mūsu pārtiku, tīra mūsu ielas, māca mūsu jauniešus. Viņi sargā mūsu mūrus, airē mūsu galeras, izcīna mūsu kaujas, bet tagad, paskatoties uz austrumiem, viņi redz, kā tālumā mirdz šī jaunā karaliene, Važu rāvēja. Senās asinis to necietīs. Viņu ienīst arī nabagi, jo pat pretīgākais ubags ir augstākas kārtas nekā vergs, bet tā Pūķu Karaliene viņam atņems šo mierinājumu.

Tīrions pavirzīja uz priekšu šķēpnešus. Kavo atbildēja ar vieglo zirgu, bet Tīrions par lauciņu pārvietoja arbaletus un teica:

-    Tas sarkanais priesteris uz laukuma gan domā, ka Volantei jākaro sudrabainās karalienes pusē, nevis pret viņu.

-    Sarkanie priesteri labāk varētu pievaldīt mēles, Kavo Nogarīss atbildēja. Starp viņu piekritējiem un tiem, kas pielūdz citus dievus, jau ir bijušas sadursmes. Benero ar savu muldēšanu tikai savelk naida mākoņus pār savu galvu.

-    Un kas tā par muldēšanu? punduris jautāja, grozīdams pirkstos kājnieku, un muitnieks atmeta ar roku.

-   Volantē tūkstošiem vergu un brīvlaisto ik vakaru salasās uz laukuma pie tempļa un klausās, kā Benero brēc par asiņojošām zvaigznēm un ugunīgu zobenu, kas attīrīšot pasauli. Viņš sludina, ka Volante noteikti sadegšot, ja triarhi pacelšot ieročus pret sudrabaino karalieni.

-   To pat es spēju pareģot. Re, vakariņas.

Vakariņās bija šķīvis ar ceptu kazas gaļu uz sīpolu šķēlītēm. Gaļa bija vircota un smaržīga, apcepta no ārpuses, bet sarkana un sulīga iekšpusē, Tīrions paņēma gabaliņu. Tas bija tik karsts, ka dedzināja pirkstus, bet tik gards, ka viņš nespēja noturēties, nepaņēmis vēl vienu. Gaļai punduris uzdzēra gaišzaļo Volantes dziru, kas drīzāk atgādināja vīnu, ko viņš nebija dzēris jau veselu mūžību.

-   Ļoti garšīgi, viņš atzina un pacēla pūķi. Vissvarīgākā figūra ■pelē, Tīrions paziņoja, noņemot no galdiņa vienu no Kavo ziloņiem.

Un Dinerīsai Tārgārjenai to esot trīs.

Trīs gan, Kavo piekrita, pret trīsreiz trim tūkstošiem ienaidnieku. Grazdans mo Erazs nebija vienīgais Dzeltenās pilsētas sūtnis. Kad gudrie saimnieki sacēlās pret Mīrīnu, kopā ar viņiem gāja arī Jaunās Gi•..is leģioni, tolosieši, elīrieši un pat dotraki.

-   Jums pašiem pie vārtiem stāv dotraki, Haldons atgādināja. Hals Pono.

-   Zirgu pavēlnieki atnāk, mēs viņus apdāvinām, un viņi aiziet, Kavo atmeta ar roku, vēlreiz pagāja ar katapultu, sagrāba saujā Tlriona alabastra pūķi un noņēma to no galdiņa.

Pēc tam sekoja viena vienīga slepkavošana, lai gan pundurim izdevās noturēties vēl kādu duci gājienu.

-   Laiks liet rūgtas asaras, Kavo beigu beigās ieminējās, savākdams saudraba kaudzīti. Vēl vienu spēli?

-    Nav vajadzīgs, Haldons atteica. Mans punduris jau ir dabūjis mācību, ka jābūt pieticīgākam. Domāju, ka ir laiks doties atpakaļ uz laivu.

Kad viņi izgāja uz laukuma, ugunskurs vēl joprojām dega, taču priesteris bija nozudis un pūlis sen izklīdis. Bordeļa logā mirdzēja sveces, no iekšienes skanēja sievietes smiekli.

-   Nakts vēl tikko sākusies, Tīrions teica. Kavo varbūt nemaz nav pateicis visu, bet maukas bieži vien daudz uzzina no vīriešiem, kurus apkalpo.

-   Vai tev tik ļoti vajag sievieti, Jollo?

-   Ja vienīgā mīļākā ir paša roka, tas ātri apnīk. "Varbūt Selhorīsa ir tā vieta, kur paliek maukas. Tīša varbūt pat tagad ir te ar asaru uz vaiga.”

-   Es gandrīz noslīku, un vīram pēc tam ir vajadzīga sieviete. Turklāt man vajag pārliecināties, ka daikts nav pārvērties akmenī.

Pusmestrs iesmējās.

-   Gaidīšu tevi krogā pie vārtiem. Dari savas darīšanas ātri.

-   Par to nebaidies. Vairums sieviešu cenšas ar mani visu paveikt pēc iespējas ātrāk.

Bordelis bija visai pieticīgs salīdzinājumā ar tiem, kurus punduris bieži apmeklēja Lanisportā un Karaļa ostā. īpašnieks nerunāja citās valodās kā vien volantiešu, taču gana labi saprata sudraba šķindu, tāpēc ieveda Tīrionu garā zālē, kur smaržoja pēc vīraka un garlaikojās četras verdzenes dažādās kailuma stadijās. Tīrions lēsa, ka divas no viņām bija nosvinējušas vismaz četrdesmit vārda dienas, bet visjaunākā bija piecpadsmit vai sešpadsmit gadus veca.

Neviena gan nebija tik atbaidoša kā maukas, kuras viņš bija redzējis ostā, lai arī par skaistām viņas nosaukt bija ļoti grūti. Viena pavisam noteikti bija grūta, otra resna ar dzelzs gredzeniem krūšgalos. Visām četrām zem vienas acs bija uztetovētas asaru lāses.

-   Vai jums ir kāda meitene, kas runā Rietmalas mēlē? Tīrions apvaicājās. īpašnieks nesaprata ne vārda, tāpēc punduris atkārtoja jautājumu augšvallriešu izloksnē. Šoreiz saimnieks pāris vārdus saprata un atbildēja volantiešu valodā.

-   Saulrieta meitene, tas bija viss no šīs atbildes spēja izlobīt Tīrions, kurš nosprieda, ka tas nozīmē meiteni no saulrieta karaļvalsts.

Visā namā tāda meitene bija tikai viena, un tā nebija Tīša. Viņai bija vasarraibumaini vaigi un rudi sprogaini mati, kas solīja vasarraibumainas krūtis un rudu kušķi kājstarpē.

-   Derēs, Tīrions sacīja, un man vajag arī blašķi pie sarkanmates prasās sarkanvīns.

Mauka šaudīgām acīm vēroja pundura seju, bez deguna.

-   Vai es tev riebjos, mīļumiņ? Es esmu riebīgs radījums to tev varētu apliecināt mans tēvs, ja nebūtu beigts un sapuvis.

Lai arī meiča izskatījās kā no Rietmalas nākusi, viņa ne vārda nerunāja kopējā valodā. "Varbūt viņu bērnībā sagūstījusi vergu tirgotāji." Viņam guļamkambaris bija mazs, taču uz grīdas bija mīriešu paklājs un salmu cisu vietā dūnu pēlis. "Ir redzētas baisākas vietas."

-   Vai pateiksi, kā tevi sauc? Tīrions jautāja, paņemot no viņas rokām vīna kausu. Nē? Vīns bija stiprs un skābs, tam tulkojuma nevajadzēja.

-   Tad paliksim pie tavas petenes. Viņš ar plaukstas virspusi noslaucīja muti. Vai esi kādreiz gulējusi ar briesmoni? Ja ne, tad šī būs pirmā reize. Velc nost drānas un gulies uz muguras, ja neiebilsti. Vai arī ne.

Viņa neizpratnē lūkojās uz punduri, tāpēc viņš atņēma tai blašķi un pacēla brunčus pāri galvai. Tagad meiča saprata, kas no viņas tiek prasīts, taču viņa nebija tā jaukākā gultas biedrene. Tīrions tik ilgi bija izticis bez sievietes, ka piepildīja viņu ar šļācienu jau pēc trešā grūdiena.

Viņš novēlās no meičas un drīzāk juta kaunu nekā apmierinājumu. "Tā bija kļūda. Par kādu briesmoni es esmu kļuvis!"

-   Vai pazīsti sievieti vārdā Tīša? viņš jautāja, skatoties, kā sēkla no meičas tek gultā. Mauka neatbildēja. Vai tu zini, kur paliek maukas?

Viņa neatbildēja arī šoreiz. Uz meičas muguras krustām šķērsām izvijās rētas. "Tā skuķe guļ kā beigta. Tikpat labi es varēju izdrāzt mironi." Pat viņas acis izskatījās mirušas. "Viņai pat nav spēka mani ienīst."

Pundurim vajadzēja iedzert. Kārtīgi iedzert. Tīrions pagrāba blašķi abās rokās un pielika to pie mutes. Vīns sarkanās strūklās tecēja kaklā un pāri zodam. Tas pilēja no bārdas un sūcās pēlī, un sveces gaismā likās tikpat tumšs kā vīns, ar kuru tika noindēts Džofrejs. Kad blašķe bija

tukša, punduris aizmeta to kaktā un, tikko turēdamies kājās, naktspoda meklējumos noslīdēja uz grīdas. Naktspoda nebija. Viņam sadumpojās vēders, un jau pēc mirkļa mazais vīriņš, tupēdams četrrāpus, vēma uz paklāja brīnišķīgā mlriešu paklāja, kas bija'tikpat ērts kā meli.

Mauka izmisumā sāka kliegt. "Vainīgs, protams, būšu es," viņš nokaunējies aptvēra.

-              Nogriez man galvu un aiznes Karaļa ostu, Tirions piedāvāja.

-   Mana māsa tevi padarīs par valdnieci un neviens tevi vairs nepērs.

Meiča nesaprata ari to, tāpēc punduris papleta viņas kājas, iekārtojās starp tām un paņēma viņu vēlreiz, jo vismaz to valodu viņa saprata.

Tā kā vīns bija izdzerts un Tirions pats visu izdarījis, viņš aizsvieda meičas drānas pie durvīm. Mauka tās paķēra un aizsteidzās, atstājot viņu vienu tumsā. Punduris grima arvien dziļāk pēli. "Esmu nāvīgi piedzēries.” Viņš neuzdrīkstējās aizvērt acis, jo baidījās iemigt aiz sapņu robežas viņu gaidīja Sēras. Stāvās un slidenās akmens kāpnes bija bezgalīgas un nodevīgas, un kaut kur augšā bija Aizplīvurotais valdnieks. "Es negribu pie Aizplīvurotā valdnieka." Tirions apģērbās un streipuļoja uz kāpņu pusi. "Grifs mani nodīrās. Un kāpēc ne? Ja kāds punduris vispār ir pelnījis nodīrāšanu, tad tas esmu es."

Pusceļā viņš paklupa. Tīrionam tomēr izdevās ar rokām mīkstināt kritienu un pārvērst to neveiklā kūlenī. Maukas bordeļa pirmajā stāvā pārsteigtas pacēla galvas, kad punduris kāpņu galā piezemējās. Nostājies uz kājām, viņš paklanījās.

-   Piedzēries es esmu veiklāks. Viņš pagriezās pret īpašnieku. Baidos, ka būšu sabojājis jūsu paklāju. Meiča pie tā nav vainīga, es samaksāšu. Punduris izvilka sauju monētu un pasvieda tās īpašniekam.

-   Velnēn, aiz muguras ierunājās dobja balss.

Zāles kaktā ēnā sēdēja vīrs ar mauku klēpī. "Šo meiču es neredzēju. Būtu redzējis, būtu vedis augšā nevis vasarraibumaino, bet viņu." Meitene bija jaunāka par pārējām, slaida, glīta, ar gariem, sudrabainiem matiem. Spriežot pēc izskata līsiete, bet virs, kura klēpi viņa sēdēja, bija no septiņām valstībām. Drukns, platiem pleciem, gadus četrdesmit vecs vai vecāks. Puse pakauša bija kaila, taču vaigus un zodu klāja stīvi rugāji, turklāt rokas bija tik biezi noaugušas, ka matiņi spraucās ārā pat uz pirkstu kauliņiem.

Tīrionam viņš tūdaļ neiepatikās, un lielais, melnais lācis uz apmetņa viņam patika vēl mazāk. "Vilna. Tādā karstumā viņam ir vilnas drānas. Kas gan vēl būtu tik nolāpīti jucis, ja ne kāds bruņinieks?"

-   Priecājos dzirdēt kopējo valodu tik tālu no mājām, viņš piespieda sevi pateikt, taču baidos, ka būsiet sajaucis. Mani sauc Hugors Kalns. Vai drīkstu jums izmaksāt kausu vīna, draugs?

-   Esmu jau gana dzēris. Bruņinieks atgrūda mauku un piecēlās kājās. Zobensiksna karājās viņam blakus uz vadža. Svešinieks pasniedzās un izvilka zobenu. Tērauds nočabēja pret ādu. Maukas sveču gaismā mirdzošām acīm kāri noskatījās, īpašnieks bija nozudis. Tagad tu esi mans, Hugor.

Tīrions nespēja ne aizbēgt no bruņinieka, ne uzveikt viņu, un tik smagā dzērumā nespēja arī pārspēt viltībā.

-   Un ko tu ar mani darīsi? viņš iepleta rokas.

-   Vedīšu prom, bruņinieks sacīja. Pie karalienes.

DINERĪSA

Galaza Galāre ieradās pie Lielās piramīdas divpadsmit balto žēlsiržu pavadīta tās bija dižciltīgas meitenes, kuras vēl bija pārāk jaunas, lai kalpotu tempļa prieka dārzos. Lepnā večiņa viscaur zaļās drānās lieliski izskatījās kopā ar jaunajām meitenēm baltos šķidrautos, kas sargāja viņu nevainību.

Karaliene silti ar viņām sasveicinājās, bet tad lika Misandeī pabarot un izklaidēt meitenes, kamēr pati divatā ietur vakariņas ar zaļo žēlsirdi.

Viņas pavāri bija pagatavojuši brīnišķīgu maltīti jērgaļu medū ar saberztām piparmētrām, ko pasniedza ar mazajām zaļajām vīģēm, kas viņai tik ļoti garšoja. Divi Denijas iemīļotie ķīlnieki pasniedza ēdienu un pieskatīja, lai kausi ir pilni tie bija maza meitene vārdā Ķeza ar acīm kā stirnai un kaulains puišelis vārdā Grazars. Abi bija brālis ar māsu un zaļās žēlsirdes radinieki, kurus atnācēja sabučoja un apvaicājās, vai viņi uzvedušies labi.

-    Viņi ir ļoti jauki bērni, Denija apliecināja. Ķeza man dažreiz padzied, viņai ir laba balss. Bet sīrs Baristens apmāca Grazaru un citus zēnus rietumu bruņniecības mākslās.

-    Bērni ir mani radinieki, zaļā žēlsirde sacīja, kamēr Ķeza lēja viņas kausā tumšsarkanu vīnu. Man prieks, ka viņi labi kalpo augstībai. Ceru, ka es arī būšu noderīga. Vecās sievietes mati bija sirmi un āda plāna kā pergaments, taču gadi nebija aptumšojuši viņas acis tās bija tikpat zaļas kā viņas talārs, skumjas, gudrības pilnas. Atvainojiet, ka to saku, bet gaišība izskatās… nogurusi. Vai jūs izguļaties?

Denija tikko noturējās neiesmējusies.

-   Ne pārāk labi. Pagājušajā naktī tumsas aizsegā trīs kartiešu galeras aizpeldēja augšup pa Skahazadanu. Mātes vīri šāva tām pa burām ar degošām bultām un meta uz klāja podus ar degošu piķi, taču galeras pašāvās garām tik naski, ka nekādus lielos postījumus mēs tām nenodarījām. Kartieši grib slēgt mums upi tāpat, kā ir noslēguši līci, un viņi vairs nav vieni. Viņiem pievienojušās trīs galeras no Jaunās Gisas un barkass no Tolosas. Tolosieši par atbildi uz draudzības aicinājumu nosauca Deniju par mauku un pieprasīja, lai viņa atjauno Mīrīnā dižos saimniekus. Un tā bija pat pieņemama atbilde salīdzinājumā ar to, kuru ciedra koka kastē atveda karavāna no Mantarlsas kastē bija iesālītas trīs viņas sūtņu galvas. Varbūt jūsu dievi spēj mums līdzēt? Palūdziet, lai tie atsūta vētru, kas aizpūš galeras no līča.

-   Es lūgšos un nesīšu upuri. Varbūt Gisas dievi mani sadzirdēs. Galaza Galāre, nenovēršot skatienu no Denijas, iedzēra malku vīna. Vētras plosās gan pilsētā, gan aiz tās mūriem. Dzirdēju, ka pagājušajā naktī atkal nogalēti brīvlaistie.

-   Trīs. To sakot, viņai mutē palika rūgta pēcgarša. Tie gļēvuļi uzbrukuši audējām brīvlaistām sievietēm, kas nevienam neko ļaunu nav nodarījušas. Viņas tikai radīja brīnišķīgas lietas. Man pie gultas karājas gobelēns, ko viņas man uzdāvināja. Harpijas dēli salauzuši stelles, izvarojuši viņas un pēc tam visām pārgriezuši rīkles.

-   Jā, tā mums tika teikts. Un gaišība vienalga spēj atrast drosmi, lai uz slepkavošanu atbildētu ar žēlsirdību. Jūs neesat ne pirkstu piedūrusi dižciltīgajiem bērniem, kas ir piejums par ķīlniekiem.

-   Vēl ne. Denija bija pieķērusies saviem jaunajiem aizbilstamajiem. Vieni bija kautrīgi, citi drosmīgi, vieni jautri, citi drūmi, taču visi bija bez vainas. Kas tad man pienesīs vīnu un pasniegs vakariņas, ja es nokaušu savus apkalpotājus? viņa pūlējās pajokot.

-    Dzirdējām, ka Skūtgalvis viņus izbarošot pūķiem, priesteriene nesmaidīja. Dzīvību pret dzīvību. Par katru nokauto Bronzas zvēru i-sot jāmirst vienam bērnam.

Denija stumdīja pa šķīvi ēdienu, lai tikai nejauši nepalūkotos uz Ga/aru un Ķezu, jo baidījās, ka sāks raudāt. "Skūtgalvim ir cietāka sirds nekā man." Viņi vai duci reižu jau bija strīdējušies par gūstekņiem.

Harpijas dēli savās piramīdās ņirdz par mums, Skahazs vēl tajā rītā teica: Kāda jēga ņemt ķīlniekus, ja jūs viņiem atstājat galvas uz ple. iem? Viņa acīs Denija bija vāja sieviete. "Pietika jau ar Hazeju. Kāds labums no miera, kas nopirkts par mazu bērnu asinīm?"

-   Ne jau ķīlnieki ir slepkavas, Denija vārā balsī sacīja zaļajai žēlsirdei. Es neesmu miesniece.

-   Par to Mīrīna ir jums pateicīga, Galaza Galāre atbildēja. Ir dzirdēts, ka Astaporas Miesnieku Karalis esot miris.

-   Viņu nokāva paša kareivji, kad viņš tiem pavēlēja uzbrukt Jankaī, viņa ar rūgtumu paskaidroja. Bet viņš vēl nebija atdzisis, kad jau kāds cits stājās viņa vietā un nosauca sevi par Kleonu Otro. Šis valdīja astoņas dienas, līdz viņam tika pārgriezta rīkle, bet kroni pieprasīja viņa slepkava. Pirmā Kleona mīļākā arī, un astaporieši abus iesauca par karali Rīkļurāvēju un karalieni Mauku. Viņu atbalstītāji karo ielās, kamēr jankaieši ar saviem algotņiem gaida pie pilsētas vārtiem.

-   Drūmi laiki. Gaišība, vai drīkstu jums dot padomu?

-   Jūs jau zināt, cik augstu es vērtēju jūsu gudrību.

-   Tad klausiet mani un apprecieties.

-   Ak tā… Denija to nebija gaidījusi.

-   Esmu dzirdējusi jūs sakām, ka esat tikai jauna meitene. Paskatoties uz jums, tiešām šķiet, ka esat vēl bērns, pārāk jauns un trausls, lai stātos pretī tādiem pārbaudījumiem. Jums blakus vajadzīgs karalis, kas palīdz nest šo nastu.

Denija uzdūra gabalu jērgaļas, nokoda kumosiņu un lēni to košļāja.

-   Sakiet, vai tas karalis spēs piepūst vaigus un aizpūst Ksaro galeras atpakaļ uz Kārtu? Vai viņš spēs, sasitot plaukstas, pārraut Astaporas aplenkumu? Vai viņš spēs pabarot manus bērnus un atjaunot mieru pilsētas ielās?

-   Vai jūs pati to spējat? zaļā žēlsirde atvaicāja. Karalis nav dievs, tomēr stiprs cilvēks iespēj ļoti daudz. Mana tauta, skatoties uz jums, saskata vien aizjūras iekarotāju, kas ieradies, lai slepkavotu mūs un paverdzinātu mūsu bērnus. Karalis šo priekšstatu varētu mainīt. Augstdzimis tīru Gisas asiņu karalis var samierināt pilsētu ar jūsu valdīšanu. Citādi baidos, ka tā beigsies tāpat kā sākās asinīs un ugunī.

Denija muļļāja šķīvī ēdienu.

-   Un kuru gan Gisas dievi ieteiktu man ņemt par vīru un samierinātāju?

-   Hizdaru zo Loraku, Galaza Galāre pārliecināti atbildēja.

-    Kāpēc Hizdaru? Denija pat nepūlējās slēpt izbrīnu. Skahazs ir tikpat dižciltīgs.

-     Skahazs ir Kandaks, Hizdars Loraks. Lai gaišība man piedod, bet atšķirību var nesaskatīt tikai cilvēks, kas nav gisietis. Bieži ir gadījies dzirdēt, ka jūsos ritot īgona Iekarotāja, Džihirīsa Gudrā un Dairona

Pūķa asinis. Hizdarā rit Mazdana Diženā, Hazraka Skaistā un Zaraka Atbrīvotāja asinis.

-   Viņa senči ir tikpat beigti kā manējie. Vai Hizdars piecels no kapa viņu rēgus, lai pasargātu Mīrīnu no ienaidniekiem? Man ir vajadzīgs vīrs ar kuģiem un zobeniem, bet jūs man piedāvājat senčus.

-    Mēs esam sena tauta, un senči mums nozīmē ļoti daudz. Apprecieties ar Hizdaru zo Loraku un dāvājiet viņam dēlu tas būs dēls, kura tēvs ir harpija, bet māte pūķis. Līdz ar to piepildīsies senie pareģojumi un jūsu ienaidnieki izkusīs kā sniegs.

"Viņš būs ērzelis, kas izjās pasauli." Denija zināja visu par pareģojumiem

-   tie bija veidoti no vārdiem, un vārdi bija vējš. Lorakam nebūs nekāda dēla, nebūs nekāda mantinieka, kas apvienotu harpijas ar pūķiem. "Kad saule lēks rietumos un rietēs austrumos, kad jūras izžūs un vējš kalnus nesīs pa gaisu kā sausas lapas." Tikai tad viņas klēpis atkal kļūs auglīgs…

…taču Dinerīsai Tārgārjenai bija vēl desmitiem tūkstoši bērnu, kas godāja viņu kā māti, kad viņa sarāva to važas. Viņa iedomājās par Misandeī brāli Stipro Vairogu un Rilonu Rī, kas prata tik skaisti spēlēt arfu. Viņus neatdzīvinās nekāda laulība, bet, ja vīrs var palīdzēt apturēt slepkavošanu, tad viņai bija jāprecas to viņa bija parādā mirušajiem.

"Ja es apprecēšos ar Hizdaru, vai Skahazs vērsīsies pret mani?" Skahazam viņa uzticējās vairāk nekā Hizdaram, taču Skūtgalvis būtu drausmīgs karalis viņš ātri aizsvilās dusmās un lēni piedeva. Denija neredzēja jēgu precēties ar vīrieti, kuru ļaudis ienīda tāpat kā viņu pašu. Turpretī 1 lizdars, šķiet, bija labi ieredzēts.

-   Ko par to domā mans topošais vīrs? viņa pavaicāja zaļajai žēlsirdei. "Ko viņš par mani domā?"

-   Gaišībai atliek vien viņam to pajautāt. Godājamais Hizdars gaida lejā. Lieciet viņu atvest, ja neiebilstat.

"Tu pārāk daudz atļaujies, priesteriene," karaliene nodomāja, taču apvaldīja dusmas un piespieda sevi pasmaidīt.

-   Kāpēc ne? Viņa pasauca sīru Baristenu un lika vecajam bruņiniekam atvest Hizdaru.

-   Jākāpj ir augstu lai Neaptraipītie viņam palīdz.

Kad dižciltīgais vīrietis beidzot ieradās, zaļā žēlsirde jau bija paēdusi.

-   Ja gaišība neiebilst, es varētu iet prom. Nešaubos, ka jums ar godājamo Hizdaru ir daudz ko pārrunāt. Veča noslaucīja no lūpām medu, noskūpstīja Ķezu un Grazaru uz pieres un nolaida pāri sejai zīda plīvuru. lešu uz Žēlsirdības templi un lūgšu dievus, lai viņi rāda karalienei gudrības ceļu.

Kad priesteriene bija aizgājusi, Denija lika Ķezai pieliet kausu, atlaida bērnus un pavēlēja ielaist Hizdaru zo Loraku. "Un ja viņš bildis kaut vienu vārdu par cīņu bedrēm, es nometīšu viņu no terases."

Zem polsterētās vestes Hizdaram mugurā bija vienkāršs zaļš talārs. Viņš ienāca ar svinīgu sejas izteiksmi un zemu paklanījās.

-            Vai jums priekš manis smaids nav aiztaupījies? Denija apjautājās,

-   Vai tiešām esmu tik briesmīga?

-   I.īdzās tādai dailei es vienmēr kļūstu nopietns.

Tas bija labs sākums.

-   Iedzeriet kopā ar mani. Denija pati sev ielēja vīnu. Jūs jau zināt, kāpēc esat šeit zaļā žēlsirde domā, ka tad, ja es jūs ņemšu par viru, mani ienaidnieki izgaisīšot.

-    Es gan neņemtos tik drosmīgi apgalvot. Cilvēks dzimst, lai cīnītos un ciestu, un ienaidnieki izgaist tikai tad, kad mēs nomirstam. Tomēr es varētu jums palīdzēt. Man ir zelts, draugi un ietekme, turklāt manās dzīslās rit Senās Gisas asinis. Lai arī nekad neesmu bijis precējies, man ir divi ārlaulības bērni, tāpēc mantinieku pagādāt jums varu. Es varu samierināt pilsētu ar jūsu valdīšanu un apturēt naksnīgo slepkavošanu ielās.

-    Tiešām? Denija pētīja vīrieša acis. Kāpēc lai harpijas dēli jūsu dēļ noliktu dunčus? Vai esat viens no viņiem?

-   Nē.

-   Bet vai jūs man pateiktu, ja būtu?

-   Nē, viņš iesmējās.

-   Skūtgalvis prot noskaidrot patiesību.

-   Nešaubos, ka Skahazs ātri vien man liktu atzīties. Viena diena viņa sabiedrībā, un es jau būtu viens no harpijas dēliem. Pēc divām dienām es būtu pati harpija, bet pēc trim izrādītos, ka es vēl bērnībā Rietumu karaļvalstī nokāvu jūsu tēvu. Tad viņš uzdurtu mani uz mieta un noskatītos, kā es mirstu… bet pēc tam slepkavošana turpinātos. Hizdars pieliecās Denijai tuvāk. Vai ari varat mani apprecēt un ļaut man izbeigt vardarbību.

-   Kāpēc lai jūs gribētu man palīdzēt? Kroņa dēļ?

-   Nenoliegšu, ka kronis man piestāvētu gluži labi, bet ir vēl šis tas. Vai tas būtu dīvaini, ja es gribētu aizstāvēt savus ļaudis tāpat, kā jūs aizstāvat savus brīvlaistos? Mīrīna neizturēs vēl vienu karu, gaišība.

Tā bija laba un godīga atbilde.

-   Es nekad neesmu alkusi pēc kara. Es vienreiz jau sakāvu Jankaī un atbrīvoju pilsētu, lai gan būtu varējusi to izlaupīt. Es atteicos apvienoties

ar karali Kleonu, kad viņš devās tai uzbrukt. Pat tagad, kad Astapora ir aplenkumā, es nemainu savu nostāju. Un Karta… nekad neesmu kartiešiem nodarījusi neko ļaunu…

-  Apzināti nē, bet Karta ir tirgotāju pilsēta, viņiem patīk sudraba šķinda un zelta dzeltenais mirdzums. Jūs iznīcinājāt vergu tirdzniecību, un triecienu sajuta visi no Rietmalas līdz Ašaī. Karta ir atkarīga no vergiem, arī Tolosa, Jaunā Gisa, Līsa, Tīroša, Volante… saraksts ir garš, karaliene.

-  Lai viņi nāk šurp es viņiem būšu skarbāks pretinieks nekā Kleons. T.s labāk miršu cīnoties, nekā ļaušu savus bērnus atkal sakalt važās.

-   Bet var iet arī citu ceļu. Domāju, ka jankaiešus var pierunāt, lai viņi ļauj jūsu brīvlaistajiem ļaudīm palikt brīviem, ja gaišība piekristu, ka Dzeltenā pilsēta drīkst tirgoties ar vergiem un apmācīt tos. Tad vairs nevajadzēs liet asinis.

-  Atskaitot to vergu asinis, kurus jankaieši tirgos un apmācīs, Denija atteica, tomēr saskatīja viņa vārdos jēgu. "Tas, iespējams, ir labākais i isinājums, uz kādu varam cerēt." Jūs vēl neesat man atzinies mīlestībā.

-   Atzīšos, ja gaišībai tā labpatīk.

-   Tā nav atbilde, ko sniegtu iemīlējies vīrietis.

-  Kas ir mīlestība? Iekāre? Neviens vīrietis, kuram visas ķermeņa daļas ir savās vietās, nevar jūs neiekārot. Bet ne jau tāpēc es ar jums precētos. Pirms jūsu ierašanās Mīrīna lēnām mira. Mūsu valdnieki bija veci veči ar nokaltušiem daiktiem un vecenes, kuru krunkainās petenes bija apkaltušas putekļiem. Viņi tupēja piramīdās, dzēra aprikožu vīnu un melsa par Senās impērijas slavu, bet tikmēr pagāja gadu simti un pat pilsētas mūri sāka drupt. Ieradumi un piesardzība mūs turēja kā dzelzs tvērienā, bet jūs mūs pamodinājāt ar uguni un asinīm. Ir pienākuši jauni laiki, un tagad ir kļuvušas iespējamas jaunas lietas. Ņemiet mani par vīru.

"Viņš ir tīri izskatīgs," Denija sev teica, "un viņam ir karaļa runa."

-   Noskūpstiet mani, viņa pavēlēja.

1 lizdars vēlreiz paņēma viņas roku un noskūpstīja pirkstu galus.

Ne jau tā. Noskūpstiet mani tā, it kā es būtu jūsu sieva.

I lizdars satvēra Deniju aiz pleciem tik maigi, it kā viņa būtu putnēns, un, noliecies tuvāk, piespieda savas iūpas viņējām. Skūpsts bija viegls, '..iiīss un ašs, un Denija nekādu satraukumu nejuta.

Vai… noskūpstīt jūs vēlreiz? viņš jautāja.

-Nē.

Vannā uz terases ap kājām knibinājās mazās zivtiņas, un pat tās skūpstīja ar lielāku degsmi nekā Hizdars zo Loraks. Es jūs nemīlu.

-   Ar laiku tas var nākt pats no sevis, Hizdars paraustīja plecus. Tā mēdz notikt.

"Ar mums tā nenotiks," viņa nodomāja. "Vismaz tik ilgi, kamēr Dārio ir tuvumā. Es gribu viņu, nevis tevi."

-   Kādā jaukā dienā es gribēšu atgriezties Rietmalā, lai atgūtu septiņas valstības, kurās valdīja mans tēvs.

-   Kādu dienu jāmirst būs visiem, bet tāpēc nav bez mitas jādomā par nāvi. Es labāk izbaudu katru jaunu dienu.

-    Vārdi ir vējš, pat tādi kā "mīla" un "miers". Es vairāk uzticos darbiem. Septiņās valstībās bruņinieki veic pārbaudījumus, lai pierādītu, ka ir iecerētās jaunavas vērti. Viņi meklē burvju zobenus, lādes ar zeltu, kroņus, kas jāizzog no pūķu midzeņa.

-    Vienīgie zināmie pūķi pieder jums, Hizdars sarauca uzacis, un burvju zobeni ir sastopami vēl retāk. Es ar prieku pienesīšu jums gredzenus, kroņus, un lādes ar zeltu, ja jūsu to vēlaties.

-    Es vēlos mieru. Jūs sakāt, ka varat man palīdzēt un izbeigt slepkavošanu naktīs, un es saku: pierādiet. Izbeidziet šo ēnu karu, cienītais. Tas būs jūsu pārbaudījums. Dāvājiet man deviņdesmit dienas un deviņdesmit naktis bez slepkavībām, un es redzēšu, ka jūs esat troņa vērts. Vai jūs to varat?

-   Deviņdesmit dienas un deviņdesmit naktis bez miroņiem, un deviņdesmit pirmajā mēs svinam kāzas?

-   Iespējams, Denija bikli palūkojās uz Hizdaru. Taču jaunas meitenes mēdz būt niķīgas es varu sagribēt vēl arī burvju zobenu.

-   Tad jūs dabūsiet arī to, gaišība, Hizdars iesmējās. Jūsu vēlēšanās man ir pavēle. Varat jau likt, lai jūsu pārvaldnieks sāk gatavoties kāzām.

-   Nekas nespēs tik ļoti iepriecināt godājamo Reznaku.

Ja Mīrīnā ļaudis uzzinātu, ka gaidāmas kāzas, jau ar to vien pietiktu, lai iegūtu pāris mierpilnas naktis, kaut arī Hizdara pūliņi izrādītos neveiksmīgi. "Skūtgalvis nebūs apmierināts, bet Reznaks mo Reznaks dancos no prieka." Denija gan nezināja, kas no tā viņu satrauca vairāk. Viņai bija vajadzīgs Skahazs un viņa Bronzas zvēri, savukārt Reznaka padomiem viņa bija sākusi neuzticēties. "Uzmanies no smaržīgā senešala. Vai Reznaks ar Hizdaru bija uz vienu roku un zaļā žēlsirde ir sagādājusi man lamatas?"

Tiklīdz Hizdars zo Loraks bija aizgājis, Denijai aiz muguras nostājās sīrs Baristens baltajā apmetnī. Gadiem ilgais dienests Karaļsardzē baltajam bruņiniekam bija iemācījis būt nemanāmam, kad karaliene izklaidējas, bet viņš nekad neatgāja pārāk tālu. "Viņš visu zina," Denijai bija skaidrs, "un viņš to neatbalsta." Viņam bija saspringta sejas izteiksme.

-   Tā, Denija ierunājās, rādās, ka atkal jāiziet pie vīra. Vai tu par mani priecājies, sīr?

-   Kā pavēlat, gaišība.

-   Hizdars droši vien nav tas cilvēks, kuru tu man būtu izvēlējies, vai ne?

-   Nav manā varā izvēlēties jums vīru.

-   Nav gan, viņa piekrita, bet man ir svarīgi, lai tu saprastu. Mana lauta asiņo un mirst. Karaliene nepieder pati sev, viņa pieder karaļvalslij. Man jāizvēlas starp laulībām un slaktiņu, starp precībām un karu.

-   Gaišība, vai drīkstu runāt atklāti?

-   Kā vienmēr.

-   Ir vēl trešā iespēja.

-   Rietmala?

Bruņinieks palocīja galvu.

-   Esmu zvērējis kalpot gaišībai un pasargāt jūs no ļauna, lai kurp jūs ietu. Mana vieta ir jums blakus, vai jūs esat te vai Karaļa ostā… bet jūsu vieta ir Rietmalā, Dzelzs tronī, kas reiz piederēja jūsu tēvam. Septiņas valstības nekad nepieņems Hizdaru zo Loraku par savu karali.

-   Tāpat kā Mīrīna nepieņem Dinerīsu Tārgārjenu par savu karalieni. Zaļajai žēlsirdei ir taisnība: man līdzās ir vajadzīgs karalis ar gisiešu asinim. Citādi viņi allaž manī saskatīs neaptēstu iebrucēju, kas ielauzusies caur vārtiem, uzdūrusi viņu radiniekus uz pīķiem un piesavinājusies viņu bagātības.

-    Rietmalā jūs būsiet pazudušais bērns, kas atgriezies, lai priecētu tēva sirdi. Jūsu ļaudis līksmos, kad jūs jāsiet garām, un visi vīrieši būs jūsos iemīlējušies.

-   Rietmala ir tālu.

-   Ja kavēsieties te, tā tuvāk nepienāks. Jo ātrāk mēs atstāsim šo vietu…

-   Es zinu, zinu! Denija nezināja, kā viņam iestāstīt acīm redzamo. Viņa gribēja nokļūt Rietmalā tikpat ļoti, cik viņš, bet vispirms vajadzēja sadziedēt Mīrīnas brūces. Deviņdesmit dienas ir ilgs laiks, Hizdaram var neizdoties. Ja arī tā notiks, es būšu ieguvusi laiku un sabiedrotos, nostiprinājusi aizsardzību un…

-   Un ja viņam izdosies? Ko gaišība darīs tad?

-  Savu pienākumu. Šis vārds saldēja mēli. Tu redzēji apprecamies manu brāli Rīgeru. Saki: viņš apprecējās mīlestības vai pienākuma dēļ?

Vecais bruņinieks saminstinājās.

-      Princese Elija bija laba sieviete, gaišība. Viņa bija laipna un gudra, .11 maigu sirdi un jautra. Es zinu, ka princim viņa ļoti patika.

"Patika," Denija prātoja. Tas bija plašs jēdziens. "Ar laiku man var iepatikties arī Hizdars zo Loraks. Varbūt."

-   Pieredzēju apprecamies arī jūsu tēvu un māti. Piedodiet, bet toreiz gan nekādas patikšanas nebija, un karaļvalsts par to dārgi samaksāja, karaliene.

-   Kāpēc tad viņi precējās, ja viens otru nemīlēja?

-   Tā pavēlēja jūsu vectēvs. Kāda ragana viņam pareģoja, ka šajā laulībā ir jāpiedzimst princim.

-   Ragana? Denija bija satriekta.

-   Viņa ieradās galmā kopā ar Dženiju no Vecakmenes kroplīgs baisa izskata radījums. Daudzi uzskatīja, ka viņa ir punduris, bet viņa vienalga bija ļoti tuva valdniecei Dženijai, kura allaž apgalvoja, ka viņa esot no mežabērniem.

-   Kur viņa palika?

-   Vasaras pilī. Šim nosaukumam bija nolemtības skaņa.

-   Tu vari iet esmu ļoti nogurusi.

-    Kā pavēlēsiet. Baristens paklanījās un pagriezās uz iešanu, taču durvīs apstājās.

-  Atvainojiet, gaišība, jūs gaida viesis. Vai man viņam pateikt, lai atnāk rīt?

-   Kas tas par viesi?

-   Naharīss. Vētras vārnas ir atgriezušies.

"Dārio." Denijai sirds krūtīs notrīsēja.

-    Cik ilgi viņš… kad viņš…? karaliene nespēja atrast vārdus, un Baristens to gluži labi saprata.

-   Kad viņš ieradās, gaišība runāja ar priesterieni. Zinu, ka jūs nevēlējāties, lai jūs traucēju. Ziņas, ko kapteinis atnesis, var pagaidīt līdz rītam.

-             Nē. "Kā gan es varēšu gulēt, zinot, ka mans kapteinis ir tik tuvu?

-   Liec viņam nākt šurp tūlīt pat. Un… Šovakar tu man vairs nebūsi vajadzīgs blakus Dārio es būšu drošībā. Jā, un esi tik laipns atsūti arī Irri un Džiki. Un Misandeī. "Man jāpārģērbjas, jāsapucējas.

T ieši to viņa arī pateica kalponēm.

-   Un ko gaišība vēlas vilkt? Misandeī apvaicājās.

"Zvaigžņu gaismu un jūras putas," Denija nodomāja. "Vieglu zīda tērpu, kas atsedz kreiso krūti Dārio par prieku. Un ziedus matos." Kad viņi bija tikko iepazinušies, kapteinis nesa viņai ziedus katru dienu pa ceļam no Jankaī līdz Mīrīnai.

-   Atnes pelēko lina kleitu ar pērlēm uz korsetes un baltā lauvas ādu.

Ietinusies Drogo dāvātajā lauvas ādā, Denija vienmēr jutās drošāk.

Dinerisa sagaidīja kapteini uz terases, sēdēdama uz akmenī kaita sola zem bumbieres. Pāri pilsētai debesīs peldēja pusmēness, tūkstošiem zvaigžņu ieskauts. Dārio Naharīss ienāca dīžādamies. "Viņš dīžājas pat tad, kad mierīgi stāv." Kapteinis bija ģērbies svītrainās biksēs, kas sabāztas garos violetas ādas zābakos, baltā zīda kreklā un vestē no zelta gredzentiņiem. Viņa trejzaru bārda bija violeta, krāšņās ūsas bija zeltainas, bet garie, viļņainie mati uz pusēm vienā un otrā krāsā. Pie viena sāna viņam karājās duncis, pie otra dotraku arahs.

-    Daiļā karaliene, viņš sacīja, manas prombūtnes laikā jūs esat kļuvusi vēl daiļāka. Kā gan tas iespējams?

Karaliene pie glaimiem jau bija pieradusi, tomēr no Dārio mutes tie nozīmēja vairāk nekā tad, ja tos bārstīja tādi kā Reznaks, Ksaro vai Hizdars.

-   Kapteini, dzirdēju, ka tu Lazarā esot mums labi pakalpojis. "Man tevis ļoti pietrūka."

-   Kapteinis dzīvo, lai pakalpotu cietsirdīgajai karalienei.

-   Cietsirdīgajai?

Dārio acīs atmirdzēja mēness gaisma.

-   Viņš traucās visiem saviem vīriem pa priekšu, lai tikai ātrāk ieraudzītu karalienes seju, bet viņam liek nīkt, kamēr karaliene kopā ar kādu izkaltušu veceni ēd jērgaļu ar vīģēm.

"Man neviens neteica, ka tu esi ieradies," Denija domāja, "citādi es būtu izlikusies par muļķi un likusi tevi atvest uzreiz."

-  Es vakariņoju kopā ar zaļo žēlsirdi. Likās prātīgāk Hizdaru nepieminēt. Man steidzami bija nepieciešams viņas gudrais padoms.

-   Man ir tikai viena steidzama nepieciešamība: Dinerīsa.

-   Vai likt atnest ēdienu? Tu noteikti esi izsalcis.

-  Es neesmu ēdis divas dienas, bet tagad, kad esmu šeit, esmu paēdis, skatoties jūsu skaistumā.

-   No mana skaistuma paēdis nebūsi. Viņa noplūca no koka bumbieri un pasvieda Dārio.

-   Apēd vismaz to.

-   Ja karaliene pavēl. Zelta zobam mirdzot, viņš nokoda kumosu. Sula tecēja violetajā bārdā.

Meitene, kas mita Denijā, līdz neprātam alka viņu skūpstīt. "Viņa skūpsti ir skarbi un nežēlīgi," Denija sev atgādināja, "un viņam vienalga, vai es kliedzu vai pavēlu rimties." Tomēr karaliene saprata, ka tā rīkoties būtu dumji.

-   Pastāsti par ceļojumu.

-   Jankaieši atsūtīja dažus algotņus, lai noslēgtu Kīzai pāreju, kapteinis bezrūpīgi paraustīja plecus. Viņi sevi dēvēja par Garajiem šķēpiem. Mēs nakti viņiem uzbrukām un dažus nosūtījām uz elli. Lazarā es nokāvu divus savus seržantus, jo viņi gribēja nozagt dārgakmeņus un zelta šķīvi, ko karaliene man uzticēja uzdāvināt aitu ļaudīm. Viss pārējais notika tā, kā biju solījis.

-   Cik vīru jūs zaudējāt kaujā?

-   Deviņus, Dārio atbildēja, bet ducis no Garajiem šķēpiem labāk gribēja kļūt par Vētras vārnām, nevis miroņiem, tāpēc mājās pārnācām par trim vīriem bagātāki. Es viņiem pateicu, ka, cīnoties kopā ar jūsu pūķiem, viņi dzīvos ilgāk nekā cīnoties pret tiem, un viņiem mani vārdi likās gana prātīgi.

-   Viņi var izrādīties Jankaī spiegi, Denija kļuva piesardzīga.

-   Viņi ir pārāk stulbi, lai būtu spiegi. Jūs viņus nepazīstat.

-   Un tu arī ne. Vai tu viņiem uzticies?

-   Es uzticos visiem saviem vīriem tik tālu, cik varu aizspļaut. Viņš izspļāva bumbiera sēkliņu un pasmaidīja par karalienes aizdomām. Vai atnest jums viņu galvas? Atnesīšu, ja pavēlēsiet. Viens ir plikpaurains, diviem ir bizes, bet viens krāso bārdu četrās dažādās krāsās. Sakiet, kurš spiegs nēsās tādu bārdu? Lingotājs no četrdesmit soļu attāluma var iemest akmeni odam acī, un kroplis prot apieties ar zirgiem, bet, ja jūs sakāt, ka viņiem jāmirst…

-   To es neteicu. Es tikai… pieskati viņus, turi acis vaļā, tas arī viss. Denija, to sakot, jutās muļķīgi. Kopā ar Dārio viņa vienmēr jutās mazliet muļķīgi. "Neveikla, bērnišķīga un neapķērīga. Ko viņš par mani domā?" Karaliene mainīja sarunas tēmu. Vai aitu ļaudis sūtīs mums pārtiku?

-    Labību viņi sūtīs pa Skahazadanu ar baržu, karaliene, bet pārējās preces ar karavānām pāri Kīzai.

-    Pa Skahazadanu nevajag upe ir bloķēta, jūra arī. Tu droši vien redzēji kuģus līcī. Kartieši ir patriekuši trešo daļu mūsu zvejas flotes un atlikušo sagrābuši. Pārējie kuģi baidās iziet no ostas. Tā nelielā tirdzniecība, kas mums bija, nu ir pārtraukta.

-   Kartiešiem dzīslās tek piens. Dārio aizsvieda serdi. Parādiet viņiem pūķus, un viņi laidīsies lapās.

Denija par pūķiem negribēja runāt. Zemnieki arvien nāca pie viņas ar apdegušiem kauliem un sūdzējās par pazudušām aitām, lai arī Drogons joprojām nebija atgriezies pilsētā. Kāds bija redzējis to ziemeļos no upes virs Dotraku jūras zālieniem. Viserions bedrē bija pārkodis vienu

no ķēdēm tie abi ar Raigalu kļuva dienu no dienas arvien mežonīgāki. Neaptraipītie ziņoja, ka dzelzs durvis reiz bijušas nokaitētas sarkanas un veselu dienu neviens nav varējis tām pieskarties.

-   Astapora arī ir aplenkta.

-   To es zinu. Viens no Garajiem šķēpiem nodzīvoja tik ilgi, lai pastāstītu, ka Sarkanajā pilsētā ļaudis ēdot cits citu. Viņš teica, ka drīz pienākšot Mīrīnas kārta, tāpēc es viņam izgriezu mēli un pasviedu dzeltenajam sunim. Meļu mēles suņi neēd, bet dzeltenais to apēda, un es sapratu, ka viņš teicis taisnību.

-    Pilsētā arī plosās karš. Denija pastāstīja viņam par harpijas dēliem, Bronzas zvēriem un asinīm uz mūra. Man visapkārt ir ienaidnieki gan pilsētā, gan ārpus tās.

-   Jāuzbrūk, viņš tūdaļ noteica. Cilvēks ienaidnieku ielenkumā nespēj sevi aizstāvēt. Tiklīdz viņš mēģinās atvairīt zobena cirtienu, tā dabūs cirvi mugurā. Nē, ja jāstājas pretī daudziem naidniekiem, jāizvēlas vājākais, jānokauj un jābēg tam pāri.

-   Uz kurieni es varu aizbēgt?

-   Uz manu gultu, manos apskāvienos, manā sirdī.

Dārio araha un dunča spali bija no zelta izkalti kailu, izvirtušu sieviešu izskatā. Neķītri berzēdams spalus ar īkšķiem, viņš nerātni smaidīja.

Denija juta asinis saplūstam sejā likās, ka kapteinis glāstītu viņu. "Vai viņš domā, ka es arī esmu izvirtusi, ja jau gribētu ievilks savā gultā?" Viņš prata likt Denijai vēlēties būt par viņa izvirtuli. "Nekad vairs netikšos ar viņu divatā. Viņš ir pārāk bīstams, lai atrastos man līdzās."

-   Zaļā žēlsirde uzskata, ka man ir jāapprec gisiešu karalis, Dinerīsa satraukta sacīja. Viņa grib, lai es precu Hizdaru zo Loraku.

-   Tieši viņu? Dārio pasmējās. Kāpēc tad ne Pelēko Tārpu, ja gribi einuhu gultā? Vai arī jūs tomēr gribat karali?

"Es gribu tevi.'1

-   Es gribu mieru. Devu Hizdaram deviņdesmit dienas laika, lai pieliktu slepkavošanai punktu. Ja viņam tas izdosies, es viņu precēšu.

-   Appreciet mani es to izdarīšu deviņās dienās.

"Tu taču zini, ka es to nevaru," viņa gandrīz pateica skaļi.

Jūs cīnāties ar ēnām, bet jācīnās ir ar cilvēkiem, kas tās met, Dārio turpināja. Es teiktu, ka jānokauj viņi visi un jāpievāc viņu dārgumi. Kaut čukstus pavēliet, un Dārio sakraus viņu galvas augstākā kaudzē par šo piramīdu.

-   Ja vien es zinātu, kas ir slepkavas.

-   Zaķi, Pāli un Mereki. Viņi un visi pārējie arī dižie saimnieki. Kas cits varētu slepkavot?

"Cik drosmīgs, tik asinskārs."

-    Mums nav pierādījumu, ka to dara viņi. Vai gribi, lai es apkauju savu tautu?

-   Jūsu tauta ar prieku nokautu jūs.

Dārio tik ilgi bija prom, ka Denija jau bija aizmirsusi, kāds viņš ir. Visi algotņi pēc dabas bija nodevīgi, karaliene bija spiesta sev atgādināt. "Svārstīgi, neuzticami, rupji. Viņš nekad nemainīsies un nekad nekļūs karalisks."

-   Piramīdas ir stipras, Dinerīsa paskaidroja, un mēs tās varam ieņemt tikai ar milzīgiem zaudējumiem. Kamēr mēs uzbruksim vieniem, pārējie sacelsies pret mums.

-   Tādā gadījumā viņi ar kādu ieganstu jāizvilina no piramīdām. Precības ir labs iemesls kāpēc gan ne? Apsoliet Hizdaram savu roku, un visi dižie saimnieki ieradīsies uz jūsu kāzām. Kad viņi sapulcēsies pie Žēlsirdības tempļa, pavēli mums viņiem uzbrukt.

"Viņš ir briesmonis," Denija bija satriekta. "Drosmīgs briesmonis, bet vienalga briesmonis."

-   Vai uzskati mani par Miesnieku Karali?

-   Labāk būt par miesnieku nekā gaļu. Visi karaļi ir miesnieki vai tad karalienes ir citādas?

-   Šī karaliene ir.

-   Vairumā gadījumu karalieņu vienīgais uzdevums ir sildīt kāda karaļa gultu un dzemdēt viņam dēlus. Ja gribat būt tāda karaliene, tad preciet Hizdaru.

-   Vai esi aizmirsis, kas es esmu? viņa aizsvilās dusmās.

-   Nē. Un jūs?

"Viserīss par tādu nekaunību nocirstu viņam galvu."

-   Manī rit pūķu asinis, tāpēc neuzdrīksties mani mācīt. Denija piecēlās, un lauvas āda noslīdēja zemē. Ej prom.

-   Dzīvoju, lai paklausītu, Dārio zemu paklanījās.

Kad kapteinis bija aizgājis, Dinerīsa atkal pasauca sīru Baristenu.

-   Es gribu, lai Vētras vārnas atkal dodas kādā uzdevumā.

-   Gaišība, viņi tikko pārradušies…

-   Es gribu, lai viņi iet prom. Lai viņi izpēta Jankaī apkārtni un apsar gā visas karavānas, kas nāk no Kīzai pārejas. No šā brīža Dārio par visu ziņos tev. Dod viņam visu, kas viņam pienākas, un pielūko, lai viņa vīri

saņem dāsnu algu, bet nekādā gadījumā neļaujiet viņam ierasties pie manis.

-   Kā pavēlat, gaišība.

Tajā naktī viņa, nevarēdama iemigt, nemierīgi grozījās gultā. Viņa pat pasauca Irri, jo cerēja, ka meitenes glāsti viņai noņems spriedzi, taču jau pēc īsa brīža atgrūda dotraku meiču. Irri bija jauka, maiga un griboša, bet viņa nebija Dārio.

"Ko es esmu izdarījusi?" viņa prātoja, sarāvusies tukšajā gultā čokurā. "Es viņu tik ilgi gaidīju atgriežamies un tagad pati sūtu prom.

-  Viņš arī mani padarītu par briesmoni, karaliene nočukstēja, par Miesnieku Karalieni.

Bet tad viņa iedomājās par Drogonu, kas tālienē lidinājās, un pūķiem, kas bija ieslodzīti bedrē. “Asinis ir arī uz manām rokām un manas sirds. Mēs ar Dārio nemaz neesam tik atšķirīgi. Mēs abi esam briesmoņi."

ZUDUŠAIS VALDNIEKS

tam taču nevajadzēja tik daudz laika," Grifs sev teica, soļoI dams pa Biklās jaunavas klāju. Vai viņi bija zaudējuši Hal donu tāpat kā Tirionu Lanisteru? Vai viņu varēja sagūstīt volantieši? "Man vajadzēja sūtīt viņam līdzi Pīli." Haldonam vienam pašam nevarēja uzticēties to viņš pierādīja Selhorīsā, kur ļāva aizbēgt pundurim.

Biklā jaunava bija pietauvota vienā no nelāgākajām vietām garajā, juceklīgajā piestātnē starp sasvērušos laivu un spilgtos toņos izkrāsotu kumēdiņu rādītāju baržu. Āksti bija trokšņains un jestrs bariņš, kas bez mitas atkārtoja izrāžu runas un gandrīz visu laiku bija pilnā.

Diena bija tikpat karsta un mikla kā visas, kopš viņi bija aizbraukuši no Sērām. Briesmīgā dienvidu saule cepināja Volonas Terīsas ļaužu pārpilno upmalu, taču karstums Grifu satrauca vismazāk. Zelta brālība bija apmetusies trīs jūdzes uz dienvidiem no pilsētas, un tas bija krietni tālāk uz ziemeļiem, nekā bija paredzēts, savukārt triarhs Malako bija devies uz ziemeļiem ar pieciem tūkstošiem kājnieku un tūkstoti jātnieku, lai nogrieztu viņiem pieeju upei. Dinerīsa Tārgārjena bija otrā pasaules malā, un Tīrions Lanisters… viņš varēja atrasties jebkur. Ja dievi bija žēlsirdīgi, tad Lanistera nocirstā galva jau bija pusceļā uz Karaļa ostu, bet, visticamāk, punduris sveiks, vesels un nāvīgi piedzēries kaut kur netālu plānoja kārtējo cūcību.

-   Kādās septiņās ellēs ir Haldons? Grifs žēlojās Lemorai. Cik laika vajag, lai nopirktu trīs zirgus?

Viņa paraustīja plecus.

-   Vai nebūtu drošāk zēnu atstāt uz laivas, cienītais kungs?

-   Drošāk jā. Prātīgāk nē. Viņš jau ir pieaudzis vīrs, un šis ir ceļš, kam viņš ir piedzimis. Grifam trūka pacietības pļāpām. Viņam bija apnicis slēpties, gaidīt un piesargāties. "Man nav laika būt piesardzīgam."

-   Mēs esam nogājuši tālus ceļus, visus šos gadus slēpdami princi īgonu, Lemora atgādināja. Es zinu, ka reiz viņam vajadzēs izmazgāt matus un iznākt atklātībā, bet tas brīdis vēl nav pienācis. Katrā ziņā ne jau algotņu nometnē.

-   Ja Harijs Striklends gribēs viņam ko nodarīt, tad slēpšanās uz Biklās jaunavas nepalīdzēs. Striklendam ir desmit tūkstoši viru. Mums ir tikai Pīle. īgons ir tāds, kādu vien princi var velēties, un gan Striklendam, gan visiem pārējiem tas jāredz. Tie taču ir viņa ļaudis.

-   Viņa ļaudis tie ir tāpēc, ka viņiem par to tiek maksāts. Tie ir desmit tūkstoši svešinieku, kā ari līdzskrējēji un palaistuves. Lai visu salaistu dēlī, pietiek ar vienu. Ja jau Hugora galva bija valdnieka titula vērta, tad cik Serseja samaksātu par Dzelzs troņa likumīgo mantinieku? Jūs tos vīrus nepazīstat, cienītais kungs. Ir pagājuši divpadsmit gadi, kopš jūs bijāt Zelta brālības algotnis, un jūsu vecais draugs ir miris.

"Melnā Sirds." Mīlss Toins bija tik dzīvespriecīgs, kad Grifs viņu pēdējo reizi redzēja, tāpēc bija grūti pieņemt, ka viņa vairs nav. "No viņa palicis uz pīķa uzsprausts zelta galvaskauss un bezpajumtnieks Harijs Striklends viņa vietā." Grifs saprata, ka Lemorai savā ziņā taisnība. Lai kas būtu bijuši to vīru tēvi un vectēvi Rietmalā, tagad visi Zelta brālības karotāji bija algotņi, un algotņiem nedrīkstēja uzticēties. Un tomēr…

Naktī viņš atkal sapņoja par Akmens septu. Ar zobenu rokā viņš viens skraidīja no mājas uz māju, gāza ārā durvis, traucās pa kāpnēm, lēkāja no jumta uz jumtu, un ausīs zvanīja tāli zvani. Dobjā bronzas dunoņa un sudraba zvārgulīšu džinkstēšana satricināja galvu, neprātīgais trokšņu sajaukums kļuva arvien skaļāks, līdz likās, ka galva pārplīsīs.

Kopš Zvanu kaujas bija pagājuši septiņpadsmit gadi, bet no zvanu skaņām vēl aizvien vēders rāvās čokurā. Varēja jau uzskatīt, ka karaļvalsts tika zaudēta, kad princis Rīgers pie Trejžubures krita no Roberta kara vesera, taču kauja pie Trejžubures nebūtu notikusi, ja toreiz Akmens septā Grifs būtu nokāvis briedi. "Tajā dienā zvani skanēja mums visiem Airīsam un viņa karalienei, Dornes Ēlijai un viņas mazajai meiliņai, katram īstam vīram un katrai godīgai sievai visās septiņās valstībās. Un manam sudrabainajam princim."

-   Bija plānots, ka princis īgons atklās savu vārdu tikai tad, kad būsim nokļuvuši pie karalienes Dinerīsas, Lemora bilda.

-  To mēs plānojām, kad uzskatījām, ka meiča dodas uz rietumiem. Pūķu Karaliene mūsu plānus pārvērta pelnos, un, pateicoties tam resnajam nelgām no Pentosas, mēs saķērām pūķieni aiz astes un apdedzinājām rokas.

-   Ilīrio pats droši vien negaidīja, ka meiča izdomās palikt Vergu līcī.

-   Tāpat viņš nevarēja zināt, ka Ubagu karalis mirs jauns un hals Drogo viņam aizies līdzi kapā. Piepildījies ir ļoti maz no tā, ko resnais paredzējis. Grifs ar cimdotu roku uzplāja pa zobena spalu. Esmu gadiem dancojis pēc viņa pavēles, Lemora. Un ko tas mums ir devis? Princis ir izaudzis, viņa laiks ir…

-   Grif! Jandrijs pūlējās pārkliegt kumēdiņu rādītāju zvanu. Haldons pārradies!

Tas tiešām bija viņš. Pusmestrs, visu ceļu līdz piestātnei nākot gar upi, bija sakarsis un noputējis. Sviedri bija atstājuši tumšus pleķus gaišā talāra padusēs, un viņam bija tikpat garš ģīmis un drūms skatiens kā Selhorīsā, kad viņš, atgriezies uz Biklās jaunavas, paziņoja, ka punduris ir pazudis. Tomēr viņš veda trīs zirgus, un tas bija svarīgākais.

-   Atved zēnu, Grifs teica Lemorai. Palīdzi viņam sataisīties.

-   Kā teiksiet, viņa nepavisam nebija iepriecināta.

"Tā tam būs būt." Lemora viņam patika, bet tas nenozīmēja, ka Grifs gaidītu viņas piekrišanu. Lemoras uzdevums bija apgaismot princi ticības jautājumos, un to viņa bija paveikusi. Tomēr, lai cik viņa lūgtos, ar lūgšanām vien Dzelzs troni iekarot nevarēja. Un tas bija Grifa uzdevums. Viņš jau bija zaudējis princi Rīgeru, taču Rīgera dēlu viņš nezaudēs, kamēr vien būs dzīvs.

Haldona atvestie zirgi viņam nepatika.

-   Vai tie bija labākie, kādus varēji atrast? viņš pārmeta Pusmestram.

-   Bija gan, Haldons ērcīgi atteica, un labāk nejautā, cik tie maksā. Dotraki ir tepat, otrā pusē upei, un puse Volonas Terīsas grib laisties prom, tāpēc zirga gaļa ar katru dienu kļūst dārgāka.

"Vajadzēja iet man pašam." Pēc gājiena uz Selhorīsu Grifs nespēja uzticēties Haldonam tā kā agrāk. "Viņš ļāva, lai punduris ar savu veiklo mēli viņu apvārdo, un ļāva šim vienam iet uz maukumāju, kamēr pats kā klaidonis kūkoja uz ielas. Bordeļa īpašnieks apgalvoja, ka mazajam vīrelim kāds piedraudējis ar zobenu un aizvedis viņu, bet Grifs ne pārāk sliecās tam ticēt Velnēns bija gana gudrs un varēja savu bēgšanu izplānot. Tas piedzērušais gūstītājs, par kuru stāstīja maukas, varēja būt kāds pundura nolīgts rokaspuisis. "Daļa vainas jāuzņemas man. Kad punduris nostājās starp īgonu un akmens cilvēku, es zaudēju uzmanību. Man vajadzēja viņam pārgriezt rīkli tajā mirklī, kad viņu sastapu."

-   Gan jau derēs šie paši, viņš teica Haldonam. Nometne ir tikai trīs jūdzes uz dienvidiem.

Ar Biklo jaunavu viņi būtu varējuši tur nokļūt ātrāk, taču Grifs negribēja, lai Harijs Striklends zina, kur viņi ar princi atrodas. Viņu arī nepriecēja izredzes šļakstināties pa sēkli un izkāpt dūksnainā krastā tāda ierašanās piedienētu algotnim un viņa dēlam, nevis varenam valdniekam un princim.

Kad puisis kopā ar Lemoru iznāca no kajītes, Grifs nopētīja viņu no galvas līdz kājām. Princim bija zobens un duncis, līdz spīdumam nopulēti melni zābaki un melns apmetnis ar asinssarkana zīda oderi. Matus viņš bija izmazgājis un tikko nokrāsojis košā tumšzilā tonī, tāpēc arī acis izskatījās zilas. Kaklā melnā dzelzs ķēdē karājās trīs milzīgi četrstūraini rubīni tā bija maģistra llīrio dāvana. "Sarkanais un melnais, pūķu krāsas." Tas bija labi.

-            Tu izskaties tā, kā īstam princim jāizskatās, viņš sacīja jauneklim.

-   Tavs tēvs ar tevi lepotos.

Jaunais Grifs izlaida pirkstus cauri matiem.

-   Man ir apriebusies tā zilā krāsa. To vajag mazgāt ārā.

-   Drīz varēsi mazgāt. Grifs arī labprāt būtu atguvis savas īstās krāsas, tikai viņa rudie mati jau bija nosirmojuši. Viņš uzsita puisim uz pleca. Vai varam iet? Tavs karaspēks gaida tavu ierašanos.

-   Tas man patīk mans karaspēks. Princim sejā parādījās smaids, taču tūdaļ nozuda. Bet vai tad mans? Viņi taču ir algotņi. Jollo man ieteica neuzticēties nevienam.

-   Zināma taisnība viņam ir, Grifs atzina. Ja par komandieri vēl būtu Melnā Sirds, tad viss būtu citādi, bet Mīlss Toins jau četrus gadus bija miris un Bezpajumtnieks Harijs Striklends bija citāds cilvēks. Zēnam viņš to gan neteica, jo punduris jau tāpat gana daudz šaubu bija iesējis viņa jaunajā galvā. Neviens cilvēks nav tāds, kā izliekas, un princim ir sevišķi labs iemesls būt piesardzīgam… tomēr nedrīkst pārspīlēt, jo neuzticēšanās var cilvēku saindēt, viņš kļūst drūms un bailīgs. "Tāds bija karalis Airīss. Uz beigām to redzēja pat Rīgers." Tev jācenšas ieturēt vidusceļu. Ļauj cilvēkiem iegūt tavu uzticību ar uzticamu dienestu… un kad viņiem tas ir izdevies, esi dāsns un augstsirdīgs.

-   To es atcerēšos, zēns palocīja galvu.

Princis dabūja labāko no trim zirgiem lielo un pelēko, kurš bija tik gaišs, ka izskatījās gandrīz balts. Grifs un Haldons jāja viņam līdzās mazāku zirgu mugurās. Ceļš stiepās gar Volonas Terīsas augstajiem

baltajiem mūriem krietnu pusjūdzi. Kad pilsēta palika aiz muguras, viņi jāja pa līkumaino Roinas ceļu cauri vītolu audzēm, gar magoņu laukiem un augstām koka vējdzirnavām, kuru spārni griežoties čīkstēja kā veci kauli.

Kad saule rietumos jau laidās lejup, viņi beidzot atrada Zelta brālību. Tā bija nometne, kas patiktu par Arturam Deinam neliela, kārtīga, viegli aizstāvama. Apkārt bija izrakts dziļš grāvis, kura dibenā bija sadzīti noasināti mieti. Teltis bija uzslietas rindās, un starp tām bija atstātas platas ejas. Atejas bija izraktas pie upes, tāpēc mēslus aizskaloja straume. Nometnes ziemeļu pusē bija zirgu novietne, bet aiz tās upmalā ar snuķiem plūca niedres divi duči ziloņu. Grifs atzinīgi nopētīja milzīgos pelēkos zvērus. "Visā Rietmalā nav neviena kara zirga, kas tiem spētu stāties pretī."

Visapkārt nometnei augstos mastos plīvoja zeltauduma kaujas karogi, bet lejā apgaitā gāja ar šķēpiem un arbaletiem bruņojušies un bruņās tērpušies sargkareivji. Grifs baidījās, ka brālība būs kļuvusi pavirša, kopš to vadīja Harijs Striklends, kurš allaž, šķiet, vairāk aizrāvās ar brāļošanos, nevis disciplīnas uzturēšanu, taču izrādījās, ka bažām nav pamata.

Pie vārtiem Haldons kaut ko pateica sargu seržantam, un tūdaļ ziņnesis tika nosūtīts uzmeklēt kapteini. Kapteinis izrādījās tikpat neglīts kā tad, kad Grifs viņu pēdējo reizi redzēja, lempīgs, ar lielu vēderu un seju vienās rētās. Labā auss izskatījās tā, it kā to būtu žļembājis suns, bet kreisās vispār nebija.

-   Viņi iecēluši par kapteini tevi, Puķe? Grifs noprasīja. Man likās, ka Zelta brālībā valda zināmi noteikumi.

-   Ir vēl ļaunāk, stulbeni, Franklins Puķe atbildēja. Es arī esmu iecelts bruņinieku kārtā. Viņš satvēra Grifu aiz pleca, pievilka tuvāk un apskāva tā, ka kauli nokrakšķēja. Tu izskaties atbaidoši pat priekš tāda, kurš divpadsmit gadus jau ir kapā. Zili mati, ko? Kad Harijs teica, ka tu ieradīšoties, es gandrīz apķēzījos. Un Haldons ak tu, ledainā petene! Tevi arī prieks redzēt! Tev vēl joprojām ir miets pakaļā? Viņš pagriezās pret Jauno Grifu. Un tas ir…

-   Mans ieroču nesējs. Puis, tas ir Franklins Puķe.

Princis apveltīja viņu ar galvas mājienu.

-   Puķe ir bastarda uzvārds, un tu esi no Arēm.

-   Jā, mana māte bija vešeriene Siderholā, un viens no valdnieka dēliem viņu izvaroja. Tad nu es esmu tāds kā puvušo ābolu Fosovejs. Puķe norādīja uz vārtu pusi. Nāciet līdzi, Striklends savā teltī ir sasaucis virsniekus uz kara padomi. Tie nolāpītie volantieši grabina šķēpus un pieprasa, lai atklājam savus nodomus.

Zelta brālības vīri pie savām teltīm spēlēja kauliņus, dzēra un gaiņāja mušas. Grifam ienāca prātā, diez cik no šiem algotņiem viņu pazīst. "Pavisam nedaudzi divpadsmit gadi ir ilgs laiks." Pat tie, ar kuriem viņš kopā bija karojis, algotnī Grifā ar gludi skūto, krunkaino seju un zilajiem matiem varēja nepazīt trimdas valdnieku Džonu Koningtonu ar ugunīgi sarkano bārdu. Vairums vīru zināja tikai to, ka Koningtons pēc tam, kad par kara kases apzagšanu ar kaunu tika padzīts no brālības, Līsā nodzēries līdz nāvei. Kauns par šiem meliem koda kaulā, bet Varīss bija uzstājis, ka tas ir nepieciešams.

-   Mums nav vajadzīgas slavas dziesmas par drosmīgo trimdinieku, einuhs toreiz čivināja manierīgā balstiņā. Tos, kuri krīt varoņa nāvē, visi atceras ilgi, bet zagļus, žūpas un gļēvuļus ātri aizmirst.

"Ko einuhs zina par vīra godu?" Grifs bija piekritis Zirneklim zēna dēļ, bet tas nenozīmēja, ka plāns viņam patika. "Kaut nu es nodzīvotu tik ilgi, līdz puika dabū Dzelzs troni, un tad Varīss samaksās gan par šo gājienu, gan visiem citiem. Tad mēs paskatīsimies, kurš ātrāk tiek aizmirsts."

Komandiera zeltaudekla telti ieskāva aplī izkārtoti pīķi, uz kuriem bija uzdurti apzeltīti galvaskausi. Viens no tiem bija lielāks par citiem un visai kroplīgs, bet zem tā pavisam mazs, ne lielāks par bērna dūri. "Mailīss Briesmīgais un viņa vārdā nenosauktais brālis." Pārējie galvaskausi līdzinājās cits citam, taču vairāki bija ieplaisājuši no triecieniem, kas bija nogalinājuši to īpašniekus, turklāt vienam bija smaili, apvīlēti zobi. "Kurš no tiem ir Mīlss?" Grifs pieķēra sevi pie domas.

-   Tur, malā, Puķe rādīja. Gaidiet, es jūs pieteikšu.

Viņš ieslīdēja teltī, atstājis Grifu pētām sava vecā drauga apzeltīto galvaskausu. Dzīves laikā sīrs Mīlss Toins bija neglīts kā visi nāves grēki. Viņa slavenais sencis Terenss Toins, kuru apdziedāja dziesminieki, bija (ik skaists, ka pat karaļa mīļākā nespēja turēties viņam pretī, savukārt Mīlsam bija atlekušas ausis, šķībs zods un lielākais deguns, kādu Džonam Koningtonam bija gadījies redzēt. Tiesa, tas viss aizmirsās, tiklīdz viņš pasmaidīja. Nama ģerboņa dēļ vīri viņu bija iesaukuši par Melno Sirdi, un Mīlsam patika tas, ko šī iesauka slēpa.

-    No komandiera ir jābaidās gan draugiem, gan ienaidniekiem, viņš reiz atzina. Ja ļaudis domā, ka esmu cietsirdīgs, tad vēl jo labāk.

Patiesība bija citāda. Būdams karavīrs līdz kaulu smadzenēm, Toins bija negants, taču godīgs īsts tēvs saviem padotajiem un augstsirdīgs pret trimdas valdnieku Džonu Koningtonu.

Nāve Toinam bija laupījusi ausis, degunu un visu viņa siltumu, taču smaids, pārvērties mirdzošā smīnā, bija palicis. Smīnēja visi, pat Asais Zobens uz augsta pīķa pašā vidū. "Diez par ko viņš smīn? Viņš nomira sakauts un vientuļš, pilnīgi salauzts un svešā zemē." Sīrs Igors Upe, gulēdams uz nāves gultas, bija devis slaveno pavēli novārīt miesu no viņa galvas, apzeltīt un nest ierindai pa priekšu līdz brīdim, kad viņi būs šķērsojuši jūru un atkal ieņēmuši Rietmalu, un pēcteči sekoja viņa piemēram.

Arī Džons Koningtons būtu varējis kļūt par vienu no viņa pēctečiem, ja nolikumi trimdā būtu risinājušies citādi. Viņš Zelta brālībā bija pavadījis piecus gadus un kāpis pa amatu kāpnēm, līdz kļuva par Toina labo roku. Ja viņš būtu palicis, tad, iespējams, pēc Mīlsa nāves vīri būtu ievēlējuši tieši viņu, nevis Hariju Striklendu. Tomēr Grifs nenožēloja ceļu, ko bija izvēlējies. "Ja atgriezīšos Rietmalā, tad nebūšu tikai galva uz pīķa."

-   Nāciet iekšā, Upe iznāca no telts.

Viņiem ienākot, Zelta brālības augstākie virsnieki piecēlās no soliem. Senie draugi smaidīdami apskāva Grifu, jaunākie vīri sveicināja viņu oficiālāk. "Ne visi ir tik priecīgi mūs redzēt, kā viņi tēlo," Grifs juta aiz daža laba smaida slēpjamies dunci. Vēl pavisam nesen vairums no viņiem bija pārliecināti, ka valdnieks Džons Koningtons droši atdusas kapā, un uzskatīja, ka cilvēkam, kurš apzog savus ieroču brāļus, tā ir vislabākā vieta. Grifs viņu vietā domātu tāpat.

Sīrs Franklins iepazīstināja klātesošos. Vairākiem kapteiņiem bija bastardu vārdi kā Puķēm: Upe, Kalns, Akmens. Citi nesa vārdus, kas septiņu valstību vēsturē bija izskanējuši skaļi Grifs saskaitīja divus Stipros, trīs Pīķus, pa vienam Madam, Mandreikam un Lotsonam, pāris Koulu. Bet ne jau visiem vārdi bija īsti algotņu brālībās vīri varēja pieņemt vārdus, kādus paši vēlējās, taču, lai kā viņus sauktu, algotņu spozme bija sūra. Daudzi šā amata brāļi visu savu bagātību nesa sev līdzi

-    bieži bija sastopami ar dārgakmeņiem rotātiem zobeniem, inkrustētām bruņām, masīviem kakla riņķiem un smalkās zīda drānās, turklāt visiem bija zelta rokassprādzes, un katra rokassprādze apzīmēja vienu gadu Zelta brālībā. Markam Mandreikam, kura bakurētainajā sejā uz viena vaiga kādreiz iededzinātās verga zīmes vietā vīdēja caurums, kaklā karājās arī ķēde no zelta galvaskausiem.

Ne visi kapteiņi bija no Rietmalas. Brālības strēlniekus tāpat kā Melnās Sirds laikos komandēja Melnais Balaks, gaišmatainais Vasaras salu iemītnieks ar tik melnu ādu kā sodrēji. Viņš bija ģērbies krāšņā zaļu un oranžu spalvu apmetnī. Volantietis Gorīss Pklorjens, kura miesa bija

miroņa bālumā, bija nomainījis Striklendu kases pārziņa amatā. Viņam pār plecu bija pārmesta leoparda āda, pār pleciem ietaukotās sprogās krita asinssarkani mati, bet smailā bārdiņa bija melna. Spiegu komandieri Grifs nepazina tas bija līsietis vārdā Līsono Mārs ar violetām acīm, gaišiem, zeltainiem matiem un lūpām, kuru dēļ viņu apskaustu katra mauka. Sākumā Grifs viņu gandrīz noturēja par sievieti ar violetiem nagiem un auskariem no pērlēm un ametistiem.

"Rēgi un meļi," Grifs nodomāja, pētīdams sejas. "Sen aizmirstu karu, zaudētu kauju, nesekmīgu dumpju spoki, zaudētāju un kritušo, apkaunoto un izraidīto brālība. Tas ir mans karaspēks viss, uz ko mēs varam cerēt."

Viņš pagriezās pret Hariju Striklendu.

Bezpajumtnieks Harijs ne pārāk izskatījās pēc karotāja drukns, ar lielu, apaļu vēderu, mierīgām pelēkām acīm un plāniem matiem, kurus viņš sukāja uz sāniem, lai slēptu pliko galvvidu. Striklends sēdēja uz krēsla, iemērcis kājas bļodā ar sālsūdeni.

-   Piedodiet, ka neceļos kājās, viņš sacīja sveiciena vietā. Pārgājiens bija nogurdinošs, un man tik viegli uzberžas tulznas. Gatavais lāsts.

