Verbērs Bernārs

Tanatonauti

Bernārs Verbērs

Tanatonauti

Bernārs Verbērs, "bruņojies" ar jaunāko zinātnisko informāciju, garīgiem tekstiem un okultām zinībām, aizved lasītājus aiz iztēles robežām līdz pat Nāves teritorijai. Neviens vēl nav bijis tik tālu kā tanatonauti. Viņi ir izpētījuši dzīvi pēc dzīves visu laiku visaizraujošāko odiseju.

www.hanbooks.com

Pārliecība, ka nāve ir "vieta, no kurienes neviens neatgriežas", ja neskaita dažus patētiskus vai emocionālus spokus, ir novecojusi. Tanatonautu atklātā iespēja apceļot Nāves teritoriju visu maina. Pienācis laiks kolonizēt ari Nāves teritoriju!

Amazon.com

Bernāra Verbēra grāmata "Tanatonauti", ko var klasificēt kā filozofiski zinātnisku daiļliteratūru (ar nelielu fantastikas piedevu), lasītāju aizved ceļojumā uz pēdējo vēl neizpētīto kontinentu Nāves teritoriju. Stāstījumu ik pa brīdim pār-' trauc teksti no mitoloģijas, reliģijas, kosmogonijas, atspoguļojot dažādus uzskatus. Pārsteidzošs šķiet fakts, ka šie teksti ir tik līdzīgi un vēsta mums vienu stāstu, izmantojot vien atšķirīgus vārdus un simbolus.

www.publishersweekly.com

Karalienei

VĀRDNĪCA

Tanatonauts vīriešu dzimtes lietvārds (radies no grieķu valodas vārdiem thanatos nāve un nautes navigators). Nāves pētnieks.

VĒSTURES MĀCĪBU GRĀMATA

DAŽI DATI, KO DERĒTU IEGAUMĒT

1492. gads tiek sperti pirmie soļi uz Amerikas kontinenta. 1969. gads tiek sperti pirmie soļi uz Mēness. 2062. gads tiek sperti pirmie soļi uz Nāves kontinenta. 2068. gads pirmās publikācijas par reinkarnācijas ceļu.

Vēstures grāmata. Pamatkurss. 2. mācību gads

BERNĀRS VERBĒRS

TANATONAUTI

PIRMAIS LAIKMETS: AMATNIEKU LAIKS

.

1. VĒSTURES MĀCĪBU GRĀMATA

Senāk visi cilvēki baidījās no nāves. Tā bija kā nepārtraukts fona troksnis, ko neviens ne mirkli nespēja aizmirst. Ikviens zināja, ka visi pūliņi beigsies ar viņa paša izzušanu nebūtībā, un bailes no tās aptumšoja visus priekus.

Divdesmitā gadsimta beigu filozofs Vudijs Elens ļoti trāpīgi raksturojis tālaika iedzīvotāju psiholoģisko stāvokli: "Kamēr vien cilvēks būs mirstīgs, viņš nekad nespēs tā pa īstam aizmirsties."

Vēstures grāmata. Pamatkurss. 2. mācību gads

2. MIŠELA PENSONA DIENASGRĀMATA

Vai man ir tiesības jums visu to stāstīt?

Atskatoties pagātnē, vēl joprojām grūti noticēt, ka tas, kas toreiz notika, patiešām ir norisinājies. Grūti noticēt, ka esmu piedalījies šajos fantastiskajos notikumos. Un man ir grūti noticēt, ka esmu izdzīvojis un varu pastāstīt par notikušo.

Saprotams neviens nespēja iedomāties, ka viss norisināsies tik strauji un aizvirzīsies tik tālu. Neviens pats.

Kas mūs pamudināja uz šo neprātu? Es nezinu. Var būt, ka tik muļķīga lieta, ko dēvē par zinātkāri. Tā pati zinātkāre, kas liek paraudzīties pāri aizas malai, lai saprastu, cik briesmīgs kritiens mūs sagaidītu tad, ja spertu vēl kaut vienu soli.

Bet var būt, ka alkas pēc piedzīvojumiem šajā aizvien dīkdienīgākajā un bezkaislīgākajā pasaulē.

Daži teiks: "Tā tam bija lemts notikt." Tomēr es neticu, ka liktenis ir nolemts jau iepriekš. Es ticu, ka cilvēki izdara izvēli un par to uzņemas atbildību. Tā ir izvēle, kas nosaka likteni, un, iespējams, ka cilvēku rīcība nosaka Visuma virzību.

Es atceros pilnīgi visu, katru notikumu šajā milzīgo piedzīvojumu virknē, katru izteikto vārdu un teikumu. Vai man ir tiesības jums to visu stāstīt? Metīšu monētu ja kritīs cipars, tad stāstīšu, ja ģerbonis, tad tas paliks noslēpums. Cipars.

Ja man jāmeklē šo notikumu cēloņi, tad jāatgriežas ļoti tālā pagātnē.

3. NO POLICIJAS ARHĪVA

Pieprasījums sniegt personu raksturojošas ziņas

Uzvārds: Pensons. Vārds: Mišels. Mati: brūni. Acis: brūnas. Augums: 1 m 75 cm.

īpašas pazīmes: nav.

Piezīmes: tanatonautu kustības aizsācējs. Trūkums: nepietiekams pašnovērtējums.

4. PIE DIPONA VISS IR SVAIGS

Tāpat kā visiem citiem bērniem, arī man pienāca N diena, kad es atklāju Nāvi. Pirmais mirušais, ar ko es sastapos savā dzīvē, bija kāds cilvēks, kurš pats bija radis dzīvot starp līķiem. Un tas bija mūsu miesnieks Dipona kungs. Skārņa vitrīnā gozējās viņa ar lieliem burtiem rakstītais dzīves moto: "Pie Dipona viss ir svaigs." Reiz kādā rītā mamma man pavēstīja, ka viņai nav izdevies nopirkt īpaši sulīgo fileju svētdienas maltītei, jo Dipona kungs ir miris. Miesnieku sadragājis Šarolē vērša kautķermenis, kas nejauši bija atāķējies un uzkritis viņam virsū.

Man toreiz varēja būt aptuveni četri gadi. Bez aplinkiem pavaicāju mātei, ko nozīmē šis burtu salikums "N. A. V. E.".

Māte izskatījās tikpat apmulsusi kā toreiz, kad es viņai pavaicāju, vai ar pretapaugļošanās tabletēm var izārstēt klepu.

Vina nolaida acis.

Hm, nu, būt mirušam nozīmē šeit vairs neatrasties .

Vai tas ir tāpat kā iziet no istabas?

Ne tikai no istabas. Tas nozīmē atstāt mājas, pilsētu, valsti.

-Tad tas nozīmē aizceļot kaut kur tālu projām? Tāpat kā aizbraukt brīvdienās?

Ne gluži. Jo, kad tu esi miris, tu vairs nekusties.

Cilvēks vairs nekustas, tomēr spēj aizceļot tālu projām? Tas tik ir vareni! Kā tad tas ir iespējams?

Var jau būt, ka šie neveiklie centieni izskaidrot miesnieka Dipona nāvi manī radīja to ziņkārības augsni, kurā daudz vēlāk spēja iesakņoties Raula Razorbaka murgi.

Vismaz man tā šķiet.

Apmēram pēc gada, kad man paziņoja, ka arī mana vecvecmāmiņa Aglaja ir mirusi, šķiet, es teicu kaut ko tamlīdzīgu: "Vecmāmiņa Aglaja nomirusi? Brīnums gan, kā viņai tas izdevies!" Mans vecvectēvs dusmās pārbolīja acis un tad teica vārdus, ko es nekad neaizmirsīšu:

Kā tu neapjēdz, ka nāve ir pats briesmīgākais, kas var notikti

Nē, es to tik tiešām neapjēdzu.

Ak… es domāju, ka… es purpināju.

Ar tādām lietām nejoko! viņš piebilda, lai es to iegaumētu reizi par visām reizēm. Ja reiz ir kāda lieta, ar ko nejoko, tad tā ir nāve!

Mans tēvs uzņēmās starpnieka lomu. Visi mēģināja man iegalvot, ka nāve ir aizliegts temats. Par to nerunā, to neiztēlojas, un, ja šo vārdu izrunā, tad tas notiek ar bailēm un bijību. Un nekādā gadījumā ar šo vārdu nedrīkst tāpat vien mētāties, jo tas nes nelaimi.

Viņš mani izsita no līdzsvara.

-Tava vecvecmāmiņa taču ir mirusi. Tas ir briesmīgi. Un, ja vien tava sirds nebūtu no akmens, tad tu… raudātu!

Jāatzīst, ka mans brālis Konrāds jau kopš agra rīta pludoja kā slapja grīdas lupata.

Tātad ja kāds ir nomiris, jāraud? Man jau neviens nekad neko nesaka. Arī tās lietas, kas ir pašas par sevi saprotamas, tomēr labāk izdodas, ja par tām iepriekš pabrldina.

Lai mani saraudinātu, tēvs, kuru bija nokaitinājusi mana bērnišķīgā uzpūtība, iecirta man pāris pļauku. Viņš cerēja, ka tā es iegaumēšu divas lietas pirmkārt, to, ka "nāve ir pats briesmīgākais, kas var notikt", un, otrkārt, ka "ar tādām lietām nejoko".

Kāpēc tu neraudāji? tēvs atkal sāka prašņāt, kad atgriezāmies no vecvecmāmiņas Aglajas bērēm.

Liec viņu mierā, Mišelam ir tikai pieci gadi, viņš taču pat lāgā nezina, kas īsti tā nāve ir, māte mani neuzkrītoši centās aizstāvēt.

Viņš visu lieliski zina, taču domā tikai par sevi, un citu nāve zēnam bijusi nebijusi. Gan tu redzēsi, ka tad, kad mēs nomirsim, viņš ari neraudās!

Tad es tiešām sāku aptvert, ka ar nāvi nejoko. Un turpmāk, tiklīdz man paziņoja, ka kāds ir miris, es centos iztēloties kaut ko ļoti skumju piemēram, vārītus spinātus. Asaras bira pašas no sevis, un tas visus uzjautrināja.

Drīz es nāvi iepazinu daudz labāk. Patiesībā tas biju es pats, kurš septiņu gadu vecumā gandrīz nomira. Tas notika kādā brīnišķīgā, skaidrā februāra dienā. Pirms tam bija ļoti silts janvāra mēnesis, un bieži siltam janvārim seko saulains februāris.

5. NODAĻA, KURA VELAK GANDRĪZ NOMIRST GALVENAIS VARONIS

Uzmanību!

Nelaimes gadījums…

Ak Dievs!

Uzmanieties! Vai tad jūs neredzat, ka viņš tūlīt…

Nēēēē!!!!!!

Gari stiepta bremžu kaukšana. Truls un apslāpēts trieciens. Es biju skrējis pakaļ balonam, kas bija izripojis uz ceļa, un kāda zaļa sporta auto bampers trāpīja man tieši zem ceļgaliem. Kājas atrāvās no zemes. Es uzlidoju gaisā.

Man gar ausīm svilpoja vējš. Atrados augstu gaisā. Atvērtajā mutē ieplūda spirgta gaisa plūsma. Pārbiedētie garāmgājēji stāvēja tālu lejā un uz mani lūkojās.

Kāda sieviete iekliedzās, kad redzēja, kā es paceļos gaisā. Manas bikses paloja asinīs, kas uz asfalta veidoja peļķi…

Viss notika gluži kā palēninātā filmā. Es atrados vienā līmenī ar māju jumtiem un varēju saskatīt, kā mansardos kustas cilvēku silueti. Un tad man galvā pirmo reizi uzpeldēja jautājums, kas vēlāk mani tik bieži mocīja: "Bet kas gan man te meklējams?"

Tā, kādu laiku karājoties gaisā, es beidzot sapratu to, ka neko nebiju sapratis.

Kas es esmu?

No kurienes nāku?

Un kurp dodos?

Mūžīgie jautājumi. Katrs tos sev reiz uzdod. Un es tos sev uzdevu savā nāves brīdī.

Biju pacēlies bezgala augstu. Un nolaidos lejā ļoti strauji. Mans plecs atsitās pret zaļās sporta mašīnas pārsegu. Tiku atsviests atpakaļ, un mana galva atsitās pret trotuāra apmali. Brīkšķis. Trula skaņa. Pār mani bija pārliekušās satrauktas sejas.

Gribēju kaut ko teikt, taču nebiju spējīgs ne ko darīt, ne sacīt, ne pakustēties. Saules gaisma lēnām izgaisa. Februāra saule mēdz būt skopa. Gaisā jau jaušami marta cīruļputeņi. Pamazām satumsa. Drīz es atrados pilnīgā tumsā un klusumā. Nebija vairs nekādu smaržu, sajūtu, viss bija izzudis. Priekškars aizvērās.

Toreiz es miru pirmo reizi un man bija tieši septiņi gadi.

6.    REKLĀMA

"Dzīve ir skaista. Neticiet visādām blēņām. Dzīve ir skaista. Tā ir produkts, ko trīs miljonu gadu laikā pārbaudījuši vairāk nekā septiņdesmit miljardi cilvēku. Un tas ir nevainojamas kvalitātes rādītājs."

Šis ir VDLVD (Valsts Dzīves līmeņa veicināšanas dienesta) ziņojums

7.   VĒSTURES MĀCĪBU GRĀMATA

Līdz tanatonautikas aizsākumam nāve tika uzskatīta par vienu no cilvēces galvenajiem tabu. Lai labāk cīnītos ar tās radīto tēlu, cilvēki izmantoja garīgo procesu, ko dēvē par māņticību.

Tā daži uzskatīja, ka medaljons ar Svētā Kristofera figūriņu, kas piekarināts pie automašīnas vadības paneļa, ļauj izvairīties no nāves ceļu satiksmes negadījumos. Pirms XXI gadsimta

bieži mēdza jokojoties teikt: 'Uo lielāka Svētā Kristofera figūriņa, jo vadītājam lielākas izredzes izglābties autoavārijās."

Vēstures grāmata. Pamatkurss. 2. mācību gads

8. NODAĻA, KURĀ VARONIS TOMĒR MIRST MAZĀK, NEKĀ SĀKUMĀ VARĒJA DOMĀT

Es gaidīju. Nekas briesmīgs nenotika.

Vecvectēvam nebija taisnība. Nāve nemaz nav tik briesmīga. Gluži vienkārši pilnīgi nekas nenotika, un tas arī viss.

Tumsa un klusums bija ieilguši.

Beidzot es atvēru acis. Necaurredzamajā tumsā vīdēja gaismas pleķītis, un tajā parādījās trausls siluets. Droši vien kāds eņģelis.

Tad eņģelis pār mani noliecās. Dīvaini, bet eņģelis izskatījās pēc sievietes, turklāt tik daiļas sievietes, kādas uz Zemes nemēdz būt. Viņai bija blondi mati un brūnas acis.

Un viņa smaržoja pēc persikiem.

Ap mums viss bija gaišs un rāms.

Droši vien jau biju nonācis Paradīzē, jo tagad eņģelis man uzsmaidīja.

Jms… vrs… nv… tm… s.

Šķiet, ka eņģeļiem ir pašiem sava valoda. Savs eņģeļu žargons, ko citi nesaprot.

-Jms… vrs… nv… tms.

Viņa pacietīgi skandēja vienu un to pašu psalmu un ar savu maigo, vēso plaukstu pieskārās manai gludajai, nelaimes gadījumā cietušā bērna pierei.

-Jums… vairs… nav… temperatūras.

Diezgan apstulbis lūkojos apkārt.

Kur es esmu? Vai Paradīzē?

Nē. Senluisas slimnīcas reanimācijas nodaļā.

Eņģelis mani centās pārliecināt.

Tu neesi miris. Tev ir tikai daži savainojumi. Tev paveicās, ka mašīnas pārsegs mazināja triecienu. Stipri cietuši ir vienīgi ceļgali.

Vai es biju zaudējis samaņu?

Jā, trīs stundas.

Veselas trīs stundas biju nogulējis bezsamaņā un neko neatcerējos! Pat ne vismazākās domu atblāzmas vai izjūtas. Trīs stundu laikā nebija noticis pilnīgi nekas.

Lai būtu ērtāk apsēsties, medicīnas māsa man zem gurniem pabāza spilvenu. Var būt, ka biju miris veselas trīs stundas, bet man no tā ne silts, ne auksts.

Toties, kad ieradās mana ģimene, tad gan man galva uzreiz sāpēja pa īstam. Viņi izturējās ļoti mīļi un raudāja tā, it kā es patiešām jau būtu miris. Viņi mani centās pārliecināt, ka ir par mani ļoti raizējušies. "Mēs par tevi tā uztraucāmies," viņi apgalvoja, un tā tiešām arī bija. Man šķita, ka viņi pat tā kā drusku nožēloja, ka esmu izdzīvojis. Ja es būtu nomiris, tad taču viņi mani tik lieliski varētu apraudāt! Tā es vienā rāvienā biju iepazinis cilvēces liekulīgos tikumus.

9. NO POLICIJAS ARHĪVA

Mērķis: Psiholoģiska rakstura informācijas pieprasījums par Mišelu Pensonu

Pētāmais objekts, šķiet, caurmērā uzskatāms par normālu. Tomēr tam atklātas dažas psiholoģiska rakstura nestabilitātes pazīmes, ko izraisījusi pārāk nomācošā ģimenes vide. Objekts dzīvo nepārtrauktās šaubās. Viņš uzskata, ka taisnība ir tam, kam pieder pēdējais vārds. Viņš nezina, ko vēlas. Viņš neizprot savu laikmetu. Viņam ir nelielas paranojas iezīmes.

īpašas atzīmes: vecāki nekad nav uzskatījuši, ka būtu nepieciešams minētajam objektam atklāt, ka viņš ir adoptēts bērns.

10. MAITU LIJA

Šajā pirmajā ceļojumā ārpus dzīves es par nāvi neko īpašu nebūtu uzzinājis, ja vien tas vēl ilgi nebūtu radījis rūpes manai ģimenei.

Tā nu es aptuveni astoņu deviņu gadu vecumā sāku interesēties par nāvi, taču šoreiz par citu cilvēku nāvi. Jāpiebilst, ka televīzijas ziņās katru vakaru pulksten astoņos rādīja kaudzēm mirušo. Pirmām kārtām tur rādīja karā kritušos. Viņiem mugurā bija zaļas un sarkanas uniformas. Tiem sekoja priecīgās drānās tērptie brīvdienu satiksmes negadījumos bojā gājušie. Un, visbeidzot, tiem sekoja slavenību līķi vizuļojošās frakās.

Televizorā viss izskatījās daudz vienkāršāk nekā dzīvē. Uzreiz varēja noprast, ka nāve ir skumja, jo aizkadrā skanēja sēru mūzika. To, ko rādīja televīzijā, varēja saprast pat mazi bērni un garīgi atpalikušie. Karā kritušajiem atskaņoja Bēthovena simfoniju, brīvdienu satiksmes negadījumos bojā gājušajiem Vivaldi koncertīno, bet zvaigznēm, kas bija mirušas no zāļu pārdozēšanas, lēnu Mocarta vijoļmūziku.

Ievēroju arī to, ka tad, ja nomira kāda zvaigzne, strauji pieauga viņas disku tirdzniecība un filmas nemitīgi rādīja televīzijā, bet visi cilvēki par nelaiķiem teica tikai labus vārdus. It kā nāve būtu dzēsusi visus viņu grēkus. Pat vēl vairāk māksliniekiem viņu "aiziešana" netraucēja turpināt darbu. Džona Lenona, Džimija Hendriksa vai Džima Morisona labākie diski parādījās tirdzniecībā tikai pēc viņu nāves.

Nākamās, ko es piedzīvoju, bija onkuļa Norbēra bēres. Bēru kortežā visi centās pārliecināt cits citu par to, cik lielisks cilvēks viņš bijis. Turklāt tieši tur es pirmo reizi dzirdēju slaveno teicienu: "Pirmie vienmēr aiziet paši labākie." Man bija tikai astoņi gadi, tomēr tas man netraucēja gudrot: "Tad jau sanāk, ka man visapkārt palikuši tikai sliktie?"

Sajās bērēs mana uzvedība bija nevainojama. Kolīdz bēru procesija izkustējās, es iztēlojos vārītus spinātus. Raudāju, cik stipri spēju, bet vēlāk iztēlojos arī anšovus. Pat mans brālis Konrāds nespēja sasniegt manu asaru augstumus.

Kad nonācām Perlašēza kapsētā, savai raudu ēdienkartei biju pievienojis ari brokoļus un jēlas jēra smadzenes. Cik pretīgi! Aiz nepatikas gandrīz zaudēju samaņu. Nelielajā ļaužu pulciņā kāds čukstēja: "Nemaz nezināju, ka Mišels tik ļoti bija pieķēries onkulim Norbēram." Mana māte atzīmēja, ka vēl dīvaināk tas šķita tādēļ, ka, patiesību sakot, es ar viņu nekad nebiju ticies. Tas man netraucēja, jo biju atklājis veiksmīgu bēru recepti — vārīti spināti, anšovi, brokoļi un jēlas jēra smadzenes.

Neaizmirstama šī diena bija arī tādēļ, ka pirmo reizi sastapu Raulu Razorbaku.

Bijām sapulcējušies pie Norbēra onkuļa kapa, kad nedaudz atstatus pamanīju kādu, kas man atgādināja uz kapa pieminekļa piezemējušos maitu liju. Tomēr es nerunāju par plēsīgu putnu. Es runāju par Raulu.

Izmantoju atslābuma brīdi turklāt savu asaru plānu jau biju izpildījis un tuvojos tumšajam siluetam. Gluži kā gara, vientuļa maikste viņš sēdēja uz kāda kapakmens un vērās debesīs.

Labdien! — es viņu pieklājīgi sveicināju. Ko jūs šeit darāt?

Klusums. Tuvumā maitu lija vairāk atgādināja zēnu. Viņš bija kaulains, bet noliesējušajā sejā aiz raga brillēm izspiedās vaigu kauli. Viņa slaidās un smalkās rokas bija novietotas uz biksēm kā divi rāmi zirnekļi, kas gaida sava saimnieka pavēles. Zēns pielieca galvu un lūkojās manī ar tik rāmu un caururbjošu skatienu, kādu es vēl nebiju redzējis nevienam, kas būtu apmēram tādā pašā vecumā kā es.

Es atkārtoju savu jautājumu:

-Tātad ko jūs šeit darāt?

Viena roka zirneklis ātri uzrāpās pa viņa mēteļa ziemeļu puses nogāzi, lai ierāpotu garā un taisnā degunā.

Vari mani uzrunāt ar tu, — viņš svinīgi paziņoja.

Beidzot viņš paskaidroja:

-Tas ir mana tēva kaps. Mēģinu sajust, vai viņš negrib man kaut ko pateikt.

Es iespurdzos. Tad, mirkli pasvārstījies, ari viņš izplūda smieklos. Atlika vienīgi pazoboties par kaulaino zēnu, kas stundām ilgi sēž uz kapa, gaidot un veroties debesīs slīdošajos mākoņos.

Kā tevi sauc?

Rauls Razorbaks. Tu vari mani saukt par Raulu. Un tevi?

Mišels Pensons. Tu vari mani saukt par Mišelu. Viņš pārbaudīja manu reakciju.

Pensons? Tu nu gan man šķieti visai dīvains putns [1] . Centos saglabāt mieru. Biju iemācījies kādu teicienu,

kas vienmēr noderēja šādās kutelīgās situācijās.

Kas kaut ko tādu saka, tas pats tāds ir.

Viņš atkal sāka smieties.

11.   NO POLICIJAS ARHĪVA

Pieprasījums sniegt personu raksturojošas ziņas

Uzvārds: Razorbaks.

Vārds: Rauls.

Mati: brūni.

Acis: brūnas.

Augums: 1 m 90 cm.

īpašas pazīmes: valkā brilles.

Piezīmes: tanatonautu kustības aizsācējs.

Trūkums: pārāk augsts pašnovērtējums.

12.    DRAUDZĪBA

Kopš tā laika mēs ar Raulu mēdzām katru trešdienas pēcpusdienu satikties Perlašēza kapsētā. Man patika iet līdzās šim izstīdzējušajam zēnam. Turklāt viņš man vienmēr stāstīja dažādus fantastiskus stāstus.

Mēs esam piedzimuši pārāk vēlu, Mišel.

Kāpēc?

Jo viss jau ir izgudrots un izpētīts. Es vēlētos, kaut es būtu pirmais cilvēks, kurš izgudro šaujampulveri vai elektrību, ja nevarētu būt tas, kurš izgudro loku un bultas. Bet man nāksies samierināties tikai ar kaut kādām pabirām, jo viss jau ir atklāts. Realitāte virzās uz priekšu straujāk nekā zinātniskā fantastika. Tagad tādu izgudrotāju nemaz vairs nav, ir tikai viņu sekotāji. Cilvēki, kas uzlabo to, ko citi jau sen izgudrojuši. Droši vien pēdējais, kurš izjutis fantastisko jaunas pasaules atklājēja izjūtu, ir bijis Einšteins. Iedomājies tikai to skurbumu, ko viņš sajuta, kad aptvēra, ka spēj aprēķināt gaismas ātrumu!

Nē, es to nespēju iztēloties.

Rauls sarūgtināts mani uzlūkoja.

Tev vajadzētu vairāk lasīt grāmatas, Mišel. Pasaulē ir divu veidu cilvēki tie, kas lasa grāmatas, un tie, kas klausās tajos, kuri lasa grāmatas. Un tici man labāk piederēt pie pirmās no šīm kategorijām.

Es iebildu, ka viņš runā tā, it kā pats būtu grāmata, un mēs kopā smējāmies. Katram iedalīta sava loma Rauls skandināja visiem zināmas patiesības, es priecājos, bet pēc tam mēs kopā izplūdām skaļos smieklos. Patiesībā mēs par visu smējāmies kā kutināti.

Un tas, ka Rauls Razorbaks bija lasījis milzum daudz grāmatu, mums netraucēja. Turklāt tieši viņš bija tas, kurš man iemācīja lasīt grāmatas, iepazīstinot ar autoriem, kas, viņa paša vārdiem runājot, "nebija garlaicīgi", Rablē, Edgaru Alanu Po, Lūisu Kerolu, Herbertu Velsu, Zilu Vernu, Aizeku Azimovu, Herbertu Franki, Filipu Diku.

—      Tādu rakstnieku, kuri nebūtu garlaicīgi, nemaz nav tik daudz, Rauls paskaidroja. Lielākā daļa rakstnieku ir iedomājušies: jo sarežģītāki viņi ir, jo inteliģentāki šķiet. Un tad nu viņi teikumus izstiepj divdesmit rindu garumā. Pēc tam viņi saņem literārās balvas, bet cilvēki pērk viņu grāmatas, lai ar tām izrotātu viesistabu un liktu noticēt tiem, kas viņus apciemo, ka ir spējīgi lasīt kaut ko tik izsmalcinātu. Esmu pāršķirstījis pat tādas grāmatas, kurās vispār nekas nenotiek. Pilnīgi nekas. Kāds ierodas un sāk aplidot simpātisku sievieti. Sākumā viņa tam pasaka, ka nezina, vai ar viņu gulēs vai ne. Pēc astoņsimt lappusēm viņa beidzot paziņo, ka pilnīgi noteikti negulēs.

Bet kāpēc gan jāraksta grāmatas, kurās pilnīgi nekas nenotiek? es vaicāju.

Tāpēc, ka trūkst izdomas un iztēles, tiek rakstītas biogrāfijas, autobiogrāfijas un biogrāfiskie romāni… Rakstnieki, kas nespēj izdomāt jaunu pasauli, apraksta savu personisko pasauli, lai cik nabadzīga tā arī būtu. Pat literatūrā vairs nav izgudrotāju. Un tā satura trūkuma dēļ rakstnieki izkopj stilu un izstrādā formu. Apraksti uz desmit lappusēm, kā tu nomokies ar furunkulu, un tev ir izredzes saņemt Gonkūra prēmiju.

Mēs abi ķiķinājām.

Tici man, ja Homēra "Odiseja" pirmo reizi tiktu publicēta tagad, tā pat neparādītos vislabāk pirkto grāmatu sarakstā, bet tiktu ierindota starp fantastikas un šausmu grāmatām, un to lasītu tikai tādi puišeļi kā mēs ciklopa piedzīvojumu, burvju, sirēnu un citu briesmoņu dēl.

Raulam piemita retās spējas par visu spriest pašam. Viņš neatkārtoja tās domas, kas nemitīgi tika maltas televīzijā vai žurnālos. Šķiet, ka tieši tas mani Raulā pievilka visvairāk šī brīvdomība, šī viņa pretestība visām ietekmēm. Un tāds viņš bija kļuvis, pateicoties savam tēvam. Rauls mēdza uzsvērt, ka viņa tēvs bijis filozofijas pasniedzējs, kurš iemācījis mīlēt grāmatas. Rauls lasīja teju vai pa vienai grāmatai dienā. Galvenokārt tie bija fantastikas vai zinātniskās fantastikas darbi.

Brīvība slēpjas bibliotēkā, viņš mēdza sacīt.

13. SARGIET SAVAS IEKŠAS

Kādā trešdienas pēcpusdienā, kad mēs sēdējām uz soliņa un klusēdami vērojām, kā virs kapsētas slīd mākoņi, Rauls no portfeļa izvilka biezu kladi. To atvēris, viņš man parādīja lapu, ko bija izgriezis no kādas antīkās mitoloģijas grāmatas un ielīmējis kladē.

Tajā bija attēls, kurā atainots ēģiptiešu kuģis un dažādi varoni.

Viņš man stāstīja:

Burukuģa vidū stāv Saules dievs Ra. Viņam pie kājām saļimis kāds mirušais. Tam abās pusēs nostājušās vēl divas dievietes Izīda un Neftīda. Ar kreiso roku Izīda norāda virzienu, bet labajā rokā izstiepusi cilpas krustu, mūžības simbolu, kas sagaida ceļotāju no Viņpasaules.

Vai ēģiptieši ticēja Viņpasaulei?

Protams. Attēla kreisajā stūrī var redzēt Anubisu ar šakāļa galvu. Viņš ir mirušā pavadonis un tur rokās urnu ar tā kuņģi un zarnām.

Centos neizrādīt riebumu.

Rauls stāstīja gluži kā skolotājs skolā:

Seno ēģiptiešu sakāmvārds vēsta, ka "ikvienam mirušajam jāuzmanās, lai tam nenozog iekšas".

Viņš pāršķīra lappusi, lai parādītu citus attēlus.

Šeit redzams, kā Nāve iekāpj burukuģī. To sagaida vai nu pats Ra, vai kāda cūka. Cūka aprij nolādēto dvēseles un nosūta uz elli, kur cietsirdīgi bendes tās saplosa savās .iķveida ķetnās ar gariem un asiem nagiem.

Kādas šausmas!

Rauls man ieteica nebūt tik pārsteidzīgam ar saviem spriedumiem.

Ja Ra pats piekrīt sagaidīt mirušo, tad viss norit daudz labāk. Mirušais ieņem vietu līdzās dievībām, un barka sāk slīdēt pa upi, iesieta garā virvē, kas patiesībā ir dzīva čūska.

Super!

Rauls pacēla acis pret debesīm. Ar savu pārmērīgo sajūsmu un pārspīlēto riebumu biju sācis viņu kaitināt.

Tomēr viņš turpināja. Galu galā, es taču biju viņa vienīgais klausītājs.

Šī boa ir mīlīga čūska, kas ienaidniekus ved prom no gaismas. Viņa cenšas no visas sirds, taču ir vēl otrs rāpulis, un tas ir ļaunais Apops, Seta iemiesojums un ļaunuma dievs. Tas aptinas ap kuģi, lai to apgāztu. Reizēm viņš izlien no ūdens un spļauj uguni. Apops šūpo kuģi un izlec virs viļņiem, cerēdams aprīt pārbiedēto mirušā dvēseli. Ja aizgājējs ir izturējis, nāves kuģis turpina savu ceļu un slīd pa pazemes upi, kas šķērso divpadsmit pazemes pasaules. Vēl jāuzveic daudz briesmu. Nepieciešams iziet caur elles vārtiem, izvairīties no zemūdens briesmoņiem un izsargāties no lidojošiem dēmoniem. Un, ja mirušais izturējis visus šos pārbaudījumus, tas…

Man par lielu pārsteigumu, Rauls stāstu pārtrauca.

Turpināsim nākamnedēļ. Jau ir septiņi, un mana mamma uztrauksies.

Mana neapmierinātība viņu uzjautrināja.

Visam savs laiks. Pacieties!

Nākamajā naktī es pirmo reizi sapņoju, ka lidoju, šķeldams mākoņus. Šķita, ka esmu kā putns lidojumā. Un tad pēkšņi aiz gubmākoņiem ieraudzīju baltās drānās tērptu sievieti. Viņa sēdēja uz kāda mākoņa malas un bija ļoti skaista. Viņas augums bija jauns un smuidrs. Kad atrados sievietei tuvāk, ieraudzīju, ka viņa tur rokās masku. Kad piekļuvu tai vēl tuvāk, aiz bailēm salēcos. Maska bija mirušā galvaskauss ar tukšiem acu dobumiem, muti bez lūpām un ņirdzīgu smīnu. Pamodos, nosvīdis slapjš. Vienā rāvienā atrados vannasistabā un pabāzu galvu zem aukstā ūdens krāna, lai aizskalotu ļaunos murgus.

Nākamajā rītā pie brokastu galda es mammai vaicāju:

Mammu, vai tu tici, ka cilvēks var lidot kā putns? Viņa mani tā dīvaini uzlūkoja, it kā prātodama, vai

tikai satiksmes negadījums nebūs atstājis kādas pēdas.

Nerunā muļķības, labāk ēd savas graudu pārslas.

14. MEZOPOTĀMIEŠU MITOLOĢIJA

"Kurp tu dodies, Gilgameš? To dzīvi, ko tu meklē, Tu neatradīsi.

Kopš Dievi radījuši cilvēkus, Viņi tiem lēmuši nāvi, Bet sev saglabājuši Mūžīgu dzīvi."

Gilgameša epopeja

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

15. RAULS IR ĶERTS

Ikreiz, kad satikāmies Perlašēza kapsētā, mēs ar Raulu runājām par nāvi. Šajās sarunās nebija nekā drūma, neķītra vai baiga. Mēs spriedām par nāvi kā par kādu aizraujošu parādību, tāpat kā būtu varējuši spriest par citplanētiešiem vai motocikliem.

Es redzēju dīvainu sapni, teicu Raulam.

Gribēju pastāstīt par sievieti baltajās satīna drānās ar

miroņgalvas masku, viņa sēdēja uz mākoņa malas, taču Rauls mani nelaida pie vārda un uzreiz pats sāka stāstīt:

Es arī redzēju dīvainu sapni. Es uzbūvēju uguns ratus, iekāpu tajos, un uguns mēles mani nesa pretim Saulei. Lai nokļūtu līdz Saulei, man bija jāšķērso vairāki uguns loki, un šķita, ka, šķērsojot aizvien vairāk loku, es aizvien labāk izpratu daudzas lietas.

Vēlāk uzzināju, ka Raula interese par nāvi nebūt nebija nejaušība. Kādā vakarā, atgriezies no skolas, viņš devās uz tualeti un tur atrada savu tēvu, pakārušos pie ūdenstvertnes. Fransiss Razorbaks bija strādājis par filozofijas pasniedzēju Parīzē Žana Žoresa licejā.

Vai Fransiss Razorbaks Viņpasaulē bija atklājis kaut ko tik aizraujošu, ka tas viņam izraisīja vēlmi pamest šo pasauli?

Rauls bija par to pārliecināts. Viņa tēvu nebija nogalinājušas skumjas vai vilšanās. Viņš bija nomiris, lai labāk izprastu kādu noslēpumu. Mans draugs par to vēl vairāk bija pārliecināts tāpēc, ka jau vairākus mēnešus viņa tēvs bija aizņemts, rakstot romānu ar nosaukumu "Nepazīstamā nāve".

Viņš noteikti bija atklājis kaut ko svarīgu, jo tieši pirms pakāršanās Raula tēvs savu darbu sadedzināja. Kad

Rauls atrada tēva līķi, kamīnā vēl lidinājās pārogļojušās papīra lapas. Aptuveni simts lappusēs tekstu vēl varēja salasīt.

Kopš tā laika Rauls nebeidza par to domāt. Ko viņa tēvs bija atklājis? Ko viņš bija devies meklēt nāvē?

Bēru dienā Rauls nebija raudājis. Taču uz viņu gan neviens nerājās. Neviens viņam netika izteicis ne visniecīgāko pārmetumu. Viņš tikai bija dzirdējis kādu sakām: "Nabaga puišeli tēva pakāršanās ir tā traumējusi, ka viņš pat nespēj paraudāt." Ja es būtu viņu pazinis agrāk, tad būtu viņam ieteicis savu vārītu spinātu un jēra smadzeņu recepti, un viņam nebūtu jādzird šāda veida runas.

Tikko tēvs bija apglabāts, Raula mātes uzvedība pilnībā izmainījās. Viņa zēnam piedeva visus untumus. Viņa tam pirka visas rotaļlietas, visas grāmatas un visus žurnālus, ko vien viņš pieprasīja. Viņš varēja darīt, ko vēlējās. Mana mamma apgalvoja, ka viņš gluži vienkārši ir pārāk izlutināts, jo ir vienīgais bērns, turklāt zaudējis tēvu. Nevarēju noliegt, ka arī es labprāt vēlētos būt izlutināts bērns, pat ja tādēļ nāktos upurēt kādu no ģimenes locekļiem.