"Tā ir vājuma pazīme. Tu runā kā tizla vecene." Striklendi bija Zelta brālībā kopš tās dibināšanas Harija vecvectēvs zaudēja rokas, pirmajā Blekfīru dumpī cīnoties Melnā Pūķa pusē. "Četru paaudžu zelts," Harijs mēdza lielīties, it kā par četrām paaudzēm, kas dzīvojušas trimdā un zaudējumos, būtu jālepojas.

-  Varu iedot smēri tulznām, Haldons piedāvāja, un vēl man ir šādi lādi minerālsāļi, kas stiprinās ādu.

-   Tas ir ļoti laipni. Striklends pasauca ieroču nesēju. Vatkin, atnes vīnu mūsu draugiem.

-   Paldies, Grifs atteicās, mēs dzersim ūdeni.

-   Kā vēlies. Komandieris uzsmaidīja princim. Un tas droši vien ir tavs dēls.

"Diez, viņš zina?" Grifs prātoja. "Cik daudz Mīlss paguva viņam izstāstīt?" Varīss bija nelokāmi uzstājis uz slepenību. Plānus, ko viņš un llirio kala kopā ar Melno Sirdi, zināja tikai viņi paši, pārējie brālības locekļi tika turēti neziņā to, ko viņi nezināja, nevarēja arī izmuldēt.

Tas laiks gan bija pagājis.

-   Labāku dēlu nevar vēlēties, Grifs atbildēja, bet puisis nav mans īstais dēls un viņu nesauc par Grifu. Cienītie kungi, ļaujiet iepazīstināt ar Igonu Tārgārjenu, Pūķakmens prinča Rīgera un Dornes princeses Mijas pirmdzimto dēlu… un pavisam drīz ar jūsu palīdzību viņš kļūs

par Igonu, sesto sava vārda nesēju, andalu, roinaru un pirmļaužu karali, septiņu valstību valdnieku.

Pēc paziņojuma iestājās klusums. Viens no Kouliem ielēja sev no blašķes vīnu. Gorīss Edorjens burzīja pirkstos matu sprogu un kaut ko murmināja mēlē, ko Grifs nesaprata. Lasvels Pīks nokāsējās, Mandreiks ar Lotsonu saskatījās. "Viņi zina," Grifs aptvēra. "Viņi to ir zinājuši visu laiku." Viņš pagriezās un paskatījās uz Hariju Striklendu.

-   Kad tu viņiem to izstāstīji?

Komandieris bļodā kustināja tulznainos kāju pirkstus.

-             Kad nonācām pie upes. Brālībā valdīja nemiers un ne bez iemesla

-    mēs atteicāmies no izdevīga līguma Strīda zemēs. Un dēļ kā? I.ai mēs varētu svīst šajā sasodītajā karstumā un noskatītos, kā pagaist nauda un rūsē zobeni, kamēr es atsaku dāsnus līgumus?

-   Kas tas par līgumu? no šīm ziņām Grifam uzmetās zosāda.

-    No jankaiešiem. Sūtnis, ko viņi bija atsūtījuši uz Volanti, jau ir nosūtījis trīs brālības uz Vergu līci un grib, lai mēs būtu ceturtā. Viņš piedāvā divreiz vairāk naudas, nekā mums maksāja Mīra, turklāt pa vergam katram mūsu vīram, desmit vergus katram virsniekam un simt skaistas jaunavas man.

"Nolāpīts."

-   Tam vajadzētu tūkstošiem vergu. Kur jankaieši grasās tos sameklēt?

-    Mīrīnā. Striklends pasauca ieroču nesēju. Vatkin, atnes dvieli. Ūdens ir atdzisis, un mani pirksti ir sačervelējušies kā rozīnes. Ne jau to dvieli, nes to mīksto.

-   Un tu viņam atteici? Grifs jautāja.

-   Es teicu, ka apdomāšu viņa priekšlikumu. Harijs saviebās, kad ieroču nesējs sāka slaucīt viņa kājas. Pirkstus slauki maigāk. Iedomājies, ka tās ir vīnogas ar plānu miziņu, puis. Nevajag tās saspiest. Slauki, nevis berz! Jā, tā. Viņš atkal pievērsās Grifam. Atklāti atteikties nebūtu bijis prātīgi, jo vīri tad padomātu, ka es esmu zaudējis prātu.

-   Pavisam drīz jūsu zobeniem būs darbs.

-   Tiešām? Līsono Mārs pārvaicāja. Gan jau būsiet dzirdējuši, ka Tārgārjenu meiča vēl nav devusies ceļā uz rietumiem.

-   Jā, dzirdējām to pasaku Selhorīsā.

-   Tā nav nekāda pasaka, tā ir svēta patiesība. Iemeslu saprast gan ii grūtāk. Izlaupīt Mīrīnu? Kāpēc ne es viņas vietā darītu to pašu. Vergtu ru pilsētas smird no zelta, un iekarošanai ir vajadzīga nauda. Bet kāpēc jātūļājas? No bailēm? Neprāta? Slinkuma?

-   Iemeslam nav nekādas nozīmes. Striklends atritināja svītrainas vilnas zeķes. Viņa ir Mirinā, un mēs esam te, un volantiešiem mūsu klātbūtne patīk ar katru dienu mazāk. Mēs ieradāmies, lai kronētu karali un karalieni, kas mūs vedīs mājās uz Rietmalu, bet tas Tārgārjenu skuķis tā vietā, lai pieprasītu tēva troni, šķiet, ir nolēmis stādīt olīvkokus. Viņas ienaidnieki tikmēr iet uz priekšu Jankaī, Jaunā Gisa, Tolosa. Kaujas laukā viņai pretī stāsies

gan Asinsbārdis, gan Skrandainais Princis_________ un drīz viņa dabūs uz kakla ari

Senās Volantes floti. Un kāds karaspēks ir viņai? Piegulētāji ar nūjām?

-   Neaptraipītie, Grifs atteica. Un pūķi.

-    Jā, pūķi, komandieris attrauca, bet tie vēl ir jauni, tādi cālēni vien. Striklends pārslidināja zeķi pāri tulznainajiem pirkstiem un uzvilka virs potītes. Kāds no tiem būs labums, kad visas tās armijas sagrābs viņas pilsētu kā dūrē?

-    Es teiktu, ka tad mums jādodas pie viņas labi ātri, Tristans Upe bungoja ar pirkstiem pa ceļgalu. Ja Dinerīsa nenāk pie mums, mums jāiet pie Dinerīsas.

-    Vai mēs protam iet pa ūdens virsu, sīr? jautāja Līsono Mārs.

Es vēlreiz saku: mēs nevaram nokļūt pie sudraba karalienes pa jūru. Es

pats biju iešmaucis Volantē, izliekoties par tirgotāju, lai noskaidrotu, cik kuģu varam dabūt. Ostā čum un mudž visdažādākās galeras, baržas un barkasi, bet drīz vien izrādījās, ka es sarunājos ar kontrabandistiem un pirātiem. Mums ir desmit tūkstoši vīru, kā valdnieks Koningtons droši vien atceras no tā laika, kad bija kopā ar mums, pieci simti bruņinieku, katrs ar trim zirgiem, pieci simti ieroču nesēju, katrs ar zirgu, un ziloņi nedrīkst aizmirst ziloņus. Ar pirātu kuģi te nepietiks mums būs vajadzīga vesela pirātu flote… Un, ja arī mēs to atrastu, no Vergu līča pienāk ziņas, ka Mīrīna no Vergu līča puses ir slēgta.

-   Mēs varam izlikties, ka pieņemam jankaiešu piedāvājumu, ieminējās Gorīss Edorjens.

-    Lai viņi mūs nogādā austrumos, un tad pie Mīrīnas mūriem paņemt savu zeltu.

-    Lauzts līgums ir kauna traips brālībai. Bezpajumtnieks Harijs .ipklusa ar tulznaino kāju rokā. Atgādināšu, ka šo slepeno darījumu apstiprināja Mīlss Toins, nevis es. Un es būtu pagodināts, ja varētu to Izpildīt, bet kā? Izskatās, ka Tārgārjenu meiča uz rietumiem nenāks, kictmaia bija viņas tēva valstība, Mīrīna viņas. Ja viņa sakaus Jankaī, kļūs par Vergu līča karalieni. Ja ne, viņa būs beigta, pirms mēs pagūsim aizskriet pie viņas.

Harija vārdi Grifam nebija nekāds pārsteigums. Striklends bija lāga vīrs, kuram labāk par ienaidnieku sišanu padevās līgumu izsišana no klientiem. Viņam bija oža uz zeltu, bet vai viņam bija dūša uz kaušanos, tas ir cits jautājums.

-   Vēl jau ir ceļš pa sauszemi, ieminējās Franklins Puķe.

-   Dēmonu ceļš ir droša nāve. Ja mēs to izvēlēsimies, puse vīru dezertēs, bet otru pusi apraksim ceļmalās. Man skumji to teikt, bet maģistrs Ilīrio ar saviem draugiem nav bijuši visai prātīgi, liekot uz to bērnu lielas cerības.

"Nav gan," Grifs prātoja, "bet vislielākais neprāts bija likt cerības uz tevi."

-   Tad lieciet cerības uz mani, ierunājās princis Igons. Dinerīsa ir prinča Rīgera māsa, bet es esmu viņa dēls. Es esmu tas pūķis, kurš jums vajadzīgs.

-   Drosmīga runa, Grifs uzlika melnā cimdā tērptu roku īgonam uz pleca, bet domā, ko runā.

-    Es domāju, puisis atteica. Kāpēc man jāiet pie tantes, it kā es būtu ubags? Manas tiesības ir stiprākas nekā viņas. Lai viņa nāk pie manis uz Rietmalu.

-    Tas man patīk, Franklins Puķe iesmējās, kuģot nevis uz austrumiem, bet uz rietumiem. Atstāt mazo karalieni stādām olīvkokus un iesēdināt Dzelzs tronī princi īgonu. Tam zeņķim ir pauti, kad es jums saku.

-   Vai saule ir izcepinājusi tavas smadzenes, Puķe? komandieris izskatījās kā pliķi dabūjis. Mums tas skuķis ir vajadzīgs viņi jāappreci na. Ja Dinerīsa piekritīs un ņems mūsu princi par vīru, tad piekritīs ari septiņas valstības. Bez viņas valdnieki tikai pasmiesies un pasludinās viņu par viltvārdi. Un kā tu iedomājies nokļūt Rietmalā? Tu taču dzirdēji, ko teica Līsono kuģu nav.

"Viņš baidās no cīņas," Grifs noprata. "Kā viņu varēja ievēlēt par komandieri Melnās Sirds vietā?"

-   Nav kuģu uz Vergu līci. Uz Rietmalu tā jau ir cita lieta. Mums ir slēgti austrumi, nevis jūra. Nav šaubu, ka triarhi būs laimīgi redzēt mūs aizejam, viņi pat var palīdzēt mums nokļūt septiņās valstībās neviena pilsēta negrib, ka tās durvju priekšā mīcās karaspēks.

-   Taisnība, sacīja Līsono Mārs.

-   Lauva noteikti jau ir saodusi pūķa smaku, ierunājās viens no Kou liem,bet Sersejas uzmanība būs pievērsta Mīrīnai un otrai karalienei. Par mūsu princi viņa nezina neko. Kad mēs izkāpsim krastā un pacelsim karogus, daudzi skriešus metīsies mums piebiedroties.

-  Daži, pieļāva Bezpajumtnieks Harijs, nevis daudzi. Rīgera māsai ir pūķi, Rigera dēlam nav. Mums nav tik daudz spēka, lai ieņemtu karaļvalsti bez Dinerlsas un viņas karaspēka, bez Neaptraipitajiem.

-   Pirmais īgons ieņēma Rietmalu bez einuhiem, iebilda Līsono Mārs. Kāpēc lai sestais nevarētu to pašu?

-   Tas plāns…

-   Kāds plāns? šāva ārā Tristans Upe. Rešņa plāns? Viņam plāni mainās ik mēnesi. Vispirms Viserīsam vajadzēja mums pievienoties ar piecdesmit tūkstošiem dotraku spiedzēju astē. Tad Ubagu karalis zaudēja dzīvību un viņa vietā māsai vajadzēja doties uz Pentosu ar trim tikko izšķllušamies pūķēniem. Bet viņa tā vietā pagrieza uz Vergu līci, atstājot sev aiz muguras nodedzinātas pilsētas. Tad resnais izdomāja, ka mums viņa jāsatiek pie Volantes, un šis plāns arī jau ir izjucis. Ilīrio plāni man jau ir apnikuši. Roberts Barateons ieguva Dzelzs troni bez pūķiem, un mēs arī to varam, ļa es kļūdos un karaļvalsts necelsies kājās kopā ar mums, mēs vienmēr varam aizbēgt pāri šaurajai jūrai kā savulaik Asais Zobens un citi.

Striklends ietiepīgi papurināja galvu.

-   Risks…

-   …vairs nav tik liels, jo Tīvins Lanisters ir pagalam. Septiņas valstības nekad vairs nebūs tik viegli ieņemt. Dzelzs tronī sēž puišelis, vēl jaunāks par iepriekšējo, un dumpinieku tur ir tik daudz kā rudenī lapu

uz zemes.

-   Vienalga, Striklends neklausījās, vieni mēs nevaram cerēt…

-   Mēs nebūsim vieni. Grifam komandiera gļēvulība jau bija līdz kaklam. Dorne mums piebiedrosies. Dornei tas jādara, jo princis īgons it arī Elijas dēls.

-  Tieši tā, puisis atteica, un kas tad vēl Rietmalā būs pret mums? Sieviete.

-  Lanisteru sieviete, palaboja komandieris. Neaizmirstiet, ka tai kucei blakus ir Karaļlcāvis un viņiem ir visas Rūdas klinšu bagātības. Turklāt Ilīrio teica, ka tas karalītis esot saderināts ar Tīreļu meitu, un tas nozīmē, ka mums būs jāstājas pretī arī Gaisa dārzu spēkiem.

Lasvels Pīks piesita ar pirkstu kauliņiem pie galda.

Pat pēc simt gadiem vienam otram no mums Arēs vēl ir draugi. Var 1/rādīties, ka Gaisa dārzu spēks nemaz nav tāds, kādu Meiss Tīrels iztēlojas.

Princi īgon, teica Tristans Upe, mēs esam jūsu rīcībā. Vai jūs liesām gribat doties uz rietumiem, nevis austrumiem?

-   Gribu gan, īgons dedzīgi atbildēja. ja mana tante grib Mīrīnu, tad lai viņa tur paliek. Es pats ar jūsu zobenu palīdzību pieprasīšu Dzelzs troni. Ja kustēsimies ātri un cirtīsim spēcīgi, tad gūsim dažas vieglas uzvaras, pirms vēl Lanisteri būs attapušies, ka esam ieradušies. Tas mūsu mērķim piesaistīs arī citus.

Upe atzinīgi smaidīja, pārējie domīgi saskatījās.

-   Es labāk mirstu Rietmalā nekā uz dēmonu ceļa.

-   Es gan labāk dzīvotu un iegūtu mazliet zemes ar lielu pili, Marks Mandreiks pasmējās.

-   Kamēr vien es spēju nokaut kādu Fosoveju, esmu par! Franklins Upe uzsita ar plaukstu pa zobena spalu.

Kad visi sāka runāt reizē, Grifs saprata, ka straume pagriezta uz otru pusi. "Tādu es īgonu vēl neesmu redzējis." Tas nebija apdomīgs gājiens, taču viņam bija apnikusi apdomība, noslēpumi un gaidīšana. Vai viņi uzvarēs vai zaudēs, bet Grifs pirms nāves vēl redzēs savu ligzdu un tiks apglabāts blakus tēvam.

Cits pēc cita Zelta brālības vīri piecēlās, nometās uz ceļgala un nolika savus zobenus jaunajam princim pie kājām. Pēdējais to darīja Bezpajumtnieks Harijs Striklends ar noberztajām kājām.

Kad viņi izgāja no komandiera telts, saule rietumu pusē jau sāka sārtoties un mest purpura ēnas uz apzeltītajiem galvaskausiem šķēpu galos. Franklins Puķe piedāvājās iepazīstināt princi ar nometni un iepazīstināt ar dažiem, viņa vārdiem runājot, puikām. Grifs atļāva.

-   Tikai atceries, ka līdz brīdim, kad būsim šķērsojuši šauro jūru, viņa vārds ir Jaunais Grifs. Rietmalā izmazgāsim viņam matus un uzvilksim bruņas.

-             Jā, saprotu. Puķe uzsita Jaunajam Grifam pa muguru. Nāc līdzi

-   sāksim ar pavāriem, pazīšanās ar viņiem var noderēt.

Kad abi bija aizgājuši, Grifs pagriezās pret Pusmestru.

-   Jāj atpakaļ uz Biklo jaunavu un ved šurp valdnieci Lemoru un sīru Roliju. Mums vajadzēs arī Ilīrio lādes visu naudu un bruņas. Pasaki paldies Jandrijam un Isillai viņu dalība ir galā, bet viņi netiks aizmirsti, kad gaišība atgūs savu valstību.

-   Kā pavēlēsiet, cienītais kungs.

Grifs atstāja Haldonu un iegāja teltī, kuru viņam bija piešķīris Bez pajumtnieks Harijs.

Viņš zināja, ka gaidāmais ceļš ir briesmu pilns, bet kas par to? Jāmirst tāpat bija visiem, viņam bija vajadzīgs tikai laiks. Un Grifs bija gaidījis

tik ilgi, ka dievi noteikti viņam piešķirs dažus liekus gadus, lai redzētu, kā zēns, kuru viņš bija saucis par savu dēlu, iesēžas Dzelzs tronī, kā arī lai atgūtu zemi, vārdu un godu. Lai apklusinātu zvanus, kas sapņos zvanīja tik skaļi, tiklīdz viņš aizvēra acis.

Palicis teltī viens, Džons Koningtons zeltaini sarkanajos rietošās saules staros nometa vilkādas apmetni, novilka pār galvu bruņukreklu, apsēdās uz ķebļa un novilka no labās rokas cimdu. Vidējā pirksta nags bija kļuvis melns kā piķis, bet pats pirksts pelēks līdz pirmajai locītavai. Arī zeltnesis sāka kļūt tumšāks, un, iedurot tajā ar dunča galu, Grifs nejuta neko.

"Nāve," viņš zināja, "bet lēna. Man vēl ir laiks gads, divi, pieci. Dažs labs akmens cilvēks nodzīvo pat desmit. Laika ir gana, lai pārceltos pāri jūrai un atkal ieraudzītu Grifu ligzdu, lai pārrautu Uzurpatora dzimtas līniju un iesēdinātu Rīgera dēlu Dzelzs tronī."

Tad valdnieks Koningtons varētu mierīgi nomirt.

VĒJA AIZPŪSTAIS

Ziņa pāršalca nometni kā karsts vējš. "Viņa nāk. Viņas karaspēks ir devies ceļā. Viņa dodas uz dienvidiem, uz Jankaī, lai nodedzinātu pilsētu un apkautu ļaudis, bet mēs soļojam uz ziemeļiem viņai pretī."

Varde to bija dzirdējis no Salmu Dika, kurš savukārt to bija padzirdējis no Vecā Kaulu Bila, bet tas no pentosieša Mīrio Miraka, kura brālēns pie Skrandainā Prinča kalpoja par sulaini.

-   Brālēns komandiera teltī to dzirdējis no paša Kago lūpām, Salmu Diks apgalvoja. Redzēsiet, vakars vēl nebūs pienācis, kad mēs jau dosimies ceļā.

Viņam izrādījās taisnība. Skrandainais Princis deva kapteiņiem un seržantiem pavēli nojaukt teltis, apkraut mūļus, apseglot zirgus un rītausmā doties uz Jankaī.

-   Nez vai tie jankaiešu maitasgabali grib, lai mēs vazājamies pa viņu Dzelteno pilsētu un gramstāmies gar viņu meitām, prātoja šķielacis Baks, mīriešu strēlnieks, kura vārds nozīmēja pupu. Jankaī mēs uz ņemsim pārtiku un varbūt apmainīsim zirgus, bet tad dosimies tālāk uz Mīrīnu uzdancot ar Pūķu Karalieni. Tāpēc, Varde, lec nu asināt saimnie ka zobenu. Drīz viņam tā var ievajadzēties.

Domē Kventīns Martels bija princis, Volantē tirgotāja kalps, bet Vei gu līča krastos tikai Varde liela, plikpauraina dorniešu algotņa Zaļ zarna ieroču nesējs. Vēja aizpūstie sauca sevi tādos vārdos, kādos paši gribēja, un mainīja, kad vien ienāca prātā. Viņš tika iesaukts par Vardi tāpēc, ka naski lēkāja, tiklīdz algotnis izkliedza pavēli.

Pat komandieris neatklāja savu īsto vārdu. Dažas algotņu brālības bija izveidojušās asiņu un juku laikā pēc Valīrijas sabrukuma. Citas bija radītas pirms pāris dienām un nākamajā dienā to jau varēja nebūt. Vēja aizpūsto brālība bija dibināta pirms trīsdesmit gadiem, un tiem pa visu šo laiku bija tikai viens komandieris dižciltīgs pentosietis ar klusu balsi un skumjām acīm, kurš tika saukts par Skrandaino Princi. Viņa mati un bruņas bija sudrabaini, bet noskrandušais apmetnis sašūts no dažādu krāsu lupatiņām zilām, pelēkām, violetām, sarkanām, zeltainām, zaļām, kā arī fuksiju, uguns un debeszilās krāsās, bet tās visas bija saulē izbalējušas. Salmu Diks zināja stāstīt, ka tad, kad Skrandainais Princis bijis divdesmit trīs gadus vecs, Pentosas maģistri ievēlējuši viņu par savu jauno princi, jo iepriekšējam pirms dažām stundām tikusi nocirsta galva. Tāpēc princis apjozis zobenu, uzlēcis savā labākajā zirgā un aizbēdzis uz Strīda zemēm, lai nekad vairs neatgrieztos. Viņš esot cīnījies kopā ar ļaunākajiem dēliem, Dzelzs vairogiem un Jaunavas vīriem, bet tad meties uz vienu roku ar pieciem citiem ieroču brāļiem un nodibinājis Vēja aizpūstos. No šiem sešiem tikai viņš viens vēl bija dzīvs.

Vardei nebija ne jausmas, vai stāsts ir patiess. Pēc pieteikšanās brālībā Volantē viņš Skrandaino Princi bija redzējis vienīgi iztālēm. Dornieši bija zaļi jauniesauktie, mērķi bultām, trīs starp diviem tūkstošiem citu vīru. Viņu komandierim bija nopietnāka sabiedrība.

-   Es neesmu ieroču nesējs, Kventīns sūrojās, kad šo viltību ierosināja Geriss Dzerūdens, brālībā pazīstams kā Dornes Gerolds, lai viņu atšķirtu no Sarkanā Gerolda un Melnā Gerolda, un reizēm vienkārši kā Dzer. Es Dornē nopelnīju piešus un esmu tāds pats bruņinieks kā tu.

Taču Gerisam bija taisnība: viņiem abiem ar Arčibaldu vajadzēja gādāt par Kventīna drošību, un tas nozīmēja, ka puisi vajadzēja paturēt acīs.

-  Arčs ir vislabākais cīnītājs no mums trijiem, Geriss aizrādīja, bet likai tev vienīgajam ir cerības apprecēt Pūķu Karalieni.

"Vai nu apprecēšu viņu vai karošu pret viņu, bet jebkurā gadījumā driz dabūšu viņu redzēt." Jo vairāk Kventīns dzirdēja par Dinerīsu Tārļ'.arjenu, jo vairāk viņš baidījās no tikšanās. Jankaieši apgalvoja, ka viņa pūķus barojot ar cilvēka gaļu un pati mazgājoties jaunavu asinīs, lai miesa būtu gluda un maiga. Pupa par to smējās, taču jūsmoja par sudrabainas karalienes miesaskārību.

-    Vienam no viņas kapteiņiem daikts ir pēdu garš, viņš klāstīja, bet pat šis viņai nav gana liels. Pie dotrakiem viņa pieradusi jāties ar

riveļiem, tāpēc neviens vīrietis viņu vairs nespēj apmierināt.

Savukārt Grāmatnieks, gudrais volantiešu zobenvīrs, kurš vienmēr bija iebāzis degunu kādā apdrupušā tīstoklī, uzskatīja, ka Pūķu Karaliene ir jukusi slepkavniece.

-    Hals nogalēja viņas brāli, lai viņu kronētu par karalieni, bet viņa nomušīja halu, lai pati kļūtu par halēsi. Viņa upurē dzīvu miesu, melo, acis nepamirkšķinot, un savus ļautiņus slepkavo joka pēc. Viņa lauž pamierus, spīdzina sūtņus… un viņas tēvs arī bija traks. Tas ir iedzimts.

"Tas ir iedzimts." Karalis Airīss Otrais tiešām bija traks to zināja visa Rietmala. Viņš bija aiztriecis trimdā divas savas labās rokas un sadedzinājis trešo. "Ja Dinerīsa ir tāda pati slepkavniece kā viņas tēvs, vai man viņa vienalga jāprec?" Princis Dorans par to neko netika teicis.

Varde bija priecīgs atstāt Astaporu aiz muguras, jo Sarkanā pilsēta bija gatavā elle. Jankaieši bija aizmūrējuši izgāztos vārtus, lai miroņi un ievainotie paliktu pilsētā, bet tas, ko Kventīns Martels redzēja, jājot pa sarkano bruģi, viņu vajās visu atlikušo mūžu: upe piegāzta pilna ar līķiem; zaļu mušu mākoņa apsēsta priesteriene saplēstā talārā uzsēdināta uz mieta; mirstošie, asiņaini un apķēzījušies, streipuļodami klīst pa ielām; bērni kaujas līdz galam neizceptu kucēnu dēļ; Astaporas pēdējais brīvais karalis cīņu bedrē kails palaists pretī divdesmit izsalkušiem suņiem. Un uguns visur uguns. Aizverot acis, viņš arvien redzēja, kā liesmas virmo ap piramīdām, kas lielākas par vislielāko pili, kādu bija redzējis, un taukainu dūmu vītnes vijās augšup kā lielas melnas čūskas.

Ja vējš pūta no dienvidiem, gaiss oda pēc dūmiem pat trīs jūdžu attālumā no pilsētas. Aiz grūstošajiem sarkano ķieģeļu mūriem Astapora vēl gruzdēja, lai gan lielās liesmas jau bija apdzisušas. Pelni slinki lidinājās vējā kā lielas pelēkas sniegpārslas. Tiešām labi, ka viņi bija prom.

Milzenis piekrita.

-    Ir laiks, viņš noteica, kad Varde atrada viņu spēlējam kauliņus ar Pupu, Grāmatnieku un Veco Kaulu Bilu un zaudējam. Algotņiem patika Zaļzarnis, kurš lika likmes tikpat drosmīgi kā cīnījās, tikai ar krietni mazākām sekmēm. Man vajag bruņas, Varde. Vai noberzi no tām asinis?

-   Jā, sīr.

Zaļzarņa bruņukrekls bija vecs un smags, vairākas reizes lāpīts un novalkāts. To pašu varēja teikt arī par bruņucepuri, kakla un lielu aizsar giem, cimdiem un nepieskaņotajām krūšu bruņām. Vardes ietērps bija tikai mazliet labāks, bet sīra Gerisa krietni draņķīgāks. Bruņu meistars tās sauca par "brālības bruņām". Kventīns nejautāja, cik vīru pirms viņa tās bija valkājuši un cik tajās miruši. Viņu pašu smalkās bruņas kopā ar

zeltu un īstajiem vārdiem bija atstātas Volantē bagātie bruņinieki no seniem un dižciltīgiem namiem nedevās pāri šaurajai jūrai, lai pārdotu savu prasmi rīkoties ar zobenu, ja vien par kādu nekrietnību nebija padzīti trimdā. "Es labāk izlikšos par nabagu nekā par nelieti," toreiz Kventlns paziņoja, kad Geriss pastāstīja par savu ieceri.

Lai nojauktu nometni, Vēja aizpūstajiem bija vajadzīga mazāk nekā stunda.

-   Un tagad jāsim, Skrandainais Princis, sēdēdams sava milzīgā pelēkā kara zirga mugurā, paziņoja tīrā augšvallriešu mēlē, kas visvairāk līdzinājās tai, kura tika lietota brālībā. Ērzeļa mugura bija pārklāta ar zirgsegu no saimnieka nokauto viru apmetņu skrandām. Prinča apmetnis bija tāds pats. Viņš bija vecs virs, pāri par sešdesmit gadiem, tomēr augstajos seglos sēdēja stalti un balss bija gana spēcīga, lai viņu sadzirdētu visā nometnē. Astapora bija tikai apetītes rosināšanai, viņš turpināja, bet īstās dzīres būs Mirlnā. Algotņi mežonīgā priekā uzgavilēja. Viņiem pie šķēpiem karājās gaišzila zīda strēmeles, bet virs galvām plīvoja iešķeltie zili baltie Vēja aizpūsto karogi.

Trīs dornieši gavilēja kopā ar pārējiem, jo klusēšana piesaistītu uzmanību. Jājot gar krastu uz ziemeļiem, tieši aiz Asinsbārža un Kaķa brālibas Varde izrādījās blakus Dornes Geroldam.

-    Mums tas jādara drīz, viņš ierunājās Rietmalas kopējā valodā. Brālībā bija ari citi karotāji no Rietmalas, taču viņu bija maz un tuvumā neviena nebija.

-   Ne jau te, Geriss aizrādīja, smaidīdams kā āksts. Parunāsim par to vakarā, kad iekārtosim nometni.

Simt jūdzes no Astaporas līdz Jankaī bija jāmēro pa veco gisiešu ceļu un vēl piecdesmit bija no Jankaī līdz MIrInai. Brīvās brālības, ātri jājot, varēja nokļūt Jankaī sešās dienās, bet nesteidzīgā solī astoņās. Senās (iisas leģioniem bija vajadzīgs divreiz ilgāks laiks, jo tie gāja kājām, bet jankaieši ar saviem vergu kareivjiem…

-  Brīnums, ka viņi ar tādiem ģenerāļiem neiebrien taisni jūrā, Pupa teica.

Jankaiešiem komandieru netrūka. Galvenais bija vecs varonis Jarkazs

/o Janzaks, lai gan Vēja aizpūstie viņu redzēja tikai pa gabalu viņš pārvietojās tik lielās nestuvēs, ka bija vajadzīgi četrdesmit vergi, lai tās panestu.

Tomēr ar komandiera apakšniekiem algotņi bija spiesti sastapties. I.mkaiešu kundziņi visās malās ņudzēja kā prusaki, un puse no viņiem bija Gazdani, Grazdani, Mazdani vai Gaznaki. Atšķirt gisiešu vārdus iemanījās tikai retais, tāpēc algotņi tiem piešķīra paši savas palamas.

Svarīgākais vīrs bija Dzeltenais Valis, piedauzīgi resns vīrs, kurš allaž ģērbās dzeltenā tokarā ar zeltainām bārkstīm. Viņš bija tik resns, ka bez citu palīdzības nevarēja nostāvēt, turklāt nesaturēja urīnu, tāpēc vienmēr smirdēja pēc mīzaliem smaka bija tik spēcīga, ka to nespēja nomākt nekādi smaržūdeņi. Taču tika melsts, ka viņš esot visbagātākais cilvēks Jankaī, un viņam piemita tieksme pēc derdzībām starp viņa vergiem bija puika ar govs kājām, bārdains sievišķis, divgalvains briesmonis no Mantarīsas un hermafrodīts par piegulētāju.

-   Šim ir gan daikts, gan petene, Salmu Diks zināja stāstīt. Valim kādreiz bija arī milzis, un viņam patika skatīties, kā tas drāž verdzenes. Bet tad milzis nolika karoti. Dzirdēju, ka Valis solot maisu zelta par jaunu milzi.

Tad tur bija Ģenerālis Skuķis, kura jāja baltā zirgā ar rudām krēpēm un komandēja simt spēcīgus vergus, kurus viņa audzināja un apmācīja pati tie visi bija jauni, slaiki, izteiktiem muskuļiem un kaili, ja neskaitīja gurnautus, dzeltenus apmetņus un garus bronzas vairogus ar miesaskārīgiem gravējumiem. Pavēlniece nebija vecāka par sešpadsmit gadiem un iztēlojās sevi par tādu kā Jankaī Dinerīsu Tārgārjenu.

Mazais Balodis nebija gluži punduris, taču pustumsā viņu par tādu varēja noturēt. Neraugoties uz to, viņš soļoja kā milzis, tuklās kājeles iepletis un mazās, mīkstās krūtis izriezis. Viņa kareivji bija garākie vīri, kādus Vēja aizpūstajiem bija gadījies redzēt: mazākā augums bija ap sep tiņām pēdām, bet garākais gandrīz astoņas. Visiem bija garas sejas un garas kājas, ko vēl garākas padarīja izrakstītajās bruņās paslēptās ķekatas. Viņiem bija ar sārtu emalju klātas krūšu bruņas, bet galvās garenas ķiveres ar smailiem tērauda knābjiem un sārtām kuplām spalvām uz pakauša. Katram pie sāna bija garš, līks zobens, bet rokā šķēps, tikpat garš kā viņš pats.

-             Mazais Balodis viņus pavairo, Salmu Diks apgaismoja biedrus.

-    Viņš iepērk garus vergus no visas pasaules, liek viņiem kopoties un garākos bērnus audzina Gārņu pulkam. Viņš cer, ka reiz pienāks laiks, kad varēs iztikt arī bez ķekatām.

-   Moku rats varētu atlasi paātrināt, ierosināja milzenis.

-   Baisa varza, Geriss iesmējās. Nekas nespēj mani tā nobiedēt kā āksti uz koka kājām sārtās bruņās un spalvās. Ja man tāds dzītos pakaļ, es no smiekliem apmīztos.

-   Viens otrs uzskata, ka gārņi ir majestātiski, teica Vecais Kaulu Bils.

-   Tikai tādā gadījumā, ja karalis stāv uz vienas kājas un rij vardes.

-   Gārņi ir gļēvuļi, milzenis iestarpināja. Reiz mēs ar Dzer un Kletusu bijām izgājuši medībās un redzējām, kā gārņi bradā pa sēkli un rij kurkuļus, sīkas zivteles. Jā, izskatījās jau viņi jauki, bet tad pāri pārlidoja vanags, un šie visi pacēlās spārnos, it kā būtu ieraudzījuši pūķi. Viņi sacēla tādu vēju, ka nopūta mani no zirga, bet Kletuss paguva uzvilkt bultu un vienu nošāva. Tas garšoja kā pīle, tikai nebija tik trekns.

Bet pat Mazais Balodis ar saviem Gārņiem nobālēja pret stulbeņiem, kurus algotņi bija iesaukuši par grabošajiem saimniekiem. Kad Jankaī vergu karaspēks iepriekšējo reizi dabūja stāties pretī Pūķu Karalienes Neaptraipītajiem, daudzi pārbijās un metās bēgt, tāpēc grabošie saimnieki izdomāja viltību: viņi saķēdēja vergus kopā bariņos pa desmit pie rokām un kājām.

-   Tie nabaga izdzimteņi nevar pagriezties un bēgt, ja vien nebēg visi kopā, Salmu Diks smiedamies skaidroja. Un, ja viņi bēg visi, tad necik ātri paskriet nevar.

-   Viņi, nolāpīts, arī solī neiet neko ātri, Pupa prātoja. Viņu žvadzēšanu var dzirdēt no desmit līgu attāluma.

Bija arī vēl citi tikpat traki vai trakāki: Valdnieks Trīcvaidziņš, Piedzērušais Iekarotājs, Zvēru Pavēlnieks, Putrasģīmis, Zaķis, Ormanis, Smaržīgais Varonis. Dažam bija divdesmit, citam divi simti vai divi tūkstoši vergu kareivju, kurus visi bija apmācījuši un apbruņojuši paši. Viņi visi bija bagāti, visi bija uzpūtīgi un visi bija gan kapteiņi, gan komandieri, kuri nepakļāvās nevienam, izņemot Jarkazu zo Janzaku. Viņi nicināja parastos algotņus un vienmēr bija gatavi uzsākt nebeidzamas un neatrisināmas ķildas par to, kurš varenāks.

Kamēr Vēja aizpūstie nojāja trīs jūdzes, jankaieši bija atpalikuši par divarpus jūdzēm.

-  Smirdoši, dzelteni stulbeņi, Pupa pukojās. Viņi tā arī nav sapratuši, kāpēc Vētras vārnas un Jaunākie dēli pārgāja Pūķu Karalienes pusē.

-   Viņi domā, ka zelta dēļ, sacīja Grāmatnieks. Kāpēc gan viņi mums tik labi maksā?

-   Zelts ir labs, bet dzīvība labāka, Pupa atteica. Astaporā mēs dancojām ar kropļiem. Vai tu kopā ar šo varzu gribi stāties pretī īstajiem Neaptraipītajiem?

-   Mēs jau Astaporā cīnījāmies ar Neaptraipītajiem, milzenis iebilda.

-   Es teicu ar īstajiem Neaptraipītajiem. Nošņāpt puikam pautus ar miesnieka dūci un iešķiebt šim smailu ķiveri nenozīmē padarīt viņu par Neaptraipīto. Lūk, Pūķu Karalienei ir īstā manta, kas nelūst un nebēg, kad kāds nopiržas uz viņu pusi.

-   Un pūķi arī. Salmu Diks paskatījās debesīs, it kā pietiktu pūķus pieminēt, lai tie tūdaļ mestos viņiem virsū. Asiniet zobenus, puiši, mums drīz būs jākaujas pa īstam.

"Jākaujas pa īstam," Varde nodomāja, un šie vārdi viņam pagalam nepatika. Jau cīņa pie Astaporas mūriem šķita gana īsta, lai gan saprata, ka algotņi tā nedomā. "Tā bija apkaušana, nevis kauja," kareivis un dziesminieks Denzo D’hans pēc tam tika izteicies. Denzo bija kapteinis, kurš piedalījies simtiem kaujās, savukārt Vardes pieredze aprobežojās ar vingrinājumu laukumu un turnīriem, tāpēc viņš nemēģināja apšaubīt pieredzējuša karotāja viedokli.

"Sākumā tā gan izskatījās pēc kaujas." Viņš atcerējās, kā vēders bija sažņaudzies, kad milzenis viņu rītausmā uzmodināja.

-   Velc bruņas, miegamice! viņš nodārdināja. Miesnieks nāk cīnīties. Celies, ja vien negrasies kļūt par gaļas gabalu.

-   Miesnieku Karalis ir pagalam, Varde samiegojies atrunājās.

To viņi visi bija dzirdējuši, kāpjot ārā no kuģiem, kas viņus bija atveduši uz Seno Volanti. Otrais karalis Kleons arī bija kritis drīz pēc kronēšanas, un tagad Astaporā valdīja padauza un aptracis bārddzinis, kuru līdzskrējēji savā starpā kāvās par varu pilsētā.

-    Varbūt mums sameloja, milzenis atteica, vai arī tas ir cits miesnieks. Varbūt pirmais ir brēkdams pielēcis no kapa, lai nokautu dažus jankaiešus. Bet tam, nolādēts, nav nekādas nozīmes, Varde. Velc bruņas!

Teltī gulēja desmit vīri, un visi jau bija kājās viņi vilka bikses, zābakus un garus bruņukreklus, saitēja krūšubruņas, kāju un roku sargus, grāba bruņucepures, vairogus un zobensiksnas. Geriss, straujš kā vienmēr, pirmais bija pilnā kaujas ietērpā, Arčs tūlīt pēc viņa, un pa abiem viņi palīdzēja saposties Kventīnam.

Trīssimt jardus tālāk Astaporas jaunie Neaptraipītie, smailajām bru ņucepurēm un garo šķēpu uzgaļiem saulē mirdzot, bira ārā pa vārtiem un stājās ciešās rindās pie pilsētas sarkanajiem drūpošajiem mūriem.

Trīs dornieši metās ārā no telts un kopā ar citiem algotņiem traucās pie zirgiem. "Kauja." Kventīns bija sācis apgūt šķēpu un zobenu cīņas, tiklīdz bija iemācījies staigāt bet tagad tas viss bija nieks. "Kareivi, dod man drosmi," Varde lūdzās, bungām tālumā rībot. "BUM, bum, BUM, bum, BUM, bum." Milzenis Vardēm parādīja Miesnieku Karali, kurš ar rīta saulē vizošu vara zvīņu bruņukreklu mugurā stīvi sēdēja bruņās ie tērptā zirgā. Viņš atcerējās, ko pirms kaujas teica Geriss:

-    Lai kas notiktu, turies blakus Arčam. Neaizmirsti, ka tu esi vieni gais no mums, kurš var apprecēt to meiču.

Pa to laiku astaporieši jau bija sākuši uzbrukumu.

Dzīvs vai miris, bet Miesnieku Karalis bija pārsteidzis gudros saimniekus nesagatavotus. Jankaieši, tokariem plīvojot, vēl skraidīja apkārt, lai piedabūtu līdz galam neapmācīto vergu karaspēku nostāties puslīdz kārtīgā ierindā, kad Neaptraipīto šķēpi jau caurdūra aplencēju rindas. Ja nebūtu sabiedroto un nicināto algotņu, viņi tiktu apkauti, taču Vēja aizpūstie un Kaķa brālība dažu minūšu laikā jau bija zirgos un traucās virsū astaporiešiem no sāniem, savukārt Jaunās Gisas leģions, izspraucies cauri jankaiešu nometnei, satikās ar Neaptraipītajiem aci pret aci.

Pārējais jau bija tīrā apkaušana, tikai tagad zem gaļas cirvīša tika is pats. Viņu beigās nokāva Kago, kurš sava milzīgā kara zirga mugurā izlauzās cauri karaļa sargiem un ar vienu līkā valīriešu araha cirtienu pāršķēla Kleonu Dižo no pleca līdz pat gūžai. Varde pats to neredzēja, bet tie, kas bija redzējuši, stāstīja, ka Kleona vara bruņas pārplīsušas kā zīds, bet no tām izplatījusies drausmīga smaka un līduši ārā simtiem kapu tārpu Kleonis bijis jau miris. Astaporieši izmisumā bija izrakuši šo no kapa, uzstīvējuši mugurā bruņas un piesējuši pie zirga, cerot, ka tas piešķirs Neaptraipītajiem drosmi.

Beigtā Kleona krišana pielika punktu. Jaunie Neaptraipītie, nometuši šķēpus un vairogus, metās bēgt, bet izrādījās, ka Astaporas vārti ir slēgti. Arī Varde kopā ar citiem Vēja aizpūstajiem klupa virsū pārbiedētajiem einuhiem un pielika savu roku slepkavošanā jādams cieši blakus milzenim, viņš cirta pa labi, pa kreisi, bet viņu vienības ķīlis kā šķēpa smaile izdūrās cauri Neaptraipīto baram. Otrā pusē Skrandainais Princis pavēlēja apgriezties, un viņi brāzās tiem cauri vēlreiz. Tikai otrajā piegājienā Varde ciešāk ieskatījās sejās zem smailajām bronzas ķiverēm un aptvēra, ka vairums nav vecāki par viņu paši. "Zaļi puikas, kas brēc pēc mātes," viņš nodomāja, bet vienalga apkāva viņus. Jājot prom no kaujas lauka, viņa zobens bija vienās asinīs un roka tā piekususi, ka viņš to tikko spēja pacelt.

"Tā nebija nekāda kauja," viņš prātoja. "Bet drīz būs arī īstā kauja, un mums l.itiek prom, pirms tā sākas, citādi būsim spiesti cīnīties nepareizajā pusē."

Tajā vakarā Vēja aizpūstie ierīkoja nometni Vergu līča krastā. Varde lika iedalīts pirmajā sardzes maiņā un nosūtīts apsargāt zirgus. Pēc saules rieta, kad virs jūras parādījās mēness, pie viņa atnāca Geriss.

-   Milzenim arī vajadzēja atnākt, Kventīns teica.

-    Viņš aizgāja apciemot Veco Kaulu Bilu un zaudēja visu atlikušo sudrabu, Geriss atbildēja. Iztiksim bez viņa viņš tāpat darīs to, ko mēs liksim, lai arī tas viņam nepatiks.

-   Protams.

Kventīnam pašam daudz kas nepatika brauciens pārpildītā, vēja un jūras mētātā kuģī, tārpainie sausiņi un melnais rums, ko vajadzēja dzert, lai aizmirstos, gulēšana uz sapelējušu salmu maisiem, kas, viņaprāt, oda pēc svešiniekiem… bet to visu viņš jau bija gaidījis, Volantē parakstoties uz pergamenta strēmeles un stājoties Skrandainā Prinča dienestā uz gadu. Šīs grūtības, kas piemita visām dēkām, vajadzēja paciest.

Bet tas, kam vajadzēja notikt tālāk, bija klaja nodevība. Jankaieši veda viņus no Senās Volantes karot ar Dzelteno pilsētu, tāpēc dornieši grasījās pārbēgt pretinieku pusē. Tas nozīmēja pamest arī jaunos ieroču brāļus. Vēja aizpūstie nebija tie biedri, kādus Kventīns gribētu, taču viņš ar tiem kopā šķērsoja jūru, dalījās kumosā, cīnījās plecu pie pleca un pļāpāja ar tiem, kuru valodu viņš saprata. Un ja arī viņa stāsti bija meli, tad tādu cenu vajadzēja maksāt, lai nokļūtu Mīrīnā.

"Par godājamu šo rīcību nevar saukt," vēl "Tirgoņu namā" viņu brīdināja Geriss.

-   Dinerīsa ar visu savu karaspēku varbūt jau ir pusceļā uz Jankaī, Kventīns ieminējās, apstaigājot zirgus.

-    Varbūt ir, Geriss atteica, bet varbūt nav. Mēs to jau esam dzirdējuši. Arī astaporieši bija pārliecināti, ka Dinerīsa ar pūķiem dodas uz dienvidiem, lai pārrautu aplenkumu. Viņa neaizgāja toreiz un neatnāks arī tagad.

-   Tomēr droši mēs to nevaram zināt. Mums jāaizšmauc, kamēr vēl neliek karot pret sievieti, kuru esmu sūtīts apprecēt.

-    Pagaidīsim līdz Jankaī, Geriss norādīja uz kalniem. Tās zemes pieder jankaiešiem, un neviens negribēs barot vai slēpt trīs dezertierus. Uz ziemeļiem no Jankaī zeme nepieder nevienam.

Viņam bija taisnība, bet Kventīns vienalga nejutās omulīgi.

-    Milzenis ar visiem ir pārāk iedraudzējies. Viņš zina, ka grasāmies aizbēgt un doties pie Dinerīsas, bet viņš negribēs pamest vīrus, ar ku riem kopā cīnījies. Ja nogaidīsim pārāk ilgi, var sanākt tā, ka pametam vīrus pirms pašas kaujas. Viņš to nekādā gadījumā nedarīs tu viņu pazīsti tikpat labi, cik es.

-             Lai kad mēs to darītu, tā tik un tā būs dezertēšana, Geriss iebilda,

-   un Skrandainajam Princim dezertieri ne pārāk patīk. Viņš liks dzīties mums pakaļ, un lai septiņi dievi stāv mums klāt, ja tiksim notverti. )u mums paveiksies, tad mums apcirtīs kājas, lai mēs vairs nevarētu aiz bēgt. Ja nepaveiksies, viņš mūs atdos Smukajai Merisai.

Pēdējie vārdi lika Kventīnam aizdomāties no Smukās Merisas viņam bija bail. Tā bija sieviete no Rietmalas, bet garāka par viņu tikai īkšķa tiesas trūka līdz sešām pēdām. Pēc divdesmit gadus ilga dienesta algotņu brālībās viņa nebija smuka ne iekšēji, ne ārēji.

-   Pagaidi dažas dienas, Geriss satvēra viņu aiz rokas. Mēs jau esam šķērsojuši pusi pasaules, tāpēc pacieties vēl dažas līgas. Gan jau kaut kur uz ziemeļiem no Jankaī mums radīsies izdevība.

-   Ja nu tu tā saki… Varde ar šaubām novilka.

Šoreiz dievi viņus uzklausīja un izdevība radās krietni vien drīzāk.

Tas bija pēc divām dienām. Hjū Hangerfords piejāja pie ugunskura un paziņoja:

-   Dornieši, jūs sauc uz komandiera telti.

-   Kuru no mums? Geriss noprasīja. Mēs visi esam dornieši.

-   Tādā gadījumā visus.

Skābais un drūmais Hangerfords ar sakropļoto roku savulaik bija brālības kases pārzinis, bet tad Skrandainais Princis viņu pieķēra zogam no naudas lādēm un nocirta trīs pirkstus. Tagad viņš bija tikai seržants.

"Kas bija noticis?" Līdz šim brīdim Varde no komandiera puses nebija manījis nekādas dzīvības izpausmes, taču Hangerfords jau bija aizjājis, tāpēc jautājumus uzdot vairs nevarēja. Atliek vien ņemt līdzi milzeni un pildīt pavēli.

-  Neparko neatzīstieties un esiet gatavi kauties, Kventīns sacīja draugiem.

-   Es vienmēr esmu gatavs kauties, atsaucās milzenis.

Kad dornieši ieradās, lielais, pelēkais buraudekla paviljons, ko Skrandainais Princis sauca par lupatu pili, bija pilns vīru. Kventīnam pietika ar vienu acu uzmetienu, lai aptvertu, ka vairums klātesošo ir no septiņām valstībām vai arī viņos ritēja Rietmalas asinis. "Trimdinieki un trimdinieku dēli." Pēc Salmu Dika vārdiem, brālībā bija sešdesmit Rietmalas vīru, un teltī bija sanākusi krietna trešdaļa, ieskaitot pašu Diku, Hjū Hangerfordu, Smuko Merisu un brālības labāko strēlnieku zeltmataino Lūisu Lansteru.

Tur bija arī Denzo D’hans ar vareno Kago blakus. Vīri viņu tagad sauca par Kago Miroņkāvi, lai gan acīs to viņam neteica Kago mēdza •itri aizsvilties, un viņa līkais melnais zobens bija tikpat baiss kā tā īpašnieks pasaulē bija simtiem valīriešu zobenu, bet tikai saujiņa valīriešu arahu. Ne Kago, ne D’hans nebija no Rietmalas, taču abi bija kapteiņi, kurus Skrandainais Princis augstu vērtēja. "Viņa labā roka un kreisā. (iaidāms kaut kas svarīgs."

Ierunājās pats Skrandainais Princis.

-    Jurkazs ir izdevis pavēles, viņš teica. Rādās, ka dzīvi palikušie astaporieši sāk līst ārā no savām alām. Astaporā ir palikuši tikai miroņi, tāpēc viņi dodas uz laukiem simtiem, varbūt pat tūkstošiem, visi izbadējušies un slimi. Jankaiešiem nevajag, lai viņi klīstu ap Dzelteno pilsētu, tāpēc mēs esam saņēmuši pavēli pārķert viņus un dzīt atpaka| uz Astaporu vai arī uz ziemeļiem no Mīrīnas. Ja Pūķu Karalienei viņus vajag, lai šī tos ņem. Pusei no viņiem ir asiņaina caureja, bet pat veselie nozīmē liekas mutes.

-   Jankaī ir tuvāk nekā Mīrīna, Hjū Hangerfords iebilda. Un ja nu viņi negribēs griezties atpakaļ, cienītais kungs?

-   Tāpēc jums ir zobeni un šķēpi, Hjū, lai gan loki būtu noderīgāki. Turieties pa gabalu no tiem, kas izskatās slimi. Pusi no mūsu spēkiem es sūtīšu kalnos piecdesmit patruļas pa divdesmit jātniekiem katrā. Asinsbārdim ir dota tāda pati pavēle, tāpēc arī Kaķi būs zirgos.

Vīri saskatījās, dažs kaut ko noburkšķēja. Lai arī Vēja aizpūstie un Kaķa brālība bija noslēguši līgumus ar Jankaī, pirms gada Strīda zemēs viņi bija cīnījušies pretējās pusēs, tāpēc ienaids nebija rimis. Kaķu mežonīgais komandieris Asinsbārdis bija milzīga auguma bļauris ar milzī gu apetiti uz slepkavošanu, kurš neslēpa savu nepatiku pret "skrandainajiem vecūkšņiem".

-   Izlūdzos piedošanu, Salmu Diks nokāsējās, bet visi te sanākušie ir dzimuši septiņās valstībās. Cienītais kungs nekad iepriekš nav dalījis brālību pēc asinīm vai valodas. Kāpēc mēs tiekam sūtīti kopā?

-   Prātīgs jautājums. Jūs jāsiet uz austrumiem, augšā kalnos, metīsiet ap Jankaī līkumu un dosieties uz Mīrīnu. Ja pa ceļam sastapsiet kādu astaporieti, dzeniet uz ziemeļiem vai kaujiet nost… bet tas nav jūsu gal venais uzdevums. Aiz Dzeltenās pilsētas jūs noteikti sastapsiet Pūķu Ka ralienes patruļas Jaunākos dēlus vai Vētras vārnas, derēs abi. Pārejiet viņu pusē.

-    Pāriet viņu pusē? brīnījās bastards sīrs Orsons Akmens. Jūs mums liekat kļūt par pārbēdzējiem?

-   Lieku, Skrandainais Princis atbildēja.

Kventīns Martels gandrīz sāka skaļi smieties: "Dievi ir sajukuši prāta."

Rietmalas karotāji apjuka. Viens otrs lūkojās vīna kausā, it kā cerētu tur saskatīt atbildi.

-   Jūs domājat, ka karaliene Dinerīsa mūs pieņems?

-   Domāju.

-    Un, ja viņa mūs tiešām pieņems, ko tad? Vai mēs būsim spiegi? Slepkavas? Sūtņi? Varbūt domājat mainīt darba devēju?

-     To izlems princis, Hangerford, Kago drūmi pablenza uz ieroču biedru. Tavs uzdevums ir darit to, ko tev liek.

-   Bez šaubām, Hangerfords pacēla roku ar diviem pirkstiem.

-   Runāsim atklāti, ierosināja dziesminieks Denzo D’hans. Jankaieši neiedveš uzticību. Lai kāds būtu kara iznākums, Vēja aizpūstajiem jāsaņem daļa no uzvaras augļiem. Mūsu princis rīkojas pareizi, turot vaļā visus ceļus.

-   Jūs komandēs Merisa, Skrandainais Princis paziņoja. Viņa zina, kas man prātā… un Dinerisa Tārgārjena pret citu sievieti var būt pielaidīgāka.

Kventīns palūkojās uz Smuko Merisu un noskurinājās, kad sastapa viņas nedzīvo skatienu. "Man tas nepavisam nepatīk."

Salmu Dikam ari radās šaubas.

-   Skuķim jābūt galīgi bez prāta, lai mums uzticētos, kaut ari mums Merisa priekšgalā. Sevišķi ar Merisu priekšgalā. Velns parāvis, es pats Merisai neuzticos, lai ari esmu viņu dažas reizes drāzis. Viņš pasmīnēja, bet neviens cits nesmējās, un vismazāk smiekli nāca Smukajai Merisai.

-    Domāju, ka tu kļūdies, Dik, Skrandainais Princis noteica. Jūs visi esat no Rietmalas, draugi vēl no mājām. Jūs runājat vienā mēlē, pielūdzat vienus un tos pašus dievus. Iemesls jūs visi esat dabūjuši paciest netaisnību no manas puses. Tevi, Dik, es esmu licis slānīt vairāk nekā jebkuru citu viru, un tev uz muguras tam ir pierādījums. Hjū ir zaudējis trīs pirkstus. Merisu ir izvarojusi vai puse brālības. Tiesa, ne jau šīs brālības, bet tas mums nav jāsaka. Mežu Vils… tu vienkārši esi pabira. Sirs Orsons mani ienīst par to, ka es viņa brāli nosūtīju uz Sērām, slrs l .usifers vēl skumst pēc meičas, ko Kago viņam atņēma.

-   Viņš gan būtu varējis izdrāzt un atdot skuķi atpakaļ, Lusifers Garais sūrojās.

-   Nebija nekāda iemesla viņu nokaut.

-   Viņa bija neglīta, Kago atbildēja. Tas ir pietiekams iemesls.

-       Tu, Veber, vēl aizvien gribi atdabūt zemi, ko esi zaudējis Rietmalā, komandieris turpināja tā, it kā nebūtu viņus dzirdējis. Lanster, es

nokāvu to puiku, kas tev tik ļoti patika. Jūs, dornieši, uzskatāt, ka esat piekrāpti laupījums no Astaporas nebija tik liels, kā Volantē tika solīts, un es tiku pievācis lauvas tiesu.

-   Pēdējā frāze ir skaidra patiesība, sīrs Orsons izmeta.

-    Vislabākie meli ir tie, kuros ir kāds patiesības grauds, atteica Skrandainais Princis. Katram no jums ir nopietns iemesls mani pamest, un Dinerīsa Tārgārjena zina, ka algotņi ir svārstīgi ļaudis. Viņas pašas Jaunākie dēli un Vētras vārnas pievāca jankaiešu zeltu un bez domāšanas pārgāja viņas pusē, kad kaujas svaru kausi sāka nosvērties viņai par labu.

-   Kad mums jādodas ceļā? Lūiss Lansters noprasīja.

-   Tūlīt pat. Uzmanieties no Kaķiem un Garajiem šķēpiem. Ārpus šīs telts neviens nedrīkst zināt par šo viltību. Ja atklāsiet savas kārtis pārāk ātri, jūs sakropļos par dezertēšanu vai izlaidīs zarnas kā pārbēdzējiem.

Dornieši klusējot izgāja no komandiera telts. "Divdesmit jātnieki, un visi runā kopējā valodā," Kventīns prātoja. "Pat sačukstēties būs bīstami."

-   Pūķu medības tas gan ir jauki. Varde, milzenis uzplāja viņam ar plaukstu pa muguru.

NIĶĪGĀ LĪGAVA

Aša Grejdžoja sēdēja Golbārta Glovera pili un dzēra Golbārta Glovera vinu, kad Golbārta Glovera mestrs ienesa viņai vēstuli.

-    Cienītā kundze, mestrs teica satrauktā balsī, kā vienmēr, kad ar viņu runāja, no Kapkalniem atlidojis krauklis.

Viņš stiepa pergamentu Ašai tik dedzīgi, it kā gribētu tikt no tā vaļā pēc iespējas ātrāk. Tas bija cieši saritināts un aizzīmogots ar cietu sārta vaska pikuci.

"Kapkalni." Aša pūlējās atminēties, kas valdīja Kapkalnos. "Kāds ziemeļu valdnieks, kurš man nav nekāds draugs." Un zīmogs… Dredfortas Boltoni gāja kaujā ar sārtiem karogiem, uz kuriem rotājās asins lāsītes, lapēc nebija grūti iedomāties, ka sārts bija arī viņu zīmogvasks.

"Es turu rokās indi," viņa nodomāja. "Vajadzētu iemest ugunī." Tomēr Aša salauza laku, un viņai klēpī iekrita ādas strēmelīte. Lasot sausās brūnās rindiņas, viņas jau tā drūmā oma kļuva vēl drūmāka. "Tumši spārni, tumši vārdi." Kraukļi nekad neatnesa labas vēstis. Pēdējā vēstule, kas pienāca Dziļmežā, bija no Stanisa Barateona, kurš pieprasīja, lai viņš liktu atzīts par karali. Šī bija vēl ļaunāka.

-   Ziemeļnieki ir ieņēmuši Keilinas cietoksni.

-   Boltona bastards? apjautājās Karls, kurš sēdēja viņai līdzās.

-    Viņš ir parakstījies Remzijs Boltons, Ziemmalas valdnieks. Bet le ir vēl arī citi vārdi. Vēstuli bija parakstījuši ari valdniece Dastina, valdniece Servīna un četri Rīsveli. Blakus bija uzzīmēts zvērīgs milzis, kas apzīmēja kādu no Ambcriem.

Paraksti bija uzvilkti ar mestra tinti, kas pagatavota no sodrējiem un darvas, taču pati vēstule ar kaut ko brūnu bija uzkricelēta plašā, asā rokrakstā. Tur bija stāstīts par Keilinas cietokšņa krišanu, ziemeļu uzrauga varonīgo atgriešanos un gaidāmajām kāzām. Vēstules pirmie vārdi bija: "Es rakstu šo vēstuli ar dzelzsvīru asinīm," un pēdējie: "Nosūtu tev gabaliņu prinča miesas. Ja aizkavēsies manā zemē, tevi gaida viņa liktenis."

Aša bija pārliecināta, ka jaunākais brālis ir miris. "Labāk būtu miris." Viņa pacēla pie sveces ādas strēmeli, kas bija iekritusi viņai klēpī un skatījās, kā tā kūp, līdz liesmas, to aprijušas, sāka laizīt pirkstus.

Golbārta Glovera mestrs nogaidoši mīņājās viņai pie elkoņa.

-   Atbildes nebūs, Aša paziņoja.

-   Vai drīkstu jaunumus pavēstīt valdniecei Sībelai?

-   Ja tev tā tīk. Aša gan nezināja, vai Sībelu Gloveri iepriecinās Keilinas cietokšņa krišana. Sībela mita gandrīz vai dievmežā vien, kur lūdzās, lai bērni un vīrs atgrieztos neskarti. "Kārtējā lūgšana paliks bez atbildes. Viņas sejaskoks ir tikpat kurls un akls kā mūsu Noslīkušais Dievs." Robets Glovers un viņa brālis Golbārts bija devušies uz dienvidiem kopā ar Jauno Vilku. Ja tas, ko varēja dzirdēt par Sarkanajām kāzām, kaut pa pusei bija taisnība, viņi diez vai atgriezīsies ziemeļos. "Pateicoties man, vismaz viņas bērni ir dzīvi." Aša tos bija atstājusi Desmit torņos tantes aprūpē. Sībelas meitiņa vēl bija zīdāma ar krūti, un viņa bija nospriedusi, ka bērns ir pārāk vārgs, lai to pakļautu vēl vienam braucienam pa vētraino jūru. Aša iespieda vēstuli mestram saujā.

-   Še, lai viņa rod mierinājumu, ja spēj. Tu drīksti iet.

Mestrs pielieca galvu un devās prom. Kad viņš bija izgājis, Trīss Botlijs pagrieza galvu uz Ašas pusi.

-   Ja Keilinas cietoksnis ir kritis, drīz kritis arī Torhena cietoksnis. Pēc tam būs mūsu kārta.

-   Kādu brīdi vēl ne. Caurais Žoklis viņiem notecinās asinis.

Torhena cietoksnis nebija tik sagruvis kā Keilinas cietoksnis, un Dag-

mers bija no dzelzs līdz matu galiņiem viņš drīzāk mirs nekā padosies.

"Ja mans tēvs būtu dzīvs, Keilinas cietoksnis nebūtu kritis." Belons Grejdžojs zināja, ka Keilinas grāvis ir atslēga uz ziemeļiem. To zināja ari Eirons, tikai viņam bija vienalga. Tāpat viņu neinteresēja, kas notiek ar Dziļmežu vai Torhena cietoksni.

-   Eironam nospļauties par Belona iekarojumiem tēvocis tagad dze nas pakaļ pūķiem. Vārnas Acs visus Dzelzs salu spēkus bija sasaucis Vecvīkā un aizkuģojis Saulrieta jūrā, un viņa brālis Viktarions sekoja vi

ņam pa pēdām kā nopērts suns. Paikā vairs nebija palicis neviena, kam prasīt palīdzību, atskaitot savu vīru. Mēs esam palikuši vieni.

-    Dagmers viņus sakaus, bija pārliecināts Kroms, kurš vēl nebija sastapis sievieti, ko mīlētu lik ļoti kā kauju. Viņi taču ir tikai vilki.

-  Visi vilki jau ir apkauti. Aša ar nagu knibināja sārto vasku. Viņus ir nogalējuši dīrātāji.

-   Mums jāiet uz Torhena cietoksni un jāiesaistās kaujā, mudināja Kventons Grejdžojs, attāls brālēns un Sāļā sievišķa kapteinis.

-   Protams, piebalsoja Dagons Grejdžojs, vēl tālāks brālēns. Vīriem viņš bija Dagons Žūpa, bet skaidrā vai pilnā viņam vienmēr patika kauties. Kāpēc lai mēs visu slavu atstātu Caurajam Žoklim?

Divi Golbārta Glovera kalpi ienesa cepeti, taču atsūtītā ādas strēmele bija laupījusi Ašai apetīti. "Mani vīri ir zaudējuši cerības uz uzvaru," viņa ar skumjām aptvēra. "Tagad viņi tikai gaida cienīgu nāvi." Viņa nešaubījās, ka no vilkiem to arī sagaidīs. "Agrāk vai vēlāk viņi atnāks, lai paņemtu šo pili atpakaļ."

Kad Aša kāpa pa koka kāpnēm uz guļamkambari, kas reiz bija piederējis Golbārtam Gloveram, saule jau laidās aiz augstajām Vilkmeža priedēm. Viņa bija iedzērusi pārāk daudz vīna, tāpēc galva plīsa vai pušu. Aša mīlēja savus padotos gan kapteiņus, gan jūrniekus, kaut puse no visiem bija stulbeņi. "Drosmīgi, bet vienalga stulbeņi. Doties pie Caurā Žokļa… jā, ja vien mēs to varētu."

Starp Dziļmežu un Dagmeru bija daudz līgu klinšaini kalni, biezi meži, straujas upes un tik daudz ziemeļnieku, ka pat domāt par to negribējās. Ašai bija četri kuģi un nepilni divi simti vīru, ieskaitot Trīstiferu Botliju, uz kuru nevarēja paļauties. Viņš tā melsa par mīlestību, ka Aša nespēja iedomāties Trīsu traucamies uz Torhena cietoksni, lai noliktu galvu kopā ar Dagmeru Cauro Žokli.

Karls gāja viņai līdzi uz Golbārta Glovera guļamkambari.

-   Vācies prom, viņa uzkliedza. Es gribu palikt viena.

-  Tu gribi mani. Viņš pūlējās Ašu noskūpstīti, bet sieviete viņu atgrūda.

-   Tikai pieskaries man, un es…

-   Ko tu? viņš izvilka dunci. Izģērbies, meitēn.

-   Ej ellē, tev pat bārda neaug.

-   Es labāk tevi izdrāzīšu.

Viens dunča vēziens, un Ašas kamzolis bija vaļā. Viņa stiepa roku pēc cirvja, bet Karls, nometis dunci, satvēra un atlieca viņas roku tik tālu, ka ierocis izslīdēja no pirkstiem. Vīrietis iegrūda Ašu Glovera

gultā, cieši noskūpstīja un pārplēsa viņas tuniku. Krūtis izslīdēja no auduma skavām.

Aša pūlējās iespert viņam pa cirksni, taču vīrietis izvairījās un ar ceļgalu iepleta viņas kājas.

-   Tūlīt tu būsi mana.

-   Pamēģini, viņa nospļāvās, un es tevi nokaušu, kad tu būsi aizmidzis.

Aša jau bija mikla, kad Karls viņā iegāja.

-   Nolādēts, viņa izmeta. Nolādēts, nolādēts.

Vīrietis zīda viņas krūtis tik stipri, ka sieviete no sāpēm un baudas kliedza. Kājstarpe tagad bija visa pasaule. Viņa aizmirsa par Keilinas grāvi, par Remziju Boltonu un atsūtīto ādas skrandu, aizmirsa karaļa sapulci, savu zaudējumu, savu došanos trimdā, savus ienaidniekus un viru. Tagad vissvarīgākās bija viņa rokas un viņa mute; tikai rokas, kas viņu skāva un daikts petenē. Karls drāza viņu tik ilgi, kamēr viņa sāka kliegt un pēc tam arī raudāt, un beigās viņš piešļāca Ašai kājstarpi.

-   Es esmu precēta sieva, Aša pēc tam atgādināja. Tu mani aptraipīji, bezbārdainais zeņķi. Mans vīrs tev nogriezīs pautus un ieģērbs tevi kleitā.

-   Ja vien viņš spēs piecelties no krēsla, Karls novēlās no sievietes.

Kambarī bija auksti. Aša piecēlās no Golbārta Glovera gultas un uz

vilka saplēstās drānas. Kamzolim bija vajadzīgas tikai jaunas saites, taču tunika bija pagalam. "Man tā vienalga nepalika." Viņa iemeta tuniku ugunī. Pārējās drānas viņa atstāja mētājamies pie gultas. Krūtis smeldza, un Karla sēkla tecēja lejup pa cisku. Vajadzēja sagādāt mēness tēju, lai nelaistu pasaulē lieku kalmāru. "Bet kāda tam nozīme? Tēvs ir miris, māte mirst, brālis tiek nodīrāts pa gabalam, un es neko tur nevaru darīt. Turklāt esmu precējusies. Apprecējusies un piegulēta, tikai vīrietis nav viens un tas pats."

Kad viņa palīda gultā zem zvērādām, Karls jau bija aizmidzis.

-   Tagad tava dzīvība ir manās rokās. Kur es liku savu dunci? Aš.i piespiedās pie vīrieša muguras un apskāva viņu. Lai nesajauktu ar Ganu Kārlu, jocīgo Kārlu Keningu, Kārlu Nasko Cirvi un Kārlu Vergu, bet drīzāk gan gludo vaigu dēļ Dzelzs salās viņš tika saukts par Jaunavīgo Kārlu. Kad Aša ar viņu tikko iepazinās, Karls mēģināja izaudzēt bārdi ņu, ko sieviete smiedamās nosauca par persika pūkām. Karls atzinās, ka nekad nav redzējis persiku, tāpēc viņa ierosināja Kailam iesaistīties viņas nākamajā braucienā uz dienvidiem.

Toreiz vēl bija vasara Roberts sēdēja Dzelzs tronī, Belons tupēja Jūrakmens tronī, un septiņas valstības dzīvoja mierā. Aša ar Melno vcju

braukāja gar krastu un tirgojās. Vispirms viņi iebrauca Gaišajā salā un Lanisportā, bet tad Pergolā, kur persiki allaž bija lieli un saldi.

-   Tagad redzi, viņa sacīja, pielikusi augli Karlam pie vaiga. Puisis nokoda kumosu, sula notecēja viņam pār zodu, un Aša ar skūpstu to nosusināja.

To nakti viņi pavadīja, baudot persikus un viens otru, bet, kad pienāca rīts, Aša bija apmierināta, lipīga un tik laimīga kā vēl nekad. "Tas bija pirms sešiem vai septiņiem gadiem?" Vasaras atmiņas gaisa, un Aša jau trīs gadus nebija ēdusi persikus, lai gan vēl arvien baudīja Kārlu. Kapteiņi un karaļi varbūt ari viņu negribēja, bet viņš gribēja.

Ašai bija bijuši ari citi mīļākie. Dažs aizkavējās viņas gultā uz pusgadu, cits uz pusi nakts, taču Karls viņu apmierināja labāk nekā visi pārējie kopā. Viņš gan skuvās reizi divās nedēļās, taču vīru nevarēja mērot pēc bārdas pinkām. Sievietei patika ar pirkstiem just viņa gludo, maigo miesu. Ašai patika viņa garie, taisnie mati, kas krita līdz pleciem. Viņai patika, kā puisis skūpstās. Viņai patika, kā viņš smaida, kad viņa ar īkšķi berž viņa krūšgalus. Matiņi viņam starp kājām bija mazliet tumšākā smilšu tonī nekā uz galvas, taču mīksti, salīdzinot ar viņas pašas aso, melno kušķi. Ari tas viņai patika. Viņam bija garš un slaiks peldētāja augums bez nevienas rētas.

"Bikls smaids, spēcīgas rokas, gudri pirksti un divi droši zobeni. Ko vēl sieviete var vēlēties?" Viņa ar prieku būtu apprecējusies ar Kārlu, bet viņa bija valdnieka Belona meita, savukārt Karls vienkāršu ļaužu, verga mazdēls. "Pārāk zemas kārtas, lai precētu, bet ne tik zemas, ka nevarētu sūkāt viņa daiktu." Piedzērusies un smaidoša viņa palīda zem zvērādām un paņēma viņa rīku mutē. Karls miegā sakustējās, un jau pēc brīža daikts sāka kļūt stīvs. Kad tas bija pavisam ciets, Karls jau bija pamodies, bet viņa kļuvusi mikla. Aša apmeta zvērādu ap kailajiem pleciem un jāšus uzsēdās vīrietim virsū, pamanoties iedabūt daiktu sevi tik dziļi, ka viņai zuda saprašana, kam pieder daikts, un kam šķirba. Šoreiz abi sasniedza baudas kalngalus vienlaikus.

-   Mana jaukā kundze, Karls ņurdēja miegainā balsi. Mana jaukā karaliene.

"Nē," Aša nodomāja, "ne es esmu karaliene, ne tā būšu."

-   Guli vien tālāk.

Viņa noskūpstīja vīrieti uz vaiga un atvēra Golbārta Glovera guļamkambara logu slēģus. Mēness bija gandrīz pilns un nakts tik skaidra, ka varēja redzēt sniegotās kalnu virsotnes. "Auksti, bāli un nemīlīgi, bet

mēnesnīcā skaisti." Gaišās, zaigojošās smailes atgādināja noasinātu zobu rindu, kalnu pakāje un zemākās virsotnes slēpās ēnā.

Jūra bija tuvāk, tikai piecas līgas uz ziemeļiem, taču Aša nespēja to saskatīt līdz tai bija pārāk daudz kalnu. "Un koku, tik daudz koku!" Ziemeļnieki to sauca par Vilkmežu. Gandrīz katru nakti viņa dzirdēja vilkus sasaucamies. "Vesels lapotņu okeāns. Labāk tas būtu bijis īsta ūdens okeāns."

Lai arī Dziļmežs bija tuvāk jūrai nekā Ziemmala, tas, pēc Ašas domām, vienalga bija pārāk tālu. Ziemeļaustrumos no drūmajiem, pelēkajiem kalniem stiepās Mūris, kur Staniss Barateons bija pacēlis savus karogus. Vīri mēdza teikt: "ienaidnieka ienaidnieks ir mans draugs", bet šai monētai bija otra puse "mana drauga ienaidnieks ir mans ienaidnieks". Dzelzsvīri bija ienaidnieki visiem ziemeļu valdniekiem, kuri šim Barateonu iznirelim tik ļoti bija vajadzīgi. "Es varētu piedāvāt viņam savu jauno, glīto augumu," Aša prātojot atmeta no pieres matu šķipsnu. Tomēr Staniss bija precējies, un viņa arī, turklāt viņš un dzelzsvīri bija seni ienaidnieki. Viņas tēva pirmā dumpja laikā Staniss pie Gaišās salas satrieca Dzelzs floti un sava brāļa vārdā ieņēma Dižvīku.

Dziļmeža sūnām apaugušās sienas ieskāva platu, apaļu pauguru ar nolīdzinātu virsu, kur atradās alai līdzīga pils ēka ar sargtorni vienā galā, kas slējās piecdesmit pēdu augstumā virs pakalna. Lejā bija pagalms ar staļļiem, aploku, smēdi, aku un aitu kūti, bet to visu apjoza dziļš grāvis, slīps uzbērums un baļķu žogs. Ārējā aizsardzības līnija atbilstoši zemes robežām bija ovāla. Baļķu žogā bija divi vārti, kurus katru sargāja pa diviem koka torņiem, bet gar augšmalu laipas. Pils dienvidu pusē sūnas bija saaugušas biezākā slānī un rāpās augšā torņos. Uz austrumiem un rietumiem pletās klaji lauki. Auzas un mieži, kas tur auga, kad Aša ieņēma pili, tika nomīdīti uzbrukuma laikā. Pēcāk iesēto labību nobendēja stipras salnas, atstājot vien dubļus, pelnus un apvītušus, pūstošus stublājus.

Tā bija sena pils, taču ne pārāk stipra. Viņa to bija atņēmusi Gloveriem, un Boltona bastards to atņems viņai, taču nodīrāt Ašu viņam neizdosies. Aša Grejdžoja negrasījās padoties dzīva, jo bija nolēmusi mirt tāpat, kā bija dzīvojusi ar cirvi rokās un smiekliem uz lūpām.

Tēvs viņai bija devis trīsdesmit karakuģus, lai ieņemtu Dziļmežu. Palikuši bija četri, starp tiem viņas Melnais vējš un viens no tiem, kas piederēja Trīsam Botlijam, kurš pieslējās Ašai tad, kad visi pārējie vīri bēga. "Nē, tā teikt nav godīgi. Viņi devās mājās, lai apliecinātu cieņu karalim. Ja nu kāds aizbēga, tad tā biju es." Viņai vēl aizvien bija kauns, to atceroties.

-    Bēdz, Lasītājs viņu mudināja, kad kapteiņi nesa tēvoci Eironu Nagas kalnā, lai kronētu.

-   Un pats? Nāc līdzi tu man būsi vajadzīgs, lai pieceltu kājās Hārlovas ļaudis. Tobrīd viņa bija nodomājusi cīnīties.

-   Tie Hārlovas ļaudis, uz kuriem var paļauties, ir te, un ne viens vien sauca Eirona vārdu. Es netaisos sakūdīt Hārlovus pret Hārloviem.

-   Eirons ir traks un bīstams. Tas elles rags…

-   Es dzirdēju. Bēdz, Aša. Tiklīdz Eirons būs kronēts, viņš ķersies klāt tev. Tu nedrīksti pieļaut, lai viņš tev uzliek savu aci.

-   Ja palikšu kopā ar pārējiem tēvočiem…

-   …tu mirsi kā izraidītā, jo pret tevi nostāsies visi. Izvirzot savu vārdu kapteiņiem, tu nodevi sevi viņu vērtējumam, un tagad tu nedrīksti sacelties pret viņu lēmumu. Karaļa sapulces izraudzītais ir gāzts tikai vienu reizi. Palasi Hairegu.

Tikai Rodrīks Lasītājs varēja melst par kaut kādu vecu grāmatu, kad viņu dzīvības svārstījās uz zobena asmens.

-   Ja paliec tu, tad palikšu arī es, viņa stūrgalvīgi paziņoja.

-   Neesi muļķe. Šovakar Eirons rāda pasaulei savu smaidīgo aci, bet rīt… Aša, tu esi Belona meita, un tev ir lielākas tiesības uz troni nekā viņam, tāpēc būsi viņa bieds, kamēr vien elposi. Ja paliksi, tu tiksi nokauta vai izprecināta Rudajam Airētājam. Nezinu, kas būtu ļaunāk. Bēdz, jo otrreiz tādas iespējas tev vairs nebūs.

Aša bija noenkurojusi Melno vēju salas otrā pusē tieši šādam gadījuma. Vecvīka nebija liela, tāpēc viņa varēja tikt uz kuģa klāja vēl pirms saullēkta un, kad Eirons attaptos, ka viņas nav, jau būt ceļā uz Hārlovu. Tomēr viņa vilcinājās, bet tad tēvocis noteica:

-   Ja mīli mani, bēdz. Neliec man noskatīties, kā tu mirsti.

Tā nu viņa bēga, un vispirms uz Desmit torņiem, lai atvadītos no mātes.

-   Var paiet ļoti ilgs laiks, līdz atkal parādos, Aša viņu brīdināja, taču Alanīsa neko nesaprata.

-   Kur ir Teons? viņa taujāja. Kur ir mans puisītis?

Savukārt Gvinesi interesēja tikai tas, kad atgriezīsies Rodrīks.

-   Es esmu septiņus gadus vecāka par viņu, un Desmit torņiem jāpieder man.

Aša vēl bija Desmit torņos, kad ausis sasniedza vēstis par viņas precībām.

-       Mana niķīgā brāļameita ir jāiejāj, Vārnas Acs bija dzirdēts sakām, un es zinu kādu, kurš spēs viņu iejāt.

Viņš izprecināja Ašu Ērikam Dzelzkalim un atstāja Laktas Lauzēju valdīt Dzelzs salās, kamēr pats meklē pūķus. Ēriks savulaik bija bijis varens vīrs, bezbailīgs laupītājs, kurš kuģojis kopā ar viņas vectēva vectēvu to pašu Dagonu Grejdžoju, kuram par godu bija dots vārds bija Dagonam Žūpam. Vecenes Gaišajā salā vēl aizvien biedēja mazbērnus ar stāstiem par Dagonu un viņa vīriem. "Karaļa sapulcē es aizskāru Ērika pašcieņu," Aša atminējās, "un viņš to neaizmirsīs."

Bija jāatzīst, ka tēvocis bija izrīkojies prātīgi, ar vienu cirtienu pārvēršot sāncensi sabiedrotajā, savas prombūtnes laikā atstājot salas drošās rokās un tiekot vaļā no Ašas. "Un šis vēl krietni pasmējās." Trīss Botlijs zināja teikt, ka Vārnas Acs viņas vietā kāzās izprecinājis roni.

-   Jādomā, ka Ēriks neuzstāja uz guldināšanu, viņa, to padzirdējusi, atsaucās.

"Es nevaru braukt mājās," Aša domāja, "bet arī te es ilgi vairs nevaru palikt." Meža miers viņu darīja nemierīgu. Aša visu mūžu bija pavadījusi uz salām un kuģiem, bet jūra nekad neklusēja. Viļņu sišanās pret klinšaino krastu viņai bija asinīs, taču Dziļmežā jūras nebija… tur bija tikai koki, koki bez gala un malas priedes, sekvojas, dižskābarži, oši, seni ozoli, kastaņas, dzelzskoki un egles. Koku šalkas bija klusākas par jūru, un mežu viņa sadzirdēja tikai tad, kad pūta vējš tad visapkārt šķita šņācam nopūtas un likās, ka koki sačukstas kādā svešā mēlē.

Tonakt čukstēšana šķita skaļāka nekā parasti. "Čaukst kritušās brūnās lapas," Aša sev stāstīja, "un vējā krakšķ kailie zari." Viņa aizgriezās no loga, tālāk no meža. "Man zem kājām atkal vajag kuģa klāju vai vismaz kaut ko apēst." Tajā vakarā viņa bija dzērusi pārāk daudz vīna un ēdusi pārāk maz maizes, bet to nolāpīto cepeti pat netika nogaršojusi.

Mēnesnīca bija gana gaiša, lai viņa varētu atrast drānas. Aša uzvilka biezās melnās bikses, polsterētu tuniku un zaļu ādas kamzoli, kuru klāja tērauda loksnes. Atstājusi Kārlu sapņojam, viņa basām kājām nokāpa pa čīkstošajām pils ārējām kāpnēm. Viens no sardzes vīriem uz mūra pamanīja sievieti un sveicinot pacēla šķēpu. Aša par atbildi uzsvilpa. Ejot pāri pagalmam, ierējās Golbārta Glovera suņi. "Tas ir labi," viņa nodomāja, "rejas nomāc koku šalkas."

Viņa tieši grieza gabalu dzeltenā siera no tik liela rituļa kā ratu ritenis, kad ķēķī ienāca Trīss Botlijs, ietinies biezā kažokādas apmetnī.

-   Karaliene!

-   Neņirgājies.

-   Tu vienmēr valdīsi manā sirdī, un stulbeņu klaigas karaļa sapulcē to nespēs mainīt.

"Ko man ar šo puiku darīt?" Aša par viņa uzticību nešaubījās viņš ne tikai bija Ašas pārstāvis Nagas kalnā, kas sauca viņas vārdu, bet arī pēc tam, atstājis karali, radus un mājas, brauca viņai līdzi pāri jūrai. "Viņš, protams, neatļāvās mest izaicinājumu Eironam tieši ģīmī." Kad Vārnas Acs flote izgāja jūrā, Trīss aizkavējās aizmugurē un mainīja kursu tikai tad, kad pārējie kuģi bija izzuduši skatienam, taču arī tam bija nepieciešama zināma drosme, jo viņš nekad vairs nevarēs atgriezties salās.

-   Vai gribi sieru? Aša apjautājās. Te ir arī šķiņķis un sinepes.

-   Ne jau ēdienu man vajag, cienītā, un tu to zini. Dziļmežā Trīss bija uzaudzējis biezu brūnu bārdu viņš apgalvoja, ka tā sildot seju. Es tevi redzēju no sargtorņa.

-   Ko tu dari te, ja stāvi sardzē?

-   Augšā ir Kroms un Hāgens Rags. Cik gan acu vajadzīgs, lai skatītos, kā mēnesnīcā čab lapas? Mums jāaprunājas.

-   Atkal? viņa nopūtās. Vai zini Hāgena meitu to rudo? Viņa prot stūrēt kuģi tikpat labi kā vīri un ir itin glīta. Skuķim ir septiņpadsmit gadu, un es redzēju, kā viņa uz tevi skatās.

-    Es negribu Hāgena meitu. Viņš neapdomībā gandrīz pieskārās sievietei. Aša, ir jābrauc prom. Keilinas grāvis bija vienīgais, kas aizturēja paisumu. Ja paliksim te, ziemeļnieki mūs apkaus, tu taču to zini.

-   Vai gribi, lai es bēgu?

-   Es gribu, lai tu esi dzīva. Es tevi mīlu.

"Nē," viņa nodomāja, "tu mīli to nevainīgo skuķi, kas mitinās vienīgi tavā galvā, bailīgu bērneli, kam nepieciešama tava aizstāvība."

-   Es tevi nemīlu, viņa atklāti pateica, un es nebēgšu.

-    Kas tad te tevi tik ļoti tur, ja neskaita priedes, dubļus un ienaidniekus? Mums ir kuģi brauc prom kopā ar mani, un uz jūras mums sāksies jauna dzīve.

-   Pirātu dzīve? Tas izklausījās gandrīz vai kārdinoši. "Atdot vilkiem viņu tumšos mežus un paņemt atpakaļ jūru."

-   Tirgotāju dzīve, viņš apgalvoja. Mēs brauksim uz austrumiem tāpat kā Vārnas Acs, tikai atgriezīsimies ar zīdu un garšvielām, nevis pūķu ragu. Viens brauciens uz Nefrīta jūru, un mēs kļūsim bagāti kā īlievi. Varēsim nopirkt namu Senpilsētā vai kādā no brīvpilsētām.

-   Mēs tu, es un Karls? Aša redzēja, ka Trīss saraujas, izdzirdot Karla vārdu.

-    Hāgena meita labprāt brauks ar tevi uz Nefrīta jūru, bet es esmu kalmāra meita. Mana vieta ir…

-   Kur? Salās tu nevari atgriezties, ja vien nevēlies doties pie sava cienījamā vīra kunga.

Aša mēģināja iztēloties sevi gultā ar Ēriku Dzelzkali saspiestu zem viņa svara, viņa atbaidošajos apskāvienos. "Bet labāk viņš nekā Rudais Airētājs vai Kreilis Lūkass Kods. Laktas Lauzējs savulaik bija drausmīgi spēcīgs, ārkārtīgi uzticams un pilnīgi bezbailīgs milzis. "Bet nevar būt nemaz tik slikti. Viņš droši vien noliks karoti jau pirmajā reizē, kad mēģinās pildīt vīra pienākumu." Tā viņa Ērika sievas vietā kļūtu par Ērika atraitni, un varētu izrādīties gan krietni labāk vai krietni sliktāk atkarībā no tā, kādi bija viņa mazdēli. "Un mans tēvocis. Beigu beigās visi vēji pūš mani pie Eirona."

-   Man Hārlovā ir ķīlnieki, viņa atgādināja. Un Jūraspūķa rags… Ja es nevaru dabūt tēva karaļvalsti, tad kāpēc es nevarētu izveidot pati savu?

Jūraspūķa rags ne vienmēr bija tik skraji apdzīvots. Starp kalniem un purviem vēl arvien varēja redzēt pirmļaužu seno cietokšņu drupas, augstākās vietās bija sejaskoku audzes, kas palikušas no mežabērnu laikiem.

-   Tu turies pie Jūraspūķa raga tāpat kā slīkstošais pie kuģa vraka. Kas tajā Jūraspūķī ir tāds, kas varētu patikt arī citiem? Tur nav ne raktuvju, ne zelta, ne sudraba un pat ne alvas vai dzelzs. Tā zeme ir par slapju, lai tur augtu kvieši vai cita labība.

"Es negrasos tur sēt labību."

-    Varu pateikt, kas tur ir: divas garas krasta līnijas, simtiem neredzamu alu, ūdri ezeros, laši upēs, gliemenes gar krastu, roņi nostāk no krasta, augstas priedes kuģu būvēšanai.

-    Kas tos kuģus būvēs, karaliene? Kur gaišība sadabūs tautu savai karaļvalstij, ja vien ziemeļnieki ļaus tev izvērsties? Vai varbūt tu grasies valdīt roņu un ūdru valstībā?

-    Valdīt pār ūdriem noteikti būtu daudz vienkāršāk nekā pār cilvēkiem, viņa rūgti iesmējās. Un roņi ir gudrāki. Bet var jau būt, ka tev taisnība man būtu prātīgāk atgriezties Paikā. Hārlovā ir ļaudis, kas priecāsies par manu ierašanos, Paikā arī. Un Eirons, nogalējot valdnieku Bai loru, Blektīdā draugus nav iemantojis. Es varētu uzmeklēt tēvoci Ironu un sacelt salas kājās. Kopš karaļa sapulces Valgmati neviens nebija redzējis, taču noslīkušie vīri apgalvoja, ka viņš slēpjoties Dižvīkā un drīz nākšot, lai izsauktu Noslīkušā Dieva dusmas pār Vārnas Aci un viņa pakalpiņiem.

-    Laktas Lauzējs arī meklē Valgmati un tvarsta noslīkušos vīrus. Ir noķerts un nopratināts aklais Berons Blektīds. Pat Vecā Pelēkā Kaija ti cis sakalts važās. Kā tu domā atrast priesteri, ja to nevar pat Eirona vīri?

-   Mūsos rit vienas asinis, viņš ir mana tēva brālis. Aša saprata, ka tā nav pārliecinoša atbilde.

-   Vai zini, ko es domāju?

-   Šķiet, tūlīt būšu spiesta to uzzināt.

-   Domāju, ka Valgmatis ir pagalam. Domāju, ka Vārnas Acs viņam pārgriezis rīkli un Dzelzkaļa meklējumi ir tikai acu apmānam, lai visi noticētu, ka priesteris aizbēdzis. Eirons negrib dabūt radnieka slepkavas slavu.

-   Pacenties to nekad nepateikt, manam tēvocim dzirdot. Pasaki Vārnas Acij, ka viņš baidās nogalēt radinieku, un viņš nokaus kādu no saviem dēliem tikai tāpēc, lai pierādītu, ka tu maldies.

Ašai skurbulis bija gandrīz izgājis, un par to bija jāpateicas Trīstiferam Botlijam.

-   Arī tad, ja tev izdosies atrast tēvoci Valgmati, jums nekas neiznāks. Jūs abi piedalījāties karaļa sapulcē, tāpēc tu nevarēsi teikt, ka Eirons iecelts nelikumīgi kā Torgons. Jūs esat saistīti ar šo lēmumu pēc visiem dievu un cilvēku likumiem. Jūs…

-   Pagaidi, Torgons? Aša sarauca pieri. Kāds vēl Torgons?

-   Torgons Vēlais.

-   Viņš bija karalis Varoņu laikmetā. Tik daudz Aša par viņu atcerējās, bet vairāk gan neko. Kāds tam sakars ar viņu?

-    Torgons Vēlais bija karaļa vecākais dēls. Bet karalis bija vecs un Torgons nemierīgs, tāpēc, kad tēvs nomira, viņš no sava cietokšņa pie Pelēkvairoga laupīja gar Manderu. Brāļi viņam ziņu nesūtīja un ātri sasauca karaļa sapulci cerībā, ka kāds no viņiem tiks pie kroņa, tomēr kapteiņi un karaļi izvēlējās Uragonu Labrāli. Jaunais karalis vispirmām kārtām pavēlēja nogalēt vecā karaļa dēlus, un pēc tam viņš tika iesaukts par Ļaunbrāli, lai gan patiesībā nekāds radagabals šiem nebija. Viņš valdīja gandrīz divus gadus.

-   Tad mājās pārradās Torgons… Aša tagad atminējās.

-    …un paziņoja, ka karaļa sapulce nav notikusi likumīgi, jo viņam nav bijusi iespēja izvirzīt prasību uz troni. Ļaunbrālis bija tikpat nežēlīgs, cik ļauns, tāpēc salās viņam bija maz draugu. Priesteri viņu apsūdzēja, valdnieki sacēlās pret viņu un paša kapteiņi sacirta viņu gabalos, savukārt Torgons Vēlais kļuva par karali un valdīja četrdesmit gadus.

Aša satvēra Trīsu Botliju aiz ausīm un cieši noskūpstīja uz lūpām. Kad sieviete palaida viņu vaļā, Trīss bija piesarcis un bez elpas.

-   Kas tas bija? viņš pavaicāja.

-   To sauc par skūpstu. Mani vajadzētu noslīcināt par tādu muļķību, Trīs man vajadzēja atcerēties… viņa pēkšņi apklusa. Trīss gribēja kaut ko teikt, taču Aša apklusināja arī viņu un ieklausījās. Kara rags. Hāgens. Vispirms viņai ienāca prātā, ka vīrs ieradies viņai pakaļ. Vai Ēriks Dzelzkalis bija spējīgs mērot tik tālu ceļu, lai sameklētu savu nepaklausīgo sievu? Noslīkušais Dievs mani tomēr mīl. Es lauzu galvu, ko darīt, bet viņš man atsūta ienaidniekus. Aša pielēca kājās un iebāza dunci makstī. Mūs gaida kauja.

Viņa skriešus metās uz pils pagalmu, un Trīss viņai mina uz papēžiem, taču vienalga Aša nokavēja kauja jau bija galā. Pie austrumpuses mūra netālu no vārtiem asiņoja divi ziemeļnieki, kuriem blakus stāvēja Lorens Garais Cirvis, Sešpirkstu Hārls un Netīrā Mēle.

-   Kroms un Hāgens pamanīja, ka šie lien pāru mūrim, Netīrā Mēle paskaidroja.

-   Tikai divi? Aša tūdaļ gribēja zināt.

-   Pavisam bija pieci. Divus mēs novācām, pirms viņi tika pāri mūrim, un Hārls vienu nomušīja uz laipas. Šie divi pamanījās iekļūt pagalmā.

Viens bija pagalam viņa asinis un smadzenes kalta uz Lorena cirvja, bet otrs vēl saraustīti elpoja, lai arī viņš gulēja asiņu peļķē, kur Netīrās Mēles šķēps viņu bija pienaglojis pie zemes. Abi bija ģērbušies miecādas bruņās un apmetņos ar brūnām, zaļām un melnām rūtīm, bet pie gal vām un pleciem bija piesieti zari, lapas un krūmeļi.

-   Kas jūs esat? Aša jautāja ievainotajam.

-   Flints. Un kas esi tu?

-   Aša no Grejdžoju nama. Šī ir mana pils.

-   Dziļmežs pieder Golbārtam Gloveram. Astoņkājiem te nav vietas.

-   Vai te ir vēl kādi jūsu vīri? Aša noprasīja. Tā kā kareivis neatbildēja, viņa satvēra Netīrās Mēles šķēpu un pagrieza. Ziemeļnieks ciešanās iekliedzās, un no brūces atkal izšāvās asinis. Ko jūs te meklējāt?

-   Valdnieci, viņš, drebēdams pie visām miesām, atbildēja. Ak dievi, izbeidz! Mēs nācām pakaļ valdniecei, lai viņu izglābtu. Mēs bijām tikai pieci.

Aša ieskatījās viņam acīs. Redzot tajās melus, viņa iegūla šķēpā un vēlreiz pagrieza to.

-   Cik jūsējo te ir? viņa vaicāja. Runā, citādi tava miršana ievilksies līdz rīta gaismai.

-   Daudz, viņš beigu beigās nošņukstēja starp vaimanām. Tūkstoši. Trīs, četri tūkstoši… aīīī… lūdzu…

Viņa izvilka šķēpu un ar abām rokām ietrieca to kareivja melīgajā kaklā. Golbārta Glovera mestrs bija apgalvojis, ka kalnu klani esot pārāk kašķīgi, lai bez Stārka vadības apvienotos. "Viņš varēja arī samelot. Vai arī kļūdīties." Tagad, pēc karaļa sapulces, viņa saprata, ka tā var gadīties.

-   Šie pieci tika sūtīti, lai atvērtu vārtus pirms uzbrukuma, viņa teica. Loren, Hārl, atvediet valdnieci Gloveri un viņas mestru.

-   Veselus vai asiņainus? Lorens Garais Cirvis apjautājās.

-   Sveikus un veselus. Netīrā Mēle, kāp augšā tajā trīskārt nolādētajā tornī un pasaki Kromam un Hāgenam, lai abi tur acis vaļā. Ja viņi ierauga kaut tikai zaķi, lai tūdaļ ziņo.

Dziļmeža pils pagalms drīz bija izbijušos ļaužu pilns. Viņas pašas vīri steigšus vilka bruņas vai kāpa uz laipām. Golbārta Glovera ļaudis ar baiļpilnām sejām skatījās apkārt un sačukstējās. Glovera pārvaldnieku vajadzēja ar nešanu iznest no pagraba, jo, Ašai ieņemot pili, viņš bija zaudējis kāju. Mestrs skaļi protestēja, tāpēc Lorens bija spiests viņu apklusināt, ietriecot bruņucimdā ietērpto dūri šim sejā. Valdniece Glovere, ar vienu roku turoties pie istabenes, iznāca no dievmeža.

-   Es jūs brīdināju, ka šī diena pienāks, cienītā kundze, viņa sacīja, ieraugot zemē guļam miroņus.

-    Valdniece Aša, priekšā izspraucās mestrs ar asinīm noplūdušu, salauztu degunu, es jūs lūdzu nolaidiet savus karogus un ļaujiet man izlūgties, lai jūs atstāj dzīvu. Jūs pret mums izturējāties godīgi, ar cieņu

es viņiem to pateikšu.

-   Mēs apmainīsim jūs pret bērniem. Sībelai Gloverei no asarām un negulētajām naktīm bija sasārtušas acis. Geivenam ir četri gadi es palaidu garām viņa vārda dienu. Un mana mazā meitiņa… atdodiet manus bērnus, un jums nekas ļauns nenotiks. Jūsu vīriem arī ne.

Pēdējie vārdi bija skaidri meli, to Aša zināja. Viņu varbūt arī apmainītu aizsūtītu atpakaļ uz Dzelzs salām tieši vīra mīlošajās rokās. Viņas brālēnus varētu izpirkt, tāpat arī Trīsu Botliju un vēl dažus, kuru dzimtai bija nauda, bet pārējos gaidīja cirvis, cilpa vai Mūris. "Bet viņiem vienalga ir iespēja izdarīt izvēli."

Aša uzkāpa uz mucas, lai visi viņu varētu redzēt.

-   Mums uzbrūk vilki atieztiem zobiem, viņi būs pie mūsu vārtiem vel pirms saullēkta. Vai mums vajadzētu nomest šķēpus un cirvjus un lūgties žēlastību?

-   Nē, Jaunavīgais Karls izvilka zobenu.

-   Nē, piebalsoja Lorens Garais Cirvis.

-   Nē! nodārdināja Punduris Rolfs, īsts lācis, galvas tiesu garāks par visiem pārējiem.

-   Nekad mūžā!

Atkal no augšas pāri pagalmam aizskanēja Hāgena rags.

-    Aūūūūūūūūūūūūūūūū,kara rags pūta gari, dobji un asinis stindzinoši. Ašai jau sāka riebties raga skaņas. Vecvīkā viņas tēvoča elles rags kļuva par kapu zvanu viņas sapņiem, un tagad Hāgena rags varēja iezvanīt viņas pēdējo stundiņu zemes virsū. "Ja man jāmirst, es miršu ar cirvi rokās un lāstiem uz lūpām."

-   Uz mūriem! Aša Grejdžoja pavēlēja vīriem, bet pati pagriezās un metās uz sargtorni. Trīss Botlijs skrēja viņai nopakaļ.

Koka sargtornis bija augstākā būve šajā pusē kalniem. Tas slējās divdesmit pēdas augstāk par visaugstākajām sekvojām un priedēm tuvējos mežos.

-    Skaties tur, kapteini, teica Kroms, kad viņa bija uzkāpusi tornī. Aša gan redzēja tikai kokus, ēnas, mēnesnīcas apgaismotus pakalnus un sniegotas virsotnes tālumā, bet tad aptvēra, ka koki lien tuvāk.

-   Oho, viņa iesmējās, tie kalnu āži ir ietērpušies priežu zaros.

Mežs kustējās tas slīdēja uz pils pusi kā lēns zaļš paisums. Viņa

atcerējās bērnībā dzirdēto pasaku par mežabērniem, viņu kaujām pret pirmļaužiem un zaļreģiem, kas kokus pārvērta karotājos.

-   Ar tik lielu karaspēku mēs nevaram cīnīties, Trīss Botlijs sacīja.

-   Mēs varam cīnīties ar tik lielu karaspēku, cik liels atnāks, kucēn, atcirta Kroms.

-   Jo viņu vairāk, jo lielāka būs mūsu slava. Par mums dziedās dziesmas.

"Jā, bet viņi dziedās par mūsu drosmi vai manu muļķību?" Līdz

jūrai bija piecas līgas. Vai prātīgāk bija palikt aiz Dziļmeža dziļajiem aiz sarggrāvjiem un koka sienām un cīnīties? "Gloveriem Dziļmeža koka mūri nepalīdzēja, kad es ieņēmu pili," Aša sev atgādināja. "Kāpēc lai tie palīdzētu man?"

-    Kad pienāks rīts, mēs dzīrosim jūras dibenā, Kroms noglauda cirvi, it kā nespētu to brīdi sagaidīt. Hāgens nolaida ragu.

-    Kā gan mēs spēsim atrast Noslīkušā Dieva ūdens pilis, ja mirsim sausām kājām?

-    Šajos mežos ir daudz sīku strautu, Kroms viņu mierināja. Tie visi ietek upēs, bet upes jūrā.

Toties Aša nebija gatava mirt katrā ziņā ne tur un ne tik drīz.

-   Dzīvs cilvēks spēj atrast jūru krietni vieglāk nekā mironis. Lai vilki patur savus tumšos mežus mēs iesim uz kuģiem. Viņai ienāca prāta,

diez kas komandē ienaidniekus. "Es viņu vietā vispirms būtu nogājusi gar krastu un nodedzinājusi kuģus un tikai tad uzbruktu Dziļmežam." Vilkiem tas varēja nešķist tik viegli izdarāms, katrā ziņā bez kuģiem ne. Aša nekad nenoenkuroja krastā vairāk par pusi kuģu. Otra puse palika drošā attālumā jūrā, un tiem bija dota pavēle pacelt buras un doties uz Jūraspūķa ragu, ja krastu ieņemtu ziemeļnieki. Hāgen, pūt ragā tā, lai visi meži nodreb. Trīs, uzvelc bruņas tev ir laiks iemēģināt to glīto zobenu. Ieraudzījusi viņu nobālam, sieviete ieknieba šim vaigā. Nošļaksti manis dēļ mēnesi ar asinīm, un es tev apsolu skūpstu par katru mironi.

-   Karaliene, Trīstifers sacīja, te mums ir mūri, bet, ja mēs, nonākuši pie jūras, atklāsim, ka vilki ir ieņēmuši mūsu kuģus vai aizveduši tos…

-     …tad mirsim, Aša jautri pabeidza teikumu. Bet mēs vismaz mirsim slapjām kājām. Dzelzsvīri jestrāk cīnās ar sālsūdens šļakatām nāsīs un viļņu šalkoņu aiz muguras.

Hāgens iepūta ragā trīs reizes īsi un ātri tā bija zīme, kas lika dzelzsvīriem doties atpakaļ uz kuģiem. Lejā atskanēja saucieni, šķindēja šķēpi un zobeni, zviedza zirgi. "Pārāk maz zirgu un pārāk maz jātnieku." Aša steidzās pie kāpnēm. Pagalmā viņa ieraudzīja Jaunavīgo Kārlu, kurš jau gaidīja ar Ašas kastaņbrūno ķēvi, Ašas bruņucepuri un metamajiem cirvjiem. Dzelzsvīri veda no Golbārta Glovera staļļiem ārā zirgus.

-   Tarāns! pie mūra kāds iebļāvās. Viņiem ir tarāns!

-   Pie kuriem vārtiem? Aša noprasīja, kāpdama zirgā.

-   Ziemeļu!

Aiz Dziļmeža apsūnojušā baļķu žoga pēkšņi atskanēja taurēšana.

"Taures? Vilki ar taurēm?" Tas nebija iederīgi, taču viņai nebija laika par to domāt.

-   Atvērt dienvidu vārtus! viņa pavēlēja tajā pašā mirklī, kad ziemeļu vārti notrīcēja no tarāna trieciena. No jostas, kas karājās pār plecu, viņa izvilka metamo cirvi īsā kātā. Pūces stunda ir pagājusi, brāļi! Ir pienākusi šķēpu, zobenu un cirvju stunda. Stājieties rindās, mēs dodamies mājās!

Simt mutes vienā balsī iesaucās "Mājās!" un "Aša!" Trīss Botlijs augļa, salna ērzeļa mugurā pieauļoja viņai blakus. Vīri pagalmā, sagrābuši rokās vairogus un šķēpus, nostājās ierindā. Jaunavīgais Karls, kurš neprata jāt ar zirgu, ieņēma savu vietu starp Netīro Mēli un Lorenu Garo i irvi. Kamēr Hāgens klupdams krizdams kāpa lejā no torņa, kāda vil< cna raidīta bulta trāpīja viņam vēderā, un karotājs uz galvas novēlās pagalmā. Viņa meita vaimanādama metās pie tēva.

-   Ņemiet viņu līdzi, Aša pavēlēja, jo sērām nebija laika.

Punduris Rolfs meiteni ar plīvojošiem rudiem matiem uzcēla savā zirgā. Aša dzirdēja, kā novaidas ziemeļu vārti, kad tajos kārtējo reizi ietriecās tarāns. "Var gadīties, ka būsim spiesti izcirst sev ceļu cauri viņiem" kapteine nodomāja, bet tad dienvidu vārti atvērās. Ceļš bija brīvs. "Bet cik ilgi?"

-   Uz priekšu! Aša iecirta papēžus ķēvei sānos.

Gan kājnieki, gan jātnieki steidzās pāri izmirkušajam laukam, kur mēnesnīcā puva nedzīvie ziemas kviešu stiebri. Aša ar jātniekiem palika iepakaļ, lai paskubinātu atpalicējus un pielūkotu, ka neviens vīrs nepazūd. Drīz vien viņus ieskāva augstas priedes un mezglaini, veci ozoli Dziļmežam bija ļoti trāpīgs nosaukums. Koki bija milzīgi, tumši un pat draudīgi. Savā starpā savijušies zari vējā krakšķēja, bet augstākie skrāpēja mēness vaigu. "Jo ātrāk mēs tiksim no šejienes ārā, jo labāk," Aša domāja. "Koki mūs ienīst līdz pašiem savu koka siržu dziļumiem."

Viņi neapstājoties jāja uz dienvidrietumiem, līdz Dziļmeža koka tor ņi vairs nebija redzami un tauru skaņas apslāpēja mežs. "Vilki ir dabūjuši atpakaļ savu pili," Aša nodomāja. "Varbūt tagad viņi ļaus mums mierīgi aiziet."

-   Mēs dodamies uz nepareizo pusi, Trīss Botlijs piejāja viņai blakus un rādīja uz mēnesi, kas glūnēja cauri lapotnēm. Mums jāgriežas uz ziemeļiem, uz kuģu pusi.

-   Vispirms uz rietumiem, Aša uzskatīja. Līdz saullēktam uz rietu miem, pēc tam uz ziemeļiem. Viņa pagriezās pret saviem labākajiem jātniekiem Punduri Rolfu un Rogonu Rūsbārdi. Jājiet uz priekšu un pārliecinieties, ka ceļš ir brīvs. Negribu lai mūs krastā sagaida pārsteigu mi. Ja sastopat vilkus, jājiet atpakaļ un ziņojiet.

-   Kas jādara, jādara, Rogons izmeta caur biezo rudo bārdu.

Kad izlūki bija nozuduši starp kokiem, pārējie dzelzsvīri turpināja ceļu, taču virzīšanās bija lēna. Koki apslēpa mēnesi un zvaigznes, bet zeme mežā bija tumša un nodevīga. Viņi nebija tikuši uz priekšu ne pusjūd/.i, kad brālēna Kventona ķēve paklupa bedrē un salauza priekškāju, tāpēc Kventons bija spiests pārgriezt tai rīkli, lai izbeigtu dzīvnieka brēkšanu.

-   Mums vajadzīgas lāpas, Trīss ierosināja.

-   Uguns piesaistīs ziemeļnieku uzmanību. Aša pie sevis nolamājas, prātojot, vai pamest pili nebija kļūda. "Nē. Ja mēs būtu palikuši un ci nījušies, tad būtu beigti jau šobrīd." Tomēr arī klejošana tumsā nesolīja neko labu. "Šie koki mūs nomušītu, ja vien varētu." Viņa noņēma bru ņucepuri un atglauda sviedros izmirkušos matus. Pēc dažām stundām

saule būs augšā. Apstāsimies te un nogaidīsim lēktu.

Apstāties bija viegli, taču atpūta nāca smagi. Neviens negulēja, pat Smagacis Deils airētājs, kurš prata iesnausties starp airu vēzieniem. Vairāki viri laida no rokas rokā maisus ar Golbārta Glovera ābolu vīnu. Tie, kuri bija paķēruši līdzi pārtiku, dalījās ar tiem, kam ēdiena nebija. Jātnieki pabaroja un padzirdīja zirgus. Ašas brālēns Kventons lika trim vīriem uzkāpt kokos, lai palūkotu, vai mežā nav redzama lāpu gaisma. Kroms asināja cirvi, Karls zobenu. Zirgi plūca sauso brūno zāli un nezāles. Hāgena rudmatainā meita saķēra Trīsu Botliju aiz rokas un vilka dziļāk mežā. Trīss atteicās, tāpēc viņa gāja pie Sešpirkstu Hārla.

"Kaut es spētu darīt tāpat." Būtu jauki vēl pēdējo reizi aizmirsties Karla rokās. Ašai pavēderē iemetās savāda sajūta: vai viņa vēl kādreiz jutis Melnā vēja klāju zem kājām? Un uz kurieni tas viņu nesis? "Salas man ir slēgtas, ja vien negrasos liekt ceļus, paplest kājas un paciest Ērika Dzelzkaļa apskāvienus. Arī neviena Rietmalas osta nepieņems kalmāra meitu." Viņa varēja kļūt par tirgotāju, kā, šķiet, gribēja Trīss, vai braukt uz Pakāpieniem un piebiedroties turienes pirātu pulkam. "Vai ari…"

-   Es sūtu jums katram pa gabaliņam prinča, viņa nomurmināja.

-   Es labāk gribētu gabaliņu tevis, Karls pasmīnējis nočukstēja. To saldo gabaliņu, kas…

No krūmiem atlidoja kāds priekšmets, ar klusu būkšķi piezemējās un lēkādams aizripoja. Tas bija apaļš, tumšs, mikls un ar gariem matiem. Kad tas apstājās pie ozola saknēm, Netīrā Mēle paziņoja:

-   Punduris Rolfs vairs nav tik garš kā bijis.

Puse viru jau bija kājās un grāba vairogus, šķēpus un cirvjus. "Viņi ari neiededz lāpas," Aša attapa, "un viņi pazīst mežu labāk, nekā varam iedomāties." Visapkārt sakustējās koki, un viņiem aurodami metās virsū ziemeļnieki. "Vilki," viņa nodomāja. "Viņi kauc kā nolādēti vilki. Tas ir ziemeļu kara sauciens." Dzelzsvlri atkliedza pretī, un sākās kauja.

Par tādu kauju neviens dziesminieks nesacerēs dziesmu. Neviens mestrs nekad nepievienos atstāstu kādai no Lasītāja iecienītajām grāmatām. Neplīvoja neviens karogs, neviens kara rags netaurēja, neviens dižens valdnieks nesasauca apkārt vīrus, lai pirms nāves pateiktu pēdējo vēstījumu. Viņi kāvās tumsā pirms ausmas, ēna cīnījās ar ēnu, vīri klupa pār saknēm un akmeņiem, dubļi un pūstošās lapas lipa pie kājām. I »zelzsvlri bija tērpušies bruņās un ar sāli notraipītās ādas drānās, bet ziemeļnieki zvērādās un priežu skujās. Kaujā noraudzījās mēness un zvaigznes, sūtot blāvus starus cauri kailajiem koku zariem.

Pirmais virs, kurš uzbruka Ašai Grejdžojai, nomira viņai pie kājām ar metamo cirvi starp acīm. Tas viņai deva tieši tik īsu atelpas mirkli, lai varētu pagūt uzvilkt rokā vairogu.

-    Nāciet šurp! viņa iesaucās, taču nezināja sauc savus vīrus vai ienaidniekus.

Viņas priekšā nostājās ziemeļnieks ar cirvi, rokas mētādams un neizsakāmā niknumā gaudodams. Aša pacēla vairogu, atsita cirtienu un, pielēkusi tuvāk, uzšķērda viņu ar dunci. Ziemeļnieka kaukšana tagad ieguva citu toni. Viņa pagriezās un, aiz muguras ieraudzījusi citu vilku, izdarīja šķēlienu pa pieri zem bruņucepures. Uzbrucēja dūriens trāpīja viņai zem krūts, taču bruņas izturēja, tāpēc viņa varēja ietriekt dunci tam kaklā un ļaut viņam noslīkt pašam savās asinīs. Kāda roka satvēra sievieti aiz matiem, bet tie bija tik īsi, ka ziemeļniekam neizdevās atliekt viņas galvu. Aša trieca ar papēdi tam pa pēdu un izrāvās no tvēriena, jo ziemeļnieks sāpēs iebrēcās. Kad viņa pagriezās, uzbrucējs jau laida ārā garu, vēl arvien turēdams saujā viņas matus. Ziemeļniekam blakus stā vēja Karls ar pilošu zobenu rokās un mēnesnīcas mirdzumu acīs.

Netīrā Mēle skaļā balsī skaitīja nokautos ziemeļniekus.

-   Četri, viņš iesaucās, kad viens no uzbrucējiem nokrita. Pieci, viņš pēc mirkļa turpināja.

Zirgi, slaktiņa un asiņu izbiedēti, zviedza, spārdījās un šausmās vai bīja acis… izņemot Trīsa Botlija salno ērzeli. "Līdz rītam droši vien būšu viņam parādā dažus skūpstus," Aša nodomāja.

-   Septiņi, iebļāvās Netīrā Mēle, bet viņam blakus saļodzījās un no gāzās Lorens Garais Cirvis.

Ēnas, kliegdamas un čabēdamas, nemitējās uzbrukt. "Mēs cīnāmie» ar krūmiem,” Ašai ienāca prātā, kad tikko bija nokāvusi vīru, kam bija vairāk lapu nekā kuram katram kokam. Viņai sanāca smiekli. Ar smiešanos viņa pievērsa dažu vilku uzmanību un nokāva arī tos, prātodama, vai nevajadzētu ieviest pašai savu skaitu. "Es esmu precēta sieva, un, re

-   mans zīdainis." Viņa ietrieca dunci ziemeļniekam krūtis cauri zvērādu, vilnas un miecādas kārtām. Ienaidnieks bija tik tuvu, ka Aša sajuta vi 1,1.1 elpas sīvo smaku, bet viņš pamanījās sagrābt sievieti aiz kakla. Asmens atdūrās pret ribu, un Aša juta tēraudu nošļūcam gar kaulu. Karotājs no skurinājās un izlaida garu. Laižot upuri vaļā, viņa bija tik nogurusi, ka pati gandrīz uzkrita tam virsū.

Vēlāk Aša ar Kārlu, viens otram piespiedušies ar mugurām, visapkai 1 dzirdēja vaidus un lāstus, bet drosmīgie vīri rāpoja starp ēnām un rau

dādami sauca māti. Viņai virsū klupa krūms ar tik garu šķēpu, ka to varēja izdurt cauri gan viņas vēderam, gan Karla mugurai, saspraužot viņus pirms nāves kopā. "Labāk tā, nekā mirt vienai," viņai iešāvās prātā, taču brālēns Kventons nokāva šķēpnesi, pirms tas paguva pieskriet pie Ašas. Mirkli vēlāk cits krūms nokāva Kventonu, iecērtot tam skaustā cirvi.

-   Deviņi, un esiet visi nolādēt! kaut kur aizmugurē iebļāvās Netīrā Mēle.

No meža kaila izskrēja Hāgena meita, un divi vilki mina viņai uz papēžiem. Aša paķēra metamo cirvi un ielidināja to vienam no vajātājiem mugurā. Kad tas nokrita, Hāgena meita nokrita uz ceļiem, paķēra ziemeļnieka zobenu, nodūra otru uzbrucēju, tad asiņaina un dubļaina piecēlās un, garajiem rudajiem matiem plīvojot, iesaistījās cīņā.

Kaujas virpuli Aša pazaudēja no redzesloka Kārlu, Trīsu un visus pārējos. Viņa bija pazaudējusi dunci, metamo cirvju vairs nebija, toties viņai rokā bija zobens īss un plats kā miesnieka cirvītis. Viņa nespēja ne iedomāties, kā tas pie viņas bija nonācis. Roka sāpēja, mutē bija asiņu garša, kājas trīcēja, starp kokiem spraucās slīpas bālas gaismas šautras. "Vai tiešām tik ilgi? Cik ilgi mēs jau cīnāmies?"

Pēdējais ienaidnieks bija ziemeļnieks ar cirvi liela auguma plikpaurains vīrs ar bārdu, salāpītā un sarūsējušā bruņukrcklā, kas nozīmēja, ka viņš ir barvedis vai varonis. Viņš nebija priecīgs, redzot, ka jācīnās ar sievieti.

-    Peža! viņš, siekalas šķiežot Ašai uz vaigiem, iebrēcās pie katra cirtiena. Peža! Peža!

Aša gribēja kaut ko atkliegt, taču rīkle bija izkaltusi tik sausa, ka viņa spēja vien ierūkties. Uzbrucēja cirvis drebināja sievietes vairogu, šķeldams koku un plēsdams garas gaišas skaidas. Drīz vien viņai uz rokas bija palicis vien skalu saišķis. Aša atkāpās, atbrīvojās no nelietojamā vairoga, tad atkāpās vēl mazliet un sāka lēkāt pa kreisi, pa labi, tad atkal pa kreisi, lai izvairītos no krītošā cirvja.

Pēkšņi viņas mugura atdūrās pret koku, un sieviete palēkāt vairs nevarēja. Vilks pacēla cirvi, lai pāršķeltu viņas galvu uz pusēm. Aša mēģinaja aizslīdēt pa labi, taču kājas sapinās saknēs kā lamatās. Viņa izliecās un zaudēja pamatu zem kājām, cirvis triecās viņai pa deniņiem, un tē-

i auds atsitās pret tēraudu. Pasaule iekrāsojās sarkana, tad melna, tad atI al sarkana. Kājā kā zibens iedūrās sāpes, viņa kaut kur tālumā dzirdēja ziemeļnieka balsi.

Tu, nolādētā peža, viņš teica, paceldams cirvi pēdējam, nāvējoša|am cirtienam.

Atskanēja taures pūtiens.

"Kaut kas nav tā, kā vajag," viņa nodomāja. "Noslīkušā Dieva ūdens pilīs nav tauru. Zem viļņiem siļķes sveic savu valdnieku, pūšot gliemež vākos."

Viņa sapnī redzēja sarkanas degošas sirdis un melnu briedi zelta mežā ar liesmām pie ragiem.

TIRIONS

Volantē viņi nonāca, kad rietumpusē debesis bija violetas, bet austrumos jau melnas un tajās sāka parādīties zvaigznes.

"Tās pašas zvaigznes, kas Rietmalā," Tīrions Lanisters pie sevis atzīmēja.

Tas būtu bijis zināms mierinājums, ja vien viņš nebūtu sasiets kā zostēviņš un pārmests pār segliem. Punduris bija pārstājis raustīties mezgli bija savilkti pārāk cieši, toties viņš pats bija kļuvis šļaugans kā putraimu kule. "Jāpietaupa spēki," viņš sev teica, tikai kam, to viņš nevarēja pateikt.

Vārti Volantē līdz ar tumsas iestāšanos tika slēgti, tāpēc sargi pie ziemeļu vārtiem neapmierināti rūca uz aizkavējušamies ceļiniekiem. Viņi iestājās rindā aiz laimu un apelsīnu vezuma. Ratus sargi ielaida pilsētā un nolēma vairāk uzmanības pievērst liela auguma andalam ar kara zirgu, divroku zobenu un bruņām. Tika izsaukts kapteinis. Kamēr viņš volantiešu valodā sarunājās ar bruņinieku, viens no sargiem novilka bruņu cimdu ar dzelkšņiem un pabužināja Tīrionam galvu.

-   Man ir daudz naudas, punduris viņam teica. Atbrīvo mani, un tu tiksi dāsni atalgots.

To izdzirdēja viņa gūstītājs.

-   Pietaupi savus melus tiem, kuri runā tavā mēlē, Velnēn, viņš sacīja, kad volantieši viņus bija ielaiduši pilsētā.

Izjājuši cauri vārtiem, viņi virzījās gar pilsētas mūri.

-   Tu runā manā mēlē. Vai varu mainīt tavas domas ar solījumiem vai .111 tu esi nolēmis valdnieka titulu nopirkt par manu galvu?

-   Es jau biju valdnieks pēc mantojuma tiesībām. Tukši tituli man nav vajadzīgi.

-   Neko citu tu no manas mīļās māsiņas nedabūsi.

-   Esmu dzirdējis, ka Lanisteri atdodot parādus.

-   Jā gan, līdz pēdējam grasim un nenieka vairāk, cienītais kungs. Tu saņemsi savu dienišķo maizi, kas tev būs apsolīta, bet tā nebūs aizdarīta ar pateicību, un beigu beigās paēdis tu no tās nebūsi.

-   Varbūt es gribu tikai to, lai tu samaksā par saviem noziegumiem. Radinieka slepkava ir pretīgs gan dievu, gan cilvēku acīm.

-   Dievi ir akli, bet cilvēki redz tikai to, ko vēlas redzēt.

-   Tevi es redzu pavisam skaidri, Velnēn. Bruņinieka balsī bija iezagusies tumša nots. Esmu sastrādājis šo to tādu, ar ko nelepojos un kas ir apkaunojis manu namu un tēva vārdu… bet lai es nokautu pats savu tēvu… Kā cilvēks to vispār spēj?

-   Iedod man arbaletu, novelc bikses, un es tev parādīšu. "Ar lielāko prieku."

-   Tu domā, ka tas ir kāds joks?

-   Es domāju, ka dzīve ir joks. Tava, mana, ikviena.

Viņi jāja garām darbnīcām, bodēm un pirtīm. Plašu laukumu vidučos šļakstošu dziesmu dziedāja strūklakas, pie akmens galdiem sēdoši vīri dzēra vīnu no stikla biķeriem un bīdīja sīvases figūras, vergi, lai padzītu tumsu, iededzināja izrakstītas laternas. Bruģētās ielas malās auga palmas un ciedri, katrās krustcelēs bija uzsliets pa statujai. Punduris ievēroja, ka daudzām statujām trūkst galvu, taču violetajā krēslā pat bez galvainās izskatījās gana iespaidīgi.

Tālāk uz dienvidiem bodes kļuva mazākas un nabadzīgākas, koki ielas malā pārvērtās par celmu rindu. Bruģakmeņu vietā pakavi tagail mina vārpatu, bet drīz mīkstus dubļus zīdaiņa izkārnījumu krāsa. Mazie tiltiņi pār sīkajiem strautiem, kas steidzās uz Roinu, brīdinoši krakšķēja zem ceļotāju svara. Pie upes, kur kādreiz bija atradušies nocietinājumi, tagad kā bezzobaina veča mute vīdēja vien sabrukuši vārti. Pāri mūru palieku malām vietumis glūnēja kazas.

"Senā Volante, Valīrijas pirmā meita," punduris prātoja. "Lepnā Vol nate, Roinas karaliene un Vasaras jūras saimniece, dižciltīgu valdnieku un skaistu dāmu mājvieta." Nemaz nerunājot par kailu bērneļu bariem, kas, spalgās balsīs spiegdami, klīda pa ieliņām, pašpuikām, kuri stāvēja pie vīna tirgotavu durvīm un gramstījās ap savu zobenu spaliem, un vergiem, kas, muguras saliekuši, ar tetovētām sejām šaudījās šurpu

turpu kā prusaki. "Dižā Volante, visvarenākā un visbiezāk apdzīvotā no visām deviņām brīvpilsētām." Taču senie kari bija krietni paretinājuši iedzīvotāju skaitu un plašās Volantes piepilsētas sāka iegrimt atpakaļ dubļos, kur tās bija uzceltas. "Skaistā Volante, strūklaku un ziedu pilsēta." Puse strūklaku bija izžuvušas, puse baseinu saplaisājuši un iesmakuši. Ziedoši vīteņi stiepa taustekļus no ikvienas plaisas mūrī vai bruģī, mazi kociņi bija ielaiduši saknes pamestu bodīšu sienās un tempļos bez jumtiem.

Un karstajā, miklajā gaisā visur valdīja smirdoņa spēcīga, asa un uzmācīga. "Mazliet ož pēc zivīm, puķēm un ziloņu mēsliem. Kaut kas salkans un piezemēts tā kā pēc miroņa, tā kā pēc puvuma."

-   Šī pilsēta smird kā veca mauka, Tīrions paziņoja. Kā krunkaina slampa, kas izmērcējusies smaržūdenī, lai nomāktu kājstarpes smaku, lis jau nesūrojos, tikai jaunas maukas ož daudz labāk, savukārt vecās pieprot vairāk triku.

-   Tu par to noteikti zini vairāk nekā es.

-   Protams tu droši vien nodomāji, ka tas bordelis, kur satiki mani, ir septs, bet tev klēpī spirinājās tava nevainīgā māsa.

-   Nekulsti mēli, citādi sasiešu to mezglā, bruņinieks saviebās.

Tīrions aiztaupīja atbildi. Viņam vēl arvien bija pietūkusi lūpa no iepriekšējās reizes, kad viņš bija izvedis bruņinieku no pacietības. "Cietas dūres un humora izjūtas trūkums nav patīkams savienojums." To viņš bija sapratis pa ceļam no Selhorīsas. Viņa domas pievērsās zābakam, kura purngalā bija paslēptas sēnes gūstītājs netika viņu pārmeklējis pārāk rūpigi. "Šī izeja vienmēr paliek. Vismaz Serseja mani dzīvu nedabūs.”

Vēl tālāk uz dienvidiem atkal parādījās pārticības pazīmes. Pamestas rkas varēja redzēt retāk, kailu bērneļu nebija, pašpuikas vārtu rūmēs likās ģērbušies dārgākās drānās. Viena otra no iebraucamajām vietām patiesi izskatījās tāda, kur ceļinieks varēja pārnakšņot bez baiļu, ka viņam liks pārgriezta rīkle. Gar upmalas ceļu pie dzelzs stabiem vējā šūpojās laternas. Ielas kļuva platākas, ēkas iespaidīgākas daža laba ar krāsaina stikla kupoliem. Tuvojoties krēslai, zem tiem bija iedegta gaisma, tāpēc kupoli mirdzēja zili, sarkani, zaļi un violeti.

Tomēr gaisotne Tīrions šķita neomulīga. Viņš zināja, ka Roinas rietumu krastā Volantes piestātnēs bija bariem jūrnieku, vergu un tirgotāju, kā arī neskaitāmas dzertuves, iebraucamās vietas un bordeļi, kas viņus apkalpoja. Austrumkrastā aizjūras svešinieki ieklīda retāk. "Mūs te neviens negaida," punduris sprieda.

Pirmo reizi ieraudzījis ziloni, Tīrions nespēja novērst skatienu. Viņš vēl bija puika, un Lanisportas zvērnīcā bija ziloņmāte, bet tā nobeidzās, kad viņam bija septiņi gadi… turklāt šis milzīgais pelēkais lops likās divtik liels.

Tālāk viņi panāca mazāku ziloni tas bija balts kā kauls un vilka ratus.

-    Vai vēršu vezums bez vērša ir vēršu vezums? Tīrions pajautāja savam gūstītājam, bet, atbildi nesagaidījis, atkal iegrima klusumā un turpināja vērot baltā pundurziloņa grīļīgo rumpi.

Volantē bija daudz balto pundurziloņu. Tuvojoties Melnajam mūrim un biezi apdzīvotajiem kvartāliem pie Garā tilta, tie bija redzami dučiem. Retums nebija arī lielie un pelēkie ziloņi milzīgie dzīvnieki uz muguras nesa veselas pilis. Vakara puskrēslā ielās tika izvesti mēslu vezumi, ko pavadīja puskaili vergi, kuru uzdevums bija savākt kūpošās čupas, ko atstāja gan lielie, gan mazie ziloņi. Vezumus pavadīja mušu mākoņi, tāpēc, lai vergus atšķirtu, viņiem uz vaigiem bija uztetovētas mušas. "Tāds amats derētu manai māsiņai," Tīrions domāja. "Viņa ar lāpstiņu rokā un mušām uz sārtajiem vaidziņiem būtu tik daiļa!"

Tad viņi palēnināja soli. Gar upmalu bija bieza satiksme, un gan drīz visi devās uz dienvidiem. Bruņinieks jāja līdzi kā baļķis, kas iekļuvis straumē. Tīrions vēroja pūli: no katriem desmit cilvēkiem deviņiem 11/ vaigiem bija vergu zīmes.

-   Tik daudz vergu… kur viņi visi iet?

-   Saulrietā sarkanie priesteri iededz lūgšanu ugunskurus, un tūlīt ru 11ās augstais priesteris. Ja vien varētu, es labprāt mestu līkumu, bet, lai nokļūtu uz Garā tilta, mums jāiet garām sarkanajam templim.

Trīs kvartālus tālāk iela izbeidzās pie plaša lāpu izgaismota laukuma, tur tas bija. "Lai septiņi dievi nogrābstās, tas ir trīsreiz lielāks par Bailn ra Svētītā septu!" Neskaitāmas kolonnas, pakāpieni, balsti, tiltiņi, kupoli un torņi saplūda kopā tā, it būtu izkalti no vienas milzīgas klints, tāpēc Gaismas Dieva templis slējās tik augstu kā īgona augstais pakalns. Uz tempļa sienām kā mākoņi saulrietā cits citā pārgāja simtiem sarkanas, dzeltenās, zeltainās un oranžās krāsas toņu. Slaikie torņi vijās augšup un atgādināja sastingušas liesmas, kas tiecas debesīs. "Akmenī pārvērtušie» uguns." Pie tempļa kāpnēm bija iekurti milzīgi nakts lūgšanu ugunskuri, un starp tiem runu uzsāka augstais priesteris.

"Benero." Priesteris stāvēja uz sarkanas akmens kolonnas, ko sams mūra tiltiņš savienoja ar terasi, uz kuras stāvēja zemāka ranga priesteri un mācekļi. Mācekļiem mugurā bija gaiši dzelteni un koši oranži tal.111. savukārt priesteriem un priesterienēm sarkani.

Lielais laukums bija ļaužu pārpildīts. Vairums dievlūdzēju bija piesprauduši pie piedurknēm vai apsējuši ap pieri sarkanas auduma strēmeles. Visi, izņemot viņus, bija pievērsuši uzmanību augstajam priesterim.

-             Vācieties malā, bruņinieks norūca, virzīdams zirgu cauri pūlim.

-   Dodiet ceļu.

Volantieši, bubinādami un nikni acis zibinādami, negribīgi pašķīrās.

Benero spalgā balss bija labi nostādīta. Viņš bija gara auguma un kalsns, ar gurdenu seju un pienbaltu ādu. Uz vaigiem, zoda un gludi skūtās galvas bija uztetovētas liesmas, kas veidoja košsarkanu masku ap acīm un muti ar plānajām lūpām.

-   Vai tas ir verga tetovējums? Tīrions gribēja zināt, un bruņinieks palocīja galvu.

-   Sarkanais templis pērk bērnus un audzina viņus par priesteriem, tempļa prostitūtām vai kareivjiem. Skaties. Viņš norādīja uz kāpnēm pie tempļa durvīm, kur ierindā stāvēja izrakstītās bruņās un oranžos apmetņos ģērbušos vīri ar šķēpiem, kuru uzgaļi bija izvijušies kā liesmas.

-   Ugunīgā roka, Gaismas Dieva svētie kareivji, tempļa aizstāvji.

"Uguns bruņinieki."

-   Diez cik tai rokai ir pirkstu?

-   Tūkstotis ne vairāk un ne mazāk. Katras nodzisušās liesmas vietā tiek iedegta viena jauna.

Benero pacēla pirkstu pret mēnesi, savilka dūri un iepleta rokas. Kad viņa balss kļuva skaļāka, uz plaukstām ar pēkšņu švīkstu uzplauka liesmas, un pūlis noelsās. Priesteris arī prata debesīs zīmēt ugunīgas rakstu /mies. "Valīriešu rakstība." Tīrions gan pazina tikai katru piekto zīmi: viena bija Posts, otra Tumsa.

Pūlī atskanēja kliedzieni. Sievietes šņukstēja, vīri kratīja dūres. "Man

ii   sliktas priekšnojautas." Tas pundurim atgādināja dienu, kad princese Mīrsela devās uz Dorni un, viņiem atgriežoties Sarkanajā pilī, pilsētā izcēlās dumpis.

Tīrions atminējās, kā Pusmestrs Haldons grasījās sarkano priesteri i/mantot Jaunajam Grifam par labu, bet tagad, kad viņš pats šo vīru bija dzirdējis un redzējis savām acīm, tā šķita pavisam nelāga doma. Pundui is cerēja, ka Grifs būs prātīgāks. "Sabiedrotie reizēm ir bīstamāki par ienaidniekiem, taču Koningtonam tas būs jāsaprot pašam, jo manai galvai n lemts tikt uzdurtai uz pīķa."

Priesteris rādīja uz Melno mūri aiz tempļa, kur stāvēja bariņš bruņotu sargu.

-   Ko viņš saka? Tīrions jautāja bruņiniekam.

-    Viņš saka, ka Dinerīsai draudot briesmas. Viņai uzglūnot tumsas acs, un nakts pakalpiņi, savos krāpšanas pilnajos tempļos pielūgdami viltus dievus, plānojot viņu iznīcināt… un kopā ar bezdievīgiem svešzemniekiem rīkojot nodevīgu sazvērestību…

Tīrionam matiņi uz skausta sacēlās stāvus. "Princis īgons te draugus neatradīs." Sarkanais priesteris atstāstīja seno pravietojumu par varoņa atnākšanu, kurš izglābšot pasauli no tumsas. "Tas ir par vienu varoni, nevis diviem. Dinerīsai ir pūķi, īgonam nav." Pundurim nebija jābūt garšreģim, lai paredzētu, ko teiks Benero un viņa sekotāji, uzzinot par vēl vienu Tārgārjenu. "Grifam arī tas būs jāsaprot," viņš nodomāja, pats būdams pārsteigts, cik ļoti tas viņam likās svarīgi.

Bruņinieks laukuma malā lauzās cauri pūlim, nelikdamies ne zinis par lamām, kas tika raidītas viņu virzienā. Kāds vīrs nostājās viņiem priekšā, taču Tīriona gūstītājs uzlika roku uz zobena spala un pavilka to ārā no maksts, atkailinot pēdas tiesu tērauda, un svešais izgaisa kā nebijis, bet jātnieka priekšā pūlī acumirklī pavērās eja. Aiz muguras kļuva klusāka gan Benero balss, gan pēkšņā pūļa ieaurošanās, ko izraisīja priestera vārdi.

Viņi piejāja pie staļļa. Bruņinieks nolēca no zirga un dauzīja pie dur vīm tik ilgi, līdz atskrēja panīcis vergs ar zirga galvu uz vaiga. Punduris tika rupji norauts no segliem un piesiets pie mieta, bet gūstītājs tikmēr uzmodināja staļļa īpašnieku un kaulējās par zirga un seglu cenu. "Lētāk ir zirgu pārdot nekā ar kuģi vest pāri puspasaulei." Tīrions savā tuvākajā nākotnē saskatīja kuģa aprises laikam viņš tomēr bija gaišreģis.

Kad kaulēšanās bija galā, bruņinieks pārmeta ieročus, vairogu un seglu somu pār plecu un pajautāja, kur atrodas tuvākā smēde. Arī tā iz rādījās slēgta, taču pēc bruņinieka sauciena tika atvērta gana ātri. Kalējs paglūnēja uz Tīrionu un neatteicās no riekšavas monētu.

-   Nāc šurp, bruņinieks teica gūsteknim un, izvilcis dunci, pārgrie/.i Tīriona saites.

-   Pateicos, punduris atbildēja un paberzēja roku locītavas, bet bru ņinieks tikai pasmējās.

-   Pataupi pateicību tiem, kas to ir pelnījuši. Nākamais solis tev nepa tiks itin nemaz.

Viņam bija taisnība.

Melnās važas bija no dzelzs, resnas un smagas, katra svēra krietnus divas mārciņas, cik nu punduris spēja spriest. Ķēdes bija vēl smagākas.

-   Ks laikam esmu bīstamāks, nekā man pašam likās, Tīrions noteica, kad tika sakalts pēdējais važu posms. Katrs vesera sitiens satricināja roku līdz pat plecam. Vai varbūt tev šķiet, ka es ar savām līkajām kājām aizbēgšu?

Kalējs pat nepapūlējās atraut skatienu no darba, bet bruņinieks drūmi iesmējās.

-   Es vairāk baidos par tavu muti. Ķēdēs tu esi vergs, un neviens neklausīsies, ko tu saki, pat tie, kuri saprot Rietmalas mēli.

-   Pēc tā nav nekādas vajadzības, Tīrions iebilda. Es būšu labs, mīļš gūsteknītis, lūdzu, lūdzu!

-   Tad pierādi to un aizver savas žaunas.

Tīrionam nekas cits neatlika kā noliekt galvu un iekost mēlē, kamēr tika savienotas važas roka pie rokas, potīte pie potītes, rokas pie kājām. "Tās nolāpītas ķēdes sver vairāk par mani." Tomēr viņš vismaz varēja kārtīgi ievilkt elpu. Gūstītājs gan būtu varējis vienkārši nocirst viņam galvu, jo tas bija viss, kas Sersejai vajadzīgs. Nenogalēt punduri uzreiz bija bruņinieka pirmā kļūda. "Starp Volanti un Karaļa ostu ir puse pasaules, un pa ceļam viss var gadīties, sīr."

Ceļš tika turpināts kājām, un Tīrions grabēdams un žvadzēdams centās tikt līdzi gūstītāja garajiem, nepacietīgajiem soļiem. Ik reizi, kad viņš sāka atpalikt, bruņinieks rupji parāva ķēdi un punduris klupdams krizdams dabūja viņu panākt. "Varēja būt arī ļaunāk viņš varēja trenkt mani ar pātagu."

Roinas ieteka jūrā sadalīja Volanti divās daļās, un abas puses savienoja Garais tilts. Vecākā un bagātākā pilsētas daļa atradās austrumkrastā, taču algotņi, barbari un citi mežonīgie svešinieki tur netika viesmīlīgi uzņemti, tāpēc vajadzēja pāriet otrā upes pusē.

Garā tilta vārti bija melna akmens arka, ko greznoja kalumi sfinksu, mantikoru, pūķu un vēl neparastāku radību veidolā. Aiz arkas stiepās plaša eja, ko valīrieši bija uzbūvējuši, esot slavas virsotnē. Kausēta akmens ceļš turējās uz masīviem balstiem, taču platuma tikko pietika, lai garām varētu pabraukt divi vezumi, tāpēc ik reizi, kad rati, kas brauca uz rietumiem, sastapās ar ratiem, kas devās uz austrumu pusi, abiem vajadzēja samazināt ātrumu.

Labi vien bija, ka abi gāja kājām. Tilta trešdaļā vezums ar melonēm bija saķēries riteņiem ar ratiem, kas veda zīda paklājus, tāpēc satiksme bija pilnīgi apstājusies. Arī vairums gājēju bija apstājušies, lai noskatītos, kā važoņi lamājas un zākā viens otru, taču bruņinieks, turēdams Tīrionu

ķēdē, ņēmās lauzties cauri pūlim. Pašā biežņā kāds zeņķis gribēja nočiept bruņiniekam muķi, taču viens blieziens ar elkoni pielika šim pūlēm punktu un iztriepa zaglim degunu pa pusi ģīmja.

Abās pusēs slējās ēkas: bodes, tempļi, tavernas, iebraucamās vietas, slvases saloni un bordeļi. Vairumam ēku bija trīs stāvi, un katrs nākamais kārās pāri zemākajam, savukārt augšstāvi gandrīz saskārās. Tilta šķērsošana atgādināja iešanu pa lāpu izgaismotu tuneli. Pa ceļam bija visdažādākās tirgotavas un darbnīcas, kur audēji un mežģīņu sējēji lielīja savu preci plecu pie pleca ar stikla pūtējiem, sveču lējējiem un zivju tirgoņiem, kas pārdeva zušus un austeres. Katram zeltkalim pie durvīm stāvēja pa sargam, bet garšvielu tirgotājiem pa diviem, jo viņu preces bija divkārt vērtīgākas. Šur un tur starp bodēm gājējs varēja pamanīt upi, kurai gāja pāri ziemeļu pusē Roina atgādināja platu melnu lenti ar zvaigžņu atspulgu, un tā bija piecas reizes platāka par Melnupi pie Karaļa ostas. Uz dienvidiem no tilta upe metās sāļās jūras apskāvienos.

Tiltam ap vidu ceļmalās pie dzelzs stabiem, savērtas auklās kā sīpolu virtenes, karājās laupītāju un kabatzagļu nocirstās rokas. Turpat bija izstādītas trīs galvas divas vīriešu, viena sievietes galva, un viņu noziegumu apraksti bija lasāmi uz plāksnītēm zem tām. Galvas apsargāja pāris šķēpnešu spožās bruņucepurēs un sudrabotos bruņukreklos. Abiem uz vaigiem bija uztetovētas tīģeru svītras nefrīta zaļumā. Ik pa brīdim sargi pavicināja šķēpus, lai aizgaiņātu piekūnus, kaijas un vārnas, kas izrādīja interesi par nelaiķiem, taču putni ātri vien atgriezās.

-   Ko šie nodarījuši? Tīrions nevainīgi apvaicājās, un bruņinieks pa meta skatienu uz plāksnītēm.

-   Sieviete bijusi verdzene, kas pacēlusi roku pret savu saimnieci, bet vecākais vīrs apsūdzēts musināšanā uz dumpi un spiegošanā par labu Pūķu Karalienei.

-   Un jaunākais?

-   Nogalējis tēvu.

Tīrions vēlreiz nopētīja pūstošo galvu. "Gandrīz vai izskatās, ka tās lūpas smaida."

Ejot tālāk, bruņinieks uz mirkli apstājās un aplūkoja galvas rotu ar dārgakmeņiem, kas bija izstādīta uz violeta samta spilventiņa. Tomēr viņš pagāja garām, bet pēc dažiem soļiem atkal apstājās pie ādmiņa darbnīcas un pacilāja cimdu pāri. Tīrions bija priecīgs par šiem atelpas brīžiem, jo no trakā soļa viņš bija aizelsies, bet roku locītavas važas bija noberzušas jēlas.

Garā tilta otrā galā atlika īss gājiens cauri rietumkrasta kvartālu ieliņām, kur lāpu gaismā mudžēja jūrnieki, vergi un piedzērušies svinētāji. Garām pačāpoja zilonis, kuram uz muguras nestuvēs pusducis puskailu verdzeņu māja ar rokām un ķircināja garāmgājējus, rādot kailas krūtis.

-   Malako, Malako! viņas sauca.

Tas bija tik aizgrābjošs skats, ka Tīrions gandrīz iekāpa kūpošā ziloņa mēslu čupā, ko lops bija atstājis pa ceļam. Pēdējā brīdī viņu izglāba bruņinieks, aiz ķēdes paraudams punduri sāņus tik spēji, ka viņš tikko noturējās kājās.

-   Cik tālu vēl jāiet? punduris gribēja zināt.

-   Tepat līdz Zivju tirgus laukumam.

Viņu galapunkts izrādījās "Tirgoņu nams" atbaidoša četrstāvu celtne, kas tupēja starp upmalas noliktavām, bordeļiem un tavernām kā milzīgs resnulis bērnu bariņā. Iebraucamās vietas kopējā zāle bija lielāka par lielajām zālēm vai pusē Rietmalas piļu. Krēslainā nostūru un apslēptu nišu labirinta nomelnējušajās sijās un saplaisājušajos griestos atbalsojās jūrnieku, tirgotāju, kapteiņu, naudas mijēju, kravu pārsūtītāju un vergu tirgoņu meli, lāsti un krāpšanās simt dažādās mēlēs.

Tīrions bija apmierināts ar apmešanās vietas izvēli agrāk vai vēlāk Biklā jaunava ieradīsies Volantē, un tā bija pilsētas lielākā iebraucamā vieta, uz kurieni pirmām kārtām devās kuģotāji, kapteiņi un tirgotāji. Kopējās zāles kaktos tika slēgts daudz darījumu punduris par Volanti zināja gana, lai to saprastu. I.ai tikai tur ierodas Ģrifs ar Pīli un Haldonu, tad viņš ātri vien atkal būs brīvs.

Bet pagaidām vajadzēja būt pacietīgam un gaidīt iespēju.

Augšstāvu istabas gan nekādas dižās nebija, īpaši lētākās ceturtajā stāvā. Guļamkambaris, ko bija dabūjis Tīriona gūstītājs, atradās ēkas stūrī zem jumta slīpnes, tajā bija zemi griesti, izgulēta gulta ar nelāgi smakojošu pēli un ieliekusies dēļu grīda, kas pundurim atgādināja par uzturēšanos Ligzdā. "Šim kambarim vismaz ir sienas." Tur bija arī logs: neskaitot sienā iemūrētus dzelzs riņķus, pie kuriem ērti varēja pieķēdēt vergus, tā bija galvenā greznība. Bruņinieks tikai iededza tauku sveci un tūdaļ steidza nostiprināt gredzenos Tīriona ķēdes.

-   Vai tev tas noteikti jādara? punduris iebilda. Diez kur es pa logu varētu aizbēgt?

-   Gan jau tu pamanītos.

-   Mēs esam ceturtajā stāvā, un es neprotu lidot.

-   Tu vari nokrist, bet man tu esi vajadzīgs dzīvs.

"Ak tā, bet kāpēc? Sersejai tas nepavisam nav svarīgi."

-   Es zinu, kas tu esi, sir, Tīrions pagrabināja ķēdes. To nebija grūti noprast lācis uz kamzoļa, ģerbonis uz vairoga, zaudētais valdnieka tituls, ko viņš pieminēja. Es zinu, kas tu esi. Un, ja tu zini, kas esmu es, tad tu noteikti ari zini, ka es biju karaļa labā roka un kopā ar Zirnekli biju padomes sastāvā. Varbūt tev šķitis interesants fakts, ka tieši einuhs nosūtīja mani šajā ceļojumā? "Viņš un Džeimijs, bet brāli labāk nepieminēšu." Es esmu viņa veidota radība tāpat kā tu, mums vajadzētu būt uz vienu roku.

Tas bruņiniekam nepatika.

-   Es nenoliedzu, ka pieņēmu viņa naudu, bet es nekad neesmu bijis viņa radība. Un mana uzticība šobrīd nepieder viņam.

-    Sersejai? Jo muļķīgāk. Manai māsai ir vajadzīga tikai mana galva, bet tev ir ass zobens. Kāpēc gan neizbeigt šos kumēdiņus tūlīt, lai aiztaupītu galvassāpes mums abiem?

-   Vai tā ir kāda punduru viltība lūgties nāvi cerībā, ka atstāšu tevi dzīvu? Bruņinieks iesmējās un piegāja pie durvīm. Atnesīšu tev no ķēķa kaut ko ēdamu.

-   Cik laipni. Es pagaidīšu tepat.

-   Es zinu.

Bruņinieks aiziedams aizslēdza durvis ar pamatīgu dzelzs atslēgu "Tirgoņu nams" bija slavens ar slēdzenēm. "Droši kā cietumā," punduris rūgti nodomāja, "bet te vismaz ir logs."

Tīrions zināja, ka viņa izredzes atbrīvoties no važām ir niecīgas, bet viņš vienalga uzskatīja, ka mēģināt vajag. Pūliņi izvilkt roku no dzelzs aproces deva tikai liekus nobrāzumus, tāpēc drīz vien plaukstas pamatne bija gluma no asinīm, savukārt izvilkt dzelzs riņķi no sienas neizdevās, lai kā viņš to raustītu un grozītu.

"Pakaļā," viņš nodomāja un izstiepās, cik nu ļāva ķēdes garums. Kā jas sāka raut krampji. Bija gaidāma ellišķīgi neērta nakts. "Noteikti tikai pirmā no daudzām."

Kambarī bija smacīgi, tāpēc bruņinieks bija atvēris slēģus, lai ielaistu caurvēju. Lai arī guļamtelpa atradās pašā ēkas stūrī zem spārēm, tai to mēr bija divi logi. Viens bija vērsts uz Carā tilta un Senās Volantes sirdi ar melnajiem mūriem, bet pa otru varēja redzēt laukumu. Mormonts to bija nosaucis par Zivju tirgus laukumu. Lai arī ķēdes bija ciešas, Tīrions atklāja, ka, paliecoties sāņus un atbalstot visu svaru dzelzs riņķī, tomn var palūkoties lejā. "Tik tālu kā no Līsas Arīnas debesu cellēm jākrit to nav, bet es tik un tā būtu beigts. Varbūt, ja es būtu piedzēries.

Pat tajā stundā laukums bija ļaužu pilns: jūrnieki trakoja, maukas medija klientus, tirgotāji devās savās gaitās. Garām aizsteidzās sarkanā priesteriene, kuru pavadīja ducis mācekļu ar lāpām un ap potītēm plīvojošiem talāriem. Citviet pie tavernas kaujas izcīnīja pāris sīvases spēlmaņu un vergs stāvēja viņiem blakus un turēja virs galdiņa lākturi. Tīrions dzirdēja kādu sievieti dziedam. Vārdi bija sveši, meldiņš kluss un skumjš. "Ja es saprastu, par ko viņa dzied, tad droši vien apraudātos." Mazliet tuvāk bariņš skatītāju bija sapulcējies ap diviem kumēdiņu rādītājiem, kuri viens otram meta degošas lāpas.

Drīz atgriezās arī viņa gūstītājs ar divām krūzēm un ceptu pīli. Viņš ar kāju aizspēra durvis, pārplēsa pīli uz pusēm un vienu pusi pasvieda Tīrionam. Punduris būtu noķēris cepeti lidojumā, taču, kad viņš cēla gaisā rokas, ķēdes izrādījās pārāk īsas. Pīle trāpīja viņam pa deniņiem un karsta, taukaina noslīdēja gar seju. Tīrions dabūja nomesties tupus un, ķēdēm žvadzot, sniegties tai pakaļ. Ar trešo mēģinājumu to aizsniedzis, viņš laimīgs iekoda tajā zobus.

-   Vai alus arī ir ko uzdzert?

Mornionts pasniedza viņam krūzi.

-   Dzer visa Volante, kāpēc lai nedzertu arī tu?

Alus bija salds un garšoja pēc augļiem. Tīrions iedzēra kārtīgu malku un apmierināts atraugājās. Krūze bija no alvas, ļoti smaga. ''Jāizdzer un jāielingo viņam pa pauri," Punduris prātoja. "Ja man paveiksies, tad ielauzīšu viņam galvaskausu. Ja man ļoti paveiksies, tad es netrāpīšu, un viņš mani piekaus līdz nāvei." Lanisters iedzēra vēl vienu malku.

-   Vai ir kādi svētki?

-    Vēlēšanu trešā diena. Pavisam tās ilgst desmit dienas desmit neprāta pilnas dienas. Lāpu gājieni, runas, kumēdiņu rādītāji, dziesminieki un dancotāji, kaušļi metas nāvīgās divcīņās saviem izredzētajiem par godu, ziloņi tiek trenkti apkārt ar topošo triarhu vārdiem uz sāniem. Tie nerri tur ālējas Metīso par godu.

-   Atgādini man, ka jābalso par kādu citu. Tīrions aplaizīja taukainos pirkstus. Lejā pūlis meta kumēdiņu rādītājiem monētas. Vai visi, kas grib kļūt par triarhiem, taisa kumēdiņus?

-   Viņi dara visu, ar ko, viņuprāt, var iegūt balsis, Mormonts atbildēja. Apmaksā ēdienus, dzērienus, izrādes… Alioss ir izsūtījis ielās simt verdzenes, lai tās gulētu ar vēlētājiem.

-    Es balsošu par viņu, Tīrions bija apņēmības pilns. Atved man kādu verdzeni.

-   Balsot var tikai brīvdzimuši volantieši ar noteiktu īpašuma apjomu. Upes rietumu krastā ir pavisam maz vēlētāju.

-    Un viss ilgst veselas desmit dienas? Tīrions sāka smieties. Man tas patiktu, lai gan trīs karaļi nozīmē, ka divi ir lieki. Iedomājos, kā es valdītu, ja man vienā pusē sēdētu mīļā māsiņa, bet otrā drosmīgais brālītis. Viens no mums pārējos divus gada laikā nomušītu. Esmu pārsteigts, ja šie triarhi nerīkojas tāpat.

-   Daži ir mēģinājuši, bet, iespējams, volantieši ir gudrāki par mums, Rietmalas stulbeņiem. Volante arī ir darījusi muļķības, bet tā nekad nav pieļāvusi, ka par triarhu kļūst puišelis. Ikreiz, kad tiek ievēlēts kāds trakais, pārējie divi viņu savalda līdz termiņa beigām. Iedomājies, cik daudzi būtu palikuši dzīvi, ja Trakajam Airīsam blakus būtu vēl divi karaļi. "Bet tā vietā viņam bija mans tēvs," l'īrions nodomāja. Brīvpilsētās dažs labs uzskata, ka mēs savā šaurās jūras pusē visi esam mežoņi, bruņinieks turpināja. Vismaz tie, kuri nedomā, ka mēs esam bērneļi, kas raud pēc tēva stiprās rokas.

-   Vai ari mātes rokas. "Sersejai tas patiks sevišķi, ja viņš šai pasniegs manu galvu."

-   Rādās, ka tu labi pazīsti šo pilsētu.

-    Es te esmu nodzīvojis krietnu laiku. Bruņinieks saskaloja duļķes krūzes dibenā. Kad Stārks aiztrieca mani trimdā, es kopā ar savu otro sievu aizbēgu uz Līsu. Brāvosa man patika labāk, bet Līnese gribēja dzīvot siltākā vietā, tāpēc es nevis kalpoju brāvosiešiem, bet cīnījos pret viņiem pie Roinas, savukārt par katru sudraba grasi, ko es nopelnīju, mana sieva iztērēja desmit. Kad pārrados Līsā, viņa bija atradusi mīļāko, kurš man silti paziņoja, ka es tikšot pārdots parādu verdzībā, ja vien neatdošu sievu un neaizvākšos no pilsētas. Tā nu es nonācu Volantē… soļa attālumā no verdzības. Man piederēja tikai zobens un drānas, kas mugurā.

-   Un tagad tu gribi steigties mājās.