Manējiem nekas nepaslīdēja garām nepamanīts.

Ko tu blandies apkārt ar to mazo Razorbaku? jautāja tēvs, aizsmēķēdams vienu no savām cigaretēm, kas visu piesmirdināja trīsdesmit metru apkaimē.

Es dedzīgi iebildu:

Viņš ir mans labākais draugs.

Tātad tu neproti izvēlēties draugus, tēvs apgalvoja. Tas zeņķis nav normāls, to taču var redzēt.

Kāpēc?

Netēlo nezinīti. Viņa tēvs bija tik depresīvs, ka izdarīja pašnāvību. Ar tādu mantojumu jebkurš varētu nojūgties. Turklāt viņa māte nestrādā un pārtiek no tēva pensijas. Tas ir nenormāli. Tev derētu satikties ar drusku normālākiem cilvēkiem.

Rauls ir normāls, es viņu uzstājīgi centos pārliecināt.

Slīpēts, kā allaž, mans brālis Konrāds izmantoja izdevību, lai iebērtu sāli brūcē.

Tieksme uz pašnāvību tiek pārmantota. Pašnāvnieku bērniem ir nosliece uz pašnāvību, tāpat kā šķirtu vecāku bērni dara visu iespējamo, lai izjauktu paši savu laulību.

Visi izlikās, ka nav dzirdējuši mana idiotiskā brāļa piezīmi. Arī māte neuzņēmās salabinātājas lomu.

Vai tu uzskati, ka ir normāli pavadīt kapsētā tik daudz laika, kā to dara Rauls?

Paklausies, mammu, viņš savu laiku var pavadīt, kā grib. Ja vien tas nevienu netraucē…

Aizstāvi vien viņu! Tāds ar tādu satiek. Tu pats esi manīts kapos uzsākam ar viņu sarunu.

Pat ja tā būtu, kas par to?

Tas, ka traucēt mirušos ir ļauna zīme. Tiem jāļauj dusēt mierā, kategoriski paziņoja Konrāds, vienmēr gatavs mani nogremdēt, kad galva jau tāpat bija zem ūdens.

Konrāds idiots! Konrāds idiots! es iesaucos un iesitu viņam.

Vārtījāmies pa zemi. Tēvs gaidīja, ka Konrāds man dos pretim, lai pēc tam mūs izšķirtu. Tomēr viņš negaidīja pietiekami ilgi, lai es paspētu brālim vēlreiz iesist.

Mierā, puiši, vai arī es pats jūs iepļaukāšu. Konrādam taisnība. Slaistīšanās pa kapiem nes nelaimi.

Ievilcis cigaretes dūmus, pēc pamatīgas klepus lēkmes viņš piebilda:

Ir citas vietas, kas piemērotas sarunām. Kafejnīcas, parki, sporta klubi. Kapi domāti mirušajiem, nevis dzīvajiem.

Bet, tēt…

Mišel, tu mani nudien nokaitināsi. Beidz tēlot

mulki, vai arī es tiešām tevi notēsīšu.

&gt; &gt; '

Tikko jau biju dabūjis pāris pļauku, tādēļ tūlīt sāku činkstēt, lai izvairītos no vēl vienas.

Ja labi gribi, tad vari gan paraudāt, tēvs izsmējīgi piebilda.

Konrāds staroja. Māte man pavēlēja doties uz savu istabu.

Tā es sāku apgūt pasaules lietu kārtību. Jāapraud mirušie. Jāklausa vecāki. Jāpalīdz Konrādam. Nedrīkst darīt pāri. Nedrīkst slaistīties pa kapiem. Draugi jāmeklē starp cilvēkiem, kuri tiek uzskatīti par normāliem. Tieksme uz pašnāvību ir pārmantojama slimība, un tā var būt pat lipīga.

Tumšajā istabā ar sāļo asaru garšu mutē es pēkšņi sajutos ļoti vientuļš. Šajā vakarā, joprojām jūtot pļauku uz kvēlojošā vaiga, es nožēloju, ka esmu piedzimis tādā pretrunīgā pasaulē.

16. SPALVAS SVARS

Mirušajam jāizkļūst cauri elles durvīm un jāizvairās no ūdens briesmoņiem un lidojošiem dēmoniem. Ja viņam tas izdodas, tad tas nonāk no visaugstākā tiesneša Ozirisa un četrdesmit diviem dievišķiem asesoriem [2] sastāvošas tiesas priekšā. Tur mirušajam jāpierāda savas dvēseles skaidrība, izsūdzot visus grēkus un apliecinot, ka savā dzīvē, no kuras grasās atvadīties, nekad nav nopietni grēkojis vai kādam darījis pāri. Viņam jāsaka šādi vārdi:

Es neesmu sējis starp cilvēkiem šaubas, Es neesmu pret tiem ļauni izturējies, Es neesmu slēpis patiesību, Es neesmu zaimojis Dievu, Es neesmu nabago padarījis vēl nabagāku, Es neesmu darījis neko tādu, kas Dieviem šķistu šausmīgs,

Es neesmu nomelnojis vergu viņa saimnieka acīs, Es neesmu stājies dzimumattiecībās pilsētas svētajās vietās,

Es neesmu nevienu iedzinis badā, Es neesmu nevienu saraudinājis, Es neesmu nogalinājis, Es neesmu devis pavēli nogalināt.

Vai var apgalvot, kas ienāk prātā, pat melot? es jautāju Raulam.

Jā. Melot ir atļauts. Dievi mirušajam uzdod jautājumus, ļaujot sevi apmānīt. Tomēr tas nemaz nav tik vienkārši, jo viņi daudz ko zina. Un tas ir tikai normāli, jo tie taču ir dievi.

pretora, tiesneša palīgs; 2) šeit. amat29

Un pēc tam?

-Ja mirušais šajos pārbaudījumos ir uzvarējis, tad viņš pāriet uz sprieduma otro kārtu, un šoreiz tas notiek citu dievu klātbūtnē.

Rauls uz mirkli apklusa, lai uzturētu spriedzi.

-Tur ir taisnības dieviete Maata, gudrības dievsTots, bet pārbaudījumi norit ibisa vadībā. Viņš aizgājēju pārbauda ar zāļu palīdzību. Tad seko Anubiss, dievs ar šakāļa galvu, kam ir lieli svari, kuros nosvērt dvēseli.

Kā gan iespējams nosvērt dvēseli?

Rauls atstāja bez ievērības tik pašsaprotamu jautājumu, sarauca uzacis, pāršķīra lappusi un turpināja:

Anubiss uz viena svaru kausa novieto aizgājēja sirdi, bet uz otra spalvu.

Ja sirds ir vieglāka par spalviņu, tad mirušo pasludina par nevainīgu. Taču, ja sirds izrādījusies smagāka par spalvu, viņu atdod par barību dievam ar lauvas ķermeni un krokodila galvu, kurš aprij tās dvēseles, kas nav Mūžības cienīgas.

Un kāds liktenis sagaida… uzvarētāju?

Atbrīvots no cilvēka svara, viņš paceļas augšup uzlecošās saules staros.

Super!

Tur viņu sagaida dievs Hepri ar zelta skarabeja galvu, un aizgājēja ceļš būs galā. Attaisnotā dvēsele iepazīs mūžīgo svētlaimi. Tā sāk dziedāt uzvarētāju himnu.

Viņiem izdevies veikt savu ceļu dzīvē un mūžībā. Paklausies!

Rauls uzrāpās uz kāda kapakmens, pagriezās pret sārto mēnesi un dzidrā balsī sāka skandēt antīkās vārsmas:

Dzīvības saite ir atraisīta,

Esmu atstājis aiz muguras visu to slikto, kas manī mīt.

Ak, visuvarenais Ozīris,

Beidzot es dzimstu no jauna.

Palūkojies uz mani, es dzimstu no jauna!

Rauls pabeidza lielās antīkās mitoloģijas grāmatas priekšlasījumu. Viņš bija paveicis īstu varoņdarbu. Viņam uz pieres bija izspiedušās sviedru lāses, un viņš smaidīja tik svētlaimīgi, it kā Anubiss tūdaļ grasītos viņu pašu pasludināt par savas dzīves misijas izpildītāju.

Cik skaists stāsts! — es izsaucos. Vai tu patiešām tici, ka ar mirušajiem tā notiek?

Es nezinu. Tā ir tikai tāda alegorija. Acīmredzot ēģiptiešiem šajā jautājumā bijušas izcilas zināšanas, taču, tā kā viņi nedrīkstēja neapdomīgi izpaust savus noslēpumus, tad izmantoja metaforas un poētiskus apzīmējumus. Nevienam rakstniekam tas nevarētu tāpat vien iešauties prātā. Šo teiksmu izcelsme meklējama pasaules pareizā ceļa apziņā. Pierādīts, ka visās reliģijās tiek izmantots tikpat kā viens un tas pats stāsts, mainās tikai apzīmējumi. Visas reliģijas apstiprina, ka pastāv pēcnāves valstība un ka jāiztur pārbaudījumi, pēc kuriem sagaida vai nu reinkarnācija, vai atbrīvošana. Vairāk nekā divas trešdaļas cilvēces tic reinkarnācijai.

Vai tu tiešām domā, ka ir tāds kuģis ar dieviem, kas…

Rauls deva zīmi, lai apklustu.

Kuš! Kāds nāk.

Bija deviņi vakarā, un kapsētas režģu vārti jau bija slēgti. Kas gan varēja ierasties, lai traucētu tās mieru? Un kā gan kāds varēja iekļūt pa slēgtajiem vārtiem? Mēs bijām atraduši izeju, palienot zem kādas milzīgas platānas ziemeļaustrumu stūri, kuras zari nokarājās pār iežogojuma mūri. Bijām pārliecināti, ka vienīgie zinām šo ceļu.

Mēs slepus zagāmies klusinātas čaboņas virzienā.

Redzējām melnos apmetņos tērpušos cilvēkus ienākam pa vārtiņiem, par kuru esamību mums nebija ne jausmas.

17.      VĒSTURES MĀCĪBU GRĀMATA

Mūsu senči ticēja, ka nāve ir pāreja no viena stāvokļa uz citu. Lai šo ideju atbalstītu, viņi izdomāja reliģiju (rituālu kopumu, kas balstīts uz teiksmām). Lielais vairums reliģiju centās pārliecināt, ka bez šīs pasaules pastāv Viņpasaule, tomēr neviens tam tā īsti neticēja. Reliģija galvenokārt kalpoja kā specifisku etnisko grupu veicināts pulcēšanās iegansts.

Vēstures grāmata. Pamatkurss. 2. mācību gads

18. PRET PLĀNPRĀTĪGAJIEM

Ļaužu bariņš apstājās pie kāda kapa, aizdedzināja lāpas un uz kāda kapakmens sāka novietot dažādus priekšmetus. Es pamanīju, ka starp tiem bija fotogrāfijas, grāmatas un pat statuetes.

Mēs ar Raulu bijām paslēpušies aiz kapa, kurā atdusējās kāds aktieris rokeris pleibojs, kurš bija kļuvis par nejauši norītas zivju asakas upuri. Nelielai atkāpei zvaigzne bija vairāk nekā stundu klepojis, cenšoties atbrīvoties no šī dīvainā iebrukuma balsenē. Tomēr pārpildītajā restorānā neviens nepapūlējās nākt viņam palīgā. Visi iedomājās, ka šis elks iestudē kādu mežonīgu hepeningu ar jaunu dejas un dziedāšanas veidu. Viņa raustīšanos agonijā pavadīja vētraini aplausi.

Lai kas viņi arī būtu, no tās vietas, kur mēs atradāmies, varējām sekot visam notiekošajam. Apmetņos tērpušies stāvi bija uzlikuši melnas maskas un tagad skandēja dīvainus dziedājumus.

Viņi lūgsnas skaita no otra gala, Rauls man pačukstēja.

Es sapratu, ka "ajiram etām uļeģņe ucievs ivet se" patiesībā nozīmēja "Es tevi sveicu, eņģeļu māte Marija".

Tā noteikti ir kāda sātaniska sekta, mans draugs piebilda.

Liturģijas turpinājums to apstiprināja.

Ak, varenais Belcebul, dod mums savu spēku, Ak, varenais Belcebul, ļauj mums saskatīt tavu pasauli, Ak, varenais Belcebul, iemāci mums kļūt neredzamiem, Ak, varenais Belcebul, iemāci mums kļūt ātriem kā vējš, Ak, varenais Belcebul, iemāci mums atdzīvināt mirušos.

Es nodrebēju, taču Rauls Razorbaks palika nesatricināms. Viņa miers un drosme bija lipīga. Mēs piezagāmies tuvāk. Tuvumā šie adepti [3] izskatījās vēl iespaidīgāki. Dažiem uz pieres bija uzzīmēti nešķīstie simboli smejoši āži, lidojoši velni un čūskas, kas iekodušās savā astē.

Pēc vairākām lūgsnām un dziedājumiem viņi aizdedza sveces, ko izvietoja piecstaru zvaigznes formā. Apmetņos tērpušies cilvēki svilināja kaulu miltus, kas degot izveidoja mēļas krāsas dūmu mākoni. Beidzot viņi izvilka no maisa melnu gaili, kas pretojās, cik spēja.

Varenais Belcebul, mēs tev ziedojam šo melno gaili. Gaiļa dvēseli pret amoka dvēseli!

Visi korī atkārtoja:

Gaiļa dvēseli pret amoka dvēseli!

Putnam pārgrieza rīkli, un asinis aizplūda pa pieciem zvaigznes stariem.

Tad viņi izvilka baltu vistu.

Varenais Belcebul, mēs tev ziedojam šo balto vistu. Putna dvēseli pret slepkavas dvēseli!

Vai tev bail? Rauls man iečukstēja ausī.

Centos turēties tikpat aukstasinīgi, cik viņš, taču nespēju apvaldīt drebēšanu, kas bija pārņēmusi visu manu augumu.

īpaši bija jānopūlas, lai apvaldītu zobu klabēšanu, jo Sātana pielūgšanas amatieri to varētu sadzirdēt.

Ja tu dzīvē no kaut kā baidies, tas ir tādēļ, ka nezini, kādu lēmumu pieņemt, — mans bēdu brālis rāmi noteica.

Rauls izvilka divu franku monētu.

Dzīvē, — viņš turpināja, — vienmēr pastāv izvēle. Rīkoties vai bēgt. Piedot vai atriebties. Mīlēt vai ienīst.

Vai tiešām šis bija īstais brīdis filozofēšanai? Tomēr viņš palika nesatricināms.

Mēs baidāmies tad, kad nezinām, kurā pusē nostāties, jo jāņem vērā tik daudz dažādu apstākļu, ka mēs beigās vairs nesaprotam, kas īsti notiek. Kā lai izdara izvēli, ja pasaule ir tik sarežģīta? Kā? Ar monētas palīdzību. Jo monētu nekas nespēj ietekmēt. Uz to neiedarbojas ne emocijas, ne būtiski argumenti, naudu nekad nemāc šaubas, tādēļ tā var tev piešķirt trūkstošo drosmi.

Kad bija to pateicis, viņš uzmeta monētu augstu gaisā. Tā nokrita ar ciparu uz augšu. Rauls uzvaroši smaidīja.

Cipars! Cipars nozīmē "jā". Nāc! Dodamies uz priekšu! Cipars nozīmē "zaļā gaisma". Nāc, ejam! Tu un es abi kopā stāsimies pretim plānprātīgo baram, viņš man paziņoja.

Drūmā ceremonija turpinājās mums pašā degungalā.

No kāda lielāka maisa sātanisti izvilka baltu kaziņu, kas, sveču gaismas apžilbināta, žēli blēja.

Mēs tev ziedojam šo balto kazu, lai tu mums atvērtu mirušo valstības vārtus. Kazas dvēseli pret…

Kapos atbalsojās spalga balss.

Kazas dvēseli pret apnicīgu varzu!

Tutenis, kas bija jau pacelts, lai kazai nošķeltu galvu, sastinga gaisā.

Tas, kurš man blakām tik pārliecināti klaigāja, bija Rauls, un viņam šo pārliecību bija piešķīris vienīgi tas, ka monēta bija nokritusi ar ciparu uz augšu.

Prom no manām acīm, Sātana kalpi! Belcebuls jau sen ir miris. Tie, kas viņu pielūdz, tiks nolādēti. Es esmu Tumsas devītais princis Astars, un es jūs nolādu! Lai jūs vairs nekad šurp nenāktu un neaptraipītu svētītos kapus ar nešķīstajām dzīvnieku asinīm! Jūs traucējat mirušos un nokaitināt dievus!

Sātanisti sastinga. Viņi centās saskatīt, no kurienes šī vēsts bija nākusi, taču nespēja neko saredzēt. Rauls šeit bija noteicējs. Viņš bija noteicējs, un par tādu viņu bija padarījusi nieka monēta.

Viss bija kļuvis skaidrs. Raulam, man un ari "viņiem". Rauls bija tas, kam bija vara, bet viņi bija vienīgi traucēklis. Lai ari Rauls bija tikai nieka puišelis, tomēr viņam pār tiem bija vara. Saskārušies ar šo satraucošo šķērsli, cilvēki maskās, drošs paliek drošs, laidās projām, bet kaziņa aizmetās pretējā virzienā.

Tātad gūt cīņā panākumus bija tik viegli! Cipars un esmu stiprāks, ģerbonis un esmu zaudētājs. Monēta manā vietā izlēma, kā rīkoties.

Rauls man uzsita pa plecu un iedeva divu franku monētu.

Es tev to dāvinu. No šī brīža tu vairs ne no kā nebaidīsies un pratīsi izdarīt pareizo izvēli. Tev tagad būs savs nešķiramais draugs.

Un man plaukstā iemirdzējās monēta.

1. NO POLICIJAS ARHĪVA

Pieprasījums sniegt psiholoģiska rakstura ziņas par Raulu Razorbaku

Šķiet, ka bērnu jeb Raulu Razorbaku moka psihozes murgi. Jau vairākas reizes viņam uznākušas nevaldāmas dusmu lēkmes, tādējādi apdraudot apkārtējo dzīvību. Tomēr māte atteikusies dēlu ievietot psihiatriskās aprūpes centrā. Kad speciālists Raula māti par to izvaicājis, viņa paziņojusi, ka dēls ļoti pārdzīvo tēva nāvi. "Viņš vienkārši izjūt nepieciešamību to kaut kā kompensēt," māte sacīja.

Tā kā jaunais Rauls Razorbaks pagaidām nav izdarījis nekādus likumpārkāpumus vai veicis amorāla rakstura nodarījumus, policija uzskata par pāragru uzsākt jebkādus pret viņu vērstus pasākumus.

20. VĒSTURĒS MACIBU GRAMATA

MŪSU VECTĒVU NĀVE Galvenie nāves cēloņi Francijā 1965. gadā (tuvojoties otrās tūkstošgades beigām), kas pēc mirušo skaita sakārtoti dilstošā secībā. Jūs ievērosiet, ka dažas tālaika slimības mūsdienās ir izskaustas.

Sirds slimības 98 392

Ļaundabīgie audzēji 93 834

Smadzeņu asinsvadu bojājumi 62 746

Ceļu satiksmes negadījumi 32 723

Aknu ciroze 16 325

Elpošanas ceļu slimības 16 274

TOC "1-3" Plaušu karsonis 11166

Gripa 9008

Cukura diabēts 8118

Pašnāvības 7156

Slepkavības 361

Nezināmi cēloņi 87 201 Vēstures grāmata. Pamatkurss. 2. mācību gads

21. DIŽFANTASTS

Kopš tā laika, kad pirmo reizi bijām tikušies kapsētā, mūsu draudzība ar katru gadu kļuva aizvien ciešāka. Rauls man tik daudz ko iemācīja!

Cik tu gan esi lētticīgs, Mišel! Tu esi iedomājies, ka pasaule ir tik jauka un ka labākais veids, kā tajā iekļauties, ir arī pašam būt jaukam. Tomēr tu kļūdies. Pakustini taču kaut nedaudz savas smadzeņu šūniņas! Nākotne pieder nevis labajiem, bet gan jaunatklājējiem un drosmīgajiem tādiem, kam ne no kā nav bail.

Vai tad tu pats ne no kā nebaidies?

Ne no kā.

Pat ne no fiziskām ciešanām?

Vajag tikai ļoti to vēlēties, un tu nejutīsi sāpes.

Lai man to uzskatāmāk pierādītu, viņš izvilka šķiltavas

un turēja rādītājpirkstu virs liesmas tik ilgi, ka gaisā jau varēja sajust apdeguša naga smaku. Es vienlaikus izjutu gan riebumu, gan apbrīnu.

Oho! Kā tu tā vari?

Vispirms es attīru savu apziņu, bet pēc tam iegalvoju sev, ka tas, kurš cieš sāpes, ir kāds cits un ka mani tas neskar.

Tu nebaidies no uguns?

Un no ūdens, zemes un dzelzs arī ne. Tas, kurš ne no kā nebaidās, ir visuvarens, un viņam nekas nav liegts. Tāda ir mana otrā mācība. Pirmā bija tā, ka divu franku monēta ir labākā padomdevēja. Otrā ir tā, ka bailes nepastāv, ja tām neļauj pastāvēt.

Vai to tev iemācīja tavs tētis?

-Viņš teica, lai, kalnā kāpjot, nekad neskatās atpakaļ. Ja atskatās, var apreibt galva, pārņemt panika un tad cilvēks var nokrist. Taču, ja tu rāpsies virsotnē neatskatoties, tad vienmēr būsi drošībā.

Bet, ja tu ne no kā nebaidies, kas tev liek virzīties uz priekšu?

Noslēpums. Nepieciešamība atklāt mana tēva nāves noslēpumu un nāves noslēpumu vispār.

Kamēr Rauls runāja šos vārdus, labo roku, kas tik ļoti atgādināja zirnekli, viņš bija novietojis uz pieres, lai it kā atvairītu kādas nezināmas briesmas. Raula acis bija izbolītas tā, it kā kāds no iekšpuses grauztos viņa galvā.

Es uztraucos.

Vai tu nejūties labi?

Pagāja ilgs laiks, līdz viņš atbildēja. Turklāt tā, it kā viņš censtos atgūt elpu un saņemt visus savus spēkus:

Tikai migrēna. Tas pāries, viņš ar grūtībām noteica.

Tā bija vienīgā reize, kad es redzēju, ka viņam uznākusi kāda lēkme. Manās acis Rauls bija pārcilvēks. Viņš bija valdnieks.

Rauls mani iedvesmoja. Tā kā draugs bija vienu gadu vecāks, viņš man deva stimulu nokļūt ar vinu vienā solā.

Kopā ar Raulu viss bija viegli. Viņš man ļāva norakstīt savus mājasdarbus un pēc stundām turpināja stāstīt brīnumainus stāstus.

Tomēr ne jau visi klasē bija par viņu tādā sajūsmā. Franču valodas skolotājs savu skolnieku Razorbaku bija iesaucis par Dižfantasta Kungu.

Saturieties! Šodien Dižfantasta Kungs iesniedzis darbiņu, no kura nudien var pārsmieties. Atgādināšu tematu, ko jums uzdevu: "Pastāstiet, kādas brīvdienas jūs vēlētos." Kur nu! Dižfantasta Kungs vis nedevās pastaigā gar Tukas krastiem, uz Sentropēzu, Labolu vai aplūkot Barselonu vai Londonu. Nē, viņš pa taisno šauj uz mirušo valstību. Un no turienes… sūta mums pastkartītes!

Smieklu šalts.

Es citēju: "Kamēr kuģis slīdēja pretim gaismai, turējos pie borta, jo kuģa priekšgalā parādījās uguns čūska. Dieviete Neftīda mani pamācīja, ka nevajag apjukt un novirzīties no kursa. Bet princese Izīda sniedza savu cilpas krustu, ar ko aizbaidīt briesmoni."

Skolēni raustījās smieklos, bet skolotājs svinīgā balsī paziņoja:

—Dižfantasta Kungs, varu jums vienīgi ieteikt vērsties pēc palīdzības pie kāda laba psihoanalītiķa vai varbūt labāk pie psihiatra. Tomēr jums izdevies izsprukt bez nulles atzīmes. No divdesmit iespējamiem punktiem esmu jums piešķīris vienu, un tikai par to, ka, lasot jūsu sacerējumu, es varēju no sirds izsmieties. Turklāt es jūsu darbus parasti cenšos izlasīt pirmos, jo esmu drošs, ka jautri pavadīšu laiku. Tā tik turpiniet, Razorbaka kungs, un es smiešos vēl ilgi, jo jūs noteikti paliksiet uz otru gadu.

Rauls ne aci nepamirkšķināja. Pret šāda veida piezīmēm viņš bija nejūtīgs, un kur nu vēl saskaroties ar tādu cilvēku kā šis franču valodas pasniedzējs, pret kuru viņš nejuta nekādu cieņu. Problēma bija meklējama citur. Un tā bija šīs klases skolēni.

Tāpat kā vairumā skolu, arī mūsu licejā skolēni bija nežēlīgi pusaudži, un atlika tikai ar pirkstu norādīt uz kādu tā saucamo "atkritēju", kad tie jau uzsāka vajāšanu. Mūsu klases bandas vadonis bija kāds uzpūtīgs zeņķis, uzvārdā Martiness. Kopā ar saviem pakalpiņiem viņš mūs panāca un ielenca pie skolas ieejas durvīm.

Princese Izīda, princese Izīda, viņi skandināja. — Vai gribi dabūt ar manu cilpas krustu pa galvu?

Es biju pamatīgi nobijies. Lai noņemtu stresu, no visa spēka iespēru resnajam Martinesam pa lielu, bet viņš savukārt ieblieza man ar dūri pa degunu. Mana seja pludoja asinīs. Bijām divi pret sešiem, taču problēma bija tā, ka Rauls, kurš bija daudz garāks un spēcīgāks par mani, nemaz negrasījās aizstāvēties. Viņš necīnījās. Viņš saņēma sitienus, bet pretim nesita!

Es saucu: Nu taču, Raul! Mēs viņus pieveiksim kā sātanistus. Tu un es, abi kopā stāsimies pretim plānprātīgo baram, Raul!

Taču viņš pat nepakustējās. Zem sitienu un spērienu krusas mēs drīz vien sabrukām. Tā kā mēs nepretojāmies, resnā Martinesa banda mitējās sist un, ar pirkstiem rādot mums V uzvaras zīmi -, devās projām. Piecēlos, punus braucīdams.

Vai tu nobijies? es jautāju.

Nē, viņš atbildēja.

Kāpēc tad tu nekāvies?

Kālab lai es to darītu? Netaisos nieku dēļ izšķiest savus spēkus. Un jebkurā gadījumā es neprotu cīnīties ar primitīviem cilvēkiem, viņš piebilda, paceldams saplēstās brilles.

Bet tu taču prati panākt, ka sātanisti aizbēg!

Tā bija spēle. Turklāt, lai arī ļauni, tomēr viņi bija daudz izsmalcinātāki nekā šie stulbeņi. Pret alu cilvēkiem esmu bezspēcīgs.

Mēs atbalstījāmies viens pret otru.

Bet tu taču pats man teici tu un es abi kopā stāsimies pretim plānprātīgo baram!

Žēl, ka tevi pieviļu. Tomēr, lai es cīnītos, vajag, lai viņiem piemīt kaut mazumiņš gudrības.

Biju samulsis.

Bet tad taču Martinesa banda mums nemitīgi dos pa purnu!

Iespējams, viņš attrauca. Tomēr viņi no manis nogurs.

Un ja nu viņi tevi nosit?

Viņš paraustīja plecus.

Ko nu tur! Galu galā dzīve ir tikai viena no pieturas vietām.

Mani bija pārņēmusi ļauna priekšnojauta. Šie stulbeņi bija spējīgi viņu nosist. Ne vienmēr Rauls izrādījās stiprākais. Atklājās, ka viņam ir vesels lērums vājību. Es nopūtos.

Lai kas arī notiktu, grūtos brīžos tu vienmēr vari uz mani paļauties.

Tajā naktī es atkal sapnī redzēju sievieti baltajās satina drānās ar miroņgalvas masku.

22. PASKĀLA FILOZOFIJA

"Dvēseles nemirstība šķiet tik vilinoša un mūs tik dziļi skar, ka jābūt galīgi bezjūtīgam, lai nerastos vēlme par to uzzināt kaut ko vairāk.

Mūsu galvenais uzdevums izpētīt šo tematu ir mūsu kopīgajās interesēs, jo no tā atkarīga mūsu izturēšanās kopumā.

Tādēļ no tiem, kas par to nav pārliecināti, es krasi nodalu tos, kas pieliek visus pūliņus, lai apgūtu šo jautājumu, un tos, kas dzīvo, par to daudz nebēdājot un īpaši galvu nelaužot.

Šāda nevērība pret jautājumu, kas skar cilvēkus pašus, viņu identitāti kopumā, mani drīzāk kaitina nekā iežēlina. Tā mani pārsteidz un biedē manās acīs tas ir kā bubulis. Es to nesaku tāpēc, ka mani pārņēmis ticīgā garīgās pielūgsmes entuziasms. Gluži otrādi es vēlētos, lai šīs izjūtas būtu cilvēcisko interešu princips."

Blēzs Paskāls

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

23. NELIELI LABOJUMI

Man bija trīspadsmit gadi, kad Rauls atnāca man pakaļ uz mājām un mudināja pasteigties. Vecāki rājās. Tas bija pusdienu laiks, turklāt viņi bija pārliecināti, ka Rauls Razorbaks mani ļoti slikti ietekmē. Tā kā pēdējā laikā biju saņēmis lieliskas atzīmes matemātikā, norakstot no sava drauga, tad viņi nebija pārliecināti, vai mani laist vai ne.

Tomēr viņi piekodināja, lai es uzmanos un esmu modrs. Apsienot man šalli, tēvs pačukstēja, ka parasti labākie draugi mēdz sagādāt vislielākās raizes.

Māte neuzticīgi piebilda:

Es jēdzienu "draugs" saprotu tā tas ir cilvēks, kura nodevība pārsteidz visvairāk.

Rauls mani vilka uz Senluisas slimnīcas pusi, paskaidrodams, ka tur tikko izveidota nodaļa, kurā ievieto mirstošos un komā esošos. Tā nevainīgi nodēvēta par "Mirstošo atbalsta nodaļu" un iekārtota palīgceltnes kreisajā spārnā. Es jautāju, ko viņš šādā vietā iecerējis darīt. Viņš strupi attrauca, ka šis apmeklējums mums būs iespēja par kaut ko laikus uzzināt.

Laikus? Un par ko tieši?

Par nāvi, protams!

Doma ielavīties slimnīcā mani nemaz tā neaizrāva. Šajā vietā bija daudz nopietna izskata pieaugušo, un es būtu pārsteigts, ja viņi mums tur atļautu rotaļāties.

Tomēr Raulam Razorbakam nekad netrūka argumentu. Viņš pastāstīja, ka laikrakstos izlasījis, kā cilvēki pēc komas pamostas un stāsta neparastus notikumus. Šie no nāves izglābušies cilvēki apgalvo, ka redzējuši dīvainas ainas. Viņi nav manījuši ne kuģus, ne čūskas, kas spļauj uguni, bet gan vilinošu gaismu.

— Vai tu runā par to, kas piedzīvots uz nāves robežas, par to, ko amerikāņi dēvē par NDE Near Death Experienceš&gt; .

Tieši tā. Par NDE.

Visi zināja, kas ir NDE. Kādu laiku tas bija ļoti populāri. Par šo tēmu bija sarakstīti vairāki bestselleri. NDE atradās uz iknedēļas izdevumu vāka. Un tad, tāpat kā viss pārējais, kas reiz nācis modē, NDE beigās izzuda. Galu galā nepalika nekādi pierādījumi, nekādas uzskatāmas pazīmes, tikai daži pa ausu galam sadzirdēti aizraujoši nostāsti.

Vai tiešām Rauls ticēja tādām pasaciņām?

Viņš manā priekšā sarindoja vairākus izgriezumus no laikrakstiem, un mēs notupāmies uz ceļiem, lai varētu tos labāk aplūkot. Šie rakstiņi nebija izgriezti no laikrakstiem, kas būtu pazīstami kā nopietni izdevumi vai kam būtu stingras prasības attiecībā uz iegūto informāciju. Lieliem, trekniem burtiem rakstītie virsraksti vēstīja par sensāciju: "Ceļojums viņpus nāves", "Liecība pēc pārdzīvotās komas", "Dzīve pēc dzīves beigām", "Es no turienes atgriezos un esmu laimīgs par to", "Nāve, bet pēc tam…".

Raulam šie vārdi šķita īpašas poēzijas apdvesti. Galu galā tur taču atradās viņa tēvs…

Par attēliem kalpoja miglainas fotogrāfijas ar atbilstošiem oreoliem vai Zeroma Boša gleznu reprodukcijas.

Tekstā Rauls ar dzeltenu flomāsteru bija pasvītrojis dažas rindkopas, kas viņam šķita īpaši svarīgas: "Saskaņā ar Gallupa institūta pētījumiem Amerikas Savienotajās

Valstis astoņi miljoni amerikāņu apgalvo, ka piedzīvojuši vismaz vienu NDE." "Aptauja, kas veikta slimnīcās, liecina: trīsdesmit septiņi procenti komā atradušos cilvēku apgalvo, ka aizslīdējuši prom no sava ķermeņa, divdesmit trīs procenti redzējuši tuneli, bet sešpadsmit procentus pie sevis bija vilinājusi kāda brīnumaina gaisma."

Es paraustīju plecus.

Nevēlos tev atņemt ticību tavām ilūzijām, tomēr…

Kas tomēr?

Es reiz cietu satiksmes negadījumā. Uzlidoju gaisā un piezemējies ieslīgu nemaņā. Trīs stundas bez samaņas, īsta koma. Un nebija ne vēsts ne no tuneļa, ne no brīnumainas gaismas.

Viņš šķita pārsteigts.

Un ko tad tu redzēji?

Neko. Pilnīgi neko.

Mans draugs uz mani lūkojās tā, it kā es būtu slimojis ar kādu retu kaiti, ko izraisījis kāds vēl neatklāts vīruss.

Tu apgalvo, ka esi atradies komas stāvoklī, bet neko neatceries?

Tieši tā.

Rauls domīgi braucīja zodu, un tad viņa seja noskaidrojās.

Es zinu, kāpēc!

Viņš apkopoja savas domas, pirms pateica ko tādu, par ko es prātoju vēl ilgi pēc tam:

-Tu neko neredzēji, jo… nebiji pietiekami miris.

24. BALTO MŪKU ZEMĒ

Pēc stundas mēs bijām nonākuši pie Senluisas slimnīcas izgaismotās ieejas. Uniformā tērpies apsargs uzmanīja alejas un atnācējus. Izmantodams to, ka ir gara auguma, Rauls bija uzvilcis apnēsātu mēteli, cerot, ka tas viņu padarīs vecāku. Viņš bija iedomājies, ka mūs varētu noturēt par tēvu un dēlu, kas ieradušies pie atlabstošās vecmāmiņas.

Ak vai, izrādījās, ka apsargs tomēr nebija tik stulbs.

Paklau, sīkuļi, vai tad neviens labāks spēļu laukums šajā nostūrī neatradās?

Mēs vēlamies apciemot savu vecmāmiņu, Rauls attrauca žēlīgā balsī.

Kā vinu sauc?

Rauls nevilcinājās ne mirkli.

Saļapino kundze. Viņa ir komā. Viņa ievietota jaunajā "Mirstošo atbalsta nodaļā".

Viņš nu gan prata improvizēt! Viņš taču varēja pateikt Dipuī vai Dirāns, un tas uzreiz būtu šķitis aizdomīgi, bet "Saļapino" izklausījās tieši tik dīvaini, lai šķistu ticami.

Apsargs savilka seju apstākļiem piemērotā grimasē. "Mirstošo atbalsts" šī frāze uzreiz izraisīja satraukumu. Protams, viņš zināja, ka šāda nodaļa ir atvērta, jo kuluāros par to trina mēles. Viņš mirkli padomāja un tad deva mums zīmi doties tālāk, gandrīz vai atvainodamies, ka mūs aizkavējis.

Mēs iekļuvām mirdzošā labirintā. Koridori sekoja cits pēc cita… Mēs pavērām vairākas durvis, nejauši atklājot pārsteidzošu pasauli.

Tā bija otrā reize, kad nonācu slimnīcā, taču tas izsita no sliedēm tieši tāpat kā pirmajā reizē. Sajūta bija tāda, it kā tu būtu ielauzies kādā baltā templī, kur kustas baltās drānās tērpti dziednieki un jaunas priesterienes ar kailu miesu zem akurātajiem virsvalkiem.

Viss bija tik rūpīgi iestudēts kā antīkajā horeogrāfijā. Ātrās palīdzības dienesta darbinieki piegādāja ar asinīm notraipītās drānās ietītus upurus. Jaunās priesterienes tos iztina pirms aizvešanas uz flīzētajām zālēm, kur dižie priesteri, kurus varēja pazīt pēc taisnstūrveida maskām un caurspīdīgajiem cimdiem, ap viņiem taustījās, it kā grasītos tiem lasīt pareģojumus.

Šīs vīzijas radīja priekšnoteikumus manam aicinājumam uz medicīnu. Ētera smaka, medicīnas māsiņas, baltie apsēji, iespēja, man par gandarījumu, rakāties pa manu laikabiedru iekšām tas viss nudien bija aizraujoši!

Lūk, kur bija meklējama īsta vara! Ari es reiz kļūšu par baltās drānās tērptu priesteri.

Laimīgs kā gangsteris, kas beidzot atradis, kur glabājas seifi, Rauls man iečukstēja ausī:

Kuš… Turp!