Bruņinieks izdzēra kausu tukšu.

-    No rīta sameklēšu kuģi. Gultā gulēšu es, toties tu vari izvēlēties jebkuru vietu uz grīdas, cik vien ķēdes tev ļauj. Pasnaud, ja vari. Ja ne, pārskaiti savus noziegumus tā tev pietiks darāmā līdz rītam.

"Tev pašam pietiek noziegumu, par kuriem atbildēt, Džorah Mor mont," punduris nodomāja, taču prātīgāk likās paturēt to pie sevis.

Sīrs Džorahs pakāra zobensiksnu uzgultas gala, nopurināja no kājām zābakus, novilka pār galvu bruņukreldu, noģērba vilnas un ādas drā nas, kā arī sviedru traipiem izraibināto apakškreklu, atklādams rētainu,

muskuļotu, tumšiem matiņiem klātu augumu. "Ja viņu nodīrātu, tad ādu varētu pārdot zvērādas apmetņa šūšanai," Tīrions prātoja, vērodams, kā Mormonts iekārtojas viegli smirdošajā, izgulētajā pēlī.

Vienā mirklī bruņinieks jau iemidzis krāca, un viņa medījums palika divvientulībā ar važām. Abi logi bija vaļā, tāpēc kambari pielēja dilstošā mēness gaisma. No laukuma atplūda skaņas: dzērājdziesmas rindas, kaķu riesta brēcieni, tērauda klaudzoņa tālumā. "Kādam drīz jāmirst," Tīrions nodomāja.

Nobrāztā roka sāpēja, ķēdes neļāva apsēsties, nemaz nerunājot par izstiepšanos. Viņš varēja vienīgi pagriezties sāniski un atspiesties pret sienu, taču drīz vien rokas kļuva nejūtīgas. Tiklīdz Tīrions pakustējās, lai mazinātu spriedzi, jušana atgriezās kopā ar sāpēm. Punduris sakoda zobus, lai neiebļautos. Viņam ienāca prātā, kā tēvam sāpēja, kad pavēderē iedūrās bulta, ko Šaija juta, kad ap viņas melīgo kaklu arvien ciešāk savilkās ķēde, kā jutās Tīša, kad kareivji viņu izvaroja. Salīdzinot ar to visu, Tīriona ciešanas bija tīrais nieks, taču tas nenozīmēja, ka tāpēc viņa sāpes būtu kļuvušas mazākas. "Tās tikai uz mirkli pierima."

Džorahs pagriezās uz sāna, un Tīrionam tagad bija redzama vien bruņinieka platā, spalvainā, muskuļotā mugura. "Ja arī es spētu izlīst no važām, pēc zobensiksnas man vajadzētu rāpties viņam pāri. Varbūt es varētu iekustināt dunci…" Vēl viņš varēja sameklēt atslēgu, atvērt durvis, nokāpt lejā pa kāpnēm, izzagties cauri kopējai zālei… "Un kaut kur tālāk? Man nav ne draugu, ne naudas, un es pat nerunāju vietējā mēlē."

Beigu beigās pārgurums ņēma virsroku pār sāpēm un Tīrions ieslīga caurā miegā. Taču tiklīdz krampis ielaida kājā saknes, punduris miegā iekliedzās un nožvadzināja ķēdes. Kad viņš pamodās, smeldza ikviens muskulis un pa logu kambari plūda iekšā rīta gaisma spoža un zeltaina kā Lanisteru lauva. Lejā klaigāja zivju tirgoņi un uz bruģakmeņiem dārdēja ar dzelzi apkalti ratu riteņi.

Viņam līdzās nostājās Džorahs Mormonts.

-   Ja es tevi atraisīšu no riņķa, vai darīsi, ko lieku?

-   Vai man būs jādanco? Dancot varētu būt grūti, jo es nejūtu kājas, it kā tās būtu nokritušas. Visādi citādi esmu tavā rīcībā, zvēru pie sava Lanisteru goda.

-   Lanisteriem nav nekāda goda. Tomēr Džorahs atsvabināja ķēdes. Tīrions paspēra divus grīļīgus soļus un nokrita. Asinsrite rokās atjaunojās ar tādām sāpēm, ka viņam asaras saskrēja acīs.

-   Ja mums kaut kur jāiet, tad tev vajadzēs mani velt, Tīrions paziņoja, iekodis lūpā.

Tā vietā lielais bruņinieks pacēla viņu aiz ķēdes, kas savienoja rokas, un nesa.

"Tirgoņu nama" kopējā zāle bija krēslains nišu un nostūru labirints, kas izbūvēts ap iekšpagalmu. Režģis ar ziedošiem vīteņiem meta raibas ēnas uz grīdas akmens plāksnēm, starp kurām bija saaugušas zaļas un violetas sūnas. No gaismas ēnā skraidīja verdzenes, kas iznēsāja krūkas ar alu, vīnu un kādu zaļu, ar ledu jauktu dzērienu, kas smaržoja pēc piparmētrām. Tik agrā rīta stundā aizņemts bija tikai katrs divdesmitais galds.

Pie viena no tiem sēdēja gludi skuvies punduris ar sārtiem vaigiem, kastaņbrūnu matu ērkuli, masīvu pieri un pieplacinātu degunu. Viņš ar koka karoti rokā sēdēja uz augsta ķebļa un ar apsārtušām acīm pētīja zilganu putru bļodā. "Nabaga neglītais izdzimtenis," Tīrions nodomāja.

Svešais punduris sajuta sev pievērsto skatienu. Viņš pacēla galvu un, ieraudzījis Lanisteru, izmeta no rokas karoti.

-   Viņš mani redzēja, Tīrions brīdināja Mormontu.

-   Un kas par to?

-   Viņš mani pazīst. Viņš zina, kas es esmu.

-    Varbūt man iebāzt tevi maisā, lai neviens tevi neierauga? Bruņinieks aptaustīja zobena spalu. Ja viņš grasās tevi atņemt, lai tikai panāk.

"Panāk pretī nāvei, tu gribēji teikt," Tīrions nodomāja. "Kā gan viņš var apdraudēt tik lielu vīru kā tevi? Viņš taču ir tikai punduris."

Sīrs Džorahs pieprasīja galdu kaktā un pasūlīja ēdienus un dzērienus. Abi brokastīs iekoda siltu, mīkstu plāceni, sārtus zivju ikrus, medainu desu un ceptus siseņus, bet virsū uzdzēra rūgti saldo melno alu. Tīrions rija kā pusbadā būdams.

-   Tev šorīt ir veselīga ēstgriba, bruņinieks atzīmēja.

-   Esmu dzirdējis, ka ellē esot draņķīgs ēdiens.

Tīrions pameta skatienu uz durvju pusi pa tām tikko bija ienācis gara auguma, sakumpis vīrs ar smailu, neviendabīgi nokrāsotu violetu bārdu. "Kāds tirgonis no Tīrošas." Ārā zvanīja skaņu jūklis: kaiju brēcieni, sievietes smiekli, zivju tirgoņu klaigas. Uz mirkli pundurim likās, ka redz Ilīrio Mopati, taču garām bija pagājis vienīgi baltais pundurzilonis.

Mormonts uztriepa zivju ikrus uz plāceņa gabala un nokodās.

-   Vai tu kādu gaidi?

-             Nekad jau nevar zināt, ko vējš atpūš, Tīrions paraustīja plecus.

-    Manu vienīgo mīļoto, mana tēva rēgu, kādu pīli. Viņš iemeta mute siseni un sakošļāja. Nav slikti, ņemot vērā, ka tas ir kukainis.

-    Vakar vakarā te par Rietmalu vien runāja. Kāds trimdinieks esot nolīdzis Zelta brālību, lai atgūtu zaudēto zemi. Puse Volantes kapteiņu traucas augšup pa upi uz Volonu Terīsu, lai piedāvātu šiem kuģus.

Tīrions tikko bija norijis vēl vienu siseni, tāpēc gandrīz aizrijās. "Vai viņš mani āzē? Cik daudz viņš var zināt par Grifu un īgonu?

-    Nolāpīts, viņš nolamājās, es pats gribēju nolīgt Zelta brālību, lai atkarotu Rūdas klintis. "Vai tas varēja būt Grifa izdomāts triks un apzināti nepatiesu baumu palaišana? ļa vien…" Vai glītais princītis būtu ierijis ēsmu un, zaudējis cerības apprecēt karalieni Dinerīsu, griezies nevis uz austrumiem, bet uz rietumiem? "Atteicies no pūķiem… vai Grifs to pieļautu?" Es labprāt nolīgtu tevi, sīr. Mana tēva tronis pēc mantojuma tiesībām ir mans. Zvēri, ka nodosi manā rīcībā savu zobenu, un tu vai slīksi zeltā.

-   Es jau esmu redzējis vienu noslīkstam zeltā. Skats nebija no jaukākajiem. Ja tu jebkad dabūsi manu zobenu, tad tikai savās zarnās.

-   Drošas zāles pret aizcietējumiem, Tīrions atsaucās, vari pajautāt manam tēvam.

Punduris pastiepa roku pēc kausa un lēni nodzērās, lai apslēptu domas, kas varēja atspoguļoties viņa sejā. Tā noteikti bija kara viltība, lai iemidzinātu volantiešu modrību. "Tikt uz klāja ar nepatiesu ieganstu un atklātā jūrā sagrābt kuģus. Vai tāds bija Grifa plāns?" Tas varēja izdoties. Zelta brālībā bija desmit tūkstoši spēcīgu, pieredzējuši un disciplinētu vīru. "Neviens no viņiem gan nav jūrasbraucējs Grifs dabūtu turēt zobenu pie rīkles katram jūrniekam, bet Vergu līcī viņiem var gadīties kauties.

Pienāca verdzene.

-   Atraitne jūs pieņems nākamo, godājamais sīr. Vai esat atnesis viņai dāvanu?

-   Jā, paldies. Džorahs iespieda meitenei saujā monētu un ļāva aiziet.

-   Kas tā par atraitni? Tīrions sarauca pieri.

-   Upmalas atraitne. Roinas austrumkrastā viņa vēl aizvien tiek saukta par Vogaro mauku, bet acīs gan neviens nekad to viņai nesaka.

-   Un Vogaro bija… pundurim tas nebija zināms.

-   Zilonis, kurš septiņas reizes ticis ievēlēts par triarhu, ļoti bagāts un ostā ļoti ietekmīgs. Kamēr citi vīri būvēja kuģus un brauca jūrā, viņš būvēja piestātnes un noliktavas, sarunāja kravas, mija naudu un apdrošināja kuģus pret briesmām jūrā. Viņš nodarbojās arī ar vergu tirdzniecību. Kad viņš aizrāvās ar verdzeni, Jankaī apmācītu septiņu nopūtu mākslā, izcēlās pamatīgs tracis… bet vēl lielāks tas kļuva, kad viņš tai piešķīra

brīvību un apprecēja. Pēc vīra nāves viņa turpināja vadīt vīra uzņēmumus. Tā kā brīvlaistie vergi nedrīkstēja dzīvot Melno mūru iekšpusē, viņa bija spiesta pārdot Vogaro māju un par mitekli izvēlējās "Tirgoņu namu". Tas notika pirms trīsdesmit diviem gadiem, un viņa te dzīvo vēl joprojām. Tā ir viņa, kas sēž tur pagalmā tev aiz muguras un pieņem apmeklētājus pie sava ierastā galda. Nē, neskaties pie viņas kāds ir. Kad tas savas darīšanas būs nokārtojis, būs mūsu kārta.

-   Un kā gan tā vecā ragana tev var palīdzēt?

-   Pagaidi, gan pats redzēsi. Džorahs piecēlās. Viņš iet prom.

Važām žvadzot, Tīrions nolēca no krēsla. "Pamācošs gadījums."

Pagalma stūri sēdošās sievietes izskatā bija kaut kas no lapsas, bet

acīs kaut kas no rāpuļa. Viņas baltie mati bija tik plāni, ka cauri spīdēja sārtais pakausis. Zem vienas acs vēl bija redzamas pabalējušas rētas, kur kādreiz ar nazi bija izgrieztas ietetovētās asaras. Uz galda mētājās viņas brokastu paliekas sardīņu galvas, olīvu kauliņi, plāceņa drupačas. Tīrions ievēroja, cik labi izvēlēta bija atraitnes ierastā galda atrašanās vieta: aiz muguras bija akmens siena, bet sānos lapene, caur kuru atnāca un aizgāja apmeklētāji, turklāt no turienes labi varēja pārredzēt iebraucamās vietas galveno ieeju, pašai paliekot ēnā gandrīz neredzamai.

Ieraugot Tīrionu, vecā sieviete pasmaidīja.

-   Punduris, viņa nodūdoja dīvainā un klusā balsī. Viņa runāja kopējā valodā ar tikko saklausāmu akcentu. Šķiet, ka pēdējā laikā Volantē ir punduru pieplūdums. Vai šis prot kumēdiņus?

"Jā," Tīrions jau gribēja atbildēt. "Iedod man arbaletu, un es parādīšu savu mīļāko triku."

-   Nē, sīrs Džorahs atbildēja.

-   Skāde. Man kādreiz bija mērkaķis, kurš prata dažādus gudrus jokus. Tavs punduris man viņu atgādina. Vai tu viņu atvedi man kā dāvanu?

-   Nē, es jums atnesu šos te. Džorahs sadabūja cimdu pāri un nometa uz galda, kur jau krājās tajā rītā saņemtās dāvanas sudraba kauss, izrakstīts vēdeklis no grebtām nefrīta loksnēm, kas bija tik plānas, ka izskatījās caurspīdīgas, un sens bronzas duncis ar rūnām. Blakus tādām bagātībām cimdi izskatījās lēti un bezgaumīgi.

-   Cimdi manām nabaga vecajām, krunkainajām rokām. Cik mīļi. Atraitne pat negrasījās tiem pieskarties.

-   Es tos nopirku uz Garā tilta.

-   Uz Garā tilta var nopirkt gandrīz visu. Cimdus, vergus, mērkaķus. Gadi bija saliekuši viņas muguru un uzlikuši plecos vecuma kupri, taču

atraitnes acis bija spožas un melnas. Stāsti, kā tev var palīdzēt veca atraitne.

-   Mums ātri jānokļūst Mīrinā.

Viens vārds apgrieza Tiriona pasauli kājām gaisā. Viens vienīgs vārds. "Mīrīna." Vai viņš būtu pārklausījies?

Viens vārds. "Mīrīna, viņš teica Mīrīna, viņš vedīs mani uz Mīrīnu." Mīrīna nozīmēja dzīvību. Vai vismaz cerību uz dzīvību.

-   Kāpēc tad nāci pie manis? atraitne noprasīja. Man nav kuģu.

-   Toties jums ir parādā daudzi kapteiņi.

"Viņš teica, ka vedīšot mani pie karalienes. Jā, bet pie kuras? Rādās, ka viņš negrasās mani pārdot Sersejai, viņš mani atdos Dinerīsai Tārgārjenai. Tad tāpēc viņš man nenocirta galvu. Mēs dosimies uz austrumiem, bet Grifs ar princi uz rietumiem, nolāpītie stulbeņi.

Tas bija par daudz. "Intriga intrigas galā, bet visi ceļi ved pūķim rīklē." Tīrionam no lūpām paspruka smiekliņš, un pēc mirkļa viņš jau smējās vēderu turēdams.

-   Tavam pundurim uznākusi lēkme, atraitne atzīmēja.

-   Mans punduris apklusīs, citādi es viņu apklusināšu.

Tīrions aizsedza muti ar plaukstām. "Mīrīna!"

Upmalas atraitne nelikās par viņu ne zinis.

-   Vai iedzersim? viņa piedāvāja. Gaisā novirmoja putekļu mākonis, un apteksne jau pildīja divus zaļus stikla kausus sīram Džoraham un atraitnei. Tīrionam rīkle bija izkaltusi, taču viņam dzērienu neviens nepiedāvāja. Atraitne iedzēra, paskaloja vīnu mutē un norija. Visi trimdinieki burājot uz rietumiem, vismaz manas vecās ausis to ir dzirdējušas. Visi kapteiņi, kuri man ir parādā, cits pār citu metas viņus tur nogādāt, lai tikai izspiestu mazliet zelta no Zelta brālības kases. Mūsu godājamie triarhi ir piešķīruši duci karakuģu, kas viņus droši pavadīs līdz Pakāpieniem. Piekrišanu ir devis pat vecais Donifoss tas ir izslavēts pasākums. Bet tu gribi doties uz otru pusi, sīr.

-   Man austrumos ir darīšanas.

-    Kādas gan tev tur var būt darīšanas? Katrā ziņā vergi tie nav, jo sudrabainā karaliene tam pielikusi punktu. Viņa ir slēgusi arī cīņu bedres, tāpēc arī asinskāre tevi nevada. Ko vēl Mīrīna var piedāvāt Rietmalas bruņiniekam? Ķieģeļus? Olīvas? Pūķus? Redz, kā. Vecenes smaids kļuva negants. Ir gadījies dzirdēt, ka sudrabainā karaliene tos barojot ar zīdaiņu gaļu, bet pati mazgājoties nevainīgu meiteņu asinīs un katru nakti pieņemot citu mīļāko.

Džorahs savilka lūpas.

-   Jankaieši lej indi jums ausīs. Cienītajai kundzei nevajadzētu klausīties tādos zaimos.

-   Es neesmu kundze, bet pat Vogaro mauka prot pazīt melus. Tā tas ir, taču… Pūķu Karalienei ir ienaidnieki Jankaī, Jaunā Gisa, Tolosa, Kārtā… jā, drīz vien būs Volante arī. Gribi kuģot uz Mīrīnu? Pacieties, sīr, drīz tepat būs vajadzīgi zobeni, kad mūsu karakuģi nolaidīs airus ūdenī, lai trauktos uz Mīrīnu gāzt sudrabaino karalieni. Tīģeriem patīk izlaist nagus, un pat ziloņi bailēs ir spējīgi nokaut. Malako alkst pēc slavas, bet Nīsoss savu bagātību galvenokārt sapelnījis ar vergu tirdzniecību. Lai tikai Alioss, Parkvello vai Beličo tiek triarha amatā, flotes tūdaļ pacels buras.

-   Ja atkal nāktu Donifoss… Džorahs sarauca pieri.

-   Vispirms vajadzētu piecelt Vogaro, bet mans mīļais vīrs jau trīsdesmit gadus ir miris.

Aiz muguras sāka aurot kāds jūrnieks.

-   To viņi sauc par alu? Dirsā! Mērkaķis var izmīzt labāku alu!

-   Un tu to pat dzertu, kāda cita balss piebilda.

Tīrions apcirtās riņķī, cerēdams, ka dzird Pīles un Haldona balsis, taču ieraudzīja divus svešiniekus… un punduri, kurš stāvēja dažas pēdas tālāk un cieši viņu vēroja. Punduris likās tāds kā kaut kur redzēts.

Atraitne ar izsmalcinātām kustībām malkoja vīnu.

-   Dažas no pirmajiem ziloņiem bija sievietes, viņa teica. Tās gāza tīģerus un izbeidza senos karus. Trianna tika ievēlēta četras reizes, diemžēl tas notika pirms trim gadu simtiem. Kopš tā laika Volantē neviena sieviete nav kļuvusi par triarhu, lai gan vienai otrai ir balsstiesības. Tās gan ir dižciltīgas dāmas, kas mitinās senās pilīs aiz Melnā mūra, ne tādas salašņas kā es. Seno asiņu pārstāvji drīzāk ļaus balsot saviem suņiem un bērniem nekā brīvlaistajiem. Nē, par triarhu kļūs Beličo vai Alioss, bet karš būs jebkurā gadījumā. Vismaz tā viņi domā.

-   Un kā domājat jūs? Džorahs apvaicājās.

"Labi," 'llrions nodomāja, "tas ir pareizs jautājums."

-   Ak, es arī domāju, ka būs karš, tikai ne tāds karš, kā viņi ir iedomājušies. Mirdzošām acīm viņa paliecās uz priekšu pāri galdam. Domāju, ka šajā pilsētā sarkanajam R’loram ir vairāk pielūdzēju nekā visiem pārējiem dieviem kopā. Vai esi dzirdējis, kā sprediķo Benero?

-   Vakar dzirdēju.

-   Benero spēj liesmās saskatīt nākotni, atraitne turpināja. Vai zi nāji, ka Malako gribēja nolīgt Zelta brālību? Viņš gribēja izmēzt sarkano

templi un nokaut Benero, taču neuzdrīkstējās iesaistīt tīģerus, jo puse no viņiem arī pielūdz Gaismas Dievu. Tas bija baiss brīdis pat vecai, krunkainai atraitnei. I.ai gan droši vien ne uz pusi tik baiss kā Mīrīnai. Tāpēc saki, sīr… kāpēc tu meklē sudrabaino karalieni?

-   Tā ir mana darīšana. Es varu samaksāt par braucienu, un samaksāt labi man ir nauda.

"Stulbeni," Tīrions nodomāja, "viņai vajag nevis tavu naudu, bet cieņu! Vai tad tu neklausījies, ko viņa saka?" Ma7,ais vīrelis vēlreiz paglūnēja pāri plecam punduris bija pietuvojies viņu galdam, un izskatījās, ka tam rokā ir nazis. Tīrionam uz muguras sāka matiņi slieties stāvus.

-   Paturi savu sudrabu, man pašai ir zelts. Un nelūri uz mani tik nikni, sīr. Es esmu pārāk veca, lai mani varētu nobiedēt ar skatienu. Redzu, ka lu esi sīksts vīrs un noteikti proti rīkoties ar lo garo zobenu, bet šī ir mana valstība. Man tikai jāpamāj ar pirkstu, un tu dosies uz Mīrīnu, pats pieķēdēts galerā pie aira. Viņa paņēma nefrīta vēdekli un atvēra to. Nočabēja lapas, un vīteņiem apaugušajā arkā nostājās kāds vīrs ar seju vienās rētās un zobenu vienā rokā īsu un smagu kā gaļas cirvītis. Kāds tev droši vien teica: "Uzmeklē upmalas atraitni," tikai viņš aizmirsa pateikt: "Piesargies no atraitnes dēliem." Taču ir tik jauks rīts, tāpēc jautāšu vēlreiz: kāpēc tu meklē Dinerīsu Tārgārjenu, kuru puse pasaules grib redzēt mirušu?

Džoraha Mormonta seja dusmās satumsa, taču viņš atbildēja:

-   Lai kalpotu viņai, aizstāvētu viņu un mirtu viņas dēļ, ja būs nepieciešams.

-   Tu gribi teikt, ka grasies viņu izglābt? atraitne sāka smieties. Viņai ienaidnieku ir tik daudz, ka visus nemaz nevar nosaukt, un viņiem ir tik daudz zobenu, ka ne saskaitīt… un tu gribi, lai nabaga atraitne tam notic? Man jātic, ka tu esi patiess un galants Rietmalas bruņinieks, kurš dodas pāri puspasaulei, lai palīdzētu šai… labi, jaunava viņa vairs nav, bet skaista vēl esot. Atraitne vēlreiz iesmējās. Domā, ka viņai tas punduris patiks? Domā viņa mazgāsies pundura asinīs vai apmierināsies, nocērtot viņam galvu?

-   Tas punduris ir… Džorahs saminstinājās.

-   Es zinu, kas ir tas punduris. Viņa pavērsa melno acu akmenscieto skatienu uz Tīriona pusi. Asinsradinieka un karaļa slepkava, nodevējs. I.anisters! Pēdējo viņa izmeta kā lamu vārdu. Un ko lu grasies piedāvāt Pūķu Karalienei, mazais vīriņ?

"Savu likteni," Tīrions gribēja teikt, bet tā vietā iepleta rokas, cik nu važas ļāva.

-    Visu, ko viņa no manis gribēs. Gudru padomu, asu prātu, kādu veiklības triku. Savu daiktu, ja viņa to vēlēsies, vai mēli, ja nevēlēsies. Es vadīšu viņas karaspēku vai mazgāšu viņai kājas visu. Un par atlīdzību es gribēšu vienīgi atļauju izvarot un nokaut savu māsu.

Vecās sievietes sejā atgriezās smaids.

-   Viņš vismaz runā godīgi, atraitne paziņoja, bet tu, sīr… Esmu redzējusi dučiem Rietmalas bruņinieku un tūkstošiem tāda paša kaluma piedzīvojumu meklētāju, bet neviens nav bijis tik tīrs, kādu tu sevi mazgā. Vīrieši ir patmīlīgi, rupji zvēri. Lai cik maigi būtu viņu vārdi, aiz tiem vienmēr slēpjas tumšas ieceres. Es tev neuzticos, sīr. Viņa pavicināja vēdekli, it kā viņi būtu mušas, kas dūc viņai ap galvu. Ja tev jātiek Mīrīnā, peldi. Es tev palīdzēt nevaru.

Tajā brīdī pavērās visas septiņas elles.

Džorahs slējās kājās, atraitne aizvēra vēdekli, rētainais vīrs iznāca no ēnas… un viņam aiz muguras iespiedzās meitene. Tīrions pagriezās pēdējā brīdī, lai pamanītu punduri metamies viņam virsū. "Tas ir skuķis," viņš pēkšņi aptvēra, "punduru skuķis vīriešu drānās, un viņa grib mani uzšķērst ar dunci."

Uz mirkli sīrs Džorahs, atraitne un rētainis sastinga kā pārakmeņojušies. Dīkdieņi pie tuvējiem galdiem, malkodami alu un vīnu, vēroja notiekošo, bet neviens nemēģināja iejaukties. Tīrionam vajadzēja celt abas rokas vienlaicīgi, taču ķēdes ļāva vien aizsniegt blašķi uz galda. Viņš satvēra to plaukstā, pagriezās un iešļāca krūkas saturu uzbrucējai sejā, tad pacirtās sāņus, lai izvairītos no dūriena. Likās, ka grīda pēkšņi palecas un triecas pundurim pret galvu, bet zem viņa svara sašķīda blašķe. Meitene tūdaļ metās viņam virsū vēlreiz. Tīrions pavēlās uz sāniem, skuķis ietrieca dunci grīdas dēļos, izrāva un pacēla no jauna…

.. .tad pēkšņi viņa spārdīdamās pacēlās virs grīdas un spirinājās Džoraha tvērienā.

-   Nē! viņa ievaimanājās Rietmalas kopējā valodā. Laid!

Tīrions dzirdēja, kā cīkstoties pārplīst viņas tunika.

Mormonts ar vienu roku turēja meiteni aiz apkakles, bet ar otru atņēma viņai dunci.

-   Pietiek.

Piesteidzās viesnīcnieks ar rungu rokās. Ieraudzījis saplēsto krūku, viņš nolamājās un tūdaļ gribēja zināt, kas atgadījies.

-   Punduru kautiņš, ķiķināja tīrošietis ar violeto bārdu.

Tīrions pacēla skatienu uz meiteni, kas vēl aizvien spirinājās gaisā.

-   Kāpēc? viņš noprasīja. Ko es tev esmu nodarījis?

-   Tie viņu nokāva. Ar šiem vārdiem visas dusmas no meitenes pagaisa, un viņa ar asarām acīs ļengani sašļuka Mormonta rokās. Manu brāli tie viņu sagūstīja un nokāva.

-   Kas viņu nokāva? Mormonts pajautāja.

-   Jūrnieki… jūrnieki no septiņām valstībām. Viņi bija pieci, visi piedzērušies. Šie bija redzējuši mūs laukumā cīnāmies un izsekoja. Kad viņi redzēja, ka es esmu meitene, tad palaida mani vaļā, bet manu brāli sagūstīja un nokāva. Tie viņam nocirta galvu!

Pār Tirionu pēkšņi nāca apgaismība. "Redzējuši mūs laukumā cīnāmies." Tagad viņš zināja, kas ir šī meitene.

-   Tu jāji uz cūkas, viņš jautāja, vai uz suņa?

-   Uz suņa, meitene šņukstēja. Uz cūkas vienmēr jāja Opo.

"Punduri no Džofreja kāzām." Tieši līdz ar viņu izrādi tajā vakarā

bija sākušās visas ziepes. "Cik savādi viņus atkal satikt otrā pasaules malā." Lai gan nekā savāda droši vien nebija. "Ja viņiem bija kaut uz pusi tik daudz prāta kā cūkai, viņiem vajadzēja aizbēgt no Karaļa ostas tajā pašā naktī, kad nomira Džofrejs, kamēr Serseja nav iedomājusies viņus vainot dēla nāvē."

-   Laid viņu vaļā, sīr, Tīrions teica Mormontam, viņa neko ļaunu mums vairs nedarīs.

-   Man žēl tava brāļa… bet mums ar slepkavību nav nekāda sakara. Džorahs izmeta meiteni no rokām.

-    Viņam ir, meitene pietrausās uz ceļgaliem, spiezdama saplēsto, vīnā izmirkušo tuniku pie mazajam, gaišajām krūtīm. Jūrnieki meklēja viņu. Viņi domāja, ka Opo ir viņš! Meitene raudāja, cenzdamās izraisīt skatītājos līdzjūtību. Viņam jāmirst tāpat kā manam nabaga brālim. Lūdzu, palīdziet kāds. Nokaujiet viņu!

Viesnīcnieks aiz rokas pierāva meiteni kājās, volantiešu mēlē uzbrēca

-   kas maksāšot par zaudējumiem.

Upmalas atraitne nomērīja Mormontu ar saltu skatienu.

-   Mēļo, ka bruņinieki aizstāvot vājos un aizsargājot nevainīgos. Tādā gadījumā es esmu visskaistākā jaunava visā Volantē. Viņas smiekli bija nicinājuma pilni. Kā tevi sauc, bērns?

-   Penija.

Vecā sieva Senās Volantes mēlē kaut ko uzsauca viesnīcniekam, un Tīrions saprata, ka viņa liek aizvest punduru meiteni uz kambariem, pacienāt ar vīnu un sameklēt viņai jaunas drānas.

Kad abi bija aizgājuši, atraitne mirdzošām acīm nopētīja Tīrionu.

-    Manuprāt briesmoņiem jābūt lielākiem. Tu, vīriņ, Rietmalā būtu pelnījis valdnieka titulu, lai gan baidos, ka šeit tu esi mazāk vērts. Tomēr domāju, ka varēšu tev palīdzēt. Volante, šķiet, punduriem nav droša vieta.

-              Jūs esat ļoti laipna, Tīrions apveltīja viņu ar sirsnīgu smaidu.

-   Varbūt jūs varētu arī noņemt manas apburošās dzelzs aproces? Tā puse deguna, kas briesmonim vēl ir palikusi, pretīgi niez, bet ķēdes ir pārāk īsas, lai pakasītos. Es tās ar prieku varētu jums uzdāvināt.

-     Cik dāsni. Savulaik esmu valkājusi arī tādas, taču tagad dodu priekšroku zeltam un sudrabam. Ar skumjām jāatzīst, ka Volantē, kur važas un ķēdes ir lētākas par vakardienas maizi, ir aizliegts palīdzēt vergiem bēgt.

-   Es neesmu vergs.

-   Ikviens, kuru sagūsta vergu tirgoņi, dzied to pašu dziesmiņu. Neuzdrīkstos tev palīdzēt… šeit. Viņa paliecās tuvāk pundurim. Pēc divām dienām barkass Selesori Khorans pacels buras un pa ceļam uz Jauno Cisu piestās Kārtā. Tas vedīs alvu, dzelzi, vilnas ķīpas, mežģīnes, piecdesmit mīriešu paklājus, sālījumā iemērktu mironi, divdesmit mučeles ar pūķu pipariem un sarkano priesteri. Esiet uz tā barkasa, kad tas dosies ceļā.

-   Būsim, Tīrions atbildēja. Paldies.

-   Karta mums nav vajadzīga, Džorahs sarauca pieri.

-   Kuģis Kārtā nemaz nenonāks. Benero to redzēja liesmās. Vecene viltīgi pasmīnēja.

-   Kā teiksiet, Tīrions atplauka smaidā. Ja es būtu brīvs volantietis un manī ritētu pareizās asinis, tad es pārjums balsotu triarhu vēlēšanās, cienītā kundze.

-   Es neesmu kundze, atraitne atbildēja, tikai Vogaro mauka. Jums vajadzētu pazust, pirms nav ieradušies tīģeri. Ja tiksiet līdz karalienei, nododiet viņai vēsti no Senās Volantes vergiem. Viņa pieskārās gan drīz izzudušajai rētai uz vaiga vietā, kur bija izgrieztas asaras. Pasakiet viņai, ka mēs gaidām. Sakiet, lai viņa nāk drīz.

DŽONS

Izdzirdējis pavēli, sīrs Elisers sašķobīja muti vaikstā, kam vajadzēja nozīmēt smaidu, taču acis palika saltas un cietas kā krams.

-   Tātad bastarda zeņķis sūta mani nomirt.

-   Mirt, Mormonta krauklis ieķērcās, mirt, mirt, mirt!

"Palīgs no tevis neiznāks." Džons patrenca putnu.

-   Bastarda zeņķis sūta tevi izlūkos. Tev jāatklāj, kur atrodas ienaidnieki, un vajadzības gadījumā viņi jānokauj. Tu proti prasmīgi rīkoties ar zobenu tu biji ieroču pārzinis gan te, gan Austrumsardzē.

-    Jā, Torns uzlika roku uz zobena spala, esmu izšķiedis trešdaļu dzīves, mācot nejēgas, aunagalvas un blēžus apieties ar ieroci. Tajos mežos man tas neko daudz nelīdzēs.

-   Kopā ar tevi jās Dīvens un vēl viens pieredzējis izlūks.

-   Mēs tev iemācīsim visu, kas tev jāprot, Dīvens smiedamies sacīja Tomam. Mēs tev iemācīsim slaucīt savu dižciltīgo pakaļu ar koku lapām kā kārtīgam izlūkam pieklājas.

Baltacu Enkurs iesmējās, un Melnais Džeks Balvers nospļāvās.

-   Tu gan gribētu, lai es atsakos, un tad tu varētu man nošņakāt galvu tāpat kā Slintam. Bet es tev tādu prieku nesagādāšu, bastard. Labāk lūdzies, lai mani nokauj kāda mežoņa zobens, jo tie, ko nogalē svešie, miruši nepaliek… un viņi atceras. Es vēl atgriezīšos, valdniek Sniegs.

-   Ļoti ceru. Džons nepieskaitīja sīru Eliseru Torņu pie saviem draugiem, taču viņš tomēr bija brālis. "Neviens nav teicis, ka brālis jāmīl."

Nebija viegli sūtīt brāļus ārā, zinot, ka viņi var neatgriezties. "Bet viņi visi ir pieredzējuši vīri," Džons sevi mierināja… lai gan viņa tēvocis

Bendžens ar saviem izlūkiem ari bija pieredzējuši, taču Apsēstais mežs viņus bija ierijis bez pēdām. Kad divi tomēr streipuļodami atvilkās atpakaļ pie Mūra, tie jau bija miroņi. Džons Sniegs ne pirmo un ne pēdējo reizi aizdomājās, kas gan bija noticis ar Bendženu Stārku. "Varbūt izlūki atradīs kādas pēdas," viņš sev teica, lai gan pats tam neticēja.

Dīvenam vajadzēja vadīt vienu izlūku grupu, Melnajam Džekam Balveram un Baltacu Enkuram pārējās divas. Viņi vismaz bija gatavi pildīt pienākumu.

-   Cik labi ir atkal sēdēt zirgā, Dīvens pie vārtiem sacīja, sūkdams savus koka zobus.

-   Izlūdzos piedošanu, cienītais kungs, Bet mums visiem no sēdēšanas jau skabargas sadūrušās pakaļā.

Neviens visā Melnajā pilī labāk par Dīvenu nepazina mežus, kokus, strautus, augus, ko var izmantot uzturā, kā arī plēsēju un medījuma takas. "Torns ir labākās rokās, nekā pelnījis."

Džons no Mūra augšas noskatījās, kā aizjāj izlūki trīs grupas pa trim vīriem, un katrai grupai līdzi bija pāris kraukļu. No augšas zirgi neizskatījās lielāki par skudrām, bet izlūkus Džons atšķirt nespēja. Taču viņš tos pazina. Katrs vārds bija iegravēts viņa sirdī. "Astoņi izcili vīri," Džons prātoja, "un viens… to mēs vēl redzēsim."

Kad pēdējais jātnieks bija nozudis starp kokiem, Džons Sniegs kopā ar Skumjo Edu būri brauca lejā. Vēja brāzmās dancoja retas sniegpārsliņas. Viena sekoja būrim un plivinājās tieši pie restēm. Tomēr sniega pārsla krita ātrāk par būri, tāpēc ik pa brīdim nozuda, bet tad vējš to atkal paķēra un uznesa augstāk. Džons būtu varējis pastiept roku cauri būra restēm un to satvert.

-             Naktī redzēju baisu sapni, cienītais kungs, Skumjais Eds stāstīja.

-   Jūs bijāt mans kalpotājs, atnesāt man ēdienu un aizvācāt atkritumus.

-   Tev tie ir murgi, man dzīve, Džons nesmaidīja.

No Kotera Paika galerām tika ziņots, ka arvien vairāk mežoņu pulcējas krastos uz ziemeļiem un austrumiem no Mūra. Bija redzētas nometnes un nepabeigti plosti, tika labots pat kāds sadragāts kuģa korpuss. Mežoņi allaž nozuda mežā, kad viņus kāds ieraudzīja, un droši vien atkal iznāca no meža, kad Paika kuģi pabrauca garām. Tajā pašā laikā sīrs Denīss Malisters naktīs uz ziemeļiem no Aizas novēroja ugunskurus. Abi komandieri lūdza vairāk vīru.

"Un kur lai es dabūju vīrus?" Džons katram bija aizsūtījis pa des mit Kurmju ciema mežoņiem zaļus puikas, večus, ievainotos un nespēcīgos, taču tie visi bija spējīgi darīt tādu vai citādu darbu. Paiks un

Malisters nepavisam nebija priecīgi, tāpēc sūtīja viņam žēlabu vēstules. "Lūdzot vīrus, es domāju apmācītus un paklausīgus Naktssardzes vīrus, kuru uzticība man nebūtu jāapšauba," rakstīja sīrs Denīss. Koters Paiks bija atklātāks. "Es viņus varētu pakārt pie Mūra par biedinājumu citiem mežoņiem, jo cita labuma no viņiem nav," mestrs Harmūns rakstīja viņa vārdā. "Es viņiem neuzticētu sava naktspoda tīrīšanu, turklāt ar desmit vīriem nepietiek!"

Dzelzs būris čīkstēdams un grabēdams garās ķēdes galā slīdēja lejup, līdz beigu beigās apstājās Mūra pakājē pēdu no zemes. Skumjais Eds atgrūda durvis un nolēca zemē, zābaku zolēm nogurkstot sniega kārtā. Džons viņam sekoja.

Laukumā pie arsenāla Dzelzs Emets vēl arvien dzenāja savus audzēkņus. Tērauda dziesma Džonā pamodināja atmiņas tā atgādināja par siltajām, bezrūpīgajām dienām, kad viņš, puika būdams, sīra Rodrīka Kasela modrās acs uzraudzībā mērojās ar Robu spēkiem zobenu cīņās. Sīrs Rodrīks arī bija kritis cenšoties iekarot Ziemmalu, viņu bija nokāvis Teons Nodevējs ar saviem dzelzsvīriem.

Ieraudzījis Džonu, Dzelzs Emets pacēla roku, un cīņa norima.

-   Komandieri, kā varu pakalpot?

-   Ar trim labākajiem puišiem.

-   Arons, Emriks, Džeiss.

Zirgs un Lēkātājs atnesa komandierim polsterēto kamzoli un bruņukreklu, lielu un kakla sargus, pusķiveri, melnu ar dzelzi apkaltu vairogu kreisajai rokai un trulu zobenu labajai. Gandrīz jaunais zobens rīta gaismā zaigoja sudrabaini pelēks. "Viens no pēdējiem, kas nācis no Donala smēdes. Žēl, ka viņš nepaguva to noasināt." Asmens bija īsāks nekā Garajam Nagam, taču tas bija izgatavots no parasta tērauda, tāpēc bija smagāks un cirtieni ar to būs mazliet lēnāki.

-   Derēs. Džons pagriezās pret pretiniekiem. Nāciet.

-   Ar kuru gribat cīnīties pirmo? Arons apvaicājās.

-   Ar visiem trijiem uzreiz.

-  Trīs pret vienu? Džeiss negribēja ticēt savām ausīm. Tas nebūs godīgi.

Viņš bija viens no Konvija pēdējā pieveduma, kurpnieka dēls no Gaišās salas. Varbūt tas arī visu izskaidroja.

-   Taisnība. Nāc šurp.

Puisis nāca. Džona zobens trāpīja viņam pa galvu un notrieca jaunekli no kājām. Vienā acumirklī viņam jau bija zābaks uz krūtīm un zobena smaile pie rīkles.

-    Karš nekad nav godīgs, Džons pamācīja. Paliek divi pret vienu, jo tu jau esi beigts.

Nočirkstēja grants, un Džons saprata, ka tuvojas dvīņi. "Šie abi vēl jāapmāca par izlūkiem."

Komandieris apcirtās apkārt, atsita Arona cirtienu ar vairogu, bet Emrika dūrienu sagaidīja ar zobenu.

-   Tie jums nav šķēpi, ~ viņš uzsauca. Nāciet tuvāk.

Džons pārgāja uzbrukumā, lai parādītu puišiem, kā tas darāms. Pirmais bija Emriks. Viņš cirta pa galvu un pleciem, no labās, no kreisās, tad atkal no labās puses. Puisis ar paceltu vairogu pūlējās cirst pretī, taču Džons trieca savu vairogu pret viņējo un nogāza puisi no kājām ar cirtienu pa lieliem… un tūdaļ viņam klupa virsū Arons ar cirtienu pa cisku. Komandieris nokrita uz viena ceļgala. "Tur paliks zilums." Nākamo cirtienu Džons atvairīja ar vairogu un trenca pāri laukumam. "Viņš ir ātrs," Džons domāja, zobeniem saskaroties vienu, divas, trīs reizes, "bet viņam jāpieņemas spēkā." Saskatījis atvieglojumu Arona acīs, viņš saprata, ka aiz muguras ir Emriks. Džons pagriezies apveltīja puisi ar bliezienu no mugurpuses pa pleciem, un puisis uzgāzās virsū brālim. Tikmēr Džeiss pamanījās piecelties, tāpēc Džons bija spiests viņu noguldīt vēlreiz.

-   Ciest nevaru, kad miroņi ceļas kājās. Gan kādu dienu pats sapratīsi, kad šos sastapsi.

Komandieris nolaida zobenu un atkāpās.

-    Liela vārna var noknābt mazos putnēnus, aiz muguras norūca kāda balss, bet vai tai vārnai ir dūša cīnīties ar īstu vīru?

Pret sienu bija atspiedies Grabsvārcis. Viņa iekritušos vaigus klāja raupji rugāji, plānos brūnos matus vējš pūta mazajās dzeltenajās acīs.

-   Tu sev glaimo, Džons noteica.

-   Jā, taču es varu tevi saspiest plakanu.

-   Staniss sadedzināja neīsto vīru.

-   Nē, mežonis atieza smaidā brūnos un nodrupušos zobus. Viņš sadedzināja tieši to, kuru vajadzēja sadedzināt, lai visa pasaule to redzē tu. Mēs visi darām to, kas mums jādara, Sniegs. Pat karaļi.

-   Emet, sameklē viņam bruņas. Gribu, lai viņam mugurā ir tērauds, nevis veci kauli.

Apvilcis bruņas, Kaulu Pavēlnieks likās staltāks un arī garāks, bcl viņa pleci bija platāki un spēcīgāki, nekā Džons bija iedomājies. Tas ir tikai bruņas, nevis cilvēks," viņš sev teica. "Pat Sems Donala Noja

kaltajās bruņās izskatītos draudīgs.'' Mežonis atteicās no vairoga, ko viņam sniedza Zirgs, taču viņš paprasīja divroku zobenu.

-   Patīkama skaņa, viņš paziņoja, izdarījis šķēlienu gaisā. Lido tuvāk, Sniegs. Tūlīt tavas spalvas putēs.

Džons metās viņam virsū, cik bija dukas.

Grabsvārcis soli atkāpās un sagaidīja viņu ar zobenu abās rokās. Ja Džons nebūtu aizlicis priekšā vairogu, zobens būtu viņam ieliecis krūšu bruņas un salauzis pusi visu ribu. No trieciena komandieris uz mirkli sagrīļojās, bet roka nodrebēja visā garumā. "Viņš cērt spēcīgāk, nekā biju domājis." Vēl vienu pārsteigumu sagādāja ātrums. Abi riņķoja viens ap otru un apmainījās cirtieniem, un Kaulu Pavēlnieks dāļāja tikpat spēcīgus bliezienus, kādus saņēma. Divroku zobenam vajadzēja būt neveiklākam ierocim par Džona garo zobenu, taču mežonis to vicināja reibinoši ātri.

Dzelzs Emeta audzēkņi sākumā uzgavilēja savam komandierim, taču, redzot Grabsvārča nezūdošo ātrumu, drīz vien pieklusa. "Viņš nevar tā turpināt ilgi," Džons nodomāja atvairīdams kārtējo šķēlienu. Trieciens lika viņam iestenēties pamatīgais divroku zobens pat neass ieplēsa priedes koka vairogu un salieca tā dzelzs stīpu. "Drīz viņš pagurs, viņam jāpagurst." Džons cirta mežonim sejā, bet Grabsvārcis atlieca galvu. Viņš cirta Grabsvārcim pa kāju, taču mežonis tikai veikli pārlēca asmenim. Divroku zobens triecās Džonam pa plecu, atstāja iedobi bruņās un padarīja roku nejūtīgu. Džons atlēca atpakaļ. Kaulu Pavēlnieks smiedamies metās viņam pakaļ. "Viņam nav vairoga," Džons sev atgādināja, "un tas milzīgais zobens ir pārāk neveikls, lai atvairītu cirtienus. Man vajadzētu izdarīt divus cirtienus uz vienu viņējo."

Tas Džonam nez kāpēc neizdevās, un viņa centieni nedeva vēlamo rezultātu. Mežonis allaž izvairījās vai aizslīdēja sāņus, tāpēc Džona zobens tikai nošļūca gar plecu vai roku. Drīz viņš aptvēra, ka arvien vairāk atkāpjas, lai izvairītos no pretinieka iznīcinošajiem šķēlieniem un nenokristu. Vairogs jau bija sadragāts skalos, tāpēc Džons to nokratīja no rokas. Sviedri lija pār pieri un zem ķiveres koda acīs. "Viņš ir pārāk spēcīgs un pārāk veikls," Džons beidzot noprata, "tāpēc ar to lielo zobenu viņam ir pārsvars." Ja Džonam rokā būtu bijis Garais Nags, būtu iznākusi cita cīņa, bet…

Iespēja radās, kad Grabsvārcis atvēzējās kārtējam cirtienam. Džons metās uz priekšu, triecās pretiniekam virsū, un abi, savijuši kājas, nogāzās zemē. Tērauds nodžinkstēja pret tēraudu. Abi vīri, kritienā pazaudējuši

zobenus, ripinājās pa laukumu. Mežonis ietrieca Džonam kājstarpē ceļgalu, bet Džons izšāva uz priekšu bruņoto dūri. Grabsvārcim izdevās tikt virspusē satvēris rokām Džona galvu, viņš to smagi trieca pret zemi, tad atvāza komandiera sejsargu.

-   Ja man būtu duncis, tev tagad būtu par vienu aci mazāk, mežonis paguva norūkt, pirms Zirgs ar Dzelzs Emetu aizvilka viņu prom. Laidiet mani vaļā, nolāpītās vārnas! viņš ieaurojās.

Džons ar pūlēm piecēlās uz viena ceļgala. Galvā zvanīja, mute bija pilna asinīm.

-   Laba cīņa, viņš nospļāvies paziņoja.

-   Neglaimo sev, vārna. Es pat nepaguvu nosvīst.

-   Nākamreiz nosvīdīsi, Džons apsolīja. Skumjais Eds palīdzēja viņam piecelties kājās un atsprādzēt bruņucepuri. Tā bija iemantojusi vairākus dziļus robus, kuru tur nebija, kad Džons to lika galvā. Laidiet viņu vaļā. Džons pasvieda ķiveri Lēkātājam, kurš to nenoturēja rokās.

-   Cienītais kungs, Dzelzs Emets iebilda, viņš jums draudēja, mēs visi dzirdējām. Viņš teica: ja viņam būtu duncis…

-    Viņam ir duncis. Tur, pie jostas. "Vienmēr kāds būs ātrāks un stiprāks," sīrs Rodrīks reiz mācīja Džonam un Robam. "Ar tādu cilvēku vispirms ir jātiekas vingrinājumu laukumā, pirms ar viņu sanāk tikties kaujas laukā."

-   Valdniek Sniegs, kāds klusi ierunājās.

Džons pagriezās un ieraudzīja Klaidasu ar pergamentu rokās stāvam zem sabrukušās arkas.

-    Vēstule no Stanisa? viņš cerēja sagaidīt kādu ziņu no karaļa. Naktssardze neiejaucās karos, un komandierim it kā nevajadzēja prātot, kurš no karaļiem būs vinnētājs, taču viņam tas nez kāpēc likās svarigi.

-   Vai no Dziļmeža?

-   Nē, cienītais kungs. Klaidass pastiepa pergamentu.

Tas bija cieši saritināts un aizzīmogots ar piciņu cieta sārta vaska. "Sārtu vasku izmanto vienīgi Dredfortā." Džons novilka bruņucimdu, paņēma vēstuli un salauza zīmogu. Ieraudzījis parakstu, viņš aizmirsa par sukām, ko bija dabūjis no Grabsvārča.

"Remzijs Boltons, Hornvudas valdnieks," tur bija rakstīts lieliem, smailiem burtiem. Brūnā tinte sadrupa pārslās, kad Džons to paberza ar īkšķi. Zem Boltona vārda savus parakstus un zīmogus bija atstāju ši valdnieks Dastins, valdniece Servīna un četri Rīsveli. Ar neveiklāku roku bija uzzīmēts Amberu nama milzis.

-   Vai drīkstu zināt, kas tur rakstīts, cienītais kungs? Dzelzs Emets apvaicājās, un Džonam nebija iemesla nepateikt.

-    Ir ieņemts Keilinas cietoksnis. Dzelzsvīru nodīrātie līķi pienagloti Karaļceļa malā pie stabiem. Rūzs Boltons aicina visus sev pakļautos valdniekus uz Kapkalniem, lai viņi apstiprinātu savu uzticību Dzelzs tronim un nosvinētu viņa dēla kāzas ar… Uz mirkli viņam gandrīz apstājās sirds. "Nē, tas nav iespējams. Viņa Karaļa ostā gāja bojā kopā ar tēvu."

-   Valdniek Sniegs, Klaidass ar apsārtušām acīm ciešāk palūkojās uz komandieri, vai jums… ir nelabi? jums šķiet…

-   Viņš grasās precēt Āriju Stārku, manu mazo māšeli. Džons gara acīm saskatīja Āriju neveiklo skuķēnu ar garu seju, mezglainiem ceļgaliem un asiem elkoņiem, mūžam nosmulētu seju un izspūrušiem matiem. Komandieris nešaubījās, ka pirms kāzām šie viņu nomazgās un sasukās, taču viņš nespēja iedomāties Āriju ne kāzu tērpā, ne Remzija Boltona gultā. "Lai cik nobijusies viņa būtu, viņa to neizrādīs. Ja šis gribēs viņai kaut roku pielikt, viņa turēsies pretī."

-   Jūsu māsu? Dzelzs Emets pārvaicāja. Cik veca…

"Vajadzētu būt vienpadsmit gadiem," Džons nodomāja. "Vēl tīrais

bērns."

-   Man nav māsas, man ir tikai brāļi tikai jūs. Viņš zināja, ka Ketlīna par šiem vārdiem tikai priecātos, bet tāpēc nebija vieglāk tos pateikt. Džona pirksti sažņaudzās ap pergamentu. "Kauti tikpat vienkārši varētu sažņaugt Remzija Boltona rīkli." Klaidass nokāsējās.

-   Vai atbildi sūtīsiet?

Džons papurināja galvu un gāja prom.

Pievakarē Grabsvārča atstātie zilumi jau bija kļuvuši violeti.

-   Vispirms tie kļūs dzeltenu un tikai tad izzudīs, viņš stāstīja Mormonta krauklim. Es būšu dzeltens kā Kaulu Pavēlnieks.

-   Kauli, putns piekrita. Kauli, kauli.

Viņš dzirdēja ārā klusu balsu murdoņu, taču skaņa bija pārāk klusa, lai izšķirtu vārdus. "Liekas, ka viņi runā tūkstoš līgu attālumā." Tur Melisandre ar saviem sekotājiem rosījās pie nakts lūgšanu ugunskura. Katru vakaru līdz ar tumsas iestāšanos sarkanā sieviete vadīja saviem ticīgajiem krēslas lūgšanu un lūdza Sarkanajam Dievam, lai tas vada viņus cauri tumsai. "Jo nakts ir tumša un pilna briesmu." Tā kā Staniss un vairums karalienes vīru bija devušies prom, Melisandres pulciņš bija krietni sarucis: pussimts brīvļaužu no Kurmju ciema, saujiņa sargu, ko

karalis viņai bija atstājis, un kāds ducis melno brāļu, kuri bija pieņēmuši Sarkano Dievu par savu.

Džons jutās stīvs kā sešdesmit gadus vecs. "Tumši sapņi," viņš prātoja, "un vainas apziņa." Viņa domas atgriezās pie Ārijas "Es viņai nekādi nespēju palīdzēt. Dodot zvērestu, es atteicos no visiem radiem. Ja kāds no brāļiem man teiktu, ka viņa māsai draud briesmas, es teiktu, ka tā vairs nav viņa darīšana." Tiklīdz vīrs nodeva zvērestu, viņa asinis kļuva melnas. "Melnas kā bastarda sirds." Viņš reiz bija licis Mikenam izkalt Ārijai zobenu tas bija īsts slepkavnieka zobens, tik mazs, lai iegultu meitenes rokā. "Adata." Džonam ienāca prātā, vai tas vēl aizvien viņai bija. "Jādur ar smailo galu," viņš toreiz mācīja pusmāsai, bet, ja viņa iedomāsies durt Bastardam, tas viņai maksās dzīvību.

-   Sniegs, Mormonta krauklis bubināja. Sniegs, Sniegs.

Viņš vairs nespēja to izturēt. Ārpusē pie durvīm Spoks grauza vērša kaulu, lai tiktu pie smadzenēm.

-   Pa kuru laiku tu atgriezies?

Dižvilks piecēlās kājās, atstāja kaulu un soļoja Džonam nopakaļ.

Durvīs, atspiedušies uz šķēpiem, stāvēja Mūlijs un Kegs.

-   Sasodīti auksts, cienkungs, Mūlijs brīdinājām, burkšķēdams pin kainajā, rudajā bārdā. Vai būsiet ārā ilgi?

-   Nē, tikai paelpošu svaigu gaisu.

Sniegs izgāja naktī. Debesis bija zvaigžņu pilnas, un gar Mūri šaudījās vējš. Nosalis likās pat mēness tam uz ģīmja vīdēja zosāda. Jau pirmā brāzma paķēra komandieri, iespraucās vilnas un ādas drānās un lika ieklabēties zobiem. Viņš gāja pāri pagalmam tieši vējam rīklē, aiz muguras skaļi plakšķēja plīvojošais apmetnis. Spoks sekoja. "Uz kurieni es eju? Ko es daru?" Melnajā pilī valdīja miers un klusums, zāles un tor ņi bija tumši. "Mans tronis," Džons iedomājās. "Mans nams, mana pils, mans karaspēks. Drupas."

Mūra ēnā viņam pie rokas piespiedās dižvilks. Vienā mirklī nakts atdzīvojās tūkstošiem smaržās, un Džons Sniegs izdzirda sērsnu no krakšķam. Kāds stāv viņam aiz muguras, viņš pēkšņi aptvēra. Kāds, k;is smaržo tik silti kā vasaras diena.

Džons pagriezās un ieraudzīja Igriti.

Tērpusies tumsā un atmiņās, viņa stāvēja zem Komandiera torņa ap degušajiem akmeņiem. Viņas matos rotājās mēness gaisma rudajos matos, ko skūpstījusi uguns. To redzot, Džonam vai sirds izlēca pa muli.

-   Igrite, viņš ierunājās.

-   Valdniek Sniegs, atbildēja Melisandres balss.

Džons no pārsteiguma salēcās.

-    Valdniece Melisandre, viņš paspēra soli atpakaļ, es jūs noturēju par kādu citu. "Nakti visi apmetņi ir pelēki." Taču pēkšņi sievietes apģērbs kļuva sarkans. Džons nesaprata, kā bija varējis noturēt viņu par Igrili Melisandre bija garāka, tievāka un vecāka, lai arī mēnesnīca bija aizskalojusi gadus no viņas sejas. Pa nāsīm un no kailajām rokām kūpēja dūmaka. Jūs apsaldēsiet pirkstus, Džons aizrādīja.

-    Ja tāda būs R’lora griba, tad apsaldēšu. Nakts spēki neko nespēj nodarīt tiem, kuru sirdi mazgā dieva svētā uguns.

-   Jūsu sirds mani neuztrauc, tikai rokas.

-   Bet jāuztraucas ir tikai par sirdi. Nekrīti izmisumā, valdniek Sniegs, jo izmisums ir ierocis tā ienaidnieka rokās, kura vārdu nedrīkst nosaukt. Tava māsa nav zudusi.

-    Man nav māsas. Šie vārdi bija asi kā naži. "Ko tu par mani zini, priesteriene? Un ko tu zini par manu māsu?"

Melisandre šķita uzjautrināta.

-   Kā sauc to tavu mazo māsiņu, kuras tev nav?

-   Ārija, Džons čerkstošā balsī atteica. -Taisnību sakot viņa ir mana pusmāsa…

-    …jo tu esi bastards. Es neesmu to aizmirsusi. Es liesmās redzēju tavu māsu, viņa bēga no precībām, kas tiek gatavotas. Viņa nāk šurp, pie tevis, meitene pelēkās drānās mirstoša zirga mugurā es to redzēju tik skaidri kā dienā. Tas vēl nav noticis, bet notiks. Viņa paglūnēja uz Spoku. Vai drīkstu noglaudīt tavu… vilku?

-   Labāk nevajag. Džonam no šīs domas kļuva neomulīgi.

-   Viņš man neko nenodarīs. Tu viņu sauc par Spoku, vai ne?

-   Jā, bet…

-   Spoks! Melisandre kā dziedāt nodziedāja.

Dižvilks pagāja pretī un ošņādams piesardzīgi apmeta viņai apkārt loku. Sieviete pastiepa roku, un vilks paostīja arī to, bet tad piebāza degunu viņai pie pirkstiem.

-   Viņš ne vienmēr ir tik…

-   Silts? Siltums pievelk siltumu, Džon Sniegs.

Melisandres acis atgādināja divas zvaigznes, kas mirdz tumsā. Kaklā zvēroja rubīns trešā acs, kas spidēja spožāk par abām īstajām. Džonam bija gadījies redzēt, ka arī Spoka acis gail tieši tāpat, kad tajās iespīd gaisma.

-   Spoks! viņš uzsauca. Pie manis!

Dižvilks palūkojās uz saimnieku tā, it kā viņš būtu svešinieks, un Džons, neticēdams savām acīm, sarauca pieri. Tas ir… savādi.

-             Tev tiešām tā šķiet? Viņa pietupās un pakasīja Spokam aiz auss.

-    Viss šis Mūris ir savāda vieta, taču te jūtams spēks, ko tev jāprot izmantot. Spēks ir tevī un šajā zvērā. Tu tam pretojies, un tā ir tava kļūda. Ļaujies tam, izmanto to.

"Es neesmu vilks," viņš nodomāja.

-   Un kā lai es to izmantoju?

-   Varu tev iemācīt. Melisandre ar slaido roku apskāva Spoku, un dižvilks nolaizīja viņai seju. Gaismas Dievs savā gudrībā mūs ir radījis par vīriešiem un sievietēm, un abi ir lielāka veseluma divas daļas. Mūsu savienībā ir spēks: spēks radit dzīvību, spēks radīt gaismu, spēks mest ēnu.

-   Ēnu. Pasakot šo vārdu, Džonam pasaule šķita kļūstam tumšāka.

-   Ikviens cilvēks, kurš staigā pa zemes virsu, met ēnu. Dažas ir smal kas un vārgas, citas garas un tumšas. Paskaties sev aiz muguras, valdniek Sniegs. Mēness tevi ir noskūpstījis un uzzīmējis tavu ēnu uz ledus divdesmit pēdu augstumā.

Džons palūkojās pāri plecam, un mēnesnīca patiešām uz mūra zīmēja tādu ēnu, kā sieviete bija teikusi. "Meitene pelēkās drānās uz mirstoša zirga," viņš domāja. "Nāk šurp, pie tevis. Ārija." Atkal pagriezies pret Sarkano Priesterieni, Džons juta sievietes siltumu. "Viņai ir spēks." Ši doma iešāvās prātā negribot, tā sagrāba viņu kā dzelzs zobiem, taču viņš negribēja būt parādā šai sievietei pat mazās māšeles dēļ.

-   Mensa Raidera sieva, Veļas māsa Daila reiz man teica, ka burvesti ba ir kā zobens bez spala to nekādi nav iespējams satvert.

-    Prātīga sieviete. Melisandre piecēlās, sarkanajam tērpam plīvojot vējā. Bet zobens bez spala vienalga ir zobens, un labi, ja kaut tāds ir pa rokai, kad visapkārt ir ienaidnieki. Uzklausi mani, Džon Sniegs. Devi ņas vārnas ielidoja baltā mežā, lai meklētu tavus ienaidniekus. Trīs no tām ir pagalam. Vēl viņi nav miruši, taču nāve viņus jau gaida, un viņi jāj tai pretī. Tu viņus sūtīji, lai viņi kļūtu par tavām acīm tumsā, taču viņi atgriezīsies bez acīm. Es liesmās redzēju viņu bālās sejas un tukšos redzokļus, kas raud asinis. Viņa atmeta rudos matus, un sarkanās acis iedzalkstījās. Tu man netici, bet gan noticēsi. Šīs ticības cena būs Iris dzīvības. Var jau teikt, ka tā ir zema cena par gudrību… ja pašam nav jāmaksā. Atceries to, kad redzēsi šo miroņu neredzīgās un sakropļotas

sejas. Un, kad tā diena pienāks, pieņem manu palīdzību. No viņas bālās miesas pacēlās dūmaka, un mirkli šķita, it kā gaišas burvju liesmas virmotu viņai pie pirkstiem. Pieņem manu palīdzību, viņa atkārtoja, un ļauj man izglābt tavu māsu.

DAVOSS

Pat Vilku migas tumsā Dāvoss Sivorts juta, ka torīt notiek kas savāds.

Viņš pamodās no balsu murdoņas un piegāja pie celles durvīm, taču koka vērtne bija tik bieza, ka vārdus izšķirt nevarēja. Rīts jau bija pienācis, bet putra, ko Gārts katru dienu nesa brokastīs, vēl ne.

Tas viņu satrauca. Vilku migā visas dienas bija vienādas, un jebkuras pārmaiņas bija tikai uz sliktu. "Šī var izrādīties mana nāves diena. Gārts droši vien sēž un ar galodu trin Valdnieci Lū."

Sīpolu bruņinieks nebija aizmirsis Vīmana Manderlija pēdējos vārdus. "Aizved šo radījumu uz Vilku migu un nocērt viņam galvu un rokas," resnais valdnieks pavēlēja. "Es nespēšu apēst ne kumosa, kamēr neieraudzīšu uz pīķa uzmauktu kontrabandista galvu ar sīpolu viņa melīgajos zobos." Katru vakaru Dāvoss likās gulēt ar šiem vārdiem prātā, un katru rītu ar tiem pamodās. Ja arī viņš tos piemirsa, tad Gārts labprāt atgādināja viņš Dāvosu sauca par mironi. Ik rītu viņš paziņoja: "Te būs putra mironim." Vakaros viņš mēdza teikt: "Nopūt sveci, mironi."

Reiz Gārts bija atnesis savas dāmas, lai iepazīstinātu ar tām mironi.

Mauka gan pārāk labi neizskatās, viņš glaudīja aukstu melnu dzelzs stieni, bet, kad es to nokaitēšu sarkanu un ļaušu tai pieķerties pie tava daikta, tu bļausi pēc mammītes. Un tā ir Valdniece Lū. Tieši viņa paņems tavu galvu un rokas, kad valdnieks Vīmans pavēlēs.

Dāvoss nebija redzējis lielāku un asāku cirvi par Valdnieci Lū. Cili cietumsargi zināja teikt, ka Gārts to asinot caurām dienām. "Es žēlas tības nelūgšos," Dāvoss bija izlēmis. Viņš bija apņēmies doties nāvē k.i

bruņinieks, lūdzot vien to, lai vispirms nocērt galvu, un tikai tad rokas. Viņš cerēja, ka pat Gārts nebūs tik cietsirdīgs, lai to liegtu.

Skaņas, ko varēja dzirdēt cauri durvīm, bija klusas un slāpētas. Dāvoss piecēlās un sāka soļot pa celli. Salīdzinājumā ar parastām cietuma cellēm šī bija plaša un neticami ērta, un Dāvoss lēsa, ka tā savulaik kādam kundziņam kalpojusi par guļamkambari. Tā bija trisreiz lielāka par kapteiņa kajīti uz Melnās Besas, un pat lielāka par Saladora Sāna kajīti uz Valīrietes. Lai arī celles vienīgais logs bija aizmūrēts jau pirms gadu gadiem, pie vienas no sienām bija gana liels pavards, lai uz tā uzliktu ūdens kannu, un vienā kaktā ierīkota īsta ateja. Grīda bija no šķībiem, skabargainiem dēļiem un cisas oda pēc pelējuma, taču tie bija sīkumi salīdzinājumā ar to, kas Dāvosu gaidīja.

Ari ēdiens sagādāja pārsteigumu. Auzu tumes, sakaltušas maizes un iepuvušas gaļas vietā, ko parasti deva cietumos, sargi viņam nesa tikko ķertas zivis, svaigu maizi no krāsns, vircotu jērgaļu, rāceņus, burkānus un pat krabjus. Gārts par to priecīgs nelikās.

-   Miroņus nevajadzētu barot ar labāku ēdienu kā dzīvos, viņš mēdza pukoties.

Dāvosam bija zvērādu segas, lai naktīs nenosaltu, malka pavardam, tauku svece. Kad viņš palūdza papīru, spalvu un tinti, Terijs nākamajā dienā atnesa prasīto. Kad Dāvoss gribēja grāmatu, lai neaizmirstu lasīt, Terijs drīz vien atnesa "Septiņstaru zvaigzni".

Bet, lai cik celle bija ērta, tā tomēr bija un palika celle. Tās sienas bija no akmens un tik biezas, ka no ārpasaules neiezagās neviena skaņa. Ozolkoka durvis bija apkaltas ar dzelzi, un cietumsargi tās turēja aizbultētas. No griestiem nokarājās četras dzelzs ķēdes, gaidīdamas dienu, kad valdnieks Manderlijs nolems viņu savažot un atdot Maukas rīcībā. "Tā diena var izrādīties šodiena Gārts var atnākt bez biezputras."

Dāvosam burkšķēja vēders, un tā bija skaidra zīme, ka rīta cēliens jau pagājis, taču ēdiena vēl nebija. "Miršana nav ļaunākais, kas var būt. Ļaunāk ir nezināt, kad un kā būs jāmirst." Kontrabandista laikos viņš bija redzējis ne vienu vien cietumu, bet tajos viņš bija ieslodzīts kopā ar citiem cietumniekiem, tāpēc vienmēr blakus bija kāds, ar ko pārmīt kādu vārdu, padalīties bailēs un cerībās. Te bija citādi. Ja neskaitija cietumsargus, Dāvoss Sīvorts Vilku migā bija viens.

Viņš zināja, ka pils pagrabos ir ierīkots īsts cietums ar ieslodzījuma bedrēm, moku kambariem un mitriem ūķiem, tumsā grauzās lielas melnas žurkas. Cietumsargi apgalvoja, ka tie visi esot tukši.

-   Te esam tikai mēs, Sīpolu bruņiniek, sīrs Bartimuss stāstīja.

Tas bija galvenais cietumsargs, vienkājis bruņinieks ar miesu līķa bālumā, rētainu seju un vienu aklu aci. Kad Bartimuss piedzērās, un viņš to darīja gandrīz katru dienu, viņam patika plātīties, kā kaujā pie Trejžubures izglābis valdniekam Vīmanam dzīvību, un Vilku miga esot atlīdzība par to.

Pārējie bija pavārs, kuru Dāvoss nekad nebija redzējis, seši sargi pirmā stāva kazarmās, pāris vešerienes un divi durvju sargi, kas pieskatīja cietumnieku. Terijs bija jaunākais no abiem, četrpadsmit gadus vecais vešerienes dēls. Vecākais bija Gārts liela auguma, plikgalvains un mazrunīgs vīrs, kuram vienmēr mugurā bija viens un tas pats nospeķotais ādas kamzolis, bet seja allaž šķita dusmās saviebta.

Gadiem ilgā nodarbošanās ar kontrabandu Dāvosam Sīvortam bija iemācījusi pazīt maldinošu ārieni, un Gārtam tā bija maldinoša, tāpēc Sīpolu bruņinieks centās Gārta klātbūtnē turēt muti. Ar Teriju un sīru Bartimusu viņš nebija tik kluss. Viņiem Dāvoss pateicās par ēdienu, centās atraisīt uz sarunu par cerībām un dzīvi, pieklājīgi atbildēja uz jautājumiem un nekad neuzbāzās pats ar saviem stāstiem. Viņa prasības bija tīrie sīkumi: bļoda ar ūdeni un ziepju gabals, kāda grāmata, ko palasīt, kāda lieka svece. Parasti šie lūgumi tika izpildīti, un Dāvoss par to bija pateicīgs.

Neviens nerunāja par Manderliju, karali Stanisu vai Frejiem, toties runāja par citām lietām. Terijs gribēja doties karā, kad būšot pieaudzis, lai cīnītos kaujās un kļūtu par bruņinieku. Viņam arī patika žēloties par māti. Puika atzinās, ka viņa guļot ar diviem sargiem abi dienot katrs savā maiņā, tāpēc viens par otra gājieniem nezinot, bet kādā jaukā dienā viens vai otrs apķeršoties un tad līšot asinis. Reizēm zēns pat atnesa uz celli maisu vīna un lūdza, lai Dāvoss pastāsta par kontrabandista dzīvi.

Sīram Bartimusam nebija nekādas intereses par dzīvi ārpus mūriem un to, kas bija noticis, kopš viņš zaudēja kāju, pateicoties kādam zirgam bez jātnieka un mestra zāģim. Taču viņš bija iemīlējis Vilku migu, tāpēc bruņinieks vislabprātāk pļāpāja par cietokšņa seno un asiņaino vēsturi. Miga esot daudz senāka par Balto ostu, bruņinieks stāstīja Dāvosam. Karalis Džons Stārks to uzcēlis, lai aizsargātu Baltā naža ieteku no jūras laupītājiem. Tur mituši daudzi Ziemeļu karaļa jaunākie dēli, daudzi brāļi, tēvoči un brālēni. Dažs atstājis pili mantojumā saviem dēliem un mazdēliem, un tā radušies Stārku nama atzari. Visilgāk tur valdījusi Grejstārku dzimta, kuras īpašumā Vilku miga bijusi piecus gadu simteņus, līdz duni pī pret Ziemmalas Stārkiem izlēmuši nostāties Dredfortas pusē.

Pēc viņu krišanas pils pabijusi daudzu citu rokās. Simt gadus tajā valdījis Flintu nams, Loku nams gandriz divsimt. Pēc Ziemmalas pavēles nosargāt upē drošību tur pie varas bijuši Sleiti, Longi, Holti un Oškoki. Reiz pili ieņēmuši laupītāji no Trim māsām un ierīkojuši savu atbalsta punktu ziemeļos. Karos starp Ziemmalu un Ieleju to bijis aplencis Osguds Arīns jeb Vecais Piekūns un nodedzinājis viņa dēls, kurš palicis atmiņā kā Nags. Kad vecais karalis Edriks Stārks kļuvis tik vārgs, ka vairs nespējis nosargāt savu valstību, Vilku migu ieņēmuši vergu tirgoņi no Pakāpieniem. Viņi ar nokaitētu dzelzi iezīmējuši gūstekņus, slānot ar pātagām, salauzuši viņu gribu un tad sūtījuši pāri jūrai, bet vecie melnie akmens mūri esot tam liecinieki.

-    Tad iestājās gara, barga ziema, Bartimuss stāstīja. Aizsala Baltais nazis un pat līcis. Ziemeļu vēji gaudodami iedzina vergturus zem jumta, kur viņi, saspiedušies bariņā, tupēja pie uguns un sildījās. Tā viņus pārsteidza jaunais ziemeļu karalis. Tas bija Brendons Stārks, Edrika Sniegbārža mazmazdēls, kuru ļaudis sauca par Ledaino Aci. Viņš atguva Vilku migu, izģērba vergu tirgoņus kailus un atdeva vergiem, kurus uzgāja pagrabā iekaltus važās. Ļaudis stāsta, ka tie viņiem izlaiduši zarnas un pakāruši tās sejaskoka zaros par upuri dieviem. Vecajiem dieviem, nevis tiem, kas no dienvidiem. Jūsu septiņi dievi nepazīst ziemu, un ziema nepazīst viņus. Dāvoss to nepūlējās apstrīdēt. Pēc tā, ko bija pieredzējis Austrumsardzē pie jūras, arī viņam nebija nekādas vēlēšanās iepazīt ziemu.

-   Un kuri ir tavi dievi? viņš pavaicāja vienkājim bruņiniekam.

-            Vecie. Bartimuss pasmaidīja, un viņa seja atgādināja miroņgalvu.

-   Mana dzimta te bija sen pirms Manderlijiem. Droši vien arī mani senči bija starp tiem, kas pakāra kokā paverdzinātāju iekšas.

-   Nezināju, ka ziemeļnieki nes asins upurus saviem sejaskokiem.

-   Jūs, dienvidnieki, vēl daudz ko nezināt par ziemeļiem, Bartimuss atsaucās.

Un viņam bija taisnība. Dāvoss sēdēja pie sveces un pārlasīja vēstules, ko bija vārdu pa vārdam uzkricelējis ieslodzījuma laikā. "Es biju labāks kontrabandists nekā bruņinieks," viņš rakstīja sievai, "labāks bruņinieks nekā karaļa labā roka un labāka karaļa labā roka nekā vīrs. Piedod, Mārja, es mīlēju tevi. Piedod par visām pārestībām, ko tiku tev nodarījis. Ja Staniss karu zaudēs, mēs zaudēsim arī zemi. Tādā gadījumā ved dēlus pāri šaurajai jūrai uz Brāvosu un māci viņiem domāt par mani labu, ja vien spēj. Ja Staniss iegūs Dzelzs troni, Sīvortu nams neizzudīs

un Devans paliks galmā. Viņš tev palīdzēs iekārtot brāļus pie dižciltīgiem valdniekiem par pāžiem un ieroču nesējiem, un vēlāk viņi varēs kļūt par bruņiniekiem." Tas bija labākais padoms, ko Dāvoss varēja sievai dot, lai arī vienmēr varēja gribēt ko labāku.

Viņš bija uzrakstījis vēstuli arī katram no trim vēl dzīvajiem dēliem, lai palīdzētu viņiem atcerēties tēvu, kurš par saviem pirkstu galiem bija nopircis viņiem vārdu. Stefonam un jaunajam Stanisam veltītās rindas bija īsas, stīvas un neveiklas taisnību sakot, viņš tos nepazina ne uz pusi tik labi kā vecākos dēlus, kuri bija sadeguši vai noslīkuši uz Melnupes. Devanam viņš uzrakstīja garāku vēstuli, kurā sacīja, ka lepojas ar dēlu, karaļa ieroču nesēju, un atgādināja, ka viņam kā vecākajam dēlam ir pienākums parūpēties par māti un jaunākajiem brāļiem. "Pasaki gaišībai, ka es darīju visu, kas manos spēkos," viņš nobeidza vēstuli. "Man ļoti žēl, ka pievīlu viņu dienā, kad pie Karaļa ostas dega upe, es kopā ar pirkstu kauliņiem pazaudēju arī veiksmi."

Dāvoss lēni šķirstīja vēstules un katru pārlasīja vairākas reizes, prātodams, vai šur tur nevajadzētu kādu vārdu mainīt vai piebilst. Skatoties nāvei acīs, cilvēkam droši vien ir vairāk ko teikt, viņam ienāca prātā, taču vārdi nenāca viegli. "Nemaz tik slikti neesmu dzīvojis," viņš mēģināja sev iestāstīt. "Es, nācis no Blusugala, kļuvu par karaļa labo roku, iemācījos lasīt un rakstīt."

Viņš vēl arvien lasīja vēstules, kad izdzirda žvadzam atslēgas uz riņķa, un pēc mirkļa celles durvis atsprāga vaļā.

Nācējs nebija neviens no cietumsargiem. Tas bija gara auguma izkāmējis vīrs ar grumbainu seju un pelēkbrūnu matu kušķi uz galvas. Pie sāna karājās garš zobens, bet koši sarkano apmetni pie pleca saturēja masīva sudraba saspraude bruņucimdā tērptas dūres izskatā.

-   Valdniek Sīvort, viņš teica, mums nav daudz laika. Lūdzu, nāciet man līdzi.

Dāvoss piesardzīgi uzlūkoja svešinieku. Viņu mulsināja vārds "lū dzu" cilvēkus, kuriem vajadzēja atcirst rokas un galvu, parasti gan tik pieklājīgi neviens neuzrunāja.

-   Kas jūs esat?

-   Robets Glovers, ar jūsu atļauju, cienītais kungs.

-   Glovers. Jūsu pils ir Dziļmežā.

-    Tā bija mana brāļa Golbārta pils. Bija un, pateicoties jūsu kara lim Stanisam, vēl ir. Viņš atņēma Dziļmežu tai dzelzs kucei, kas to bija piesavinājusies, un piedāvā to atdot likumīgajiem īpašniekiem. Kanu-i

jūs bijāt ieslodzīts šajos mūros, valdniek Dāvos, ne tas vien ir noticis. Ir kritis Keilinas cietoksnis, Rūzs Boltons ir atgriezies ziemeļos ar Neda Stārka jaunāko meitu. Kopā ar viņu ir ieradies Freju karaspēks. Boltons ir izsūtījis kraukļus un sauc visus ziemeļu valdniekus uz Kapkalniem. Viņš pieprasa cieņu un ķīlniekus… un lieciniekus sava bastarda Remzija Sniega precībām ar Āriju Stārku, pēc kurām Boltoni grasās pieprasīt sev Ziemmalu. Jūs nāksiet līdzi vai ne?

-   Kāda man ir izvēle, cienītais kungs? Iet jums līdzi vai palikt kopā ar Gārtu un Valdnieci Lū?

-    Kas ir Valdniece Lū? Kāda no vešerienēm? Glovers sāka zaudēt pacietību. Nāciet, un jums viss tiks paskaidrots.

Dāvoss piecēlās.

-   Ja man jāmirst, es lūdzu cienīto kungu parūpēties, lai manas vēstules tiek nosūtītas.

-   Dodu savu goda vārdu… bet, ja jums jāmirst, tad katrā ziņā ne no Gloveru, ne valdnieka Vīmana rokas. Nāciet ātrāk.

Glovers veda viņu pa tumšu koridoru un lejup pa nodeldētām kāpnēm. Viņi izgāja cauri pils dievmežam, kur sejaskoks bija izaudzis tik liels un izvijies, ka, nomācis visus ozolus, gobas un bērzus, laida resnos bālos taustekļus cauri tuvākajiem mūriem un logiem. Saknes bija cilvēka vidukļa resnumā, bet stumbrs tik apjomīgs, ka tajā iegrebtā seja izskatījās uzblīdusi un nikna. Aiz sejaskoka Glovers atvēra sarūsējušus koka vārtiņus un apstājās, lai aizdegtu lāpu. Kad tā bija uzliesmojusi koša un sarkana, viņš noveda Dāvosu lejā pa kāpnēm velvētā pagrabā, kur norasojušās sienas bija apkaltušas ar baltu sāls garozu un katrā soli ap kājām skalojās jūras ūdens. Viņi izgāja cauri vairākiem pagrabiem ar šaurām, mitrām un nelāgi smirdošām cellēm, kas nepavisam nelīdzinājās tai, kurā bija ieslodzīts Dāvoss. Tad priekšā parādījās gluda akmens siena, kas pagriezās, kad Glovers to pastūma. Aiz sienas sākās garš, šaurs tunelis un kārtējās kāpnes. Šoreiz tās veda augšup.

-    Kur mēs esam? Dāvoss kāpdams noprasīja, un viņa vārdi klusi atbalsojās tumsā.

-   Tās ir kāpnes zem kāpnēm. Šī eja stiepjas zem pils kāpnēm un ved uz jauno pili. Tā ir slepena. Jums labāk nerādīties citiem acis, jo jūs tie-' kat uzskatīts par mirušu.

"Putra mironim." Dāvoss, turpinādams kāpienu, atcerējās.

Viņi izgāja cauri vēl vienai sienai, tikai šī no otras puses bija apsista ar latām un apmesta. Telpa aiz tās bija mājīga, silta un patīkami iekārtota -

grīdu sedza mīriešu paklājs, bet uz galda bija vaska sveces. Dāvoss dzirdēja pavisam netālu spēlējam stabules un vijoles. Pie sienas karājās aitāda ar izbalējušu ziemeļu karti. Zem kartes sēdēja Vīmans Manderlijs, milzīgais Baltās ostas valdnieks.

-   Lūdzu, sēdieties. Manderlijs bija grezni ģērbies: mīkstā zilganzaļā samta vestē, kam apakšmala, manšetes un apkakles mala bija apšūta ar zelta diegu, un sermuļādas apmetnī, kas pie pleca bija sasprausts ar zelta trejžuburi. Vai esat izsalcis?

-   Nē, cienītais kungs, jūsu cietumsargi mani baroja labi.

-   Te ir vīns, ja gadījumā gribat dzert.

-   Karalis mani sūtīja ar jums apspriesties, nevis dzert vīnu.

-    Es saprotu, ka esmu pret jums izturējies pagalam apkaunojoši, Vīmans nopūtās. Man bija savi iemesli tā rīkoties, bet… lūdzu, apsēdieties un iedzeriet, es jūs lūdzu. Iedzeriet par mana dēla atgriešanos. Vīliss, mans vecākais dēls un mantinieks, ir mājās. Jūs tur dzirdat dzīres viņam par godu. Ūdensvīra zālē tiek pasniegts nēģu pīrāgs un brieža gaļa ar ceptiem kastaņiem. Vinfrīda danco ar Freju, kurš viņu ņems par sievu, bet pārējie Freji cilā vīna kausus par mūsu draudzību.

Cauri mūzikai bija dzirdamas balsis, kausu un šķīvju šķinda. Dāvoss neatbildēja.

-   Nāku tieši no galda, Vīmans turpināja. Es kā vienmēr esmu pārēdies, un visa Baltā osta zina, ka man ir beigtas iekšas. Jācer, ka mani Freju draugi nesāks apšaubīt manu ilgo uzkavēšanos atejā. Viņš apgrieza savu kausu otrādi. Tā jūs iedzeriet, bet es nedzeršu. Sēdieties. Laika ir maz, un mums ir daudz runājama. Robet, esi tik labs, atnes vīnu karaļa labajai rokai. Valdniek Dāvos, varbūt tas jums nav zināms, bet jūs esat miris.

Robets Glovers pielēja kausu un pasniedza Dāvosam. Viņš paņēma, paostīja, iedzēra.

-   Kā es nomiru, ja drīkstu jautāt?

-   No cirvja. Jūsu galva un rokas ir uzspraustas virs Roņu vārtiem ar seju tā, lai acis skatītos pāri ostai. Šobrīd jūs jau esat tīri labi iepuvis, kaut arī mēs jūsu galvu pirms uzduršanas uz pīķa kārtīgi nozieķējām ar piķi. Ļaudis saka, ka vārnas un jūras putni esot izknābuši jums acis.

Dāvoss nemierīgi sarosījās būt mirušam likās visai dīvaini.

-   Kurš nomira manā vietā, ja drīkstu zināt?

-   Kāda tam vairs nozīme? Jums ir itin parasta seja, valdniek Dāvos. Ceru, ka jūs neaizvainoju, tā sakot. Tam vīram mati bija apmēram tāda pašā krāsā kā jums, līdzīgas formas deguns, vienādas ausis, gara bārda,

kuru varējām apcirpt tāpat kā jūsējo. Esiet drošs, mēs viņu labi iedarvojām, un sīpols, ko iebāzām viņam mutē, tikai izkropļoja sejas vaibstus.

Sīrs Bartimuss arī saīsināja viņa pirkstus tāpat kā jūsējos. Tas vīrs bija noziedznieks, ja tas spēj jūs mierināt. No viņa nāves būs lielāks labums, nekā viņš, dzīvs būdams, jebkad ir kādam devis. Cienītais kungs, man pret jums nav nekāda naida, negantā izturēšanās toreiz Ūdensvīra zālē bija tikai kumēdiņi, lai izrādītos mūsu Freju draugiem.

-    Cienītajam kungam vajadzētu kļūt par kumēdiņu rādītāju, Dāvoss piemetināja. Jūs ar saviem ļaudīm bijāt ārkārtīgi pārliecinoši. Jūsu mazmeita, šķiet, ļoti alka manas nāves, un mazā meitene…

-   Vīla, Vīmans pasmaidīja. Vai redzējāt, cik viņa bija drosmīga?

Pat tad, kad piedraudēju izraut viņai mēli, viņa man atgādināja par Baltās ostas parādu Ziemmalas Stārkiem parādu, ko nemaz nav iespējams atmaksāt. Vīla runāja no sirds, tāpat kā Leona. Piedodiet viņai, ja varat.

Viņa ir dumja, nobijusies sieviete, un Vīliss viņai nozīmē visu dzīvi. Ne katrs vīrs var būt princis īmons Pūķukungs vai Sīmeons Zvaigžņacis, un ne katra sieviete var būt tik drosmīga kā mana Vīla un viņas māsa Vinfrīda… kura visu zināja, tomēr savu lomu notēloja bezbailīgi. Dzīvojot starp meļiem, pat godīgs cilvēks spiests melot. Kamēr mans dēls atradās gūstā, es neuzdrīkstējos mest izaicinājumu Karaļa ostai. Valdnieks Tīvins Lanisters pats man atrakstīja un paziņoja, ka Vīliss ir pie viņa. Ja es gribot, lai viņš sveiks un vesels tiek atbrīvots, man esot jānožēlo nodevība, jāatdod pilsēta, jāapliecina uzticība puikam Dzelzs tronī… un jāliec celis Rūža Boltona, viņa ieceltā Ziemeļu uzrauga, priekšā. Ja es būtu atteicies, Vīliss mirtu nodevēja nāvē, Baltā osta tiktu nopostīta un izlaupīta un manus ļaudis gaidītu tāds pats liktenis kā Reinus no Kastamēras.

Es esmu resns, tāpēc daudzi domā, ka es esmu vārgs un muļķis. Var jau (

būt, ka Tīvins Lanisters arī tā domāja. Aizsūtīju viņam kraukli ar vēstuli, ka liekšu celi un atvēršu pilsētas vārtus pēc tam, kad mans dēls būs atgriezies, nevis pirms. Tāda bija situācija brīdī, kad Tīvins gāja bojā. Tad ieradās Freji ar Vendela pīšļiem… viņi apgalvoja: lai salīgtu mieru un nostiprinātu to ar laulībām, bet es negrasījos viņiem dot to, ko viņi grib, kamēr Vīliss nav mājās sveiks un vesels, savukārt viņi negribēja atdot Vīlisu, kamēr nebiju apliecinājis savu uzticību. Jūsu ierašanās deva man iespēju to parādīt. Tas arī bija iemesls nepieklājībai, ko jums izrādīju Ūdensvīra zālē, un tam, kāpēc virs Roņu vārtiem pūst galva un rokas.

-   Jūs pamatīgi riskējāt, cienītais kungs, Dāvoss sacīja. Ja Freji atklātu maldus…

-   F-s nepavisam neriskēju. Ja kāds no Frejiem būtu tik apņēmīgs, ka rāptos augšā uz mūra, lai ciešāk papētītu galvu ar sīpolu mutē, es varētu visu vainu par kļūdu uzvelt cietumsargiem un parādīt jūs, lai viņi liktos mierā.

-   Saprotu. Dāvosam pār muguru pārskrēja tirpas.

-   Es ceru. Jūs teicāt, ka jums pašam esot dēli. "Trīs," Dāvoss nodomāja, "lai gan bija septiņi." Man drīz jāatgriežas dzīrēs, lai sadzertu ar Frejiem, Manderlijs turpināja. Viņi mani uzmana, sīr. Dienu un nakti viņu acis mani vēro un deguni ošņājas, vai kaut kur neož pēc nodevības. Jūs viņus redzējāt to uzpūtīgo sīru Džaredu un viņa brāļadēlu Rīgeru, smīkņājošo tārpu, kurš valkā pūķa vārdu. Pāri viņiem stāv Sīmonds, kurš šķindina monētas. Viņš ir uzpircis vairākus manus kalpus un divus bruņiniekus. Viena no viņa sievas istabenēm ir pamanījusies ielīst pat mana āksta gultā. Ja Stanisu izbrīna, ka manas vēstules ir tik strupas, tad tas ir tikai tāpēc, ka es neuzticos pat mestram. Teomoram ir tikai galva bez sirds, jūs jau dzirdējāt viņu runājam. Mestriem līdz ar ķēdes iegūšanu būtu jāatsakās no pagātnes zvērestiem, taču es nedrīkstu aizmirst, ka Teomors ir Lanisportā dzimis Lanisters, kurš ir attāls radinieks Lanisteriem no Rūdas klintīm. Man visapkārt ir ienaidnieki un viltus draugi, valdniek Dāvos. Viņi ir pārņēmuši manu pilsētu kā prusaki, un man pat liekas, ka viņi naktīs rāpo pa mani. Resnis sažņaudza pirkstus dūrē tik cieši, ka dubultzods sāka trīcēt. Mans dēls Vendels ieradās pie Frejiem kā viesis, viņš ēda valdnieka Voldera sālsmaizi un pakāra zobenu pie sienas, lai dzīrotu kopā ar draugiem. Un šie viņu nokāva. Es saku nokāva, un Freji lai aizrijas ar savām pasakām. Es dzeru kopā ar Džaredu, plēšu jokus ar Sīmondu, solu Rīgeram savas mīļās mazmeitiņas roku… bet nevajag iedomāties, ka es kaut ko aizmirstu. Ziemeļi atceras, valdniek Dāvos. Ziemeļi atceras, un kumēdiņi jau gandrīz ir galā. Mans dēls ir mājās.

Kaut kas no Vīmana teiktā uzdzina Dāvosam šermuļus.

-   Ja meklējat taisnīgu tiesu, cienītais kungs, tad jums ir vajadzīgs karalis Staniss. Nav taisnīgāka vira par viņu.

-   Jūsu uzticība dara jums godu, cienītais kungs, bet Staniss Barateons ir jūsu karalis, nevis mūsējais, Robets Glovers iejaucās.

-   Jūsu karalis ir miris, Dāvoss atgādināja. Viņš tika nokauts Sarka najās kāzās tāpat kā valdnieka Vīmana dēls.

-    Miris ir Jaunais Vilks, Manderlijs piekrita, bet tas drosmīgais puisis nebija valdnieka Edarda vienīgais dēls. Robet, atved to zēnu.

-   Tūlīt, cienītais kungs. Glovers izslīdēja pa durvīm.

"Zēnu?" Vai kāds no Roba Stārka brāļiem Ziemmalas drupās varēja palikt dzīvs? Vai Manderlijs savā pilī slēpa Stārka mantinieku? "īsts zēns vai ieliktenis?" Dāvosam bija aizdomas, ka Ziemeļi celtos gan vienā, gan otrā gadījumā… bet Staniss Barateons neparko nesadarbotos ar viltvārdi.

Puika, kas ienāca kopā ar Robetu Gloveru, nebija Stārks, un viņam arī nebija nekādu cerību par Stārku uzdoties. Viņš bija vecāks par Jaunā Vilka noslepkavotajiem brāļiem gadus četrpadsmit vai piecpadsmit vecs un pēc acīm izskatījās vēl vecāks. Zem tumšo matu ērkuļa bija gandrīz mežonīga seja ar platu muti, garu degunu un smailu zodu.

-   Kas tu esi? Dāvoss noprasīja.

Zēns palūkojās uz Robetu.

-   Viņš ir mēms, taču mēs viņam esam mācījuši burtus. Viņš mācās ātri. Glovers izvilka dunci, kas bija aizbāzts viņam aiz jostas, un pasniedza puikam. Uzraksti valdniekam Sīvortam savu vārdu.

Telpā nebija pergamenta, tāpēc viņš ieskrāpēja burtus koka sijā pie sienas: V… E… K… S…S. Pēdējo burtu "S" griežot, zēns uzgūla duncim ar visu spēku. Pabeidzis savu darāmo, viņš pasvieda dunci gaisā, noķēra un atkāpās, lai papriecātos par savu roku darbu.

-    Vekss ir dzelzsvīrs, viņš bija Teona Grejdžoja ieroču nesējs. Vekss bija Ziemmalā. Glovers apsēdās. Ko Staniss zina par to, kas noticis Ziemmalā?

Dāvoss pārcilāja atmiņā dzirdētos nostāstus.

-    Ziemmalu ieņēma Teons Grejdžojs, kurš Savulaik bija valdnieka Stārka aizbilstamais. Viņš nogalēja abus Stārka jaunākos dēlus un uzsprauda viņu galvas uz pīķiem pie mūra. Kad ieradās ziemeļnieki, lai izkvēpinātu viņu, viņš apkāva pils ļaudis līdz pēdējam bērnam, bet tad viņu nokāva valdnieka Boltona bastards.

-   Nenokāva, Glovers palaboja. Sagūstīja, aizveda uz Dredfortu un ņēmās dīrāt.

-   To pasaciņu, ko jūs tikko stāstījāt, Vīmans māja ar galvu, esam dzirdējuši mēs visi, un tā ir tikpat pilna ar meliem kā pudiņš ar rozīnēm. Tieši Boltona bastards apkāva Ziemmalas ļaudis… Remzijs Sniegs, kā viņu sauca tolaik, kad karalis vēl nebija atļāvis viņam saukties par Boltonu. Visus nogalēja Sniegs. Viņš gan pasaudzēja sievietes viņš tās sasēja kopā un aizveda uz Dredfortu sev par izklaidi.

-   Izklaidi?

-    Viņš ir kaislīgs mednieks, Vīmans Manderlijs paskaidroja, un viņa mīļākais medījums ir sievietes. Viņš tās izģērbj kailas, palaiž mežā

un dod tām pusi dienas laika, bet tad ar suņiem un taurēm dodas medībās. Reizēm kādai meičai izdodas aizbēgt un nodzīvot tik ilgi, lai pagūtu par to pastāstīt citiem, lai gan vairumam tik ļoti nepaveicas. Kad Remzijs viņas notver, tad izvaro, nodīrā un līķus izbaro suņiem, bet ādas stiepj uz Dredfortu par piemiņu. Ja meiča viņu ir labi izklaidējusi, viņš pirms nodīrāšanas pārgriež viņai rīkli. Ja ne, tad otrādi.

-   Augstie dievi, Dāvoss nobālēja. Kā cilvēks spēj…

-    Ļaunums ir viņam asinīs, atteica Robets Glovers. Viņš ir bastards, kas dzimis no izvarošanas. Viņš ir Sniegs, lai ko arī teiktu tas zeņķis tronī.

-    Vai sniegs jelkad ir bijis tik melns? Vīmans pajautāja. Remzijs pievāca valdnieka Hornvuda zemi, ar varu apprecot viņa atraitni. Pēc tam viņš sievieti ieslodzīja tornī un aizmirsa par viņu. Stāsta, ka viņa no izmisuma nograuzusi sev pirkstus… Un Lanisteru izpratnē godīgums ir apbalvot viņas slepkavu ar Neda Stārka mazo meitiņu.

-    Boltoni vienmēr ir bijuši cik viltīgi, tik nežēlīgi, bet šis mūdzis ir zvērs cilvēka ādā, Glovers teica.

Baltās ostas valdnieks paliecās uz priekšu.

-   Freji nav labāki. Viņi melš par vārgiem un veidmaiņiem un apgalvo, ka manu Vendelu nogalējis Robs Stārks. Un vēl tik augstprātīgi! Viņi tā īsti negaida, ka ziemeļi noticēs viņu meliem, taču viņi domā, ka mums jāizliekas, ka ticam, vai jāiet bojā. Rūzs Boltons melo par savu līdzdalību Sarkanajās kāzās, un viņa bastards melo par Ziemmalas krišanu. Kamēr pie viņiem bija Vīliss, es biju spiests ēst tos sūdus un priecāties, cik tie gardi.

-   Un tagad? Dāvoss pajautāja.

Viņš cerēja, ka Vīmans teiks: "Un tagad es zvērēšu uzticību karalim Stanisam." Tomēr resnais vīrs savādi un greizi pasmaidīja un atbildēja:

-   Un tagad man jāiet uz kāzām. Visi, kam ir acis, redz, ka esmu pārāk resns, lai uzrāptos zirgā. Puikas gados man ļoti patika jāt, un jaunībā es biju viens no labākajiem jātniekiem, bet tie laiki ir pagājuši. Mans ķer menis ir kļuvis man pašam par briesmīgāku cietumu nekā Vilku miga, bet vienalga būs jāiet uz Ziemmalu. Rūzs Boltons grib redzēt mani tu pam uz ceļiem un aiz pieklājības samta slēpj dzelzs bruņas. Došos turp ar baržu un nestuvēs, mani pavadīs simt bruņinieki un labie draugi no Dvīņiem. Freji ieradās pa jūru, un viņiem nav līdzi zirgu, tāpēc man katram jāsagādā pa kumeļam kā kāzu dāvana. Vai dienvidos namatēvs vēl arvien pasniedz viesiem dāvanas?

-   Tad, kad viesi iet prom, viens otrs vēl pasniedz, cienītais kungs.

-    Tad jūs droši vien mani saprotat. Vīmans Manderlijs smagnēji piesvempās kājās. Es jau vairāk nekā gadu būvēju karakuģus. Dažus jūs redzējāt, bet tikpat daudz vēl ir paslēpti augstāk Baltajā nazī. Neraugoties uz visiem zaudējumiem, kas mani piemeklējuši, man vēl arvien ir visvairāk smago jātnieku nekā jebkuram citam valdniekam uz ziemeļiem no Kakla. Mani mūri ir spēcīgi, un mani pagrabi ir pilni ar sudrabu. Vecpils un Atraitņu sardze darīs tā, kā es saku. Starp maniem karognešiem ir ducis sīkāku valdnieku un simt bruņinieki ar zemi. Varu piedāvāt Stanisam sabiedrotos un visu zemi uz austrumiem no Baltā naža, no Atraitņu sardzes un Aunavārtiem līdz Aitasgalvas kalniem un Salauztā zara iztekai. To es galvoju, ja jūs piekritīsiet maniem noteikumiem.

-   Varu nodot jūsu noteikumus karalim, bet…

-    Es teicu: ja jūs piekritīsiet maniem noteikumiem, nevis Staniss. Man ir vajadzīgs nevis karalis, bet kontrabandists.

-    Mēs nekad nebūtu uzzinājuši, kas notika Ziemmalā, kad sīrs Rodrīks Kasels centās atgūt pili no Teona Grejdžoja dzelzsvīriem, Robets Glovers piebalsoja. Boltona bastards apgalvo, ka sīru Rodrīku pārrunu laikā nokāvis Grejdžojs, bet Vekss saka ko citu. Kamēr viņš neiemācīsies vairāk burtu, mēs neuzzināsim ne pusi taisnības… "jā" un "nē" viņš jau zināja, kad nokļuva pie mums, bet atrast pareizos jautājumus prasa daudz laika.

-    Tieši bastards nokāva sīru Rodrīku un Ziemmalas vīrus, valdnieks Vīmans stāstīja tālāk. Viņš nogalēja arī Grejdžoja dzelzsvīrus. Vekss redzējis, kā bastarda kareivji apkauj tos, kuri gribējuši padoties. Kad noprasījām, kā viņam pašam izdevies izglābties, viņš paņēma kritu un uzzīmēja koku ar seju.

-   Viņu izglāba vecie dievi? Dāvoss aizdomājās.

-    Savā ziņā. Viņš uzkāpis sejaskokā un paslēpies zaros. Boltona vīri divas reizes pārmeklējuši dievmežu un nokāvuši visus, ko tur atraduši, bet neviens nav iedomājies uzrāpties kokos. Vai tā bija, Veks?

Zēns pasvieda gaisā Glovera dunci, noķēra to un palocīja galvu.

-    Viņš ilgi palicis kokā, Glovers turpināja. Viņš gulējis turpat kokā, jo baidījies kāpt lejā. Beigu beigās viņš izdzirdis lejā balsis.

-   Miroņu balsis, Vīmans Manderlijs papildināja.

Vekss pacēla piecus pirkstus, katram pieskārās ar dunci, tad četrus nolocīja un pieskārās pēdējam.

-   Pavisam seši. Dāvoss sacīja. Vai viņi bija seši?

-   Divi no tiem bija Neda Stārka noslepkavotie dēli.

-   Kā mēmais to varēja paskaidrot?

-   Ar kritu. Viņš uzzīmēja divus zēnus… un divus vilkus.

-   Puika ir no dzelzsvīriem, tāpēc nodomājis, ka labāk ir nerādīties, Glovers teica. Viņš tikai klausījies. Tie seši ilgi neuzkavējušies Ziemmalas drupās. Četri aizgājuši uz vienu pusi, divi uz otru. Vekss zadzies pakaļ tiem diviem, sievietei ar zēnu. Viņam vajadzējis turēties pret vēju, lai vilks viņu neuzostu.

-   Viņš zina, kur tie aizgājuši, valdnieks Vīmans nobeidza, un tagad Dāvoss visu saprata.

-   Jums vajadzīgs zēns.

-   Rūzam Boltonam ir valdnieka Edarda meita. Lai izjauktu viņa nodomus, Baltajai ostai ir vajadzīgs Neda dēls… un dižvilks. Vilks kalpos par pierādījumu, ka zēns ir tas, par ko tiek uzdots, ja Dredforta gribēs to apstrīdēt. Tāda ir mana cena, valdniek Dāvos. Nogādājiet pie manis manu pavēlnieku, un es pieņemšu Stanisu Barateonu par savu karali.

Dāvoss Sīvorts pēc veca ieraduma ķēra pie kakla. Viņa veiksme bija pazudušajos pirkstu kauliņos, un viņš nojauta, ka veiksme būs vajadzīga, lai izpildītu Vīmana Manderlija prasību. Tomēr kauliņu vairs nebija, tāpēc viņš sacīja:

-   Jūsu dienestā ir labāki vīri par mani bruņinieki, valdnieki un mestri. Kam jums vajadzīgs kontrabandists? Jums taču ir kuģi.

-   Kuģi ir, Vīmans piekrita, bet mani vīri ir upju kuģotāji vai zvejnieki, kas nekad nav bijuši tālāk par Rīkli. Tagad man ir vajadzīgs cilvēks, kurš ir burājis tumšos ūdeņos un zina, kā pārvarēt neredzamas un negaidītas briesmas.

-    Kur zēns ir? Dāvoss jau nojauta, ka atbilde viņam nepatiks. Uz kurieni jūs gribat mani nosūtīt?

-   Veks, parādi viņam, Robcts Glovers noteica.

Mēmais pameta gaisā dunci, noķēra rokā un iesvieda to aitādas kartē, kas rotāja Vīmana sienu. Duncis iedūrās un palika tur šūpodamies. Zēns pasmaidīja.

Dāvoss sākumā gribēja lūgt, lai Vīmans Manderlijs sūta viņu atpakaļ uz Vilku migu pie pasaku stāstnieka sīra Bartimusa un Gārta ar visām viņa nāvējošajām dāmām. Vilku migā cietumnieki rītos ēda putru, taču pasaulē bija vietas, kur cilvēki brokastīs ieturējās ar citu cilvēku miesu.

DINERĪSA

Katru rītu karaliene, stāvot uz piramīdas mūriem rietumu pusē, skaitīja buras Vergu līcī.

Torīt viņa saskaitīja divdesmit piecas, lai gan dažas bija tālu jūrā un kustējās, tāpēc droši noteikt skaitu nevarēja reizēm viņa dažas nepieskaitīja, citreiz kādas pieskaitīja divreiz. "Bet kāda tam nozīme? Žņaudzējam ir vajadzīgi tikai desmit pirksti." Tirdzniecība bija apstājusies, zvejnieki baidījās izbraukt līcī. Drosmīgākie tomēr izmeta upē dažus tīklus, lai gan arī tas bija bīstami, tamdēļ vairums tīklu palika piesieti pie Mīrīnas daudzkrāsainajiem mūriem.

Līcī bija ari Mīrīnas kuģi karakuģi un tirdzniecības galeras, ko kapteiņi izveda jūrā, tiklīdz Denijas karaspēks aplenca pilsētu, tie tagad atgriezās kopā ar Kartas, Tolosas un Jaunās Gisas flotēm.

Admirāļa padoms izrādījās nekam nederīgs.

-   Parādiet viņiem pūķus, Groleo teica. Lai jankaieši nogaršo uguni, un tirdzniecība atjaunosies.

-   Tie kuģi mūs žņaudz nost, bet mans admirālis spēj runāt tikai par pūķiem, Denija atcirta. Tu taču esi mans admirālis, vai ne?

-   Admirālis bez kuģiem.

-   Tad uzbūvē kuģus.

-    Kara kuģus nevar uzbūvēt no ķieģeļiem. Vergturi ir nodedzinājuši vai katru sprunguli divdesmit līgu apkaimē.

-   Tad aizjājiet divdesmit divas līgas no pilsētas. Es tev došu vezumus, strādniekus, mūļus un visu, kas tev būs vajadzīgs.

-   Es esmu jūrnieks, nevis kuģu būvētājs. Es tiku sūtīts, lai nogādātu gaišību atpakaļ Pentosā, bet jūs tā vietā mūs atvedāt šurp un izjaucāt manu Saduleonu dažu naglu un koka gabalu dēļ. Es nekad vairs neredzēšu savu kuģi. Iespējams, es vairs nekad neredzēšu ari mājas un savu veco sievu. Ne jau es atteicos no kuģiem, ko tas Daksoss piedāvāja. Es nevaru karot ar kartiešiem, sēžot zvejas laivā.

Viņa rūgtās runas nobiedēja Deniju tik ļoti, ka viņa sāka domāt, vai sirmais pentosietis gadījumā nav viens no trim viņas nodevējiem. "Nē, viņš ir tikai vecs vīrs, kurš tālumā no mājām kļuvis grūtsirdīgs."

-   Bet kaut ko taču mēs varam darīt?

-   Jā, un es jums to jau esmu teicis. Tie kuģi ir būvēti no virvēm, piķa un audekla, no Kohoras priedes, Sotorosas tīkkoka, veciem Dižās Norvosas ozoliem, īves, oša un egles. No koka, gaišība, un koks deg. Pūķi…

-   Neko vairs negribu dzirdēt par pūķiem. Ej prom un lūdz savus Pentosas dievus, lai viņi mums sūta vētru, kas nogremdētu ienaidniekus.

-   Neviens jūrnieks nelūdz vētru, gaišība.

-   Man ir apnicis klausīties par to, ko tu nedari. Ej.

Sīrs Baristens palika.

-    Mūsu noliktavas šobrīd ir pilnas, viņš atgādināja, un gaišība ir sākusi audzēt pupas, vīnogas un kviešus. Jūsu dotraki ir papluinījuši vergturus kalnos un norāvuši viņu vergiem važas. Arī viņi kopj laukus, un ražu vedīs uz Mīrīnas tirgu. Turklāt jūs tagad esat draugos ar Lazaru.

"To manis dēļ paveica Dārio."

-   Aitu ļaudis. Ja vien aitām vēl būtu zobi.

-   Tad vilki noteikti būtu daudz piesardzīgāki.

Denija iesmējās.

-   Kā veicas taviem bāreņiem, sīr?

-    Labi, gaišība. Priecājos, ka apvaicājāties. Vecais bruņinieks pasmaidīja zēni bija viņa lepnums. Četriem pieciem ir bruņinieka dotības. Varbūt pat kādam ducim.

-   Pietiktu arī ar vienu, ja viņš būtu tik īsts bruņinieks kā tu. Pavisam drīz var pienākt diena, kad viņai būs vajadzīgs ikviens bruņinieks. Vai viņi man parādīs, kā cīnās? Es labprāt gribētu redzēt. Viserīss viņai bija stāstījis par turnīriem, ko bija redzējis septiņās valstībās, taču Denija pati savām acīm nebija redzējusi, kā bruņinieki traucas viens otram pretī ar šķēpiem.

-    Viņi vēl nav gatavi, gaišība. Kad būs, tad ar lielāko prieku izrādīs jums savu prasmi.

-   Ceru, ka tā diena pienāks ātri. Viņa jau grasījās noskūpstīt bruņi nieku uz vaiga, taču durvju arkā parādījās Misandeī. Misandeī?

-   Gaišība, Skahazs gaida, kad pievērsīsiet viņam uzmanību.

-   Sūti viņu šurp.

Skūtgalvim līdzi bija divi no Bronzas zvēriem. Vienam bija vanaga maska, otram šakāļa purns, un cauri misiņa kalumam bija redzamas vienīgi acis.

-   Spozme, vakar vakarā Hizdars tika redzēts ieejam Zaķu piramīdā. Viņš no turienes aizgāja tikai krietni pēc tumsas iestāšanās.

-   Cik piramīdas viņš apmeklēja? Denija noprasīja.

-   Vienpadsmit.

-   Un cik laika pagājis kopš pēdējām slepkavībām?

-     Divdesmit sešas dienas. Skūtgalvja acis niknumā gailēja. Tieši viņš bija ierosinājis likt Bronzas zvēriem izsekot Hizdaru, lai par viņa gaitām uzzinātu visu.

-   Pagaidām Hizdars ir spējis pildīt savu solījumu.

-    Kā? Harpijas dēli ir nolikuši dunčus, bet kāpēc? Tāpēc, ka dižciltīgais Hizdars viņus mīļi palūdzis? Kad es jums saku: viņš ir viens no viņiem tāpēc arī šie viņam klausa. Varbūt viņš ir pati harpija.

-    Ja tāda harpija vispār ir. Skahazs bija pārliecināts, ka harpijas dēliem kaut kur Mīrīnā ir dižciltīgs vadonis, slepens ģenerālis, kas komandē šo ēnu armiju. Denija nebija ar viņu vienisprātis. Bronzas zvēri bija sagūstījuši dučiem harpijas dēlu, un dzīvi palikušie pratināšanas laikā bija nosaukuši daudz vārdu… pat pārāk daudz, Denija uzskatīja. Būtu jau labi domāt, ka visu nāvē vainojams viens ienaidnieks, kuru var notvert un nogalināt, taču Denijai bija aizdomas, ka patiesība ir pavisam citāda. "Mani ienaidnieki ir vesels leģions."

-   Hizdars zo Loraks ir ietekmīgs cilvēks, kuram ir daudz draugu. Iespējams, viņš nopircis mieru par zeltu vai arī pārliecinājis citus dižciltīgos, ka mūsu precības nāks par labu viņiem visiem.

-   Ja viņš pats nav harpija, tad viņu pazīst. Es varētu noskaidrot patiesību pavisam viegli atļaujiet man nopratināt Hizdaru, un viņš atzīsies.

-    Nē, Denija atbildēja, es neticu šīm atklāsmēm. Tādu ir pārāk daudz, un visas kaķim zem astes.

-   Augstā spozme…

-   Nē, es teicu.

Skūtgalvis saviebās, un viņa neglītā seja kļuva vēl riebīgāka.

-   Tā ir kļūda. Dižais saimnieks Hizdars jūs tur par muļķi. Vai gribat sildīt čūsku savā gultā?

"Es gribu Dārio savā gultā, bet sevis un jūsu dēļ es viņu aizsūtīju prom."

-    Jūs varat turpināt novērot Hizdaru zo Loraku, tikai neko viņam nenodariet. Vai skaidrs?

-    Es neesmu kurls, varenība. Dzirdu un paklausu. Skahazs izvilka no piedurknes pergamenta tīstokli. Varenībai vajadzētu paskatīties. Tas ir visu to mīrīniešu kuģu un kapteiņu saraksts, kuri piedalās aplenkumā. Tie visi ir dižie saimnieki.

Denija izpētīja pergamentu tajā bija pārstāvētas visas valdošās dzimtas Mīrīnā: Hazkari, Mereki, Kvazari, Zaķi, Razdari, Gazīni, Pāli, Reznaki un Loraki.

-   Ko lai es daru ar vārdu sarakstu?

-   Viņiem visiem pilsētā ir radinieki dēli, brāļi, sievas, meitas, mātes un tēvi. Ļaujiet, lai Bronzas zvēri viņus sagūsta, un par viņu dzīvībām jūs atgūsiet šos kuģus.

-    Ja es sūtīšu uz piramīdām Bronzas zvērus, tas nozīmēs, ka pilsētā sācies atklāts karš. Man jāuzticas Hizdaram un jācer uz mieru. Skahazam nikni glūnot, Denija pacēla pergamentu virs sveces liesmas un noskatījās, kā vārdi pazūd liesmās.

Vēlāk Baristens Denijai teica, ka viņas brālis ar viņu lepotos, un Denija atcerējās, ko Džorahs mēdza teikt Astaporā: "Rīgers cīnījās drosmīgi, cildeni un godājami. Un krita."

Viņa nokāpa violetajā marmora zālē, un tā izrādījās gandrīz tukša.

-   Vai tad šodien prasītāju nav? viņa noprasīja Reznakam mo Reznakam. Neviens negrib ne taisnību, ne sudrabu par kādu aitu?

-   Nē, varenība, pilsēta baidās.

-   Nav no kā baidīties.

Tomēr bija daudz, ļoti daudz, par ko baidīties. Kad jaunie ķīlnieki Miklazs un Kezmija lika uz galda vienkāršas vakariņas rudens zaļumus un ingvera zupu, ienāca Irri un paziņoja, ka no tempļa atnākusi Galaza Galāre ar trim zilajām žēlsirdēm.

-   Kopā ar viņām ir arī Pelēkais Tārps, halēse. Viņi lūdz iespēju nekavējoties ar jums runāt.

-   Ved viņus uz manu zāli un pasauc Reznaku un Skahazu. Vai zaļā žēlsirde teica, par grib runāt?

-   Par Astaporu, Irri atbildēja.

-    Mirstošais jātnieks sirmā zirgā izjāja no rīta miglas, iesāka Pelē kais Tārps. Ķēve pie pilsētas vārtiem streipuļoja arvien vairāk, sāni tai bija sārti no asinīm un putām, acis šausmās izvalbītas. Jātnieks iebļāvās: "Viņa deg, viņa deg!" un izkrita no segliem. Tika pasaukts šis te, un viņš

lika nogādāt svešinieku pie zilajām žēlsirdēm. Kad jūsu kalpi nesa viņu iekšā pa vārtiem, viņš iebļāvās vēlreiz: "Viņa deg!" Zem tokara viņš bija īsts ģindenis, tikai kauli un drudža mocīta āda.

-   Neaptraipītie ienesa to vīrieti templī, viena no zilajām žēlsirdēm stāstīja tālāk, mēs viņu izģērbām un apmazgājām vēsā ūdenī. Viņa drānas bija noķēzītas, un viena no manām māsām uzgāja viņam kājā bultu. Lai arī viņš to bija nolauzis, uzgalis bija palicis iekšā, brūce bija atmirusi, miesa saindēta. Pēc stundas viņš nomira, vēl arvien bļaudams, ka viņa deg.

-   Viņa deg, Dinerīsa atkārtoja. Kas ir tā viņa?

-    Astapora, spožā karaliene, paskaidroja viena no žēlsirdēm. To viņš vienu reizi paguva pateikt. Viņš teica: "Astapora deg.”

-   Tie varēja būt drudža murgi.

-  Spozme runā prātīgi, atteica Galaza Galāre, Bet Ezara redzēja vēl šo to.

Zilā žēlsirde vārdā Ezara salika rokas.

-    Karaliene, viņa dūdoja, drudzis viņam nebija no bultas. Viņš bija apķēzījies, un nevis vienu, bet daudzas reizes. Traipi bija līdz pat ceļiem, un viņa izkārnījumos bija sakaltušas asinis.

-   Pelēkais Tārps teica, ka viņa zirgs asiņojis.

-   Tā ir tiesa, gaišība, einuhs apstiprināja. Sirmā ķēve bija vienās asinīs no piešiem.

-   Var jau būt, spozme, Ezara noteica, — bet tās asinis bija sajaukušās ar izkārnījumiem. Ar tām bija visa viņa veļa.

-   Asinis nāca viņam no iekšām, Galaza Galāre sacīja.

-   Mēs to nevaram zināt pavisam droši, Ezara turpināja, bet var gadīties, ka Mīrīnai jābaidās no kā vairāk, nekā tikai no jankaiešu šķēpiem.

-    Mums jālūdzas, teica zaļā žēlsirde. Šo cilvēku mums atsūtījuši dievi. Viņš ieradās kā pravietis, kā zīme.

-   Kāda zīme? Denija nesaprata.

-   Naida un iznīcības zīme.

-   Tas bija tikai viens vīrs, viņa negribēja tam ticēt. Viens slims vīrs ar bultu kājā. Viņu šurp atnesa zirgs, nevis dievs. "Sirma ķēve." Denija spēji piecēlās. Pateicos par padomiem un par visu, ko jūs šā nabaga cilvēka labā darījāt.

Zaļā žēlsirde pirms aiziešanas noskūpstīja Denijai pirkstu galus.

-   Mēs aizlūgsim par Astaporu.

"Un par mani! Aizlūdziet par mani!" Ja Astapora bija kritusi, Jankaī nekas vairs netraucēja doties tālāk uz ziemeļiem. Viņa pagriezās pret Baristenu.

-   Sūtiet kalnos jātniekus, lai viņi uzmeklē manus miesassargus. Atsauciet Brūno Benu un Jaunākos dēlus arī.

-   Un Vētras vārnas, gaišība?

"Dārio."

-   Jā, jā. Pirms trim dienām viņa bija sapni redzējusi, ka Dārio beigts guļ ceļmalā un neredzīgām acīm raugās debesis, bet vārnas spieto ap viņa līķi. Citas naktis viņa mētājās gultā un iedomājās, ka Dārio viņu ir nodevis tāpat kā reiz tika nodevis Vētras vārnu kapteiņus. "Viņš atnesa man to vīru galvas." Ja nu viņš ar savu brālību ir atgriezies Jankaī un pārdevis mani par zelta podu? "To viņš nedarītu. Vai tomēr darītu?" Vētras vārnas arī. Sūti jātniekus pēc viņiem tūlīt pat.

Jaunākie dēli atgriezās pirmie astoņas dienas pēc tam, kad karaliene bija izsūtījusi ziņnešus. Kad Baristens pateica, ka kapteinis vēlas ar viņu runāt, Denija jau iedomājās, ka tas ir Dārio, un viņai salēcās sirds, taču kapteinis izrādījās Brūnais Bens Plums.

Brūnajam Benam bija krunkaina, vēja aprauta seja, miesa veca tīkkoka krāsā, sirmi mati un krunciņas pie acu kaktiņiem. Denija tā nopriecājās, atkal redzot viņa brūno seju, ka apskāva vīrieti. Viņam priecīgi iemirdzējās acis.

-   Dzirdēju, ka gaišība grasās iziet pie vira, viņš teica, tikai neviens man nav pateicis, ka tas vīrs būšu es. Viņi smējās visi kopā, ari Reznaks iespurdzās, taču smiekli apsīka, kad Brūnais Bens turpināja: iMēs noķērām trīs astaporiešus. Gaišībai vajadzētu paklausīties, ko viņi stāsta.

-   Ved viņus šurp.

Dinerisa sagaidīja viņus savā greznajā zālē, kur starp marmora kolonnām dega garas sveces, un, redzot, ka astaporieši ir pusbadā, tūdaļ lika atnest ēdienu. Šie trīs cilvēki vienīgie bija palikuši dzīvi no duča, kas kopā izbēguši no Sarkanās pilsētas: ķieģeļu apdedzinātājs, audēja un kurpnieks.

-   Kas notika ar pārējiem? karaliene noprasīja.

-   Viņi tika nokauti, kurpinieks atbildēja. Kalnos uz ziemeļiem no Astaporas jankaiešu algotņi medī tos, kuriem izdevies aizbēgt no uguns.

-   Tātad pilsēta ir kritusi? Tai taču bija tik biezi mūri!

-   Tā ir tiesa, atsaucās ķieģeļu apdedzinātājs cilvēks ar līku muguru un maisiņiem zem acīm, taču mūri bija veci un jau sākuši drupt.

-   Katru dienu mēs teicām cits citam, ka Pūķu Karaliene atgriezīsies, audēja pacēla galvu. Tā bija sieviete ar plānām lūpām un nespodrām, stingām acīm šaurā, bakurētainā sejā. Dzirdējām, ka Kleons esot sūtījis jums pakaļ vēstnešus un jūs nākot šurp.

"Sūtījis man pakaļ," Denija nodomāja. "Tiktāl viss ir taisnība."

-    Ārpus pilsētas jankaieši aptīrīja mūsu laukus un apkāva lopus, kurpnieks turpināja.

-    Pilsētā aiz mūriem mēs mirām badā. Mēs ēdām kaķus, žurkas un ādas gabalus. Zirgu āda tas jau bija īsts kārums. Karalis Rīkļurāvējs un karaliene Mauka apvainoja viens otru miroņu ēšanā. Vīri un sievas pulcējās slepenos bariņos, vilka lozes un apēda tos, kuri bija izvilkuši melno akmeni. Tie, kas uzskatīja, ka visās mūsu nelaimēs vainojams Kraznīss rno Naklozs, apgānīja viņa piramīdu un pielaida tai uguni.

-   Citi visā vainoja Dinerīsu, audēja piebilda, bet vairums jūs vienalga mīlēja. "Viņa nāk šurp," mēs teicām cits citam. "Viņa nāk ar milzīgu karaspēku un pārtiku visiem."

"Es tikko spēju pabarot pati savus ļaudis. Ja es būtu gājusi uz Astaporu, tad būtu pazaudējusi Mīrīnu."

Kurpnieks pastāstīja: pēc Astaporas zaļās žēlsirdes vīzijas, ka Miesnieku Karalis atpestīšot visus no jankaiešiem, šis izrakts no kapa un ieģērbts bruņās. Kleona Dižā apbruņotais un smirdošais līķis uzsiets badā novārguša zirga mugurā un palaists jauno Neaptraipīto priekšgalā, taču viņi trāpījuši tieši Jaunās Gisas leģiona dzelzs zobos un apkauti visi līdz pēdējam vīram.

-    Pēc tam zaļā žēlsirde Sodu laukumā tika uzsēdināta uz mieta un pamesta nomirt. Dzīvi palikušie sapulcējās Ulhora piramīdā, sarīkoja dzīres, kas ilga pusi nakts, un dzēra vīnu ar indi, jo neviens no rīta negribēja pamosties. Drīz pēc tam sākās sērga asiņaina caureja, kas nogalēja trīs ceturtdaļas iedzīvotāju, un tad pūlis mirstošu ļaužu sajuka prātā un apkāva sargus pie galvenajiem vārtiem.

-   Nē, to darīja veselie, kas gribēja aizbēgt no sērgas, iejaucās vecais ķieģeļu apdedzinātājs.

-    Kāda tam nozīme? pārvaicāja kurpnieks. Sargi pie vārtiem tika saraustīti gabalos, vārti izgāzti. Astaporā plūda iekšā Jaunās Gisas leģioni, tiem pakaļ jankaieši un algotņi zirgos. Karaliene Mauka, cīnoties ar viņiem, krita ar lāstiem uz lūpām. Karalis Rīkļurāvējs padevās un tika iemests cīņu bedrē, kur viņu saplosīja izsalkušu suņu bars.

-    Un pat pēc tam dažs labs turpināja apgalvot, ka jūs nākat, audēja teica. Ļaudis zvērēja, ka esot jūs redzējuši pūķa mugurā lidināmies virs jankaiešu nometnēm. Katru dienu mēs gaidījām, kad tad jūs beidzot ieradīsieties.

"Es nevarēju aiziet," karaliene prātoja. "Nedrīkstēju."

-   Un kas notika, kad pilsēta krita? Skahazs noprasīja.

-   Tad sākās slaktiņš. Žēlsirdības templis bija pilns ar slimajiem, kuri tur bija sanākuši lūgties, lai dievi viņus dziedina. Leģioni aizbultēja durvis un pielaida templim uguni. Stundas laikā liesmas bija pārņēmušas ikvienu kaktiņu pilsētā. Ielas bija ļaužu pilnas, visi pūlējās aizbēgt no uguns, taču visur ceļš bija slēgts, pie vārtiem stāvēja jankaieši.

-   Bet jūs taču izbēgāt, Skūtgalvis iebilda. Kā jums tas izdevās?

-    Es pēc amata esmu ķieģeļu apdedzinātājs tāpat kā mans tēvs un pirms tam ari viņa tēvs. Mans vectēvs uzcēla māju pie pilsētas mūra, un nebija grūti katru nakti izcelt pa dažiem ķieģeļiem. Pastāstīju par to draugiem, un viņi man palīdzēja izbūvēt eju tā, ka tā nesabrūk. Mēs visi bijām vienisprātis, ka nepieciešama pašiem sava iespēja bēgt.

"Es jums atstāju padomi, kam vajadzēja valdīt," Denija domāja, "dziednieku, zinātnieku un priesteri." Viņa vēl atcerējās Sarkano pilsētu tādu, kādu bija to pirmo reizi ieraudzījusi sausu un putekļainu slēpjamies aiz sarkanajiem ķieģeļu mūriem un sapņojam cietsirdīgus sapņus, taču dzīvības pilnu. "Tārpupē bija salas, kur mēdza skūpstīties mīlētāji, bet Sodu laukumā strēmelēm tika dīrāta miesa no cilvēkiem, kas pēc tam kaili tika pamesti mušām."

-   Labi, ka esat atnākuši, viņa sacīja astaporiešiem. Mīrīnā jūs būsiet drošībā.

Kurpnieks pateicās, un vecais ķieģeļu dedzinātājs noskūpstīja viņai kājas, bet audēja palūkojās uz viņu ar akmenscietu skatienu. "Viņa zina, ka es meloju," karaliene nodomāja. "Viņa zina, ka es nevaru nodrošināt viņiem drošību. Astapora jau deg, un Mīrīna būs nākamā."

-             Nāk arī citi, Brūnais Bens paziņoja, kad astaporieši bija aizvesti.

-   Šiem trim bija zirgi, pārējie nāk kājām.

-   Cik viņu tur ir? Reznaks jautāja.

-   Simti, Brūnais Bens paraustīja plecus. Tūkstoši. Vieni slimi, citi apdeguši, vēl citi ievainoti. Kaķi un Vēja aizpūstie siro pa kalniem ar šķēpiem un pātagām, dzen viņus uz ziemeļiem un apkauj atpalicējus.

-    Liekas mutes kājniekos. Un vēl slimie, tu saki? Reznaks lauzīja rokas. Augstība nedrīkst viņus laist pilsētā.

-   Es nelaistu, sacīja Brūnais Bens Plums. Es gan neesmu mestrs, bet zinu, ka puvušie āboli ir jāizlasa no labajiem.

-   Tie nav āboli, Ben, Denija teica. Tie ir vīri un sievas, slimi, izsalkuši un nobijušies. "Mani bērni." Man vajadzēja iet uz Astaporu.

-   Gaišība nevarēja viņus glābt, slrs Baristens iestarpināja. Jūs jau

brīdinājāt karali Kleonu, ka draud karš ar Jankaī, bet viņš bija muļķis, kam rokas mirka asinīs.

"Vai manas rokas ir tīrākas?" Denija atminējās, ko bija teicis Dārio: visiem karaļiem jābūt miesniekiem vai arī jākļūst par gaļu.

-   Kleons bija mūsu ienaidnieku ienaidnieks, ja es būtu pievienojusies viņam pie Hazatas ragiem, mēs būtu iespieduši Jankaī spīlēs.

Skūtgalvis tam nepiekrita.

-   Ja jūs būtu vedusi Neaptraipītos uz Hazatu, harpijas dēli…

-   Es zinu, es zinu! Tas ir tāpat kā ar Eroehu.

-   Kas ir Eroeha? Brūnais Bens Plums apjuka.

-   Meitene, kuru es, kā man šķila, izglābu no izvarošanas un spīdzināšanas. Beigu beigās viņai bija tikai sliktāk. Un Astaporā es desmit tūkstošiem cilvēku sagādāju Eroehas likteni.

-   Gaišība nevarēja zināt…

-   Es esmu karaliene, un mans pienākums bija zināt.

-   Kas padarīts, padarīts, noteica Reznaks mo Reznaks. Varenība, es jūs lūdzu: ņemiet to Hizdaru beidzot par savu karali. Viņš spēj runāt ar gudrajiem saimniekiem un panākt mieru.

-   Ar kādiem noteikumiem? "Uzmanies no smaržīgā senešala," Kvaite tika teikusi. Sieviete maskā bija paredzējusi sirmās ķēves uzrašanos. Vai viņai būtu taisnība arī attiecībā uz Reznaku? Es varbūt esmu tikai jauna meitene, kas neko nesaprot no kara, bet es neesmu aita, lai blēdama ieskrietu harpijas midzenī. Man vēl arvien ir Neaptraipītie. Man ir Vētras vārnas un Jaunākie dēli. Man ir trīs brīvlaisto vergu brālības.

-   Un vēl pūķi, ar smaidu piebilda Brūnais Bens Plums.

-    Jā bedrē un savažoti, gaudās Reznaks mo Reznaks. Kāds labums no pūķiem, kurus nevar vadīt? Pat Neaptraipītie sāk baidīties, kad jāver vaļā durvis, lai tos pabarotu.

-     No kā? No karalienes mazajiem pūķīšiem? Brūnajam Benam jautri iemirdzējās acis. Sirmais Jaunāko dēlu kapteinis bija dzimis un uzaudzis algotņu brālībās, viņā ritēja vai ducis dažādu asiņu, taču viņam vienmēr bija patikuši pūķi un pūķiem patika viņš.

-    Pūķīši? iespiedzās Reznaks. Drīzāk jau briesmoņi. Briesmoņi, kas pārtiek no bērniem. Mēs nedrīkstam…

-   Klusē, viņu apsauca Dinerīsa. Par to mēs nerunāsim.

Reznaks atsprāga no viņas tālāk un sarāvās no niknuma viņas balsī.

-   Piedodiet, varenība, es ne… Brūnais Bens draudīgi palūkojās uz Reznaku.

-   Gaišība, jankaiešiem ir trīs algotņu brālības, bet mums tikai divas, turklāt tiek baumots, ka jankaieši ir aizsūtījuši uz Volanti sūtņus, lai nolīgtu arī Zelta brālību. Tiem izdzimteņiem ir desmit tūkstoši vīru. Jankaiešiem ir arī četri gisiešu leģioni, varbūt pat vairāk, un es esmu dzirdējis ļaudis runājam, ka viņi ir nosūtījuši jātniekus pāri Dotraku jūrai, lai atvestu šurp arī kādu no lielajiem halasāriem. Es uzskatu, ka pūķi mums ir vajadzīgi.

-   Piedod, Ben, Denija nopūtās, bet es nevaru atļauties zaudēt pūķus.

Karaliene redzēja, ka ne jau tādu atbildi viņš ir gaidījis. Plums pakasīja raibo vaigu bārdu.

-   Ja mūsu karaspēkā pūķu nav, tad… mums ir jāatkāpjas, pirms tie jankaiešu pretekļi ap mums ir aizcirtuši slazdus. Tikai vispirms jāliek vergturiem samaksāt par mūsu aiziešanu. Viņi taču maksā haliem, lai tie liek mierā viņu pilsētas. Kāpēc lai nemaksātu mums? Pārdodiet viņiem atpakaļ Mīrīnu, un dodamies uz rietumiem ar pilniem ratiem zelta un dārgakmeņu.

-   Tu gribi, lai es izlaupu Mīrīnu un bēgu? Nē, tā es nerīkošos. Pelēkais Tārps, vai brīvlaistie ir gatavi kaujai?

-    Tie nav Neaptraipītie, einuhs sakrustoja rokas uz krūtīm, bet viņi jūs neapkaunos. Šis te zvēr pie šķēpa un zobena, varenība.

-    Labi, tas ir labi. Dinerīsa ieskatījās sejās vīriem, kas sēdēja viņai līdzās. Skūtgalvis lūrēja caur pieri. Sīra Baristena grumbainajā sejā vīdēja skumjas zilas acis. Reznaks mo Reznaks bija nobālis un nosvīdis. Brūnais Bens ar sirmajiem matiem izskatījās sīksts kā veca āda. Pelēkais Tārps gludiem vaigiem, mierīgs, bez emocijām sejā. "Te būtu jābūt arī Dārio un maniem miesassargiem," Denija nodomāja. "Ja izceltos kauja, asinīm no manām asinīm būtu jābūt kopā ar mani." Viņai pietrūka arī Džoraha Mormonta. "Viņš man meloja, ziņoja par mani, bet arī viņš mani mīlēja un allaž deva labus padomus. Es jau vienreiz sakāvu Jankaī un sakaušu vēlreiz. Tikai kur un kā?

-    Jūs gribat pieņemt izaicinājumu? Skūtgalvis neticības pilnā balsī pārvaicāja. Tā būs muļķība. Mūsu mūri ir augstāki un biezāki nekā Astaporā, un mūsu aizstāvji ir daudz varonīgāki. Jankaī šo pilsētu tik lēti neieņems. y

-             Nez vai mums viņiem jāļauj sevi aplenkt, Baristens nepiekrita.

-   Viņu armija ir raiba kā lupatu deķis tie vergturi nav nekādi karotāji. Ja mēs viņus pārsteigtu nesagatavotus…

-    Maz iespējams, Skūtgalvis teica. Jankaiešiem pilsētā ir daudz draugu, tāpēc viņi visu jau zinās.

-   Cik lielu karaspēku varam savākt? Denija gribēja zināt.

-    Izlūdzos jūsu karalisko piedošanu, Brūnais Bens Plums atbildēja, bet nelielu. Ko par to saka Nahariss? Ja mēs grasāmies kauties, tad mums ir vajadzīgas viņa Vētras vārnas.

-   Dārio vēl nav atgriezies. "Ak dievi, ko es esmu izdarījusi? Vai esmu aizsūtījusi viņu nāvē?" Ben, Jaunākajiem dēliem vajadzēs izsekot ienaidniekus: kur viņi atrodas, cik ātri pārvietojas, cik viņiem vīru un kā noskaņoti.

-   Mums vajadzēs pārtiku un jaunus zirgus.

-   Protams. Par to parūpēsies sīrs Baristens.

-   Varbūt mēs varam vienu otru pārvilināt. Ja gaišībai būtu daži lieki muķi ar zeltu un kāds dārgakmens… tikai priekš tam, lai iebarotu tos kapteiņiem, kā tas bija ar… jā, kas zina, kā var sanākt.

-   Uzpirkt viņus… kāpēc ne? Denija atteica. Viņa zināja, ka tāda tirgošanās starp šīm trim brālībām Strīda zemēs gāja vaļā visu laiku. Ļoti labi. Reznak, tas būs tavā ziņā. Kad Jaunākie dēli būs aizjājuši, noslēdz vārtus un divkāršo apsardzi uz mūriem.

-    T iks izdarīts, varenība, Reznaks mo Reznaks atsaucās. Un ko darīt ar tiem astaporiešiem?

"Mani bērni."

-   Viņi nāk šurp pēc palīdzības, pēc atbalsta un aizstāvības. Mēs nedrīkstam viņiem uzgriezt muguru.

-    Gaišība, Baristens sarauca pieri, esmu pieredzējis, kā asiņaina caureja, kas atstāta bez uzmanības, iznīcina veselus karaspēkus. Senešalam taisnība mēs nedrīkstam ielaist astaporiešus Mīrīnā.

Denija bezpalīdzīgi palūkojās uz bruņinieku labi ka pūķi neprata raudāt.

-    Tādā gadījumā, lai tā arī būtu. Turiet viņus aiz pilsētas mūriem, kamēr… šis lāsts nav beidzies. Iekārtojiet viņiem nometni pie upes, uz rietumiem no pilsētas. Vedīsim viņiem pārtiku, cik varēsim atļauties, un droši vien vajadzēs nošķirt veselos no slimajiem. Visi neizpratnē skatījās uz karalieni. Vai vajag atkārtot? Ejiet un dariet, kā pavēlēju!

Denija piecēlās, paspraucās garām Brūnajam Benam un kāpa lejā pa kāpnēm uz savu terasi, kur varēja atļauties palikt viena.

Mīrīnu no Astaporas šķīra divsimt līgas, bet vienalga viņai šķita, ka dienvidrietumos debesis ir apkvēpušas un pilnas ar Sarkanās pilsētas iznīcības dūmiem. "No ķieģeļiem un asinīm ir Astapora, no ķieģeļiem un asinīm tās ļaudis," Denijai prātā ienāca vecais pantiņš. "Izdedžos un kaulos Astapora, izdedžos un kaulos ir tās ļaudis." Viņa pūlējās atcerēties Eroehas seju, taču mirušās meitenes vaibsti izplēnēja dūmos.

Kad Dinerlsa beidzot apgriezās, viņai blakus stāvēja slrs Baristens, vakara vēsumā ietinies baltajā apmetni.

-   Vai mēs varam cīnīties? viņa jautāja.

-   Cilvēks vienmēr var cīnīties, gaišība. Labāk jājautā, vai mēs varam uzvarēt. Mirt ir viegli, bet uzvaras nāk grūti. Brīvlaistie ir apmācīti tikai pa pusei un nav lējuši asinis. Jūsu algotņi vienreiz jau ir nostājušies ienaidnieka pusē, un vīrs, kas nodevis vienreiz, nešauboties nodos vēlreiz. Jums ir divi pūķi, kurus nav iespējams turēt grožos, un trešais, kurš, iespējams, jau jums ir zudis. Aiz pilsētas mūriem jūsu vienīgie draugi ir lazarieši, kuri kaujas garšu vēl nav baudījuši.

-   Toties mani mūri ir stipri.

-    Ne stiprāki kā tad, kad mēs atradāmies tiem otrā pusē, tikai tagad šajā pusē kopā ar mums ir ari harpijas dēli. Arī dižie saimnieki gan tie, kurus nenokāvāt, gan nokauto dēli.

-   Es zinu, karaliene nopūtās. Ko tu iesaki, slr?

-    Cīnīties, Baristens atbildēja. MIrīna ir pārapdzīvota, izsalkušu ļaužu pilna, turklāt te ir pārāk daudz ienaidnieku. Baidos, ka aplenkumu mēs nespēsim izturēt ilgi. Ļaujiet man sagaidīt ienaidniekus, kas nāk uz ziemeļiem, karalaukā, ko izvēlēšos es pats.

-   Sagaidīt ienaidniekus, viņa atkārtoja, ar brīvlaistajiem, kurus tu nosauci par apmācītiem tikai pa pusei un asinis nelējušiem.

-   Mēs visi kādreiz esam tādi bijuši, gaišība. Neaptraipītie viņus norūdīs. Ja man būtu pieci simti bruņinieku…

-    Kaut vai pieci. Ja es tev atdošu Neaptraipītos, MIrīnā paliks vien Bronzas zvēri.

Tā kā Baristens strīdēties nesāka, Denija aizvēra acis. "Ak dievi," viņa lūdzās, "jūs paņēmāt halu Drogo, kurš bija mana saule un zvaigznes. Jūs paņēmāt manu dēlu, pirms viņš paguva ievilkt elpu. Jūs esat dabūjuši manas asinis, tāpēc tagad palīdziet man, es lūdzu. Sūtiet man gudrību ieraudzīt ceļu priekšā un spēku darīt visu, lai pasargātu savus bērnus."

Dievi neatbildēja.

-   Es nevaru cīnīties ar diviem ienaidniekiem vienlaikus ar ārējiem un iekšējiem, Dinerlsa sacīja, atvērusi acis. Ja man jānotur MIrīna, tad man vajag, lai pilsēta ir manā pusē. Visa pilsēta. Man vajag… man vajag… Viņa nespēja pateikt līddz galam.

-   Gaišība? Baristens klusi mudināja.

"Karaliene nepieder sev, viņa pieder savai tautai."

-   Man vajag Hizdaru zo Loraku.

MELISANDRE

Melisandres kambaros nekad neiestājās pilnīga tumsa.

Lai turētu nakts briesmas pa gabalu, uz palodzes dega trīs tauku sveces. Vēl četras mirgoja pie gultas pa divām katrā pusē. Pavardā liesmas kvēloja dienu un nakti, un katrs viņas kalpotājs vispirms tika iemācīts, ka ugunij nekad nedrīkst ļaut izdzist.

Sarkanā Priesteriene aizvēra acis, noskaitīja lūgsnu, tad atvēra acis un vēlreiz palūkojās pavardā. "Vēlreiz." Viņai vajadzēja pārliecināties. Daudzi priesteri un priesterienes pirms viņas bija krituši nepatiesu vīziju dēļ tāpēc, ka redzējuši to, ko gribējuši, nevis to, ko Gaismas Dievs viņiem sūtījis. Staniss bija aizgājis uz dienvidiem tieši briesmās karalis, kurš uz saviem pleciem nesa visu pasaules likteni, atdzimušais Azors Ahaī. Gan jau R’lors viņu pagodinās ar vēstījumu, kas Stanisu gaida. "Parādi man Stanisu, valdniek," viņa lūdzās. "Parādi man savu karali, savu darbarīku."

Acu priekšā dancoja tēli zeltaini un sarkani tie ņirbēja, auga, dila un saplūda cits citā, veidojot savādus, baisus un vilinošus apveidus. Viņa atkal redzēja sejas bez acīm, tās raudzījās viņā tukšiem dobuļiem un raudāja asinis. Pēc tam torņus pie jūras, kas gruva, kad tiem pāri brāzās no dzelmes pacēlušies tumši viļņi. Tad ēnas miroņgalvu veidolā, taču miroņgalvas pārvērtās miglā, bet augumi savijās baudā, locījās, valstījās un skrāpējās. Aiz liesmu aizkara saltās, zilās debesīs cēlās milzīgas, spārnotas ēnas.

"Meitene. Man atkal jāierauga meitene, meitene pelēkās drānās uz mirstoša zirga." Džons Sniegs drīz vien gribēs to no viņas dzirdēt, un pateikt, ka viņa izgaisusi, nebūs gana. Viņš gribēs dzirdēt ko vairāk, viņš gribēs zināt laiku un vietu, taču šo ziņu Melisandrei nebija. Viņa meiteni bija ieraudzījusi tikai vienu reizi. "Meitene bija pelēka kā pelni, tā sabirza un izzuda acu priekšā."

Pavardā parādījās kāda seja. "Staniss?" viņa uz mirkli nodomāja… bet nē tie nebija viņa vaibsti. "Koka seja līķa bālumā." Vai tas bija ienaidnieks? Liesmās plīvoja tūkstošiem sarkanu acu. "Viņš mani redz." Vieplim blakus zēns ar vilka purnu atmeta galvu un iegaudojās.

Sarkanā Priesteriene nodrebinājās. Viņai gar cisku ritēja melnas un kūpošas asinis. Viņā iemājoja uguns, mokas un jūsma pildīja, svilināja un pārveidoja viņu. Karsta tvaika virma uzstājīgi kā mīlnieka roka zīmēja viņai uz miesas rakstus. No tālas pagātnes viņu sauca dīvainas balsis. "Melonija!" kliedza sievietes balss. "Septītais numurs!" iesaucās vīrieša balss. Viņa raudāja, un asinis bija no tīras uguns, taču viņa vienalga tās dzēra.

No tumšajām debesīm krita sniegpārslas, bet no zemes tām pretī pacēlās pelni pelēkās un baltās druskas griezās cita ap citu, degošas bultas lokā krita pāri koka sienai, aukstumā miroņi klusēdami šļūca zem milzīgas pelēkas klints, kuras simt alās dega ugunskuri. Tad uzpūta vējš, sacēlās neticami auksta balta migla un ugunskuri viens pakaļ otram apdzisa. Beigu beigās palika tikai galvaskausi.

"Nāve," Melisandre domāja. "Miroņgalvas nozīmē nāvi."

Liesmas klusi sprakšķēja, un šajās skaņās viņa sadzirdēja vārdu Džons Sniegs. Acu priekšā peldēja viņa garā seja, sarkanu un oranžu mēļu zīmēta tā parādījās un nozuda kā ēna aiz plīvojoša aizkara. Te viņš bija cilvēks, te vilks, te atkal cilvēks. Tomēr miroņgalvas nekur nepazuda tās bija viņam visapkārt. Melisandre jau iepriekš bija redzējuši puisi briesmās un mēģinājusi viņu brīdināt. "Viņš ir ienaidnieku ielenkumā, tumsā spīd dunči." Taču jauneklis neklausījās.

Neticīgie nekad neklausīja, bet tad jau bija par vēlu.

-   Ko jūs redzat, cienītā kundze? zēns klusi jautāja.

"Miroņgalvas. Tūkstošiem miroņgalvu un bastarda puisi. Džonu Sniegu." Ikreiz, kad kāds vaicāja, ko viņa redz liesmās, priesteriene atbildēja "Daudz ko." Tomēr saskatīšana nebija tik vienkārša, kā no šiem vārdiem varēja šķist. Tā bija māksla, un tāpat kā jebkurā mākslas veida te bija vajadzīga prasme, koncentrēšanās un vingrināšanās. "Sāpes. Ari sāpes." R’lors ar saviem izredzētajiem sarunājās pelnu, izdedžu un vir puļojošu liesmu valodā, valodā, kurā spēja runāt tikai dievs. Melisandre šo mākslu vingrināja gadiem ilgi un par to bija arī samaksājusi. Pat

viņas aprindās nebija neviena, kam piemistu tādas spējas saskatīt noslēpumus, ko pa pusei slēpa, pa pusei atklāja svētās liesmas.

Bet tagad viņa nespēja pat ieraudzīt karali. "Es lūdzu, lai ļauj man saskatīt Azoru Ahaī, un R’lors man rāda vienīgi Sniegu."

-   Devan, viņa uzsauca, dzert.

Rīkle izkaltusi sāpēja.

-   Jā, cienītā kundze. Zēns no akmens krūkas ielēja kausā ūdeni un pasniedza to priesterienei.

-   Pateicos. Melisandre iedzēra malku, norija un uzsmaidīja zēnam. Šis nosarka sieviete zināja, ka puika ir viņā iemīlējies. "Viņš baidās no manis, grib mani un dievina mani."

Taču Devans vienalga nebija laimīgs, ka viņam vajadzēja tur atrasties. Jaunietis bija lepns, ka varēja kalpot par karaļa ieroču nesēju, tāpēc zēnu aizskāra Stanisa pavēle palikt Melnajā pilī. Kā jau visiem puikām šajā vecumā, arī Devanam galva bija pilna ar sapņiem par slavu, un viņš noteikti iztēlojās, kādu varonību būtu spējis izrādīt Dziļmežā. Citi zēni, kas kalpoja par ieroču nesējiem pie karaļa bruņiniekiem, bija aizjājuši uz dienvidiem, tāpēc Devans palikšanu pilī noteikti uzskatīja par rājienu vai sodu par kādu savu vai tēva kļūmi.

Taisnību sakot, viņš pilī bija palicis tāpēc, ka to bija lūgusi Melisandre. Četri vecākie Dāvosa Sīvorta dēli bija krituši Melnupes kaujā, kad karaļa floti aprija zaļā uguns. Devans bija piektais no Dāvosa dēliem un pie Mūra atradās lielākā drošībā nekā blakus karalim. Ne Dāvoss, ne zēns, visticamāk, viņai par to paldies neteiks, taču viņa uzskatīja, ka Dāvoss mūžā ir pieredzējis gana bēdu. Lai arī kontrabandista uzskati bija maldīgi, viņa uzticību Stanisam apšaubīt nebija iespējams to viņa bija redzējusi liesmās.

Devans bija veikls, gudrs un arī spējīgs zēns, un to vis nevarēja teikt par visiem viņas kalpotājiem. Staniss, aizejot uz dienvidiem, viņas rīcībā bija atstājis duci vīru, taču vairums no tiem nekam nebija derīgi. Gaišībai bija vajadzīgs ikviens zobens, tāpēc viņš varēja atļauties atstāt vienīgi večus un kropļus. Viens no vīriem kaujā pie mūra bija dabūjis sitienu pa galvu palicis akls, kāds cits bija tizls, jo, krītot ar zirgu, viņam bija sadragātas kājas. Kāds seržants pēc milža vāles trieciena bija zaudējis roku, trīs no viņas sargiem bija einuhi, jo par mežoņu sievietes izvarošanu Staniss bija licis viņus izrūnīt. Vēl viņai bija divi dzērāji un gļēvulis. Pēdējo gan būtu vajadzējis pakārt, un to atzina arī karalis, taču gļēvulis bija no dižciltīgas dzimtas un viņa tēvs un brāļi no pirmās dienas bija uzticami Stanisa atbalstītāji.

Sarkanā Priesteriene saprata, ka sargu klātbūtne melnajiem brāļiem liek izturēties ar cieņu, lai gan neviens no Stanisa atstātajiem vīriem nebūtu glābējs, ja viņai draudētu briesmas. Bet tam nebija nekādas nozīmes, jo Melisandre no Ašai par sevi nebaidījās R’lors viņu pasargās.

Viņa iedzēra vēl vienu malku ūdens, nolika kausu, izstaipījās un piecēlās no krēsla, jo visi muskuļi bija stīvi un sāpēja. Pēc tik ilgas lūkošanās liesmās bija vajadzīgs brītiņš, lai acis pierastu pie krēslas. Tās bija izkaltušas un nogurušas, taču no berzēšanas kļuva tikai sliktāk.

Uguns bija noplakusi.

-   Devan, atnes malku. Kas tagad par laiku?

-   Gandrīz ausma, cienītā kundze.

"Ausma. Mums ir dāvāta jauna diena, lai slavēts RTors. Nakts briesmas atkāpjas." Melisandre nakti bija pavadījusi krēslā pie pavarda, kā darīja to bieži. Kopš Stanisa aiziešanas gulta bija kļuvusi lieka. Viņai nebija laika gulēt, jo uz viņas pleciem gūlās visas pasaules svars. Turklāt viņa baidījās redzēt sapņus. "Miegs ir mazā nāve, sapņi ir čuksti, ar kuriem svešie alkst mūs ievilkt mūžīgajā naktī." Tāpēc viņa labāk sēdēja sava sarkanā pavēlnieka svētītajā rūsganajā blāzmā, kur vaigi karstuma viļņos piesarka kā no mīlnieka skūpstiem. Dažas naktis viņa iesnaudās, taču ne ilgāk kā uz stundu. Melisandre lūdzās, lai kādu dienu viņai vairs vispār nevajadzētu gulēt un kādu dienu viņa kļūtu no sapņiem brīva. "Melonija," viņa prātoja. "Septītais numurs."

Devans piemeta ugunī malku, liesmas, atkal nikni un dedzīgi uzjundījušās, ietrieca ēnas atpakaļ telpas kaktos un aprija sievietes nevēlamos sapņus. "Tumsa atkal atkāpjas… uz brīdi. Bet aiz Mūra ienaidnieks kļūst spēcīgāks ja viņš gūs uzvaru, rīts nepienāks nekad." Viņai ienāca prātā, vai tā bija ienaidnieka seja, ko bija redzējusi raugāmies no liesmām. "Nē, noteikti nē. Viņa veidolam jābūt daudz baisākam aukstam, melnam un tik briesmīgam, ka neviens cilvēks nepaliek dzīvs, to ieraudzījis." Tomēr koka vīrs, ko viņa bija redzējusi, un zēns ar vilka seju… noteikti bija viņa kalpi, viņa izraudzītie pārstāvji tāpat kā Staniss bija viņas kareivis.

Melisandre piegāja pie loga un atvēra slēģus. Austrumi jau viesās gaišāki, bet rīta zvaigznes vēl aizvien karājās piķa melnās debesīs. Melnā pils sāka atdzīvoties, vīri melnos apmetņos soļoja pāri pagalmam, lai ieturētu brokastis un nomainītu brāļus uz Mūra. Pa atvērto logu vējš ienesa kādu retu sniegpārslu.

-   Vai cienītā kundze vēlas brokastis? Devans apvaicājās.

"Ēdienu… Jā, man vajadzētu paēst." Dažu dienu viņa par to piemirsa. Barību, kas bija nepieciešama viņas ķermenim, viņai deva RTors, bet parastiem mirstīgajiem labāk to nezināt.

Viņai vajadzēja Džonu Sniegu, nevis maizi ar ceptu cūkas krūtiņu, taču nebija jēgas sūtīt Devanu pēc komandiera viņš tāpat nenāktu. Sniegs vēl aizvien mitinājās pāris pieticīgos kambaros aiz arsenāla, kur senāk bija dzīvojis Naktssardzes nelaiķa kalējs. Varbūt viņš neuzskatīja sevi par Karaļa torņa cienīgu, bet varbūt viņam tas nemaz nerūpēja. Samākslotā jaunības pieticība, kas pati par sevi jau bija lepnuma izpausme, bija viņa kļūda. Izvairoties no varas dāvātajām iespējām, valdnieks nerīkojās prātīgi, jo vara lielā mērā izrietēja tieši no šīm iespējām.

Tomēr pagalam naivs puisis nebija. Viņš negāja uz Melisandres kambariem, lai neizskatītos pēc lūdzēja, un tā vietā pieprasīja, lai priesteriene iet pie viņa, ja šai ir kas runājams, turklāt bieži vien lika viņai gaidīt vai vispār atteicās viņu pieņemt. Melisandre bija spiesta atzīt, ka tā ir veikla rīcība.

-   Es gribu nātru tēju, vārītu olu un maizi ar sviestu. Svaigu maizi, ja iespējams, nevis apceptu. Sameklē arī mežoni pasaki, ka man ar viņu jārunā.

-   Vai Grabsvārci, cienītā kundze?

-   Pasteidzies!

Kamēr zēns bija prom, Melisandre nomazgājās un pārģērbās. Viņas piedurknēs bija daudz slepenu kabatiņu, un sieviete kā ikkatru rītu rūpīgi pārbaudīja, vai savās vietās ir visi pulverīši pulverīši, ar kuriem uguni varēja iekrāsot zaļu, zilu vai sudrabainu, pulverīši kas lika liesmām aurot, šņākt un uzlēkt augstāk par cilvēka augumu, pulverīši, kas radīja dūmus. Patiesības dūmus, iekāres dūmus, baiļu dūmus un biezus, melnus dūmus, kas cilvēku varēja nogalēt vienā mirklī. Sarkanā Priesteriene apbruņojās ar šķipsniņu no katra.