Pagrūdām kādas stiklotas durvis.

Un, nonākuši uz šīs izrādes skatuves, apstājāmies. Lielākā daļa pacientu, kas saņēma mirstošo atbalsta pakalpojumus, tik tiešām bija ļoti sliktā stāvoklī. No mums pa labi atradās kāds bezzobains večuks, kurš gulēja kā sastindzis ar vaļēju muti, piesmirdinādams gaisu desmit metru attālumā ap sevi. Mums tuvu blakām kāda izdilusi nenosakāma dzimuma būtne stīvi blenza uz brūnu plankumu griestos. Tai no deguna nokarājās caurspīdīgi puņķi, kurus tā pat nedomāja noslaucīt. Pa kreisi kādai plikpaurainai dāmai viss, kas palicis pāri no matiem, bija tikai blondi krāsotu matu kušķis uz krunkainās pieres. Viņa centās apturēt nemitīgo labās rokas drebēšanu, to piespiežot ar kreiso roku. Acīmredzot tas viņai neizdevās, un viņa lamāja dumpīgo ekstremitāti valodā, ko nebija iespējams saprast, jo viņai bija izņemta zobu protēze.

Nāve, lai arī kā tas Raulam nepatiktu, nebija dievi, dievietes, briesmoņi un čūsku pārpilnas upes. Nāve bija šī šie cilvēki, kas drīz vien lēnām sapūs.

Maniem vecākiem bija taisnība nāve ir briesmīga. Es būtu tūlīt šo vietu atstājis, ja Rauls nebūtu mani vilcis pie kundzes ar blondo matu kušķi.

Atvainojiet par traucējumu, kundze!

L… b… dien, viņa izstostīja, un viņas saprāts šķita tikpat nestabils kā ķermenis.

Mēs esam divi žurnālistikas skolas audzēkni. Mēs gribētu jūs intervēt.

Kap… Kāpēc mani?

-Jo jūsu gadījums mums šķiet interesants.

Es… neesmu… interesanta. Ejiet… prom!

No puņķainā mēs nesagaidījām nekādu reakciju. Tad nu virzījāmies uz smirdīgā večuka pusi, kas mūs uzlūkoja kā divus sīkus, uzmācīgus odus. Viņš uztraucās tā, it kā būtu iztraucēts kādās steidzamās darīšanās:

Ko, ko, ko jūs no manis gribat?

Rauls atkal atkārtoja savu apnicīgo runu:

Labdien, mēs esam divi žurnālistikas skolas audzēkņi un intervējam personas, kas pārdzīvojušas komu.

Večuks varen lepni izslējās.

Skaidrs, ka esmu pārdzīvojis komu. Piecas dienas komā, un, kā redzat, es joprojām esmu te!

Raula acis iedzirkstējās.

Un kā tas bija? viņš jautāja, it kā vērstos pie tūrista, kurš atgriezies no Ķīnas.

Vīrs uz viņu samulsis lūkojās:

Ko jūs ar to gribat sacīt?

Nu, ko jūs jutāt, kad atradāties komā?

Bija skaidri redzams, ka viņš nesaprot, ko Rauls grib panākt.

Es biju komā piecas stundas, es tak jums jau teicu! Koma jau tieši ir tad, kad vairs neko nejūt!

Rauls neatlaidās:

Vai jums nerādījās nekādi murgi? Vai jūs neatceraties nekādu gaismu, koridoru, neko?

Vājinieks sadusmojās:

Nē, koma taču nav nekāds kino. Pirmām kārtām cilvēks ļoti slikti jūtas. Tad viņš pamostas un viņam sāp visas maliņas. Tā vis nav nekāda izprieca. Kuram laikrakstam tad jūs rakstāt?

Nez no kurienes uzradās kāds feldšeris un uzreiz sāka kliegt.

Kas jūs tādi esat? Vai nebeigsiet uzbāzties maniem slimniekiem? Kas jums atļāva šeit ienākt? Vai lasīt neprotat? Vai neredzējāt uzrakstu "Nepiederošām personām ieeja aizliegta"?

Tu un es abi kopā stāsimies pretim plānprātīgo baram! iesaucās Rauls.

Un mēs abi kopā palēkdamies metāmies projām. Apmaldījāmies flīzēto koridoru labirintā. Izskrējām cauri vienai zālei ar smagi apdegušajiem, tad otrai ar kustību traucējumiem, līdz beidzot nonācām tieši tur, kur vismazāk vajadzēja. Morgā.

Kaili līķi bija izvietoti aptuveni divdesmit hromētās tvertnēs, un viņu sejas bija savilktas bezgalīgās sāpēs. Dažiem acis vēl bija vaļā.

Apbruņojies ar stangām, kāds jauns studentiņš tiem ņēma nost greznuma un laulības gredzenus. Viens no gredzeniem neparko nenāca nost. Āda ap metālu bija uztūkuši. Tad students, daudz neminstinoties, satvēra pirkstu ar knaiblēm un tās saspieda. Klikt. Pirksts nokrita, un bija dzirdams, kā miesa un gredzens atsitas pret zemi.

Es gandrīz paģību. Rauls mani vilka projām. Mūsu spēki bija galā.

Mans draugs bija kļūdījies. Taisnība bija izrādījusies maniem vecākiem. Nāve ir kaut kas atbaidošs. Uz to nevajadzēja skatīties, tai nevajadzēja tuvoties, par to nevajadzēja runāt un pat domāt.

25. LAPU MITOLOĢIJA

Lapu izpratnē dzīve ir kā poraina mīkla, kas sedz skeletu. Un dvēsele nav nekas vairāk kā kauls šajā skeletā.

Tāpēc, kad lapi ir noķēruši zivi, tad uzmanās, lai, attīrot zivs gaļu no asakām, nesalauztu pat ne visniecīgāko no tām. Pēc tam viņi asakas iemet atpakaļ tai pašā vietā, kur izvilka zivi. Lapi ir pārliecināti, ka daba pati rūpējas par to, lai tās atjaunotu, un ka tad, kad viņi šajā vietā atgriezīsies pēc dažām dienām, nedēļām vai mēnešiem, viņus tur sagaidīs jaunas zivis.

Lapu uztverē miesa ir tikai rotājums, kas piesedz kaulus, kuros iemājojusi dvēsele. Tādu pašu cieņu skeletam izrāda mongoļi un jakuti, kas cenšas lāčus, ko tie nogalinājuši, salikt atpakaļ neskartus, saslējušos uz pakaļkājām. Un, lai nesalauztu smalkos galvaskausa kaulus, viņi neēd smadzenes, kaut gan tās skaitās delikatese.

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

26. ŠĶIRŠANĀS

Neilgu laiku pēc mūsu ekskursijas uz Senluisas slimnīcu Raula māte pārvācās uz laukiem, un pagāja daudzi gadi, līdz mēs atkal sastapāmies.

Mans tēvs tajā pašā gadā nomira ar plaušu vēzi. Cigāri par desmit frankiem viņu nespēja glābt. Spināti, brokoļi un anšovi viņa bērēs es izlēju asaru straumes, taču nešķita, ka tas kādam rūpētu.

Tikko atgriezusies no bērēm, mana mamma pārvērtās par tirānisku raganu. Viņa sāka visur jaukties, vēlējās visu uzraudzīt un pārvaldīt manu dzīvi. Viņa nekautrēdamās rakājās manās mantās un tā atrada dienasgrāmatu, ko es, kā man šķita, biju tik labi paslēpis zem gultas matrača.

Vina tūlīt sāka skali lasīt labākās vietas manam brālim Konrādam, sajūsmināta par šo pazemošanu.

Man bija vajadzīgs ilgs laiks, lai atkoptos no šīs traumas. Mana dienasgrāmata man vienmēr bija bijusi kā draugs, kuram es nebaidoties ļāvu sevi tiesāt. Var jau būt, ka viņa pie tā nebija vainīga, bet šis draugs mani tagad bija nodevis.

Konrāds, kā parasti, izteica dzēlīgu piezīmi:

Paskat tik, nedomāju, ka tevi tā aizskars Beatrises gražošanās. Ar savām peļastēm un pumpaino ģīmi viņa nedaudz krīt uz nerviem. Tu nu gan esi dumiķis.

Centos turēties braši, taču māte lieliski zināja, ka ir man atņēmusi sabiedroto. Viņa negribēja, lai man būtu draugi. Pat ne varbūtēji draugi. Māte uzskatīja, ka ar viņu pilnīgi pietiek, lai apmierinātu manu nepieciešamību pēc saziņas ar ārpasauli.

—      Tu man vari visu uzticēt, — viņa teica. Es glabāšu noslēpumus un būšu klusa kā kaps. Tā jau Dievs vien zina, kurš varēja atrast tavu dienasgrāmatu. Labi vēl, ka tā nenonāca kāda svešinieka rokās!

Es nolēmu labāk izvairīties no domstarpībām. Tā nu es savējiem neiebildu, ka, izņemot viņus, nevienām svešām rokām nebija tiesību rakāties zem manas gultas matrača.

Turklāt nevarēju atriebties Konrādam par viņa zobošanos, iepazīstinot māti ar viņa dienasgrāmatu. Konrādam tādas nebija. Viņam pēc tādas nebija nekādas vajadzības. Manam brālim nebija, ko teikt citiem un vēl mazāk ko teikt sev pašam. Viņam bija labi tāpat soļot caur dzīvi, pat necenšoties to izprast.

Kad biju zaudējis savu uzticības personu, vēl smagāk izjutu Raula prombūtni. Licejā nevienam citam nebija ne vismazākās intereses par antīko mitoloģiju. Mani klasesbiedri vārdā "nāve" nesaskatīja ne visniecīgāko maģiju, un, kad ar viņiem runāju par mirušajiem, viņi mēdza ar pirkstu rādīt pie deniņiem. "Vecīt, tu esi galīgi nojūdzies, tinies labāk pie grieķiem, lai viņi tevi pārbauda ar psihoanalīzi!"

—      Tu vēl esi pārāk jauns, lai būtu kā apsēsts ar nāvi, — Beatrise man lasīja morāli. Pagaidi, kad tev būs sešdesmit. Pagaidām tam vēl ir par agru.

—      Nu tad parunāsim par mīlu! Tā droši vien ir tā tēma, kas piestāv jauniešiem, vai ne?

Viņa iztrūkusies atsprāga atpakaļ. Es centos viņai pielabināties:

Neko labāku nevarētu vēlēties, kā ar tevi apprecēties…

Viņa metās projām. Pēc tam Beatrise bazūnēja pilnā rīklē, ka es esmu kā apsēsts ar seksu un esot pat mēģinājis viņu izvarot. Turklāt es, protams, biju pašnāvnieks, noziedznieks, slepkava, daudzkārtējs recidīvists, jo kālab gan citādi es tik ļoti būtu interesējies par nāvi un mirušajiem?

Tā kā man vairs nebija ne dienasgrāmatas, ne drauga, ne meitenes un neviena radniecīga atoma ar savu ģimeni, dzīve šķita pārāk garlaicīga. Rauls man nerakstīja. Uz šīs planētas biju pilnīgi vientuļš.

Par laimi, man vēl bija palikušas grāmatas. Rauls mani nebija piekrāpis, sacīdams, ka grāmatas ir draugi, kas nekad nepieviļ. Grāmatas zināja, kas bija antīkā mitoloģija. Tās nebaidījās runāt par nāvi vai mīlestību.

Taču katru reizi, kad manas acis sastapa vārdu "nāve", es domāju par Raulu. Es zināju, ka viņam šo apsēstību bija izraisījusi tēva nāve. Viņš vēlējās uzzināt, ko tēvs pirms nāves bija izlasījis. Manējais gan bija pateicis visu jau dzīvam esot: "Nedari muļķības", "Turies stalti, palūk, kā māte", "Neklausies uz tiem, kas izliekas tev vēlam labu", "Ņem piemēru no Konrāda", "Vai tu vienreiz ēdīsi, kā nākas? Salvetes nav domātas, lai ar tām niekotos", "Tā tik turpini, un tu pamatīgi norausies", "Pasniedz manu cigāru kārbiņu", "Nebāz pirkstus degunā", "Nebaksti zobus ar metro biļetēm", "Labi rūpīgi noglabā savu naudu", "Ko tev dos tas, ka izlasīsi vēl vienu grāmatu? Būtu labāk palīdzējis mātei novākt galdu".

Lielisks garīgais mantojums. Paldies, tētiņ! Rauls tomēr kļūdījās, tā ieciklējoties uz nāvi. Nebija jābūt zinātniekam, lai to izprastu, — tās gluži vienkārši bija dzīves beigas. Punkts teikuma beigās. Kā filma, kas izdziest, kad izslēdz televizoru…

Tomēr naktīs es bieži sapņoju, ka paceļos gaisā un tur, augšā, satieku baltajās drānās tērpto kundzi ar miroņgalvas masku. Šos murgus savā dienasgrāmatā nebiju ierakstījis.

27.    HINDUISTU MITOLOĢIJA

"Tie, kas zina, un tie, kas tic, ka ticībā rodama patiesība, tie iekļūst liesmā, no liesmas dienā, no dienas divās nedēļās, no divām nedēļām — sešos mēnešos, kuru laikā saule virzās uz Ziemeļiem, no sešiem mēnešiem Dievu pasaulē, no Dievu pasaules Saulē, no Saules Zibeņu valstībā. Kad viņi nonākuši Zibeņu valstībā, kāds gars tos aiznes uz Brahmana valstību, un tur tie mīt neaizsniedzamās tālēs. Tā viņiem ir atgriešanās vieta uz Zemi."

Brahadāranyaka. No upanišadām

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

28.    RAULS ATGRIEŽAS

Astoņpadsmit gadu vecumā nolēmu kļūt par ārstu. Uzsāku atbilstošas mācības un nezinu, vai tā tiešām bija tikai sagadīšanās, ka par specializāciju izraudzījos anestēziju un reanimāciju.

Es nonācu pašā tempļa vidū un biju atbildīgs par tiem cilvēkiem, kas centās izdzīvot. Var būt, ka vēlējos izlauzties pie tām priesterienēm, par kurām runāja, ka tām zem baltajiem virsvalkiem ir tikai kaila miesa. Katrā ziņā es drīz vien pārliecinājos, ka tas ir tikai mīts. Medicīnas māsas bieži valkā sporta krekliņus.

Man bija trīsdesmit divi gadi, kad Rauls bez brīdinājuma atgriezās manā dzīvē. Viņš man piezvanīja un uzaicināja satikties Perlašēza kapsētā.

Rauls bija pastiepies vēl garāks, kļuvis vēl kalsnāks un vājāks nekā manās atmiņās. Viņš bija atgriezies Parīzē. Jutos ļoti glaimots, ka pirmais, ko viņš pēc tik daudzu gadu prombūtnes izdarīja, bija kontakta atjaunošana ar mani.

Viņam pietika takta izjūtas, lai tūlīt nesāktu runāt par nāvi. Tāpat kā es, arī viņš bija nobriedušāks. Vairs nevarēja būt ne runas par to, lai mēs smietos, par ko pagadās. Vairs nebija muļķīgu vārdu spēļu, kalambūru vai burtu mainas vietām.

Tagad viņš bija bioloģijas pētnieks ar profesora grādu Valsts Zinātnisko pētījumu centrā. Tomēr sāka ar to, ka atcerējās savas mīļākās. Sievietes viņa dzīvē bija tikai nenozīmīgas garāmgājējas, jo tās viņu nespēja saprast.

Viņas uzskatīja, ka Rauls ir pārāk… slimīgs. Viņš dusmojās:

—Kāpēc visskaistākās meitenes vienmēr ir ari visdumjākās?

Kāpēc tad tu nepiecērt nesmukajām? es attraucu.

Tagad mums būtu vajadzējis sākt skaļi smieties, taču

bērnība bija pagājusi. Viņš aprobežojās ar to, ka pasmaidīja.

Un vai tu, Mišel, bieži ar kādu satiecies?

Ne gluži.

Viņš man uzsita pa muguru.

Pārāk kautrīgs, vai ne?

Drīzāk varbūt pārāk sapņains. Es reizēm iztēlojos, ka kaut kur mīt burvīga princese un ka tā gaida tieši mani un nevienu citu.

Vai tu tici apburtām princesēm? Bet, ja tu satiecies ar kādu meiteni, pirms esi saticis princesi, tas ir tā, it kā tu viņu jau iepriekš krāptu.

-Tieši tā. Tādas izjūtas mani pārņem katru reizi.

Raula zirnekļveida rokas plivinājās ap mani, apņemot ar savu pasargājošo klātbūtni. Kā es biju varējis tik ilgi dzīvot tālu projām no viņa un viņa dulluma?

Eh… viņš nopūtās. Tu esi ļoti sapņains, Mišel. Šī pasaule ir pārāk nežēlīga tādiem sapņotājiem kā tu. Tev jāapbruņojas, lai iemācītos cīnīties.

Mēs ar nostalģiju atcerējāmies savu sadursmi ar sātanistiem. Tad viņš man pastāstīja par saviem pētījumiem. Pašlaik viņš pētīja murkšķu ziemas miegu. Tāpat kā daudzi citi dzīvnieki, murkšķi bija spējīgi trīs mēnešus dzīvot ar palēninātu sirdsdarbību (pat līdz deviņdesmit procentiem), neelpojot, bez ēšanas, nekustoties un neguļot. Rauls šo dabas parādību bija vēl sakāpinājis. Viņš vēlējās, lai tie bez miega saskaras arī ar nāves pusnemaņu. Lai murkšķim izraisītu vēl dziļāku mākslīgo ziemas miegu, to vajadzēja iemest vannā ar ūdeni, kas atdzesēts līdz nulle grādiem. Iekšējā temperatūra strauji kritās, sirdspuksti palēninājās tiktāl, ka gandrīz apstājās pavisam, tomēr dzīvnieks no tā nenomira. Pēc pusstundas tos varēja pamodināt, vienkārši pamasējot.

Man bija aizdomas, ka mans draugs par ziemas miegu sauca to, ko mēs, mediķi, dēvējam par komu. Tomēr viņa eksperimenti vainagojās panākumiem, un starptautiskos kongresos daži viņu dēvēja par "sasaldēto murkšķu atmodinātāju".

Pēkšņi es viņam pavaicāju, vai viņš ir atradis vēl citus senos rakstus par Viņpasauli. Rauls tūlīt sarosījās. Viņš neuzdrošinājās cerēt, ka es tik drīz skaršu viņa iemīļoto tematu.

Grieķi! viņš ar baudu iesaucās. Grieķi ticēja, ka pastāv apaļas un koncentriskas pasaules. Katras pasaules iekšienē atrodas otra, mazāka par to, tad vēl mazāka un vēl pēc šaušanas mērķa principa. Pašai mazākajai vidū atrodoties grieķu pasaule, tā, kurā dzīvo cilvēki.

Rauls nespēja apstāties.

-Tātad centrā atrodas Grieķija pirmā pasaule. Tālāk tai apkārt, viņu iekļaujot, otrā pasaule ar barbariem, to savukārt iekļauj trešā briesmoņu pasaule, kurā starp citiem var sastapt arī atbaidošus ziemeļzemju radījumus.

Es rezumēju:

Cilvēki, barbari, briesmoņi trīs kārtas, vai ne?

Nē, viņš ātri izlaboja, daudz vairāk. Aiz briesmoņu pasaules seko jūra. Tajā atrodas Svētlaimīgo sala, Paradīze, kurā mīt nemirstīgie. Tur atrodas ari Sapņu sala, kuru šķērso upe, kas plūst tikai naktīs. To klāj lotosa ziedi. Tās vidū atrodas pilsēta ar četriem vārtiem. Pa diviem ienāk murgi, bet vēl divi veras saldiem sapņiem. Sapņu dievs Hipns uzmana visus četrus vārtus.

Oho!

Aiz jūras, turpināja Rauls, atkal atrodas zeme. Tas ir Nāves kontinenta krasts. Kokiem tur ienākas tikai izkaltuši augļi. Tā ir vieta, kur visi kuģi tiek izmesti krastā un kur viss beidzas.

Iestājās klusums, ko pamīšus aizpildīja Paradīzes un elles dekorācijas. Rauls pārtrauca šo burvību, vaicājot par manu reanimatologa un anesteziologa darbu. Viņš uzdeva daudz tehniska rakstura jautājumu. Viņš gribēja zināt, kādas zāles es saviem pacientiem ievadu, uzskatot, ka tikpat labi tie viņam varētu noderēt murkšķu vietā.

29. ĀRSTA PENSONA VIEDOKLIS

A.    Koma

Mans draugs ārsts Mišels Pensons uzskata, ka pastāv trīs visizplatītākie komas veidi.

Koma 1. Viegla koma. Pacients atrodas bezsamaņā, bet reaģē uz ārējiem kairinājumiem. Tā var ilgt no trīsdesmit sekundēm līdz trim dienām.

Koma 2. Vidēja koma. Pacients vairs nereaģē uz ārējiem kairinājumiem neatkarīgi no tā, vai viņam kniebj vai dur. Tā var turpināties līdz vienai nedēļai.

Koma 3. Dziļa koma. Jebkura veida darbības apstāšanās. Galvas smadzeņu atslēgšanās. Augšējās ekstremitātes ir kā paralizētas. Sirdspuksti kļūst nevienmērīgi (defibrillācija). Mišels uzskata, ka no šī komas veida nav iespējams iziet.

B.  Ārējās pazīmes

1.   Midriāze (acu zīlīšu paplašināšanās).

2.    Paralīze.

3.    Mutes deviācija.

C.   Kā panākt, lai pacients iziet no komas?

Mišela izmantotās metodes.

1.   Sirds masāža.

2.   Augšējo elpošanas ceļu intubācija.

3.    200-300 džoulu stiprs elektrošoks.

4.    Adrenalīna injekcijas sirdī.

D.   Kā izraisīt komu?

Mišela izmantotie līdzekļi.

1.   Soda.

2.    Tiopentāls (paredz nemierīgu stāvokli nomodā), propofols (ātra iemigšana, pamošanās bez problēmām).

3.   Droperidols (ne tik spēcīga iedarbība, pārejoša analģēze, vienu stundu pēc pamošanās nošķirtības izjūta, sirds un elpošanas ceļu darbības pārtraukšanās risks). Devas nepieciešams piemērot pacienta svaram.

4.   Kālija hlorīds (izraisa sirdsdarbības traucējumus un sirds kambaru fibrillāciju).

E.   Cilvēka sirdspukstu biežums

Normāls: starp sešdesmit pieciem un astoņdesmit sitieniem minūtē.

Viszemākais: četrdesmit sitieni minūtē.

Daži jogi nonāk līdz trīsdesmit sitieniem, taču tie ir ārkārtas gadījumi.

Minimāls: zem četrdesmit sirds sitieniem minūtē, skaidri nosakāma pazemināta smadzeņu apasiņošana, bezsamaņas risks (samaņas zaudēšana uz laiku, kas mazāks par divām minūtēm). Parasti subjekts par šo gadījumu neko neatceras.

Maksimāls: 220 sitieni minūtē mīnus subjekta vecums.

Raula Razorbaka darba piezīmes tanatonautu pētījumiem

30. VĒSTURES MĀCĪBU GRĀMATA

Tanatonautika radās kāda nejauša atgadījuma rezultātā. Vairums vēsturnieku to datē ar dienu, kad notika atentāts pret prezidentu Lisinderu.

Vēstures grāmata. Pamatkurss. 2. mācību gads

31. PREZIDENTS LIS1NDERS

Stāvēdams kājās savā melnajā limuzīnā, prezidents Lisinders sveicināja pūli, izmisīgi smaidīdams. Taisnību sakot, viņš bija nomocījies un tik ļoti cieta tāpēc, ka nags bija ieaudzis kājas īkšķī. Mierinājumu nesniedza domas par to, ka arī Jūliju Cēzaru viņa lielo kaujas parāžu laikā bija nomocījuši tamlīdzīgi pārbaudījumi. Un Aleksandrs Lielais ar savu sifilisu? Turklāt tajā laikā zāles, lai viņu varētu izārstēt, vēl nebija atklātas…

Jūlijam Cēzaram aiz muguras vienmēr atradās vergs, kam bija uzdots gan turēt viņa lauru vainagu, gan regulāri viņam čukstēt ausī: "Atceries, ka tu esi tikai cilvēks." Lisinderam nebija vajadzīgs vergs, kas to atgādina, pilnīgi pietika ar viņa ieaugušo nagu.

Prezidents sveicināja pūli, kas viņam raidīja ovācijas, prātodams, kā lai tiek vaļā no ieaugušā naga. Ārsts viņam ieteica operāciju, taču līdz šim valsts vadītājs vēl ne reizes nebija licies uz operāciju galda. Viņam nepatika doma, ka vajadzēs būt aizmigušam, kamēr ar asmeņiem apbruņojušies svešinieki maskās graiza viņa drebošo miesu. Protams, viņš varēja vērsties pie sava personiskā pedikīra, kurš bija solījies atrisināt šo problēmu, nenonākot līdz operāciju blokam, taču tad kājas īkšķi būtu jāgriež bez anestēzijas, esot pie pilnas apziņas. Un tas nešķita necik iedvesmojoši.

Cik daudz problēmu nomoka cilvēku! Vienmēr kaut kas kaut kur aizķeras. Reimatisms, kariess, konjunktivīts… Pagājušajā nedēļā Lisinderam pēkšņi bija uznākusi kuņģa čūlas lēkme.

Nebrīnies, Zan, sieva viņam bija teikusi. Tu esi saniknojies Dienvidāfrikas dēļ. Rīt tev būs labāk. Kā pie mums mēdz teikt "būt veselam nozīmē katrreiz slimot ar kaut ko citu".

Ļoti smieklīgi! Lai kā arī būtu, viņa iedeva Lisinderam nedaudz karsta piena un sāpes norima. Ieaugušais kājas īkšķa nags izrādījās sīkstāks.

"Lai dzīvo Lisinders!" visapkārt klaigāja. "Lisinders prezidents!" ļaužu pūlis skandēja. Ak, šis jaunais mandāts! Drīz vajadzēs sākt ar to nodarboties. Vēlēšanas tuvojās.

Ja nebūtu tā sasodītā kājas īkšķa, Lisinders, izdzirdot pūļa gaviles, būtu juties ļoti iepriecināts. Milzīgais pūlis viņu sajūsmināja. Lisinders noskūpstīja sārtvaidzi meitenīti, ko kāda sieviete bija pacēlusi viņam pie paša deguna. Meitenīte pasniedza puķu pušķi — no tām puķēm, kas uzreiz mēdza izsaukt alerģiju.

Mašīna atkal sāka kustēties. Viņš mēģināja nedaudz pakustināt kāju īkšķus, kas bija iespiesti jaunajās, cietajās kurpēs, kad kāds liela auguma tips uzvalkā ar vesti metās uz viņa pusi ar revolveri rokā. Šāvieni atbalsojās ausīs.

Paskat tik, mani slepkavo! prezidents rāmi nodomāja.

Skaidrs, ka tā bija pirmā un arī pēdējā reize. Siltas asinis pilēja viņam uz nabas. Lisinders pasmaidīja. Tas bija labs veids, kā nokļūt vēsturē ar lielo V. Viņa priekšgājēja prezidenta Kongomasa mandāts bija izbeidzies pirms laika prostatas vēža dēļ, un tas nākotnē varēja izraisīt vienīgi smieklus.

Viņam bija paveicies ar šo tehnokrātu [4] vīrieti ar melno revolveri rokās. Noslepkavotajiem prezidentiem allaž bijušas ekskluzīvas tiesības ieņemt goda vietu skolas grāmatās. Tika cildinātas viņu diženās vīzijas un drosmīgie plāni. Bērni skolās tiem dziedāja slavas dziesmas. Tas bija vienīgais veids, kā kļūt nemirstīgam.

Lisinders redzēja, kā slepkava iejūk pūlī. Un savus miesassargus, kas stāvēja uz vietas un neko nedarīja. Kāda mācība! Uz šiem dīkdienīgajiem profesionāļiem taču nevarēja paļauties!

Kurš gan viņu ienīda tik ļoti, ka noorganizēja viņa nāvi? Tas nu gan droši vien tagad uzjautrinājās! Nekam vairs nebija nozīmes, ieskaitot viņa sasodīto ieaugušo nagu. Nāve bija vislabākais līdzeklis pret visām nebūtiskajām ikdienas likstām.

Ārstu! Ātri ārstu! kāds viņam blakus kliedza. Kaut šie cilvēki aizvērtos… Neviens ārsts tāpat vairs nevarēs Lisinderam palīdzēt. Bija par vēlu. Lode viņam bija caururbusi sirdi. Nevis ārsts te kaut ko varētu līdzēt, tad jau drīzāk jauns prezidents, kurš stātos Lisindera vietā, kamēr viņš pievienotos Cēzaram, Ābrahamam Linkolnam un Kenedijam noslepkavoto valstsvīru debesjumā.

Tomēr kāds novietoja Lisinderu uz nestuvēm un iecēla ātrās palīdzības mašīnā ar neciešami skaļi kaucošām sirēnām. Neredzami mediķi viņam pie mutes novietoja spoguli un masēja plaušas. Atradās pat kāds, kurš nekautrējās un sāka viņu elpināt no mutes mutē.

Lisinders mira tik un tā. Atmiņas viņa apziņā joņoja milzīgā ātrumā. Četri gadi pirmā nepelnītā pļauka un pirmās dusmas. Septiņi gadi pirmo reizi labāko skolēnu sarakstā, pateicoties blakussēdētājam, kurš bija ļāvis norakstīt savu sacerējumu. Septiņpadsmit gadi viņa pirmā meitene (vēlāk Lisinders viņu bija atkal saticis tās bija īstas šausmas, cik viņa bija briesmīga). Divdesmit viens gads — licenciāta grāds vēsturē, tiesa, šoreiz iegūts bez blēdīšanās. Divdesmit trīs gadi maģistra grāds antīkajā filozofijā. Divdesmit pieci gadi iestāšanās sociāldemokrātu partijā, pateicoties tēva sakariem, un jau ar saukli nākotnes karjerai: "Tie, kas labi pazīst pagātni, ir labāki arī nākotnes celtniecībā."

Divdesmit astoņi gadi laulība ar pirmo "ribiņu" (aktrise, kuru viņš bija aizmirsis, vārdu ieskaitot). Divdesmit deviņi gadi pirmie sitieni zem jostasvietas un pirmās nodevības, lai izvirzītos partijas aparāta iekšienē. Trīsdesmit divi gadi ievēlēšana Tulūzas mērijā un bagātība, kas iegūta, pārdodot municipālos zemes gabalus, pirmās iegādātās izcilu mākslinieku gleznas, pirmās antīkās skulptūras un dučiem mīļāko. Trīsdesmit pieci gadi ievēlēšana Valsts asamblejā un pirmā pils Lozērā. Trīsdesmit seši gadi šķiršanās un laulība ar kārtējo "ribiņu" (vācu topmodeli, kurai nebija ne drusciņas smadzeņu, toties kājas par tādām var atdot visu uz pasaules). Trīsdesmit septiņi gadi visās malās sadzima mazuļi. Trīsdesmit astoņi gadi — īslaicīga pārcelšanās tuksneša otrajā pusē pēc pakistāņu lidmašīnu pārdošanas kukuļdošanas afēras.

Trīsdesmit deviņi gadi žilbinoša atgriešanās uz politiskās skatuves, pateicoties kārtējai laulībai (prezidenta Kongomasa miesīga meita, šoreiz izdarīta pareiza izvēle). Iecelšana darbā Ārlietu ministrijā un pirmā tiešām baisā rīcība Peru prezidenta slepkavības noorganizēšana, kuru nomainīja ar kādu marioneti.

Četrdesmit pieci gadi prezidenta Kongomasa nāve. Lisindera vēlēšanu kampaņa varenās Francijas Republikas prezidentūrai, ko pilnībā finansēja Peru.

Parādījās jauns sauklis:

"Kādreiz Lisinders studēja vēsturi, tagad viņš pats to veido." Izgāšanās.

Piecdesmit divi gadi — jaunas vēlēšanas. Uzvara un vara. Beidzot Elizejas pils. Slepeno dienestu kontrole. Personiskais ārzemēs diskrēti "atgūto" antikvāro lietu muzejs. Kaviārs tiek ēsts ar pavārnīcām. Piecdesmit pieci gadi atomkara draudi. Ienaidnieks nobīstas, atkāpjas, bet Lisinderam neizdodas izmantot pirmo lielisko izdevību iekļūt vēsturē. &gt;

Piecdesmit seši gadi aizvien jaunākas mīļākās. Piecdesmit septiņi gadi tikšanās ar savu pirmo īsto draugu Verkingetoriksu [5] , melnu labradoru, par kura karjerismu nav ne vismazāko aizdomu.

Un, visbeidzot, piecdesmit astoņi gadi, kad pēkšņi šī lieliskā biogrāfija apraujas dižā vīra slepkavība kādā masu pasākumā Versaļā.

Vairs nekādi brīnumi nesekos. Dzīve, pat ja tā ir prezidenta dzīve, reiz beidzas. Putekļi atkal pārvēršas par putekļiem. Pelni pārvēršas pelnos. Kāpura vēderā atgriežas kāpurs.

Ja tikai viņam ļautu mierīgi aiziet! Pat kāpuriem beigās ir tiesības uz mieru. Bet nē, viņam paceļ plakstiņus, viņu novieto uz galda… viņu purina, viņu izģērbj, viņu pieslēdz pie dažādiem sarežģītiem aparātiem, bet apkārt visi bez mitas atkārto: "Jādara viss, lai glābtu prezidentu." Gatavie muļķi.

Kālab tā pūlēties? Viņš juta, ka viņu pārņem milzīgs nogurums. Sajūta bija tāda, it kā dzīvība viņu pakāpeniski atstātu. Tieši tā. Dzīvība viņu atstāja. Un viņš juta, kā tā viņu atstāj. Neiespējami! Zans Lisinders juta, ka… viņš aiziet. Viņš atstāja savu ķermeni. Tad tā tas notiek! Lisinders patiešām atstāja savu ķermeni. Vai tas bija viņš vai varbūt tomēr kāds cits? Tur bija arī vēl kas… kā to varētu nosaukt? Viņa dvēsele? Viņa matēriju atstājušais ķermenis? Viņa ektoplazma? Viņa materializējušās domas? Viņš pats bija kļuvis caurspīdīgs un viegls. Viņš atdalījās, izkristalizējās, atšķēlās. Kāda viegla sajūta!

Lisinders atdalījās un pameta savu ādu kā vecas, nolietotas drānas. Viņš pacēlās aizvien augstāk un augstāk. Kāju īkšķi viņu vairs nemocīja. Viņš bija kļuvis tik viegls!

Lisindera jaunais "es" uz mirkli apstājās pie griestiem. No turienes viņš nolūkojās uz lejā guļošo līķi un mediķiem, kas bija ķērušies pie intensīvās terapijas pasākumiem. Nekādas cieņas pret prezidenta mirstīgajām atliekām. Viņi tam atgrieza krūškurvi, salauza ribas un ievietoja elektrodus tieši sirds muskulī!

Nebija nekādas jēgas šeit vairs ilgāk uzturēties, tagad viņu aicināja tur, augšā.

Caurspīdīgs pavediens, kas atgādināja nabassaiti, viņu savienoja ar ķermeni.

Viņam attālinoties, sudrabotais, elastīgais pavediens stiepās aizvien garāks.

Lisinders izslīdēja cauri griestiem un vairākiem slimnieku pilniem stāviem. Beidzot parādījās jumti un tad debesis. Tālumā viņu aicināja kāda vilinoša gaisma. Tas bija kaut kas fantastisks! Viņam apkārt lidinājās milzīgs daudzums citu cilvēku, it kā tie vēlētos vinu atdalīt no sudrabotā pavediena. Lisinderam bija tāda sajūta, it kā viņš piedalītos kādos lielos svētkos.

Taču pēkšņi viņa sudrabotā nabassaite beidza stiepties garumā, nostiegrojās, savilkās un sāka viņu vilkt atpakaļ! Nācās samierināties ar acīm redzamo Lisinders bija pārstājis mirt. Pārējās ektoplazmas viņu neizpratnē uzlūkoja — kāpēc viņš nepacēlās vēl augstāk? Tagad nabassaite pēkšņi vairs garāka nestiepās un vilka viņu lejā. Lisinders cauri jumtam un griestiem atkal atgriezās operāciju zālē un ieraudzīja medicīnas māsas, kas viņam tieši sirdī pievienoja vairākus simtus voltu lielu elektrisko lādiņu. "Tas taču ir aizliegts!" Pirms diviem gadiem viņš pats bija panācis, lai balso par likumu, kas ierobežo intensīvo terapiju. Viņš ļoti labi atcerējās tas bija 676. pants: "Ja apstājusies sirdsdarbība, netiek veiktas nekādas manipulācijas, iejaukšanās vai operācija, kas piespiedu kārtā varētu atjaunot pārtraukto sirdsdarbību." Viņi uzskatīja, ka tikai tāpēc, ka viņš bija prezidents, viņa dzīvība bija ārpus likuma. Ak, jūs maitas! Ak, jūs sīkie nelieši! Kārtējo reizi viņš atklāja, cik slikti būt pirmajam cilvēkam valstī. Šajā brīdī Lisinderam bija tikai viena vēlēšanās būt klaidonim, kura dzīvība nevienam nerūp. Klaidonim, ubagam, tirgonim, mājsaimniecei vienalga kam, lai tikai liktu vinu mierā. Lai viņam lautu baudīt dziļo nāves mieru. Tās ir katra pilsoņa pamattiesības nomirt pilnīgā mierā.

"Ļaujiet man nosprāgt! Ļaujiet man nosprāgt!" viņš kliedza pilnā rīklē. Taču viņa ektoplazmai nebija balss. Sudrabotā saite to vilka aizvien zemāk. Viņš vairs nevarēja pacelties uz augšu. Plokš, un viņš atgriezās savā ekslīķī. Cik nepatīkama sajūta! Au, viņš atkal sajuta savu ieaugušo kājas nagu! Un ribas, kas bija salauztas, lai varētu piekļūt viņa sirdij. Turklāt Lisinderam vēlreiz pieslēdza strāvas lādiņu, un šoreiz tas ļoti sāpēja.

Viņš atvēra acis. Protams, ārsti un medicīnas māsas aiz prieka iekliedzās un apkampās. Stulbeņi…

Mums izdevās, mums izdevās!

Viņa sirds atkal pukst! Viņš ir glābts!

Glābts? No kā viņš ir glābts? Tikai ne jau no viņiem. Tik ļoti sāpēja… Sašķobītu seju Lisinders kaut ko nesaprotamu vervelēja. Noņemiet taču tos strāvas lādiņus un aizšuj iet krūškurvi!

Viņam gribējās kliegt: "Aizveriet durvis, velk!" Sāpēja

visas maliņas. &gt;

Te nu tu atkal esi, mans sāpju pārņemtais ķermeni. Lisinders atvēra vienu aci, ap gultu bija sastājies vesels bars cilvēku.

Sāpes bija tik stipras, ka smeldza katrs visniecīgākais nervu galiņš. Viņš vēlreiz aizvēra acis, lai iegūtu vēl kaut vienu atelpas mirkli un atcerētos brīnišķīgo, mirdzošo zemi tur augstu debesīs.

32. NO POLICIJAS ARHĪVA

Pieprasījums sniegt personu raksturojošas ziņas

Uzvārds: Lisinders. Vārds: Žans. Mati: sirmi. Acis: pelēkas. Augums: 1 m 78 cm. īpašas pazīmes: nav.

Piezīmes: tanatonautu kustības aizsācējs. Trūkums: Republikas prezidents.

33. MINISTRS MERKASJĒ

Prezidenta kabinets bija ļoti plašs, un tajā atradās vienīgi Luija XV stila mēbeles. Kaut arī telpa bija patumša, tomēr tajā bija pietiekami gaismas, lai saskatītu slavenu mākslinieku gleznas un nepiedienīgās grieķu skulptūras. Zinātnes ministrs Benuā Merkasjē zināja, ka māksla ir labs veids, kā atstāt iespaidu uz vienkāršo tautu. Viņš zināja arī to, ka prezidents Lisinders atradās šajā telpā un sēdēja viņam tieši pretim, kaut arī mijkrēslis slēpa viņa seju. Galda lampa apgaismoja tikai prezidenta rokas, tomēr Merkasjē ļoti labi pazina šo siluetu, tāpat kā pie prezidenta kājām guļošo melno labradoru.

Tā bija viņu pirmā saruna kopš atentāta, kas viņam gandrīz atņēma valsts vadītāju. Kāpēc prezidents bija nolēmis ar viņu tikties tieši tagad, laikā, kad viņam bija kārtojami daudz svarīgāki iekšlietu un ārlietu jautājumi nekā zinātnes problēmas, kurām allaž pietrūka līdzekļu?

Tā kā Merkasjē vairs ilgāk nespēja izturēt ieilgušo klusumu, viņš nolēma pats to pārtraukt. Zinātnes ministrs nedaudz saminstinājās, līdz izšķīrās par labu dažām apstākļiem piemērotām banālām frāzēm:

Kā jums klājas, prezidenta kungs? Šķiet, ka jūs veiksmīgi atlabstat pēc operācijas. Mediķi tiešām paveikuši īstu brīnumu.

Lisinders prātoja, ka labprāt būtu izticis bez šādiem brīnumiem. Viņš paliecās tuvāk gaismai. Pelēkas, ļoti dzīvīgas acis vērās sarunu biedrā, kas bija dziļi ierāvies ar sārtu brokātu apvilktā krēslā.

Merkasjē, es jūs pie sevis ataicināju tādēļ, ka man nepieciešams eksperta padoms. Jūs vienīgais man spējat palīdzēt.

Man prieks par to, prezidenta kungs. Bet par ko īsti ir runa?

Atgāzies krēslā, Lisinders atkal ienira mijkrēslī. Dīvaini, bet katra viņa kustība izstaroja neparastu majestātiskumu. Toties seja pēkšņi šķita kļuvusi — Merkasjē pats bija pārsteigts, ka viņam šāds apzīmējums iešāvies prātā, cilvēcīgāka.

Jums taču ir biologa izglītība, vai ne tā? Lisinders vaicāja. Sakiet, ko jūs domājat par komas stāvokļa eksperimentiem?

Merkasjē samulsis nolūkojās viņā. Prezidents kļuva nepacietīgs.

NDE (Near Death Experienceš) visi šie cilvēki, kas pēdējā savas dzīves mirklī atstāj ķermeni, bet pēc tam tomēr nāk pie samaņas, pateicoties medicīnas progresam.

Benuā Merkasjē neticēja savām ausīm. Lisinders, kas vienmēr bijis tāds reālists, tagad interesējas par fizikas parādībām. Tad, lūk, kā tas ir, sastapties ar nāvi vaigu vaigā!

Es domāju, ka runa ir par modi, tādu sabiedrības parādību, kas pāries tāpat kā visas iepriekšējās. Cilvēki izjūt nepieciešamību ticēt brīnumiem, pārdabiskajam, tam, ka ārpus šīs materiālistiskās pasaules pastāv vēl kaut kas cits. Toreiz daži rakstnieki, guru un šarlatāni, stāstot savas blēņas, tās izmantoja par savas komercdarbības pamatu. ŠI nepieciešamība cilvēkam allaž piemitusi. To pierāda kaut vai reliģija. Pietiek apsolīt Paradīzi iztēlotā nākotnē, lai cilvēkiem būtu vieglāk samierināties ar smago tagadni. Lētticība, muļķība un naivums.

Vai jūs tiešām tā domājat?

Protams. Vai gan pastāv kāds vēl skaistāks sapnis nekā tas par Viņpasaules Paradīzi. Un vai pastāv kāds vēl kļūdaināks sapnis?

Lisinders ieklepojās.

Un tomēr ja nu šajās… blēņās ir kaut kas patiess?

Zinātnieks nicīgi iesmējās.

-Tam it kā bijuši pierādījumi jau kopš neatminamiem laikiem. Tas ir stāsts par cilvēku, kas redzējis cilvēku, kurš redzējis cilvēku, kas redzējis cilvēku, kurš redzējis lāci. Mūsdienās tas notiek pilnīgi pretēji. Skeptiķiem jāpierāda, ka viņu šaubas ir pamatotas. Kuram katram pietiek paziņot, ka rīt būs pasaules gals, lai uzreiz tiktu meklēti speciālisti, kas pierādītu, ka tā nebūs.

Lisinders centās būt objektīvs.

Nav pierādījumu, jūs sakāt? Varbūt to nav tāpēc, ka neviens tos nav meklējis? Ka par šo jautājumu pastāv tikai oficiāli pētījumi?

Hm, cik man zināms, tad nav gan, Merkasjē satraukts noteica. Līdz šim cilvēki aprobežojušies ar apšaubāmu liecību pierakstīšanu. Kas īsti notiek? Vai šis jautājums jūs interesē?

Bet protams, Benuā! iesaucās Lisinders. Pat ļoti, jo cilvēks, kurš redzējis lāci, kā jūs to teicāt, turklāt pats personiski, esmu es pats.

Zinātnes ministrs neticīgi skatījās uz prezidentu. Viņš prātoja, vai galu galā atentāts tomēr nav atstājis uz pretim sēdošo vīrieti neizdzēšamas sekas. Tā kā bija skarta sirds, smadzenes vairākas minūtes netika apasiņotas. Vai atsevišķas to zonas būtu atmirušas? Vai tagad prezidents ir kļuvis par psihozes murgu upuri?

Beidziet uz mani tā blenzt, Benuā! Lisinders aizkaitināts iesaucās. Es taču jums teicu, ka esmu piedzīvojis NDE, nevis ka taisos nodibināt komunistisku valsti!

Es jums neticu, — instinktīvi attrauca zinātnieks.

Prezidents paraustīja plecus.

Es ari tam nebūtu ticējis, ja vien tas nebūtu atgadījies ar mani pašu. Taču es pats to piedzīvoju. Es redzēju brīnišķīgu kontinentu, un es par to gribētu vairāk uzzināt.

Redzējāt… pats savām acīm?

Bet protams.

Racionāls kā allaž Merkasjē piedāvāja izskaidrojumu:

Pirms nāves ķermenis parasti ražo palielinātu daudzumu labsajūtas hormonu endorfīnu. Un mirējs pirms lielās aiziešanas ar tiem apreibinās gluži kā ar nelielu pateicības kārumu pirms pēdējās uguņošanas… Skaidrs, ka ar to pietiek, lai izraisītu kaut kādas fantastiskas vīzijas, "brīnumainu kontinentu" vai ko citu. Bez šaubām, tieši tas ar jums notika uz operāciju galda.

Galda lampas mestā gaismas apļa apgaismotais Lisinders nepavisam neatgādināja tādu cilvēku, kurš redz vīzijas. Gluži pretēji. Vai tiešām viņam būtu smadzeņu bojājumi? Vai vajadzētu brīdināt pārējos ministrus un medijus un panākt, lai prezidents tiktu aizkavēts, pirms viņš nav ievilcis valsti kādā neprātīgā operācijā? Benuā Merkasjē nervozi trina rokas gar sēdekli. Taču iepretim sēdošais sarunu biedrs rāmi turpināja:

Es zinu, kā iedarbojas narkotikas, Benuā. Esmu bijis ar tām apreibinājies, un es protu atšķirt pārdozēšanu no realitātes. Cik reižu jūs man esat skandinājis, ka jebkurā zinātnes nozarē pietiek tikai ar lielām investīcijām, lai drīz vien iegūtu rezultātus?

Protams, bet…

Vienu procentu no kara veterānu budžeta taču jums mierīgi varētu piešķirt, vai tas derēs?

Merkasjē apdomājās, tad izlēma.

Es atsakos. Esmu īsts zinātnieks un nevaru šķiest

&gt;

naudu tādai maskarādei.

Es uzstāju.

Tādā gadījumā es labāk demisionēju.

Tiešām?

34. VĒTURES MĀCīBU GRĀMATA

Mūsu senču nāve

Piecdesmit gadu vecumu pārsniegušo personu sociāli profesionālo kategoriju (noteiktā laikmetā) klasifikācijas salīdzinošā tabula uz tūkstoš cilvēku skaitu katrā kategorijā. Tūkstoš deviņi simti septiņdesmitā gada statistika (otrās tūkstošgades beigu posms)

Pamatskolas un bērnudārza audzinātāji 732

-Augstāko mācību iestāžu darbinieki un brīvās profesijas-719

Inženieri 700

Kato|u garīdzniecība 692

Lauksaimnieki 653

Uzņēmumu vadītāji un komersanti 631

Biroju darbinieki 623

Vidējā līmeņa darbinieki 616

Strādnieki 590

Lauksaimniecības darbinieki 565

Vēstures grāmata. Pamatkurss. 2. mācību gads

35. JAUNĀ AUSTRĀLIJA

Apjucis Benuā Merkasjē ilgi staigāja pa Elizejas laukiem. Viņš bija pārliecināts, ka tāds NDE nepastāv, un tādēļ viņam bija uzdots pierādīt, ka tas pastāv. Tikpat labi varētu prasīt, lai ateists pierāda, ka Dievs tomēr ir, vai lai veģetārietis cildina gaļas lieliskās īpašības.

Viņš lieliski zināja, kāpēc Lisinders viņu bija izraudzījies šī uzdevuma veikšanai. Prezidentam ļoti patika piespiest savus cilvēkus nodarboties ar paradoksālām lietām. Viņš piespieda labēji noskaņotos ministrus ieviest kreiso politiku, ekologus cildināt atomenerģiju, bet protekcionisms brīvo tirdzniecību…

Tā kā prezidents šim sasodītajam "Paradīzes projektam" bija piešķīris divsimt tūkstoš franku, tad te vairs nebija ne runas par abstrahēšanos. Tomēr līdz tam, lai pierādītu, ka cilvēks savā nāves stundā atstāj ķermeni, lai dotos uz kādu "brīnumainu kontinentu", bija vēl ļoti tālu…

Lisinders nebija pirmais Valsts prezidents, kurš ķērās pie vieglprātīgu projektu īstenošanas. Merkasjē atcerējās,

ka diezgan sen septiņdesmitajos gados kāds dīvains amerikāņu prezidents Džimijs Kārters bija ietiepīgi ieņēmis galvā, ka grib sazināties ar citplanētiešiem. Viņš bija izveidojis programmu, kas nodarbojās ar visu liecību apkopošanu par šiem slavenajiem "nepazīstamajiem lidojošajiem objektiem". Var tikai iztēloties, kādas izskatījās allaž atturīgo zinātnieku sejas, kad viņi bija spiesti klausīties šo vājprātu un turklāt vēl skatīties televīzijas pārraides! Kaudzēm naudas tika aizlaists vējā, būvējot milzīgu raidītāju un uztvērēju, kas bija spējīgs uztvert iespējamos citplanētu saprātīgo būtņu raidītos ziņojumus un ar tām sazināties. Un pēc tam Kārters vēl brīnījās, ka netiek no jauna ievēlēts!

Arī Lisinders tiecās pēc savas Berezinas [6] , taču Merkasjē nebija izvēles.

Atlika vai nu pilnībā pakļauties prezidenta iegribām, vai arī atteikties no ministra portfeļa, un, pats par sevi saprotams, ka viņš bija pielipis pie savas varas kripatiņas kā dadzis. Jo sliktāk kara veterāniem! Gan jau Merkasjē izdomās, kā iztērēt šos bēdīgi slavenos divsimt tūkstoš frankus.

Jā, bet kā? Kā allaž, kad viņu bija pārņēmušas šaubas, Merkasjē tūlīt nolēma vērsties pēc padoma pie sava labākā un tuvākā padomdevēja sievas Džilas.

Viņam par lielu izbrīnu, sieva nemaz nešķita pārsteigta, kad viņš tai pie pusdienu galda pastāstīja par savu NDE projektu. Lejot šķīvjos brokoļu biezeni, viņa skaļi prātoja:

Vispirms tev jāsastāda eksperimenta protokols un jāizveido tests, kurā vajadzētu atbildēt uz šādiem jautājumiem: "Vai pēc nāves kaut kas seko? Atbildēt ar jā vai nē." Kādi fakti tev iesākumam ir?

Viens vienīgais, viņš nopūtās, taču vērā ņemams. Prezidents ir pārliecināts, ka pats piedzīvojis NDEl

Kā allaž, viņa to mierināja:

Nenokar galvu! Lai kaut kas izdotos, jau sākumā jābūt pārliecinātam par uzvaru.

Bet nevar taču prasīt, — viņš žēlojās, lai es ticētu NDE. Tas nozīmētu nicināt visu to, kas man tika mācīts

Dabaszinātņu fakultātē.

Džila pārtrauca vīra žēlošanos:

-Tu vairs neesi zinātnieks, tagad tu esi politiķis. Tāpēc domā kā politiķis, citādi tu ar to nekad netiksi galā. Ko tas tavs prezidents tev stāstīja?

Viņš teica, ka esot redzējis "brīnumainu kontinentu"…

"Brīnumainu kontinentu"?

Džila sarauca uzacis.

Cik jocīgi, bet tieši tādus vārdus lietoja pirmie eiropiešu kuģotāji, kad tie atklāja kontinentu, kurā es esmu dzimusi, Austrāliju!

Kāds tam sakars? Merkasjē jautāja, ieliedams glāzē vīnu.

-Taviem pētījumiem tev piešķīruši veselu kontinentu. Tev jādomā tāpat kā XVI gadsimta jaunatklājējiem. Viņi nezināja, ka Indonēzijas austrumos atrodas kāda zeme. Tos, kas tā apgalvoja, uzskatīja par jukušiem, un tu tieši tāpat uzskati par blēņām prezidenta paziņojumu.

-Tomēr tur atradās gluži taustāms kontinents ar prērijām, kokiem, dzīvniekiem un aborigēniem.

Tā viegli teikt XXI gadsimtā, bet vai tu spēj kaut nedaudz iztēloties, ko tas nozīmēja toreiz? Runāt par austrāliešu zemēm bija tieši tikpat dīvaini kā šodien runāt par pēcnāves kontinentu.

Ja Merkasjē tā necenstos saglabāt skaidru prātu, viņš labprāt būtu iztukšojis visu burgundieša pudeli. Turklāt sena gada.

Džila turpināja savu pamatojumu:

Šoreiz pamēģini iztēloties sevi tālaika ministra ādā. Veicot jūras ceļojumu, tava karaļa kuģis grimst un viņam šķiet, ka ieraudzījis "brīnumainu kontinentu". Viņu izglābj kāds cits viņa eskadriļas kuģis, pirms viņš tur nokļūst, bet, kad atgriežas savā pilsētā, karalis savam transporta ministram dod pavēli darīt nepieciešamo, lai uzzinātu kaut ko vairāk par šo noslēpumaino salu.

Ja paraugās no šāda skatpunkta, tad, protams… Džila Merkasjē nelikās mierā:

-Tev atliek tikai nosaukt tavu Mirušo zemi par "Jauno Austrāliju" un pēc tam pārņemt pētnieka domāšanas veidu. Šis izaicinājums ir mūsu laikmeta vērts. Iedomājies, kā XXXI gadsimtā cilvēki par mums zobosies: "Padomā tikai, šie tumsoņas neko nezināja par Nāves kontinentu!" Bet 3000. gadā atradīsies kāds prezidents, kurš gribēs izdarīt vēl kaut ko vairāk, iespējams, pārvarēt laika barjeru. Un ministrs, kuram šī misija būs uzticēta, apskaudīs šo kādreiz dzīvojušo Merkasjē, kam tika uzdots daudz vieglāks uzdevums tikai apmeklēt nieka Mirušo zemi…

Sieva tā mācēja pārliecināt, ka Benuā nespēja atturēties un pavaicāja: Bet vai tu pati tici šim Nāves kontinentam?

Kāda starpība? Vienīgais, ko es zinu, ir tas: ja es būtu transporta ministra sieva XVI gadsimtā, es viņam būtu ieteikusi nofraktēt kuģus un doties pārbaudīt, vai tāda Austrālija tiešām eksistē. Jebkurā gadījumā tu būsi vai nu cilvēks, kurš atklājis šo nezināmo kontinentu, vai arī tas, kurš pierādījis, ka tāda kontinenta nav. Abos gadījumos tu būsi uzvarējis.

Šoreiz Džila atkorķēja pudeli.

Blenzdams uz savu biezeņa porciju, viņas vīrs burkšķēja:

Jauki, un kādu kuģi lai sūta uz šādu vietu?

Viņa vienā rāvienā iztukšoja savu glāzi.

Tātad atgriežamies pie eksperimenta programmas. Vai nevēlies salātus?

Nē. Viņš nepavisam nejutās izsalcis. Rūpes viņam bija laupījušas ēstgribu. Toties Džila devās uz virtuvi pakaļ bļodai ar salātiem un tomātiem.

Būdama savā elementā, viņa apsēdās un rezumēja:

Nu tā, esam jau nolēmuši, ka tavu jauno kontinentu sauks "Jaunā Austrālija". Un ko sūtīja kolonizēt Austrāliju? Katordzniekus, noziedzniekus un pēdīgos salašņas. Un kāpēc tieši viņus?

Beidzot arī Merkasjē pats sajutās savā elementā.

Varēja izrādīties, ka Austrālijā ir bīstami, tāpēc uz turieni nebija vēlams sūtīt cilvēkus, kuru zaudējums būtu visas sabiedrības zaudējums.

Kamēr ministrs runāja, viņa seja noskaidrojās. Kā parasti, Džila viņu nebija pievīlusi. Viņa bija atradusi risinājumu.

Benuā, tu esi atradis matrožus, kuri triecienuzbrukumā ieņems tavu jauno kontinentu. Tagad tikai vēl jāatrod kapteinis.

Zinātnes ministrs atviegloti pasmaidīja:

Šajā sakarībā man ir radusies kāda ideja!

36. ACTEKU MITOLOĢIJA

Actekiem Aizsaules dzīvi noteica nāves apstākļi, nevis Zemes dzīves laikā gūtie nopelni.

Labākais veids, kā nomirt, bija iet bojā kaujas laukā. Nāve aizveda Ērgļa sabiedrotos uz Teotivakānu, Austrumu Paradīzi, kur mirušais ieņēma vietu līdzās kara dievam.

Ja cilvēks mira noslīkstot vai arī slimojot ar slimību, kas saistīta ar ūdeni (kā lepra), tad sekoja ceļojums uz Tlalokānu Lietus dieva Tlaloka Paradīzi.

Tie, kurus nebija izraudzījies neviens no dieviem, devās uz Miktlanu elli, kur viņi četrus gadus izcieta mocības, kam sekoja pilnīga sairšana.

Tā bija pazemes valstība, kas piederēja Miktlantekutli. Tajā varēja iekļūt caur alām. Pirms nonākt devītajā pasaulē, dvēselei vajadzēja izturēt astoņus pazemes pārbaudījumus.

Pirmais pārbaudījums: Činkapinas upe, ko mirušajam vajadzēja pārpeldēt, ieķeroties ruda suņa astē, kurš pirms tam bija upurēts uz mirušā kapa. Bēru laikā upurētie dzīvnieki kalpoja par psihopompiem jeb dvēseles pavadoņiem uz mirušo valstību.

Otrais pārbaudījums: uzkāpt divos savstarpēji saistītos kalnos.

Trešais pārbaudījums: uzkāpt kalnā pa stāvām sānu takām, ko klāj asi akmeņi.

Ceturtais pārbaudījums: izturēt ledaino obsidiāna vētru, kas nes pa gaisu asus akmeņus.

Piektais pārbaudījums: iziet caur gigantiskiem karogiem, kas sitas vējā, cik tālu vien sniedzas skats.

Sestais pārbaudījums: paciest bultu krusu, kas draud caururbt mirušo.

Septītais pārbaudījums: satracinātu dzīvnieku uzbrukums, kuri cenšas aprīt mirušā sirdi.

Astotais pārbaudījums: šauru eju labirints, kurā mirušais var apmaldīties.

Un tikai tad viņš ir ieguvis tiesības izzust uz visiem laikiem.

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

37. STARP CITU

Rauls Razorbaks man atkal piezvanīja pēc dažām nedēļām. Viņš steidzami vēlējās ar mani tikties. Raula balss izklausījās dīvaina šķita, ka viņu kaut kas nomoka. Pirmo reizi viņš mani uzaicināja satikties nevis Perlašēza kapsētā, bet gan viņa dzīvoklī.

Kad Rauls atvēra durvis, es viņu tik tikko pazinu. Viņš bija kļuvis vēl vājāks un ar tādu sejas izteiksmi, pēc kādas es slimnīcā biju iemācījies pazīt šizofrēniķus.

Ak, Mišel, beidzot!

Viņš norādīja uz krēslu, mudinot mani ērtāk iekārtoties. Raula stāstījumam noteikti vajadzēja būt pārsteidzošam.

Vai viņš būtu ieguvis negaidītus rezultātus savos murkšķu ziemas miega pētījumos? Bet kāds gan man ar tiem sakars? Es taču biju ārsts, nevis biologs.

Vai esi dzirdējis runājam par atentātu, kurā cieta prezidents Lisinders?

Protams, es par to biju dzirdējis. Neviens visā valsti nebūtu varējis izsprukt neziņā. Presē, televīzijā un radio šim notikumam tika ierādīta galvenā vieta. Uz mūsu valsts šefu šāva laikā, kad Versaļā bija salasījies milzīgs ļaužu pūlis. Labākie speciālisti viņu bija izglābuši in extremis[7] . bet kāpēc šis atgadījums tā bija satraucis manu draugu?

Nākamajā dienā prezidents Lisinders uzdeva zinātnes ministram…

Viņš pēkšņi apklusa un satvēra mani aiz pleca.

… nodarboties ar mani.

38. VĒSTURES MĀCĪBU GRĀMATA

Pirmās orgānu pārstādīšanas tika veiktas XX gadsimtā, bet vēl precīzāk no tūkstoš deviņi simti sešdesmitā līdz tūkstoš deviņi simti septiņdesmitajam gadam. Kopš tā laika slimnieks kļuva par kaut ko mašīnai līdzīgu, kam atlika tikai nomainīt bojātās detaļas. Nāve pēkšņi bija kļuvusi par parastu tehnisku kļūmi. Ja cilvēks nomira, tātad gluži vienkārši nebija nomainītas pareizās detaļas. Zinātnieki noskaidroja, ka cilvēka bojātos sirds vārstuļus ir iespējams aizvietot ar cūkas sirds vārstuļiem. Metodes, kas ļāva organismam pierast pie svešiem orgāniem, nemitīgi tika uzlabotas. Varēja aizvietot visu, izņemot smadzenes. Un tas bija tikai laika jautājums!

Tātad ir tikai loģiski uzskatīt, ka kādā dienā varēs tikt galā ar visiem bojājumiem, ieskaitot vislielāko nāvi. Tas bija tikai tehnoloģijas jautājums. Vienlaikus paildzinājās dzīves garums. Ja kādam parādījās novecošanas pazīmes, tad tas bija nevīžības sinonīms. Katram jāuztur kārtībā savs bioloģiskais mehānisms.

Krunkām klātus vai nepatīkama izskata vecus cilvēkus slēpa no cilvēku acīm, lai vairāk izceltos tie, kas spēlēja tenisu vai skrēja un izskatījās ziedoši. Tajā laika uzskatīja, ka labākais veids, kā cīnīties ar nāvi, ir slēpt tās tuvošanās pazīmes.

Vēstures grāmata. Pamatkurss. 2. mācību gads

39. AMANDĪNE

Mans draugs Rauls mani ievilka savā antīkajā Renault 20 ar nolaižamu jumtu, un auto strauji uzņēma ātrumu.

Uz kurieni tu mani ved?

-Turp, kur viss notiek.

Vairs neko man no viņa neizdevās izspiest, jo vējš aiznesa gan manus jautājumus, gan viņa atbildes. Lai kā arī būtu, mēs izbraucām ārpus Parīzes. Es nodrebēju, kad viņš beidzot samazināja auto ātrumu pie drūma uzraksta "Flerī-Merožī labošanas darbu iestāde".

No ārpuses šī vieta drīzāk atgādināja nelielu ciematu nekā slimnīcu vai cietumu.

Rauls novietoja mašīnu blakusesošajā stāvvietā un vilka mani uz ieejas pusi. Viņš parādīja caurlaidi, bet es savu identifikācijas karti. Izgājām cauri caurlaides telpai, tad garam koridoram un pieklauvējām pie kādām durvīm.

Durvis atvēra vīrietis, kurš jau izskatījās sadusmots. Viņa seja sadrūma vēl vairāk, kad viņš ieraudzīja Razorbaku, kas, gluži otrādi, smaidīja līdz ausīm.

— Sveicināti, direktora kungs! Vēlos jūs iepazīstināt ar ārstu Mišelu Pensonu. Jums viņam pēc iespējas ātrāk vajadzētu izsniegt caurlaidi. Jau iepriekš pateicos.

Pirms vēl direktors paspēja kaut ko atbildēt, mēs jau atradāmies citā koridorā. Man šķita, ka apsargi, ar kuriem pa ceļam sastapāmies, uz mums šķībi skatās.

Bijām nonākuši pagalmā. Atradāmies labošanas iestādes pašā vidū. Tā bija milzīga. Pieci celtņu kvartāli stiepās, cik tālu sniedzās skatiens. Katram no tiem blakus atradās futbola laukums. Rauls man paskaidroja, ka ieslodzītie ļoti daudz nodarbojas ar sportu, bet šajā laikā viņi vēl bija ieslēgti savās kamerās.

Un paldies Dievam, jo izskatījās, ka daudzus no viņiem mūsu klātbūtne ir stipri nokaitinājusi. Ieķērušies logu restēs, viņi kliedza:

Mēsli, cūkas, gan mēs jums tiksim klāt!

Izskatījās, ka apsargi nemaz necenšas viņu apklusināt.

Atskanēja kāda balss:

—      Mēs zinām, ar ko jūs nodarbojaties D2. Tādi cilvēki kā jūs nav pelnījuši, lai dzīvotu!

Sāku uztraukties. Ko gan tādu, kas varēja cilvēkos iesvelt tādas dusmas, bija izdarījis mans draugs Rauls, kurš bezrūpīgi turpināja savu ceļu? Es ļoti labi zināju, cik tālu viņu varēja novest aizrautība ļoti tālu, pat ārpus veselā saprāta robežām.

D2 korpuss. Sekoju nolamātajam Raulam mazāk aiz vēlmes kaut ko vairāk uzzināt, vairāk tādēļ, ka nevēlējos palikt viens starp saniknotajiem cietumniekiem un naidīgi noskaņotajiem apsargiem. Atkal jauni koridori, bruņu durvis un slēdzenes. Kāpnes. Vēl vienas kāpnes. Tāda sajūta, it kā mēs nokāptu elles pagrabos. No lejas atskanēja dobji smiekli, kas sajaucās ar gari stieptām žēlabām. Vai šeit ieslodzīja jukušos?

Mēs turpinājām ceļu lejup. Kļuva aizvien tumšāks. Es prātoju par Asklēpija ieviesto metodi, kā cīnīties ar ārprātu. Pirms vairāk nekā trim tūkstoš gadiem kādā

Asklēpija dziednīcā, aprūpes iestādē, kuras drupas Turcijā vēl joprojām var aplūkot, šis psihiatrijas pamatlicējs bija ierīkojis tumšu gaņģu labirintu.

Pēc ilgas gaidīšanas, kuras laikā vājprātīgos noskaņoja uz to, ka viņus sagaida visaugstākais prieks, viņus turp aizveda. Dziesmas atbalsojās gaņģos, jau sākot no pašas ieejas, un, jo dziļāk viņi devās tumšajā labirintā, jo melodiskākas tās kļuva. Kad sajūsminātais garīgi slimais apstājās vistumšākajā vietā, viņam virsū uzmeta mucu, kas bija pilna ar glumām čūskām, ar kurām nelaimīgais, kas bija pārsteigts vissvētlaimīgākajā mirklī, cīnījās. Vai nu viņš aiz bailēm uzreiz bija beigts, vai ari izkļuva no turienes izveseļojies. Patiesībā Asklēpijs bija izgudrojis elektrošoku.

Stāvot Flerī-Merožī kārtējā pazemes pagriezienā, prātoju, kad saņemšu savu mucu ar ledusaukstiem rāpuļiem uz galvas.

Un tieši tad Rauls izvilka sarūsējušu atslēgu un atslēdza lielas, ar dzelzi apkaltas durvis. Atrados plašā angārā, kurā valdīja tāda nekārtība, ka tas drīzāk atgādināja izgāztuvi. Tur atradās trīs vīrieši baltos virsvalkos un kāda blonda sieviete melnā blūzē; viņu, kā man šķita, es jau agrāk kaut kur biju redzējis.

Vīrieši piecēlās kājās un ar cieņu sveicināja manu draugu.

Atļaujiet jūs iepazīstināt ar ārstu Mišelu Pensonu, par kuru es jums jau stāstīju.

Paldies, ka atnācāt, dakter, abi korī noskandēja.

Šī ir mūsu medicīnas māsa Balī jaunkundze.

Sasveicinājos ar meiteni un redzēju, kā viņa ar acīm

mani novērtē. Šī vieta acīmredzot bija likvidēta cietuma slimnīca. Pa labi no manis uz laboratorijas darba virsmas bija sarindotas dūmojošas kolbas, iespējams, ar šķidru slāpekli. Telpas vidū dižojās vecs, vietām ieplēsts zobārsta krēsls, kam bija pieslēgti mirguļojoši ekrāni un dažādi aparāti, no kuriem nokarājās elektriskie vadi.

Tas viss kopā atgādināja garāžā ierīkotu amatnieka darbnīcu. Ņemot vērā ierīču stāvokli, sarūsējušās sviras un slēdžus, es jau sāku prātot, vai tikai Rauls nav rakņājies universitātes miskastēs. Osciloskopu ekrāni bija ieplaisājuši, bet kardiogrāfu elektrodi no vecuma nomelnējuši. Tomēr arī pats pietiekami labi pazinu laboratorijas, lai zinātu, ka nevainojamais attēls, ko parasti panāk filmās, mēdz būt arī neprecīzs. Patiesībā tādas niķelētas darba virsmas vai tikko balināti virsvalki neeksistēja, drīzāk gan varēja sastapt tipus kožu saēstos svīteros, kas strādāja dažādās pagaidu vietās.

Kāds mans draugs nodarbojās ar jautājumu, kas bija tikpat būtisks kā domas lidojums caur smadzeņu šūniņām, bet viņa vienīgais patvērums bija autostāvvieta, kas atradās Bišā slimnīcas pagrabstāvā, kur viss nodrebēja ikreiz, kad garām pabrauca pazemes metro.

Kredītu dēļ viņš nevarēja iegādāties metāla paliktni savam smadzeņu viļņu uztvērējam, tādēļ nolēma uzmeistarot koka ierīci, kas bija salīmēta ar līmlenti un nostiprināta ar saspraudēm. Jā, jāatzīst, ka pat Francijā pētījums ir un paliek tikai pētījums.

Mans dārgais Mišel, šeit tiek veikti vispārdrošākie mūsu paaudzes eksperimenti, ar pompu paziņoja Rauls, atraujot mani no pārdomām. Atceries, kā mēs kādreiz runājām par nāvi, kad tikāmies Perlašēza kapsētā. Toreiz es to iztēlojos kā neizpētītu kontinentu, taču tagad šī ir kļuvusi par vietu, kur mēs tiecamies iespraust jaunatklājēju karogu.

Beidzot sagaidīju. Muca ar čūskām man tikko bija uzkritusi uz galvas. Rauls, Rauls Razorbaks, mans vissenākais un ari vislabākais draugs, bija sajucis prātā! Lūk, kur viņš veica eksperimentus ar nāvi! Tā kā es apstulbis klusēju, viņš paskaidroja:

Nesenā atentāta laikā Versaļā prezidents Lisinders pārdzīvoja NDE. Viņš uzticēja zinātnes ministram Benuā Merkasjē uzsākt komas pētījumu programmu. Izrādījās, ka viņš savukārt, starptautiskos preses izdevumos bija lasījis manus rakstus par "mākslīgā ziemas miega izraisīšanu murkšķu mazuļiem". Ministrs ar mani sazinājās un vaicāja, vai es gribētu veikt tamlīdzīgus eksperimentus ar cilvēkiem. Un es izmantoju gadījumu. Var jau būt, ka mani murkšķi bija pabijuši citā pasaulē, taču viņi, vienalga, man nevarēja pastāstīt, ko tur bija redzējuši. Toties cilvēki to varētu. Jā, esmu no valdības saņēmis zaļo gaismu NDE pētījumu veikšanai, izmantojot kā brīvprātīgos labošanas iestādes ieslodzītos. Viņi ir mūsu piloti uz Viņpasauli. Viņi ir, khm…

Viņš mirkli prātoja, it kā meklēdams īstos vārdus.

Vini ir…

Tad viņa seja noskaidrojās:

…tanatonauti. No grieķu vārdiem thanatos — nāve un nautes navigators. Tanatonauti. Patiesībā tas ir jauks apzīmējums, viņš vēlreiz atkārtoja. Tanatonauts ir tās pašas saimes vārds kā kosmonauts vai astronauts. Tas kļūs par norādes apzīmējumu. Beidzot esam izgudrojuši terminu. Mēs izmantosim tanatonautus, lai radītu tanatonautiku.

Gandarīts viņš ieklausījās pats savos vārdos.

Un mūsu angārs tātad ir tanatodroms, jo no šejienes paceļas mūsu… tanatonauti.

Tā Flerī-Merožī pagrabos bija "dzimusi" jauna vārdnīca. Rauls staroja.

Blondā meitene izvilka dzirkstošo vīnu un sausos cepumus. Visi iedzēra par godu šīm kristībām. Es vienīgais biju sadrūmis un atteicos no Raula pasniegtās glāzītes.

Atvainojos! Es nevēlētos būt šīs līksmes traucēklis, taču, ja esmu pareizi sapratis, tad mēs šeit rotaļājamies ar cilvēku dzīvību. Šo kungu uzdevums būs doties iekarot mirušo valstību, vai ne tā?

Bet protams, Mišel. Fantastiski, vai ne?

Rauls pacēla roku, ar to norādot uz pleķu izraibinātajiem griestiem.

Un kāds lielisks izaicinājums mūsu un nākamajām paaudzēm — Viņpasaules izpēte.

Man kaut kā jāizkuļas no šīs situācijas.

Raul, jaunkundz, kungi, es teicu uzsvērti rāmā balsī, esmu spiests jūs pamest. Man atliek vienīgi arī turpmāk nodarboties ar pašnāvnieciskiem plānprātiņiem neatkarīgi no tā, vai viņi saņem valdības atbalstu vai ne. Ar to es jūs ari apsveicu.

Kad ātrā gaitā virzījos uz izeju, medicīnas māsa mani saķēra aiz rokas. Pirmo reizi dzirdēju, kāds viņai balss tembrs.

Neaizejiet, jūs mums esat vajadzīgs!