Grebtā lāde, ko viņa bija atvedusi līdzi pāri šaurajai jūrai, nu bija vairāk nekā par trim ceturtdaļām iztukšota. Lai arī Melisandrei bija zināšanas, lai tos pagatavotu, viņai trūka daudzu retu sastāvdaļu. "Vajadzētu pietikt ar maniem vārdiem." Pie Mūra viņa bija spēcīgāka pat spēcīgāka nekā Ašaī. Ikviens viņas vārds vai žests bija daudz spēcīgāks, un viņa iespēja to, ko nebija spējusi agrāk. "Ēnas, ko es varu izsaukt šeit, būs tik baisas, ka neviena tumsas radība tām nespēs turēties pretī." Ar tādām burvestībām viņai drīz vairs nebūs vajadzīgi alķīmiķu un piromantu kuslie triki.

Viņa aizvēra lādi, pagrieza atslēgu un noglabāja to citā slepenā kabatā brunčos. Tūdaļ pie durvīm atskanēja klauvēšana. Spriežot pēc drebelīgā trokšņa, nācējs bija vienrocis seržants.

-   Valdniece Melisandre, ir atnācis Kaulu Pavēlnieks.

-   Laid viņu iekšā. Melisandre pati iekārtojās krēslā pie pavarda.

Mežonim mugurā bija miecādas kamzolis bez piedurknēm ar bronzas kniedēm un savalkāts apmetnis ar zaļi brūniem pleķiem. "Kaulu šodien nav." Arī viņš tinās ēnās skrandainas, pelēkas, tikko saskatāmas miglas vērpetes ik solī vijās viņam ap seju un augumu. "Tikpat nelāgas ēnas kā tie viņa kauli." Smails matu ķīlis uz pieres, cieši novietotas, tumšas acis, iekrituši vaigi, tārpiem līdzīgas ūšeles virs mutes, kas pilna apdrupušu brūnu zobu.

Melisandre juta kaklā siltumu no rubīna, kas atdzīvojās sava verga klātbūtnē.

-   Tu esi novilcis savas kaulu bruņas, viņa atzīmēja.

-   Es no tās grabēšanas jau sāku jukt prātā.

-   Kauli tevi aizsargā, viņa atgādināja. Melnajiem brāļiem tu nepatīc. Devans teica, ka vakar vakariņu laikā tev ar viņiem esot gadījusies asa vārdu pārmaiņa.

-   Mazliet. Es ēdu pupiņu zupu ar speķi, un Bovens Māršs sāka meklēt kašķi. Vecais Granātābols iedomājās, ka es viņu izspiegoju, un paziņoja, ka necietīšot slepkavniekus savās sapulcēs. Es teicu, lai tādā gadījumā šis nenotur sapulces pie kopējā pavarda. Bovens kļuva sarkans un aizrijās, bet tas arī viss. Mežonis apsēdās uz palodzes un izvilka no maksts dunci. Ja kāda no vārnām grib iedurt nazi man ribās, kamēr es strebju vakariņu virumu, lai tikai pamēģina. Hoba putra būs garšīgāka, ja tai piešaus kādu lāsi asiņu.

Melisandre nepievērsa kailajam ierocim uzmanību ja mežonis grasītos viņai ko nodarīt, viņa to būtu redzējusi liesmās. Briesmas pati sev viņa bija iemācījusies saskatīt vispirms, kad bija vēl maza vergu meitene, kurai mūžu vajadzēja saistīt ar dižo sarkano templi, un vēl aizvien, skatoties ugunī, to viņa meklēja vispirms.

-  Tev jāuztraucas par viņu acīm, ne nažiem, priesteriene brīdināja vīrieti.

-    Jā, jā burvība. Rubīns, kas bija iestrādāts melnajā dzelzs riņķi viņam ap roku, likās pulsējam, un mežonis uzsita pa to asmens kanti. Tērauds klusi noklikšķēja pret dārgakmeni. Es to jūtu miegā tas silda miesu pat cauri dzelzij. Maigi kā sievietes skūpsts. Tavs skūpsts. Bet rei zēm tas sapņos sāk dedzināt, un lūpas pārvēršas zobos. Katru dienu es iedomājos, cik viegli varētu to izķeksēt ārā, un vienalga es to nedaru. Vai man jāvalkā arī tie nolāpītie kauli?

-   Burvība veidojas no ēnas un iedvesmas cilvēki redz to, ko vēlas redzēt. Kauli ir daļa no burvības. "Vai es būtu kļūdījusies, pasaudzējot šo vīru?" Ja burvība izzudīs, viņi tevi nogalēs.

Mežonis sāka ar dunča smaili urbināt netīrumus no nagiem.

-    Esmu izdziedājies savas dziesmas, izkarojies kaujās, dzēris vasaras vīnu un nobaudījis dornieša sievu. Vīram ir jāmirst tā, kā viņš ir dzīvojis. Manā gadījumā tas būtu ar zobenu rokā.

"Vai viņš sapņo par nāvi? Vai ienaidnieks viņu jau būtu skāris? Nāve ir viņa valstība, un miroņi ir viņa kareivji."

-    Drīz vien tavam zobenam būs darbs. Ienaidnieks tuvojas mūsu īstais ienaidnieks. Diena vēl nebūs galā, kad Sniega izlūki atgriezīsies aklām, asiņainām acīm.

Mežonis piemiedza pats savas acis. Tās bija te pelēkas, te brūnas Melisandre redzēja, kā tās maina krāsu līdz ar rubīna uzliesmojumiem.

-    Izgrieztas acis tas ir Rauduļa darbs. Viņš mēdz teikt, ka vislabākā vārna ir akla vārna. Reizēm man šķiet, ka viņam gribas izgriezt savējās, jo tās vienmēr asaro un grauž. Sniegs ir iedomājies, ka brīvļaudis ies pie Tormunda, lai tas viņus vada, jo tā darītu viņš pats. Viņam Tormunds patika, un tam vecajam nelietim patika Sniegs. Bet, ja tas ir Raudulis… tad ir ziepes. Gan viņam, gan mums.

Melisandre drūmi palocīja galvu, it kā vīrieša vārdi būtu atstājuši uz viņu iespaidu, taču šis Raudulis bija pilnīgi mazsvarīgs. Visi viņa brīvļaudis bija mazsvarīgi. Tie bija zuduši, krituši cilvēki, kuriem bija lemts nozust no zemes virsas tāpat, kā bija nozuduši mežabērni. Tiesa, to viņš noteikti negribēja dzirdēt, un Melisandre vēl negribēja viņu zaudēt.

-   Cik labi tu pazīsti ziemeļus?

Mežonis iebāza dunci makstī.

-   Tikpat labi kā visi izlūki kādu vietu labāk, kādu sliktāk. Ziemeļi ir lieli. Kāpēc jautā?

-              Ir kāda meitene pelēkās drānās uz mirstoša zirga, viņa teica.

-    Džona Sniega māsa. Kas gan vēl viņa varēja būt? Viņa traucās pie Sniega pēc aizstāvības, to Melisandre saskatīja pavisam skaidri. Es viņu redzēju liesmās, bet tikai vienu reizi. Mums jāiegūst komandiera uzticība, un to var panākt vienīgi, izglābjot meiteni.

-    Tu gribi teikt, ka tas jādara man? Kaulu Pavēlniekam? viņš iesmējās. Grabsvārcim nekad neviens neuzticējās, atskaitot muļķus, un Sniegs nav muļķis. Ja vajadzēs glābt māsu, viņš sūtīs savas vārnas. Vismaz tā viņa vietā darītu es.

-   Tu neesi viņa vietā. Viņš ir devis zvērestu un dzīvo saskaņā ar to. Naktssardze nekādos notikumos neiesaistās, toties tu pie Naktssardzes nepiederi un vari darīt to, ko viņš nedrīkst.

-   Ja vien tavs stīvais komandieris to pieļaus. Vai liesmas arī parādīja, kur to skuķi meklēt?

-    Es redzēju ūdeni. Tas bija dziļš, zils un mierīgs ar tikko uzsalušu ledus kārtiņu. Likās, ka tas ir bez gala un malas.

-   Garezers. Ko vēl tu redzēji viņai blakus?

-    Pakalnus, laukus, kokus. Vienu reizi briedi. Akmeņus. Viņa turas pa gabalu no ciemiem un, kad vien iespējams, jāj pa mazu strautu gultnēm, lai pēddziņi netiktu viņai uz pēdām.

-   Tas visu sarežģī, viņš sarauca pieri. Tu teici, ka viņa nāk uz ziemeļiem. Kurā pusē no viņas bija ezers austrumu vai rietumu pusē?

Melisandre aizvēra acis un pūlējās atcerēties.

-   Rietumpusē.

-   Tad viņa nenāk pa Karaļceļu. Prātīga meitene. Otrā pusē ir mazāk acu un vairāk iespēju paslēpties. Dažu labu reizi es pats tur savā laikā esmu patvēries… izdzirdis kara ragu, viņš apklusa un aši pietrūkās kājās. Melisandre zināja, ka klusums pēkšņi iestājās visā Melnajā pilī un ikviens vīrs un zēns, pagriezies pret Mūri, klausījās un gaidīja. Viens garš pūtiens ragā nozīmēja, ka atgriežas izlūki, bet divi…

"Tā diena ir pienākusi," priesteriene nodomāja. "Tagad Sniegs manī ieklausīsies."

Klusums, kas iestājās pēc garā, sērīgā raga kliedziena, šķita velkamies vai veselu stundu, bet tad mežonis pārtrauca mirkļa burvību.

-   Tikai viens pūtiens. Tātad izlūki.

-   Miruši izlūki. Melisandre arī piecēlās. Ej, apvelc kaulus un gaidi. Es drīz atgriezīšos.

-   Es iešu tev līdzi.

-    Nekļūsti par muļķi. Kad viņi būs atraduši to, kas viņiem jāatrod, tad aizsvilsies niknumā, mežoni ieraugot vien. Paliec šeit, kamēr viņi nomierinās.

Melisandre ar diviem Stanisa dotajiem sargiem kāpa lejā pa Karaļa torņa kāpnēm, un viņai pretī nāca Devans. Zēns uz paplātes stiepa ēdienu, par ko viņa gandrīz jau bija aizmirsusi.

-    Es gaidīju, kad Hobs izņems no krāsns svaigu maizi, cienītā kun dze. Tā vēl ir gluži karsta.

-    Atstāj kambarī. Mežonis to droši vien notiesās. Es esmu vaja dzīga valdniekam Sniegam aiz Mūra. "Viņš to vēl nezina, bet drīz.

Bija sācis snigt viegls sniedziņš. Kad pie vārtiem ieradās Melisandiv ar savu svītu, tur jau bija sapulcējies vārnu bars, taču tas pašķīrās, lai

palaistu Sarkano Priesterieni. Komandieris Bovena Mārša un divdesmit šķēpnešu pavadībā viņu bija apsteidzis un jau atradās ledus sienas otrā pusē. Sniegs arī bija uzsūtījis uz Mūra divdesmit strēlniekus gadījumam, ja tuvējā mežā slēptos ienaidnieki. Sargi pie vārtiem nebija no karalienes vīriem, taču viņi vienalga ļāva Melisandrei iet.

Šaurajā tunelī, kas izlocījās cauri Mūrim, zem ledus bija tumšs un auksts. Morgans ar lāpu gāja pa priekšu, Merels ar cirvi nopakaļ. Abi bija bezcerīgi dzērāji, taču tajā agrajā rīta stundā viņi vēl bija skaidrā. Lai arī vismaz vārdos tie bija karalienes vīri, viņi pret Melisandri juta veselīgas bailes, turklāt Merels izskatījās varen draudīgs, kad nebija piedzēries. Priesterienei tajā dienā abus nemaz nevajadzēja pie rokas, taču viņa allaž labprātāk visur gāja ar diviem sargiem. Tā bija tāda kā zīme. "Varas izpausme."

Kad visi trīs iznāca no ejas Mūra ziemeļu pusē, sniegs jau sniga visai krietni. Izpostīto un kauju nomocīto zemes pleķi starp Mūri un Apsēsto mežu klāja skrandaina, balta sega. Džons Sniegs ar saviem melnajiem brāļiem bija sastājušies ap trim šķēpiem divdesmit jardus tālāk.

Šķēpi bija astoņas pēdas gari un no oša koka. Tas, pa kreisi, bija maķenīt līks, bet abi pārējie bija gludi un taisni. Katram galā bija uzsprausts pa nocirstai galvai. Bārdas bija pilnas ar ledu, un sniegs galvās bija uzlicis arī baltas cepures. Acu vietā bija palikuši vien tukši dobuļi melnie, asiņainie caurumi mēmā apsūdzībā lūkojās lejup.

-   Kas viņi bija? Melisandre jautāja vārnām.

-   Melnais Džeks Balvers, Pinkainais Hels un Pelēkais Gārts, Bovens Māršs drūmi atbildēja. Zeme ir gandrīz sasalusi mežoņiem droši vien vajadzēja pusi nakts, lai iebakstītu šķēpus tik dziļi. Viņi vēl var izrādīties gana tuvu un vērot mūs.

Pārvaldnieks nopētīja mežmalu.

-   Viņu var būt simts, sacīja melnais brālis ar skābu seju, un tiklab tūkstotis.

-   Nē, Džons Sniegs noteica, viņi nakts melnumā atstāja dāvanas un aizbēga. Milzīgais baltais dižvilks mīņājās ap šķēpiem, ošņājās, tad pacēla kāju un apčurāja to, uz kura bija uzsprausta Melnā Džeka Balvera galva. Spoks viņus saostu, ja viņi vēl būtu te.

-   Jācer, ka Raudulis ir sadedzinājis viņu miesas, sacīja skābais vīrs, kuru visi sauca par Skumjo Edu. Citādi viņi var nākt meklēt savas galvas.

Sniegs satvēra šķēpu ar Pelēkā Gārta galvu un ar visu spēku izrāva to no zemes.

-    Izvelciet arī pārējos, viņš pavēlēja, un četras vārnas steidzās paklausīt.

-    Mums nevajadzēja sūtīt izlūkus. Bovena Mārša seja no sala bija kļuvusi sarkana.

-    Nav īstais brīdis un īstā vieta, lai urbinātu brūces. Katrā ziņā ne tagad. Tad Sniegs uzrunāja vīrus, kuri pūlējās ap šķēpiem: Paņemiet galvas un sadedziniet, lai nepaliek nekas, kā vien kauli. Tikai tad viņš pamanīja Melisandri. Cienītā kundze, paiesimies, ja neiebilstat.

"Beidzot."

-   Ja komandierim tā labpatīk.

Ieejot zem Mūra, viņa ieķērās puisim elkonī. Morgans un Merels gāja pa priekšu, Spoks ošņādamies no muguras. Priesteriene nerunāja, tikai tīšām palēnināja soli, un tur, kur viņa spēra kāju, ledus sāka pilēt. "Viņš nevar to neievērot."

Zem šaujamlūku dzelzs režģa Sniegs pārtrauca klusumu, ko Melisandre jau bija paredzējusi.

-   Kas noticis ar pārējiem sešiem?

-   Neesmu viņus redzējusi, sieviete atteica.

-   Vai jūs paskatīsieties?

-   Protams, cienītais kungs.

-   Sīrs Denīss Malisters atsūtījis kraukli no Ēnu torņa, Džons Sniegs stāstīja. Viņa vīri aizas otrā pusē redzējuši ugunskurus. Sīrs Denīss uzskata, ka mežoņi pulcējas. Viņš domā, ka tie vēlreiz mēģinās ieņemt Miroņgalvu tiltu.

-   Kāds varbūt arī mēģinās. Vai liesmās redzētās miroņgalvas varēja apzīmēt šo tiltu? Melisandrei gan negribējās tam ticēt. Ja tā arī notiks, tad uzbrukums būs tikai uzmanības novēršana. Es redzēju torņus pie jūras, kam pāri brāzās melni asiņaini viļņi tieši tur būs smagākais trieciens.

-   Austrumsardzē?

"Vai tiešām tur?" Melisandre kopā ar Stanisu bija apmeklējusi Aus trumsardzi pie jūras, kur, kopā ar bruņiniekiem aizejot uz Melno pili, gaišība bija atstājis karalieni Selīsi un meitu. Torņi liesmās gan izskatījās citādi, taču vīzijās bieži tā gadījās.

-   Jā, Austrumsardzē, cienītais kungs.

-   Kad?

-   Rīt. Pēc mēneša. Pēc gada. Viņa noplātīja rokas. Var arī gadīties, ka tava rīcība manis redzēto maina pilnībā. "Kāda citādi būtu jēga no vīzijām?"

-   Labi, Sniegs atsaucās.

Kad viņi iznāca no Mūra ejas, vārnu pie vārtiem jau bija ap četrdesmit. Viri viņus ielenca, un Melisandre dažus jau pazina pēc vārda: Trīspirkstu Hobs, Mūlijs ar speķainiem rudiem matiem, vientiesis vārdā Lempis Ovens, žūpa septons Seladors.

-   Vai tā ir taisnība, cienītais kungs? noprasīja Trīspirkstu Hobs.

-   Kas viņi ir? gribēja zināt Lempis Ovens. Ne jau Dīvens, ko?

-    Gan jau arī ne Gārts? piemetināja viens no karalienes vīriem, kuru sauca par Alfu no Dubļustrauta. Viņš bija viens no pirmajiem, kas septiņu viltus dievu vietā izvēlējās R’lora patiesību. Gārts tiem mežoņiem ir pārāk gudrs.

-   Cik viņu tur ir? Mūlijs jautāja.

-   Trīs, Džons paziņoja. Melnais Džeks, Pinkainais Hels un Gārts.

Alfs no Dubļustrauta iegaudojās tik skaļi, ka noteikti pamodināja gulētājus Ēnu tornī.

-   Aizved viņu uz gultu un iedod karstvīnu, Džons lika Trīspirkstu Hobam.

-    Valdniek Sniegs, Melisandre klusi ierunājās, vai atnāksiet pie manis uz Karaļa torni? Gribu jums pastāstīt vēl šo to.

Viņš ar pelēkajām acīm labu brīdi raudzījās Melisandrē. Labā plauksta savilkās, atlaidās, atkal savilkās.

-   Kā vēlaties. Ed, aizved Spoku uz maniem kambariem.

Melisandre uztvēra to par zīmi un atlaida arī savus sargus, tad viņi

divi vien devās pāri pagalmam. Ap viņiem sniga sniegs. Priesteriene gāja Džonam blakus tik tuvu, cik vien varēja atļauties, un tas bija gana tuvu, lai sajustu no viņa kā melnu miglu plūstam neuzticēšanos. "Es viņam nepatīku un nekad neiepatikšos, taču būšu viņam noderīga. Labi, lai tā būtu." Melisandre tādu pašu danci sākumā bija dancojusi ar Stanisu. Taisnību sakot, jaunajam komandierim un viņas karalim bija daudz vairāk kopīga, nekā abi gribētu atzīt. Staniss bija jaunākais dēls, kurš dzīvoja vecākā brāļa ēnā tāpat kā bastards Džons Sniegs, par kuru vienmēr svarīgāks bija likumīgā laulībā dzimušais brālis, kritušais varonis, kuru visi mēdza saukt par Jauno Vilku. Abi vīri pēc dabas bija neticīgi un aizdomu pilni., bet vienīgie dievi, kurus viņi atzina, bija gods un pienākums.

-    Tu neesi apvaicājies par savu māsu, Melisandre teica uz Karaļa torņa vītņu kāpnēm.

-   Es jau jums teicu: man nav māsas. Mēs atsakāmies no radiniekiem tajā brīdī, kad dodam zvērestu. Es nevaru palīdzēt Ārijai, turklāt es…

Ieejot kambarī viņš apklusa: pie Melisandres galda sēdēja mežonis un ar dunci triepa uz noplēsta siltas maizes kanča sviestu. Melisandre apmierināta ievēroja, ka mežonim mugurā ir kaulu bruņas. Ķivere no ielauztā milža galvaskausa bija nolikta uz krēsla pie loga viņam aiz muguras.

-   Tu, Džons saspringa.

-   Valdnieks Sniegs, mežonis smaidā atieza brūnus apdrupušus zobus. Rubīns uz rokas rīta gaismā iedzirkstījās kā blāva sarkana zvaigzne.

-   Ko tu te dari?

-   Brokastoju. Vari piebiedroties.

-   Es ar tevi kopā maizi neēdīšu.

-   Pats vainīgs tā vēl ir pavisam silta. Vismaz maizi cept Hobs prot. Mežonis nokodās.

-   Es tikpat viegli varētu apciemot arī tevi, cienītais kungs, jo sargi pie tavām durvīm ir tikai joka pēc. Vīram, kurš simtiem reižu ir uzrāpies Mūrī, iekāpt pa logu ir tikpat kā nospļauties. Bet ko es iegūšu, tevi nokaujot? Vārnas tavā vietā var ievēlēt kādu vēl sliktāku. Viņš sakošļāja kumosu un norija. Dzirdēju, kas noticis ar taviem izlūkiem. Tev vajadzēja kopā ar viņiem sūtīt mani.

-   Lai tu viņus varētu nodot Raudulim?

-   Mēs tagad runāsim par nodevībām? Kā tur sauca to tavu mežoņu sievu, Sniegs? Igrite, šķiet. Viņš pievērsās Melisandrei: Man vajadzēs pusduci labu zirgu, un es to nevaru paveikt viens. Varētu derēt dažas šķēpneses no tām, kas ieslodzītas Kurmju ciemā. Sievietes tādiem dar biem ir labākas meitenes viņām vairāk uzticas, un viņas man palīdzēs īstenot to, ko esmu iecerējis.

-   Par ko viņš runā? Sniegs noprasīja.

-    Par tavu māsu. Melisandre uzlika roku Džonam uz elkoņa. Tu viņai palīdzēt nevari, bet viņš var.

-    Diez vai, Džons atrāva roku. Jūs vēl šo radījumu nepazīstat. Grabsvārcis var mazgāt rokas simt reizes dienā, bet viņam vienalga zem nagiem būs asinis. Viņš drīzāk Āriju izvaros un nokaus nekā izglābs. Ne! Ja jūs to esat saskatījusi liesmās, tad jums ir pelni acīs. Ja viņš mēģinās atstāt Melno pili bez manas ziņas, es pats viņam nocirtīšu galvu.

"Viņš man neatstāj citu iespēju. Lai tā arī būtu."

-   Devan, izej ārā, viņa sacīja. Ieroču nesējs izgāja un aizvēra durvis.

Melisandre skāra rubīnu pie kakla un pateica kādu vārdu.

Skaņa spokaini atbalsojās telpas kaktos un kā tārps izlocījās cauri klātesošo ausīm: mežonis dzirdēja vienu vārdu, vārna citu, tomēr t.is

nebija vārds, kas bija atstājis Priesterienes lūpas. Rubīns uz mežoņa rokas satumsa, gaismas un ēnu spēles ap viņu uzplaiksnīja un apdzisa.

Kauli palika, kur bijuši: grabošās ribas, nagi un zobi pie mežoņa rokām un pleciem, lielais, nodzeltējušais atslēgas kauls pāri pleciem. Ielauztais milža galvaskauss bija un palika ielauzts milža galvaskauss dzeltens, saplaisājis, mežonīgā smīnā atieztiem zobiem.

Toties smailā matu līnija uz pieres izzuda. Brūnās ūšeles, bumbuļainais zods, dzeltenīgā miesa un mazās, tumšās acis izgaisa. Garajos brūnajos matos parādījās sirmas šķipsnas, mutes kaktiņos iegūla jautras krunciņas. Pēkšņi mežonis kļuva augumā lielāks nekā iepriekš, platāks krūtīs un plecos, garākām kājām un staltāks, seja gludi skūta un vēja aprauta.

-   Mens? Džons Sniegs iepleta acis.

-   Valdniek Sniedziņ, Menss Raiders nesmaidīja.

-   Viņa tevi sadedzināja!

-   Viņa sadedzināja Kaulu Pavēlnieku.

-   Kas tā par burvestību? Sniegs pagriezās pret Melisandri.

-   Sauc to, kā vien vēlies, par burvību, šķietamību, ilūziju. R’lors ir Gaismas Dievs, Džon Sniegs, un viņa kalpiem ir ļauts gaismu aust tā, kā citi auž diegus.

-    Mani arī māca šaubas, Sniegs, Menss pasmējās, bet kāpēc gan nepamēģināt? Vai nu tas izdotos, vai arī Staniss mani izcepinātu.

-    Kauli palīdz, Melisandre paskaidroja. Tie atceras. Visspēcīgākās burvestības tiek balstītas uz tādām lietām miroņa zābakiem, matu šķipsnas, maisiņa ar pirkstu kauliņiem. Ar vārdiem un lūgšanām cilvēka ēnu var aizraut prom un aplikt citam kā apmetni. Valkātājs nemainās, mainās tikai viņa izskats.

Tas izklausījās vienkārši un viegli, jo ne vienam, ne otram nebija jāzina, cik grūti tas patiesībā bija un ko tas viņai bija maksājis. Šo mācību Melisandre bija apguvusi ilgi pirms nokļūšanas Ašai: jo vieglāka šķiet burvestība, jo vairāk cilvēki baidās no burvja. Kad liesmas laizīja Grabsvārci, rubīns uz kakla kļuva tik karsts, ka Melisandre jau sāka baidīties, vai pašas miesa nesāks kūpēt un nepārogļosies. Labi, ka Sniegs ar savām bultām viņu tika atbrīvojis no šīm mocībām. Staniss par šādu iejaukšanos elsa un pūta, bet viņa atviegloti nodrebinājās.

-   Mūsu viltus karalim ir ērkšķaina daba, Melisandre teica Džonam Sniegam, bet viņš tevi nenodos. Neaizmirsti, ka pie mums ir viņa dēls. Turklāt viņš tev ir parādā par savu dzīvību.

-   Man? Sniegs satrūkās.

-    Kuram gan citam, cienītais kungs? Jūsu likumi nosaka, ka viņš savus noziegumus var izpirkt tikai ar savām asinīm, un Staniss Barateons nav tas vīrs, kurš nostāsies pret likumu… bet, kā tu prātīgi atzīmēji, cilvēku likumi pie Mūra izbeidzas. Un es tev teicu, ka Gaismas Dievs tavas lūgšanas uzklausīs. Tu gribēji iespēju glābt savu mazo māšeli, nezaudēt godu, kas tev tik daudz nozīmē, un nepārkāpt zvērestu, ko tu devi savu koka dievu priekšā. Viņa pacēla savu bālo pirkstu. Tur viņš stāv, valdnieks Sniegs, Ārijas glābējs. Dāvana tev no Gaismas Dieva… un manis.

SMAĶIS

Viņš vispirms izdzirda suņu meičas, kas riedamas joņoja mājās. Kad uz akmens plāksnēm atskanēja pakavu dima, viņš ķēdēm grabot, pielēca kājās. Tā, kas saistīja kopā kājas, nebija garāka par pēdu, tāpēc viņa soļi tāda tipināšana vien bija. Ātri kustēties bija grūti, taču viņš visiem spēkiem centās aši nolēkt no savas lāvas.

Bija atgriezies Remzijs Boltons, un viņam noteikti tūdaļ būs vajadzīgs Smaķis.

Ārā zem saltajām, rudenīgajām debesīm mednieki jāja iekšā pa vārtiem. Kaulu Bens, rejošo meiteņu ielenkts, jāja visiem pa priekšu. Viņam nopakaļ jāja Dīrātājs, Skābais Alīns un Deimons Uzdanco ar garo, nospeķoto pātagu, tālāk Volderi pelēkos kumeļos, ko viņiem bija uzdāvinājusi valdniece Dastina. Augstība jāja ar Asiņaino rudu ērzeli, kam bija tāds pats raksturs kā saimniekam. Remzijs smējās, un Smaķis zināja, ka tas var izrādīties ļoti labi vai arī ļoti slikti.

Smaķis vēl nebija paguvis saprast, kurš no gadījumiem tas bija, kad viņu, smakas pievilināti, apstāja suņi. Viņš dzīvniekiem patika, jo bieži gulēja ar tiem kopā, un reizēm Kaulu Bens ļāva viņam mieloties ar suņu ēdienu. Viss bars riedams metās šurp pa akmens bruģi, ielenca Smaķi, lēkāja, lai nolaizītu viņa netīro seju, bakstīja ar purniem pie kājām. Helisenta sakampa zobos viņa roku un raustīja to tik nadzīgi, ka Smaķis izbijās no iespējas zaudēt vēl divus pirkstus. Rudā Džeine ielēca viņam krūtīs un notrieca viņu pie zemes. Kuce bija smuidra un spēcīgiem muskuļiem, savukārt Smaķis sakrities, pelēku miesu, trausliem kauliem un nosirmojis nīkulis.

Kad viņam izdevās nokratīt no sevis Rudo Džeini un nostāties uz ceļiem, jātnieki jau kāpa no zirgiem. Divi duči jātnieku bija aizjājuši, un divi duči atgriezās, un tas nozīmēja, ka meklējumi bija izrādījušies nesekmīgi. Tas bija slikti. Remzijam nepatika zaudēt. "Viņš gribēs kādam nodarīt pāri."

Pēdējā laikā valdnieks bija spiests sevi ierobežot, jo Kapkalnos bija daudz Boltonu namam vajadzīgu cilvēku, tāpēc Remzijs centās būt uzmanīgs, esot blakus Dastiniem, Rīsveliem un citiem kundziņiem. Pret viņiem Remzijs allaž bija pieklājīgs un smaidīgs, bet kāds viņš kļuva, kad aizvēra durvis, tas jau bija cits stāsts.

Remzijs Boltons bija ģērbies, kā jau pieklājās Hornvudas valdniekam un Dredfortas mantiniekam. Viņa apmetnis bija pašūts no vilku ādām un pie labā pleca sasprausts ar nodzeltējušiem vilku ilkņiem. Pie viena sāna viņam karājās īsais zobens, kura asmens bija tik biezs un smags kā gaļas cirvītis, bet pie otra garš duncis un mazs dīrājamais nazītis ar līku smaili un ass kā bārdasnazis. Visiem trim ieročiem bija vienādi spali no dzeltena kaula.

-   Smaķi, saimnieks sauca lejup, sēdēdams Asiņainā augstajos seglos, tu smirdi! Es tevi varu saost pat pāri pagalmam.

-   Es zinu, cienītais kungs, Smaķis atbildēja. Izlūdzos piedošanu.

-    Es tev atnesu dāvanu. Remzijs pagriezās, pastiepa roku sev aiz muguras, paņēma kaut ko no segliem un pasvieda. Ķer!

Tagad, saķēdēts važās un bez pirkstiem, Smaķis bija krietni neveiklāks nekā toreiz, kad vēl nebija iemācījies savu vārdu. Galva trāpīja pa viņa sakropļotajām rokām, atsitās pret pirkstu stumbeņiem un nokrita pie kājām, aizšķiežot uz visām pusēm tārpus. Tā bija tik ļoti nokaltusi ar asinīm, ka pazīt mironi nebija iespējams.

-   Es tev liku noķert, Remzijs paziņoja. Pacel.

Smaķis gribēja pacelt galvu aiz auss, bet nekas neiznāca miesa bija sapuvusi zaļa, un notrūkusī auss palika viņam pirkstos. Mazais Volders iesmējās, un jau pēc mirkļa smējās visi.

-   Labi, liecies mierā, Remzijs atļāva. Tikai aprūpē Asiņaino es to sprāgoņu esmu pamatīgi nodzinis.

-   Jā, cienītais kungs, aprūpēšu. Smaķis steidzās pie zirga, atstādams nocirsto galvu suņiem.

-   Tu šodien od kā cūkas sūds, Remzijs piebilda.

-   Viņam tas ir uzlabojums, Deimons Uzdanco, ritinādams pātagu, pasmīnēja.

-    Tu vari aprūpēt arī manu zirgu, no segliem izsvempās Mazais Volders. Un mana brālēna zirgu arī.

-   Es pats tikšu galā ar savu zirgu, Lielais Volders atteica.

Mazais Volders bija kļuvis par valdnieka Remzija favorītu un ar katru dienu līdzinājās viņam aizvien vairāk, taču mazākais no Frejiem bija no cita kaula un reti piedalījās brālēna nežēlīgajās spēlītēs.

Smaķis nelikās gar ieroču nesējiem ne zinis. Viņš veda Asiņaino stallī, palēkdams sāņus ik reizi, kad ērzelis centās viņam iespert. Visi mednieki iegāja pilī, atskaitot Kaulu Benu, kurš pūlējās apsaukt suņus, lai tie beigtu kauties ap nocirsto galvu.

Lielais Volders viņam nopakaļ ieveda stallī savu zirgu. Smaķis, ņemot nost zirgam iemauktus, slepšus paglūnēja uz puiku.

-  Kas viņš bija? viņš ievaicājās tik klusi, lai nedzirdētu pārējie staļļa puiši.

-   Nekas. Lielais Volders noņēma savam pelēcim seglus. Kāds vecis, ko satikām pa ceļam. Viņš dzina vecu kazu un četrus kazlēnu.

-   Vai augstība viņu nogalēja kazu dēļ?

-    Augstība viņu nogalēja tāpēc, ka šis viņu nosauca par valdnieku Sniegu. Bet kazas mums noderēja māti izslaucām, bet kazlēnus izcepām.

"Valdnieks Sniegs." Smaķis pamāja. Darbojoties ap Asiņainā seglu siksnām, žvadzēja viņa ķēdes. "Lai kā viņu sauktu, Remzijam neviens nedrīkst gadīties pa rokai, kad viņš ir nikns. Vai arī kad nav."

-   Vai atradāt savus brālēnus, cienītais kungs?

-   Nē. Es arī necerēju viņus atrast. Viņi ir pagalam, valdnieks Vīmans viņus nokāvis. Vismaz es viņa vietā tā būtu darījis.

Smaķis neatbildēja. Zināmas lietas bija drošāk neteikt pat stallī, ja saimnieks bija turpat pilī. Viens nepareizs vārds varēja maksāt kārtējo kājas vai pat rokas pirkstu. "Bet mēli gan ne mēli viņš man neizraus. Viņam patīk, kā es lūdzu, lai viņš mani atbrīvo no sāpēm. Viņam patīk, kā es to saku."

Jātnieki sešdesmit dienas dzina pēdas, un atskaitot pa retam kaut kur nozagtu kazlēnu, no pārtikas viņiem bija tikai sausiņi un sālīta vēršgaļa, tāpēc valdnieks Remzijs pavēlēja par godu viņu pārnākšanai Kapkalnos sarīkot dzīres. Namsaimnieks, sirms valdnieciņš ar vienu roku vārdā Hārvuds Stauts, noprata, ka atteikt nedrīkst, lai gan viņa pieliekamie droši vien jau bija krietni patukšoti. Smaķim gadījās dzirdēt, kā Stauta kalpi sačukstas par to, ka bastards ar saviem vīriem notiesā viņu krājumus ziemai.

-   Runā, ka viņš drāzīšot valdnieka Edarda mazo skuķi, Stauta ķēkša sūrojās, domājot, ka Smaķis viņu nedzird, bet izdrāzti būsim mēs, kad pienāks ziema, pieminiet manus vārdus.

Ja jau valdnieks Remzijs bija pavēlējis rīkot dzīres, tad dzīres bija jārīko. Stauta pils zālē tika uzslieti steķu galdi un nokauts vērsis, un tajā vakarā, kad norietēja saule, pēddziņi, kuri bija atgriezušies ar tukšām rokām, mielojās ar cepešiem un ribiņām, miežu maizi, burkānu un zirnīšu sautējumu un izdzēra neaprakstāmu daudzumu alus.

Mazajam Volderam vajadzēja pieskatīt, lai allaž pilns ir Remzija kauss, savukārt Lielais Volders apkalpoja citus viesus pie augstā galda. Smaķis bija pieķēdēts pie durvīm, lai viņa smaka dzīrotājiem nenosistu ēstgribu. Viņš varēja paēst vēlāk, kad Remzijs viņam būs atļāvis saņemt atliekas. Toties suņi drīkstēja skraidīt pa zāli un sarīkoja vakara labāko izrādi, kad Moda un Pelēkā Džeine saplūcās ar vienu no valdnieka Stauta suņiem dēļ īpaši gaļota kaula, ko Strupais Vils viņiem bija pasviedis. Smaķis bija vienīgais cilvēks visā zālē, kurš nevēroja suņu kautiņu. Viņa acis bija pievērstas Remzijam Boltonam.

Kautiņš turpinājās tik ilgi, līdz saimnieka suns bija beigts. Stauta vecajam krancim nebija nekādu izredžu viņš bija viens pret diviem, turklāt Remzija kuces bija jaunas, spēcīgas un mežonīgas. Kaulu Bens, kuram suņi patika labāk nekā to saimnieks, reiz bija teicis Smaķim, ka kuces nosauktas to zemnieku meiču vārdos, kuras Remzijs medījis, izvarojis un nokāvis, vēl būdams bastards un trakojis kopā ar pirmo Smaķi.

-    Vismaz to vārdos, kuras šim sagādājušas labu izklaidi. Tās, kuras raudāja, lūdzās un nebēga, neatgriezās dzīvē kā kuces. Smaķim nebija šaubu, ka nākamajā metienā Dredfortas suņu aplokā noteikti būs kāda Ķīra. Viņš ir apmācījis tās nokost arī vilkus, Bens atzina. Smaķis neatbildēja. Viņš tāpat saprata, kādus vilkus suņu meičas ir apmācītas nokost, un negribēja noskatīties, kā tās plūcas ap kādu viņa nocirsto pirkstu.

Divi kalpotāji nesa prom beigto suni, bet kāda vecene atstiepa ber žamo vīkšķi kātā un spaini, lai satīrītu asinīs izmirkušās niedres, bet tajā brīdī atsprāga durvis, saceļot caurvēju. Pa tām garām nobālušajiem Stauta sargiem ādas kamzoļos un zeltaini rūsganos apmetņos iebrāzās ducis vīru pelēkās bruņās un dzelzs pusķiverēm galvās. Dzīrotāji pēkšņi apklusa, izņemot valdnieku Remziju, kurš aizmeta kaulu, ko tikko bija grauzis, noslaucīja piedurknē muti, savilka notaukotās, miklās lūpas smaidā un noteica:

-   Tēvs.

Drcdfortas valdnieks laiski pārlaida skatienu dzīru atliekām, beigtajam sunim, gobelēniem pie sienām un Smaķim ķēdēs un važās.

-   Ārā, viņš, klusi murrājot, uzrunāja dzīrotājus. Tūlīt pat. Visi.

Remzija vīri, aizmirsuši par kausiem un bļodām, cēlās kājās. Kaulu Bens

sasauca suņu meitenes, un tās aizjoza viņam pakaļ, daža vēl ar kaulu zobos. Hārvuds Slauts stīvi paklanījās un, ne vārda neteicis, izgāja no zāles.

-   Atraisi Smaķi un ņem viņu līdzi, Remzijs uzrūca Skābajam Ali nam, taču viņa tēvs pamāja ar bālo roku.

-   Nē, lai viņš paliek.

Pat valdnieka Rūža sargi izgāja un cieši aizvēra durvis. Kad atbalsis bija norimušas, Smaķis izrādījās palicis zālē viens kopā ar diviem Boltoniem tēvu un dēlu.

-   Pazudušos Frejus tu neatradi, tas no Rūža Boltona mutes drīzāk izklausījās kā apgalvojums, nevis jautājums.

-   Mēs aizjājām uz turieni, kur, pēc Nēģu valdnieka vārdiem, viņi izšķīrušies, taču meičas pēdas neuzņēma.

-   Tu, protams, vaicāji pēc viņiem miestos un nocietinājumos.

-   Tīrā mutes dzesēšana. Zemnieki, izliekas par akliem, ja arī ko ir redzējuši. Remzijs paraustīja plecus. Vai tam ir kāda nozīme? Pasaulei to dažu Freju nepietrūks. Dvīņos viņu vēl ka biezs, ja mums kādu pēkšņi ievajadzēsies.

Rūzs nolauza mazu kumosiņu maizes un apēda.

-   Hostīns un Enīss ir satriekti.

-   Lai viņi iet un meklē, ja viņiem tā tīk.

-   Valdnieks Vīmans vaino sevi. Ja tic tam, ko šis stāsta, tad viņš esot īpaši pieķēries Rīgeram.

Remzijs sāka kļūt nikns, Smaķis to redzēja pēc mutes, pēc biezo lūpu savilkšanās, pēc saspringtajām dzīslām uz kakla.

-   Tiem stulbeņiem vajadzēja palikt kopā ar Manderliju.

-    Vīmana nestuves pārvietojas gliemeža ātrumā… Rūzs Boltons paraustīja plecus. Un augstības veselība, protams, neļauj viņam ceļā pavadīt vairāk nekā pāris stundu dienā, turklāt bieži jāapstājas, lai ieturētu maltīti. Freji gribēja ātrāk nokļūt Kapkalnos pie saviem radiem. Kurš viņiem to var pārmest?

-   Ja vien tā arī bija. Vai tu tici Manderlijam?

-   Vai es atstāju tādu iespaidu? tēva acis iedzalkstījās. Bet augstība vienalga ir ļoti izmisis.

-   Gan jau lik izmisis nav, lai neēstu. Tas valdnieks Kuilis droši vien ir paķēris līdzi pusi visas pārtikas, kas atrodama Baltajā ostā.

-    Viņam ir četrdesmit vezumi ar pārtiku. iVIucas ar parasto un vircoto vīnu, mucas ar tikko ķertiem nēģiem, kazu bars, simt cūkas, kastes ar krabjiem un austerēm, milzīga menca… Valdniekam Vīmanam patīk uzēst, gan jau būsi ievērojis.

-   Es ievēroju to, ka viņš nav paņēmis līdzi gūstekņus.

-   Es arī to pamanīju.

-   Un ko tu grasies darīt?

-   Grūti pateikt. Rūzs atrada tukšu kausu, izslaucīja to galdautā un pielēja. Rādās, ka Manderlijs nav vienīgais, kam patīk dzīres.

-    Dzīres vajadzēja rīkot tev, sagaidot mani atgriežamies, Remzijs sūrojās. Un Kapkalnos, nevis šajā mēslu bedrē.

-             Kapkalnu pils un tās ķēķi nav mani, tēvs samiernieciski atbildēja.

-    Es te esmu tikai viesis. Pils un pilsēta pieder valdniecei Dastinai, un viņa tevi nevar ciest.

-    Ja es viņai nogriezīšu pupus un izbarošu savām meičām, vai tad viņa mani varēs ciest? Vai viņa mani varēs ciest, ja es viņu nodīrāšu un no ādas pašūšu sev zābakus?

-    Diez vai, turklāt tādi zābaki būtu pārāk dārgi. Tie mums maksātu Kapkalnus, Dastinu namu un Rīsvelus. Rūzs Boltons apsēdās galda otrā pusē iepretī dēlam. Bārbrija Dastina ir manas otrās sievas jaunākā māsa, Rodrīka Rīsvela meita, Rodžera, Rikarda un mana vārdabrāļa Rūža māsa, kā arī visu pārējo Rīsvelu māsīca. Viņai patika mans nelaiķa dēls, un viņai ir aizdomas, ka tev ir kāds sakars ar viņa nāvi. Valdniece Bārbrija prot turēt ļaunu prātu. Un priecājies par to Kapkalni ir Boltonu pusē galvenokārt tāpēc, ka viņa vēl arvien vaino Nedu Stārku sava vīra nāvē.

-   Mūsu pusē? Remzijs aizsvilās. Viņa man spļauj virsū no augsta kalna. Gan pienāks diena, kad es pielaidīšu viņas dārgajam koka miestam uguni. Lai viņa spļauj tad, un paskatīsimies, kā viņa ar spļāvienu apdzēsīs liesmas.

Rūzs saviebās, it kā alus, ko viņš dzēra, pēkšņi būtu ieskābis.

-    Brīžiem man jābrīnās, vai tu patiešām esi no manas sēklas. Mani senči ir bijuši dažādi ļaudis, bet muļķi viņi nav bijuši. Un tagad apklusti, es jau gana esmu no tevis dzirdējis. Mēs šobrīd esam spēcīgi, taisnība. Mums ir vareni draugi Lanisteri un Freji, mūs arī atbalsta lielākā daļa ziemeļu… bet kā tev šķiet, kas notiks, kad uzradīsies kāds no Neda Slaika dēliem?

"Visi Ncda Stārka dēli ir miruši" Smaķis nodomāja. "Robs tika nokauts Dvīņos, Brens ar Rikonu… mēs viņu galvas iemērcām darvā…" Viņam galva plīsa vai pušu. Viņš negribēja domāt par to, kas bija noticis, pirms iemācījās savu vārdu. Atsevišķas lietas bija sāpīgi atminēties, domas bija gandrīz tikpat sāpīgas kā Remzija dīrājamais nazis…

-    Stārka sīkie vilcēni ir pagalam, Remzijs atbildēja, liedams kausā alu, un viņi arī paliks beigti. Lai tikai viņi pabāž šurp savus pretīgos purnus manas meičas tos vilkus saplosīs gabalu gabalos. Jo ātrāk viņi uzradīsies, jo ātrāk es viņus nokaušu vēlreiz.

-    Vēlreiz? Vecākais Boltons noelsās vien. Tu droši vien pārteicies. Tu neesi nokāvis valdnieka Edarda dēlus, tos jaukos zēnus, kurus mēs visi tik ļoti mīlējām. To izdarīja Teons Nodevējs, vai esi jau aizmirsis? Kā tu domā, cik no mūsu skopā draugu pulciņa paliktu pāri, ja patiesība nāktu gaismā? Vienīgi valdniece Bārbrija, kuru tu grasies pārvērst zābaku pārī… draņķīgos zābakos, jāteic. Cilvēka āda nav tik izturīga kā vēršāda un tik labi nevalkājas. Ar karaļa pavēli tu tagad esi Boltons tad nu arī pacenties uzvesties kā Boltons. Par tevi stāsta brīnumu lietas, Remzij, es to dzirdu malu malās. Cilvēki no tevis baidās.

-   Tas ir labi.

-   Tu maldies, tas nav labi. Par mani neviens nekad neko nav stāstījis. Vai domā, ka es te ar tevi sēdētu, ja būtu citādi? Tava izklaide ir tava darīšana, nesākšu tevi rāt, bet tev jākļūst piesardzīgākam. Mierīga zeme, klusi ļaudis tas vienmēr ir bijis man kā likums Pieņem to arī tu.

-   Vai tāpēc tu atstāji valdnieci Dastinu un savu sievu, resno cūku, lai atnāktu un man pateiktu, ka man jākļūst piesardzīgākam?

-   Nepavisam. Ir šis tas, ko tev vajadzētu iznāt. Valdnieks Staniss beidzot ir atstājis Mūri.

Remzijs gandrīz pielēca kājās, un biezajās, miklajās lūpās parādījās smaids.

-   Vai viņš nāk uz Dredfortu?

-    Diemžēl nē. Ārnolfs nesaprot, kāpēc. Viņš apzvēr, ka darījis visu, lai šis ierītu ēsmu.

-   Interesanti. Noberz Kārstārku un dabūsi Stārku.

-   Kopš Jaunais Vilks noberza valdnieku Rikardu, tā nav gluži taisnība. Bet, lai būtu, kā būdams. Staniss ir atņēmis dzelzsvīriem Dziļmežu un atdevis to atpakaļ Gloveriem. Vēl ļaunāk: viņam piebiedrojušies kalnu klani Vuļi, Norēji, Lidli un visi pārējie. Viņa spēks pieaug.

-   Mēs esam spēcīgāki.

-   Šobrīd jā.

-   Tāpēc tagad ir īstais brīdis viņu saberzt miltos. Ļauj man doties uz Dziļmežu.

-   Tikai pēc tam, kad būsi apprecējies.

Remzijs trieca kausu pret galdu tā, ka alus duļķes izšļakstījās pa galdautu.

-    Man ir apnicis gaidīt. Skuķis ir, un koks ir, ari valdnieku mums ir pietiekami, lai liecinieku netrūktu. Apprecēšu viņu jau rīt, iesēšu šai dēlu starp kājām un došos ceļā, pirms viņas jaunavīgās asinis vēl nebūs uz palaga nožuvušas.

"Viņa lūgs dievus, lai tu aizietu," Smaķis domāja, "un lūgs, lai tu nekad vairs nepārrodies viņas gultā."

-   Tu iesēsi viņai dēlu, Rūzs Boltons sacīja, bet ne te. Esmu nolēmis, ka tev skuķis jāprec Ziemmalā.

Tas Remzijam nepavisam nepatika.

-   Vai esi aizmirsis, ka es iznīcināju Ziemmalu?

-   Nē, izsktās, ka tu esi aizmirsis. Dzelzsvīri iznīcināja Ziemmalu un apkāva visus ļaudis. Tas bija Teons Nodevējs.

-   Jā, tā viņš izdarīja gan, bet… Remzijs uzmeta Smaķim aizdomu pilnu skatienu. Vai man vajadzēs viņu precēt tajās drupās?

-    Lai arī sagrauta un iznīcināta, Ziemmala joprojām ir valdnieces Ārijas mājas. Kur tu atradīsi vēl labāku vietu, lai apprecētu viņu, piegulētu un izvirzītu prasības uz zemi? Tā gan ir tikai puse bēdas. Mēs būtu stulbeņi, ja uzbruktu Stanisam. Lai Staniss uzbrūk mums. Viņš ir pārāk piesardzīgs, lai nāktu uz Kapkalniem… bet viņam jānāk pie tevis uz Ziemmalu. Viņa kalnieši neatstās sava dārgā Neda Stārka meitu tādam izdzimtenim kā tev. Staniss būs spiests nākt, vai ari zaudēs viņus. Būdams piesardzīgs komandieris, viņš sasauks karagājienam visus draugus un sabiedrotos. Viņš izsauks arī Ārnolfu Kārstārku.

Remzijs aplaizīja sasprēgājušās lūpas.

-   Un Kārstārks ir mūsējais.

-   Ja tā būs lēmuši dievi. Rūzs piecēlās. Tu precēsies Ziemmalā. Es paziņošu visiem valdniekiem, ka mēs dodamies ceļā pēc trim dienām, un aicināšu visus doties mums līdzi.

-   Tu esi ziemeļu uzraugs pavēli viņiem.

-    Ar aicinājumu es panākšu to pašu. Vara vislabāk garšo tad, ja tā ir saldināta ar pieklājību. Mācies, ja ceri kādudien valdīt. Dredfortas valdnieks palūkojās uz Smaķi. Un atraisi savu zvērēnu, es ņemšu viņu līdzi.

-   Viņu? Uz kurieni? Viņš ir mans, tu nevari viņu dabūt.

Rūžu tas uzjautrināja.

-    Visu, kas tev pieder, esmu devis es. Pacenties to atcerēties, bastard. Bet tas… Smaķis… Ja tu neesi viņu pavisam nobeidzis, tad viņš mums vēl var noderēt. Meklē atslēgas un ņem nost ķēdes, citādi nožēlosi to dienu, kad es izvaroju tavu māti.

Smaķis redzēja, kā savelkas Remzija mute un starp lūpām iemirdzas spļāviens. Viņš baidījās, ka bastards ar dunci rokās tūlīt pārlēks pāri galdam. Tā vietā viņš nosarka, aizgrieza savu bālo acu skatienu no tēva vēl bālākajām acīm un devās meklēt atslēgas, bet, tad, noliecies, lai atsavinātu Smaķa rokas un kājas no važām, viņš pieliecās gūsteknim tuvāk un nočukstēja:

-   Neko nestāsti un atceries ikvienu vārdu, ko viņš saka. Es tevi dabūšu atpakaļ, lai ko tā Dastinu kuce tev teiktu. Kas tu esi?

-   Smaķis, cienītais kungs. Es piederu jums. Esmu Smaķis, tas rīmējas ar vārdu "praķis".

-    Tā gan. Kad tēvs tevi atdos, es tev nogriezīšu vēl vienu pirkstu. Ļaušu tev izvēlēties kuru.

Asaras negribot sāka tecēt pāri vaigiem.

-    Par ko? Viņš aizlauztā balsī iesaucās. Nekad neesmu lūdzis, lai mani jums atņem. Es darīšu visu, ko gribēsiet, kalpošu, paklausīšu, es… lūdzu, nevajag…

Remzijs iesita Smaķim pa seju.

-    Vari viņu dabūt, bastards teica tēvam. Viņš pat nav vīrs. Viņš smird tā, ka man nelabi metas.

Kad viņi izgāja ārā, pāri Kapkalnu koka mūriem lēca mēness. Smaķis dzirdēja, kā viļņotajos līdzenumos aiz pilsētas joņo vējš. Starp Kapkalniem un Hārvuda Stauta pieticīgās pils austrumu vārtiem bija nepilna jūdze. Boltons piedāvāja Smaķim zirgu.

-   Vai tu spēsi jāt?

-   Es… cienītais kungs, es domāju… ka jā.

-   Volton, palīdzi viņam iesēsties seglos.

Lai arī važas bija noņemtas, Smaķis kustējās kā večuks. Miesa vaļīgi nokarājās pāri kauliem, bet Skābais Alīns un Kaulu Bens teica, ka viņš kratoties. Un viņa smaka… Pat ķēve gribēja Smaķi nopurināt, kad šis pūlējās uzrausties tai mugurā.

Tomēr tas izrādījās mierīgs zirgs, kas zināja ceļu uz Kapkalniem. Kad abi bija tikuši ārā pa vārtiem, Boltons piejāja viņam blakus. Sargi atpalika pieklājīgā attālumā.

-  Kā man tevi saukt? valdnieks jautāja, kad viņi jau jāja pa Kapkalnu platajām, taisnajām ielām.

"Smaķis, es esmu Smaķis, tas rīmējas ar vārdu "baķis".

-   Smaķis, viņš atbildēja, ja cienītajam kungam tā labpatīk.

-  Cienkungam. Boltona lūpas pavērās un par ceturtdaļccollas tiesu parādīja zobus. Tas varēja būt arī smaids.

-   Cienītais kungs? Smaķis nesaprata. Es teicu…

-  Tu teici "cienītais kungs, bet jāsaka "cienkungs". Mēle tavu izcelsmi nodod katrā vārdā, ko saki. Ja gribi izklausīties pēc īsta zemnieka, tev tas jāizrunā tā, it kā tev mutē būtu dubļi vai arī tu būtu pārāk stulbs, lai saprastu, ka tie ir divi vārdi, nevis viens.

-   Ja cienīt… cienkungam tā labpatīk.

-   Nu jau ir labāk. Smirdi gan tu drausmīgi.

-   Jā, cienkungs. Izlūdzos piedošanu, cienkungs.

-   Par ko? Tas, ka tu smirdi, ir mana dēla, nevis tava vaina. Es to gluži labi saprotu. Viņi jāja garām stallim un iebraucamajai vietai ar aizvērtiem slēģiem un kviešu vārpu uz izkārtnes. Smaķis dzirdēja iekšā skanam mūziku. Es pazinu pirmo Smaķi. Viņš arī smirdēja, bet ne tāpēc, ka nemazgātos. Taisnību sakot, es nepazīstu nevienu, kurš būtu tīrīgāks par viņu. Viņš mazgājās trīs reizes dienā un sprauda matos puķes kā jaunava. Reiz, kad mana sieva bija vēl dzīva, viņš tika pieķerts zogam smaržas no viņas guļamkambara. Es liku viņam uzskaitīt divpadsmit pātagas cirtienus, un pat viņa asinis nelāgi oda. Pēc gada viņš centās izdarīt to pašu, tikai šoreiz viņš smaržas izdzēra un gandrīz nosprāga. Bet nekas nelīdzēja, viņš ar tādu smaku jau bija piedzimis. Vienkāršie ļaudis teica, ka tas esot lāsts. Dievi esot viņu radījuši smirdošu, lai ļaudis zinātu, ka viņam ir pūstoša dvēsele. Mans vecais mestrs apgalvoja, ka ta esot slimības pazīme, taču puisis bija stiprs kā vērsis. Neviens nespēja uzturēties viņam blakus, tāpēc viņš gulēja pie cūkām… līdz kādu dienu pie vārtiem uzradās Remzija māte un pieprasīja, lai es piešķirot kalpu savam bastardam, kurš augot mežonīgs un nevaldāms. Atdevu viņai Smaķi. Es to biju domājis kā joku, bet viņi ar Remziju kļuva nešķirami. Es tikai brīnos… Remzijs samaitāja Smaķi vai Smaķis samaitāja Rem ziju? Augstība ar aizdomām palūkojās uz jauno Smaķi, un viņa bālas acis bija tik savādas kā divi balti mēneši. Ko viņš pačukstēja, kad biju pieliecies atslēgt tavas ķēdes?

-   Viņš… viņš teica… "Viņš lika tev neko nestāstīt." Vārdi aizķērns kaklā, un Smaķis aizrijies sāka klepot.

-    Elpo dziļāk. Es zinu, ko viņš teica. Tev jāizspiego mani un jātur mute par viņa noslēpumiem. Boltons pasmējās. It kā viņam būtu noslēpumi. Diez kā šim šķiet, kur Skābais Alins, Lutons, Dīrātājs un visi pārējie gadījušies? Vai viņš patiešām tic, ka tie ir viņa vīri?

-   Viņa vīri, Smaķis atkārtoja. Likās, ka Boltons gaida no viņa kādu piebildi, taču viņš neko nezināja, ko teikt.

-   Vai mans bastards kādreiz ir stāstījis, kā es pie viņa tiku?

Šo atbildi sev par atvieglojumu Smaķis zināja.

-    Jā, cienīt… cienkungs. Jūs viņa māti sastapāt izjādes laikā, un jūs apbūra viņas skaistums.

-   Apbūra? Boltons iesmējās. Viņš tieši tā arī teica? Tam puikam ir dziesminieka dvēsele… tikai, ja tu šai dziesmiņai tici, tad esi vēl dumjāks par pirmo Smaķi. Pat par izjādi ir samelots. Es pie Raudu strauta medīju lapsas un nokļuvu pie dzirnavām, kur ieraudzīju jaunu sievieti mazgājam veļu. Vecais dzirnavnieks bija apņēmis jaunu sievu, par sevi uz pusi jaunāku meiču. Viņa bija gara auguma, lokana un ļoti veselīga izskata: garas kājas, krūtis mazas un stingras kā nobriedušas plūmes. Glīta vārda tiešā nozīmē. Tiklīdz viņu ieraudzīju, sapratu, ka gribu viņu. Un man tas arī pienācās. Mestri tev teiks, ka karalis Džihirīss tika atcēlis valdnieka pirmās nakts tiesības, lai izpatiktu savai kašķīgajai karalienei, bet tur, kur vēl valda vecie dievi, cieņā ir senie tikumi. Saki, ko gribi, bet pie Ambericm pirmās nakts tiesības ir spēkā, pie atsevišķiem kalnu klaniem arī, un Skagosā… pat sejaskoki nezina ne pusi no tā, ko ļaudis dara Skagosā. Dzirnavnieks bija apprecējies bez manas ziņas un atļaujas

-    vecis bija mani vienkārši apmānījis. Tā nu es viņu pakāru un uzstāju uz savām tiesībām turpat zem koka, kur viņš karājās. Taisnību sakot, tā meiča nebija pat virves vērta. Lapsa arī aizbēga, atceļā uz Dredfortu mans labākais zirgs kļuva klibs kopumā neveiksmīga diena. Pēc gada tam sievišķim pietika nekaunības atstiept uz Dredfortu brēcošu briesmekli ar sarkanu ģīmi un paziņot, ka tas esot mans padēklis. Man vajadzēja likt māti noslānīt un brēkuli noslīcināt akā… bet bērnam tiešām bija manas acis. Viņa pastāstīja, ka nelaiķa vīra brālis, ieraudzījis tās acis, esot piekāvis viņu līdz asinīm un patriecis no dzirnavām. Tas mani saniknoja, tāpēc es atdevu viņai dzirnavas un liku vīra brālim izraut mēli, lai būtu drošs, ka šis neskries uz Ziemmalu traucēt valdnieku Rikardu ar muļķīgām pasakām. Katru gadu es tam sievišķim sūtīju sivēnus, vistas un pa muķim vērdiņu ar norunu, ka viņa tam puikam nepateiks, kas ir viņa tēvs. Mierīga zeme, klusi ļaudis tas vienmēr man ir bijis likums.

-   Labs likums, cienkungs.

-   Tomēr tas sievišķis mani nepaklausīja. Tu jau redzi, kāds ir Remzijs. Viņi abi ar Smaķi šim pierunāja pilnas ausis par viņa tiesībām, lai gan šim vajadzēja samierināties ar to, ka var malt graudus. Vai viņš tiešām iedomājas, ka var pārvaldīt ziemeļus?

-   Viņš pārjums cīnās, Smaķis izmeta. Viņš ir stiprs.

-    Vērši ir stipri. Un lāči. Esmu redzējis, kā mans bastards cīnās. Es, protams, nevaru viņu vainot, jo viņa skolotājs bija Smaķis pirmais Smaķis, kurš pats nekad nebija mācījies apieties ar ieročiem. Remzijs ir kareivīgs, tiesa, bet viņš mētā zobenu kā miesnieks, kas cērt gaļu.

-   Viņš ne no viena nebaidās, cienkungs.

-    Bet vajadzētu gan baidīties. Šajā nodevības un blēdību pilnajā pasaulē tieši bailes notur cilvēku pie dzīvības. Pat te, Kapkalnos, vārnas virpuļo un gaida, kad varēs uzklupt miesai. Uz Servīniem un Tolhārtiem nevar paļauties, mans resnais draugs Vīmans perina nodevību, bet Padauzu Lāsts… Amberi tikai izskatās vienkārši ļaudis, bet arī viņiem netrūkst zemiskas viltības. Remzijam vajadzētu baidīties no viņiem visiem tāpat, kā baidos es. Nākamreiz, kad viņu satiksi, pasaki viņam to.

-   Pateikt viņam… ka jābaidās? Smaķim palika nelabi jau no domas vien. Cienkungs, ja es to pateikšu, viņš…

-   Es zinu, valdnieks Boltons nopūtās. Viņam ir sliktas asinis, viņam vajadzētu uzlikt dēles. Tās izsūc sliktās asinis, niknumu un sāpes. Dusmās neviens nav spējīgs domāt. Bet Remzijs… baidos, ka viņa samaitātās asinis saindēs pat dēles.

-   Viņš ir jūsu vienīgais dēls.

-    Šobrīd jā. Bet kādreiz man bija cits, Domeriks. Kluss zēns, ļoti izglītots. Viņš četrus gadus kalpoja pie valdnieces Dastinas par pāžu un trīs gadus Ielejā pārvaldnieka Redforta ieroču nesēju. Viņš spēlēja arfu, lasīja grāmatas un jāja kā vējš. Zirgi… tas zēns bija vai traks pēc zirgiem

-   ja netici, pajautā valdniecei Dastinai. Viņu nespēja apsteigt pat vaid nieka Rikarda meita, un viņa pati bija pa pusei ķēve. Redforts teica, ka zēnam esot daudzsološa nākotne turnīros, jo labam cīnītājam vispirms ir jābūt labam jātniekam.

-   Jā, cienkungs. Domeriks. Es… esmu dzirdējis šo vārdu…

-   Remzijs viņu nogalēja. Mestrs Utors teica, ka viņam esot bijusi vēdera kaite, bet es uzskatu, ka pie vainas bija inde. Ielejā Domeriks bija Redforta dēlu sabiedrībā. Viņš gribēja brāli, tāpēc jāja augšup gar Raudu strautu meklēt manu bastardu. Es gan neļāvu, bet Domeriks jau bija pie

audzis un uzskatīja, ka visu zina labāk par savu tēvu. Tagad viņa kauli atdusas pie Dredfortas turpat, kur viņa brāļi, kas nomira šūpulī, bet man ir palicis Remzijs. Saki man, cienītais kungs… ja asinsradinieku slepkava ir nolādēts, kas būtu jādara tēvam, kura viens dēls nokāvis otru?

Šis jautājums Smaķi izbiedēja. Reiz viņš bija dzirdējis Dīrātāju sakām, ka bastards esot nogalējis savu īsto brāli, taču neuzdrīkstējās tam ticēt. "Viņš varēja maldīties. Brāļi mēdz nomirt, un tas nenozīmē, ka viņus kāds nogalējis. Mani brāļi arī ir miruši, un es viņus nenogalēju.

-   Cienītajam kungam ir jauna sieva, kas dāvās viņam dēlus.

-   Bet vai manam bastardam tas patiks? Volda ir no Frejiem, un viņai ir jābūt auglīgai. Esmu sācis pieķerties savai mazajai, resnajai sievai. Divas iepriekšējās gultā neizdvesa ne skaņu, bet šī spiedz un kustas. Tas, manuprāt, ir apburoši. Ja viņa šaus ārā dēlus tāpat kā stumj sevī kūkas, Dredforta drīz vien būs pilna ar Boltoniem. Un Remzijs, protams, viņus visus nogalēs. Labākajā gadījumā. Es nenodzīvošu tik ilgi, lai pieredzētu, kā mani dēli sasniedz pilngadību, un mazgadīgi valdnieki ir ikviena nama lāsts. Volda ar skumjām dabūs noskatīties, kā viņi visi mirst.

Smaķim izkalta rīkle. Viņš dzirdēja, kā vējš čabinās kailajos gobu zaros ielas malā.

-   Cienītais kungs, es…

-   Atceries cienkungs.

-   Cienkungs, ja drīkstu jautāt… kāpēc esmu jums vajadzīgs? Fs nekam neesmu derīgs, es pat neesmu vīrs, esmu sagrauts un… un vēl smaka…

-   Nomazgāsies, pārģērbsies, un odīsi labāk.

-    Nomazgāšos? Smaķim vēders savilkās čokurā. Es… labāk nē, cienkungs. Lūdzu. Man ir rētas, man… un tās drānas man iedeva valdnieks Remzijs, viņš… viņš lika bez viņa pavēles tās nekad nevilkt nost…

-   Tev mugurā ir ķeskas, Boltons pacietīgi teica. Smirdošas, saplēstas un netīras skrandas, kas ož pēc asinīm un urīna. Un tās ir plānas, tev droši vien salst. Mēs tevi ieģērbsim mīkstās un siltās vilnas drānās, varbūt sameklēsim kādu apmetni ar kažokādas oderi. Vai tu to gribētu?

-   Nē. Viņš nedrīkstēja pieļaut, ka tiek atņemtas valdnieka Remzija dotās drānas. Viņš nedrīkstēja pieļaut, ka šie viņu redz.

-   Vai tu labāk gribētu zīda un samta drānas? Atceros, ka savulaik tev tādas patika.

-   Nē! viņš uzstājīgi iesaucās. Nē, es gribu tikai šīs drānas, .Smaka drānas. Es esmu Smaķis tas rīmējas ar kraķis. Viņa sirds sitās kā bungas, un balss bija pārvērtusies izbīļa pilnā spiegšanā. Es negribu mazgāties. Lūdzu, cienkungs, neatņemiet man drānas!

-   Bet varbūt vismaz ļausi tās izmazgāt?

-   Nē. Nē, cienkungs, lūdzu! Viņš abām rokām piespieda tuniku pie krūtīm un pieliecās pie segliem, kā baidīdamies, ka Rūzs Boltons varētu pavēlēt sargiem, lai tie noplēš viņam drānas turpat uz ielas.

-   Kā vēlies. Boltona bālās acis mēnesnīcā izskatījās tik tukšas, it kā aiz tām nebūtu cilvēka.

-   Negribu tev nodarīt neko ļaunu. Es tev daudz esmu parādā.

-   Vai tad? Kāda balss viņā sauca: "Tās ir lamatas, viņš ar tevi spēlējas, dēls ir tēva ēna." Remzijs bez mitas rotaļājās ar viņa cerībām. Par ko tad jūs man esat parādā, cienkungs?

-   Par ziemeļiem. Tajā nakti kad tu ieņēmi Ziemmalu, Stārki tika pilnīgi un galīgi iznīcināti. Viņš atmeta ar bālo roku: Viss pārējais ir tikai cīniņš pēc pārpalikumiem.

Abu īsais ceļš beidzās pie Kapkalnu koka mūriem. Uz četrstūrainajiem torņiem vējā plīvoja karogi ar Dredfortas nodīrāto cilvēku, Servīnu kara cirvi, Tolhārtu priedēm, Manderliju ūdensvīru, vecā valdnieka I.okes sakrustotajām atslēgām, Amberu milzi, Flintu akmens roku un Hornvudu alni. Četras zirgu galvas apzīmēja četrus Rīsvelus no Strautiem pelēka, melna, zeltaina un brūna. Ļaudis mēdza smieties, ka Rīsveli pat nespēj vienoties par ģerboņa krāsu. Pāri visiem viļņojās karogs ar briedi un lauvu, kas piederēja tūkstoš līgu attālumā Dzelzs tronī sēdošam zēnam.

Kad viņi cauri vārtu mājai iejāja ar zāli aizaugušā pagalmā, kur tūdaļ pie zirgiem izskrēja staļļa puikas, Smaķis izdzirda, kā griežas veco dzirnavu spārni.

-   Nāc līdzi, esi tik laipns.

Boltons veda Smaķi uz pili, virs kuras bija izkārti nelaiķa valdnieka Dastina un viņa atraitnes karogi. Uz viņa karoga bija kronis ar smailiem stariem virs sakrustotām āvām; uz viņas tas pats ģerbonis dalīja laukumu ar Rodrīka Rīsvela zeltaino zirga galvu.

Jau kāpjot pa platajām koka kāpnēm uz zāli, Smaķim tā sāka trīcēt kājas, ka viņš bija spiests apstāties un, lai nomierinātos, raudzījās uz Lielā Kapkalna zāļainajām nogāzēm. Cilvēki apgalvoja, ka tas esot pirmā karaļa kaps tā karaļa, kurš uz Rietmalu atvedis pirmļaudis. Citi iebil da, ka, spriežot pēc kalna izmēriem, tur apbedīts milžu karalis. Gadījās arī tādi, kas mēdza teikt, ka tas nemaz nav apbedījums, bet gan parasts kalns, tikai tādā gadījumā tas bija ļoti vientuļš kalns, jo visa apkārtējā ainava bija līdzena un vēja izpūsta.

Zālē kāda sieviete stāvēja pie pavarda un virs dziestošām oglēm sildīja rokas. Viņa no galvas līdz kājām bija ģērbusies viscaur melnā un nebija rotājusies ne ar zeltu, nedz dārgakmeņiem, taču sieviete bija dižciltīga tas bija redzams uzreiz. Lai arī mutes kaktiņos un ap acīm bija krunciņas, viņa bija stalta un glīta. Sievietei bija brūni, sirmot sākuši mati, ko viņa uz pakauša bija sasējusi mezglā.

-   Kas tas tāds? viņa apvaicājās. Kur ir zēns? Vai tavs bastards atsakās viņu atdot? Vai šis vecis ir viņa… ak dievi, kas tā par smaku? Vai tas radījums ir apķēzījies?

-   Viņš bija pie Remzija. Valdniece Bārbrija, ļaujiet man jūs iepazīstināt ar Dzelzs salu likumīgo valdnieku Teonu no Grejdžoju nama.

"Nē," viņš domāja, "neizrunājiet to vārdu. Remzijs jūs sadzirdēs, viņš uzzinās, viņš uzzinās, viņš man darīs pāri.'1

Sieviete savilka lūpas.

-   Viņš nav tāds, kādu biju domājusi ieraudzīt.

-   Kāds ir, tāds ir.

-   Ko tavs bastards viņam nodarījis?

-   Jādomā, ka mazliet nodīrājis ādu un nogriezis kādas sīkas ķermeņa daļas. Neko pārāk nopietnu.

-   Vai viņš ir traks?

-   Iespējams. Vai tam ir kāda nozīme?

Smaķis nespēja ilgāk klausīties.

-   Lūdzu, cienkungs, cienkundze, jūs droši vien kaut ko esat sajaukuši. Trīcēdams kā lapa ziemas vētrā, viņš nokrita uz ceļiem, un asaras straumēm plūda pār rētainajiem vaigiem. Es neesmu viņš, es neesmu tas nodevējs viņš gāja bojā Ziemmalā. Mani sauc Smaķis. Viņš nedrīkstēja aizmirst savu īsto vārdu. Tas rīmējas ar vārdu kraķis.

TIRIONS

Penija beidzot iznāca no kajītes, kad bija jau pagājušas septiņas dienas, kopš Selaesori Qhoran bija izbraucis no Volantes viņa izlavījās uz klāja kā mežazvērs, kas pamodies no ziemas miega.

Rietēja saule, tāpēc sarkanais priesteris lielā dzelzs ogļu pannā klāja vidū iekūra nakts ugunskuru, un jūrnieki sapulcējās tam apkārt uz lūgšanu. Mokoro balss kā dobjas bungas likās skanam kaut kur dziļi viņa masīvā krūšu kurvja iekšienē.

-    Mēs pateicamies par sauli, kas mūs silda, viņš iesāka. Mēs pateicamies par zvaigznēm, kas mūs sargā, kad kuģojam pa aukstu, melnu jūru. Priesteris bija liela auguma vīrs, garāks par sīru Džorahu un divtik plats. Viņam mugurā bija purpursarkana mantija, kas piedurkņu galos, gar apakšmalu un apkakli izrotāta ar oranžām atlasa liesmām. Viņa āda bija piķa melna, mati balti kā sniegs, uz vaigiem un pieres ietetovētas dzeltenas un oranžas liesmas. Viņa dzelzs zizlis bija tik garš kā viņš pats, bet tā galu rotāja pūķa galva kad priesteris piesita zizli pie klāja, no galvas sprakšķēdama izšāvās zaļa liesma.

Viņa sargi, pieci Ugunīgās rokas vergu kareivji, diriģēja atbilžu kori. Lūgšanas tika skandētas Senās Volantes mēlē, taču Tīrions tās bija dzirdējis pietiekami, lai saprastu, par ko ir runa. Iededz mums gaismu un pasargā mūs no tumsas un tā tālāk, apgaismo mūsu ceļu un sildi mūs, jo nakts ir tumša un briesmu pilna, sargi mūs no briesmu lietām, un tā tālāk un tā joprojām.

Tomēr punduris saprata, ka savas domas labāk paturēt pie sevis. Tīrions Lanisters neticēja nevienam dievam, bet uz kuģa vajadzēja izrādīt

zināmu cieņu R’loram. Kad abi bija uzkāpuši uz klāja, Mormonts atsvabināja savu gūstekni no ķēdēm un važām, un punduris negribēja vēlreiz uzprasīties uz saslēgšanu.

Selaesori Qhoran bija zvalstīga baļļa ar piecsimt tonnu kravas ietilpību, augstu klāju priekšgalā un pakaļgalā un vienu mastu pa vidu. Priekšgalu rotāja velnišķīgs tēls kāds tārpu sagrauzts augstmanis, kuru, spriežot pēc sejas izteiksmes, mocīja aizcietējumi un kurš padusē bija pasitis tīstokli. Tīrionam nebija gadījies redzēt neglītāku kuģi, un arī jūrnieki nebija glītāki. Kapteinis bija skarbs vīrs ar ļaunu muti, apaļu vēderu un cieši novietotām alkatīgām acīm. Viņš slikti spēlēja sīvasi un pagalam neprata zaudēt. Viņam bija padoti pieci palīgi, brīvlaistie vergi, un piecdesmit vergi, kas bija pieķēdēti pie kuģa un kam uz vaigiem bija ietetovēti raupji barkasa atveidi. Lai cik reizes Tīrions teiktu, ka viņa vārds ir Hugors Kalns, jūrnieki viņu sauca par Bezdeguni.

Trīs no palīgiem un vairāk nekā trīs ceturtdaļas jūrnieku bija dedzīgi Gaismas Dieva piekritēji. Par kapteini Tīrions nebija tik pārliecināts viņš allaž uz vakara lūgšanas laiku iznāca ārā, taču ar to viņa dalība beidzās. Tomēr īstais Selaesori Qhoran saimnieks vismaz šā brauciena laikā bija Mokoro.

-   Gaismas Dievs, svētī savu vergu Mokoro un apgaismo viņa ceļu pasaules tumšajos nostūros, sarkanais priesteris dārdināja. Un pasargā savu uzticamo vergu Benero, dāvā viņam drosmi, dāvā viņam gudrību, pildi viņa sirdi ar uguni.

Tajā brīdī Tīrions pamanīja Peniju, kura noskatījās kumēdiņos, stāvot uz stāvajām koka kāpnēm, kas veda lejup zem pakaļējā klāja. Viņa stāvēja uz zemākā pakāpiena, tāpēc bija redzama tikai viņas galvas virsa. Nakts ugunskura gaismā zem kapuces mirdzēja viņas lielās baltās acis. Viņai līdzi bija iznācis arī suns lielais pelēkais aitu suns, uz kura viņa jāja izrādēs.

-   Cienītā kundze, Tīrions klusi uzsauca.

Taisnību sakot, viņa nebija nekāda kundze, taču viņš nespēja Peniju uzrunāt tajā dumjajā vārdā un negrasījās viņu uzrunāt par meiteni vai punduri.

-   Es… es jūs neredzēju, viņa satrūkās.

-   Jā, esmu maziņš.

-   Man… es nejutos labi… Suns viņai blakus ierējās.

"Tu gribēji teikt: turpināji sērot."

-   Ja varu kā palīdzēt…

-    Nē. Viņa aši nozuda kajītē, kur mitinājās kopā ar suni un cūku. Tīrions neko viņai pārmest nevarēja. Selaesori Qhoran jūrnieki bija gana priecīgi, kad viņš uzkāpa uz klāja, jo punduris nozīmēja veiksmi. Viņa galva tika glaudīta bieži un enerģiski, tāpēc bija jābrīnās, ka viņš nebija zaudējis visus matus. Tomēr Penijas ierašanās tika uzņemta ar dalītām jūtām. Lai arī viņa bija punduris, tomēr sieviete, un sievietes uz kuģa nozīmēja nelaimi. Uz katru, kurš pabužināja viņai matus, atradās trīs, kas, ejot viņai garām, zem deguna klusi nolamājās.