Viņa nelūdzās, viņa runāja atturīgā, gandrīz vēsā tonī. Tādā, kādā viņa droši vien runāja savā mediķes praksē, lai reklamētu higroskopisko vati vai skalpeli ar hromētu asmeni.

Sastapos ar viņas acu skatienu. Viņai bija ļoti reti sastopama acu krāsa: tās bija jūraszilas ar smilškrāsas plankumiņiem vidū, kas atgādināja īrisiem līdzīgas salas okeānā. Es tajās tūlīt nogrimu kā tumšā bezdibenī.

Viņa turpināja mani lūkoties, tomēr man neuzsmaidīja un īpašu laipnību neizrādīja. It kā jau tas vien, ka viņa mani vispār bija uzrunājusi, būtu vislielākā labvēlība. Es atkāpos. Steidzos ātrāk tikt projām no šīs nāvējošās vietas.

40.    NO POLICIJAS ARHĪVA

Pieprasījums sniegt personu raksturojošas ziņas

Uzvārds: Balī. Vārds: Amandīne. Mati: blondi. Acis: jūraszilas. Augums: 1 m 69 cm. īpašas pazīmes: nav.

Piezīmes: tanatonautu kustības aizsācēja. Trūkums: apsēsta ar seksu.

41.    AMAZONIEŠU MITOLOĢIJA

Senāk pasaules radītājs pirmsākumos noteica, ka cilvēkiem jābūt nemirstīgiem. Tajā bija teikts: "Dodieties uz upes krastu. Tur jūs redzēsiet garām peldam trīs pirogas. Tomēr neapstādiniet divas pirmās. Sagaidiet trešo un noskūpstiet Garu, kas tajā atradīsies."

Ieraugot pirmo pirogu, kas bija piepildīta ar sapuvušu gaļu, ap kuru mudžēja parazīti un kura izplatīja pretīgu smaku, indiāņi atsprāga atpakaļ. Bet, kad parādījās otrā, viņi ieraudzīja Nāvi cilvēka veidolā un metās tās skāvienos. Kad parādījās trešais kuģis ar pirmsākuma radītāja garu tajā, bija jau par vēlu. Gars šausmās ieraudzīja, ka cilvēki bija apskāvuši nāvi. Tā viņi paši bija izdarījuši savu izvēli.

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

42. NOZIEDZĪGĀS TIEKSMES PROGRESĒ

Aptuveni divas nedēļas par manu kādreizējo draugu profesoru Razorbaku un viņa tanatoiekārtu nebija nekādu ziņu. Un varu droši apgalvot, ka jutos ļoti sarūgtināts. Manam jaunības elkam Raulam bija izdevies īstenot savus sapņus, bet es biju novērsies no viņa. Un pat biju sācis prātot, vai nevajadzētu viņu nodot policijai. Ja gadījumā viņš uzsāktu "nāvējošus" eksperimentus ar cilvēkiem izmēģinājuma trusīšu lomās, to noteikti nedrīkstētu pieļaut.

Mūsu senās draudzības vārdā es no tā tomēr atturējos. Klusībā atkārtoju, ka tad, ja viņš ir saņēmis valsts galvas atbalstu, kā viņš pats apgalvoja, viņam vajadzētu nodrošināt ari attiecīgās garantijas.

"Jūs mums esat vajadzīgs," jauniņā medicīnas māsa bija teikusi, un šie vārdi man nedeva mieru. Kā es viņiem varēju būt vajadzīgs, lai nogalinātu cilvēkus? Nedaudz ciankālija vai žurku indes un gatavs! Es taču biju devis Hipokrāta zvērestu, un viens no mana darba pamatbaušļiem bija glābt dzīvību, nevis to atņemt.

Kad Rauls man piezvanīja, gribēju pateikt, ka nevēlos vairs neko dzirdēt ne par viņu, ne par viņa eksperimentiem, tomēr kaut kas mani atturēja, iespējams, ka mūsu senā draudzība vai medicīnas māsas vārdi, kas man joprojām skanēja ausīs.

Viņš vēlējās ar mani satikties manā vienistabas dzīvoklī. Rauls šķita vēl vairāk novecojis, bet viņa acis nervozi šaudījās. Viņš noteikti vairākas dienas nebija gulējis. Rauls vienu pēc otras aizdedza aromātiskās eikalipta cigaretes, ko mēdz dēvēt par biddies un ko viņš pieveica pāris elpas vilcienos.

Mišel, nenosodi mani.

Es tevi nenosodu. Es vienkārši mēģinu tevi saprast, tomēr nesaprotu.

Kuru gan interesē pilsonis Razorbaks? Interesē vienīgi mans projekts. Tas ir svarīgāks nekā cilvēki. Tas ir izaicinājums, kas skar visu mūsu paaudzi. Es tevi šokēju, taču visus jaunatklājējus laikabiedri uzskatījuši par šokējošiem. Jautrais rakstnieks Rablē naktīs ieradās kapos, lai izraktu līķus un pētītu to anatomiju, tā vēlēdamies panākt medicīnas progresu. Tajā laikā šāda rīcība tika uzskatīta par noziegumu. Taču tieši viņa darbošanās dēļ vēlāk uzzināja, kā notiek asinsrite, un ar asins pārliešanu izdevās glābt cilvēku dzīvību. Mišel, ja tu būtu dzīvojis tajos laikos un Rablē tev būtu lūdzis palīdzēt viņa nakts ekspedīcijās, ko tu būtu viņam atbildējis?

Apsvēru atbildi.

Es būtu piekritis, beidzot atbildēju. Piekritis tāpēc, ka šie… pacienti jau bija miruši. Bet tavi izmēģinājuma trusīši, Raul, jo tie tavi slavenie tanatonauti nav nekas cits kā izmēģinājuma trusīši taču ir dzīvi!

Un, ja es nekļūdos, tavu izdarību mērķis nav nekas cits kā piespiest viņus doties nāvē? Jā vai nē?

Rauls ar savām kaulainajām, kustīgajām rokām mēģināja aizdedzināt šķiltavas. Tomēr liesma nešķīlās. Vai nu viņš pārāk drudžaini raustījās, lai iedarbinātu mehānismu, vai ari kramiņš bija nolietojies.

Tev taisnība, viņš atbildēja, atguvis pašsavaldīšanos. Sākumā mums bija pieci tanatonauti, no kuriem divi jau ir miruši. Viņu nāve iestājās muļķības pēc, jo neesmu ārsts un nepratu viņus atdzīvināt. Es zinu, kā panākt, lai murkšķi iemieg ziemas miegā, un protu tos pēc tam atdzīvināt, taču, kas attiecas uz cilvēkiem, tad tur esmu bezspēcīgs. Es nezinu, kā pareizi noteikt anestēzijas līdzekļu devas. Tādēļ, lai pārtrauktu šo izšķērdīgo nonāvēšanu, es tevi aicināju palīgā, jo tu esi apveltīts ar bagātu iztēli un izdomu.

Veikt cilvēkiem anestēziju, protams, ietilpst manos pienākumos. Taču gluži cita lieta ir tos novest līdz komas stāvoklim.

Viņš paņēma monētu un mētāja to rokās.

Padomā. Tas ir kas nebijis. Tu man esi vajadzīgs, Mišel. Tu taču pats man reiz apsolīji, ka es vienmēr varēšu uz tevi paļauties. Un tagad šis laiks ir pienācis. Tu man esi vajadzīgs, Mišel, un es lūdzu tavu palīdzību.

Skaidrs, ka es vēlējos viņam palīdzēt. Kā vecajos labajos laikos. Viņš un es abi kopā stāsimies pretim plānprātīgo baram. Taču šoreiz bija jāsastopas ar kaut ko aukstu un svešu, un to sauca Nāve. Jau par to tikai iedomājoties vien, ļaudis pārkrustās. Bet Rauls turp aizsūtīja cilvēkus, kas viņam bija uzticējušies. Aiz tīrās ziņkārības. Lai atrisinātu problēmas ar savu tēvu. Lai gandarītu jaunas pasaules atklājēja godkāri. Rauls, mans draugs Rauls, aukstasinīgi nogalināja cilvēkus, kas viņam neko nebija nodarījuši… Viņš tos nogalināja zinātnes vārdā. Visa mana būtība kliedza: "Pie joda!"

Viņš mani uzlūkoja ar tādu apbrīnu, kā lielais brālis uzlūko mazo brāli.

-Vai tu zini tādu ķīniešu sakāmvārdu: "Tas, kurš uzdod jautājumu, riskē izskatīties pēc muļķa piecas minūtes, bet tas, kurš neuzdod jautājumu, paliks muļķis visu mūžu"?

Dots pret dotu.

Ir kāds vēl daudz populārāks ebreju sakāmvārds: "Tev nebūs nokaut savu tuvāko." Tas ir viens no pieciem baušļiem. Un tā ir rakstīts Bībelē.

Rauls pārtrauca staigāt šurpu turpu un cieši satvēra manas plaukstas. Viņa garās kā zirnekļa taustekļi rokas bija vēsas un miklas. Cenzdamies mani pārliecināt, viņš ieurbās ar skatienu man acīs.

Vēl vajadzētu pievienot vienpadsmito bausli: "Tev nebūs aizmirst." Pieļauju, ka turp vajadzēja doties kādām piecām, desmit vai piecdesmit personām. Taču kāds tas ir izaicinājums! Ja mums izdotos, tad mēs beidzot zinātu, kas ir nāve, un cilvēki no tās vairs nebaidītos. Kā tev jau zināms, visi tie cilvēki, ko tu redzēji mūsu laboratorijā, ir cietumnieki un arī brīvprātīgie. Es viņus nolūkoju aiz restēm. Un visiem šiem cietumniekiem ir kas kopīgs: viņi ir notiesāti uz mūžu un rakstījuši prezidentam, ka drīzāk vēlas, lai šo soda mēru aizstāj ar nāvessodu, nevis sapūt cietuma kamerās. Es izraudzījos tos ieslodzītos, kurus viņu liktenis tā biedēja, ka viņi šķita nopietni izdarījuši izvēli atteikties no dzīves. Es šiem ieslodzītajiem pastāstīju par projektu "Paradīze". Viņi tūlīt iedegās.

Jo tu viņus piemānīji. Viņi nav zinātnieki. Viņi nezina, ka iespēja šajos eksperimentos zaudēt dzīvību ir 99,999 %. Viņi arī baidās no nāves, lai gan apgalvo pretējo. Pašā pēdējā dzīves mirklī taču visiem ir bail!

Viņš mani sagrāba vēl ciešāk. Lai gan man sāpēja, tomēr viņš man neļāva izrauties.

Es viņiem nekad neesmu melojis. Nekad. Viņi zina, ar ko riskē. Viņi zina, ka daudzi mirs, pirms kādam izdosies atgriezties pēc tam, kad ar viņu piekrišanu tiks izraisīta NDE. Un tas tad arī būs īstais jaunatklājējs. Viņš būs spēris pirmo soli mirušo pasaules iekarošanā. Būtībā tā ir kā loterija, kurā daudzi zaudē un tikai viens ir uzvarētājs…

Viņš apsēdās, atkorķēja viskija pudeli, ko kopā ar glāzēm biju novietojis uz zema galdiņa, un līdz malām pielēja savu glāzi. Ar manām šķiltavām viņš aizdedza kārtējo cigareti.

Mišel, pat mēs ar tevi reiz mirsim, un tieši pirms nāves mēs sev jautāsim, ko dzīves laikā esam paveikuši. Vismaz jācenšas darīt visu, lai izdotos paveikt kaut ko neparastu! Būt kāda nezināma ceļa jaunatklājējiem. Un, ja mums neizdosies, tad citi to turpinās. Tanatonautika taču vēl nav izkūņojusies no saviem autiņiem.

Tāda neatlaidība mani samulsināja.

Tu esi izraudzījies neiespējamu misiju, es nopūtos.

Arī Kristoforam Kolumbam teica, ka tas nav iespējams, kad viņš apgalvoja: olu iespējams novietot vertikāli.

Es nīgri pasmaidīju.

Tas tiešām arī bija vienkārši. Pietika iesist olas pamatni.

Jā, bet viņš pirmais to atklāja. Un es tev uzticu problēmu, kuru tev varbūt sākumā šķitīs tikpat neiespējami atrisināt, kā tas bija toreiz gadījumā ar Kolumba olu.

Viņš izņēma no žaketes kabatas piezīmju grāmatiņu un zīmuli.

Vai tu proti uzzīmēt apli un tā ass centrālo punktu, neatraujot pildspalvu no papīra?

Lai parādītu, kas jāuzzīmē, viņš novilka apli ar punktu vidū.

-Tagad uzzīmē tādu pašu, tikai neatraujot pildspalvu no papīra, viņš teica.

Tas nav iespējams, un tu to labi zini!

Tas nav nekas neiespējamāks kā novietot olu vertikāli. Un ne neiespējamāk kā iekarot Nāves kontinentu.

Joprojām šaubu pārņemts, aplūkoju apli un punktu.

Vai tev tiešām ir zināms kāds risinājums?

Tieši šo bridi bija izraudzījies mans brālis Konrāds, lai bez brīdinājuma ierastos manā dzīvoklī. Durvis bija vaļā, un viņš, protams, sevi ar klauvēšanu neapgrūtināja.

Sveiki visapkārt! viņš mums uzsauca žirgtā balsī.

Nevēlējos mūsu sarunu turpināt sava kretīniskā brāļa

klātbūtnē. Centos izbeigt riskanto diskusiju.

Atvaino, Raul, bet šis darījums mani neinteresē. Ja runa ir par tavu problēmu, to nekā nav iespējams atrisināt bez krāpšanās.

Neticīgais Toms! Rauls iesaucās, juzdamies ļoti pārliecināts par sevi.

Nometis uz galda vizītkarti, viņš piebilda:

Ja pārdomāsi, vari man piezvanīt uz šo telefona numuru.

Kad bija izteicis šos vārdus, viņš nozuda pat neatvadījies.

Šis tips man šķita kaut kur redzēts, mans brālis piezīmēja.

Mēģināju izvairīties no šīs tēmas.

Klau, Konrād, es jautri ierunājos, it kā būtu priecīgs viņu redzēt, kā tad labi klājas?

Viņš sāka tarkšķēt bez apstājas, un viņa runu plūdi mani bija nogurdinājuši, pirms vēl nebija pa īstam sākušies. Es ļoti labi zināju, kā Konrādam klājas. Viņš strādāja importa-eksporta jomā ar "visu, ko vien bija iespējams sabāzt konteineros". Viņš bija kļuvis bagāts. Viņš bija apprecējies. Viņam bija divi bērni. Viņam bija superīga korejiešu sporta mašīna. Viņš spēlēja tenisu. Viņš apmeklēja visus iespējamos salonus, un viņa biznesa partnere bija viņa mīļākā.

Konrāds ar baudu klāstīja visus jaunākos savas bezrūpīgās dzīves notikumus. Viņš bija iegādājies slavena mākslinieka gleznas par smieklīgu cenu, māju pie jūras Bretaņā, un, ja man būtu vēlēšanās palīdzēt to remontēt, tad tiku laipni gaidīts jebkurā laikā. Konrāda bērni skolā mācījās ar izcilību. Es demonstrēju sirsnīgu smaidu, tomēr, ja man nāktos uzklausīt vēl kādus divus trīs tamlīdzīgus lieliskus jaunumus, tad būtu grūti savaldīt arvien pieaugošo vēlmi iekraut viņam pa ģīmi. Nekas nespēj nokaitināt tā kā citu cilvēku veiksme. Un it īpaši salīdzinājumā ar jūsu personisko sakāvi.

Māte man mēdza zvanīt trīs četras reizes nedēlā:

Saki, Mišel, kad beidzot arī tu man varēsi kaut ko labu pavēstīt? Sen jau būtu laiks domāt par savas ģimenes ligzdiņas novīšanu. Paskat, cik Konrādam labi klājas!

Taču mātei nebija gana ar to, ka viņa mani mutiski mudināja drīzāk apprecēties. Viņa nolēma rīkoties. Reiz es māti pieķēru, kad viņa grasījās ievietot laikrakstā precību sludinājumu: "Izcils, bagāts, inteliģents, izskatīgs un asprātīgs ārsts meklē savam līmenim atbilstošu sievieti." Nu, kaut kas apmēram tādā garā. Man uznāca tāda dusmu lēkme!

Kamēr es mēģināju atrisināt apļa un punkta mīklu, Konrāds turpināja stāstīt par savu laimi visos sīkumos, aprakstot ikkatru savas Bretaņas muižiņas istabu un skaidrojot, kā bija aptinis ap pirkstu vietējos iedzīvotājus, lai to iegādātos četrreiz lētāk.

Ak, šis pārākuma pilnais smaids! Jo ilgāk viņš runāja, jo lielāku nožēlu pret sevi sajutu viņa balsī. "Nabaga Mišels," viņš droši vien domāja, "tik daudzus gadus mācīties, lai nonāktu līdz šai skumjajai un nožēlojamai vientuļnieka dzīvei."

Un man toreiz patiešām klājās ļoti bēdīgi.

Viens pats es vadīju savu vecpuiša dzīvi nelielā vienistabas dzīvoklītī Reomīrā. Vairāk par visu mani nomāca vientulība, un darbs vairs nesagādāja gandarījumu. No rīta ierados slimnīcā. Izskatīju operējamo pacientu kartītes. Gatavoju šķīdumus, iešļircināju, uzmanīju monitorus.

Par laimi, savā anesteziologa praksē nebiju piedzīvojis nekādus negadījumus, tomēr mana cildenā balti tērptā priestera dzīve ne tuvu neatbilda tai, kādu reiz biju iztēlojies Senluisas slimnīcā. Un arī medicīnas māsas zem saviem baltajiem halātiem nebūt nebija kailas. Dažas gan bija viegli iegūstamas, taču arī viņas padevās, tikai cerot apprecēties ar ārstu, lai beidzot vairs nevajadzētu strādāt.

Mana profesija man bija sagādājusi vienīgi vilšanos.

Ne priekšniecības, ne padoto acīs nebiju guvis nekādu autoritāti, bet mani līdzinieki mani ignorēja. Biju tikai sīka skrūvīte kopējā mehānismā. Tev iedod pacientu, tu viņu aizmidzini, es viņu izoperēju, un ķeramies pie nākamā. Ne labdien, ne sveiki.

Konrāds joprojām nemitējās tarkšķēt, bet es domāju par to, ka bez manas dzīves un tā saucamās Konrāda laimes noteikti eksistē vēl kas cits. Jābūt taču kaut kādai alternatīvai.

Un kā lai uzzīmē apli un punktu, neatraujot pildspalvu no papīra? Neiespējami, pilnīgi neiespējami.

Es jutos nelaimīgs, bet Rauls bija projām, paņemot līdzi savu aizrautību un piedzīvojumu garu un atstājot mani vienatnē ar manu vientulību un riebumu pret sevi.

Vizītkarte uz zemā galdiņa blāvoja kā vīzija.

Uzzīmēt apli un punktu… neiespējami!

43. BUDISTU FILOZOFIJA

"Kā jums, skolnieki, šķiet, kas ir lielāks:

Plašie okeāna ūdeņi vai asaras, ko esat lējuši šī svētceļojuma laikā, no jaunas dzimšanas traucoties pretim jaunai nāvei,

Vienoti ar to, ko jūs nīstat,

Un šķirti no tiem, ko jūs mīlat?

Tā garus gadsimtus esat cietuši sāpes, piedzīvojuši nelaimes, bēdas, un jutuši, kā nospiež kapu zemes smagums,

Gana ilgi, lai nogurtu no dzīves,

Gana ilgi, lai alktu no tā visa atbrīvoties."

Būdas māciba

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

44. GATAVS PĀRMAIŅĀM

Bija jāpaiet vēl dažām sīku vilšanos, pazemojumu un neizturamas garlaicības pilnām nedēļām, līdz es tomēr nolēmu pievienoties Raulam viņa neprātīgajā iecerē.

Šim lēmumam par labu lielu lomu nospēlēja mātes nemitīgie telefona zvani un brāļa negaidītie apciemojumi. Un, ja tam vēl pievieno neveiksmi mīlestībā (kāda kolēģe man atteica, lai pievērstos debiliķim dentistam), turklāt neatradās pat neviena laba grāmata, kas mani kaut cik uzmundrinātu, tad sapratīsiet, ka biju nobriedis FlerīMerožī.

Tomēr manu izvēli nenoteica sīko neveiksmju virkne, bet gan veca, sačokurojusies kundzīte, kas gaidīja uz smagu operāciju.

Es jau stāvēju ar anestēzijas šļirci rokās, kad kāda medicīnas māsiņa man paziņoja, ka ķirurgs vēl nav gatavs. Es ļoti labi zināju, ko tas nozīmē. Lai atslābinātos, šis stulbenis ar savu medicīnas māsu grasījās ģērbtuvē nodarboties ar seksu. Tikai kad viņi būs beiguši savas mīlas spēlītes, es varēšu iemidzināt savu pacienti. Tad viņai operēs urīnpūšļa audzēju ar izredzēm viens pret divi, ka viņa pamodīsies.

Cik bezjēdzīgi! Bija pagājuši pieci tūkstoši civilizācijas gadu, lai nonāktu līdz tādam līmenim, ka nācās pacietīgi gaidīt, kamēr ķirurgs beigs dzimumaktu, lai jau pēc dažām minūtēm mēģinātu glābt slimnieces dzīvību!

Ko jūs smejaties? vecā kundze jautāja.

Neko. Tas uz nervu pamata.

-Jūsu smiekli man atgādina manu vīru pirms nāves. Man patika klausīties, kā viņš smējās. Viņš nomira no aortas plīsuma. Viņam paveicās. Tas notika tik ātri, ka viņš to pat nepamanīja. Viņš nomira, būdams vesels.

Viņas smiekli izklausījās kā bēru zvans.

Pēc šīs operācijas es viņam beidzot pievienošos.

Nerunājiet muļķības! Ārsts Levo ir vienkārši izcils!

Večiņa papurināja galvu.

Gribu palikt te. Apnicis dzīvot vienai. Vēlos atkal satikt savu vīru. Tur augšā. Paradīzē.

Vai jūs ticat, ka tāda Paradīze vispār pastāv?

Protams. Tas būtu pārāk briesmīgi, ja ar šo dzīvi viss beigtos. Noteikti kaut kur ir kāda "pēcnāves" vieta. Tur es atkal sastapšu savu Andrē, vienalga, Paradīzē vai kādā citā dzīvē. Mēs viens otru tik spēcīgi un tik ilgus gadus mīlējām!

Nerunājiet tā. Ārsts Levo jūs izārstēs no jūsu kaites.

Iebildu jau nepārliecinošāk, jo vairākas reizes pats biju bijis liecinieks viņa neprasmei.

Viņa mani uzlūkoja ar uzticīgām mīloša suņa acīm.

Tad taču man vajadzēs atgriezties milzīgajā dzīvoklī un dzīvot vienai pašai ar savām atmiņām… kādas šausmas!

Bet dzīve taču…

Nav vis nekāda svētdienas pastaiga, vai ne? Bet bez mīlestības dzīve patiešām ir īsta bēdu ieleja.

Tā taču nesastāv tikai no mīlestības, ir jau vēl arī…

Kas? Ziedi, putni? Kādas blēņas! Manā dzīvē nekā cita, izņemot Andrē, nav bijis, es dzīvoju tikai viņa dēļ. Un tagad šis gadījums ar manu urīnpūsli īsta veiksme!

Vai jums bērnu nav? es jautāju.

Ir. Tikai viņi jau dreb aiz nepacietības, gaidot uz mantojumu. Pēc operācijas viņi jums, dakterīt, noteikti zvanīs, lai uzzinātu, vai uzreiz var pasūtīt jaunu mašīnu vai arī nāksies vēl nedaudz pagaidīt.

Mūsu acis sastapās. Negribot vārdi paši plūda man pār lūpām.

Vai jūs zināt, kā uzzīmēt apli un punktu tā centrā, neatraujot pildspalvu no papīra?

Viņa iespurdzās.

Kas tas par jautājumu! To taču māca sākumskolā!

Ar papīra kabatlakatiņu viņa man parādīja, kā tas

darāms. Es biju sajūsmā. Tas izrādījās tik vienkārši, ka tieši tādēļ man nebija pat ienācis prātā!

Večiņa man draiski piemiedza ar aci. Viņa bija no tiem cilvēkiem, kas saprot, kādēļ man tāds sīkums šķitis tik nozīmīgs.

Vajag tikai kārtīgi padomāt, viņa teica.

Kad beidzot biju to sapratis, nodomāju, ka Rauls tiešām ir īsts ģēnijs. Var būt, ka tāds ģēnijs, kurš spēja uzzīmēt apli un punktu, neatraujot pildspalvu no papīra, spēja ari mest izaicinājumu Nāvei.

Pa durvīm ienāca divas tumšādainas medicīnas māsas, stumjot ratiņus ar instrumentiem, bet aiz viņām draiskulis ķirurgs.

Pēc piecām stundām vecā kundze bija mirusi.

Levo dusmīgs aizmeta savus caurspīdīgos gumijas cimdus. Viņš lamājās. Par to, ka medicīnas iekārtas bija novecojušas, par to, ka slimniece bija pārāk ilgi gaidījusi, un par to, ka tā neveicās.

Varbūt iedzersim pa aliņam? viņš man piedāvāja.

Iezvanījās telefons. Kā jau varēja paredzēt, tie bija mirušās večiņas bērni. Nometu klausuli. Roka kabatā jau meklēja Raula vizītkarti.

45.    VĒSTURES MĀCĪBU GRĀMATA

Nav zināms, kā aizsākusies tanatonautu kustība. Kā daži vēsturnieki apgalvo, sākotnēji izveidojusies draugu grupa, kas vēlējušies veikt vēl nebijušu eksperimentu. Citi apgalvo, ka pirmajiem tanatonautiem bijusi tīri ekonomiska motivācija. Ieviešot jaunu modi, viņi vēlējušies īsā laikā kļūt bagāti.

Vēstures grāmata. Pamatkurss. 2. mācību gads

46.    UZ PRIEKŠU

Es ļoti labi sapratu, ka Rauls man piedāvā kļūt par viņa nākotnes noziegumu līdzzinātāju. Noziegumi zinātnes vai arī kādu Viņpasaules iekarošanas sapņu vārdā, par kuriem man nebija lielas sajēgas.

Doma par cilvēku novešanu līdz nāvei aiz tīrās ziņkārības mani joprojām šokēja, tomēr tajā pašā laikā visa mana iekšējā būtība tiecās pēc kāda asumiņa pelēkajā ikdienā.

Lai pieņemtu lēmumu, drošs paliek drošs, ņēmu trīs divu franku monētas. Biju uzlabojis Raula metodi, turpmāk vienas monētas vietā izmantojot trīs. Tādējādi ieguvu daudz niansētāku atbildi. Ģerbonis-ģerbonis-ģerbonis nozīmēja noteikti jā. Ģerbonis-ģerbonis-cipars visdrīzāk jā. Cipars-cipars-ģerbonis drīzāk nē. Ciparscipars-cipars noteikti nē.

Monētas uzlidoja gaisā, lai meklētu atbildi debesīs. Tad tās cita pēc citas nokrita zemē.

Ģerbonis-ģerbonis-cipars — visdrīzāk jā.

Nocēlu telefona klausuli. Tajā pašā vakarā Rauls iepriecināts ilgi runāja ar mani par šo projektu. Ieradies manā dzīvoklītī, viņš plivināja rokas virs galvas kā divus priecīgus baložus.

Rauls bija vai apreibis no saviem vārdiem.

Mēs būsim pirmie! Mēs iekarosim šo "brīnumaino kontinentu"!

"Brīnumainais kontinents" vai Hipokrāta zvērests. Centos noturēties aiz pēdējās aizsargbarjeras. Tādā gadījumā vēlāk, ja atgadītos pats ļaunākais, es varētu sevi pārliecināt, ka Rauls mani piespieda.

Viņš izmantoja jaunus argumentus:

Galileju ari uzskatīja par jukušu!

Vispirms Kolumbs un tagad vēl arī Galilejs! Nabaga Galilejs noteikti kalpojis par alibi daudzām neprātīgām iedomām. Jā, gājiens ar Galileju tiešām bija izdevīgs…

Piekrītu, ka Galileju uzskatīja par jukušu, taču viņš bija pilnīgi normāls. Tomēr tāds nepatiesi apmelots Galilejs bija viens pats, bet cik daudz bija īstu jukušo?

Nāve… viņš iesāka.

Ar nāvi es slimnīcā sastopos katru dienu. Cilvēki mirst un galīgi neizskatās pēc tanatonautiem. Paiet tikai dažas stundas, un viņi jau sāk smirdēt, bet locekļi sastingst mironīgā stīvumā. Nāve smird. Tā ir pūstošas gaļas kaudze.

Ķermenis pūst, bet dvēsele atdalās, Rauls filozofiski noteica.

Tu taču labi zini, ka es pārdzīvoju komu un nekur neatdalījos.

Viņš izskatījās noskumis.

Nabaga Mišel, tev nekad nav veicies!

Man vajadzēja Raulam atgādināt, ka es ļoti labi zinu, kāpēc viņš tā interesējas par nāvi. Kā allaž, runa bija par viņa tēva pašnāvību. Raulam drīzāk bija vajadzīgs labs psihoanalītiķis, nevis projekts "Paradīze".

Tomēr es savu izvēli jau biju izdarījis, uzmetot ģerboni-ģerboni-ciparu.

Labi, ķersimies pie lietas. Tu man jau stāstīji, ka divi pirmie lidojumi neizdevās tādēļ, ka bija izraudzītas nepareizas anestēzijas šķīdumu devas. Bet ko tu tagad izmanto, lai izraisītu komu?

Raula seja atplauka platā smaidā. Viņš mani apkampa un sāka smieties, jo saprata, ka ir uzvarējis.

47.    ĶĪNIEŠU FILOZOFIJA

"Vai tu gribi iemācīties labi dzīvot? Tad vispirms iemācies nomirt."

Konfūcijs

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

48.    CIK AMANDĪNE IR SKAISTA

Skaistā medicīnas māsa nolaida jūraszilās acis, tomēr viņas klusēšana man šoreiz šķita kā apsveikums.

Viņa ļoti atgādināja Greisu Kelliju Hičkoka filmā "Logs uz pagalmu", tādēļ man šķita, ka es viņu jau sen pazīstu. Lai gan viņa, protams, bija daudz skaistāka.

Flerī-Merožī angārā, mani ieraugot, visi šķita priecīgi. Ārsta, turklāt vēl anesteziologa, klātbūtnei vajadzēja izkliedēt gan komandas, gan pašnāvības kandidātu šaubas. Rauls mani ar visiem iepazīstināja. Medicīnas māsu sauca Amandīne, bet nākamos tanatonautus Klemāns, Marselēns un Hjū.

Sākumā mums bija pieci tanatonauti, mūsu kapteinis man atgādināja. Tomēr divi aizgāja bojā nepareizas medikamentu devas rezultātā. Ar anestēziju nemēdz improvizēt. Laipni lūgts mums pievienoties!

Trīs treniņtērpos ģērbti cietumnieki mani sveicināja, aizdomīgi nopētot no galvas līdz kājām.

Rauls mani aizveda pie dažādām pudelītēm noklātā laboratorijas galda.

Mēs mācīsimies visi kopā. Un visi kopā iekļūsim svešā teritorijā. Mums nav priekšgājēju. Mēs esam tādi kā tie pirmie cilvēki, kas pirmie spēra kāju uz Amerikas vai Austrālijas zemes. Mums tagad jāatklāj mūsu "Jaunā Austrālija" un šis pieturas punkts jāatzīmē ar savu karogu!

Profesors Razorbaks atkal kļuva nopietns. Viņa acīs neprātu bija nomainījusi vēlme ķerties pie darba.

Nodemonstrēsim dakterim Pensonam, kā mēs nonākam līdz komai, viņš teica.

Tajā pašā mirklī Marselēns, augumā vismazākais no brīvprātīgajiem, apsēdās vecajā zobārsta krēslā. Medicīnas māsa novietoja elektrodus viņam uz krūtīm un pieres, kā arī pievienoja dažādus karstuma, mitruma un pulsa mērītājus. Tie visi bija savienoti ar ekrāniem, kuros varēja redzēt slīdam zaļas līnijas.

Rūpīgi aplūkoju eksperimenta norises vietu.

Kas būs, būs!

Tā es kļuvu par viņu fantāziju īstenošanas līdzdalībnieku. Izpētīju laboratorijas galda virsmu, plauktiņus virs tās, izlasīju uzrakstus uz pudelītēm un apsvēru, kāds varētu būt visnekaitīgākais zāļu sajaukuma variants, lai izraisītu komu.

Fizioloģiskais šķīdums vēnu paplašināšanai, tiopentāls anestēzijai un kālija hlorīds palēninātai sirdsdarbībai…

Senāk dažos Amerikas štatos nāvessoda izpildei tika izraudzīta tieši šī metode, nevis ciānkālijs vai elektriskais krēsls. Savukārt es cerēju, ka, stiprāk atšķaidot kālija hlorīdu, sirdspukstu skaits samazinātos, tomēr tā neapstātos pavisam, ļaujot lēnām pāriet komas stāvoklī, ko, iespējams, kontrolēs smadzenes. Un es…

Ar Raula un pārējo trīs tanatonautu kandidātu palīdzību man izdevās uzmeistarot diezgan viltīgu ierīci nelielu, aptuveni divdesmit centimetrus augstu plastmasas statīvu, virs kura pakāru lielu trauku ar fizioloģisko šķīdumu, otru, nedaudz mazāku, ar tiopentālu un, visbeidzot, trešo ar kālija hlorīdu. Pievienoju elektrisko mērītāju sistēmu caurulīšu atverēm tā, lai katrs šķīdums tiktu padots manis aprēķinātajā vispiemērotākajā mirklī. Tiopentāla ievade notiks divdesmit piecas sekundes pēc fizioloģiskā šķīduma, bet kālija hlorīda injekcija-vēl pēc trim minūtēm. Viss tiks ievadīts caur vienu un to pašu cauruli, kura savienota ar pārējām un kurai galā atrodas injekcijas adata.

Šo ierīci es nosaucu par "nesējraķeti". To izmantos pats tanatonauts, nospiežot bumbierveida elektrisko slēdzi, kas iedarbinās laika mērītājus.

Pašam to nenojaušot, biju izgudrojis pirmo "nāves mašīnu", kas paredzēta, lai oficiāli iekarotu "nāves valstību". Man šķiet, ka šī ierīce pašlaik atrodas Smitsona institūtā Vašingtonā.

Mana lietpratība un pārliecība iedvesmoja manus palīgus. Raulam bija taisnība. Katrai tehniskai problēmai var atrast tehnisku risinājumu. Es biju sevišķi apmierināts ar elektriskā slēdža izgudrošanu. Man to nevajadzēs ieslēgt, un tas atbrīvoja no tiešas atbildības. Negribēju kļūt par slepkavu.

Eksperimentā iesaistītā persona pati varēja nolemt, kad doties nāvē, un, ja gadījumā tas neizdotos, tad tā būtu tikai vēl viena pašnāvība.

Palūdzu Amandīnei, lai iedur adatu Marselēna vēnā. Drošu roku viņa saspieda tanatonauta apakšdelma iekšpusi un iedūra vēnā lielu adatu, izspiežoties tikai vienai vienīgai asins lāsei. Vīrieša sejā nepakustējās ne vaibsts.

Es iespiedu Marselīna miklajā plaukstā bumbierveida elektrisko slēdzi un paskaidroju, kas darāms:

Kad nospiedīsiet šo slēdzi, tas iedarbinās elektrisko sūkni.

Gandrīz jau pateicu: "Tas iedarbinās jūsu nāvi."

Marselēns izskatījās tik izlēmīgs, it kā es viņam stāstītu par automobiļa motora mehānismu.

Vai viss kārtībā? Rauls viņam vaicāja.

Vispilnīgākajā. Es dakterim pilnībā uzticos.

Turējos, lai man nepielīp Raula nervozais drudžainums.

Un kas būs tālāk? — viņš jautāja.

Viņš uz mani palūkojās naiva bērna acīm, kurš par katru cenu grib ticēt Ziemsvētku vecītim, miega pelei un iespējai laimēt tjersē derībās*.

Es saminstinājos.

Nu, khm…

Neuztraucieties, dakter! Gan es pats tikšu galā.

Marselēns man sazvērnieciski piemiedza ar aci.

īsts drosminieks. Zinot, ka viņu sagaida milzu grūtības, Marselēns pat bija gatavs uzņemties atbildību manā vietā, jo vēlējās mani atbrīvot no visām iespējamām likstām. Es jau gandrīz viņam pateicu: "Laidies prom no šejienes, kamēr vēl nav par vēlu!" Taču Rauls, pamanījis manu apjukumu, iesaucās:

Bravo! Bravo, Marselēn, labi teikts!

Visi aplaudēja, ieskaitot mani pašu.

Kāpēc mēs aplaudējām? Tiešām nezinu… Varbūt manis izgudrotajai ierīcei — "nesējraķetei uz Viņpasauli", varbūt Marselēna drosmei, varbūt Amandīnes skaistumam, kam, tiesa gan, šeit nebija īstā vieta. Patiešām, tādai lellītei kā viņa drīzāk vajadzēja kļūt par modeli. "Slepkavības līdzdalībnieces" profesijai nu gan nekāda spožā nākotne nebija paredzama.

Tagad ķersimies pie dvēseles nosūtīšanas uz Aizsauli, noskandēja Rauls.

Un viņš nodzēsa cigareti.

Marselēns smaidīja kā iesācējs alpīnists, kas gatavojas iekarot Everestu savās jaunajās izejamās kurpēs. Viņš mums uz atvadām pamāja, un šis atvadu sveiciens neatgādināja uz nāvi notiesātā atvadas. Mēs atbildējām ar iedrošinošu smaidu:

Veiksmīgu ceļojumu!

Amandīne apsedza mūsu tūristu ar termosegu, kamēr es vēl pēdējo reizi pārbaudīju visas ierīces.

Gatavs?

Gatavs!

Amandīne ieslēdza videokameru, lai uzfilmētu notiekošo. Marselēns pamāja. Aizvēris acis, viņš lēnām skaitīja:

Seši… pieci… četri… trīs… divi… viens… Starts!

Tad viņš no visa spēka nospieda slēdzi.

49. MAIJU MITOLOĢIJA

Maijiem nāve nozīmēja došanos uz elli, ko sauca par Mitnalu. Tur ļaunie dēmoni pārbaudīja dvēseli ar aukstumu, izsalkumu, slāpēm un citām ciešanām.

Maijiem bija deviņi nakts pavēlnieki, kas atbilda deviņiem acteku pazemes mitekļiem.

Mirušā dvēselei vajadzēja šķērsot piecas upes, kas pilnas asinīm, putekļiem un ērkšķiem. Kad tā bija nonākusi krustojumā, viņu sagaidīja ambras, nažu, aukstuma, jaguāru un vampīru mitekļu pārbaudījumi.

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

50. IZMĒĢINĀJUMU TRUSĪTIS MARSELĒNS UN DIEVIŠĶĀ SIEVIETE AMANDĪNE

Uzmanīgi vērojām monitoru ekrānus. Lai arī sirdspuksti bija vāji, tomēr Marselēna sirds joprojām darbojās. Viņa pulss bija daudz lēnāks nekā cilvēkam, kurš guļ, iemidzis dziļā miegā. Ķermeņa temperatūra bija pazeminājusies gandrīz par četriem grādiem.

Cik ilgi viņš jau ir projām? iejautājās viens no cietumniekiem. Amandīne palūkojās savā pulkstenī. Taču es gan zināju, ka kopš Marselēna lēciena nebūtībā bija pagājusi vairāk nekā pusstunda. Jau vairāk nekā pusstundu viņš atradās dziļā komas stāvoklī.

Izskatījās, it kā Marselēns būtu vienkārši aizmidzis.

Kaut nu viņam izdotos, kaut nu viņam izdotos! — skandināja abi nākamie tanatonauti Hjū un Klemāns.

Vēlējos Marselēnu iztaustīt, lai labāk saprastu, kādā stāvoklī ir viņa organisms, tomēr Rauls mani aizturēja.

Labāk vēl viņu neaiztiec. Nevajadzētu Marselēnu pamodināt par agru.

Bet kā mēs uzzināsim, ka viņam izdevies?

-Ja viņš atvērs acis, tad būs izdevies, — strupi noteica projekta "Paradīze" vadītājs.

Ik pēc desmit sekundēm elektrokardiogramma ietinkšķējās kā atomzemūdenes hidrolokators, tai ienirstot bezgalīgajās dzīlēs. Marselēna ķermenis joprojām gulēja zobārsta krēslā. Bet kur gan tagad atradās viņa dvēsele?

51. VĒL VIENS

Jau vairāk nekā stundu es Marselēnam veicu sirds masāžu. Kolīdz elektrokardiogrammas tinkšķi bija apklusuši, iestājās vispārēja panika. Amandīne berzēja Marselēna rokas un kājas, bet Rauls uzlika skābekļa masku. Mēs visi korī skaitījām "viens, divi, trīs", un es ar abām rokām uzspiedu uz krūškurvja sirds apvidū. Lai atjaunotu elpošanu, Rauls pūta gaisu Marselēnam degunā.

Vienīgais, ko izdevās panākt, izmantojot elektrošoku, bija tas, ka viņš pēkšņi atvēra acis un muti. Tukšs skatiens un mēmas lūpas.

Cīnoties ap nekustīgo Marselēna ķermeni, bijām nosvīduši slapji.

Es sev klusībā atkal jautāju: "Ko es šeit vispār meklēju?" Jo skaidrāk apzinājos, ka man jāpavēsta par Marselēna nāvi, jo uzstājīgāk turpināju sev jautāt: "Ko gan es šeit vispār meklēju?"

Jā, ko gan es šeit darīju?

Vēlējos, kaut es atrastos kādā citā vietā un nodarbotos ar kaut ko gluži citu. Vēlējos, kaut es nekad nebūtu piedalījies šajā pasākumā.

Bija jau par vēlu, lai vēl būtu iespējams atdzīvināt Marselēnu. Bija par vēlu, un mēs visi to ļoti labi zinājām, tomēr nespējām atzīt. Un it īpaši es. Bet, ja runa ir par mani, tad tā bija mana pirmā "slepkavība", un varu apzvērēt, ka kļūst ļoti neomulīgi, redzot, kā dzīvs cilvēks jums saka "uz redzēšanos!", bet jau nedaudz vēlāk guļ stīvs kā nokaltis koks.

Rauls iztaisnojās.

Viņš ir aizgājis pārāk tālu, viņš dusmīgi nomurmināja. Viņš ir aizgājis pārāk tālu un vairs nevar atrast ceļu atpakaļ.

Amandīnes spēki bija izsīkuši, berzējot Marselēna ķermeni. Sviedru lāses bija izspiedušās viņai uz pieres, tecēja lejup pa sasārtušajiem vaigiem un pilēja uz pārāk skolnieciskās blūzītes. Lai gan tas bija ļoti dramatisks brīdis, tomēr, iespējams, arī viserotiskākais mirklis, kādu biju piedzīvojis savā dzīvē. Kas tas bija par varenu skatu, kā šī brīnišķīgā jaunā sieviete, apbruņojusies vienīgi ar savām maigajām rokām, cīnījās ar nāvi! Erots allaž ir līdzās Tanatam! Beidzot es sapratu, kāpēc man bija šķitis, ka es viņu jau kaut kur agrāk esmu redzējis. Viņa bija līdzīga ne tikai Greisai Kellijai, bet ari medicīnas māsai, kas stāvēja man pie gultas, kad es bērnībā atmodos pēc satiksmes negadījuma. Tas pats eņģeļa izskats, tā pati dzimumzīmīte un tā pati persiku smarža.

Tikko bija nomiris cilvēks, bet es blenzu uz medicīnas māsu. Man kļuva nelabi.

Ko mēs iesāksim ar līki? — es iekliedzos.

Rauls man uzreiz neatbildēja. Viņš vilcinājās, izmisīgās cerībās lūkodamies uz Marselēnu.

Tad vienaldzīgā balsī man paskaidroja:

Prezidents mūs piesedz. Katrā cietumā ir četri procenti pašnāvnieku. Marselēns tiks iekļauts šajā skaitā, tas arī viss.

Šis neprāts ir krimināli sodāms! es iesaucos. Kā gan es biju ļāvis sevi ievilkt tādā postā? Tu mani esi piekrāpis, Raul, tu mani esi piekrāpis, tu esi nodevis mūsu draudzību, to pakļaujot šim neprātam. Jūs visi esat riebīgi! Cilvēks ir nomiris jūsu nekompetences dēļ. Tu piekrāpi mani, un tu piekrāpi viņu!

Rauls pašpārliecināti piecēlās un pēkšņi sagrāba mani aiz apkakles. Viņa acis dusmās gailēja, un viņš kliedza man tieši sejā:

Nē, es tevi nepiekrāpu! Taču šis mērķis ir tik liels, ka mums noteikti nāksies saskarties ar neveiksmēm, pirms gūsim panākumus. Romu arī neuzcēla vienā dienā. Mēs vairs neesam bērni, Mišel, un šī nav nekāda rotaļa. Mums nāksies par to daudz maksāt. Visam ir sava cena, citādi tas būtu pārāk vienkārši. Ja tas būtu tik viegli, tad pirms mums citi to jau sen būtu paveikuši. Tieši tāpēc, ka tas ir grūti, esam izpelnījušies šo godu to paveikt.

Es vārgulīgi centos aizstāvēties.

Ja mums tas kādreiz izdosies. Un tas man šķiet aizvien neiespējamāk.

Rauls mani palaida vaļā. Viņš skatījās uz Marselēnu, kuram mute joprojām bija atvērta. Bija neizturami lūkoties uz šo plaši atplesto muti, tādēļ viņš iebāza Marselēnam starp žokļiem skrūvspīles, nostiprināja un sāka griezt, lai savilktu žokļus, un, kad šo apsūdzošo muti bija izdevies aizvērt, viņš pagriezās pret pārējiem.

Varbūt jūs arī domājat tāpat kā Mišels? Ja gribat atteikties, tad vēl var paspēt.

Rauls visiem pēc kārtas ielūkojās sejā, gaidot, ko mēs teiksim. Bet mēs raudzījāmies uz Marselēna līķi, un tas uz mums atstāja dziļu iespaidu, jo ar skrūvspīlēm starp žokļiem viņa mute un iekritušie vaigi tagad atgādināja putna knābi.

Es atsakos! iesaucās Klemāns. Es cerēju, ka ar dakteri viss būs daudz drošāk, taču izrādās, ka arī viņš nav pietiekami spēcīgs, lai cīnītos ar nāvi! Ja jūs domājat nogalināt desmit tūkstošus nelaimīgu cilvēku, pirms eksperiments izdosies, tad es labāk starp viņiem neatrodos. Un nav vērts man atgādināt mūsu vienošanos. Es apsolu, ka nekad ne ar vienu nerunāšu par projektu "Paradīze". Esmu pārāk nobijies.

Un tu, Hjū? Rauls ievaicājās vienaldzīgā balsī.

Es palieku, lepni attrauca brīvprātīgais.

Vai vēlies būt mūsu nākamais tanatonauts?

Jā. Es labāk nosprāgstu, nekā atgriežos savā kamerā.

Ar zodu viņš pamāja uz Marselēna līķa pusi.

Viņš vismaz nav iesprostots cietuma kamerā!

Ļoti labi, noteica Rauls. Un tu, Amandīne?

Es palieku, viņa paziņoja, neizrādot nekādas emocijas.

Neticēju savām ausīm.

-Jūs taču esat jukuši! Klemānam ir taisnība. Jūs riskējat nogalināt desmit tūkstoš cilvēku, pirms iegūsiet kaut mazāko rezultātu. Lai kā arī būtu, ar mani vairs nerēķinieties.

Novilku balto virsvalku un uzmetu uz laboratorijas galda, saplēšot dažas pudelītes, un visapkārt tūlīt izplatījās ētera smaka.

Tad es aizgāju, skaļi aizcirzdams durvis.

52. DIENESTA ATSKAITE VADĪBAI

No: Benuā Merkasjē

Kam: Prezidentam Lisinderam

Saskaņā ar Jūsu norādījumiem eksperiments ir sācies. Pētnieku grupas sastāvā ietilpst profesors Rauls Razorbaks, biologs, kas specializējies grauzēju novešanā līdz ziemas guļas stāvoklim, ārsts anesteziologs Mišels Pensons, un viņiem palīdz medicīnas māsa Amandīne Balī.

Par izmēģinājuma trusīšiem tiek izmantoti pieci cietumnieki. Projekts "Paradīze" ir sācies.

53. DVĒSELES STĀVOKLIS

Atgriezos savā dzīvoklī, drebēdams pie visām miesām. Beidzot palicis viens, es kaucu, kā koijoti kauc pilnmēness naktīs, tomēr nespēju atbrīvoties no stresa, ko bija izraisījusi Marselēna nāve. Ko lai iesāk? Slikti bija turpināt iesākto, bet slikti bija ari pamest nākamo tanatonautu. Tā nu es turpināju kaukt. Kaimiņi dauzīja ar slotu pa sienu. Viņi panāca iecerēto rezultātu. Es apklusu, tomēr īpaši nenomierinājos.

Mani plosīja pretrunas. Nespēju atteikties no tikšanās ar Amandīni, taču man vairs nebija vēlēšanās turpināt novest cilvēkus līdz komas stāvoklim. Tomēr Raula idejas mani fascinēja. Negribējās uzņemties uz savas sirdsapziņas vēl kāda cilvēka dzīvību. Un negribējās ari mūžīgi dzīvot vientulībā. Bet atgriešanās slimnīcas darba rutīnā mani biedēja. Vismaz vienā lietā Raulam bija taisnība: viņa projekts varbūt bija briesmīgs, tomēr tas bija arī milzīgs piedzīvojums!

Viņš bija jucis un apsēsts ar tēva pašnāvību. Bet Amandīne kas gan tik apburošai būtnei bija licis sēsties šajā nāves galerā?

Varbūt arī viņa bija pārliecināta, ka ir jaunas pasaules pirmatklājēja. Rauls varēja pierunāt jebkuru. Es tukšoju portvīna glāzītes citu pēc citas, līdz jutos apreibis.

Mēģināju aizmigt, lasot romānu. Atkal biju viens savā gultā, turklāt vēl ar cilvēka nāvi uz sirdsapziņas. Mani palagi bija tikpat auksti kā termosega.

Nākamajā rītā, dzerot baltu kafiju bistro uz stūra pie mājām, prātoju, ka tā droši vien bija pārāk lielā kālija hlorīda deva, kas izraisījusi Marselēna nāvi. Šīs tik toksiskās vielas daudzumu noteikti vajadzētu samazināt. Vismaz lai problēmas nebūtu izraisījuši anestezioloģiskie līdzekļi.

Parasti mēdz lietot triju veidu anestezioloģijas līdzekļus narkotikas, morfīnus un kurāri. Kā parasti, biju izvēlējies narkotikas. Taču, lai koma "labāk izdotos", piemērotāka būtu kurāre.

Khm. Nē. Tomēr turpināšu vien ar narkotikām. Mazpamazām manas domas pārņēma tehniskas problēmas. Mani profesionālie refleksi bija sākuši darboties paši no sevis. Atcerējos savas ķīmijas lekcijas.

Prātoju, ka varbūt tomēr labāk būtu vajadzējis lietot profolu. Tā bija salīdzinoši jauna narkotika, un ar to atmošanās būtu bijusi vienkāršāka. Parasti atmošanās notiek piecu minūšu laikā, un jau ir pierādījies, ka tā notiek viegli… Nē, profols nederēs kopā ar hlorīdu. Tātad vajadzēs vien atstāt to pašu tiopentālu. Bet cik daudz? Parasti ņem piecus miligramus uz kilogramu. Pieci miligrami ir minimālā, bet desmit miligrami — maksimālā deva. Marselēns svēra 85 kilogramus, un es iedevu viņam 850 miligramus. Varbūt tomēr vajadzēja šo devu samazināt…

Pulksten četrpadsmitos es zvanīju Raulam, bet pulksten sešpadsmitos mēs atkal bijām sapulcējušies savā FleriMerožī tanatodromā. Kā allaž, kad gājām tiem garām, cietumnieki mūs apbēra ar lamuvārdiem. Bija bezcerīgi viņiem skaidrot, ka Marselēns pats bija labprātīgi izraudzījies pašnāvību. Satikām cietuma direktoru, bet viņš mūs nesveicināja un vairījās uz mums skatīties.

Turpretim Hjū mūs sagaidīja draudzīgi.

Neuztraucieties, dakter, gan jau viss izdosies!

Ne jau par sevi es uztraucos, bet drīzāk gan par vinu…

Es samazināju devu. Sešsimt miligrami Hjū, kurš svēra astoņdesmit kilogramus. Ar to vajadzētu pietikt.

Rauls uzmanīja katru vissīkāko manipulāciju. Domāju, ka viņš tās gribēja iemācīties atkārtot pats tādā gadījumā, ja es galu galā nolemtu viņu atstāt.

Amandīne pastiepa Hjū glāzi ar ūdeni.

Pēdējā ūdens glāze notiesātajam? viņš ironizēja.

Nē, viņa nopietni atbildēja.

Tanatonauts ieņēma savu vietu zobārsta krēslā. Rīkojāmies, kā ierasts, nostiprinājām mērierīces, izmērījām pulsu un temperatūru, uzsedzām termosegu.

Gatavs?

Gatavs.

Gatava! atsaucās Amandīne, ieslēdzot videokameru.

Hjū klusiņām skaitīja lūgsnu. Tad pārmeta krustu un ļoti ātri sāka skaitīt, it kā gribēdams, lai viss ātrāk beigtos:

Seši, pieci, četri, trīs, divi, viens, starts!

Viņš savieba seju, kā iedzerot rūgtas zāles, un nospieda slēdzi.

54. JAPĀŅU MITOLOĢIJA

Japāņi mirušo valstību sauc par Jomi. Stāsta, ka dievs Idzanagi kādā dienā devās uz Jomi zemi, lai tur atrastu savu māsu Idzanami, kas bija ari viņa sieva. Kad viņš to atrada, viņš lūdza, lai tā atgriežas dzīvo zemē. "Ak, mans virs, kāpēc tu nāc tikai tagad?" dieviete viņam jautāja. "Es jau nogaršoju ēdienus, kas gatavoti Jomi dievu krāsnīs, un tagad es piederu viņiem. Tomēr mēģināšu viņus pierunāt, lai mani atbrīvo. Tu pa to laiku skaiti lūgsnas, bet, galvenais, neskaties uz mani."

Tomēr Idzanagi vēlējās vēlreiz paskatīties uz savu māsu-sievu. Pārkāpjot noteikto kārtību, viņš ar ķemmi izrāva sev zobu, ko pēc tam pārvērta par lāpu un aizdedzināja. Lāpas gaismā viņš varēja saskatīt Idzanami. Viņš ieraudzīja līķi, ko bija sagrauzuši par tārpiem pārvērtušies astoņi pērkona dievi. Pārbīli Idzanagi metās bēgt, kliegdams, ka nejauši nokļuvis kādā šausmīgā, iznīcības pilnā vietā. Saniknota, ka viņš uzreiz metas bēgt, Idzanami paziņoja, ka ir pazemota. Viņa aizsūtīja Idzanagi pa pēdām baismīgās Jomi harpijas, tomēr viņam izdevās izbēgt.

Tad Idzanami pati devās viņu meklēt, bet Idzanagi viņu ievilināja kādā alā.

Kad abām dievībām vajadzēja teikt šķiršanās vārdus, Idzanami pavēstīja: "Lai tu atlīdzinātu man savu parādu, es katru dienu nožņaugšu tūkstoš tavas valsts iedzīvotāju."

"Bet es darīšu tā, lai katru dienu dzimst tūkstoš piecsimt jaunu iedzīvotāju," Idzanagi atbildēja.

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

55. UN ARI DESMITAIS

Hjū vairs neatgriezās. Viņš palika pusceļā starp mirušo un dzīvo kontinentu. Viņš nenomira, taču no komas stāvokļa atgriezās novārdzis, sastingušu skatienu, bet encefalogramma un kardiogramma veidoja gandrīz taisnu līniju. Viņš bija kļuvis par "dārzeni". Hjū sirds un smadzenes darbojās, taču viņš nespēja ne kustēties, ne runāt.

Es viņu iekārtoju savas slimnīcas mirstošo ļaužu aprūpes nodaļā. Viņam tika iekārtota speciāla istaba. Pēc vairākiem gadiem, ievērojot visus īpašās transportēšanas noteikumus, Hjū tika pārvests uz Smitsona Institūta Nāves muzeja nodaļu. Tagad tur katrs varēja aplūkot, kas notiek ar tiem, kas bija palikuši pusceļā starp divām pasaulēm.

Kad vēlāk domās pārcilāju šo otro "pacelšanās" mēģinājumu, man šķita, ka tas būtu varējis izdoties. Jebkurā gadījumā tā bija vērtīga pieredze, jo tā man ļāva dozēt tiopentālu un kālija hlorīdu samērīgās proporcijās.

Lai kā arī būtu, savus piecus izmēģinājuma trusīšus bijām "izlietojuši". Trīs miruši, viens atkāpies, bet viens "dārzenis". Tiešām jauka bilance!

Rauls tūlīt devās pie ministra Merkasjē lūgt, lai viņš mums sagādā jaunus pētījumu objektus. Ministrs atkal saņēma prezidenta Lisindera atļauju. Tad sākās ļoti stingra atlase. Mums vajadzēja uz mūžu ieslodzītos, kas bija gatavi uz visu, lai tikai izkļūtu no cietuma. Viņiem varēja būt nosliece uz pašnāvību, tomēr ne īpaši izteikta. Mums vajadzēja psihiski veselus cilvēkus, nederēja ne narkomāni, ne alkoholiki.

Bet, pats galvenais, viņu veselības stāvoklim bija jābūt tādam, lai viņi panestu kālija hlorīdu. Viņiem bija jāmirst pilnīgi veseliem.

Tīrās nejaušības pēc pie mums nonāca resnais Martiness, tās bandas vadonis, kas mums kādreiz bija uzbrukusi pie liceja.

Viņš mūs vairs nepazina. Taču es atcerējos Laodzi izteicienu: "Ja kāds tev nodarījis pāri, necenties atriebties. Apsēdies upes krastā, un drīz tu redzēsi, kā garām aizpeld viņa līķis."

Martiness bija nokļuvis cietumā pēc kāda bankas aplaupīšanas mēģinājuma. Tā kā viņš bija ļoti aptaukojies, tad nevarēja aizbēgt tik ātri kā viņa līdzzinātāji. Varbūt viņš bija spēcīgs boksā, toties pilnīga nulle skriešanā. Droši vien policists, kurš Martinesu notvēra, kad viņš bija galīgi aizelsies no elpas trūkuma, bija daudz sportiskāks. Diemžēl šī nosodāmā nodarījuma rezultātā divi cilvēki tika nogalināti. Tiesa neatrada nekādus vainu mīkstinošus apstākļus, un aplaupītājam piesprieda mūža ieslodzījumu.

Martiness spīdoši nokārtoja visus tanatonautu atlases pārbaudījumus. Šķita, ka viņš pat ļoti labprāt piedalītos tādā eksperimentā, kas viņu padarītu slavenu. Viņš ticēja savai laimes zvaigznei, kas tam ļautu izdzīvot mūsu eksperimentos, lai cik bīstami tie arī būtu.

Ziniet, dakteru kungi, Martiness plātījās, man ne no kā nav bail.

Atcerējos, ka arī toreiz, kad viņš ar saviem rokaspuišiem piecatā mums abiem uzbruka, neizskatījās, ka mani sīkie kulaciņi būtu viņu kaut drusku nobiedējuši.

Rauls paziņoja, ka nejūt absolūti nekādu naidu pret Martinesu un ka no viņa iznākšot ļoti labs izmēģinājuma trusītis. Es gan labprātāk būtu viņu iekļāvis kandidātu sarakstā. Pietiekami labi atcerējos Martinesa kāvienus, lai baidītos, ka varētu kļūdīties, nosakot viņam zāļu devas. Gan es Martinesam vēl atriebšos. Nespēdams saglabāt vēsu prātu, nolēmu viņu izsvītrot no saraksta.

Pārbaudījumos izkritušais gangsteris auroja, ka mēs pieņemam tikai stulbeņus un esam viņam atņēmuši pēdējo iespēju kļūt bagātam un slavenam. Viņš sāka bārstīt apvainojumus.

Labi vēl, ka Martiness mūs nebija pazinis! Dusmās viņš varētu mūs apsūdzēt par favorltismu un patvaļu.

Tā nu Martiness mūsu nākamo piecu izmēģinājuma trusīšu sarakstā netika iekļauts. Vai arī man drīzāk būtu vajadzējis teikt mūsu piecu nākamo mirušo sarakstā? Nāve mani vairs nespēja aizkustināt. Mans jūtīgums bija notrulinājies. Bija tāda sajūta, kā palaižot raķetes kosmosā. Ja tās paceļoties uzsprāga, mums jāveic nepieciešamie labojumi, lai nākamais starts vainagotos panākumiem.

Trešā izmēģinājumu trusīšu partija. Vienu no viņiem sauca Marks.

Mērierices, pulsa un temperatūras mērīšana, atdzesējošā sega. Rauls uzsauca: Gatavi?

Mēs visi reizē atsaucāmies:

Gatavi!

Cerams, ka Marks nenomirs no bailēm. Viņam bija gan karsti, gan auksti, un viņš bez mitas meta krustus.

Seši… pieci… četri… trīs… divi… viens ar pusi… viens un ceturtdaļa… viens… star… starts? Nu labi, star… ts! viņš nepārliecinoši penterēja.

Un starta slēdzi viņam nācās nospiest divreiz, jo sviedriem klātie pirksti slīdēja.

56. MEZOPOTĀMIEŠU MITOLOĢIJA

Mezopotāmijas mitoloģijā nāves valstību sauc par "Zemi, no kuras neatgriežas". Dziedājums:

Tie, kas tur reiz nokļūst, gaismu vairs neredz,

Vien putekļi un zeme ir viņu maize.

Tie tērpti kā putni.

It viss, ari durvis un slēģi, ir putekļiem klāti.

Reiz daiļā Ištara, mīlas dieviete, nokāpa ellē. Karaliene Eriškigala pavēlēja vienam no sargiem viņu uzņemt saskaņā ar senām tradīcijām. Ikreiz, kad dieviete iegāja pa kādām no septiņām elles durvīm, viņai nācās kaut ko novilkt vispirms kleitu un kroni, tad auskarus, kaklarotu, amuletu, jostu, rokassprādzes, gredzenus un pat apakšveļu. Tā nu Ištara ieradās pie Eriškigalas pilnīgi kaila, bet karaliene tās ķermeni pakļāva sešdesmit mocībām.

Cilvēki cieta tāpēc, ka Ištara bija ieslodzīta ellē, jo bez Ištaras zeme bija kļuvusi neauglīga. Dziedājums:

Kopš Ištara bija devusies uz zemi, no kurienes neatgriežas, Vērši vairs nedarīja govis grūtas, bet vīrieši nedāvāja

sievietēm bērnus.

Tad Cilvēki sūtīja pie Eriškigalas kādu einuhu. Kad viņš tai lūdza, lai ļauj padzerties dzīvības ūdeni, Eriškigala viņu nolādēja. Dziedājums:

Tu meklēsi ēdienu pilsētas notekās

Un slapstīsies cietokšņa mūru ēnās.

Tu mitīsi uz māju sliekšņiem,

Bet dzērāji un izslāpušie tevi sitīs.

Einuhs tika nosūtīts uz elli apmaiņai pret Ištaru viņa neauglība pret Ištaras auglību. Un tik tiešām pēc kāda laika Eriškigala pavēlēja Ištaru apslacīt ar dzīvības ūdeni un pavadīt līdz elles vārtiem. Un, kamēr viņa no septītajām durvīm nonāca atpakaļ līdz pirmajām, viņai

tika atdotas visas viņas drānas un rotas. Un virs zemes viss &gt;

atkal bija kā agrāk.

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

57. TEHNISKA KĻŪME

Konvulsijas. Sildīšana. Elektriskais šoks. v Marks atvēra acis, bet mēs izbrīnā iepletām savējās. Vai tiešām mums beidzot būtu izdevies? Mūsu varonis ātri novērsa mūsu sastinguma stāvokli, pēkšņi pieceldamies, drudžaini griezdamies ap savu asi un skaļi kliegdams.

Es viņus redzēju! Viņi ir visapkārt! No viņiem nav iespējams izbēgt!

Kas? Saki taču, kas! Rauls stingrā balsī jautāja.

Velni! Tur visās malās ir velni, un viņi mani gribēja iegrūst milzīgā verdošā katlā. Es negribu mirt. Es viņus vairs nekad negribu redzēt. Viņi ir tik briesmīgi!

Marks uzgāza man virsū kādu pudeli ar ķīmisko vielu, sāka dzīties Amandīnei pakaļ ar šļirci rokās un iedūra to viņai apaļumos. Kad centos puisi apturēt, viņš man ar lanceti pārsita pieri. Šī rēta man saglabājusies vēl tagad.

Šāda Marka izturēšanās nedaudz mazināja mūsu sajūsmu. Vispirms "dārzenis", un tagad vēl arī jukušais!

Marka mežonīgā rīcība bija atstājusi iespaidu pat uz Raulu. Tai pašā laikā mēs prātojām: un ja nu mums ir izdevies? Ja nu Marks mums tiešām ir sarūpējis liecības no Viņpasaules? Viņš jau nebija vainīgs, ja atcerējās tikai šausmas.

Videoierakstu ar šo eksperimentu tomēr iznīcinājām, bet Marku ievietojām psihiatriskajā slimnīcā, tomēr viņš bija mūsu pirmais izmēģinājuma trusītis, kurš bija piedzīvojis NDE. Un, kaut gan viņš no turienes neatgriezās ar skaistām atmiņām par gaišiem gaiteņiem, toties atgriezās ar veselu ķermeni, lai arī saprāts bija aptumšojies.

Tovakar es vedu Amandīni uz mājām ar mašīnu. Medicīnas māsiņa bez mitas sakrustoja un iztaisnoja savas skaistās kājas. Ievainojums apaļumos bija izrādījies niecīgs, toties man gan uzlika divdesmit piecas šuves.

Amandīnes melnā kleita viņa vienmēr tērpās tikai melnā pavedinoši čaukstēja.

Pēc šāda satricinājuma viņa negribēja atgriezties mājās ar elektrisko vilcienu, turklāt ne viņa, ne es nevēlējāmies pavadīt vakaru vienatnē.

Es ievaicājos:

Varbūt tam visam tomēr vajadzētu mest mieru?

Amandīne, kā parasti, klusēja. Es allaž prātoju: "Viņa ir tik skaista un tik noslēpumaina, ka viņai galvā droši vien rosās dažādas brīnišķīgas domas." Tomēr šoreiz Amandīnes klusēšana sāka man apnikt. Viņa taču nebija tikai kaut kāda skaistumlietiņa. Tāpat kā es, viņa bija redzējusi, kā šie cilvēki mirst vai sajūk prātā tik nedroša eksperimenta dēļ.

Es nelikos mierā:

Tik daudz bezjēdzīgu nāvju! Un tik nožēlojami rezultāti… Un kā jums šķiet? Es jūs pazīstu jau vairāk nekā trīs mēnešus, bet ne reizes neesmu dzirdējis, ka jūs būtu pateikusi vairāk nekā pāris vārdu! Mēs taču varam arī sarunāties! Jums man jāpalīdz Raulu apstādināt! Šī afēra ir ievilkusies. Bez jūsu palīdzības es viņu nepārliecināšu!

Tad meitene uz mani palūkojās. Viņa mani raudzījās ilgi un vērīgi. Lūpas pavērās. Beidzot Amandīne bildīs kādu vārdu.

Gluži otrādi!

Kas gluži otrādi?

Mūsu pienākums ir turpināt iesākto. Un tieši tādēļ, lai šīs nāves nebūtu veltīgas. Mūsu tanatonauti ļoti labi zināja, ar ko viņi riskē. Un viņi visi zināja, ka viņu nāve nākamajiem eksperimenta turpinātājiem dos lielākas cerības uz veiksmi.

Tas ir kā pokera partijā, kur lielākas likmes liek, lai atgūtu zaudēto! es iesaucos. Tas ir tikpat kā pašam veicināt savu bojāeju! Piecpadsmit upuri! Tas taču nav nekāds projekts, bet īsts slaktiņš!

Bet mēs taču esam jaunatklājēji, viņa iebilda ledainā balsī.

Šajā sakarībā man zināms kāds labs sakāmvārds: "Pirmatklājēju ir viegli pazīt. Viņš guļ klajuma vidū ar bultu mugurā."

Vina tikai vēl vairāk "uzvilkās":

Jūs laikam domājat, ka visas šis nāves man nemaz nerūp? Visi mūsu tanatonauti taču bija tik lieliski un tik drosmīgi cilvēki…

Viņai aizlūza balss. Vajadzēja izmantot gadījumu. Es viņu izaicināju:

-Tā nebija drosme, tā bija nosliece uz pašnāvību.

Nosliece uz pašnāvību! Un Kristoforam Kolumbam arī bija nosliece uz pašnāvību, kad viņš ar tik nedrošu kuģi devās uz otru pasaules malu? Un Jurijam Gagarinam, kas dzelzs mucā devās kosmosā, vai arī viņam bija nosliece uz pašnāvību? Pasaules progress taču vispār nebūtu iespējams bez pašnāvniekiem…

Ak tā! Galilejs, Kolumbs un pat Gagarins — viņai atradās pietiekami piemēru, lai attaisnotu šo slaktiņu! Amandīne iekarsa aizvien vairāk un ietiepīgi turpināja mani uzrunāt ar jūs.

Šķiet, ka jūs neko neesat sapratis, daktera kungs. Vai jums nešķiet dīvaini, ka tik viegli var sameklēt brīvprātīgos? Visi ieslodzītie ļoti labi zina par mūsu neveiksmēm. Kāpēc tad viņi neatsakās? Es jums pateikšu, kāpēc mūsu tanatodromā šīm sabiedrības pabirām pēkšņi ir tāda sajūta, ka viņi kļūst par varoņiem!

Un kāpēc tad pārējie cietumnieki mūs tā lamā ikreiz, kad ejam viņiem garām?

Tas ir paradoksāli. Viņi mūs vaino savu draugu nāvē, un tomēr arī paši ir gatavi mirt. Un es esmu pārliecināta, ka reiz pienāks tā diena, kad kādam no viņiem tas izdosies.

Amandīnē man patika pilnīgi viss. Viņas vēsums, viņas klusēšana, viņas noslēpumainība un tagad arī viņas dedzīgu ms…

Melnajās drānās tērptā blondīne manā mašīnā bija gluži kā degoša lāpa, kas mani padarīja vai traku. Varbūt tāpēc, ka tik bieži nācās saskarties ar nāvi, es izjutu tik sakāpinātas dzīves alkas!

Beidzot es biju palicis divatā ar Amandīni, turklāt ar tik aizkustinošu un satrauktu Amandīni. Tā bija vienreizēja iespēja. Es atrāvu roku no ātruma pārslēdzēja un, izmantojot par ieganstu ceļa dangas, novietoju to uz Amandīnes ceļgala. Viņas āda bija maiga kā zīds.

Amandīne atgrūda manu roku, it kā tā būtu kaut kas pretīgs.

Man ļoti žēl, Mišel, bet jūs tiešām neesat manā gaumē.

Nez, kurš bija viņas gaumē?

58. ATKAL NEKĀ

Ceturtdien, 25. augustā, zinātnes ministrs inkognito apmeklēja mūsu Flerī-Merožī tanatodromu. Benuā Merkasjē vēlējās pats personiski būt klāt mūsu "starta" brīdī. Viņš rādīja tik norūpējušos seju kā cilvēks, kurš prāto, vai negrasās izdarīt gadsimta muļķību. Un vai tādā gadījumā viņam būs pietiekami laika glābt savu ādu, lai nav jāstājas tiesas priekšā.

Ministrs paspieda man roku, ne īpaši pārliecinoši apsveica, bet, pats galvenais, iedrošināja kārtējo piecu tanatonautu komandu. Viņš neuzkrītoši izjautāja Raulu par mūsu neveiksmju skaitu un salēcās, kad Rauls viņam iečukstēja ausī šo skaitli.

Tad viņš atgriezās pie manis un paaicināja malā kādā telpas stūrī.

Varbūt jūsu "nesējraķetes" ir pārāk toksiskas?

Nē. Man pašam arī sākumā tā šķita. Tomēr problēma neslēpjas tur.

Kas tad par vainu?

Pēc tik daudziem eksperimentiem man radies iespaids, ka komas stāvokli viņi nonāk, kā lai to labāk pasaka, izvēles priekšā doties prom vai atgriezties. Un viņi visi izvēlas doties prom.

Merkasjē sarauca pieri.

-Tad varbūt jums, piemēram, vajadzētu viņiem pievienot vēl spēcīgākus elektriskos lādiņus? Ziniet, kad prezidents Lisinders nokļuva Viņpasaulē, neviens ar viņu baltos cimdiņos vis nekrāmējās. Viņi tam ievietoja elektrodus tieši sirdī!

Es pārdomāju tikko dzirdēto. Mēs sarunājāmies kā divi viens otru cienoši zinātnieki. Rūpīgi apsvēru katru vārdu.

-Tas nav tik vienkārši. Jāprot izraudzīties īsto mirkli, kad viņi ir aizgājuši jau "pietiekami tālu", tomēr vēl ne "pārāk tālu".

Tā ka tā ir arī īstā mirkļa izraudzīšanās problēma. Tiem dakteriem ar Lisinderu paveicās, viņi droši vien viņu atguva atpakaļ pēdējā sekundē, kad tas vēl vispār bija iespējams. Un skaidrs, ka tā bija tīrā sagadīšanās.

Ministrs gribēja būt kompetents jomā, par kuru viņam nebija ne mazākās sajēgas.

Varbūt tomēr pamēģiniet paaugstināt spriegumu, samazināt narkotiku daudzumu un palielināt kālija hlorīda devu. Un modināt viņus nedaudz agrāk.

Mēs jau bijām visu izmēģinājuši, tomēr es piekrītoši māju ar galvu, it kā viņš man beidzot būtu atklājis kādu brīnumrecepti. Tomēr negribējās arī no viņa neko slēpt, tādēļ piebildu:

Nepieciešams, lai viņi paši vēlētos atgriezties laikā, kad tas vēl ir iespējams. Protams, es par to esmu daudz domājis. Mēs neko nezinām par to, kas viņiem liek turpināt nāves ceļu. Ko viņiem tur augšā piesola? Ja viņiem tiek piedāvāts burkāns, tad mums jāpiedāvā kaut kas vēl labāks!