"Un es ar savu parādīšanos tikai kaisu meitenei sāli brūcēs. Ļaundari nocirta viņas brālim galvu, noturot par mani, bet es te tupu kā tāda nolāpīta gargula un bārstos ar tukšiem mierinājuma vārdiem. Es viņas vietā vairāk par visu gribētu iegrūst mani jūrā."

Tīrions pret meiteni juta vienīgi žēlumu. Viņa nebija pelnījusi Volantē piedzīvotās šausmas un viņas brālis arī ne. Iepriekšējo reizi punduris Peniju redzēja īsi pirms izbraukšanas no ostas, un jau tad viņai acis bija sasarkušas no raudāšanas kā divi drausmīgi piesārtuši caurumi slimīgi bālajā sejā. Kad kuģis pacēla buras, viņa kopā ar suni un cūku ieslēdzās kajītē, bet naktīs viņu varēja dzirdēt raudam. Tikai iepriekšējā dienā TIrions dzirdēja vienu no kapteiņa palīgiem ieminamies, ka skuķi vajagot iemest jūrā, pirms viņas asaras nav nogremdējušas kuģi. Tīrions nevarēja galvot, ka dzirdētais bija joks.

Kad vakara lūgšanas bija galā un kuģa komanda atkal izklīda kurš stājās sardzē, kurš devās iekost, iedzert rumu vai sust guļamtīklā, taču Mokoro tāpat kā katru nakti palika pie ugunskura. Sarkanais priesteris gulēja pa dienu, bet nakts tumšajās stundās stāvēja sardzē un pieskatīja svētās liesmas, lai no rīta atkal varētu uzlēkt saule.

Tīrions notupās viņam blakus pasildīt vēsajā naktī nosalušās rokas. Mokoro labu brīdi viņam nepievērsa nekādu uzmanību viņš, iegrimis kādā vīzijā, raudzījās mirguļojošajās liesmās. "Vai viņš tiešām redz nākotni, kā pats apgalvo? ja redz, tad tās ir baisas spējas." Pēc laba laika priesteris pacēla skatienu un ieraudzīja punduri.

-             Hugor Kalns, viņš noteica, pieliekdams galvu svinīgā sveiciena.

-   Vai lūgsies kopā ar mani?

-    Kāds man reiz teica, ka nakts esot tumša un briesmu pilna. Ko tu redzi tajās liesmās?

-   Pūķus, Mokoro atbildēja Rietmalas kopējā mēlē. Viņš tajā runāja labi, gandrīz bez akcenta. Nebija šaubu, ka tas bija viens no iemesliem, kāpēc tieši viņš bija izraudzīts vest R’lora ticību Dinerīsai Tārgārjenai.

-   Vecus un jaunus, īstus un viltvāržus, gaišus un tumšus. Un tevi mazu vīriņu, kas met milzīgu ēnu un iež zobus.

-    Rūc? Tik draudzīgs radījums kā es iež zobus? Tīrions gandrīz vai jutās glaimots, un priesteris droši vien to arī gribēja panākt. Katrs muļķis grib dzirdēt, ka viņš ir nozīmīgs. Varbūt tu redzēji Peniju? Mēs esam gandrīz viena auguma.

-   Nē, draugs.

"Draugs? Diez pa kuru laiku mēs būtu paguvuši sadraudzēties?"

-   Vai tu redzēji arī, cik ilgs laiks vajadzīgs, lai nokļūtu Mīrīnā?

-   Nespēj vien sagaidīt, kad dabūsi ieraudzīt pasaules atbrīvotāju?

"Jā un nē. Pasaules atbrīvotāja var izdomāt nošņāpt man galvu vai

atdot pūķiem pusdienās."

-    Nē, Tīrions atbildēja, mani interesē olīvas. Lai gan baidos, ka kļūšu vecs un nomiršu, pirms man izdosies kādu nogaršot. Es četrrāpus aizskrietu ātrāk nekā aizpeldēs šis kuģis. Saki, vai Selaesori Qhoran ir kāds triarhs vai bruņurupucis?

-    Ne viens, ne otrs, sarkanais priesteris pasmējās. Qlwran ir ne gluži valdnieks, bet cilvēks, kurš kalpo, dod padomus un palīdz vadīt lietas. Jūs Rietmalā teiktu, ka tas ir pārvaldnieks vai maģistrs.

"Karaļa labā roka?" Tas punduri uzjautrināja.

-   Un selaesori?

Mokoro paberzēja degunu.

-   Pilns ar patīkamu aromātu. Jūs laikam teiktu smaržīgs? Puķains?

-   Tātad selaesori qhoran nozīmē kaut ko līdzīgu "smirdīgam pārvaldniekam"?

-   Drīzāk tas ir "smaržīgais pārvaldnieks".

-   Es laikam pieturēšos pie smirdīgā. Bet pateicos par skološanu.

-    Priecājos, ka esmu tevi apgaismojis. Varbūt kādu dienu tu ļausi man pamācīt arī R’lora patiesības?

-   Kādu dienu. "Kad mana galva būs uzsprausta uz pīķa."

Nostūris, kurā Tīrions mitinājās kopā ar sīru Džorahu, tika saukts

par kajīti vienīgi pieklājības pēc tas bija drēgns, tumšs un nelāgi smirdošs skapis, kur tikko pietika vietas, lai vienu virs otra pakārtu guļamtīklus. Mormonts, izstiepies apakšējā guļamtīklā, lēni šūpojās līdzi kuģa kustībām.

-   Skuķis beidzot izbāza degunu uz klāja, Tīrions pavēstīja. Paglūnēja un mani un aizbēga atkal lejā.

-   Nekāds skaistulītis jau tu neesi.

-   Ne jau visi var būt tik glīti kā tu. Meitēns ir apjucis. Nebūtu nekāds brīnums, ka tā nabaga dvēsele gāja skatīties, vai nevar pārlēkt pār bortu un noslīcināties.

-   Tai nabaga dvēselei vārds ir Penija.

-   Es zinu, kā viņu sauc. Tīrionam riebās viņas vārds. Meitenes brālis bija pazīstams kā Grasis, lai gan viņa īstais vārds bija Opo. Grasis un Penija, vissīkākās, visnevērtīgākās monētas. "Un ļaunākais ir tas, ka viņi šos vārdus izvēlējušies paši." No tā Tīrionam mutē palika nelāga pēcgarša. Lai tur vai kā, bet viņai ir vajadzīgs draugs.

Džorahs piecēlās guļamtīklā sēdus.

-   Tad iedraudzējies ar viņu, manis pēc vari arī apprecēt.

Arī no šiem vārdiem mutē bija nelāga garša.

-    Tu gribi teikt: kā līdzīgs ar līdzīgu? Vai sev arī grasies piemeklēt lāceni, sīr?

-   Tu biji tas, kurš uzstāja, ka viņa jāņem līdzi.

-    Es teicu, ka nevaram viņu atstāt Volantē. Tas nenozīmē, ka gribu viņu izdrāzt. Varbūt esi aizmirsis, ka viņa grib manu nāvi? Es būšu pēdējais, ar ko viņa gribēs draudzēties.

-   Jūs abi esat punduri.

-   Jā, viņas brālis arī bija punduris, kurš tika nokauts, jo daži piedzērušies stulbeņi viņu noturēja par mani.

-   Tevi grauž vainas apziņa?

-    Nē, Tīrions saskaitās. Man pašam pietiek savu grēku, par kuriem atbildēt, un šajā nekrietnībā es neesmu vainojams. Es varbūt arī turēju īgnu prātu uz viņu un viņas brāli par tiem kumēdiņiem Džofreja kāzās, bet nekad neesmu vēlējis viņiem ļaunu.

-    Izklausās, ka tu esi pavisam nekaitīgs. Nevainīgs kā jēriņš. Džorahs piecēlās. Ar punduru skuķi krāmējies pats. Ja gribi, skūpsti viņu, ja negribi nomušī vai neliecies ne zinis. Tava darīšana. Mani tur iekšā nepin. Viņš pastūma Tīrionu malā un izgāja no kajītes.

"Nav nekāds brīnums, ka šis divreiz izdzīts trimdā," Tīrions prātoja. "Es ari viņu patriektu, ja varētu. Viņš ir auksts, sapūties, drūms, bez humora izjūtas. Un tās vēl ir viņa labākās rakstura īpašības." Bruņinieks lielāko daļu laika pavadīja, soļodams priekšgalā pa klāju vai, pārliecies pār bortu, raudzīdamies jūrā. "Skatās pēc savas sudraba karalienes, skatās pēc Dinerīsas un alkst, lai kuģis peldētu ātrāk. Ja mani Mīrīnā gaidītu Tīša, varbūt es arī darītu tāpat."

Vai Vergu līcis varēja būt tā vieta, kur paliek maukas? Diez vai. Spriežot pēc tā, ko Tīrions bija lasījis, vergturu pilsētas tieši bija vieta, kur

maukas tika radītas. "Mormonts tur varēja kādu sev nopirkt." Glīta verdzenite vienkārši neticami uzlabotu viņa omu sevišķi ar sudrabainiem matiem kā tā, kas sēdēja viņam uz daikta Selhorisā.

Uz upes Tlrions bija spiests paciest Grifu, bet tur viņu vismaz nodarbināja mīkla par kapteiņa patieso seju, turklāt pārējie ceļabiedri uz laivas bija daudz patīkamāki. Diemžēl uz barkasa visi bija tieši tie, par ko uzdevās, un nebija nevienas radniecīgas dvēseles. Interesants likās vienīgi sarkanais priesteris. "Viņš un varbūt arī Penija. Bet meitēns mani ienīst un ienīdīs."

Pēc Tīriona domām, dzīve uz Selaesori Qhoran bija vienmuļa. Visaizraujošākais brīdis pa visu dienu bija kāju un roku pirkstu durstīšana ar nazīti. Uz upes varēja apjūsmot dažādu brīnumus: milzu bruņurupučus, sagrautas pilsētas, akmens ļaudis, kailas septas, un neviens nevarēja zināt, kas slēpās aiz nākamā līkuma, jūrā visas dienas un naktis bija vienādas. Aizbraucot no Volantes, barkass turējās skatiena attālumā no krasta, tāpēc Tīrions varēja vērot garām slīdošās zemes strēles, jūras putnu mākoņus, kas pacēlās no klinšainām radzēm un sagruvušiem sargtorņiem, skaitīt kailas brūnas saliņas. Tur varēja redzēt arī daudz kuģu zvejas laivas, koku tirgotāju baržas un lepnas galeras, kuru airi kūla viļņus baltās putās. Bet tiklīdz viņi iebrauca dziļākos ūdeņos, palika vien tikai jūra un debesis, gaiss un ūdens. Ūdens izskatījās pēc ūdens, bet gaiss pēc gaisa. Reizēm parādījās kāds mākonis. "Pārāk daudz zilās krāsas."

Naktis bija vēl ļaunākas. Tīrions jau tāpat gulēja slikti, un tagad vispār nebija iespējams iemigt. Miegs nozīmēja sapņus, bet sapņos viņu gaidīja Sēras un pārakmeņojies karalis ar tēva seju. Izvēle bija niecīga: rāpties augšā guļamtīklā un klausīties, kā Džorahs Mormonts krāc, vai arī palikt uz klāja un vērot jūru. Naktīs bez mēnesnīcas ūdens no apvāršņa līdz apvārsnim bija melns kā mestra tinte tumšs, dziļš un draudīgs, tomēr tajā pašā laikā arī dīvaini skaists. Pārāk ilgi tajā lūkojoties, Tīrionu pārņēma domas, cik viegli būtu pārvelties pāri bortam un iekrist tajā tumsā. Atskanētu viens kluss šļaksts, un viņa mūža nožēlojamais stāstiņš būtu izstāstīts. "Bet ja nu elle pastāv un tajā mani gaida tēvs?"

Katra vakara labākais brīdis bija vakariņas. Ēdiens nebija izcils, taču tā bija gana, tāpēc punduris devās vakariņās. Kambīze, kur tika ieturētas maltītes, bija šaura, neērta un ar tik zemiem griestiem, ka garākam jūrasbraucējam arvien draudēja galvas atsišana, un sevišķi šīm briesmām, šķiet, bija pakļauti augumā raženie Ugunīgās rokas vergu kareivji. Lai arī Tīrionam patika par to ķiķināt, viņš labprātāk ieturējās vienatnē.

Sēdēt plecu pie pleca ar vīriem, kuri nerunāja kopējā valodā, klausīties, kā viņi plēš jokus, un nesaprast ne vārda drīz vien apnika. īpaši pēc tam, kad viņš bija sācis aizdomāties, vai joki un smiekli nav par viņu.

Kambīzē arī glabājās kuģa grāmatas. Kapteinis bija sevišķi cītīgs lasītājs, tāpēc tur atradās trīs sējumi: jūrai veltītas draņķīgas dzejas krājums, krietni nodriskāta grāmata par jaunas verdzenes izvirtīgajiem piedzīvojumiem Līsas prieka namā, kā arī ceturtais un pēdējais "Triarha Beličo dzīves" sējums tas bija slavens volantiešu patriots, kura karagājienu un uzvaru virkne pēkšņi aprāvās, kad viņu apēda milži. Tīrions tās visas bija izlasījis jau trešajā ceļojuma dienā, bet pēc tam sāka lasīt visas no jauna, jo citu grāmatu nebija. Verdzenes stāsts bija slikti pierakstīts, taču aizraujošs, tāpēc viņš paņēma to, lai palasītu, iekožot sviestā ceptas bietes, atdzisušu zivju sautējumu un cepumus, kas bija tik cieti, ka ar tiem varēja dzīt naglas.

Punduris tieši lasīja tās dienas aprakstu vietā, kur grāmatas varoni un viņas māsu sagūsta vergu tirgotāji, kad kambīzē ienāca Penija.

-    Ai, viņa noteica, es domāju… negribēju jūs traucēt, cienītais kungs. Es…

-   Tu mani netraucē. Ceru, ka šodien nevēlies mani nomušīt.

-   Nē. Viņa nosarka un novērsa skatienu.

-    Tādā gadījumā es neatteiktos no sabiedrības uz šā kuģa tās pastāvīgi trūkst. Tīrions aizvēra grāmatu. Nāc, piesēdi, paēd. Meitene gandrīz visu ēdienu atstāja neskartu pie savas kajītes durvīm, tāpēc viņai vajadzēja būt krietni izsalkušai. Sautējums ir gandrīz ēdams zivs vismaz ir svaiga.

-   Nē, es… reiz aizrijos ar asaku un kopš tā laika zivis neēdu.

-    Tad iedzer vīnu. Viņš pielēja kausu un pastūma to uz meitenes pusi. Mūsu kapteiņa dāvana. Drīzāk gan garšo pēc mīzaliem nekā pēc Pergolas zeltainā, bet pat mīzali garšo labāk par to melno rumu, ko dzer jūrnieki. Tas tev palīdzēs iemigt.

Meitene pat nepakustējās.

-    Pateicos, cienītais kungs, bet nē. Viņa atkāpās. Man nevajadzēja jūs traucēt.

-    Vai gribi visu atlikušo mūžu slēpties? Tīrions pavaicāja, pirms viņa bija paguvusi iziet.

Šie vārdi lika meitenei apstāties. Viņas vaigi kļuva koši sārti, un viņa atkal gandrīz apraudājās. Tomēr Penija izaicinoši uzmeta lūpu un pazi ņoja:

-   Jūs arī bēgat.

-    Bēgu, viņš atzina, tikai es bēgu "uz", bet tu bēdz "no", un tā ir milzīga atšķirība.

-   Mums nekur nevajadzētu bēgt, ja nebūtu jūsu.

"Viņai vajadzēja saņemties drosmi, lai to pateiktu man acīs."

-   Tu runā par Karaļa ostu vai par Volanti?

-    Par abām. Meitenes acīs atmirdzēja asaras. Par visu. Kāpēc jūs nevarējāt nākt pacīnīties ar mums, kā karalis gribēja? Tad mums nekas nebūtu noticis. Tā būtu tikai spēle visi par tevi tikai mazliet pasmietos,

un viss.

-   Visi par mani tikai mazliet pasmietos, Tīrions atkārtoja. "Toties es liku viņiem pasmieties par Džofu. Vai tas nebija viltīgi izdomāts?"

-    Mans brālis mēdza teikt, ka smīdināt cilvēkus esot labi. Cēli un godājami. Mans brālis… viņš… Penijai pār vaigiem sāka ritēt asaras.

-    Man žēl tava brāļa. Viņš tos pašus vārdus bija teicis arī Volantē, bet toreiz meitene bija tā sadrūvējusies, ka nez vai dzirdēja. Toties tagad viņa sadzirdēja.

-    Žēl. Jums esot žēl. Viņai trīcēja lūpa, vaigi bija slapji, ap acīm sārti loki. Mēs tajā pašā vakarā bēgām no Karaļa ostas. Brālis teica, ka labāk būšot bēgt, pirms kādam ienāk prātā, ka mēs varam būt saistīti ar karaļa nāvi un ka mūs vajag spīdzināt, lai to noskaidrotu. Vispirms mēs bēgām uz T īrošu. Brālis domāja, ka tas būs pietiekami tālu, bet nebija gan. Mēs pazinām kādu turienes žonglieri. Gadu gadiem viņš katru dienu žonglēja pie Piedzērušā dieva strūklakas. Viņš bija vecs, viņa rokas vairs nebija tik veiklas kā senāk, tāpēc reizēm bumbas nokrita zemē, un viņš tām skrēja pakaļ pa visu laukumu, bet tīrošieši smējās un vienalga meta viņam naudu. Tad kādu rīt mēs uzzinājām, ka viņa līķis atrasts pie Triosa tempļa. Triosam ir trīs galvas, un pie tempļa durvīm stāv milzīga viņa statuja. Večuks bija sacirsts trīs daļās un sabāzts Triosa trīs mutēs. Kad līķis tika salikts kopā, izrādījās, ka galvas nav.

-   Dāvana manai mīļajai māsiņai kārtējais punduris.

-   Jā, mazais cilvēks. Tāds pats kā tu un Opo, kā Grasis. Vai tev ir žēl arī žongliera?

-   Līdz pat šim brīdim es pat nenojautu, ka tāds žonglieris dzīvo pasaulē. .. bet jā, man arī viņa ir žēl.

-   Viņš gāja bojā jūsu dēļ, uz jūsu rokām ir viņa asinis.

Saņemt šo apvainojumu tik drīz pēc Džoraha Mormonta izrunāšanās bija sāpīgi.

-   Viņa asinis ir uz manas māsas un to neģēļu rokām, kuri viņu noslepkavoja. Manas rokas… Tīrions pagrieza rokas un nopētīja plaukstas.

-    Manas rokas arī ir apkaltušas ar vecām asinīm. Vari saukt mani par radinieka slepkavu, nekļūdīsies. Karaļkāvis… arī par to es atbildēšu. Esmu nogalējis mātes, tēvus, brāļadēlus, mīļākās, vīriešus un sievietes, karaļus un maukas. Reiz man dusmas aizdeva kāds dziesminieks, un tas izdzimtenis izvārījās zupā. Bet es nekad neesmu nogalējis nevienu žonglieri, nevienu punduri, un tu nevari mani vainot tajā, kas noticis ar tavu nolāpīto brāli.

Penija paņēma vīna kausu, ko Tīrions bija viņai ielējis, un iešļāca šim sejā. "Gluži kā mana mīļā māsiņa." Punduris dzirdēja aizcērtamies kambīzes durvis, taču neredzēja meiteni aizejam. Acīs dedzināja, un visa pasaule bija izplūdusi. "Tiktāl par iedraudzēšanos."

Tīrionam Lanisteram bija maza pieredze attiecībās ar citiem punduriem. Viņa tēvs necieta atgādinājumus par dēla kroplību, un kumēdiņu rādītāju trupām, kurās bija kāds mazais cilvēciņš, ātri vien tapa skaidrs, ka jāturas tālāk no Lanisportas un Rūdas klintīm, lai neriskētu izsaukt Tīvina dusmas. Paaudzies Tīrions dzirdēja ļaudis stāstām par punduri nerru Dornes valdnieka Foulera galmā, par punduri mestru, kurš kalpoja Pirkstos, un kādu punduri starp Klusējošajām māsām, taču nekad nejuta nepieciešamību kādu no viņiem uzmeklēt. Viņa ausis sasniedza arī mazāk ticams stāsts par punduri raganu, kas mājoja kādā kalnā upes zemēs, un Karaļa ostā sastopamu punduri mauku, kura bija pazīstama ar to, ka kopojās ar suņiem. Par pēdējo viņam pastāstīja paša māsa, kura piedevām vēl piedāvāja viņam sameklēt kuci, kas meklējas, lai viņš varētu to iemēģināt. Kad Tīrions pieklājīgi apvaicājās, vai Serseja domājusi pati sevi, šī iešļāca viņam sejā kausu vīna. "Atceros, ka tas bija sarkanvīns, bet šis ir zeltainais." Tīrions slaucīja seju piedurknē. Acīs joprojām koda.

Viņš nesatika Peniju līdz pat dienai, kad uznāca vētra.

lajā rītā sāļais gaiss gūlās pār jūru mierīgs un smags, taču rietumos debesis bija ugunīgi sarkanas un tās izraibināja zemu mākoņu švīkas košākas par Lanisteru purpursarkano. Jūrnieki steidza nostiprināt lū kas, nostiept virves, notīrīt klāju un piesiet visu, kas vēl nebija piesiets.

-  Nākts likts vējš, viens no viņiem brīdināja. Bezdegunis labāk iet lejā.

Tīrions atcerējās vētru, ko bija piedzīvojis, šķērsojot šauro jūru kā

klājs lēkāja zem kājām, cik pretīgi krakšķēja kuģis, viņš atminējās vīna un vēmekļu garšu.

-   Bezdegunis paliks tepat.

Ja punduris dieviem bija vajadzīgs, tad viņš labāk noslīks nekā nosmaks, aizrijoties ar saviem vēmekļiem. Barkasa audekla bura vējā lēni viļņojās kā akots milzīga zvēra kažokā, kad tas noskurinās pēc ilgas gulēšanas, bet tad vienā mirklī tā piepūtās ar tik pēkšņu plakšķi, ka visi, kas bija uz klāja, pagrieza galvas.

Vēji dzina barkasu uz priekšu tālu nost no izvēlētā kursa. Aiz muguras asinssarkanās debesīs čupās drūzmējās melni mākoņi. Rīta cēliena vidū rietumpusē sāka plaiksnīt zibens, kam sekoja tāli pērkona dārdi. Jūra kļuva raupjāka, tumši viļņi triecās pret "smirdīgā pārvaldnieka" korpusu. Ap to laiku jūrnieki sāka ritināt lejā buru. Tīrions pinās visiem pa kājām, tāpēc pārvācās uz priekšējo klāju, notupās un izbaudīja auksto lietus dušu uz vaigiem. Barkass šūpojās augšup un lejup, tas slējās pakaļkājās jestrāk par jebkuru zirgu, pacēlās katra viļņa galotnē un krita spraugās starp tiem, izdrebinot vīrelim visus kaulus. Un vienalga labāk bija tur, augšā, no kurienes visu varēja redzēt, nekā lejā, smacīgajā kajītē.

Kad vētra beidzās, jau bija iestājies vakars un Tīrions Lanisters bija izmircis līdz apakšbiksēm, tomēr savā ziņā jutās pacilāts… un vēl pacilātāks vēlāk, kad atrada Džorahu Mormontu kajītē piedzērušos guļam vēmekļu peļķē.

Pēc vakariņām punduris aizkavējās kambīzē un kopā ar kuģa pavāru ar pāris glāzītēm melnā ruma atzīmēja to, ka palicis dzīvs. Pavārs bija liela auguma netīrs volantiešu lempis, kurš Rietmalas kopējā valodā prata vienu vārdu "izdrāzt", taču lieliski spēlēja sīvasi, sevišķi, kad bija piedzēries. Tajā vakarā viņi izspēlēja trīs partijas. Tīrions pirmo vinnēja, abas pārējās zaudēja, bet pēc tam nolēma, ka ir jau gana, un izgāja uz klāja, lai izvēdinātu galvu no ruma un ziloņiem.

Uz priekšējā klāja, kur parasti sīrs Džorahs, blakus pretīgajam, izpuvušajam koka tēlam atspiedies pret reliņiem, raudzījās melnajā jūrā, viņš sastapa Peniju. No mugurpuses viņa izskatījās maza un ievainojama kā bērns.

Tīrions negribēja viņu sabiedēt, taču bija jau par vēlu meitene viņu bija sadzirdējusi.

-   Hugors Kalns!

-   Ja tev tā labpatīk. Mēs taču abi zinām, kā mani sauc. Atvainojos, ka iztraucēju. Iešu prom.

-   Nē. Penijai bija bāla un skumja seja, taču neizskatījās, ka viņa būtu raudājusi. Es arī atvainojos par vīnu. Ne jau jūs nokāvāt manu brāli un to nabaga večuku Tīrošā.

-   Man toties bija zināma loma, lai ari neapzināti.

-   Man viņa ļoti pietrūkst brāļa. Es…

-   Saprotu. Viņš iedomājās par Džeimiju. "Uzskati, ka tev paveicies. Tavs brālis gāja bojā, pirms paguva tevi nodot."

-   Man likās, ka gribu mirt, viņa turpināja, bet šodien, kad uznāca vētra, es iedomājos, ka kuģis var nogrimt, un… es…

-    Tu saprati, ka tomēr gribi dzīvot. "Man arī ir gadījies būt tādā situācijā. Mums tomēr ir šis tas kopīgs."

Meitenei bija šķībi zobi, tāpēc viņa kautrējās smaidīt, bet šoreiz viņa pasmaidīja.

-   Vai tiešām jūs izvārījāt dziesminieku zupā?

-   Kas? Es? Nē, es neprotu gatavot ēdienus.

Penija iesmējās, un tie bija smiekli kas piedienēja jaukai, jaunai meitenei… septiņpadsmit, astoņpadsmit, bet ne vairāk kā deviņpadsmit gadu vecumā.

-   Ko tas dziesminieks izdarīja?

-    Sacerēja dziesmu par mani. "Tā bija tam slepenais dārgums, tā bija tam spožums un posts. Pat amata ķēde un pilis bij’ nieks pret šīs meitenes skūpstu." Savādi, cik ātri viņam atmiņā atausa vārdi. Varbūt tie nemaz nebija viņu pametuši? "Jo rokas no zelta ir saltas, bet sievietes plaukstas vai svilst."

-   Tā noteikti bija ļoti slikta dziesma.

-   Ne pārāk. Nekādas "Kastamēras lietavas" tās nebija, bet dažas vietas bija… tā sacīt…

-   Kā tā skanēja?

-   Nē, viņš iesmējās, tev labāk nedzirdēt, kā es dziedu.

-   Man māte mēdza dziedāt, kad bijām bērni mēs ar brāli. Viņa vienmēr teica, ka nav svarīgi, kāda ir balss. Galvenais ir, lai dziesma patiktu.

-   Vai viņa bija…

-   Mazais cilvēks? Nē, bet tēvs gan bija. Viņu paša tēvs pārdeva verdzībā, kad viņš bija trīs gadus vecs, taču viņš izauga par tik slavenu kumēdiņu rādītāju, ka varēja sev izpirkt brīvību. Viņš ceļoja pa visām brīvpil sētām un Rietmalu. Senpilsētā viņš tika iesaukts par Lēkātāju.

"Protama lieta." Tīrions pat aci nepamirkšķināja.

-    Tagad viņš jau ir miris, Penija stāstīja tālāk. Māte arī. Opo… viņš man bija vienīgais ģimenes loceklis, un tagad nav arī viņa. Viņa pagrieza galvu un skatījās pāri jūrai. Ko es tagad darīšu? Uz kurieni iešu? Es neprotu nekādu amatu, es protu tikai cīnīties izrādē, un tam ir vajadzīgi divi.

"Nē," Tīrions nodomāja, "Tas nav priekš manis, nemaz neprasi. Pat neiedomājies."

-   Sameklē kādu bāreni, viņš ierosināja.

-    To cīkstēšanos ierosināja tēvs. Viņš pat apmācīja pirmo cūku, bet, kad viņš jau bija pārāk slims, lai jātu, viņa vietā stājās Opo. Es vienmēr esmu jājusi uz suņa. Mēs to Brāvosā parādījām Jūras pavēlniekam, un viņš ļoti gardi smējās, bet pēc tam pasniedza mums katram… lielu dāvanu.

-   Vai mana māsa jūs atrada tur Brāvosā?

-   Jūsu māsa? meitene saminstinājās.

-   Karaliene Serseja.

-   Viņa nē… Penija papurināja galvu. Mūs Pentosā uzmeklēja kāds vīrietis, Osmunds. Nē, Osvalds kaut kā tā. Ar viņu tikās Opo, nevis es, un Opo arī visu nokārtoja. Brālis vienmēr zināja, kur doties tālāk.

-   Tagad mēs tālāk dodamies uz Mīrīnu.

-    Jūs gribējāt teikt: uz Kārtu, viņa apveltīja Tīrionu ar apjukuma pilnu skatienu. Mēs braucam uz Kārtu, uz Jaunās Gisas līci.

-    Uz Mīrīnu. Varēsi parādīt Pūķu Karalienei, kā tu jāj uz suņa, un braukt mājās ar tik daudz zelta, cik pati sver. Sāc cītīgāk ēst, lai esi glīta un apaļa, kad vajadzēs rādīties gaišībai.

-    Viena es varu jāt vienīgi uz riņķi, Penija pat nepasmaidīja. Un, ja arī karalienei tas šķitīs smieklīgi, ko es darīšu pēc tam? Mēs nekad ilgi nepalikām vienā vietā. Kad cilvēki mūs redz pirmo reizi, tad smejas, smejas, bet ceturtajā vai piektajā reizē viņi jau zina, kas būs tālāk. Pēc tam viņi vairs nesmejas, un mums jādodas uz citu vietu. Visvairāk var nopelnīt lielajās pilsētās, lai gan man vislabāk patīk mazās pilsētiņas. Tādās vietās ļaudīm sudraba nav, taču viņi mūs sauc pie sava galda, mums visur līdzi iet bērni…

"Tas ir tāpēc, ka viņi savos piemīztajos miestos nekad nav redzējuši pundurus," Tīrions nodomāja. "Tās nolāpītās žurkas skrietu pakaļ arī divgalvainai kazai, ja tāda tur parādītos. Bet, kad tā apniktu, viņi to nokautu vakariņām." Tomēr punduris negribēja kārtējo reizi saraudināt meiteni.

-            Dinerīsai ir plaša sirds un cēla daba. Tieši tas viņai bija vajadzīgs.

-   Gan jau viņa atradīs tev vietu savā galmā drošu vietu, kur mana māsa netiks klāt.

-   Un jūs arī tur būsiet? Penija atkal pagriezās pret Tīrionu.

"Ja vien Dinerīsa neizdomās, ka viņai vajag kādu nieku Lanisteru asi ņu, lai atmaksātu par Tārgārjenu asinīm, ko izlēja mans brālis."

-   Būšu.

Pēc šis sarunas punduru meitene uz klāja bija redzama biežāk. Nākamās dienas pēcpusdienā, kad gaiss bija iesilis un jūra mierīga, Tirions satika viņu ar visu cūku.

-   Viņu sauc par Skaistulīti, Penija bikli iepazīstināja.

"Cūka Skaistule un meitene Penija," viņam ienāca prātā. "Kādam par to būs jāatbild." Penija iedeva Tlrionam dažas zīles, un viņš pacienāja Skaistulīti no rokas. "Neiedomājies, ka es nesaprotu, ko tu gribi panākt, skuķi," viņš nodomāja. Cūka nošņaukājās un iekviecās.

Drīz viņi sāka maltītes ieturēt kopā reizēm viņi kambīzē bija divi vien, citreiz tur bija arī Mokoro sargi. "Pirksti," tā Tīrions viņus sauca, jo tie bija Ugunīgās rokas viri un viņi bija pieci. Penija par to smējās, un viņas smiekli bija patīkami, lai arī ne tik ļoti, lai Tīrions gribētu tos dzirdēt bieži. Viņas brūces vēl bija svaigas, sēras ļoti dziļas.

Nepagāja ilgs laiks, un viņa sāka saukt kuģi par Smirdīgo pārvaldnieku, taču kļuva pūcīga, kad Tīrions viņas Skaistulīti iesauca par Speķi. Lai izpirktu savu vainu, Tīrions centās iemācīt meitenei spēlēt sīvasi, taču ātri vien aptvēra, ka tas ir tukšs numurs.

-   Nē, viņš atgādināja vai duci reižu, lido pūķi, nevis ziloņi.

Tajā pašā vakarā viņa tiešiem vārdiem pajautāja, vai Tīrions negribētu ar viņu pacīkstēties, un tikai vēlāk viņš atskārta, ka "pacīkstēties" varbūt nemaz nenozīmēja cīkstēšanos. Viņš vienalga būtu atteicies, tikai droši vien ne tik strupi.

Atgriezies kajītē, kur mitinājās kopā ar Dzorahu Mormontu, Tīrions stundām ilgi grozījās guļamtīklā, te iesnauzdamies, te pamozdamies. Sapņos viņam pretī no miglas stiepās pelēkas akmens rokas un kāpnes, kas veda augšup pie tēva.

Beigu beigās viņam apnika vārtīties un viņš izgāja uz klāja paelpot svaigu gaisu. Selaesori Qhoran lielā, svītrainā bura uz nakti bija saritināta, un uz klājiem gandrīz neviena nebija. Tikai viens no kapteiņa palīgiem stāvēja uz pakaļējā klāja un kuģa vidū Mokoro sēdēja pie ogļu pannas, raudzīdamies sīkajās liesmiņās, kas rotājās oglēs.

Bija redzamas vien spožākās zvaigznes, un visas rietumu pusē. Ziemeļaustrumos debesīs kvēloja neskaidra asinssarkana blāzma. Tīrions vēl nekad nebija redzējis tik lielu mēnesi tas bija milzīgs un pietūcis, turklāt likās, ka tas aprijis sauli un drudža murgos pamodies. Tā dvī ņubrālis peldēja jūrā kuģim nopakaļ un sarkani mirgoja ar katru vilni.

-   Kas tagad par stundu? punduris pajautāja Mokoro. Tas taču nevar būt saullēkts, ja vien austrumi nav pārvietoti. Kāpēc debesis ir sarkanas?

-   Virs Valīrijas debesis vienmēr ir sarkanas, Hugor Kalns.

Tīrionam pār muguru pārskrēja šermuļi.

-   Vai mēs tai esam tuvu?

-   Tuvāk, nekā mūsu jūrniekiem gribētos, Mokoro dobjā balsī atbildēja. Vai jūs Rietmalā zināt teiksmas?

-   Zinu, ka jūrnieki mēdz teikt: katrs, kurš ierauga tās krastus, ir nāvei nolemts. Viņš pats gan tādām pasakām neticēja un viņa tēvocis arī ne. Kad Tīrionam bija astoņpadsmit gadu, Gerions Lanisters devās uz Valīriju cerībā atgūt Lanisteru dzimtas seno, pazaudēto zobenu un dažus citus dārgumus, kas varēja būt pārcietuši iznīcību. Tīrions ārkārtīgi gribēja doties viņam līdzi, taču tēvs ceļojumu nosauca par "stulbeņa centieniem" un aizliedza dēlam tajā piedalīties.

"Var jau būt, ka viņam bija taisnība." Jau bija pagājuši gandrīz desmit gadi kopš Smejošās lauvas aizbraukšanas, taču Gerions tā arī nebija pārradies. Vīri, kurus Tīvins sūtīja viņu meklēt, pēdas izsekoja līdz Volantei, kur puse jūrnieku viņu bija pametuši, un viņš to vietā bija nopircis vergus. Neviens brīvs vīrs nebija pierunājams labprātīgi kāpt uz kuģa, kura kapteinis atklāti paziņo, ka grasās doties uz Kūpošo jūru.

-   Tātad tās ugunis, ko redzam, ir mākoņos atspoguļotas Četrpadsmit liesmas?

-   Četrpadsmit vai četrpadsmit tūkstoši… kurš gan uzdrīkstēsies tās saskaitīt? Mirstīgajam nav labi ilgi skatīties tajās liesmās, draugs. Tās ir cēlušās no dieva dusmām, un neviena mirstīgo radīta liesma tām nespēj līdzināties. Mēs, cilvēki, esam sīkas radībiņas.

-   Viens otrs ir mazāks par citiem. "Valīrija." Stāvēja rakstīts, ka Iznīcības dienā ikviens kalns piecsimt jūdžu attālumā esot sašķēlies gabalos un piešķiedis debesis ar pelniem, dūmiem, uguni un tik karstu dvesmu, ka aprīti tikuši pat pūķi. Zemē atvērušās milzīgas plaisas, kas aprijušas pilis, tempļus un pat veselas pilsētas. Ūdens ezeros uzvārījies un pārvērties skābē, kalni uzsprāguši, ugunīgas strūklakas spļāvušas kausētu akmeni tūkstoš pēdu augstumā, no sarkaniem mākoņiem lijis pūķstikla un pūķu melno asiņu lietus, bet ziemeļos zeme saplaisājusi un iegruvusi un tajās vietās nikni iebrāzusies jūra. Vislepnākā pilsēta pasaulē bija pazudusi vienā mirklī, tās izslavētā impērija izgaisusi vienā dienā, Garās vasaras zemes pārogļojušās, applūdušas un nogrimušas. "Impērija, kas būvēta uz asinīm un liesmām. Ko valīrieši sēja, to arī nopļāva." Vai mūsu kapteinis grasās pārbaudīt lāsta patiesumu?

-   Mūsu kapteinis labprātāk kuģotu piecdesmit līgas tālāk jūrā, drošā attālumā no nolādētā krasta, bet es liku viņam ieturēt taisnāko kursu. Dinerīsu meklē arī citi.

"Grifs ar savu jauno princi." Vai visas baumas par Zelta brālības došanos uz rietumiem varēja būt izdomātas? Tīrions kaut ko vēl gribēja piebilst, taču pārdomāja. Izskatījās, ka pravietojumā, kas vadīja sarkanos priesterus, bija vieta tikai vienam varonim, un vēl viens Tārgārjens viņiem tikai sajauktu galvu.

-   Vai tu tos citus redzi liesmās? Lanisters piesardzīgi pavaicāja.

-     Fikai viņu ēnas, Mokoro sacīja. Un galvenokārt vienu gara auguma, nekrietnu, ar vienu melnu aci un desmit garām rokām, kurš kuģo pa asiņu jūru.

BRENS

Pusmēness bija plāns un ass kā naža asmens. Bāla saule uzausa, norietēja un uzausa no jauna. Vējā sačukstējās sarkanas lapas.

Tumši mākoņi pildīja debesis un vilkās uz vētru. Noplaiksnīja zibens, nogranda pērkons, miroņi melnām rokām un koši zilām acīm mīņājās ap plaisu kalna nogāzē, taču iekšā netika. Zem kalna sejaskoka tronī sēdēja staigāt nespējīgais zēns un tumsā klausījās čukstos, bet kraukļi tipināja augšup lejup viņam pa rokām.

"Tu nekad nestaigāsi," trejacainā vārna tika solījusi, "toties tu varēsi lidot." Reizēm no dzīlēm atlidoja šurp dziesmas skaņas. "iMežabērni" tā vecā auklīte sauca dziedātājus, lai gan viņi paši patiesajā mēlē, ko neviens cilvēks neprata, sauca sevi par "tiem, kas dzied zemes dziesmu". Tiesa, šajā valodā prata sarunāties kraukļi. Viņu mazās melnās ačeles bija noslēpumu pilnas, un viņi uzķērca zēnam un knāba miesā ik reizi, kad izdzirda dziesmas.

Mēness bija pilns un trekns. Zvaigznes ripinājās pāri melnajām debesīm. Lietus sasala līstot, un koku zari no ledus svara krakšķēja. Brens ar Mīru bija piemeklējuši vārdus tiem, kuri dziedāja zemes dziesmu: Osis, Lapa, Atsvars, Melnais Duncis, Sniegmate un Ogle. Lapa teica, ka viņu īstie vārdi esot pārāk gari cilvēka izloksnei. Kopējā valodā runāja tikai viņa, tāpēc pārējo domas par saviem jaunajiem vārdiem Brenam nekad nebija lemts uzzināt.

Salīdzinājumā ar asinis stindzinošo aukstumu aiz Mūra alās bija patīkami silts. Ja no klints izlīda vēsums, dziedātāji iekūra uguni un to patrieca. Tur, lejā, nebija ne vēja, ne sniega, ne ledus, ne miroņu, kas

snaiksta rokas, vien sapņi, sveču gaisma un kraukļu skūpsti. Un čuksti tumsā.

Dziedātāji viņu sauca par pēdējo zaļreģi, bet Brena sapņos viņš vēl aizvien bija trejacainā vārna. Kad Mira apvaicājās pēc viņa īstā vārda, zaļreģis izdvesa šaušalīgu skaņu, kas laikam bija smiekli.

-    Kad es vēl biju veikls, man bija daudz vārdu, bet arī man reiz ir bijusi māte un viņa mani pie savas krūts nosauca par Brindenu.

-   Man ir tēvocis Brindens, Brens ieminējās. Taisnību sakot, viņš ir manas mātes tēvocis viņu sauc par Brindenu Melno Zivi.

-    Iespējams, tavs tēvocis ticis nosaukts par godu man. Šad tad ar Brindeniem tā gadās, lai gan nu vairs ne tik bieži kā agrāk. Cilvēki aizmirst. Atceras vienīgi koki. Viņš runāja tik klusi, ka Brens bija spiests piepūlēt dzirdi.

-    Viņš pa lielākai daļai ir pārvērties kokā, paskaidroja dziedātāja, kuru Mīra bija iesaukusi par Lapu. Viņš ir nodzīvojis daudz garāku mūžu, nekā vajadzētu, un tomēr viņš vēl ir te mūsu, jūsu un cilvēku valstības dēļ. Viņa miesā ir palicis pavisam maz spēka. Viņam ir tūkstotis un viena acs, bet jāredz ir ļoti daudz. Gan tu kādu dienu sapratīsi.

-   Ko es sapratīšu? Brens pēc tam jautāja Rīdiem, kad viņi atnāca ar spoži degošām lāpām rokās, lai zēnu no lielās alas aiznestu uz mazo kambari, kur dziedātāji viņiem bija iekārtojuši guļvietas. Ko atceras koki?

-     Veco dievu noslēpumus, paskaidroja Džodžens Rīds. Ēdiens, uguns un atpūta viņam bija palīdzējuši atgūties pēc ceļojumā pārciestajām grūtībām, bet tagad viņš likās skumjāks, nopietnāks, ar nogurušu, nemierīgu skatienu. To, ko zināja pirmļaudis un tagad ir aizmirsuši Ziemmalā… Bet ne pie dabas mēs purvos dzīvojam tuvāk zaļajai pasaulei un atceramies. Zeme un ūdens, māls un akmens, ozoli, gobas un vītoli tie bija te pirms mums visiem un paliks, kad mūsu vairs nebūs.

-   Arī tu, Mīra piebilda, un Brens saskuma.

"Bet ja nu es negribu palikt, kad jūsu vairs nebūs?" viņš gandrīz pavaicāja, taču atstāja šos vārdus nepateiktus. Viņš bija gandrīz pieaudzis vīrs, tāpēc negribēja, lai Mīra domātu, ka viņš ir pinkšķis.

-   Varbūt jūs arī varat kļūt par zaļreģiem? viņš ieminējās.

-   Nē, Bren, tagad noskuma Mīra. Dzert no zaļās strūklakas, esot mirstīgā miesā, uzklausīt lapu čukstus un redzēt tā, kā redz koki un dievi, ir lemts vien dažiem, Džodžens atteica. Vairums cilvēku nav tik svētīti. Dievi man ir devuši tikai zaļos sapņus, un mans uzdevums bija atvest tevi šurp. Mans darbs nu ir padarīts.

Mēness bija kā melns caurums debesīs. Vilki mežā gaudoja un sniegā ošņāja pēc miroņu pēdām. No pakalna nogāzes, spalgi ķērkdams kara saucienus un plivinādams melnos spārnus pāri baltajai pasaulei, pacēlās kraukļu karapulks. Sarkana saule uzlēca, norietēja un uzlēca atkal, krāsojot sniegu visos sārtajos toņos. Zem kalna Džodžens bija iegrimis pārdomās, Mīra raizējās un Hodors klīda pa ejām ar zobenu labajā un lāpu kreisajā rokā. Vai varbūt tur klīda Brens?

"Nevienam tas nav jāzina."

Lielā ala, kas atvērās bezdibeņa malā, bija melna kā piķis, kā darva, pat melnāka par kraukļu spalvām. Gaisma tur iezagās kā nelūgts un negaidīts iebrucējs un tūdaļ atkal izzuda ugunskuri, sveces un niedres dega tikai īsu brīdi, un tad to īsais mūžs beidzās.

Dziedātāji bija pagatavojuši Brenam pašam savu troni līdzīgu tam, kādā sēdēja Brindens, no sarkanbalta sejaskoka, kura nokaltušie zari bija savijušies ar dzīvām saknēm. Viņi bija nolikuši troni lielajā alā pie paša bezdibeņa, kur melnajā gaisā atbalsojās tālu lejā tekošā ūdens skaņas. Sēdeklis bija tapsēts mīkstām pelēkām sūnām, kam pāri bija uzsegtas siltas zvērādas.

Tā nu Brens tur sēdēja un klausījās sava skolotāja piesmakušajos čukstos.

-     Nekad nebaidies no tumsas, Bren. Viņa vārdus pavadīja tikko dzirdama koka un lapu čabēšana, jo skolotājs pagrieza galvu. Visspēcīgākie koki sakņojas vistumšākajās zemes vietāsj Tumsa būs tavs apmetnis, tavs vairogs, tavs mātes piens. Tumsa tevi darīs stipru.

Pusmēness bija plāns un ass kā naža asmens. Sniegpārslas bez skaņas krita uz priežu un sekvoju baltajiem apmetņiem. Kupenas bija tik dziļas, ka aizsedza ieeju alās ar baltu sienu un Vasariņš dabūja rakties tai cauri, lai tiktu ārā pie sava bara un pamedītu. Brens tajā laikā nebija ar vilkiem kopā pārāk bieži, taču reizēm naktīs noskatījās uz viņiem no augšas.

Lidot bija vēl labāk nekā kāpelēt.

Iemiesoties Vasariņā bija kļuvis tikpat viegli kā reiz, kad viņš vēl nebija lauzis muguru, uzvilkt bikses. Apmainīt savu miesu pret kraukļa naksnīgi melnajām spalvām bija grūtāk, bet ne tik grūti, kā viņš bija dzirdējis esam. Katrā ziņā ar šiem kraukļiem grūti nebija.

-   Neiejāts ērzelis slejas pakaļkājās un spārdās, kad cilvēks mēģina tam uzsēsties mugurā, un kož rokā, kas cenšas tam ielikt zobos laužņus, Brindens sacīja, taču zirgs, kurš pazīst vienu jātnieku, pieņems arī citu. Jauns vai vecs, tie putni visi ir iejāti. Izvēlies kādu un lido.

Viņš izvēlējās vienu kraukli, izvēlējās citu, bet nekas nesanāca., taču trešais krauklis vēroja viņu vērīgām melnām acīm, pielieca galvu, ieķērcās, un pēkšņi ne vairs zēns skatījās uz kraukli, bet jau krauklis skatījās uz zēnu. Upes dziesma pēkšņi kļuva skaļāka, lāpas dega spožāk nekā iepriekš, gaisā vējoja daudz svešādu smaržu. Brens gribēja kaut ko teikt, taču atskanēja tikai ķērciens, savukārt pirmais lidojums beidzās ar ietriekšanos sienā, un zēns atjēdzās pats savā slimajā ķermenī. Krauklim nekas ļauns nebija noticis. Tas pielidoja klāt un nosēdās Brenam uz rokas, tāpēc zēns noglāstīja putna spalvas un atkal iemiesojās putnā. Drīz vien viņš jau lidinājās pa alu, izvīdams lokus starp garajiem akmens ilkņiem, kas karājās pie griestiem, pat pārlaidās pāri bezdibenim un nolaidās tā saltajās melnajās dzīlēs.

Tad viņš aptvēra, ka nav viens.

-   Krauklī bija vēl kāds, viņš sacīja valdniekam Brindenam, kad bija atgriezies pats savā ādā. Kāda meitene, es viņu jutu.

-   Tā ir sieviete no tiem, kuri dzied zemes dziesmu, skolotājs atbildēja. Viņa sen jau ir mirusi, taču daļa no viņas vēl dzīvo krauklī tāpat arī daļa tevis paliktu Vasariņā, ja tavai zēna miesai rīt būtu jāmirst. Tā ir dvēseles ēna. Viņa tev neko ļaunu nedarīs.

-   Vai visos putnos ir iemiesojušies dziedātāji?

-    Visos, Brindens atteica. Tieši dziedātāji iemācīja pirmļaudīm sūtīt vēstules ar kraukļiem… tikai tajos laikos putni prata runāt. Koki atceras, bet cilvēki aizmirst, tāpēc tagad viņi raksta vēstules uz pergamenta un piesien tās pie kājām putniem, kuru miesā paši nekad nav bijuši.

Brens atcerējās, ka vecā auklīte tika stāstījusi to pašu pasaku, bet Robs, kad viņš pajautāja, vai tā ir taisnība, smiedamies atvaicāja, vai Brens ticot arī gnomiem. Zēns vēlējās, kaut blakus būtu Robs. "Es viņam pastāstītu, ka protu lidot, bet viņš man neticētu, un tad es viņam to parādītu. Varu saderēt, ka arī viņš iemācītos lidot viņš, Ārija un Sansa, pat mazais Rikons un Džons Sniegs. Mēs visi varētu kļūt par kraukļiem un dzīvot mestra Lūvina putnu novietnē."

Bet tas bija tikai muļķīgs sapnis. Reizēm Brenam ienāca prātā, vai gadījumā tas viss nav sapnis. Varbūt viņš bija sniegā iemidzis un sapņoja, ka atrodas drošā, siltā vietā. "Tev jāpamostas," viņš sev teica, "tev jāpamostas tūdaļ pat, citādi tu sapņosi līdz pat nāvei." Pāris reizes viņš sev pamatīgi ieknieba, bet vienīgais rezultāts bija sāpoša roka. Sākuma viņš centās skaitīt dienas, atzīmējot, kad pamodies un licies gulēt, bet pazemē gulēšana un pamošanās savā ziņā saplūda kopā. Sapņi kļuva par

mācībām, mācības par sapņiem, viss notika uz līdzenas vietas vai arī nenotika nemaz. Viņš to visu darīja vai tikai sapņoja?

-   Par veidmaini piedzimst tikai viens cilvēks no tūkstoša, Brindens ieteicās kādu dienu pēc tam, kad Brens bija iemācījies lidot, un tikai viens veidmainis no tūkstoša var kļūt par zaļreģi.

-    Man likās, ka zaļreģi ir mežabērnu burvji, Brens sacīja. Es gribēju teikt: dziedātāju burvji.

-    Savā ziņā tā arī ir. Tiem, kurus tu sauc par mežabērniem, acis ir dzeltenas kā saule, bet pa retam piedzimst kāds ar asinssarkanām vai sūnu zaļām acīm. Tā dievi iezīmē tos, kuri ir saņēmuši spējas. Izredzētie nav spēcīgi, un viņu gaitas uz zemes ir īsas, jo katrai dziesmai ir arī otra puse. Taču, kļūstot par kokiem, viņi dzīvo ilgi. Tūkstošiem acu, simtiem ādu, gudrība tik dziļa kā senu koku saknes. Zaļreģi.

Brens to nesaprata, tāpēc apvaicājās Rīdiem.

-   Vai tev patīk lasīt grāmatas, Bren? Džodžens jautāja.

-    Atsevišķas grāmatas. Man patīk stāsti par kaujām. Manai māsai Sansai patika grāmatas par bučošanos, bet tās ir dumjas.

-     Lasītājs līdz savai nāvei izdzīvo tūkstošiem mūžu, Džodžens skaidroja. Cilvēks, kas grāmatas nelasa, tikai vienu. Meža dziedātājiem grāmatu nav. Nav arī tintes, nav pergamentu, nav rakstu valodas. Tā vietā viņiem ir koki un vissvarīgākie ir sejaskoki. Nomirstot viņi iemiesojas kokos, to lapās, stumbros un saknēs, tāpēc koki atceras visas dziesmas un buramvārdus, stāstus un lūgšanas visu, ko viņi zina par šo pasauli. Mestri teiks, ka sejaskoki ir svēti vecajiem dieviem, taču dziedātāji ir pārliecināti, ka tie ir vecie dievi. Dziedātāji nomirstot kļūst par daļu no dievības.

-   Viņi grasās mani nogalēt? Brens iepleta acis.

-   Nē, Mīra atbildēja. Džodžen, tu viņu biedē.

-   Viņam ne par ko nav jābaidās.

Mēness bija pilns un trekns. Vasariņš lauzās cauri klusumā grimstošam mežam kā gara pelēka ēna, kas pēc katrām medībām kļuva arvien kalsnāka, jo dzīvs medījums nekur nebija atrodams. Alas ieeja vēl arvien bija aizsargāta, tāpēc miroņi iekšā netika. Sniegs gandrīz visus bija apracis, taču tie turpat vien bija paslēpušies un sasaluši tie gaidīja. Viņiem bija piebiedrojušies jauni miroņi, kas reiz bija vīri, sievas un bērni. Uz kailajiem brūnajiem koku zariem tupēja miruši kraukļi, cauri krūmiem lauzās milzīgs izkaltis sniega lācis. Puse galvas tam bija atrauta un, cauri vīdēja galvaskauss Vasariņš ar savu baru to bija saplosījuši gabalos.

Pēc tam viņi to rija, lai arī gaļa bija sapuvusi un gandrīz sasalusi, turklāt kustējās, kamēr viņi to ēda.

Zem kalna ēdiena pietika tur auga simtiem dažādu veidu sēnes un melnajā upē dzīvoja aklas baltas zivis, kas pagatavotas garšoja tikpat labi kā tās, kam bija acis. No kazām, kas kopā ar dziedātājiem dzīvoja alās, bija siers un piens, bet garās vasaras laikā bija iekrātas auzas, mieži un žāvēti augļi. Gandrīz katru dienu viņi ēda sautējumu no kviešu putraimiem, sīpoliem un gaļas gabaliņiem. Džodžens domāja, ka tā ir vāveres gaļa, taču Mīra zināja teikt, ka tā esot žurka. Brenam bija vienalga tā bija gaļa un garšoja labi, turklāt bija izsautēta mīksta.

Alās laiks neeksistēja, tās bija plašas un klusas. Tās par mājām sauca vairāk nekā sešdesmit dzīvu dziedātāju, alas glabāja tūkstošiem mirušo dziedātāju kaulu un stiepās dziļi zem dobā kalna.

-   Cilvēkiem nav te jāklaiņo, Lapa aizrādīja. Upe, kuru jūs dzirdat, ir strauja, tumša un tek dziļāk, dziļāk uz jūru bez saules. Tur ir ejas, kas stiepjas vēl dziļāk bezdibenīgas bedres, pēkšņas šahtas un aizmirstas takas, kas ved uz pašu zemes centru. Pat mūsu ļaudis tās visas nav izpētījuši, un mēs te dzīvojam jau tūkstošiem jūsu, cilvēku, gadus.

Lai arī septiņu valstību cilvēki viņus sauca par mežabērniem, Lapa un visi pārējie bērniem nepavisam nelīdzinājās. Mazi, gudri meža cil vēcini tas būtu tuvāks apzīmējums. Viņi bija mazi salīdzinājumā ar cilvēkiem kā vilki salīdzinājumā ar dižvilkiem, bet tas nenozīmēja, ka vilki būtu kucēni. Viņu miesa bija riekstu brūnumā, raiba kā briežāda, ar gaišākiem plankumiem, un viņiem bija lielas ausis, ar kurām varēja dzirdēt to, ko cilvēki nedzird. Viņiem bija arī lielas acis varenas, zeltai nas kaķa acis, kas labi redzēja tumšajās ejās, kur zēna acis saskatīja vien melnu tumsu. Viņu plaukstām bija tikai trīs pirksti un īkšķis, bet nagu vietā asi, melni plēsoņas nagi.

Un viņi patiešām dziedāja. Viņi dziedāja pareizajā mēlē, tāpēc Brens nesaprata ne vārda, taču viņu balsis bija skaidras kā ziemas gaiss.

-   Kur ir visi pārējie? Brens reiz jautāja Lapai.

-   Aizgājuši zemē, viņa atbildēja. Aizgājuši akmeņos, kokos. Pirms pirmļaužu ierašanās mūsu mājas bija visa zeme, ko jūs saucat par Riet malu, bet pat tolaik mūsu bija maz. Dievi mūs ir aplaimojuši ar ilgu mūžu, bet mazu skaitu, lai mēs nepārņemtu pasauli kā brieži pārņem mežu, kurā nedzīvo vilki. Tas vēl bija laiku rītausmā, kad lēca mūsu sau le. Tagad tā riet, un šī ir mūsu ilgā aiziešana. Gandrīz izzuduši ir ari milži, kuri savulaik bija mūsu posts un mūsu brāļi. Milzu lauvas rietumu

kalnos ir apkautas, vienradži pazuduši, mamutu palikuši vien daži simti.

Dižvilki pārdzīvos mūs visus, taču pienāks arī viņu laiks cilvēku būvētajā pasaulē nav vietas ne viņiem, ne mums.

To sakot, Lapa likās skumja, tāpēc saskuma arī Brens. Tikai vēlāk viņš iedomājās: "Cilvēki nenoskumtu. Cilvēki sadusmotos. Cilvēki ienīstu un zvērētu asiņaini atriebties. Dziedātāji dzied skumjas dziesmas, bet cilvēki karo un nokauj."

Kādu dienu Mīra un Džodžens nolēma doties apskatīt upi, neraugoties uz Lapas brīdinājumu.

-   Es arī gribu iet, Brens pieteicās.

Mīra viņu apveltīja ar drūmu skatienu. Viņa paskaidroja, ka upe atrodas sešsimt pēdas zemāk, pie tās var nokļūt pa stāvām nogāzēm un līkumainām ejām, turklāt pēdējais ceļa posms jāveic, rāpjoties pa virvi.

-   Hodors nespēs nokāpt ar tevi uz muguras. Piedod, Bren.

Brens atcerējās tos laikus, kad neviens neprata kāpelēt tik labi kā viņš

-   pat Robs un Džons ne. No vienas puses, viņam gribējās uzkliegt draugiem, lai tie liek viņu mierā, bet, no otras puses, viņam nāca raudiens.

Tomēr Brens bija gandrīz pieaudzis vīrs, tāpēc viņš neteica neko, bet, kad Rīdi bija aizgājuši, iemiesojās Hodorā un sekoja viņiem.

Lielais staļļapuisis vairs nepretojās kā pirmajā reizē, toreiz tornī pie ezera, kad uznāca negaiss. Hodors kā suns, kuram visa nepaklausība izdzīta ar pātagu, ik reizi sarāvās čokurā un paslēpās, kad Brens grasījās viņā iemiesoties. Viņš slēpās dziļi sevī, kur pat Brens netika viņam klāt.

-   Neviens negrib tev darīt pāri, Hodor, viņš klusi teica lielajam bērnam, kura miesu bija pārņēmis. Es tikai gribu uz brīdi atkal kļūt stiprs.

Es tev visu atdošu atpakaļ kā vienmēr.

Neviens nepamanīja, ka viņš iemiesojies Hodorā. Lai sekotu Mīrai un Džodženam, Brenam atlika vien smaidīt, darīt to, kas viņam tiek (

likts, un ik pa brīdim nomurmināt "hodor". Tā nu viņš, laimīgi smaidīdams, gāja tiem līdzi, un nevienam pat prātā neienāca, ka tas ir Brens.

Hodors bieži klīda viņiem nopakaļ, vai tas bija vajadzīgs vai ne, un šoreiz Rīdi pat nopriecājās, ka viņš atnācis. Džodžens itin viegli nolaidās pa virvi, bet pēc tam, kad Mīra ar savu varžu bakstāmo žebērkli noķēra balto aklo zivi un pienāca laiks doties atpakaļ, zēnam sāka trīcēt rokas, un viņš nespēja pa virvi uzrāpties atpakaļ, tāpēc vajadzēja to apsiet viņam ap vidu un likt Hodoram uzvilkt viņu augšā vilkšus.

-   Hodor, Brens bubināja pie katra vilciena. Hodor, hodor, hodor.

Pusmēness bija plāns un ass kā naža asmens. Vasariņš izraka melnu

un apsarmojušu nocirstu roku, kas, kustinot pirkstus, rāpās pa sasalušo

sniegu. Uz tās bija pietiekami daudz gaļas, lai piepildītu tukšo vēderu, un pēc tam dižvilks ķērās apgrauzt kaulus, lai tiktu pie smadzenēm. Tikai tad roka atcerējās, ka ir mirusi.

Brens ēda kopā ar Vasariņu un viņa baru. Kraukļa ādā viņš lidoja kopā ar putniem, saulrietā riņķoja ap kalnu, meklējot ienaidniekus un izbaudot gaisa ledaino pieskārienu. Kā Hodors viņš izpētīja alas. Viņš uzgāja kambarus, pilnus ar kauliem, šahtas, kas iesniedzās dziļi zemes dzīlēs, vietu, kur pie griestiem karājās milzīgu sikspārņu skeleti. Viņš pat pa šauro, izliekto akmens tiltiņu pārgāja pāri bezdibenim un otrā pusē atrada arvien jaunas alas un kambarus. Vienā dziedātāji sēdēja troņos gluži kā Brindens un sejaskoku saknes vijās zem, cauri un ap viņu augumiem. Vairums izskatījās miruši, tomēr viņi atvēra acis un ar skatienu pavadīja lāpas gaismu, kad Brens gāja garām. Viens no viņiem pavēra arī muti ir kā gribētu ko teikt.

-   Hodor, Brens viņam sacīja un juta, kā Hodors savā bedrē sarosās.

Brindens, pa pusei mironis, pa pusei koks, sēdēja sakņu tronī lielajā alā un drīzāk atgādināja rēgainu statuju, kas radīta no šķība koka, veciem kauliem un satrunējušas vilnas. Bālajā sejas juceklī dzīva izskatījās tikai vienīgā sarkanā acs, kas atgādināja pēdējo ogli izdzisušā ugunskurā. To ieskāva izlocījušies zari un sausas baltas ādas skrandas, kas nokarājās no dzeltenā galvaskausa.

Viņa izskats vēl aizvien biedēja Brenu sejaskoka saknes līda iekšā un ārā no viņa savītušās miesas, uz vaigiem dīga sēnes un baltais koka tārps, kas bija izaudzis cauri dobulim, kur kādreiz bija atradusies otra acs. Zēnam labāk patika, ja lāpas bija izdzēstas. Tumsā viņš varēja izlikties, ka Brindens ir trejacainā vārna, kas ar viņu sačukstas, nevis šaušalīgs runājošs mironis.

"Kādā jaukā dienā es kļūšu tāds pats." Šī doma Brenu biedēja. Pietika jau ar to, ka viņš ar savām nekam nederīgajām kājām nespēja pārvieto ties. Vai viņam bija lemts zaudēt arī visu pārējo un aizvadīt mūžu, ļaujot sejaskokam izaugt ķermenim cauri? Lapa skaidroja, ka Brindens dzīvi bu smeļoties kokā viņš neēda un nedzēra. Viņš gulēja, sapņoja, vēroja. "Es gribēju kļūt par bruņinieku," Brens atcerējās. "Es skraidīju, kāpelēju un cīnījos." Tas likās bijis pirms tūkstoš gadiem.

Kas viņš bija tagad? Tikai Brens, slims zēns, Brendons no Stārku nama, zaudētas valstības princis, nodegušas pils valdnieks, gruvešu mantinieks. Viņš bija domājis, ka trejacainā vārna ir burvis gudrs, vecs burvis, kas izārstēs viņa kājas, bet tagad puika aptvēra, ka tie ir bijuši ti

kai dumji, bērnišķīgi sapņi. Esmu jau izaudzis no tādiem niekiem," viņš sev teica. "Tūkstošiem acu, simtiem ādu, gudrība tik dziļa kā senu koku saknes." Tas bija tikpat labi kā kļūt par bruņinieku. "Gandrīz tikpat labi."

Mēness bija kā melns caurums debesīs. Aiz alas sienām pasaule turpināja dzīvot. Aiz alas sienām saule lēca un rietēja, mēness mainījās, gaudoja saltas aukas. Džodžens Rīds māsai par lielu sarūgtinājumu zem kalna kļuva arvien drūmāks un savrupāks. Mīra bieži sēdēja līdzās Brenam pie mazā ugunskura, pļāpāja par šo vai to un glaudīja Vasariņu, kurš gulēja abiem pa vidu, bet viņas brālis viens klejoja pa alām. Reiz, kad diena bija pašā briedumā, Džodžens pat uzrāpās pie alas mutes. Raudzīdamies uz mežu, viņš tur stāvēja stundām ilgi un drebinājās, lai arī bija ietinies zvērādās.

-   Viņš grib uz mājām, Mīra sacīja Brenam. Viņš pat nemēģinās cīnīties ar savu likteni. Viņš apgalvo, ka zaļie sapņi nekad nemelojot.

-    Viņš ir drosmīgs, Brens atbildēja. "Cilvēks var būt drosmīgs vienīgi tad, kad ir nobijies," tēvs viņam reiz senos laikos bija teicis. Tas bija tajā dienā, kad viņi vasaras sniegājā atrada dižvilku kucēnus. Zēns to joprojām atcerējās.

-   Viņš ir muļķis, Mīra iebilda. Es cerēju, ka tad, kad būsim atraduši tavu trejacaino vārnu… tagad es brīnos, kāpēc mēs vispār nācām.

"Manis dēļ," Brens nodomāja.

-   Viņa zaļo sapņu dēļ, Viņš sacīja skaļi.

-   Viņa zaļo sapņu dēļ, Mīra rūgti atkārtoja.

-   Hodor, piebilda Ilodors.

Mīra sāka raudāt.

Brens nevarēja ciest savu kroplību.

-   Neraudi, viņš teica.

Zēns būtu gribējis apskaut meiteni, un cieši turēt skavās, kā māte viņu turēja toreiz Ziemmalā, kad viņš bija savainojies. Viņa bija turpat blakus, dažu pēdu attālumā, bet tik nesasniedzama, it kā viņus šķirtu simt līgas. Lai pieskartos Mīrai, viņam būtu vajadzējis uz rokām vilkties pa zemi un vilkt nopakaļ kājas. Grīda bija raupja un nelīdzena, un šļūkšana būtu lēna, turklāt viņš iedzīvotos skrāpējumos un punos. "Es varētu iemiesoties Hodorā," zēns iedomājās. "Hodors varētu apskaut viņu un noglāstīt muguru." Brenu pārņēma savādas sajūtas, taču viņš vēl joprojām apdomāja šo iespēju, kad Mīra pielēca kājās un aizšāvās tuneļu tumsā. Zēns vēl kādu brīdi dzirdēja viņas soļu, bet tad palika vien dziedātāju balsis.

Pusmēness bija plāns un ass kā naža asmens. Dienas soļoja garām cita pakaļ citai, katra īsāka par iepriekšējo. Naktis kļuva garākas. Saules gaisma nekad neiespīdēja alās zem kalna. Mēness stari nekad neiespīdēja akmens sienās. Pat zvaigznes tur bija svešinieces. Tas viss piedienēja virszemes pasaulei, kur laiks ritēja dzelžainos lokos, kur diena mijās ar nakti un nakts ar dienu.

-   Ir laiks, valdnieks Brindens, paziņoja, un kāda nots viņa balsī lika ledainiem pirkstiem lodāt pa Brena muguru.

-   Laiks kam?

-    Laiks spert nākamo soli. Tev jākļūst kam vairāk par veidmaini un jāiemācās būt par zaļreģi.

-    Koki viņu iemācīs, Lapa noteica. Viņa pamāja ar roku, un uz priekšu panācās baltmatainā dziedātāja, kuru Mīra bija iesaukusi par Sniegmati. Viņai rokās bija sejaskoka bļoda, ko rotāja ducis izgrebtu seju gluži tādas kā sejaskoku stumbros. Tev tas jāizēd, Lapa sacīja un pasniedza Brenam koka karoti.

-   Kas tas ir? zēns nedroši paglūnēja uz bļodu.

-   Sejaskoka sēklu biezenis.

No izskata vien Brenam metās nelabi. Viņš nojauta, ka sarkanās dzīslas bļodā ir sejaskoku sula, tomēr lāpas gaismā tās pārāk atgādināja asinis. Viņš iemērca karoti biezenī un saminstinājās.

-   Vai no tā es kļūšu par zaļreģi?

-   Tavas asinis tevi padarīs par zaļreģi, Brindens paskaidroja. Biezenis līdzēs atmodināt tavas spējas un salaulās tevi ar kokiem.

Brens negribēja precēties ar koku… bet kas gan vēl varēja gribēt tādu kropli? "Tūkstošiem acu, simtiem ādu, gudrība tik dziļa kā senu koku saknes. Zaļreģis."

Viņš ēda.

Biezenis bija rūgtens, lai gan ne tik rūgts kā ozolzīļu biezenis. Pirmo karoti norīt bija visgrūtāk, un viņš gandrīz apvēmās uz līdzenas vietas. Otrais kumoss garšoja labāk, un trešais jau gandrīz vai likās salds. Pārējo viņš izkleksēja itin kāri. Kāpēc viņš bija iedomājies, ka biezenis ir rūgts? Tas garšoja pēc medus, pēc tikko uzkrituša sniega, pēc pipariem, kanēļa un mātes pēdējā skūpsta. Tukšā bļoda izšļuka viņam no rokām un noklabēja pret grīdu.

-   Es sevī nekādu atšķirību nejūtu. Kas būs tālāk?

-   Koki tevi iemācīs, Lapa pieskārās viņa rokai. Koki atceras.

Viņa pacēla roku, un pārējie dziedātāji gāja ārā no alas, citu pēc citas

nopūzdami lāpas. Tumsa sabiezēja un zagās viņiem tuvāk.

-    Aizver acis, teica trejacainā vārna. Izej no savas miesas, kā tu dari, kad iemiesojies Vasariņā, tikai šoreiz iemiesojies koka saknēs. Izej pa tām virszemē, kokos, kas aug uz pakalna, un pasaki man, ko redzi.

Brens aizvēra acis un izgāja no miesas. "Saknēs," viņš prātoja. "Sejaskokā. Kļūsti par koku." Uz mirkli viņš ieraudzīja melnajā mantijā tērpušos alu un izdzirdēja lejā šalcam upi.

Bet tad viņš izrādījās esam mājās.

Valdnieks Edards Stārks dievmežā sēdēja uz akmens pie dziļā melnā dīķa, un bālās sejaskoka saknes vijās tam apkārt kā mezglainas veca vīra rokas. Valdnieks Edards, ielicis klēpī lielo zobenu, ko sauca par Ledu, pulēja tā asmeni ar ievaskotu lupatu.

-   Ziemmala, Brens nočukstēja. Tēvs pacēla galvu.

-   Kas te ir? viņš noprasīja un pagriezās…

…un Brens izbijies metās atpakaļ. Tēvs, melnais dīķis un dievmežs izbalēja un pazuda, un zēns atkal bija alā, kur sejaskoka troņa bālās resnās saknes auklēja viņa locekļus kā māte bērnu. Acu priekšā atdzīvojās lāpa.

-    Pastāsti mums, ko tu redzēji. Lapa pa gabalu izskatījās pēc mazas meitenes, ne vecākas par Brenu vai kādu no viņa māsām, tomēr tuvumā bija redzams, ka viņa ir daudz vecāka. Viņa apgalvoja, ka esot pieredzējusi divsimt gadus.

Brenam bija izkaltusi rīkle, un viņš norija kamolu.

-   Ziemmalu. Es biju Ziemmalā. Redzēju tēvu. Viņš nav miris, nav, es viņu redzēju, viņš ir dzīvs un Ziemmalā.

-   Nē, Lapa atbildēja, viņš ir miris, puisīt. Nemeklē viņu un nemēģini atsaukt no mirušajiem.

-             Bet es viņu redzēju! Brens juta raupjo koku glaužamies pie vaiga.

-   Viņš tīrīja Ledu.

-   Tu redzēji to, ko gribēji redzēt. Tava sirds ilgojas pēc tēva un mājām, tāpēc to tu arī redzēji.

-    Cilvēkam jāsaprot, kā skatīties, lai varētu cerēt kaut ko ieraudzīt, piebilda Brindens. Tu redzēji pagātnes ēnas, Bren. Tu skatījies ar sejaskoka acīm savā dievmežā. Kokam ir citāds laiks nekā cilvēkam. Sejaskoks saprot sauli, zemi un ūdeni, nevis dienas, gadus un gadsimtus. Cilvēkam laiks ir upe. Mēs esam ieslodzīti tās straumē, kas no pagātnes visu laiku vienā virzienā traucas uz tagadni. Koku mūžā ir citādi. Tie izlaiž saknes, aug un mirst vienā un tajā pašā vietā, un šī upe nespēj viņus izkustināt. Ozols ir zīle, un zīle ir ozols. Bet sejaskoks… tūkstoš

cilvēka gadu sejaskokam ir viens mirklis, un caur šiem vārtiem mēs ar tevi varam ielūkoties pagātnē.

-   Bet, Brens ieminējās, viņš mani dzirdēja.

-    Viņš dzirdēja vēja čukstu, lapu čaboņu. Tu nevari ar viņu sarunāties, lai kā tu pūlētos. Es to zinu. Man arī ir savi rēgi, Bren. Brālis, kuru es mīlēju, brālis, kuru es ienīdu, sieviete, kuru es alku. Cauri kokiem es viņus redzu joprojām, bet vēl ne reizi neviens mans vārds nav sasniedzis viņu ausis. Pagātne ir un paliek pagātne. Mēs varam no tās mācīties, bet nevaram to mainīt.

-   Vai es tēvu vēl redzēšu?

-    Kad būsi izkopis savas spējas, tu varēsi skatīties, kurp vien gribēsi, un redzēt visu, ko koki ir redzējuši, vai tas būtu bijis iepriekšējā dienā, pirms gada vai pirms tūkstoš gadiem. Cilvēka mūžs ir ieslodzīts mūžīgā tagadnē starp atmiņu dūmaku un ēnu jūru, kas slēpj visu, ko mēs zinām par nākotni. Naktstauriņi visu dzīvi izdzīvo vienā dienā, un vienalga viņiem šis sīkais laika sprīdis šķiet tikpat garš, cik mums gadi un gadu desmiti. Ozols dzīvo trīssimt gadus, sekvoja trīs tūkstošus. Sejaskoks var dzīvot mūžīgi, ja tam Jauj vaļu. Tam gadalaiki mainās vienā ņirbā kā naktstauriņu spārnu vēzieni, un tam pagātne, tagadne un nākotne ir viens un tas pats. Un tas, ko tu redzēsi, neaprobežosies tikai ar tavai dievmežu. Dziedātāji ir iegrebuši sejaskokos acis, lai atmodinātu tos, un tās ir pirmās acis, ar kurām zaļreģis iemācās redzēt… bet ar laiku tu redzēsi daudz tālāk par šiem kokiem.

-   Kad? Brens gribēja zināt.

-   Pēc gada, pēc trim, pēc desmit. To es vēl neesmu saskatījis. Tas nāks ar laiku, es tev apsolu. Bet tagad es esmu noguris un koki mani sauc. Turpināsim rīt.

Hodors nesa Brenu atpakaļ uz kambari un klusi skaitīja "hodor", bet Lapa ar lāpu gāja pa priekšu. Zēns cerēja, ka tur priekšā jau būs Mīra ar Džodženu un viņš tiem varēs pastāstīt, ko redzējis, taču mājīgā klints niša izrādījās tukša un auksta. Hodors ielika Brenu gultā, apsedza ar zvērādām un iekūra uguni. "Tūkstošiem acu, simtiem ādu, gudrība tik dziļa kā senu koku saknes."

Lūkodamies liesmās, Brens nolēma palikt nomodā, līdz atgriežas Mīra. Viņš zināja, ka Džodžens būs neapmierināts, taču Mīra par viņu priecāsies. Zēns neatminējās, kā bija pievēris acis.

.. .bet tad viņš atkal izrādījās nokļuvis Ziemmalas dievmežā un skati jās no augšas uz tēvu. Šoreiz valdnieks Edards izskatījās daudz jaunāks.

Viņam bija brūni mati bez sirmuma, noliekta galva, "…lai viņi izaug tik tuvi kā brāļi, un starp viņiem ir vienīgi mīlestība," viņš lūdzās, "un lai mana sieva atrod savā sirdī spēku piedot…"

-   Tēvs! Brena balss bija čuksts vējā, čaboņa lapās. Tēvs, tas esmu es, Brens. Brendons.

Edards Stārks pacēla galvu un, saraucis pieri, ilgi skatījās sejaskokā, tomēr neko neteica. "Viņš mani neredz," Brens izmisis aptvēra. Viņš gribēja pastiept roku un pieskarties tēvam, taču spēja vienīgi skatīties un klausīties. "Es esmu kokā, es esmu sejaskokā un skatos ar tā sarkanajām acīm. Bet sejaskoks nespēj runāt, tāpēc es arī to nespēju."

Edards Stārks turpināja lūgšanu, un Brens juta, ka acīs sariešas asaras. Bet vai tās bija viņa paša vai sejaskoka asaras? "Ja es raudāšu, vai arī koks sāks raudāt?"