-Jūsu tanatonauti man atgādina XVI gadsimta kuģotājus, kuri labāk gribēja palikt Klusā okeāna Paradīzes salās kopā ar burvīgām sievām un smaržīgiem augļiem nekā atgriezties dzimtajā Eiropā, pārvarot milzu grūtības!

Šī situācija tik tiešām atgādināja, piemēram, sacelšanos uz kuģa Bounty. Mūsu tanatonauti bija tādi paši likuma pārkāpēji kā toreizējie jūrnieki un tāpat alka rast patvērumu svešā zemē.

Kā lai aizkavē mirstošo? prātoja Merkasjē. Kas veseliem cilvēkiem liek cīnīties, bet slimniekiem izveseļoties?

Alkas pēc laimes, es nopūtos.

Jā, bet kas tad dara laimīgu? Kā lai ietekmē jūsu cilvēkus, kad viņi saskaras ar izvēli "doties projām vai atgriezties"? Motīvi taču katram var būt tik atšķirīgi!

Es jau slimnīcā biju ievērojis, ka pēkšņu izveseļošanos lielā mērā noteica cilvēka griba. Daži slimnieki vienkārši atteicās samierināties ar nāvi, un viņiem tik tiešām izdevās izdzīvot. Lasot par kādas Losandželosas ķīniešu komūnas pētījumiem, uzzināju, ka Jaungada svinību dienā viņu mirstības procents saruka gandrīz līdz nullei. Vecie ļaudis un mirstošie sevi "pārprogrammēja" tā, lai vēl paliktu dzīvi un izbaudītu šo dienu. Bet nākamajā dienā mirušo skaits atkal bija tāds pats kā parasti.

Cilvēka domas spēkam nav robežu.

Es pats mēdzu izklaidēties, mēģinot nedaudz pilnveidot savas prāta spējas, lai sevi ieprogrammētu tā, ka, neizmantojot modinātājpulksteni, atvērtu acis tieši astoņos. Un man tas uzreiz izdevās. Ļoti labi zināju, ka manās smadzeņu šūniņās ir uzkrāts ļoti daudz informācijas un ka pietiek tikai atvērt pareizo atvilktni, lai to īstajā brīdī izmantotu. Noteikti ir ļoti daudz aizraujošu cilvēka nervu sistēmas pašprogrammēšanas pētījumu.

Un kādēļ gan lai no komas stāvokļa nevarētu atgriezties tikai ar gribasspēka palīdzību?

Tomēr mūsu tanatonauts todien nevēlējās atgriezties. Pārbijušies no tā, kā viņu sabiedrotais raustījās nāves konvulsijās, arī četri pārējie atteicās piedalīties eksperimentā. Nolēmām vairs nepaļauties uz tanatonautu sāncensības garu. Turpmāk mūsu "jaunatklājēji" startēs pa vienam mūsu klātbūtnē. Bet varbūt jau bija par vēlu. Jo pat FlerīMerožī kļuva aizvien grūtāk sarunāt brīvprātīgos.

59. TIBETIEŠU MITOLOĢIJA

Tibetiešu mitoloģija vēsta, ka budistu templī mīt deviņas dažādas dēmonu grupas.

1.    Gnodsbīni tempļu sargātāji. Izraisa epidēmijas.

2.   Būdas augstāko sfēru dēmoni. Viņi var izskatīties pēc zivīm, putniem, augiem vai akmeņiem. Viņu pavēlnieks mīt tumšā deviņstāvu pilī.

3.    Šrinpo milzīgi briesmoņi.

4.    Klu čūskveida elles dievības.

5.    Btsan dievi, kas mīt debesīs, mežos, kalnos un ledājos.

6.    La debesu dievības baltā krāsā. Labvēlīgas un mēdz sēdēt ikvienam uz pleciem.

7.    Dmu ļaunie dēmoni.

8.    Drē nāves vēstneši, bieži atbildīgi par nāvējošām slimībām. Drē ir visa ar cilvēkiem notiekošā ļaunuma izraisītājs.

9.    Gandrē ļaunu dievību grupa.

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

60. FĒLIKSS KERBOZS

Atklāti sakot, Fēlikss Kerbozs bija tāds cilvēks, ko neviens sev par kaimiņu labprāt nevēlētos. Tomēr viņam bija ari pāris vainu mīkstinošu apstākļu.

Pirmām kārtām viņš nebija gribēts bērns. Kad patērētāju interešu aizsardzības žurnāls "Mēs testējam jūsu interesēs" konstatēja, ka tās prečzīmes prezervatīvi, kurus lietoja viņa tēvs, bija droši tikai deviņdesmit sešos procentos gadījumu, Fēlikss, tāpat kā viņa tēvs, bija pārliecināts, ka ietilpa četros nedrošajos procentos. Un tas fakts, ka viņš pirms trīsdesmit pieciem gadiem bija izgājis no mājām pēc cigaretēm, pierādīja, kā šī nodevība viņu bija izsitusi no sliedēm.

Viņa māte jau pašā sākumā mēģināja izdarīt abortu, bet Fēlikss bija pieķēries dzīvei tik cieši kā blusa sunim. Atkārtotie aborta mēģinājumi noveda vienīgi pie tā, ka jaundzimušā seja bija izkropļota.

Māte viņu divreiz mēģināja noslīcināt. It kā lai izskalotu šampūnu, viņa vannā pabāza Fēliksa galvu zem ūdens. Taču māte nebija precīzi aprēķinājusi laiku un par ātru izvilka viņu ārā. Vēlāk viņa bērnu, kurš tikko bija iemācījies staigāt, iegrūda upē. Taču Fēliksam bija talants izglābties pat visbīstamākajās situācijās. Viņš tik tikko izglābās, nepakļuvis zem kāda kutera dzenskrūves, kas atstāja rētu bērna vaigā, un viņš izkļuva krastā, pieķēries pie lietussarga, ko māte viņam nejauši pastiepa, gribēdama iesist tam pa galvu. Fēliksa bērnība pagāja, prātojot, kāpēc visi viņu tā neieredz. Vai tāpēc, ka viņš bija tik neglīts, vai arī tāpēc, ka viņam bija tik vienreizīga mamma?

Fēlikss ilgi nespēja ar to visu samierināties, taču, kad Sjuzete nomira, viņš gauži raudāja, jo saprata, ka nomiris vienīgais cilvēks, ko viņš bija mīlējis. Tagad Fēliksam bija palicis tikai naids.

Sākumā tas izpaudās, uzbrūkot un ar nazi pārdurot riepas kādai gluži nevainīgai mašīnai… Tomēr vieglāk nekļuva. Viņš sapinās ar kādu noziedznieku bandu, kas izspieda naudu no bagātnieku dēlēniem, kuru mātes turklāt vēl bija dzīvas. Sasodītie veiksminieki! Trīs, kas atteicās dot naudu, viņš nogalināja un kļuva par visnetīrāko darbu veicēju bandā. Taču apmēram astoņpadsmit gadu vecumā, kad šie zeņķi sāka interesēties par pretējo dzimumu, Fēlikss atteicās piedalīties izvarošanās. Viņu aizrāva vienīgi negaidīti uzbrukumi "biezajiem" un naža ietriekšana tiem ribās.

Tā viņš atrieba savu karsti mīlēto mammu, kas vienmēr bija rāvusies melnās miesās, lai viņu izaudzinātu.

Kad divdesmit piecu gadu vecumā Fēlikss stājās tiesas priekšā, viņam neizdevās pārliecināt zvērinātos par to, kāda neizsakāma bauda bija savam tuvākajam ietriekt tuklajā vēderā garu un asu dunci. Viņa sajūsma par aukstā ieroča dūrieniem nerada dzirdīgas ausis. Prokurors pieprasīja viņu notiesāt uz divsimt astoņdesmit četriem gadiem ieslodzījumā, ko par labu uzvedību bija iespējams saīsināt līdz divsimt piecdesmit sešiem gadiem. Fēliksa advokāts paskaidroja, ka tas pielīdzināms ieslodzījumam uz mūžu, ja nu vienīgi, "pateicoties medicīnas progresam, cilvēka mūžs pagarinātos virs pašreizējā vidējā deviņdesmit gadu rādītāja".

Lai Fēlikss ieslodzījumā justos laimīgs, nepietika ar darbu no rīta līdz vakaram, izgatavojot birstes no mežacūku spalvām. Un viņš sev nosolījās, ka izkļūs no cietuma likumīgā ceļā. Ar labu uzvedību Fēliksam bija izdevies saīsināt ieslodzījumu līdz divsimt piecdesmit sešiem gadiem. Ko vēl varēja darīt lietas labā?

Cietuma direktoram nekad netrūka jaunu ideju. Mūsdienās pārdot varēja it visu. Tāda bija modernā sabiedrība. Kerbozam atlika vien "pirkt" savus brīvības gadus.

Bet par kādu naudu? nelaimīgais gudroja.

Kurš tad šeit runā par naudu? Spēcīgs, vesels ķermenis tādam brašam puisim kā tu jau ir vesels kapitāls!

Un sākās nežēlīga rēķināšana.

Lai iegūtu kādu gadu brīvībā, Fēlikss izmēģināja zāles, kuras vēl nebija licencētas, un par kuru blakusefektiem nekas nebija zināms.

Kopš izmēģinājumi ar dzīvniekiem, pateicoties dzīvnieku aizstāvjiem, bija aizliegti, ražotājiem vairs nebija neviena cita, pie kā vērsties, izņemot cietumniekus.

Tā Fēliksam izdevās samazināt sodu par trim gadiem, izmēģinot sirds defibrillatoru, kas viņam izraisīja sirds aritmiju un bezmiegu. Ar zobu pastām, kuru sastāvā bija pārāk daudz fluora, viņš sabojāja aknas (mīnus pieci gadi ieslodzījuma). Sevišķi kodīgu ziepju dēļ viņam vietām nogāja āda (mīnus trīs gadi ieslodzījuma). Pārāk spēcīgs aspirīns izraisīja kuņģa čūlu (mīnus divi gadi ieslodzījuma). Ārkārtīgi stipra losjona iedarbības rezultātā puse galvas kļuva kaila (mīnus četri gadi ieslodzījuma).

Tomēr Fēlikss nepadevās un reizēm pat jutās pārsteigts, ja kāds produkts izrādījās patiešām nekaitīgs.

Kad cietumnieki sacēlās, viņš ar dūrēm aizstāvēja cietuma sargus (mīnus divi gadi ieslodzījuma). Fēlikss nodeva narkotiku tirgoņus, kas ar stingru roku valdīja pār cietumniekiem (mīnus trīs gadi ieslodzījuma, kas bija iegūti par daudzo "lomku" nomocīto cietumnieku ienaida cenu).

Ko tu mūžīgi tā pielien, Fēliks?

Nekaitiniet mani! Es, džeki, daru, kā pats gribu. Man vienkārši ir ambīcijas. Gribu no šejienes izkļūt ar lepni paceltu galvu.

Ko nu muldi! Turpini tik to savu mērkaķošanos ar visām tām zālēm, un tevi no šejienes iznesīs ar kājām pa priekšu!

Katru sestdienu viņš nodeva asinis (mīnus viena ieslodzījuma nedēļa par ceturtdaļlitru). Ceturtdienās viņš izsmēķēja desmit paciņas cigarešu bez filtriem kāda Veselības ministrijas pētījuma par tabakas kaitīgo iedarbību uzdevumā (mīnus viena ieslodzījuma diena par katru izsmēķēto cigarešu paciņu). Pirmdienās un otrdienās viņš pārbaudīja sensorās sistēmas trūkuma iedarbību uz cilvēka psihi. Visu dienu Fēlikss pavadīja gaišā telpā ar skaņas izolāciju nekustoties un neēdot. Vakarā cilvēki baltos virsvalkos pārbaudīja, kādu iespaidu šis pētījums uz viņu atstājis.

Pārbaudījumi sekoja cits pēc cita, un Fēliksam bija izdevies samazināt sodu līdz simts četrdesmit astoņiem gadiem, taču tagad viņam darbojās tikai viena niere. Izmēģinot kādu pretiekaisuma līdzekli ar īpaši nelabvēlīgu iedarbību, Fēlikss bija kļuvis ar vienu ausi nedzirdīgs. Viņš visu laiku mirkšķināja acis, jo reiz viņam tika ievietotas tik mīkstas un lipīgas kontaktlēcas, ka tās vairs nebija iespējams izņemt. Neskatoties uz visu to, viņš bija pārliecināts, ka reiz tomēr izkļūs no cietuma.

Kad cietuma direktors Fēliksam pastāstīja par projektu "Paradīze" un to, ka tādējādi būtu iespējams samazināt ieslodzījumu par astoņdesmit gadiem, viņš pat ne mirkli neprātoja, vai par to nevajadzētu uzzināt kaut ko vairāk. Šis projekts bija vislabākā dāvana, kādu Fēlikss jelkad bija saņēmis.

Tiesa gan, cietumā izplatījās baumas par to, ka simtiem ieslodzīto jau izlaiduši garu pagraba telpā, kur noritēja eksperiments, tomēr Fēliksu tas neaizkavēja. Pēc visa, ko viņš bija pārcietis, iemanīdamies tomēr izdzīvot, viņš ticēja savai laimes zvaigznei. Citi vienkārši nemācēja izmantot iespēju, tas arī viss! Turklāt dzīvē par visu ir jāmaksā un, lai ieslodzījuma laiku samazinātu par astoņdesmit gadiem, pamatīgi jānopūlas.

Viņš iekārtojās ērtāk zobārsta krēslā. Fēliksam pievienoja elektrodus un uzklāja termosegu.

Esmu jūsu rīcībā, — sacīja Kerbozs.

Gatavs.

Gatavs!

Nesekoja nekādas lūgsnas vai pārkrustīšanās. Fēliksam pietika ar gremojamo tabaku, kas viņam vienmēr bija aizbāzta aiz labā vaiga. Jebkurā gadījumā Fēliksam nebija nekādas sajēgas par šo zinātnisko eksperimentu, un viņam arī par to bija nospļauties, jo viņu interesēja

tikai brīnumainā balva, ko viņš varēja iegūt. Ieslodzījuma laiku samazinās uz veseliem astoņdesmit gadiem. Viņš sāka lēnām skaitīt, kā viņam bija norādīts. Seši… pieci… četri… trīs… divi… starts. Un vēsā mierā nospieda slēdzi.

61.    ČIPEVA INDIĀŅU MITOLOĢIJA

Čipeva indiāņi, kas dzīvo Viskonsinā pie Augšezera, uzskata, ka dzīve pēc nāves turpinās tieši tāpat kā pirms tās, nekad nebeidzas un nekāda tālāka virzība nav paredzama. Tā ir viena un tā pati filma, kas atkārtojas bez jebkāda mērķa un jēgas, cilvēkam negūstot nekādas jaunas atziņas. &gt;

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

62.    NO POLICIJAS ARHĪVA

Ziņojums atbildīgajām instancēm

Patlaban Rauls Razorbaks kopā ar kādu zinātnieku grupu veic nāves izpētes eksperimentus. Upuru skaits jau pārsniedz simtu. Vai nepieciešams nekavējoties iejaukties?

Atbildīgās instances atbilde Pagaidām vēl ne.

63.   VĒL VIENS MĒĢINĀJUMS

Mēs ar Raulu un Amandīni veicām ierasto pēckomas atmodināšanas procedūru. Patiesībā neviens no mums tai vairs īsti neticēja. Vienīgi Rauls visu laiku uzmanīgi vēroja šo par pētījumu objektu kļuvušo ķermeni un atkārtoja kā lūgsnu:

"Mosties, es tevi lūdzu, mosties!"

Ķērāmies pie reanimācijas pasākumiem, bezcerīgi vērojot elektrokardiogrammu un elektroencefalogrammu.

Mosties, mosties! atkārtoja Rauls.

Es automātiski veicu visas nepieciešamās manipulācijas. Skaļš kliedziens mani atmodināja no sastinguma.

Viņš pakustināja pirkstu! Rauls kliedza. Atpakaļ! Visi atkāpieties atpakaļ! Viņš pakustējās!

Lai ari neloloju nekādas cerības, tomēr atkāpos.

Negaidot iepīkstējās elektrokardiogramma. Vispirms atskanēja viens vājš pīkstiens. Tad vēlreiz, tagad jau divi pīkstieni. Un beidzot aparāta pīkstieni skanēja bez mitas. Sākumā viņš pakustināja vienu pirkstu. Un tad jau visi viņa pirksti kustējās.

Krēslā guļošais cilvēks pakustināja plaukstu, tad roku, bet pēc tam plecu. Cerams, ka mums atkal nebūs darīšana ar ķerto! Paredzot vēl vienu tamlīdzīgu neveiksmi, es biju ielicis kabatā nelielu gumijas nūju.

Plakstiņi sakustējās. Acis atvērās. Mute savaikstījās grimasē, kas pārtapa smaidā. Pī, pī, pī smadzeņu un sirdsdarbība atgriezās ierastajā ritmā.

Šķita, ka šoreiz mūsu izmēģinājuma trusītis nebija kļuvis ne par "dārzeni", ne jukušo.

Viņš bija sveiks un vesels. Tanatonauts bija sasniedzis tanatodromu sveiks un vesels!

Jehūūū! Mums izdevās! Rauls klaigāja.

Telpā atbalsojās prieka pilni saucieni. Mēs visi vētraini apkampāmies.

Rauls, protams, atjēdzās pirmais:

Nu, ko tu redzēji? viņš jautāja, pieliecies tuvāk Fēliksam.

Mēs alkaini centāmies uztvert pirmo vārdu, ko izrunās mūsu neparastais ceļotājs. Lai ko viņš ari teiktu, iespējams, ka pirmā cilvēka, kurš bija aizceļojis uz Aizsauli un atgriezies no turienes atpakaļ, teiktais iekļūs vēstures mācību grāmatās.

Pēkšņi telpā bija iestājies pilnīgs klusums. Mēs tik ļoti bijām gaidījuši šo mirkli. Līdz šim bijām cietuši vienīgi neveiksmes, un tagad tieši šis maniaks ar pitekantropa gaitu zināja atbildes uz jautājumiem, kuras pasaule vienmēr bija gaidījusi.

Kerbozs atvēra muti. Tūlīt viņš kaut ko teiks. Nē, lūpas atkal sakļāvās. Tad mute pavērās vēlreiz, cenšoties kaut ko pateikt. Viņš mirkšķināja acis. Neskanīgā balsī viņš ar grūtībām izstomīja:

Sasodīts.

Mēs pārsteigti viņā lūkojāmies. Fēlikss paberzēja pieri.

Sasodīta būšana.

Tagad viņš uz mums blenza, pārsteigts, ka viņam velta tik daudz uzmanības.

Nu, vai tagad es dabūšu tos astoņdesmit gadus nost no sava ieslodzījuma?

Vislabprātāk mēs būtu savu pacientu nosmacējuši savos apskāvienos, taču sapratām, ka nepieciešams kāds laiciņš, lai ļautu viņam atjēgties. Rauls tomēr nelikās mierā:

Pastāsti, ko tu redzēji!

Fēlikss paberzēja roku delmus un samirkšķināja acis.

Nu, kā lai jums to pasaka? Es izlīdu no savas ādas. Sākumā pamatīgi pārbijos. Jutos kā tāds sīks putniņš. Vellos! Lidinājos virs sava ķermeņa… Pacēlos arvien augstāk gaisā, un tur apkārt laidelējās vēl citi jaunpienākušo līķi. Un ar tādiem purniem! Tā nu es kādu laiciņu tā lidinājos, līdz mēs nonācām milzīgā gaismas aplī, kas atgādināja tos degošos riņķus, caur kuriem lec tīģeri. Nu, kā Pindera cirkā, ko rāda televīzijā.

Viņš apklusa, lai ievilktu elpu. Alkaini tvērām katru viņa vārdu. Šādas uzmanības sajūsmināts, Fēlikss turpināja:

-Tas bija kaut kas neticams. Pašā vidū atradās tāds kā kabatas lukturītis, vai. Nu, tāds kā neona aplis ar gaismu vidū, un tas mani tā kā uzrunāja, vai. Nu, aicināja, lai es eju tuvāk. Tā nu es tuvojos un ielēcu degošajā aplī kā tas tīģeris cirkā. Tuvojos kabatas lukturīša gaismai…

Rauls nespēja atturēties un pārtrauca viņu:

Degošs gaismas aplis, tu saki?

Nūja. Kā tāds mērķis. Nez vai jau teicu, ka sacītais pa tiešo nonāca smadzenēs. Nu, tas aicināja, lai es ejot vēl tuvāk. Un ka viss būšot normāli.

Un jūs tuvojāties? Amandīne aizrautīgi vaicāja.

Skaidrs. Tad es ieraudzīju tur tādu kā konusveida piltuvi, un tajā griezās visādas lietiņas.

Kādas lietiņas?

Nu, viss kas. Zvaigznes, tvaiki, visādas ērmīgas strūklas, kas griezās, veidojot dīvainu, lielu piltuvi, kas bija tik milzīga, ka tajā varētu salīst simtiem māju.

Rauls ar dūri iesita pa plaukstu.

Nāves kontinents! viņš iesaucās. Fēlikss redzējis Nāves kontinentu!

Lūdzu, turpiniet! es lūdzos.

Nu, es tik devos aizvien tuvāk un tad jutu, ka tūlīt vairs nevarēšu atgriezties atpakaļ. Un kāda tad būtu jēga no saīsinātā ieslodzījuma? Bet gaisma man galvā skandināja, ka tam vairs nav nozīmes, ka uz Zemes viss ir viena vienīga niecība un muļķības… Nu, runāt viņa mācēja. Jutos kā iesprostots Ali Babas alā, kas pilna ar dārgumiem, tikai tur bija nevis zelts un sudrabs, bet gan varen laba sajūta. Tur bija tik jauki un silti, un mīksti. It kā es atkal atrastos savas mammas klēpī. Vai jums neatradīsies kāda ūdens šļuka? Man mute izkaltusi.

Amandīne aizgāja pēc glāzes ar ūdeni. Viņš to vienā rāvienā iztukšoja un tad turpināja:

Taču es neko citu nevarēju kā tikai virzīties uz priekšu, sasodīts! Un tad es ieraudzīju tādu kā caurspīdīgu sienu. Un nevis no ķieģeļiem, bet drīzāk jau mīkstu kā pakaļa. Kā želatīns. Es pat nodomāju: esmu iekļuvis pakaļā, tikai caurspīdīgā. Sapratu, ka nu ir ziepes. Ja es tai sienai izietu cauri, vairs nekad neatgrieztos, un tad sveiki mani astoņdesmit gadi samazinātā cietumsoda. Tad nu devu pa pederi.

Tātad šim tipam bija izdevies atrisināt manu "izvēles problēmu". Viņam bija savi iemesli, kāpēc izdzīvot. Es nebūtu atgriezies.

Viņš nopūtās.

Viegli jau nu nebija. Man vajadzēja riktīgi sapurināties, lai atgrieztos kopā ar savu dvēseli. Un tad uzradās tāds kā sudrabains pavediens, kas mani atvilka atpakaļ, un es atvēru savas blisenes.

Bija tā, it kā es, Rauls un Amandīne paši būtu pabijuši Septītajās Debesīs. Tātad visi mūsu upuri nav bijuši veltīgi. Mūsu pūliņi beidzot bija nesuši augļus. Cilvēks bija šķērsojis nāves robežu un atgriezies atpakaļ, lai mums pastāstītu, ko Viņpasaulē bija redzējis. Nez, kas gan bija tālāk, vēl aiz šīs gaišās, nemateriālās pasaules?

Kad ūdens bija izdzerts, Fēlikss pieprasīja glāzīti ruma. Amandīne tūlīt traucās tai pakaļ.

Es sarosījos:

Nepieciešams sasaukt preses konferenci. Cilvēkiem tas jāzina…

Rauls mani uzreiz apstādināja.

Vēl ir par agru. Pagaidām mūsu eksperimentam joprojām jāpaliek tikpat slepenam kā līdz šim.

64. LISINDERS

Prezidents Lisinders ieskāja Verkingetoriksa pakakli.

Viņš bija sajūsmā.

Tātad viņiem tas izdevies, Merkasjē?

-Jā, es pats savām acīm redzēju videokaseti ar startu, atgriešanos un šo… tanatonautu.

Tanatonautu?

Šo vārdu viņi izdomājuši saviem izmēģinājuma trusīšiem. Grieķu valodā tas nozīmē "nāves ceļotājs" vai kaut ko tamlīdzīgu.

Prezidents pievēra acis un smaidīgs turpināja:

Cik skaisti, cik poētiski! Vismaz man šis vārds patīk. Nedaudz tehnisks, taču mūsu eksperimentam nopietnības nekad nevar būt par daudz.

Patiesībā Lisinders triumfēja. Un viņam būtu paticis arī jebkurš cits vārds makabofili, mortopiloti, Paradīzes viesi… Viņš būtu tikpat sajūsmināts…

Merkasjē vēlējās sev pievērst uzmanību. Galu galā viņš bija šī projekta organizators, tātad viņam bija likumīgas tiesības lepoties ar šiem sasniegumiem. Un, palikdams uzticīgs sievas izstrādātajam uzvedības modelim, viņš nolēma riskēt:

Patiesībā iznāk, ka viņi ir tādi kā jaunatklājēji, kas dodas izlūkot "Jauno Austrāliju".

Bet protams, Merkasjē. Beidzot jūs esat uztvēris manu domu.

Lai arī kā ministrs censtos pārliecināt par saviem nopelniem šajā atklājumā, tas, kura vārds tiks minēts vēstures grāmatās, tik un tā būs apbrīnojami tālredzīgais prezidents. Lisinders iztēlojās, ka būs kļuvis nemirstīgs. Skvērus rotās viņa pieminekļi, un ielas tiks nosauktas viņa vārdā… Lisinders bija uzņēmies risku un par to samaksājis desmitiem, teju simtiem bojā gājušo, tomēr viņam bija izdevies sasniegt iecerēto!

Merkasjē iztraucēja viņa nomoda sapņus, jautājot:

Un ko darīsim turpmāk, prezidenta kungs?

65. VĒSTURES MĀCĪBU GRĀMATA

Jau ar pirmajiem tanatonautu lidojumiem rezultāti pārsniedza iecerēto. Pirmais brīvprātīgais, kuram bija izdevies pacelties gaisā un atgriezties uz Zemes, bija Fēlikss Kerbozs. Tanatonautikas jaunatklājēji paši bija pārsteigti, ka tik ātri guvuši panākumus.

Vēstures grāmata. Pamatkurss. 2. mācību gads

66. ĶELTU MITOLOĢIJA

Kā vēsta ķeltu mitoloģija, Aizsaulē ir kāda noslēpumaina vieta, kur nepazīst ne nāvi, ne darbu, ne gadalaikus. To apdzīvo dievi, gari un cilvēki, kas mūžam saglabā jaunību. Gaili šo zemi sauc par Anrnvn. Tur atrodas atdzimšanas un pārpilnības katli. Atdzimšanas katlā dzīvību atgūst mirušie kareivji, bet tie, kas nobauda no pārpilnības katla, kļūst nemirstīgi.

Gan gaili, gan īri uzskata, ka Anntun jeb Aizsaule ir tikpat reāla kā materiālā pasaule. Pietiek ar dažiem maģiskiem rituāliem, lai no vienas pasaules nokļūtu otrā.

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

67. PĒC SVĒTKIEM

Kā es vēlētos būt Fēliksa vietā!

Parasti tik atturīgā Amandīne vairs nespēja apslēpt savu prieku. Kā parasti, pēc eksperimenta es viņu vedu uz mājām. Tovakar mēs bijām nedaudz iedzēruši. Līdzekļu trūkuma dēļ mēs savu slepeno triumfu tanatodromā bijām atzīmējuši vienīgi ar dzirkstošā vīna pudeli, saskandinot plastmasas glāzītes.

Kādu fantastisku mirkli mēs esam piedzīvojuši! Kā es būtu vēlējusies būt šis pirmais cilvēks, pirmais tanatonauts, kurš spēris kāju uz Nāves kontinenta un no turienes atgriezies! Ak, es tā gribētu būt Fēliksa vietā!

Centos viņu atgriezt īstenībā.

Tas nav tik vienkārši. Tam nepieciešama sava motivācija. Jūs taču jau dzirdējāt, ka pat Fēliksu gaisma bija vilinājusi projām un viņš jau bija sācis šaubīties, vai atgriezties. Tas viņam izdevās tikai tāpēc, ka viņš vairāk par visu vēlējās, lai viņam šeit, uz Zemes, samazina cietumsodu.

Sāku braukt ātrāk. Gar logiem krēslā aizslīdēja drūma piepilsētas ainava. Sāņus palūkojos uz Amandīni, kura, neraugoties ne uz ko, rūpīgi pūderēja degunu.

Nu jau es viņu pazinu nedaudz labāk. Rauls man par viņu bija šo to pastāstījis. Šī daiļā sieviete ļoti apzinīgi bija veikusi medicīnas māsas darbu. Pat pārāk apzinīgi. Viņa vairs nevarēja izturēt to, ka jānoraugās, kā slimnīcā mirst viņai uzticētie pacienti. Jau skolā viņa bija ļoti pārdzīvojusi, ja saņēma sliktas atzīmes.

Katru mirušo slimnīcā viņa uztvēra kā vēl vienu nesekmīgu atzīmi. Ja slimnieks nomira uz operāciju galda, viņa jutās par to atbildīga.

Kolēģi viņai bez mitas atkārtoja, ka tā nav viņas vaina, taču Amandīne viņos neklausījās. Viņa bija pārliecināta, ka katra jauna nāve ir vēl viens viņas nekompetences pierādījums.

Amandīne iedomājās, ka cilvēki mirst tādēļ, ka tiem trūkst mīlestības. Viņa uzskatīja, ka pat ar vēzi beigu stadijā sirgstošais pats izvēlējies nāvi, un tas noticis tādēļ, ka apkārtējie nav viņam spējuši iedvest dzīves alkas. Tādēļ Amandīne centās vēl vairāk mīlēt ikvienu savu pacientu. Un, tā kā tie turpināja mirt, viņa sev pārmeta, ka nav tos pietiekami stipri mīlējusi.

Nav nepieciešams paskaidrot, ka šādos apstākļos Amandīnei Balī labāk būtu vajadzējis mainīt nodarbošanos. Taču, tāpat kā Raulu, neveiksmes arī viņu mudināja atkal ķerties pie darba, līdz vai nu būs sasniegti nevainojami rezultāti, vai arī notikusi pašiznīcināšanās. Kad Amandīne bija nejauši izlasījusi nelielu sludinājumu par projektu, kuram tika meklēta motivēta medicīnas māsa mirstošo atbalstam, viņa nekavējoties steidza atbildēt. Tikko Rauls Razorbaks tai bija sācis stāstīt par projektu "Paradīze", viņa uzreiz bija nolēmusi ar visu sirdi un dvēseli nodoties šim pasākumam, kurā bija nepieciešams atgriezt mirušos dzīvo pasaulē.

Un, lai cik pārsteidzoši tas varētu šķist, viņu nemaz neizbrīnīja tas, ka kopš pašas projekta uzsākšanas jau bijis tik daudz upuru. Amandīnei piemita ļoti dīvaina loģika viņa bija gatava samierināties ar to, ka jānogalina pat vairāki cilvēki pēc kārtas, ja tas dod cerības kaut kad nākotnē glābt daudz citu.

Kā es gribētu būt Fēlikss, viņa vēlreiz atkārtoja. Viņš ir tik drosmīgs un, es pat teiktu, skaists.

Es klusēju. Tas jau nu gan bija par daudz. Var jau būt, ka viņš bija drosmīgs, bet apgalvot, ka šis pitekantrops ir skaists?

Viņam taču tur augšā nācās pārciest tik briesmīgus pārbaudījumus!

Amandīne gan patiešām izskatījās daiļa, kad runāja par Fēliksu.

Un ko iesāksim turpmāk? es vaicāju, lai mainītu tematu.

Palielināsim startu skaitu. Rauls šīs labās ziņas jau pavēstījis ministram Merkasjē. Prezidents vēlas mūs apsveikt personiski. Viņš jau sazinājies ar cietuma direktoru, lai tas izraudzītos simts jaunu tanatonautu kandidātu.

Viņa bija tik priecīga, it kā runa būtu par slepenu ballīšu organizēšanu.

Mēs esam uzvarējuši, viņa svētlaimīgi nomurmināja.

68. NO POLICIJAS ARHĪVA

Pieprasījums sniegt personu raksturojošas ziņas

Uzvārds: Kerbozs. Vārds: Fēlikss. Mati: blondi un reti. Augums: 1 m 95 cm.

īpašas pazīmes: liela auguma, ar rētainu seju. Piezīmes: pirmais tanatonauts, kurš atgriezies uz Zemes. Trūkums: zems intelekta koeficients.

69. PRESĒ RAKSTĪTAIS

SKANDĀLS: PREZIDENTS LISINDERS ZIEDO VISPĀRĪGĀ REŽĪMA CIETUMA CIETUMNIEKUS IT KĀ ZINĀTNISKIEM EKSPERIMENTIEM

Ilgstošas izmeklēšanas rezultātā esam pārliecinājušies, ka prezidents Lisinders ir viens no mūsdienu lielākajiem noziedzniekiem. Mūsu Valsts prezidents, ko ievēlējis lielais vairākums franču, izrādījies vēl perversāks nekā Lendrū vai Petio, jo aukstasinīgi nogalinājis cilvēkus, kurus pat nav pazinis.

Par viņa upuriem kļuvuši vispārīgā režīma cietuma ieslodzītie, kas lūguši vienīgi, lai ļauj izpirkt savu sodu. Prezidents aizbildinās ar to, ka tiek veikti nāves pētījumi. Patiesībā mūsu Republikas prezidentam ir ļoti neparasts hobijs nevis golfs, ēdienu gatavošana vai marku kolekcionēšana, bet gan nāve!

Ar sava nozieguma līdzzinātāja zinātnes ministra Merkasjē, ķerta biologa profesora Raula Razorbaka, aizdomīga ārsta anesteziologa Mišela Pensona un karjeristes medicīnas māsas Amandīnes Balī palīdzību prezidents nogalinājis dučiem cilvēku.

Aprēķināts, ka to cietumnieku skaits, kas ar šīs "ieprogrammētās nāves komandas" palīdzību aizraidīti uz Viņpasauli, ir simt divdesmit trīs, un tas darīts vienīgi tāpēc, lai remdētu despotiska valsts prezidenta slimīgo ziņkāri.

Tāda sajūta, it kā mēs būtu atgriezušies tajos barbariskajos laikos, kad romiešu imperatoriem bija tiesības izlemt, vai neaizsargātie vergi dzīvos vai mirs.

Daži vergus, daudz negudrojot, nogalināja bariem vien tikai tādēļ, lai redzētu, vai Jēzus Kristus apmetnis tos spēs glābt.

Tomēr mūsdienās nav ne imperatoru, ne vergu (pat tad, ja Lisinders ir iedomājies, ka ir Jūlijs Cēzars!). Vismaz mēs līdz šim tā domājām. Bijām pārliecināti, ka valsti vada demokrātiskās vēlēšanās līdzpilsoņu ievēlēts prezidents prezidents, kura galvenais uzdevums ir rūpīgi sekot, lai viņa pakļautībā esošie cilvēki dzīvotu labklājībā, nevis tiktu nogalināti!

Tiklīdz Flerī-Merožī cietuma direktors, sašutis par viņa pagrabos katru dienu pieaugošo līķu skaitu, izņēmuma kārtā mūsu laikraksta redakcijai bija atklājis briesmīgo patiesību, opozīcija nekavējoties pieprasīja prezidentam atņemt neaizskaramību, bet parlaments šo faktu izmeklēšanai tūdaļ izveidoja izmeklēšanas komisiju.

Lielākā daļa nopratināto ministru apgalvojuši, ka par to neko nav zinājuši, taču ir arī tādi, kas jau tagad atzīst, ka tad, ja izmeklēšanas komisijai izdosies pierādīt šīs sērijveida slepkavības, viņi tūdaļ demisionēs.

Savukārt, ministrs Merkasjē, nesagaidījis izmeklēšanas rezultātus, kopā ar sievu aizbēdzis uz Austrāliju, tādējādi izvairoties no juridiskās atbildības.

70. TIKŠANĀS AR "NOZIEDZNIEKU BANDU"

Sajūsmai sekoja sarūgtinājums. Kerboza sasniegumi mūs bija pacēluši vai spārnos, tomēr pār mums birstošo apvainojumu krusa, kam sekoja vispārēja nežēlastība, bija mūs atkal notriekusi zemē.

Flerī cietuma direktors bija panācis iecerēto. Lieta ar katru dienu kļuva aizvien vērienīgāka. Laikraksti uzbruka masveidā. Ievadraksti aicināja veikt eksperimentus ar mums pašiem. Aptaujās bija noskaidrots, ka 78 % iedzīvotāju vēlējās, lai mūs pēc iespējas ātrāk ietupina aiz restēm.

Sākās lietas izmeklēšana. Mūs visus pēc kārtas nopratināja. Man solīja mīkstināt soda mēru, ja nodošu savus sabiedrotos. Droši vien arī pārējiem piedāvāja to pašu. Es nolēmu klusēt.

Izmeklētājs nozīmēja kratīšanu, un policisti pārmeklēja manu dzīvokli, uzlaužot grīdu pa vienam dēlītim, it kā es zem tās būtu paslēpis līķus!

Dzīvokļu kooperatīva sapulcē man laipni ieteica izvākties pirms trimestra beigām. Durvju sardze paskaidroja, ka mana uzturēšanās šajā namā samazina kvadrātmetra cenu.