Pārējos tēva vārdus nomāca pēkšņa koka gabalu klabēšana. Edards Stārks izgaisa kā migla rīta saulē. Tagad dievmežā lēkāja divi bērni un, duelējoties ar nolauztiem koku zariem, klaigāja. Meitene bija vecākā un garākā no abiem. "Ārija!" Brens tūdaļ nodomāja, skatoties, kā viņa uzlec uz akmens un baksta zēnu. Tomēr kaut kas nesaskanēja. Ja tā bija Ārija, tad zēnam vajadzēja būt viņam pašam, taču Brenam nekad nebija bijuši tik gari mati. "Un, spēlējoties ar zobeniem, Ārija man nekad tā nesadeva." Meitene ievilka zēnam ar puļķi pa cisku tik spēcīgi, ka puika pazaudēja līdzsvaru, ievēlās dīķī, sāka šļakstīties un kliegt. "Apklusti, muļķi," meitene sacīja, aizsviežot savu zaru sāņus. "Tas ir tikai ūdens. Vai gribi, lai to izdzird vecā auklīte un skrien pastāstīt tēvam?" Viņa pietupās, lai vilktu brāli ārā no ūdens, taču abi pazuda Brena acīm, pirms viņa zēnu bija izvilkusi.

Pēc tam ainas mainījās arvien ātrāk, un Brens drīz bija pilnīgi apjucis un noreibis. Viņš vairs neredzēja ne tēvu, ne meiteni, kas bija līdzīga Ārijai, toties tagad no melnā dīķa izkāpa kaila, piloša sieviete gaidībās, nometās pie sejaskoka ceļos un lūdza vecajiem dieviem dēlu, kas varētu viņu atriebt. Tad parādījās meitene brūniem matiem, slaika kā šķēps, kura, pastiepusies uz pirkstgaliem, skūpstīja uz lūpām jaunu bruņinieku, tik garu kā Hodors. Puisis ar gaišu ādu un tumšām acīm nikni nošņāpa trīs sejaskoka zarus un izgatavoja bultas. Pats koks saruka, kļuva mazāks ar katru vīziju, līdz mazākie koki sarāvās, pārvērtās dzinumos un izzuda, bet tos nomainīja citi koki, kuri arī ruka un izgaisa. Un tad Brens ieraudzīja gara auguma skarbus valdniekus zvērādās un bruņukreklos. Dažiem bija sejas, kuras viņš atcerējās redzējis statujām kapenēs, taču tās nozuda, pirms viņš paguva atcerēties vārdus.

Pēc tam bārdains vīrs piespieda gūstekni mesties uz ceļiem sejaskoka priekšā. Cauri tumšsarkanu lapu mākonim priekšā iznāca sieviete baltiem matiem un bronzas sirpi rokā.

"Nē, Brens iesaucās, nē, nevajag!" Taču viņi zēnu nedzirdēja tāpat kā viņa tēvs. Sieviete sagrāba gūstekni aiz matiem, pielika sirpi viņam pie kakla un parāva. Cauri gadsimtu miglai kroplais zēns spēja vien noskatīties, kā gūstekņa kājas sitas pret zemi… bet, viņa dzīvībai sarkanā straumē izplūstot no miesas, Brendons Stārks sajuta asiņu garšu.

DŽONS

Pēc septiņu dienu ilgas tumsas un sniegavētrām ap pusdienlaiku beidzot uzspīdēja saule. Daža laba kupena bija augstāka par cilvēka augumu, taču kalpotāji caurām dienām bija šķūrējuši sniegu, tālab takas bija tīras. Mūris mirdzēja atspulgos katra sprauga un plaisa vizēja bāli zilos toņos.

Džons Sniegs stāvēja septiņsimt pēdu augstumā un vēroja Apsēsto mežu. Lejā starp kokiem virpuļoja ziemeļu vējš, traukdams no koku augstākajiem zariem sniega kristālu vērpetes, kas plīvoja kā ledaini karogi. Citu kustību nebija. "Nekādu dzīvības pazīmju." Tas gan nebija pārāk droši, jo ne jau no dzīvajiem viņš baidījās. Un tomēr…

"Saule ir parādījusies, sniegs ir mitējies. Var paiet mēnesis, līdz atkal būs labs laiks."

-     Liec, lai Emets sapulcina rekrūšus, viņš pavēlēja Skumjajam Edam. Mums būs vajadzīgi pavadoņi desmit ar pūķstiklu bruņoti izlūki. Viņiem jābūt gataviem doties ceļā pēc stundas.

-   Jā, cienītais kungs. Un kas viņus komandēs?

-   Es pats.

Edam mute sašķobījās vēl vairāk nekā parasti.

-   Kāds jau noteikti domās, ka komandierim jāpaliek drošībā un siltumā uz dienvidiem no Mūra. Es nesaku, ka pats tā domātu, bet kāds var padomāt.

-   Tad pacenties to neteikt manā klātbūtnē, Džons pasmaidīja.

Pēkšņa vēja brāzma skaļi noplīkšķināja Eda apmetni.

-   Labāk brauksim lejā, cienītais kungs, citādi tas vējš mūs nopūtīs no Mūra, bet es neesmu apmācīts lidošanas mākslā.

Vinčas laistajā būrī viņi atgriezās uz zemes. Vējš bija tik brāzmains un auksts kā ledus pūķa elpa pasakā, ko vecā auklīte Džonam bērnībā bija stāstījusi. Smagais būris šūpojās un ik pa brīdim nošļūca gar Mūri, apberot viņus ar sīkiem ledus kristāliņiem, kas saulē mirdzēja kā stikla lauskas.

"Stikls," Džons prātoja, "te lieti noderētu. "Melnajai pilij ir vajadzīgi stikla dārzi kā Ziemmalā. Tad mēs te varētu audzēt dārzeņus pat ziemā." Labākais stikls bija Mīrā, bet laba stikla loksne maksāja tikpat, cik garšvielas tādā pašā svarā, savukārt zaļais un dzeltenais stikls nederēja. "Mums ir vajadzīgs zelts. Ja naudas būtu gana, mēs varētu Mīrā nopirkt stikla pūtējus un stikliniekus, atvest uz ziemeļiem un piedāvāt brīvību apmaiņā pret to, ka viņi apmāca savā amatā dažus mūsu rekrūšus." Tā vajadzētu rīkoties. "Ja mums būtu zelts. Bet mums zelta nav."

Mūra pakājē viņš ieraudzīja Spoku, kurš kupenā meta kūleņus. Izskatījās, ka dižvilkam patīk tikko uzsnigušais sniegs. Pamanījis Džonu, vilks nostājās uz kājām un nopurinājās.

-   Vai viņš ies jums līdzi? Skumjais Eds apvaicājās.

-   Ies gan.

-   Gudrs vilks. Un es?

-   Tu neiesi.

-   Gudrs komandieris. Spoks būs labāks par mani man jau vairs nav tādu zobu, lai plosītu mežoņus.

-   Ja dievi būs labvēlīgi, mēs nesatiksim nevienu mežoni. Man vajadzēs pelēko zirgu.

Ziņa ātri izplatījās Melnajā pilī. Eds vēl segloja pelēci, kad Bovens Māršs jau soļoja pāri pagalmam, lai runātu ar Džonu, kurš stāvēja pie staļļa.

-    Cienītais kungs, jums vajadzētu apdomāties. Jauniesauktie tikpat labi var nodot zvērestu arī septā.

-   Septs ir jauno dievu mājvieta. Vecie dievi mīt mežā, un tie, kas viņus pielūdz, zvērestu dod dievmežā. Jūs to zināt tikpat labi kā es.

-    Atlass ir no Senpilsētas, Arons un Emriks no rietumu zemēm. Vecie dievi nav viņu dievi.

-   Es nepavēlu vīriem, kurus dievus viņiem pielūgt. Viņi varēja izvēlēties arī septiņus dievus vai Sarkanās Priesterienes Gaismas Dievu, taču viņi izvēlējās kokus ar visām briesmām, ko tie var sagādāt.

-  Tur vēl var grozīties Raudulis.

-   Līdz dievmežam nav vairāk kā divu stundu jājiens pa visu sniegu. Būsim atpakaļ līdz pusnaktij.

-    Tas ir pārāk ilgi. Tā nav prātīga doma.

-   Nav prātīga, Džons atteica, bet nepieciešama. Tie viri nodos savu mūžu Naktssardzei, viņi piebiedrosies brālībai, kas bez pārtraukuma pastāv jau tūkstošiem gadu. Zvērestam ir milzīga nozīme, un paražām ari. Tās saista kopā mūs visus augstas un zemas kārtas vīrus, jaunos un vecos, dižciltīgos un vienkāršos. Tās mūs padara par brāļiem. Viņš uzsita Māršām uz pleca. Es apsolu: mēs atgriezīsimies.

-   Jā gan, cienītais kungs, pārvaldnieks atsaucās, bet vai jūs atgriezīsieties dzīvi vai kā uz pīķiem uzdurtas galvas bez acīm? Jūs jāsiet mājās nakts melnumā, un kupenas vietām ir līdz pat viduklim. Redzu, ka jūs grasāties ņemt līdzi pieredzējušus vīrus, tas ir labi, bet Melnais Džeks Balvers arī labi pazina šos mežus. Pat jūsu tēvocis Bendžens Stārks…

-    Man ir kas tāds, kā viņiem nebija. Džons pagrieza galvu un uzsvilpa. Spoks, pie manis! Dižvilks nopurināja sniegu no muguras un pieļepatoja pie Džona. Izlūki pašķīrās, lai palaistu dzīvnieku, tikai viena ķēve iezviedzās un griezās prom, tāpēc Rorijs strauji parāva pavadu.

-   Mūris paliek jūsu rīcībā, Boven.

Džons paņēma zirgu aiz iemauktiem un devās uz ledus tuneli, kas aizlocījās zem Mūra.

Ledus sienas otrā pusē koki bija augsti un klusi, ietinušies biezos baltos apmetņos. Kamēr izlūki un rekrūši kārtojās rindās, Spoks soļoja blakus Džona zirgam, bet tad apstājās un, saltajā gaisā izpūzdams karstu elpu, paošņājās apkārt.

-    Kas tur ir? Džons noprasīja. Vai tur kāds ir?

Cik nu viņš varēja redzēt, mežs bija tukšs, lai gan pārāk tālu viņš neredzēja.

Spoks metās uz meža pusi, izslīdēja starp divām apsnigušām priedēm un nozuda sniega mākoni. "Viņš grasās medīt, tikai ko?" Džons tik daudz nebaidījās par dižvilku kā par mežoņiem, kuri varēja gadīties zvēram ceļā. "Balts vilks baltā mežā, kluss kā ēna. Viņi pat nepamanīs, kā šis piezogas." Tomēr Džons nemēģināja dzīvnieku aizkavēt Spoks atgriezīsies tad, kad pats gribēs, un ne mirkli ātrāk. Džons iespieda papēžus zirgam sānos. Pakaviem cauri sērsnai grimstot mīkstajā sniegā, vīri sajāja viņam apkārt un visi vienmērīgā pārgājiena solī devās mežā. Mūris palika aiz muguras.

Priedes un sekvojas tinās biezos baltos apmetņos, no lapu koku kailajiem brūnajiem zariem nokarājās lāstekas. Džons aizsūtīja Tomu Miežagraudu uz priekšu izlūkos, lai gan ceļš līdz baltajai birzij bija bieži

mīts un labi zināms. Lielais Lidls un Lūks no Garpilsētas ieslīdēja mežā

-    viens uz austrumiem, otrs uz rietumiem. Viņiem vajadzēja uzmanīt kolonnu no sāniem un brīdināt, ja kāds tuvojas. Tie bija pieredzējuši izlūki, bruņojušies gan ar pūķstiklu, gan tēraudu, un katram pie segliem bija pa kara ragam, lai vajadzības gadījumā varētu saukt palīgus.

Arī pārējie bija labi vīri. "Katrā ziņā labi karotāji un uzticami brāļi." Džons nevarēja spriest par to, ko viņi sadarījuši pirms nokļūšanas pie Mūra, taču viņš nešaubījās, ka vairumam pagātne bija tikpat melna kā apmetņi, bet tur, pie Mūra, tie bija tieši tādi vīri, kādus viņš sev aiz muguras varēja vēlēties. Aukstajā vējā visi bija uzmetuši galvās kapuces, un dažs pat bija aizsējis sejai priekšā šalli, kas slēpa vaibstus. Bet Džons viņus pazina tāpat ikviens vārds bija iegravēts viņa sirdī. Tie bija viņa vīri, viņa brāļi.

Ar viņiem kopā jāja vēl seši jauni un veci, lieli un mazi, pieredzējuši un galīgi zaļi. "Seši vīri, kas dos zvērestu." Zirgs bija dzimis un audzis Kurmju ciemā, Arons un Emriks bija no Gaišās salas, Atlass no Senpilsētas bordeļiem Rietmalas otrā galā. Visi bija gandrīz vai puikas. Ādainis un Džakss bija vecāki vīri, abiem krietni pāri četrdesmit, un viņi bija Apsēstā meža dēli, kuriem pašiem bija dēli un mazdēli. Tie bija divi no sešdesmit trim mežoņiem, kuri gāja līdzi Džonam Sniegam atpakaļ uz Mūri, kad viņš tos aicināja, bet pagaidām tikai šie divi bija izvēlējušies aplikt melnos apmetņus. Dzelzs Emets apgalvoja, ka viņi esot nobrieduši, tas ir, tik nobrieduši, cik vien varēja būt. Džons kopā ar Emetu un Bovenu Māršu bija izvērtējuši katru vīru un nolēmuši: Ādaini, Džaksu un Emriku norīkot izlūkos, Zirgu pie celtniekiem, Aronu un Atlasu par kalpotājiem. Tagad viņiem bija pienācis laiks nodot zvērestu.

Dzelzs Emets kolonnas priekšgalā jāja ar visneglītāko zirgu, kādu Džons jebkad bija redzējis. Tas bija pinkains lops, tik vien kā astri un pakavi.

-   Vīri runā, ka Padauzu tornī vakar esot bijis skandāls, ieroču pārzinis ieminējās.

-   Hardina tornī. No sešdesmit trim mežoņiem, kas viņam līdzi bija ieradušies no Kurmju ciema, deviņpadsmit bija sievietes un meitenes. Džons viņas izmitināja tajā pašā pamestajā tornī, kur pats savulaik tika gulējis, kad tikko bija ieradies pie Mūra. No tām divpadsmit bija šķēpneses, kuras bez grūtībām spēja aizstāvēt sevi un jaunākās meitenes no melno brāļu nevēlamās uzmanības, un Hardina tornim jauno, nievājošo nosaukumu bija ievazājuši daži no atraidītajiem pielūdzējiem. Džons šādu ņirgāšanos neatbalstīja.

-    Trīs piedzērušies slulbeņi noturēja Hardina torni par bordeli, tas arī viss. Tagad viņi ledus cellēs pārdomā savu kļūdu.

-    Vīri ir cilvēki, zvērests ir vārdi, un vārdi ir vējš. Pie tām sievietēm vajadzētu nolikt sargus.

-   Un kas sargās sargus?

"Tu neko nesaproti, Džon Sniegs." Tomēr viņš daudz bija iemācījies, un viņa skolotāja bija Igrite. Ja jau arī viņš nespēja turēt zvērestu, tad kā gan viņš varēja cerēt, ka to spēs viņa brāļi? Tomēr sapīties ar mežoņu sievietēm bija bīstami. "Vīrietim var piederēt sieviete, un vīrietim var piederēt duncis," Igrite viņam reiz bija teikusi. "Bet nevienam vīram nevar piederēt abi." Bovenam Māršām bija taisnība Hardina tornis bija malkas grēda, kas gaidīja dzirksteli.

-   Es gribu atvērt vēl trīs cietokšņus, Džons sacīja. Dziļezeru, Sabuļu pili un Garo Kapkalnu. Visos izmitināšu brīvļaudis, kurus komandēs mūsu virsnieki. Garajā Kapkalnā būs tikai sievietes, atskaitot komandieri un pārvaldnieku.

Viņam bija skaidrs, ka bez sakariem neiztiks, taču attālumi bija gana lieli, lai tos apgrūtinātu.

-   Un kuram nabaga stulbenim tiks lieliskā iespēja tur komandēt?

-   Es šobrīd jāju viņam blakus.

Dzelzs Emeta sejas izteiksme, kurā izbīlis jaucās kopā ar apmierinājumu, bija zelta maisa vērta.

-   Ko es esmu noziedzies, ka jūs mani tā ienīstat, cienītais kungs?

-   Nebaidies, tu tur nebūsi viens, Džons iesmējās. Es tev došu līdzi Skumjo Edu viņš būs tavs palīgs un kalpotājs.

-    Šķēpneses būs priecīgas. Tikpat labi jūs varējāt atdot to pili magnāram.

-    Varētu, ja es viņam uzticētos, Džona smaids apdzisa. Baidos, ka Signors mani vaino sava tēva nāvē. Vēl ļaunāk viņš ir audzis un apmācīts, lai komandētu citus, nevis pakļautos pavēlēm. Nejauc tenniešus ar brīvļaudīm. Esmu dzirdējis, ka magnar vecajā mēlē nozīmējot "valdnieks", bet Stīrs drīzāk bija dievs saviem ļaudīm un viņa dēls ir no tā paša kaula. Es neprasu, lai viņi liec ceļus manā priekšā, bet jāklausa viņiem ir.

-   Jā, cienītais kungs, bet jums ar magnāru kaut kas jādara. Ar tenniešiem būs ziepes, ja mēs par viņiem neliksimies ne zinis.

"Ziepes ir komandiera darīšana," Džons bija gatavs atbildēt. Viņa ierašanās Kurmju ciemā bija radījusi daudz nepatikšanu, un sievietes

nebija trakākais. ITaleks izrādījās visnegantākais, no kā Sniegs arī bija baidījies, turklāt starp melnajiem brāļiem netrūka tādu, kuri neieredzēja brīvļaudis līdz kaulu smadzenēm. Viens no Ilaleka līdzskrējējiem jau bija pagalmā nocirtis ausi vienam no celtniekiem, un labi, ka tāpēc nesākās asinsizliešana. Drīz vajadzēja atvērt vecos cietokšņus, un Harmas brālim būtu jādodas uz Dziļezeru vai Sabuļu pili. Pagaidām gan ne viena, ne otra nebija gatava cilvēku izmitināšanai, savukārt Otela Jārvika celtnieki tikmēr pūlējās atjaunot Nakts cietoksni. Reizēm Džons Sniegs bezmiega naktīs aizdomājās, vai bija prātīgi neļaut Stanisam mežoņus apkaut. "Es neko nesaprotu, Igrite," viņš nodomāja, "un, iespējams, nekad nesapratīšu."

Pusjūdzi no birzs cauri kailajiem koku zariem stiepās garas sarkanas rudens saules šautras, krāsojot kupenas sārtas. Starp divām ledus bruņās iesalušām robainām klintīm jātnieki šķērsoja aizsalušu strautu un pa līčloču zvēru taku devās tālāk uz ziemeļaustrumiem. Ik reizi, kad sacēlās vējš, sniegs pacēlās gaisā un koda acīs. Džons sarāva šalli pāri mutei un degunam un uzmeta galvā apmetņa kapuci.

-   Nu jau vairs nav tālu, viņš teica vīriem, bet neviens neatbildēja.

Džons saoda Tomu Miežagraudu, pirms vēl bija viņu ieraudzījis. Vai

varbūt viņu saoda Spoks? Pēdējā laikā Džons Sniegs reizēm pat nomodā juta, ka viņi ar dižvilku ir viena būtne. Vispirms parādījās lielais baltais vilks, purinādams sniegu no kažoka, pēc brīža arī Toms.

-   Mežoņi, viņš klusi teica Džonam. Birzī.

-   Cik? Džons lika jātniekiem apstāties.

-    Es saskaitīju deviņus. Sargu nav. Daži miruši vai aizmiguši. Vairums, šķiet, ir sievietes, viens bērns. Bet ir arī milzis es redzēju vienu. Viņi ir iekūruši uguni, dūmi kūp starp kokiem. Muļķi.

"Deviņi. Un man ir septiņpadsmit." Tiesa gan četri bija jauni zeņķi un neviena milža.

Džons negrasījās bēgt atpakaļ uz Mūri. "Ja mežoņi vēl ir dzīvi, varbūt mums izdosies viņus atvest sev līdzi. Un, ja viņi ir beigti… pāris miroņu var noderēt."

-   Tālāk mēs iesim kājām, viņš paziņoja un viegli nolēca uz sasalušās zemes. Sniegs bija līdz potītēm. Rorij, Peit, palieciet pie zirgiem. Džons būtu varējis šo pienākumu uzticēt rekrūšiem, bet viņiem tāpat drīz būs jālej asinis un šī reize nebija sliktāka par citām. Stājieties lokā un izretojieties. Mēs ielenksim viņus birzī no trim pusēm. Neizlaidiet no acīm vīrus, kas iet no jums pa labi un pa kreisi, lai atstarpes nekļūtu lielākas. Sniegs apslāpēs jūsu soļus. Ja pārsteigsim viņus negaidot, būs mazāka iespēja, ka vajadzēs cīnīties.

Strauji tuvojās vakars. Kad plāno saules maliņu rietumu pusē aprija mežs, pazuda ari saules stari. Sārtās kupenas atkal sāka kļūt baltas, bet, pasaulei satumstot, krāsas izzuda pavisam. Vakara debesis bija kļuvušas pelēkas kā vecs, neskaitāmās mazgāšanas reizēs izbalējis Naktssardzes apmetnis, parādījās arī pirmās zvaigznes.

Džons ieraudzīja priekšā gaišu stumbru ar tumšsarkanu lapu cepuri tas varēja būt vienīgi sejaskoks. Viņš pastiepa roku pāri plecam un izvilka no maksts Garo Nagu. Komandieris palūkojās pa labi, palūkojās pa kreisi un, pamājis Atlasam un Zirgam, noskatījās, kā viņi padod zīmi tālāk. Birzī viņi iebrāzās visi vienlaicīgi, klupdami vecās kupenās, taču vienīgā skaņa bija viņu elpa. Spoks kā balta ēna skrēja Džonam blakus.

Sejaskoki ap klajumu auga aplī. To bija deviņi, visi līdzīga lieluma un vecuma. Katram stumbrā bija iegrebta seja, bet divu vienādu seju nebija. Dažas smaidīja, dažas kliedza, citas auroja uz viņu. Lai ari tumstošajā mežā koku acis izskatījās pilnīgi melnas, Džons zināja, ka dienasgaismā tās ir asinssarkanas. "Kā Spokam."

Ugunskurs birzs vidū bija mazs un nožēlojams pelni, izdedži un pāris zaru, kas dūmojot lēni dega. Un vienalga tajā bija vairāk dzīvības nekā mežoņos, kas ap to bija saspiedušies. Tikai viens no viņiem pacēla galvu, kad Džons iznāca no krūmiem. Tas bija bērns, kurš, pieķēries mātes skrandainajam apmetnim, tūdaļ sāka brēkt. Arī sieviete pacēla skatienu un noelsās. Tikmēr birzi jau bija ielenkuši izlūki ar vizošu tēraudu melnajos cimdos tērptajās rokās un gatavi nokaut tie slīdēja garām kokiem kaula baltumā.

Milzis nācējus pamanīja pēdējais. Viņš bija saritinājies pie ugunskura un aizmidzis, bet kaut kas viņu bija pamodinājis bērna raudas, sniega gurkstēšana zem melno zābaku zolēm, pēkšņi ievilkta elpa.

Kad viņš sakustējās, likās, ka atdzīvojies klinšu bluķis. Viņš nošņaukājās, piesvempās sēdus un ar plaukstu šķiņķa lielumā izberzēja miegu no acīm… bet tad ieraudzīja Dzelzs Emetu ar mirdzošu zobenu rokā. Aurodams viņš pielēca kājās, sakļāva plaukstu ap milnu un pacēla to.

Spoks par atbildi atieza zobus, un Džons satvēra vilku aiz čupra.

-    Cīņa mums te nav vajadzīga. Džons zināja, ka viņa viri var nogalēt milzi, bet tas maksātu zināmu cenu. Tiklīdz sāktos asinsizliešana, cīņā iesaistītos arī mežoņi. Mirtu daudzi vai visi, kā ari daži viņa brāļi.

-   Šī ir svēta vieta. Padodieties, un mēs…

Milzis vēlreiz iebļāvās tā, ka koku lapas notrīcēja, un trieca milnu pret zemi. Tas bija sešas pēdas garš, mezglains ozolkoka baļķēns, kam

galā piesiets akmens maizes klaipa lielumā. Trieciens bija tik spēcīgs, ka zeme nodrebēja. Daži no mežoņiem arī sāka meklēt pēc ieročiem.

Džons Sniegs jau bija gatavs likt lietā Garo Nagu, kad otrā birzs pusē ierunājās Ādainis. Piesmakušajās rīkles skaņās Džons pazina vecās mēles mūziku. Ādainis runāja labu brīdi, un, kad viņš bija beidzis, milzis atbildēja. Viņa balss atgādināja ņurdēšanu, kurā iestarpināti rūcieni, un Džons nesaprata ne vārda. Taču Ādainis norādīja uz kokiem un pateica vēl kaut ko, un tad arī milzis, norādījis uz kokiem, pagrieza zobus un nosvieda milnu.

-   Viss nokārtots, Ādainis sacīja, viņi arī negrib kauties.

-   Labi nostrādāts. Ko tu viņam pateici?

-   Pateicu, ka tie ir arī mūsu dievi un mēs esam atnākuši lūgties.

-    Mēs arī lūgsimies. Lieciet nost ieročus. Šovakar mēs te asinis neliesim.

Deviņi, Toms Miežagrauds tika teicis, un deviņi tur arī bija, tikai divi bija miruši un viens tik vārgs, ka būs miris līdz ritam. Seši palikušie bija: māte ar bērnu, divi vecūkšņi, ievainots tennietis nobružātās bronzas bruņās un ragkājis ar tik apsaldētām kājām, ka Džonam pietika uzmest skatienu, lai būtu skaidrs, ka šis vairs nekad nestaigās. Vēlāk viņš uzzināja, ka gandrīz visi mežoņi pirms atnākšanas uz birzi cits citu nebija pazinuši kad Staniss uzbrucis Mensa Raidera karaspēkam, viņi iebēguši mežā, lai netiktu nokauti, labu brīdi klaiņojuši apkārt, aukstuma un bada dēļ zaudējuši radus un draugus un beigās apmetušies šeit, jo bijuši pārāk vārgi un noguruši, lai ietu tālāk.

-   Te ir dievi, teica viens no večiem. Šī ir laba vieta nomiršanai.

-    Mūris ir tikai dažu stundu attālumā, Džons ierunājās. Varbūt patversieties tur? Citi jau ir padevušies, pat Menss.

Mežoņi saskatījās.

-   Mēs jau esam dzirdējuši, viens atteica. Vārnas sadedzināja visus, kuri padevās.

-   Un Menšu ar’, sieviete piebilda.

"Melisandre," Džons nodomāja, "tev un tavam Sarkanajam Dievam par daudz ko ir jāatbild."

-   Visi, kas vēlas, var nākt mums līdzi uz Mūri. Melnajā pilī ir ēdiens un pajumte, turklāt Mūris jūs pasargās no neradījumiem, kas apsēduši šos mežus. Dodu jums godavārdu, ka neviens netiks sadedzināts.

-            Vārna dod godavārdu, sieviete piespieda ciešāk pie krūtim bērnu.

-   Bet kurš dos vārdu, ka tu to turēsi? Kas tu esi?

-   Naktssardzes komandieris un Ziemmalas valdnieka Edarda Stārka dēls. Džons pagriezās pret Tomu Miežagraudu. Liec, lai Rorijs un Peits ved šurp zirgus. Negribu te aizkavēties ne par mirkli ilgāk, nekā vajadzīgs.

-   Kā pavēlat, cienītais kungs.

Pirms aiziešanas vēl tikai vajadzēja šo to izdarīt to, kā dēļ viņi bija ieradušies. Dzelzs Emets izsauca priekšā savus padotos, un pārējie no cieņas pilna attāluma noskatījās, kā tie metas ceļos sejaskoku priekšā. Tikmēr pēdējā dienas gaisma jau bija izplēnējusi, un vienīgā gaisma nāca no zvaigznēm debesīs un sarkani blāzmojošā, dziestošā ugunskura birzs vidū.

Visi seši rekrūši ar melnajām kapucēm un biezajiem melnajiem apmetņiem izskatījās kā no ēnas izgrebti. Viņu balsis, saplūdušas kopā, šķita sīkas salīdzinājumā ar plašo tumsu.

-   Savelkas nakts, un sākas mana sardze, viņi skaitīja gluži kā tūkstoši pirms viņiem. Atlasa balss bija salda kā dziesma, Zirga raupja un saraustīta, bet Arona satraukti spiedzoša. Tā nebeigsies līdz pat manai nāvei.

"Kaut nu tā nāve nenāktu vēl ilgi." Arī Džons Sniegs nometās sniegā uz viena ceļa. "Mana tēva dievi, sargājiet šos vīrus. Un sargājiet manu mazo māsu Āriju, lai kur viņa būtu. Es lūdzu jūs, ļaujiet Mensam viņu atrast un atvest pie manis."

-   Es neņemšu sievu, man nepiederēs zeme, esj nekļūšu par tēvu, rekrūši solījās, un viņu balsis atbalsojās cauri gadiem un gadsimtiem. Es nelikšu galvā kroni un neiemantošu slavu. Es dzīvošu un miršu savā postenī.

"Meža dievi, dāvājiet man spēku darīt to pašu," Džons klusībā lūdzās. "Dodiet man gudrību saprast to, kas man jādara, un drosmi to arī izdarīt."

-   Es esmu zobens tumsā, teica seši jaunie brāļi, un Džonam šķita, ka mainās arī viņu balsis tās kļūst spēcīgākas, noteiktākas. Es esmu sargs uz mūra. Es esmu degoša liesma aukstumā, gaisma, kas aizdzen tumsu, rags, kas modina gulošos, vairogs, kas sargā cilvēku valstību.

"Vairogs, kas sargā cilvēku valstību." Spoks piespiedās Džonam pie pleca, un saimnieks apskāva vilku. Viņš sajuta Zirga nemazgāto bikšu smaku, salkano smaržu, ko Atlass mēdza iesukāt sev bārdā, aso baiļu smirdoņu, milža nomācošo muskusa smārdu. Viņš dzirdēja, kā sitas paša sirds. Palūkojies pāri birzij uz sievieti ar bērnu, abiem sirmbāržiem un ragkāji ar sakropļotajām kājām, viņš redzēja vienīgi cilvēkus.

-    Uz šo un visām turpmākajām naktīm es nododu savu dzīvību un godu Naktssardzes rīcībā.

Džons piecēlās pirmais.

-   Celieties kā Naktssardzes vīri. Viņš sniedza Zirgam roku un pierāva viņu kājās.

Vējš arī cēlās. Bija laiks doties prom.

Atpakaļceļš prasīja daudz vairāk laika nekā jājiens uz dievmežu. Par spīti augumam un garajām kājām, milža solis bija gana sīks, turklāt viņš bez mitas apstājās, lai ar milnu nodauzītu sniegu no zemu augošajiem koku zariem. Sieviete jāja zirga mugurā kopā ar Roriju, viņas dēls ar Tomu Miežagraudu, bet veči ar Zirgu un Atlasu. Tennietis baidījās no zirgiem un, neraugoties uz ievainojumiem, labāk gājā kājām. Ragkājis nespēja nosēdēt seglos, tāpēc tika uzsiets zirga mugurā kā labības maiss. Tāpat viņi rīkojās ar bālo veceni, kura nespēja pakustināt savus tievos locekļus.

Un tāpat viņi izrīkojās ar abiem miroņiem par lielu pārsteigumu Dzelzs Emetam.

-   Tie mūs tikai padarīs lēnākus, cienītais kungs, viņš iebilda Džonam. Vajadzētu viņus sacirst un sadedzināt.

-   Nē, Džons atbildēja. Ņemiet viņus līdzi, man viņi noderēs.

Mēness, kas rādītu ceļu, nebija, un arī zvaigznes atmirdzēja tikai pa

retai. Pasaule bija melnbalta un pamirusi. Tas bija ilgs, lēns, nebeidzams gājiens. Sniegs salipa pie zābakiem un biksēm, vējš grabināja priežu zarus un plandīja apmetņus. Cauri lielo koku kailajiem zariem Džons debesīs redzēja Sarkano klejotāju. Brīvļaudis to sauca par Zagli Igrite allaž apgalvoja, ka labākais laiks, kad nozagt sievieti ir tad, kad Zaglis atrodas Mēness Jaunavā. Viņa gan netika minējusi, kad ir labākais laiks, lai nozagtu milzi. "Un divus miroņus."

Kad viņi ieraudzīja Mūri, jau gandrīz ausa gaisma.

Viņus sveica sargkareivja raga pūtiens tas skanēja no augšas kā milzīga, skaļa putna brēciens. Viens pūtiens tas nozīmēja, ka atgriežas izlūki. Lielais Lidls atraisīja savu ragu un iepūta tajā par atbildi. Pie vārtiem viņi dabūja nedaudz uzgaidīt, kamēr Skumjais Eds Tolets atbīdīja bultas un atvāza dzelzs restes. Ieraudzījis noskrandušos mežoņus, Eds sašķobīja lūpas un nopētīja milzi.

-    Lai šito izdabūtu cauri tunelim, vajadzēs sviestu, cienkungs. Vai aizsūtīt kādu pie kūlēja?

-   Gan jau viņš tiks cauri bez iesmērēšanas.

Un tika arī rāpus uz ceļiem. "Liels gan, vismaz četrpadsmit pēdas garš. Lielāks pat par Vareno Magu." Mags bija gājis bojā zem tā paša ledus, saķēries nāvīgā cīņā ar Donalu Noju. "Viņš bija labs cilvēks. Naktssardze ir zaudējusi pārāk daudz labu vīru." Džons pasauca Ādaini sāņus.

-    Pieskati viņu, jo tu proti runāt viņa mēlē. Pieraugi, lai viņš tiek pabarots, un atrodi viņam siltāku vietu pie pavarda. Paliec pie viņa, lai neviens viņu neizaicina.

-   Jā. Ādainis saminstinājās. Cienītais kungs.

Dzīvos mežoņus Džons nosūtīja apkopt brūces un apsaldējumus. Viņš cerēja, ka karsts ēdiens un siltas drānas vairumam palīdzēs atgūties, lai gan ragkājim, visticamāk, abas kājas vajadzēs zaudēt. Miroņi tika ieslēgti ledus cellēs.

Karinot apmetni uz vadža pie durvīm, Džons ievēroja, ka kambaros bijis Klaidass, jo darbistabā uz galda bija atstāta vēstule. "No Austrumsardzes vai Hnu torņa," viņš lēsa, uzmetis tai skatienu, taču vasks bija zeltains, nevis melns un zīmogā bija redzama brieža galva liesmojošas sirds vidū. "Mestra rokraksts, bet karaļa vārdi."

Staniss bija ieņēmis Dziļmežu, un viņam bija piebiedrojušies kalnu klani. Flinti, Norēji, Vuļi, Lidli visi.

"Un mums vēl uzradās negaidīti, taču ļoti noderīgi palīgi meita no Lāču salas. Alīsenne iVlormonta, kuru pašas ļaudis sauc par Lāceni, savus karotājus paslēpa zvejas laivās un pārsteidza dzelzsvīrus nesagatavotus. Grejdžojas karakuģi ir sadedzināti vai pārņemti, jūrnieki apkauti vai padevušies. Kapteiņi, bruņinieki, ievērojami cīnītāji un citi augstdzimušie tiks atbrīvoti pret izpirkuma maksu vai izmantoti savām vajadzībām, bet pārējos es domāju pakārt…"

Naktssardze bija zvērējusi neiesaistīties karaļvalsts strīdos un nesaskaņās, tomēr Džons Sniegs vienalga zināmā mērā jutās apmierināts. Viņš lasīja tālāk.

"…nāk vēl vairāk ziemeļnieku, padzirdējuši par mūsu uzvaru, zvejnieki, brīvjātnieki, kalnieši, zemnieki no Vilkmeža dziļumiem, cieminieki, kas pametuši savas mājas akmeņainajā krastā, lai netrāpītos dzelzsvīru nagos, vīri, kas palikuši dzīvi pēc kaujas pie Ziemmalas vārtiem, vīri, kas kādreiz zvērējuši uzticību Hornvudiem, Servīniem un Tolhārtiem. Šobrīd mums ir pieci tūkstoši vīru, un mūsu kļūst vairāk ar katru dienu. F.sam uzzinājuši, ka Rūzs Boltons ar visu savu karaspēku dodas uz Ziemmalu un tur grasās apprecināt savu bastardu ar tavu pusmāsu. Nedrīkst pieļaut, ka viņš atjauno šīs pils bijušo spēku. Mēs viņam

uzbruksim. Arnolfs Kārstārks un Morss Ambers mums piebiedrosies. Ks izglābšu tavu māsu, ja spēšu, un sameklēšu viņai labāku līgavaini par Remziju Sniegu. Tev ar saviem brāļiem jānotur Mūris, līdz es atgriežos."

Vēstule bija parakstīta citā rokrakstā: "Rakstījis dieva gaismā, kā arī parakstījis un apzīmogojis Staniss no Barateonu nama, pirmais sava vārda nesējs, andalu, roinaru un pirmļaužu karalis, septiņu valstību pavēlnieks, karaļvalsts aizstāvis."

Tiklīdz Džons nolika vēstuli, pergaments atkal saritinājās, it kā dedzīgi censtos pasargāt tajā ierakstītos noslēpumus. Viņam nepavisam nebija skaidrs, ko pēc vēstules izlasīšanas domāt. Ziemmalā arī iepriekš bija notikušas kaujas, bet neviena no tām bez Stārku līdzdalības kādā no pusēm.

-   Pils ir čaula, viņš noteica. Nevis Ziemmala, bet Ziemmalas rēgs.

Bija sāpīgi to iedomāties, nemaz nerunājot par to, ka varētu šos vārdus pateikt skaļi, un tomēr…

Viņš prātoja, diez cik vīru vecais Kraufords vedīs cīņā un cik zobenu spēs sasaukt Arnolfs Kārstārks. Puse Amberu būs kaujas lauka otrā pusē kopā ar Padauzu Lāstu un cīnīsies zem karoga ar Dredfortas nodīrāto cilvēku, bet lielākā abu namu karaspēka daļa uz neatgriešanos bija devusies uz dienvidiem kopā ar Robu. Ziemmala pat sagrauta varēja dot ievērojamas priekšrocības tam, kura rīcībā tā bija. Roberts Barateons to uzreiz būtu ievērojis un steigtos to ieņemt paātrinātā solī ar saviem slavenajiem nakts pārgājieniem. Vai viņa brālis izrādīsies tikpat drosmīgs?

"Diez vai." Staniss bija apdomīgs komandieris, un viņa karaspēks bija grūti sagremojama putra no kalniešiem, dienvidu bruņiniekiem, kā arī karaļa un karalienes vīriem, bet garšai klāt bija piešauti daži ziemeļu valdnieki.

Džons vēlreiz ieskatījās vēstulē. "Es izglābšu tavu māsu, ja spēšu." Tas bija pārsteidzošs sentiments no Stanisa puses, ko pasvītroja raupjās piebildes "ja spēšu" un "sameklēšu viņai labāku līgavaini par Remziju Sniegu". Bet vai Ārija patiešām tur bija? Ja nu taisnība bija Melisandres liesmām? Vai viņa māsa būtu varējusi aizbēgt no šiem gūstītājiem? "Kā viņa to būtu dabūjusi gatavu? Ārija allaž bija veikla un gudra, tomēr viņa bija maza meitene, savukārt Rūzs Boltons nav no tiem, kas nevērīgi izturēsies pret tik vērtīgu medījumu."

Ja nu Boltonam viņa māsas nemaz nebija? Šīs kāzas tikpat labi varēja būt iegansts, lai ievilinātu Stanisu lamatās. Džons zināja, ka Edardam Stārkam nebija iemeslu sūroties par Dredfortas valdnieku, taču

viņš vienalga neuzticējās valdniekam ar kluso balsi un bālajām, bālajām acīm.

"Pelēka meitene mirstošā zirgā bēg no precībām.'1 Ar šiem vārdiem viņš bija palaidis ziemeļos vaļā Menšu ar sešām šķēpnesēm.

-   Jaunas un skaistas, Menss tika teicis.

Nesadedzinātais karalis bija nosaucis dažus vārdus, un Skumjais Eds viņas bija izdabūjis no Kurmju ciema. Tagad tas likās neprāts. Viņam vajadzēja nokaut Menšu tajā brīdi, kad viņš atklāja savu seju. Bijušais Aizmūra karalis Džonā raisīja zināmu apbrīnu, tomēr tas cilvēks bija zvēresta lauzējs un pārbēdzējs. Vēl mazāk viņš uzticējās Melisandrei, un tomēr viņš bija spiests likt uz abiem cerības. ''Viss māsas glābšanas dēļ. Bet Naktssardzes vīriem nav māsu."

Kad Džons bija mazs puika Ziemmalā, viņa varonis bija Jaunais Pūķis, nepilngadīgais karalis, kurš bija iekarojis Dorni četrpadsmit gadu vecumā. Par spīti savai bastarda izcelsmei vai arī tieši tās dēļ Džons Sniegs bija sapņojis, ka vedīs vīrus pretī slavai kā karalis Dīrons un kļūs par uzvarētāju. Tagad viņš bija pieaudzis, viņa pārziņā bija Mūris, un tomēr viņu māca šaubas. Likās, ka viņš nespēj uzvarēt pat tās.

DINERĪSA

Nometnē valdīja tik drausmīga smaka, ka Denija knapi valdīja vēmienu.

-  Gaišībai nevajadzētu te atrasties un elpot šos melnos izdalījumus, Sīrs Baristens saraucis degunu, sacīja.

-   Manī rit pūķu asinis, Denija atgādināja. Vai esi kādreiz redzējis pūķi ar caureju?

Viserīss bieži mēdza apgalvot, ka Tārgārjeniem nepielīpot parasto cilvēku sērgas, un, cik nu viņa pagaidām bija novērojusi, tā bija taisnība. Viņai bija palicis atmiņā, ka ir bijis auksts un gribējies ēst, taču slimojusi viņa nebija nekad.

-    Vienalga, vecais bruņinieks neatkāpās, man būtu mierīgāks prāts, ja gaišība atgrieztos pilsētā. Mīrīnas daudzkrāsainie ķieģeļu mūri bija pusjūdzes attālumā. Asiņaina caureja ir visu armiju lāsts kopš Rītausmas laikmeta. Ļaujiet, lai pārtiku izdalām mēs, gaišība.

-    Rīt. Tagad es pati esmu te un visu gribu redzēt. Denija iespieda papēžus sudrabainajai ķēvei sānos, un pavadoņi steidzās viņai piebiedroties. Džogo jāja blakus, Ago un Raharo ar garajām dotraku pātagām rokās, lai atgaiņātu slimos un mirstošos, no muguras. Baristens pelēka, dābolaina zirga mugurā viņai pie labās rokas. Pa kreisi jāja Strīpainais Sīmons no Brīvajiem brāļiem un Marselēns no Mātes vīriem. Kaptei ņiem uz papēžiem mina sešdesmit kareivji, kas apsargāja pārtikas vezumus. Visus šos jātniekus dotrakus, Bronzas zvērus un brīvlaistos apvienoja vienīgi pretīgums pret šo pienākumu.

Astaporieši sekoja rēgainā gājienā, kas kļuva garāks ar katru noieto jardu. Vieni runāja valodās, ko Denija nesaprata, citi nemaz nespēja

parunāt. Daudzi, sveicinot Deniju, pacēla rokas vai metās ceļos, kad viņa jāja garām.

-    Māte! viņi sauca visās Astaporas, Līsas un Senās Volantes izloksnēs, dotraku gārdzošajos balsienos, Kartas plūstošajās zilbēs un pat Rietmalas kopējā valodā. Māte, lūdzu… māte, palīdzi viņam… palīdzi viņai… palīdzi man…

"Man jau ir aptrūcies palīdzības," Denija izmisusi domāja. Astaporiešiem nebija kur iet. Tūkstošiem cilvēku palika aiz Mīrīnas mūriem

-   vīrieši, sievietes, bērni, veči, mazas meitenes un jaundzimuši zīdaiņi. Daudzi bija slimi, vairums izsalkuši, un visi nolemti nāvei. Dinerīsa neuzdrīkstējās atvērt vārtus, lai tos ielaistu. Bija centusies darīt visu, kas viņas spēkos. Viņa bija sūtījusi pie slimajiem dziedniekus, zilās žēlsirdes, vārdotājus un bārddziņus, taču saslimuši bija arī daži no viņiem un neviena no šīm mākslām nebija apturējusi caurejas straujo izplatību, kas bija atjājusi ar sirmo ķēvi. Nošķirt veselos no slimajiem arī izrādījās bezjēdzīgi. Stiprie vairogi bija mēģinājuši atraut vīrus no sievām un bērnus no mātēm, lai arī astaporieši vaimanāja, spārdījās un apmētāja viņus ar akmeņiem. Pēc dažām dienām slimie bija miruši, bet veselie slimi. Nošķiršana neko neatrisināja.

Pat pabarot viņus bija kļuvis grūti. Katru dienu Denija sūtīja ļaudīm, ko nu varēja atļauties, tomēr ar katru dienu cilvēku kļuva vairāk, bet pārtikas mazāk. Grūtāk bija arī atrast važoņus, kas ēdienu nogādātu, jo daudzus no vīriem, kuri tika sūtīti uz nometni, pašus bija ķērusi caureja. Citiem bija uzbrukts atceļā uz pilsētu. Iepriekšējā dienā kādi rati bija apgāzti un divi kareivji nokauti, tāpēc todien karaliene izlēma pati aizvest cietējiem pārtiku. Visi padomdevēji kā viens visiem spēkiem centās viņu no tā atturēt, sākot ar Reznaku un Skūtgalvi un beidzot ar Baristenu, taču Dinerīsa bija nepielūdzama.

-    Es no viņiem nenovērsīšos, Denija ietiepās. Karalienei jāzina, kādas ir tautas ciešanas.

Ciešanas bija vienīgais, kā netrūka.

-   Viņiem tikpat kā vairs nav palicis zirgu un mūļu, lai gan daudzi no Astaporas aizbēga jāšus, Marselēns ziņoja. Viņi tos visus ir apēduši, gaišība, tāpat kā visas žurkas un klaiņojošus suņus, ko bija spējīgi noķert. Tagad viņi ir sākuši ēst savus miroņus.

-   Cilvēks nedrīkst ēst cilvēka miesu, Ago iestarpināja.

-   Tas ir zināms, Raharo piekrita. Viņi tiks nolādēti.

-   Viņi jau ir nolādēti, noteica Strīpainais Sīmons.

Viņiem vilkās pakaļ mazi bērni ar uzpūstiem vēderiem pārāk vārgi vai nobijušies, lai kaut ko lūgtu. Izkāmējuši ļaudis ar iekritušām acīm tupēja smiltis un akmeņos un smirdošās sarkanbrūnās straumēs izķēzīja dzīvību. Tagad daudzi ķēzījās turpat, kur gulēja, jo bija pārāk vārgi, lai aizrāptos līdz grāvjiem, ko Denija bija pavēlējusi izrakt. Divas sievietes plūcās apdeguša kaula dēļ. Netālu stāvēja kāds desmit gadus vecs zēns un mielojās ar žurku. Viņš ēda ar vienu roku, bet otrā turēja noasinātu nūju gadījumam, ja kāds gribētu atņemt medījumu. Visur gulēja neaprakti miroņi. Denija redzēja kādu cilvēku guļam, apklātu ar melnu apmetni, taču, kad viņa piejāja tuvāk, apmetnis pašķīda tūkstošiem mušu mākonī. Ģindenim līdzīga sieviete sēdēja zemē, apkampusi mirstošus zīdaiņus. Neviens nenolaida no Denijas skatienu.

-   Māte… lūdzu, Māte… esi svētīta, Māte…

"Svētīta,” Denija rūgti nodomāja. "Jūsu pilsēta ir pārvērtusies pelnu un kaulu kaudzē, visapkārt mirst jūsu ļaudis. Man nav jums ne pajumtes, ne zāļu, ne cerības, vienīgi apstāvējusies maize, tārpaina gaļa, ciets siers un mazliet piena. Kā tad, esmu svētīta." Kas tā par māti, kurai nav piena saviem bērniem?

-   Pārāk daudz mirušo, Ago novērtēja. Viņus vajadzētu sadedzināt.

-   Kas tad viņus dedzinās? Baristens atvaicāja. Visur plosās asiņaina caureja, simtiem cilvēku mirst katru nakti.

-   Nav labi aiztikt miroņus, Džogo teica.

-   Tas ir zināms, Ago un Raharo vienā balsī apstiprināja.

-   Var jau būt, Denija atbildēja, bet tas vienalga ir jāizdara. Viņa mirkli apdomājās.

-   Neaptraipītie nebaidās no miroņiem. Aprunāšos ar Pelēko Tārpu.

-   Gaišība, sīrs Baristens iebilda, Neaptraipītie ir jūsu labākie karotāji, mēs nedrīkstam pieļaut, ka caureja pielīp arī viņiem. Lai astaporieši paši aprok savus miroņus.

-   Viņi ir pārāk nespēcīgi, sacīja Strīpainais SImons.

-   Ja būtu vairāk pārtikas, viņi būtu spēcīgāki, Denija atzīmēja.

-   Nedrīkst šķērdēt ēdienu ar mirstošajiem, gaišība, Sīmons papuri nāja galvu. Mums nepietiek pārtikas, lai pabarotu dzīvos.

Viņa saprata, ka Simonām taisnība, taču no tā viņai vieglāk nepalika.

-   Mēs jau esam pietiekami tālu, karaliene nolēma. Pabarosim vi ņus tepat.

Viņa pacēla roku, aizmugurē vezumi apstājās, un tiem apkārt sastājās viņas jātnieki, lai neļautu astaporiešiem mesties pie ēdiena tiklīdz viņi

bija apstājušies, burzma kļuva biezāka, arvien vairāk slimo klibodami un šļūkādami vilkās pie ratiem, taču jātnieki viņiem to neļāva.

-   Gaidiet tepat! viņi bļāva. Negrūstieties, atpakaļ! Paejiet atpakaļ! Maizes pietiks visiem, gaidiet savu kārtu!

Denijai atlika vien sēdēt un skatities.

-   SIr, viņa uzrunāja Baristenu Selmiju, vai tad mēs vairs neko nevaram darīt viņu labā? Tev taču ir krājumi.

-   Krājumi ir domāti gaišības karavīriem mēs varam iekļūt ilgā aplenkumā. Vētras vārnas un Jaunākie dēli var aplaupīt jankaiešus, taču viņiem nav nekādu cerību tos padzīt. Ja gaišība man atļautu savākt karaspēku…

-   Ja bez kaujas neiztikt, tad es labāk cīnos, atrodoties Mīrīnā aiz mūriem. Lai jankaieši nāk un ieņem mūsu cietoksni. Karaliene vēroja notiekošo. Ja mēs to pārtiku varētu sadalīt līdzīgās daļās…

-   …tad astaporieši savu daļu noēstu dažu dienu laikā, un mums tieši tik daudz pietrūktu, ja sāktos aplenkums.

Denija pārlaida skatienu nometnei līdz pat Mīrīnas daudzkrāsainajiem mūriem. Visapkārt spindzēja mušas un skanēja kliedzieni.

-   Dievi šo sērgu ir sūtījuši, lai es kļūtu pazemīgāka. Tik daudz mirušo. .. Es neļaušu viņiem ēst miroņus. karaliene pasauca tuvāk Ago. Jāj uz vārtiem un atved man Pelēko Tārpu un piecdesmit Neaptraipītos.

-    Halēse, asinis no tavām asinīm paklausa. Ago piebikstīja zirgam ar papēžiem un aizauļoja.

Baristens noskatījās ar vāji slēptām bažām.

-    Jums nevajadzētu te kavēties pārāk ilgi, gaišība. Astaporieši tiks pabaroti, kā jūs pavēlējāt. Nekā citādi mēs tiem nabadziņiem palīdzēt nevaram. Mums jādodas atpakaļ uz pilsētu.

-    Ejiet, ja vēlaties, sīr, es jūs neturu. Es te neturu nevienu. Denija nolēca no zirga. Es viņus nevaru izārstēt, taču varu parādīt, ka Mātei nav vienalga.

-   Nē, halēse, Džogo ievilka elpu. No zirga nolēca arī viņš, un zvārgulīši viņa matos iedžinkstējās. Tuvāk iet nedrīkst! Neļauj, lai viņi tev pieskaras! Neļauj!

Denija pagāja viņam garām. Dažas pēdas tālāk vecs vīrs gulēja zemē un raudzījās mākoņu pelēkajos vēderos.

-   Viņa miesa deg kā ugunīs. Vajag ūdeni, lai viņu apmazgātu. Derēs arī jūras ūdens. Marselēn, vai atnesīsi? Vajag arī eļļu sārtam. Kurš man palīdzēs dedzināt miroņus?

Kad Ago atgriezās kopā ar Pelēko Tārpu un piecdesmit Neaptraipītajiem, Denija visus nokaunināja un lika ķerties pie darba. Stripainais Sīmons ar saviem vīriem rāva dzīvos prom no mirušajiem un krāva miroņus kaudzēs, bel Džogo, Raharo un citi dotraki palīdzēja tiem, kuri vēl bija spējīgi, aiziet līdz jūras krastam, lai nomazgātos un izmazgātu drānas. Ago skatījās uz visiem kā uz jukušiem, taču Pelēkais Tārps nometās ceļos karalienei blakus un paziņoja:

-   Šis te palīdzēs.

Vēl nebija pienācis pusdienlaiks, kad jau kūrās ducis sārtu. Treknu melnu dūmu stabi cēlās augšup un aptraipīja nepielūdzami zilās debesis. Kad Denija beidza darboties ap uguni, viņas izjādes drānas bija netīras un kvēpiem noziestas.

-   Varenība, Pelēkais Tārps ierunājās, šis te un viņa brāļi lūdz jūsu atļauju pēc darba apmazgāties sālsūdeni, lai mēs varētu attīrīties pēc mūsu dižās dievietes likumiem.

Karaliene nebija zinājusi, ka einuhiem ir pašiem sava dieviete.

-   Kas tā par dievieti? Kāda no Gisas dieviem?

-    Dievietei ir daudz vārdu, Pelēkais Tārps satrūkās. Viņa ir Šķēpu Valdniece, Kaujas Brūte, Karaspēku Māte, taču viņas īstais vārds pieder vienīgi šiem te nabaga karotājiem, kuri savu vīrišķību ir sadedzinājuši uz viņas altāra. Mēs nedrīkstam par viņu runāt ar citiem. Šis te izlūdzas jūsu piedošanu.

-    Kā vēlies. Jā, jūs varat nomazgāties, ja vēlaties. Pateicos par palīdzību.

-   Šie te dzīvo, lai jums kalpotu.

Kad Dinerīsa noberztām kājām un sāpošu sirdi atgriezās piramīdā, Misandeī lasīja kādu vecu tīstokli, bet Irri un Džiki strīdējās par Raharo.

-   Tu viņam esi par kaulainu, Džiki teica. Tu gandrīz izskaties pēc puikas. Raharo neguļ ar puikām, tas ir zināms.

-   Tāpat ir zināms, ka tu esi gandrīz vai govs, Irri cirta pretī. Raharo neguļ ar govīm.

-    Raharo ir asinis no manām asinīm. Viņa dzīvība pieder man, nevis jums, Denija abām aizrādīja. Pa to laiku, kamēr Raharo bija prom no Mīrlnas, viņš bija paaudzies gandrīz par puspēdu, turklāt puisis atgriezās ar muskuļotām rokām un kājām un četriem zvaniņiem matos. Tagad viņš bija krietni garāks par Ago un Džogo, ko, protams, kalpones bija pamanījušas. Un tagad apklustiet, man jānomazgājas. Denija nekad vēl nebija jutusies tik netīra. Džiki, palīdzi man noģērbties, aizvāc drā

nas un sadedzini. Irri, pasaki Ķezai, lai sameklē man kādu vieglu un vēsu tērpu diena bija ļoti karsta.

Uz terases pūta vēss vējiņš. Denija iekāpa baseinā un labpatikā noelsās. Misandeī pēc viņas pavēles izģērbās un ari iekāpa baseinā.

-   Šī te naktī dzirdēja, kā astaporieši skrāpē mūrus, mazā rakstvede paziņoja, mazgājot Denijai muguru. Irri un Džiki saskatījās.

-   Neviens tur neskrāpējās, Džiki atteica. Skrāpējās… kā viņi varēja skrāpēties?

-   Ar rokām, Misandeī paskaidroja. Ķieģeļi ir veci un drūpoši. Viņi cenšas tikt iekšā pilsētā.

-    Tam viņiem vajadzētu vairākus gadus, Irri teica. Mūri ir ļoti biezi. Tas ir zināms.

-   Tas ir zināms, piekrita Džiki.

-    Es arī viņus redzu sapņos, Denija satvēra Misandeī roku. Nometne ir krietnu pusjūdzi no pilsētas, mīļā. Gar mūriem neviens neskrāpējas.

-   Gaišībai labāk redzams, Misandeī atsaucās. Vai izmazgāt jums matus? Ir jau pēdējais laiks Reznaks mo Reznaks un zaļā žēlsirde drīz būs klāt, lai apspriestu…

-   .. .gatavošanos kāzām. Denija ar šļakstu piecēlās sēdus. Gandrīz biju piemirsusi. "Gandrīz gribēju piemirst." Un pēc tam man ir vakariņas ar Hizdaru. Viņa nopūtās. Irri, atnes man zaļo tokaru to zīda, ar mīriešu mežģīnēm.

-    Zaļais tiek lāpīts, halēse. Mežģīnes ir novalkātas. Zilais tokars ir iztīrīts.

-   Tad atnes zilo, tas viņiem patiks tikpat labi.

Viņai taisnība bija tikai pa pusei. Priesteriene un senešals bija priecīgi redzēt, ka Denija ir uzvilkusi tokaru un beidzot izskatās tā, kā pieklājas īstai Mīrīnas valdniecei, taču vēl vairāk viņi gribēja Deniju izģērbt kailu. Dinerīsa uzklausīja viņus un nespēja noticēt savām ausīm.

-   Negribu nevienu aizskart, viņa teica, kad abi visu bija pateikuši, bet es nestāšos kaila Hizdara mātes un māsu priekšā.

-   Bet… Reznaks mo Reznaks mirkšķināja acis, bet jums tas jādara, varenība. Parasti pirms kāzām vīra dzimtas sievietes pārbauda līgavas klēpi un ē… viņas sievišķās daļas. Lai pārliecinātos, ka tās ir pareizi veidotas un ē…

-    …auglīgas, Galaza Galāre nobeidza. tas ir sens rituāls, gaišība. Trīs žēlsirdes piedalīsies pārbaudē un skaitīs atbilstošas lūgšanas.

-   Jā, Reznaks piebilda, un pēc tam tiks pasniegta īpaša kūka. Sieviešu kūka, kas tiek cepta tikai saderināšanās reizēs. Vīriešiem to nogaršot nav ļauts, bet esmu dzirdējis, ka tā esot brīnišķīga. Burvīga.

"Bet, ja mans klēpis būs izkaltis un manas sievišķās daļas nolādētas, vai tad arī tiks cepta īpaša kūka?"

-             Hizdars zo Loraks varēs izpētīt manas sievišķās daļas pēc kāzām.

-    "Pēc Hala Drogo domām, tām nebija nekādas vainas, tad kāpēc lai tā šķistu viņam?" Lai viņa māte un māsas pēta cita citu un pēc tam kopā ēd īpašo kūku. Ks to neēdīšu. Un es arī nemazgāšu godājamā Hizdara godājamās kājas.

-   Varenība, jūs nesaprotat, Reznaks protestēja. Kāju mazgāšana ir svētīta paraža. Tā uzsver, ka jūs kļūstat par vīra kalponi. Arī kāzu tērpā ir ieausta šī jēga. Līgava pāri baltajam zīda tokaram velk tumšsarkanu šķidrautu ar pērlītēm.

"Zaķu karalienei kāzās jābūt ar nolaistām ausīm."

-   Tās pērlītes grabēs katrā manā solī.

-   Pērles simbolizē auglību. Jo vairāk pērļu būs varenībai pie šķidrauta, jo vairāk veselīgu dēlu viņa piedzemdēs.

-    Kam man būtu vajadzīgi simt dēli? Denija pagriezās pret zaļo žēlsirdi. Ja mēs precētos pēc Rietmalas paražām…

-    …Gisas dievi neuzskatītu to par patiesu savienību, Galazas Galāres seju slēpa zaļš zīda plīvurs. Bija redzamas tikai acis zaļas, gudras un skumjas. Visas pilsētas acīs jūs tad būtu vienīgi godājamā Hizdara piegulētāja, nevis likumīgi pielaulāta sieva. Jūsu bērni būtu bastardi. Varenībai jāprecas ar Hizdaru Žēlsirdības templi visu Mīrīnas dižciltīgo ļaužu priekšā.

"Dižciltīgo namu galvas ar kādu ieganstu jāizvilina no piramīdām," Dārio tika teicis. "Pūķa vārdi ir uguns un asinis." Denija atvairīja šo domu tā nebija viņas cienīga.

-   Kā vēlaties, viņa nopūtās. Precēšu Hizdaru Žēlsirdības templi, ietinusies baltā tokarā ar pērlītēm. Vai jums ir vēl kas sakāms?

-   Tikai viens sīkums, varenība, Reznaks sacīja. Lai nosvinētu kāzas, kā pieklājas, nepieciešams atvērt cīņu bedres. Tā būs jūsu dāvana Hizdaram un jūsu mīlošajai tautai, zīme, ka esat pieņēmusi Mīrīnas senās tradīcijas un paražas.

-   Turklāt arī dieviem tā būs ārkārtīgi patīkama velte, zaļā žēlsirde klusi piebilda laipnā balsī.

"Līgavas cena ir asinis." Dinerīsai bija apnikusi plēšanās ap cīņu bed rēm. Pat sīrs Baristens uzskatīja, ka uzvarēt viņa nevar.

-    Neviens valdnieks nespēj izdarīt tautai pa prātam, Selmijs tika teicis. Bailors Svētītais lūdzās, gavēja un uzbūvēja septiņiem dieviem tik krāšņu templi, kādu vien dievi vispār var vēlēties, taču viņš nespēja izbeigt karus un trūkumu.

"Karalienei jāieklausās savā tautā," Denija sev atgādināja.

-    Pēc kāzām karalis būs Hizdars. Lai tad viņš arī atver tās bedres, ja vēlas. Es tur piedalīties negribu. "Lai asinis ir uz viņa rokām, ne manējām." Viņa piecēlās. Ja mans vīrs vēlas, lai es viņam mazgāju kājas, vispirms lai nomazgā manējās. Es viņam to šovakar pateikšu.

Denijai iedomājās, diez kā viņas iecerētais to uztvers.

Tomēr satraukumam nebija pamata. Hizdars zo Loraks ieradās stundu pēc saulrieta. Viņam pašam bija tumšsarkans tokars ar zelta svītrām un bārkstīm no zelta krellītēm. Denija, lejot vīnu, viņam atstāstīja sarunu ar Reznaku un zaļo žēlsirdi.

-   Tie ir tukši rituāli, Hizdars paziņoja, ko jau sen bija laiks atmest. Mīrīna pārāk ilgi tajos ir gremdējusies. Viņš noskūpstīja līgavai roku.

-    Dinerīsa, mana karaliene, es ar lielāko prieku mazgāšu jūs no galvas līdz kājām, ja tas ir vajadzīgs, lai kļūtu par jūsu karali un dzīvesbiedru.

-   Lai kļūtu par manu karali un dzīvesbiedru, jums tikai jānodrošina miers. Skahazs teica, ka jums esot jaunas ziņas.

-   Ir gan. Hizdars sakrustoja garās kājas. Viņš izskatījās visnotaļ apmierināts ar sevi. Jankaī mums dāvās mieru, bet par to vajadzēs maksāt. Pārtraukums vergu tirdzniecībā ir pamatīgi satricinājis visu civilizēto pasauli. Jankaī un tās sabiedrotie prasīs no mums atlīdzību zeltā un dārgakmeņos.

-   Ko vēl? Zelts un dārgakmeņi bija nieks.

-   Jankaī atjaunos vergturu iekārtu kā senāk, Astapora tiks atjaunota kā vergturu pilsēta un jūs neiejauksieties.

-    Jankaī atjaunoja vergturu iekārtu, kad es biju aizgājusi no pilsētas tikai divas jūdzes. Vai es griezos atpakaļ? Karalis Kleons lūdza mani pievienoties viņam cīņā pret pārējiem, bet es biju kurla pret viņa lūgumiem. Es negribu karot ar Jankaī, cik reizes man tas jāsaka? Kādus solījumus vēl viņi pieprasa?

-   Jā, tā ir darvas karote medus mucā, karaliene, Hizdars zo Loraks turpināja. Man skumji to teikt, bet Jankaī netic jūsu solījumiem. Viņi trinkšķina vienu un to pašu arfas stīgu par kādu sūtni, ko jūsu pūķi aizdedzinājuši.

-   Sūtnim apdega tikai tokars, Denija nicīgi izmeta.

-             Lai tā būtu, bet viņi vienalga jums neuzticas. Jaunās Gisas ļaudis

-   ari. Vārdi ir vējš, jūs pati tā bieži sakāt, un nekādi vārdi nenodrošinās Mirīnai mieru. Jūsu ienaidnieki pieprasa darbus. Viņi grib, lai mēs apprecamies, es tieku kronēts par karali un valdu Mīrīnā kopā ar jums.

Denija ielēja sev vīnu un vairāk par visu alka izliet blašķi Hizdaram uz galvas un noslīcināt viņa pašapmierināto smīnu.

-   Laulības vai slaktiņš. Kāzas vai karš. Vai tāda ir mana izvēles iespēja?

-     Es redzu tikai vienu iespēju, spozme. Zvērēsim abi Gisas dievu priekšā un kopā būvēsim jaunu Mlrinu.

Karaliene apdomāja atbildi, kad izdzirda sev aiz muguras soļus. "Ēdieni," viņa nodomāja. Pavāri bija apsolījuši pagatavot Hizdara mīļāko ēdienu suni medū, pildītu ar žāvētām plūmēm un pipariem. Tomēr pagriezusies viņa ieraudzīja siru Baristenu, kurš bija paguvis nomazgāties, uzvilkt savas baltās drānas un piekārt pie sāniem divroku zobenu.

-   Gaišība, bruņinieks paklanījās, atvainojos par traucējumu, bet uzskatīju, ka gribēsiet šos jaunumus dzirdēt nekavējoties. Pilsētā ir atgriezušies Vētrās vārnas, un viņiem ir ziņas par ienaidniekiem. Jankaieši nāk, kā mēs ari baidījāmies.

Hizdara zo Loraka dižciltīgajai seja pārslīdēja sapīkuma ēna.

-   Karalienei ir vakariņas. Algotņi var pagaidīt.

Baristens viņam nepievērsa uzmanību.

-   Es lūdzu, lai Dārio atskaitās man, kā gaišība bija pavēlējusi, bet viņš pasmējās un teica, ka visu uzrakstīšot pats ar savām asinīm, ja gaišība pie viņa aizsūtīšot mazo rakstvedi, kas viņam iemāca rakstīt vēstules.

-    Ar asinīm? Denija šausmās sastinga. Vai tas ir joks? Nē, nē, nesakiet neko. Man viņš jāredz pašai. Viņa bija jauna meitene, turklāt vientuļa, un jaunas meitenes mēdza pārdomāt.

-   Sasauc kapteiņus un komandierus. Hizdar, es zinu, ka jūs man piedosiet.

-   Mirlna par visu svarīgāka, Hizdars sirsnīgi pasmaidīja. Mums būs vēl citas naktis, tūkstošiem nakšu.

-   SIrs Baristens jūs pavadīs.

Saukdama savas kalpones, Denija aizsteidzās. Viņa taču nevarēja sagaidīt kapteini tokarā. Viņa pielaikoja dučiem tērpu, līdz atrada to, kas patīk, taču atteicās likt galvā kroni, ko pienesa Džiki.

Kad Dārio Naharīss nometās uz ceļgala, Denijai salēcās sirds. Viņa mati bija piekaltuši ar asinīm, uz deniņiem vizēja jēla, sarkana, dziļa brūce. Labā piedurkne bija asinis gandrīz līdz elkonim.

-   Tu esi ievainots, viņa noelsās.

-    Te? Dārio pieskārās deniņiem. Strēlnieks gribēja ielaist man acī arbaleta bultu, bet es paguvu izvairīties. Man bija jāsteidzas mājās pie karalienes, lai gozētos viņas smaida siltumā. Viņš pakratīja piedurkni, noskurinādams sarkanas lāsītes. Tās asinis nav manas. Viens no maniem seržantiem teica, ka mums esot jāpāriet Jankaī pusē, tāpēc es viņam pa muti iebāzu rīklē roku un izrāvu sirdi. Gribēju to atnest kā dāvanu savai sudraba karalienei, taču, šņākdami un spļaudīdamies man uzklupa četri no Kaķiem. Viens mani gandrīz saķēra, tāpēc es to sirdi iemetu viņam ģīmī.

-    Ļoti drosmīgi, Baristens sacīja tādā balsī, kas nozīmēja tikai to:

-    Vai tev ir jaunas ziņas, ko pastāstīt gaišībai?

-   Ir sliktas ziņas, sīr Vectētiņ. Astapora ir nopostīta, un vergturi nāk uz ziemeļiem ar visu savu karspēku.

-   Tās ir vecas un iesmakušas ziņas, Skūtgalvis norūca.

-   Tava māte to pašu teica par tava tēva skūpstiem, Dārio atbildēja.

-   Skaistā karaliene, es būtu ieradies ātrāk, bet kalnos čum un mudž Jankaī algotņi četras brālības. Jūsu Vētras vārnas bija spiestas izlauzties tiem cauri. Un, jo tālāk, jo trakāk. Jankaiešu karaspēks nāk pa krasta ceļu, un kopā ar to nāk Jaunās Gisas leģioni. Viņiem ir ziloņi simt gabali bruņās un ar nestuvēm. Nāk arī Tolosas lingotāji un Kartas kamieļu vienība. Vēl divi gisiešu leģioni Astaporā ir sakāpuši kuģī. Ja gūstekņi mums teica taisnību, tad tie izsēdīsies aiz Skahazadanas, lai nošķirtu mūs no dotraku jūras.

Kamēr viņš stāstīja, ik pa brīdim uz marmora grīdas nopakšķēja pa košai asins lāsei, un Denija sarauca pieri.

-   Cik nogalēto? viņa noprasīja, kad Dārio bija beidzis savu stāstu.

-   Mūsu pusē? Man nebija laika skaitīt, bet mēs ieguvām vairāk, nekā zaudējām.

-   Kārtējos pārbēdzējus?

-    Šādus tādus drosmīgus vīrus, kas noderēs jūsu cēlajam mērķim. Karalienei viņi patiks. Viens ir cirvja meistars no Baziliska salām milzīga auguma neģēlis, lielāks par Belvasu, jums viņš jāredz. Ir arī kādi divdesmit algotņi no Rietmalas, varbūt vairāk. Tie ir dezertieri no Vēja aizpūstajiem, kuriem nepatika atrasties Jankaī pusē. No viņiem iznāks labas Vētras vārnas.

-    Lai tā būtu. Denija negribēja strīdēties, jo Mīrīnai drīz varēja ievajadzēties ikvienu zobenu.

-   Kapteini, jūs teicāt četras algotņu brālības, Baristens rauca pieri.

-   Mēs zinām tikai trīs: Vēja aizpūstos, Garos šķēpus un Kaķa brālību.

-   Sīrs Vectētiņš prot skaitīt. Jankaī pusē pārgāja Jaunākie dēli. Dārio pagrieza galvu un nospļāvās. To es par Brūno Benu Plumu. Kad nākamreiz ieraudzīšu viņa pretīgo ģīmi, tad uzšķērdīšu viņu no rīkles lidz kājstarpei un izraušu viņa melno sirdi.

Denija gribēja ko teikt, taču nespēja atrast vārdus. Viņa atcerējās Bena seju, pēdējo reizi to redzot. "Viņam bija tik silta seja, seja kam es uzticējos." Tumša āda un balti mati, lauzts deguns, krunciņas acu kaktiņos. Pat pūķiem patika vecais Brūnais Bens, kuram patika plātīties, ka viņā pašā ritot kāda lāse pūķu asiņu. "Tu iepazīsi trīs nodevības. Vienu zelta, vienu asiņu un vienu mīlestības dēļ." Diez Plums bija trešā vai otrā nodevība? Un kuru tādā gadījumā pastrādāja sīrs Džorahs, raupjais, vecais lācis? Vai tiešām viņai nekad nebūs drauga, kam varētu uzticēties? "Kāda jēga no pareģojumiem, ja tie nav saprotami? Ja es līdz saullēktam apprecēšu Hizdaru, vai visi tie karaspēki izgaisīs kā rīta rasa un es varēšu valdīt mierā?"

Pēc Dārio paziņojuma izcēlās kņada. Reznaks apraudājās, Skūtgalvis kaut ko drūmi murmināja, dotraku miesassargi zvērēja atriebties, Stiprais Belvass sita ar dūri sev pa lielo vēderu un apzvērēja, ka apēdīs Brūnā Bena sirdi ar plūmēm un sīpoliem.

-   Lūdzu, Denija ieminējās, bet viņu, šķiet, dzirdēja tikai Misandeī.

-   Apklustiet! karaliene pielēca kājās. Esmu jau gana dzirdējusi.

-   Gaišība, Baristens nometās uz viena ceļa, jums atliek vien pavēlēt. Ko mums tagad darīt?

-    Darīsim tā, kā esam iecerējuši. Savāciet pārtiku, cik vien spējat atrast. "Ja skatīšos atpakaļ, būšu pagalam." Mums jāaizver visi vārti un visi karot spējīgie vīri jānostāda uz mūriem. Neviens nedrīkst pa vārtiem ne ienākt, ne iziet.

Zālē pēkšņi iestājās klusums. Vīri saskatījās.

-   Un kas būs ar astaporiešiem? Reznaks gribēja zināt.

Viņa gribēja kliegt, griezt zobus, plēst drēbes un valstīties pa grīdu.

-   Aizveriet vārtus, viņa atbildēja. Vai man tas jāsaka trīs reizes? Tie visi bija Denijas bērni, taču palīdzēt viņa tiem nespēja. Ejiet prom. Dārio, paliec. Brūce ir jāizmazgā, un man ir vēl daži jautājumi.

Pārējie paklanījās un izgāja. Denija veda Dārio Naharīsu pa kāpnēm uz savu guļamkambari, kur Irri izmazgāja ievainojumu ar etiķi, bet Džiki to pārsēja ar baltu audeklu. Kad tas bija padarīts, Denija lika iet prom arī kalponēm.

-   Tavas drānas ir vienās asinis, viņa sacīja Dārio. Velc tās nost.

-  Tikai tādā gadījumā, ja jūs darīsiet tāpat. Viņš noskūpstīja karalieni.

Algotņa mati oda pēc asinīm, dūmiem un zirga, bet lūpas pie viņas

mutes nepielūdzamas un kvēlojošas. Denija viņa rokās notrīcēja. Kad abi atrāvās viens no otra, viņa ierunājās:

-   Burvji teica, ka es tikšot nodota vienreiz asiņu, otrreiz zelta un trešo reizi mīlestības dēļ. Man likās… Nekad nebūtu domājusi, ka nodevējs būs Brūnais Bens. Viņam, šķiet, pat pūķi uzticējās. Sieviete satvēra kapteini aiz pleciem. Apsoli, ka tu nekad nevērsīsies pret mani. Es to nepārdzīvošu. Apsoli.

-   Nekad, mana mīla.

Denija viņam ticēja.

-   Es zvērēju, ka precēšu Hizdaru zo Loraku, ja viņš deviņdesmit dienas nodrošinās mieru, bet tagad… es tevi gribu kopš pirmās reizes, kad tevi ieraudzīju, bet tu esi algotnis svārstīgs un nodevīgs. Tu plātījies, ka tev esot bijušas simt sievietes.

-    Simt? Dārio pasmējās violetajā bārdā. Es sameloju, dārgā karaliene. Man ir bijušas tūkstoš sievietes. Bet neviena no tām nav bijis pūķis.

Viņa stiepa vīrietim pretī lūpas.

-   Ko tad tu vēl gaidi?

PIEKTĀS GRĀMATAS PIRMĀS DAĻAS BEIGAS

Content

Martins Džordžs R. R. Dziesma par ledu un uguni-5-1. Deja ar pūķiem.

HRONOLOĢIJAS SKAIDROJUMS

PROLOGS

TIRIONS

DINERĪSA

DŽONS

BRENS

TIRIONS

TIRGOTĀJA KALPS

DŽONS

TĪRIONS

DĀVOSS

DŽONS

DINERĪSA

SMAĶIS

BRENS

TIRIONS

DĀVOSS

DINERĪSA

DŽONS

TIRIONS

DĀVOSS

SMAĶIS

DŽONS

TĪRIONS

DINERĪSA

ZUDUŠAIS VALDNIEKS

VĒJA AIZPŪSTAIS

NIĶĪGĀ LĪGAVA

TIRIONS

DŽONS

DAVOSS

DINERĪSA

MELISANDRE

SMAĶIS

TIRIONS

BRENS

DŽONS

DINERĪSA