Baidījos iziet uz ielas. Bērni skrēja man pakaļ, saukdami: "Flerī-Merožī miesnieks, Flerī-Merožī miesnieks!" Lai cits citu atbalstītu, mēs visi, Amandīni ieskaitot, pasākām regulāri pulcēties pie Raula. Šķita, ka viņš to visu uztver diezgan bezrūpīgi. Rauls uzskatīja, ka šīs pārejošās grūtības nespēs apturēt vēstures gaitu.

Viņa miers vēl apbrīnojamāks šķita tādēļ, ka viņš bija zaudējis zinātnieka vietu Valsts Zinātnisko pētījumu centrā, un viņa Renault 20 ar nolaižamo jumtu tika uzspridzināts kādas "Izdzīvojušo cietumnieku komitejas atriebības atentātā. Uz Raula dzīvokļa durvīm ar milzīgiem sarkaniem burtiem bija uzrakstīts: "Šeit dzīvo 123 nevainīgu cilvēku slepkava."

Reiz, kad mēs atkal centāmies cits citu uzmundrināt, atceroties Kerboza lidojumu, pie durvīm piezvanīja kāds vīrietis ar cepuri, kas bija pārvilkta pār acīm. Tas bija pats prezidents Lisinders personiski, un tā bija pirmā reize, kad es viņu redzēju. Kad bijām savstarpēji iepazīstināti, viņš mums pavēstīja pēdējos jaunumus šajā lietā. Tiesa gan, neko īpaši uzmundrinošu Lisinders nepastāstīja. Apsēdies galda galā, it kā noturētu sanāksmi, viņš sāka runu:

Mani draugi, mums jābūt gataviem cīņai ar vētru. Tas, ko mēs līdz šim esam piedzīvojuši, nav nekas salīdzinājumā ar to, kas mūs vēl sagaida. Mani draugi un politiskie ienaidnieki ir apvienojušies, lai ar mani izrēķinātos. Viņiem nospļauties par dažiem uz Viņpasauli aizraidītiem cietumniekiem, taču viņi ļoti vēlētos tikt pie varas. īpaši jāuzmanās no draugiem, jo viņi pratīs ar mani tikt galā. Es nožēloju, ka esmu jūs ievilcis visā šajā juceklī, taču mēs zinājām, kādu risku uzņemamies. Žēl vienīgi, ka tas nepateicīgais Merkasjē un nejēga Flerī-Merožī cietuma direktors mūs nodevuši!

Prezidents bija nolaidis rokas. Es biju uz panikas robežas. Vienīgi Rauls, kā allaž palikdams sev uzticīgs, ne acu nepamirkšķināja pat tad, kad kāds akmens trāpīja viesistabas logā.

Viņš mums piedāvāja viskiju.

-Jūs visi kļūdāties. Vēl nekad apstākļi nav bijuši mums tik labvēlīgi, viņš paziņoja. Ja nebūtu šīs neparedzētās informācijas noplūdes, mēs vēl joprojām ķimerētos cietuma pagrabos. Taču tagad mēs darbosimies atklāti. Prezidenta kungs, visa pasaule noliec galvu jūsu drosmes un izcilo prāta spēju priekšā.

Lisinders šķita skeptiski noskaņots.

Pietiks, pietiks, es jau vairs nekas neesmu. Nav nekādas vajadzības man glaimot.

Es teicu, ko domāju, mans draugs uzstāja. Mišelam bija taisnība, kad viņš sacīja, ka par mūsu sasniegumiem pēc iespējas ātrāk vajadzētu ziņot presei. Fēlikss ir varonis. Viņš ir pelnījis slavu un atzinību.

Prezidents nesaprata, kas īsti Raulam padomā, taču es gan uzreiz visu sapratu un paziņoju viņa vietā:

Mums ir nevis jāaizstāvas, bet gan jāpāriet uzbrukumā! Visi kopā, visi apvienoti cīņā pret plānprātīgo baru!

Sākumā mēs bijām jutušies kā sazvērnieku grupa, ko kuru katru brīdi var notvert. Un tad mazpamazām mēs viens otru atklājām. Lai arī mūsu nebija daudz, toties mēs bijām drosmīgi. Mēs nebijām nekādi īpaši apdāvinātie, un tomēr mēs kopīgiem spēkiem centāmies izmainīt pasauli! Mēs nedrīkstējām padoties. Amandīne, Rauls, Fēlikss, Lisinders nekad agrāk nebiju piedzīvojis tādu kopības sajūtu.

71. GRIEĶU MITOLOĢIJA

Pamests, lai nomirtu kaujas laukā, Pamfīlijas Erasms nokļuva telpā ar četrām ejām divas veda uz debesīm, bet divas uz Zemi. Tikumīgās dvēseles pacēlās debesīs, bet ēnas nolaidās uz Zemes. Pa vienu eju noziedzīgās dvēseles nolaidās uz Zemes, bet pa otru augšup pacēlās dvēseles, ko klāja bieza putekļu kārta.

Erasms redzēja, kādu sodu saņēma ļaundari. Viņš nonāca brīnumainā vietā, kur atradās kolonna, kas veidoja pasaules asi. Dvēseļu pavadībā viņš ieradās Sētē, kur plūda Ameles upe, kuras ūdeņos gūst aizmirstību.

Atskanēja pērkona dārdi, un, par lielām šausmām apkārt stāvošajiem, Erasms no bēru ugunskura atgriezās dzīvē. Viņš pastāstīja, ka bija redzējis Mirušo zemi un no turienes atgriezies neskarts. Neviens viņam neticēja. Visi no viņa nicinājumā novērsās.

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

72. UZ PRIEKŠU!

Skandāls pieņēma neticamus apmērus. Pilnīgi visos laikrakstos rēgojās fotoattēli ar telpu, kas presē bija nodēvēta par "ieprogrammētās nāves laboratoriju". Spilgtajā zibspuldžu gaismā tā izskatījās pēc drūma moku kambara. Ļaunprātīgie žurnālisti turklāt bija iemanījušies priekšplānā novietot asiņainas lancetes un matiem aplipušas knaibles.

Pēc tam it kā tika uziets "prezidenta morgs", kas gan patiesībā bija Flerī-Merožī cietuma krematorija. Tā kā no neveiksmīgo tanatonautu līķiem tur jau sen vairs nebija ne miņas, žurnālisti izveidoja fotomontāžas ar piekrāsotiem manekeniem.

Lai izskatītos dramatiskāk un ticamāk, attēli bija miglaini, it kā tos mūsu eksperimentu laikā kāds būtu uzņēmis ar slēpto kameru. Kādam fotogrāfam pat bija izdevies nofotografēt īstu pašnāvību Flerī-Merožī cietumā. Lai arī šis cietumnieks bija pakāries labu laiku pēc tam, kad mums aizliedza eksperimentus tanatodromā, tas neko nemainīja. Viņa uztūkusī seja ar izbāzto mēli un izvalbītajām acīm tūlīt parādījās visos laikrakstos.

"Viņi pārkāpj visas robežas!" vēstīja paraksts zem fotoattēla ar šo nelaimīgo, ko mēs nekad nebijām redzējuši. Nedaudz zemāk bija redzami mūsu slepkavu — fotoattēli. Mēs iesniedzām sūdzību par apmelošanu, tomēr tas neko nedeva.

Kā žurkas, kas bēg no grimstoša kuģa, ministri demisionēja cits pēc cita. Tika izveidota pagaidu valdība, bet prezidents Lisinders tika atstādināts no Valsts prezidenta pienākumiem, līdz tiks pabeigta izmeklēšana.

Merkasjē, pats atrazdamies Austrālijā, apvainoja Lisinderu par to, ka viņš licis tam uzņemties atbildību par šo projektu, neņemot vērā viņa atteikumu, taču ne ar pušplēstu vārdiņu nepieminēja mūsu veiksmīgo eksperimentu.

Lisinders no pretsitieniem atturējās. Tikai vienu reizi viņš uzstājās kādā populārzinātniskajā raidījumā televīzijā, paziņodams, ka visi jaunatklājēji savā laikā tikuši pelti. Viņš stāstīja par fantastisko progresu, kāds sasniegts, par Viņpasaules iekarošanu un par vēl neapgūtu kontinentu.

Žurnāliste, kas viņu intervēja, kļuva krīta bāla. Viņa atgādināja, ka arī vispārējā režīma cietuma ieslodzītie ir cilvēki, nevis izmēģinājuma trusīši un ka pat prezidents pārkāpis likumus, atļaujot veikt nāvējošus eksperimentus.

Žans Lisinders šis piezīmes neņēma vērā. Noslēgumā viņš pavērsās pret kameru un vienā elpas vilcienā pavēstīja:

Cienījamie televīzijas skatītāji, cienījamie līdzpilsoņi, jā, es atzīstu, ka mēs nogalinājām zinātnes vārdā, jo vēlējāmies, lai cilvēki pārsniegtu paši savas iespējas, un mums tas izdevās! Viens no mūsu brīvprātīgajiem devās uz Viņpasauli un neskarts atgriezās no turienes atpakaļ. Viņu sauc Fēlikss Kerbozs. Viņš savā ziņā uzskatāms par pilotu un nāves ceļotāju. Mēs viņu dēvējam par tanatonautu. Kopā ar Fēliksu esam gatavi nekavējoties atsākt darbu pie eksperimenta. Ja tas būtu neveiksmīgs, esmu gatavs pakļauties jūsu spriedumam un ļoti labi zinu, ka tas būs smags. Rīt es kopā ar savu komandu jums piedāvāju veikt jaunu ceļojuma uz Viņpasauli mēģinājumu. Tajā atļauts piedalīties visām Francijas un pasaules televīzijām, un tas notiks pulksten sešpadsmitos Kongresu pilī.

73. AMAZONES INDIĀŅU MITOLOĢIJA

Senos laikos cilvēki nemira.

Reiz kādā jaukā dienā jauna meitene sastapa Vecuma dievu. Viņš apmainīja tās tvirto un maigo ādu pret savu raupjo, grumbaino ādu.

Kopš tā laika cilvēki noveco un mirst.

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

74. VISU VAI NEKO

Pulkstenis rādija sešpadsmit. Parīzes Kongresu pilī bija sapulcējies milzīgs cilvēku pūlis. Skatītāji apmainījās ar laikrakstiem un apsprieda jaunās, vainu pierādošās liecības, ko sniedza nenogurdināmais Merkasjē un bargais Flerī-Merožī cietuma priekšnieks, kuri arī vēlējās kļūt par zvaigznēm.

Divi deputāti pirmajā rindā pauda savu viedokli:

Nabaga Lisinderam ir beigas. Viņš pats vēlējās iepazīt Mirušo zemi, un tas viņam patiešām būs izdevies. Vismaz viņa politiskā nāve ir nenovēršama.

Taču viss šis inscenējums… otrs šaubīdamies noteica, gan jau šim vecajam Lapsam Kūmiņam kaut kas tomēr būs padomā.

Jums tā šķiet? Tā būs viņa gulbja dziesma. Par viņu balso tikai nulle, komats, pieci procenti. Un tas ir normāli, jo sabiedrībā noteikti ir kādi nulle, komats, pieci procenti plānprātiņu, kas tic pārdabiskajiem spēkiem un NDE.

Viņi paraustīja plecus.

Kāda apburoša rudmataina žurnāliste spožā prožektoru gaismā kameru priekšā skaidroja:

Lai uzmanītu visu notiekošo un nepieļautu nekādas blēdības, zālē atrodas astoņi zinātniskie eksperti. Daži speciālisti pauduši bažas, ka prezidents Lisinders eksperimentam izmanto divus dvīņubrāļus, nogalinot vienu no tiem, bet otru it kā augšāmceļot. Tas ir vecs un labi zināms apmuļķošanas paņēmiens. Taču tik daudzu skatienu un objektīvu klātbūtnē šādas izdarības šķiet neiespējamas. Turklāt grūti iedomāties, ka valsts galva, kas jau zaudējis savu reputāciju sabiedrības acis, kaut ko tādu varētu mēģināt!

ŠI "priekšnesuma" gaidās bija savācies milzu pūlis. Visi sarunājās un viens otram jautāja:

Vai rakstiņu Matin[8] lasījāt? Tajā kāds zinātnieks lieliski izskaidro, kāpēc nav iespējams izsprukt nāvei no nagiem. "Tiklīdz smadzenes pārtrauc darboties, tās sāk nekrotizēties. Ja nervu šūniņa ir mirusi, tā zaudē savas fizioloģiskās jeb uztveres un atmiņas spējas."

Un vai jūs ticat tām blēņām par endokrīnā šķīduma dabisko pieplūdumu, kas nāves mirklī izraisa halucinācijas?

Atskanēja smiekli.

Nesaprotu, kāpēc cilvēkam agonijā būtu jāiztērē pēdējie enerģijas uzkrājumi, lai izraisītu vīzijas! kāds iesaucās.

Abi deputāti pirmajā rindā ērtāk iegrozījās savos krēslos.

Lisinders vēlas iekļūt vēsturē ar lielo V, viens no viņiem teica. Un tur vairs nekas nav līdzams, jo viņš tajā tiešām iekļūs. Turklāt pa parādes durvīm! Kā nekā uz viņa sirdsapziņas ir simt divdesmit trīs mirušie; ne jau katru dienu var sastapt Valsts prezidentu, uz kura sirdsapziņas gulstas tāda atbildības nasta!

Paredzams varens tiesas process!

Iedegās gaismas. Uz skatuves atradās parasts zobārsta krēsls. Vēl tur varēja ieraudzīt elektrības vadu mudžekli, kas bija pieslēgti milzīgajiem ekrāniem, kuri mirguļoja gluži kā acis.

Šis notikums tika pārraidīts tiešraidē sešdesmit valstis. Republikas prezidents muļķosies tiešraidē, it kā tas būtu kāds rokenrola koncerts vai futbola mačs!

Apkārt zobārsta krēslam skatuves strādnieki novietoja astoņus krēslus, uz kuriem sēdēt astoņiem parlamentārās komisijas norīkotajiem ekspertiem četriem ārstiem, trim biologiem un pat vienam burvju māksliniekam.

Vētrainu aplausu pavadījumā viņi iznāca uz skatuves. Publika aplaudēja šiem vecajiem akadēmiķiem tā, it kā tie būtu matadori, kas visi reizē iznākuši arēnā, lai pieveiktu milzīgu, ragainu vērsi. Ekspertiem bija iestājies neliels lampu drudzis. Vēl nekad visā savas darbības laikā viņi nebija piedzīvojuši tādu atzinību. Daži pat paspieda skatītājiem rokas. Ja vien viņi varētu pūlim piesolīt prezidenta ausis un asti, viņi noteikti nespētu atturēties. Banderilju [9] vietā viņi izvilka pildspalvas un nelielās piezīmju burtnīcās ar cietu apvākojumu sāka pierakstīt dažādus novērojumus par notiekošo.

Tad operatoru un skaņu režisoru pavadībā uz skatuves uzkāpa kāds pazīstams televīzijas raidījumu vadītājs ar želeju pieglaustiem matiem. Kad bija pabeigta attēla un skaņas pārbaude, iedegās kameras sarkanā gaismiņa.

Labvakar, dāmas un kungi, paldies, ka skatāties RTV1, visiecienītāko televīzijas kanālu. Šeit, šajā Kongresu nama zālē, šodien atmosfēra ir īpaši nokaitēta. Prezidents Lisinders visu savu karjeru liek uz vienas kārts; viņš vēlas pierādīt visai pasaulei, ka iespējams aizceļot uz Viņpasauli, it kā tas būtu tikai kāds attālāks nostūris. Klātesošo emocijas sit augstu vilni. Vai ļaužu pūlis būs spiests bezspēcīgi noraudzīties vēl vienā slepkavībā? Vai ari, gluži pretēji, visnozīmīgākajā šī gadsimta eksperimentā? Spriedze pieaug…

75. GRENLANDIEŠU MITOLOĢIJA

Grenlandes iedzīvotāji uzskata, ka Paradīze atrodas Okeāna dzīlēs. Tur valda mūžīga, saules apspīdēta vasara. Tie, kas tur nokļūst, beidzot var atpūsties un baudīt savu pūliņu augļus. Tā ir karaļvalsts, kur valda pārpilnība un kur netrūkst ne suņu, ne karalieņu, ne zivju, ne lāču. Roņi tur ir jau ceptā veidā un gatavi ēšanai.

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

76. ĢIMENE

Vispirms piezvanīja mana māte:

Dēls, neej uz turieni!

Savukārt Konrāds man ieteica laisties uz Argentīnu. Visi šie cilvēki, kas man vēlēja tikai labu, izraisīja riebumu un pretēji vēlamajam vēl vairāk nostiprināja manu gribu dzīvot citādi, nekā pieņemts.

Es viņus mierināju, ka nevar būt ne runas par draugu pamešanu nelaimē. Pašreizējos notikumos man bija jāuzņemas sava daļa atbildības, un es to ļoti labi apzinājos.

Nu labi, ja tu uz turieni iesi, tad es arī, teica mana mamma. Lai kas arī notiktu, es savus dēlus vienmēr aizstāvēšu ar zobiem un nagiem!

Un viņa tā arī darīja. Viņu pamanīja RTV1 žurnālists, kas meklēja, ar ko aizpildīt pauzi pirms lielā notikuma, un mana radītāja izkratīja sirdi tiešajā ēterā, miljoniem skatītāju acu priekšā.

Redziet, Mišels vienmēr ir bijis pārāk labsirdīgs un gatavs palīdzēt visai pasaulei. Protams, arī viņam ir daži sīki trūkumi, tomēr viņš nav nekāds noziedznieks. Ja jau pat Republikas prezidents ļāvis, ka šie fanātiķi viņu ievelk savās afērās, ko tad te vēl runāt par manu dēlu? Ja mans dēls ir iejaukts šajā notikumā, tad tikai vientulības dēļ. Skaidrs, ka apnīk visu laiku dzīvot vienam! Kaut nu viņš būtu mani paklausījis un apprecējies, tad mēs te šodien nestāvētu! Manam mazulītim Mišelam vienmēr bijis par maz gribasspēka. Viņš vienmēr bijis atkarīgs no lielo brēcēju žēlastības. No tādiem kā šis Razorbaks. (Un tad nedaudz klusāk.) Ak, ziniet, man ir kāds jautājumiņš. Kā jums šķiet, vai man ļaus viņam cietumā nodot paciņas?

Žurnālists ar pieglaustajiem matiem nezināja, ko šajā sakarībā lai atbild, un pieklājīgi pateicās manai mātei.

77. BĪBELES MITOLOĢIJA

Saskaņā ar Bībeli Ādama dzīvi var sadalīt divpadsmit posmos.

Pirmajā stundā izveidojās putekļu kaudze.

Otrajā stundā putekļi pārvērtās par mālu.

Trešajā stundā izveidojās cilvēka ķermenis.

Ceturtajā stundā cilvēkam iepūta dvēseli.

Piektajā stundā cilvēks nostājās uz savām kājām.

Sestajā stundā viņš deva nosaukumus visam, kas bija visapkārt.

Septītajā stundā viņam dāvāja draudzeni Ievu. Astotajā stundā viņi divos aizgāja gulēt, bet četros piecēlās.

Devītajā stundā cilvēkam tika pavēlēts neēst augļus

no izzinās koka.

&gt;

Desmitajā stundā cilvēks izdarīja kļūdu. Vienpadsmitajā stundā viņu notiesāja. Divpadsmitajā stundā viņu padzina no Paradīzes dārza.

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

78. BŪT VAI NEBŪT

Pirmais izejot arēnā es gribēju teikt, uzkāpjot uz skatuves, es nejutos īsti savā ādā. Komisijas eksperti atteicās man paspiest roku, bet aiz muguras stāvēja no bailēm sastingusi Amandīne.

Auditorijā atskanēja svilpieni. Kāds vīrietis darba drēbēs un naģenē panāca uz priekšu. Nelietis! Tu nogalināji manu dēlu!

No visa spēka iekrampējos mikrofonā.

Nevienu mēs neesam nogalinājuši! es pilnā rīklē kliedzu. Nevienu! Visi apcietinātie, kas bija iesaistīti "Paradīzes" projektā, paši brīvprātīgi piedalījās eksperimentā. Viņi zināja, ar ko riskē, un katrreiz nospieda pacelšanās starta slēdzi paši.

Pacelšanās? Nāves! Kurš gan labprātīgi gribēs mirt? Vai šeit neatradīsies kāds brīvprātīgais? kāds sauca.

Nāvi slepkavām baltajos uzsvārčos! Nāvi slepkavām baltajos uzsvārčos! satrakojušies skatītāji skandēja.

Svilpieni kļuva divreiz skaļāki, kad mikrofonam tuvojās prezidents Lisinders. Klātesošie viņu apmētāja ar tomātiem. Policistu kordonam, kas bija izvietojies skatuves priekšā, pievienojās papildspēki.

Prezidents ar roku žestiem centās nomierināt publiku. Viņš bija pieradis piedalīties politiskajos mītiņos, tādēļ prata gūt virsroku pār satracinātajiem klātesošajiem.

Dāmas un kungi, mani draugi, viņš teica, nomierinieties! Eksperiments, kuru mēģināsim veikt jūsu klātbūtnē, jau agrāk ir noritējis veiksmīgi, taču bez oficiālo ekspertu piedalīšanās, kas to varētu apliecināt. Tagad es sevi nododu visas nācijas un pat visas planētas spriedumam. Ja cilvēks, ko mēs jūsu klātbūtnē nosūtīsim uz Viņpasauli, no turienes neatgriezīsies, apņemos atbildēt par savām kļūdām attiecīgajās tiesu instancēs.

Atskanēja vēl daži apvainojumi, taču drīz iestājās nomācošs klusums. Tad parādījās Fēlikss Kerbozs. Visi prožektori uzreiz tika pavērsti pret viņu un viņa jauno tanatonauta uniformu nevainojamo smokingu. Viņa bandītiskā izskata galva krasi kontrastēja ar dendija apģērbu. Fēlikss ieradās divu žandarmu pavadībā. Pēc viņa izmocītās sejas izteiksmes es nopratu, ka kaut kas atgadījies.

Televīzijas raidījumu vadītājs steidza komentēt:

Un, lūk, arī Fēlikss Kerbozs, vienīgais cilvēks, kurš paveicis neiespējamo turp un atpakaļ lidojumu starp dzīvo un mirušo pasauli. Viņš vēlreiz mēģinās veikt šo varoņdarbu visas pasaules televīzijas kameru priekšā, bet Francijā to ekskluzīvi pārraidīs vispopulārākais televīzijas kanāls RTV1.

Mūsu komanda apmainījās satrauktiem acu skatieniem. Mēs visi pazinām Fēliksu pietiekami labi, lai

uztvertu to, ka viņš ir satraucies. Vai varbūt vinu tā mulsināja pūlis?

Prezidents viņam spēcīgi uzsita pa plecu.

Vai viss kārtībā, Fēliks?

Neglītā grimasē sašķobītā Fēliksa seja izskatījās vēl kroplīgāka nekā parasti. Tie televīzijas skatītāji, kas nebija raidījumu skatījušies no paša sākuma, prātoja, vai viņi nejauši nav ieslēguši kādu šausmu filmu.

Varēja būt arī labāk, mūsu tanatonauts nomurmināja.

Lampu drudzis?

Tak nē jau. Man ir ieaudzis kājas īkšķa nags, tīrās mocības, sasodīts. Naktī nevarēju ne acu aizvērt.

Lisinders salēcās.

Ieaudzis nags? Ko tad jūs agrāk neteicāt? Lisinders grasījās viņu nostrostēt, bet šis nudien nebija īstais brīdis.

Es jau aspirīnu iedzēru, bet sāp tik un tā. Stulbums!

Jau sāku apsvērt, ka derētu eksperimentu pārcelt uz citu laiku. Ja Fēlikss nejutīsies labi, tad viņš drīzāk padosies gaismas vilinājumam nekā atgriezīsies savā sāpošajā ķermenī.

Prezidents viņam lūdza:

Jūs taču atgriezīsieties dzīvē, Fēliks? Apsoliet man to! Es jau esmu parakstījis pavēli par jūsu amnestiju. Ja jums tas izdosies, jūs būsiet brīvs, pavisam brīvs. Saprotiet, Fēliks? Jūs turpmāk būsiet cienījams pilsonis!

Nešķita, ka tas Fēliksu būtu pārliecinājis.

Skatītāji nevarēja izšķirties starp jauniem apvainojumiem un aplausiem, tādēļ pagaidām klusēja. Raidījuma vadītājs skatītājiem paskaidroja, ka prezidents uzmundrinot savu mācekli tā, kā to dara treneris pirms boksa mača.

Tikmēr mēs ar drūmām sejām sagatavojām visu nepieciešamo.

Tagad Lisinders purināja Fēliksu aiz pleciem.

Jūs taču būsiet brīvs! Jūs sauks par Kerboza kungu, un jūs būsiet bagāts un slavens! Jūs brauksiet mašīnā ar nolaistu jumtu, un ļaudis jums aplaudēs un apbērs ar konfeti kā Nīlu Ārmstrongu pēc tam, kad viņš bija pastaigājies pa Mēnesi!

Tas man patiktu gan, ja ne šis sasodītais nags.

Dieva dēļ! Pēc visām tām toksiskajām vielām, ko jūs esat rijis, kuņģa čūlas, jūsu slimās un sacaurumotās ādas kaut kāds sāpošs kājas īkšķis taču nevar jūs piespiest atteikties no sapņiem par labāku dzīvi!

Bet tas ir tik augstu gaisā, cilvēks tur jūtas tik viegls un bezrūpīgs!

Lisinders sāka zaudēt pacietību.

Bet, Fēliks, dzīve taču nav nekāda svētdienas pastaiga!

Es jau pats arī prātoju, kas šajā dzīvē ir tik labs, bet neko tādu nevaru atcerēties!

Nauda, sievietes, smaržas, saulrieti jūrā, mašīnas, pilis, Lisinders ņēmās uzskaitīt.

Tad viņš izmantoja politisku gājienu un, iejuties Fēliksa ādā, piebilda:

-Taču, ja jums labāk patīk alkohols, narkotikas, vardarbība, ātrums… tad tik uz priekšu, Fēliks! Jūs mums esat vajadzīgs. Un jums taču tagad ir tādi draugi prezidents, slaveni zinātnieki un visapburošākā medicīnas māsa! Tik daudz cilvēku taču par to var tikai sapņot! Un mēs ceram uz jums.

Fēlikss nolaida acis un nosarka kā bērns, kas pastrādājis kādas blēņas.

To visu es jau zinu. Tomēr arī viņi tur, augšā, vēl man tikai labu. Man jau tā šajā dzīvē nav diez kā veicies, un tagad vēl šis ieaugušais nags un šie naidīgie cilvēki… Šī pasaule man sniegusi maz prieka. Bet, ja tā labi padomā, tad vispār nemaz.

Lisinders apstulbis blenza uz šo trulo milzi.

Maz prieka, Fēliks? Vai gribat teikt, ka… Nekad… Jūs nekad neesat…

Mūsu leduscilvēks tagad kļuva karmīnsarkans.

Nūja. Neviens mani nekad nav mīlējis, izņemot manu māti, un viņa jau ir tur, augšā.

Pūlis kļuva nepacietīgs.

Nāvi mērkaķim! kāds jokdaris iesaucās.

Raidījuma vadītājs mēģināja iejaukties:

Fēlikss Kerbozs, metru un deviņdesmit piecus centimetrus garš, sver simts kilogramus. Šie parametri viņa vecuma cilvēkam šķiet samērā labi. Presē rakstīts, ka svars un augums neietekmē to, kā norit ceļojums no dzīves uz nāvi, tomēr vēlams, lai cilvēks būtu labā fiziskā formā.

Amandīne Fēliksa un prezidenta sarunā nebija palaidusi garām nevienu vārdu.

Vai jūs esat nevainīgs? Tā ir patiesība?

Fēlikss kļuva sarkans kā vēzis, j

Blondā medicīnas māsa nedaudz saminstinājās un, mirkli prātojusi, kaut ko iečukstēja savam pacientam ausī.

Vienā mirklī Fēliksa seja atmirdzēja kā varavīksne. Lūpas savilkās ķēmīgā smaidā. Viens otram līdzās stāvēdami, viņi atgādināja Kvazimodo un Esmeraldu. Kvazimodo gatavojās doties uz nāvessoda izpildes vietu…

Fēlikss nespēja no Amandīnes novērst ne acu. Tad viņš atguvās.

—Labs ir, varam sākt. Tas draņķa nags uz kādu brīdi ir mitējies sāpēt.

Lisinders ierosināja manam "raķešnesējam" pievienot pretsāpju līdzekli, lai Fēlikss nejustu sāpošo īkšķi, taču es atteicos. Šis nebija īstais brīdis eksperimentēt ar jauniem zāļu sastāviem. Astoņsimts miligramu tiopentāla bija mana ierastā deva, un nekādus jaunus medikamentus bez jau ierastajiem es netaisījos pievienot.

Prezidents Lisinders atpogāja Kerboza smokinga apkakles tauriņu. Viņš tam atrotīja piedurkni un pievienoja elektrodus. Varētu derēt, ka prezidents ar to ir nodarbojies visu savu dzīvi.

—Lisinder, vācies! Tu esi slepkava!

Es devos viņam palīgā. Galu galā mēs taču tagad bijām vienā galerā.

Amandīne cītīgi strādāja.

Visi jociņi viņai šķita kā šķēpa dūrieni. Tomēr medicīnas māsiņa darīja visu, kas bija viņas spēkos. Viņa noregulēja elektrokardiogrammu, elektroencefalogrammu un tad man vārgi uzsmaidīja, kaut arī pār mums joprojām bira apvainojumi.

—Slepkavas! Slepkavas!

Visa zāle uztvēra šos vārdus un skandēja tos vienā balsī.

Fēlikss Kerbozs elpoja aizvien lēnāk, kā Rauls viņam bija mācījis. Viņš ievilka gaisu caur degunu un izpūta caur muti. Šī elpošanas metode, šķiet, bija izgudrota, lai sievietēm palīdzētu remdēt dzemdību sāpes.

Gatavs! paziņoja prezidents Lisinders, kas bija piestiprinājis pēdējo elektrodu tanatonauta spalvainajām krūtīm.

Gatavs! teica Rauls, nostiprinājis pulsa mērītājus.

Gatavs! teicu es.

Gatava! piebalsoja Amandīne.

Komisijā esošie zinātnieki pienāca tuvāk, lai varētu rūpīgāk aplūkot uzstādīto aparatūru. Viņi pārbaudīja, vai elektrodi atbilst esošajām normām, un izmērīja Fēliksa pulsu. Iluzionists ar kāju uzsita pa skatuvi, meklējot lūku vai kādu citu viltīgu ierīci. Viņš ar adatu iebakstīja krēsla polsterējumā, un tas ieintriģēja skatītājus, kuri cerēja, ka varbūt viņš zobārsta krēslā atklās kādu slepenu eju. Kad iluzionists bija pabeidzis apskati, viņš informēja pārējos, un tie rūpīgi pierakstīja visu iespējamo informāciju. Tad viņi apmierināti atkal apsēdās un mēs devām zīmi, ka varam sākt. Klusums.

Milzīgajā Kongresu pils zālē iestājās tāds klusums, ka varēja dzirdēt dvēseles lidināmies.

Ķeramies klāt! norūca Rauls, kuru naidīgais pūlis bija acīm redzami nokaitinājis.

Nu tad palieciet sveiki, draugi! teica Fēlikss, vicinādams savus tuklos pirkstus.

Amandīne glāstīja viņa retos matus un tieši tajā mirklī, kad Fēlikss grasījās aizvērt acis, noskūpstīja viņu uz lūpu kaktiņa.

Atgriezies atpakaļ! viņa murmināja.

Fēlikss skaitot pasmaidīja:

Seši… pieci… četri… trīs… divi… viens… Starts!

Un, steidzīgi nospiedis slēdzi, viņš izlidoja ārpus šīs dzīves.

79. VĒSTURES MĀCĪBU GRĀMATA

Divdesmitā gadsimta beigās vārdnīcas un enciklopēdijas deva vairākas nāves definīcijas.

NĀVE dzīves beigas.

Sadzīves definīcija. Par kādu saka, ka viņš ir miris tad, ja viņa sirds vairs nepukst un viņš vairs neelpo.

Amerikāņu definīcija, kas tika pieņemta 1981. gadā. Cilvēks tiek pasludināts par mirušu, kad neatgriezeniski izbeigusies viņa smadzeņu darbība.

Medicīniskā definīcija. Neatgriezeniska sirds kontrakciju apstāšanās. Mākslīgā elpināšana, ko uztur ar mākslīgās plaušas palīdzību. Pilnīgs refleksu zudums. Jebkādu elektroencefalogrāfijas signālu izzušana. Smadzeņu uzbūves neatgriezenisks sabrukums.

Formalitātes, kas jākārto nāves gadījumā. Par nāves gadījumu jāpaziņo tuvākajā mērijā. Iecirkņa ārsts apskata mirušo un izraksta miršanas apliecību, ko viņš izsniedz aizgājēja ģimenei vai apbedīšanas biroja darbiniekam. Šī apliecība kopā ar mirušā ģimenes grāmatu tiek iesniegta mērijas civilstāvokļa aktu reģistrācijas nodaļā, kas pretim izdodz apglabāšanas un zārka aizvēršanas atļauju. Vardarbīgas un aizdomīgas nāves gadījumos kriminālmeklēšanas ārsts par to paziņo Republikas prokuroram, kas var pieprasīt veikt autopsiju. Ģimenei nav publiski jāpaziņo par nāves cēloņiem. Pirms bērēm obligāti jānogaida vismaz divdesmit četras stundas.

Kapa vietas cenas atkarīgas no tā, cik kapsēta veca, cik tā ir populāra, kā arī no zemes gabala cenas. Saprotams, ka kvadrātmetrs zemes ir dārgāks pilsētās nekā laukos.

Parasts gaišā koka zārks maksā trīstūkstoš franku. Papildu maksa par melnkoku vai sarkankoku un iekšējo apdari.

Tūkstoš astoņsimt franku par apbedīšanas biroja pakalpojumiem. Papildu maksa atkarībā no apbedīšanas biroja darbinieku skaita.

Trīstūkstoš franku par katafalka īri.

Četri tūkstoši astoņsimt franku par bēru piederumiem, ziediem un dekoriem.

Septiņsimt franku par marmora plāksni.

Tūkstoš franku gadā par kapa vietas kopšanu un uzpošanu.

Divsimt franku par bēru sludinājumu. Plus pasta izdevumi.

Tūkstoš franku PVN.

Tūkstoš trīssimt franku municipālais nodoklis.

Divsimt franku par dievkalpojumu (papildu izdevumi atbilstoši konfesijai un pakalpojumiem mesa, koris utt.).

Kopējā minimālā summa ir septiņpadsmit tūkstoš franku, neskaitot kapa vietas izmaksas.

Vēstures grāmata. Pamatkursa. 2. mācību gads

80. GAIDĪŠANA

Jau desmit minūtes elektrokardiogrammā bija redzama tikai taisna līnija un nekādi tinkšķi nebija dzirdami!

Palikdams uzticīgs saviem ieradumiem, Rauls Razorbaks novērojumu žurnālā pierakstīja visus rādītājus laiku, temperatūru, sirdsdarbību, smadzeņu darbību, personiskos novērojumus utt.

Rauls nobažījies atgriezās pie mums.

Nu? es riskēju pavaicāt.

Viņš paraustīja plecus.

Pūlis bija apklusis un vēroja prožektoru apgaismoto cilvēku. Riņķodami ap zobārsta krēslu kā mušas ap mēslu čupu, pildspalvām skaļi skrapstot uz rūtainā piezīmju papīra, eksperti veica pierakstus. Nemitīgi uzradās kāds jauns mērījums, ko pārbaudīt. Galvenokārt gan viņi to darīja tādēļ, lai izlocītu kājas, tomēr viņu izstieptās sejas neko labu nevēstīja.

Iluzionists izrādījās izcils aktieris viņa sejā nomainījās simtiem bažīgu grimašu.

RTV1 raidījumu vadītājs vairs nevarēja izdomāt, kā lai aizpilda brīvo laiku. Viņš nolasīja laika ziņas, kas bija ļoti piemērotas šāda veida eksperimentam, un iepazīstināja ar Kongresu pils vēsturi, kas zem sava jumta bija pieredzējusi dažādu aizraujošu pasākumu norisi.

Rokas salikusi un madonnai līdzīgu izteiksmi sejā Amandīne klusībā skaitīja lūgsnas. Un es arī.

8. SKANDINĀVU MITOLOĢIJA

Odina dēls Baldrs bija labais skandināvu dievs, kurš bija izdaudzināts savas līdzcietības un skaistuma dēļ. Reiz kādā naktī viņš nosapņoja savu nāvi.

Dievus tas loti uztrauca, un vina māte, daiļā dieviete Friga, itin visiem piekodināja viņas dēlam nenodarīt neko ļaunu. Vina lūdza zemi, dzelzi, akmeņus, kokus, slimības, putnus, zivis, čūskas un visus zvērus viņai to apzvērēt.

Kad dievi uzzināja, ka Baldrs kļuvis neievainojams, viņi izklaidējās, sviežot tam ar dažādām bīstamām lietām, tas tomēr nespēja viņam neko nodarīt.

Tomēr gadījās, ka ļaunais dievs Lokijs, kas apskauda Baldra spējas, ieradās pie Frigas, pārģērbies par sievieti, lai no viņas izvilinātu dēla neaizskaramības noslēpumu. Un Lokijs uzzināja, ka dievietei zvērestu nebija devis kāds sīks augs āmulis, jo viņai bija šķitis, ka tas ir pārāk sīks un trausls, lai varētu viņas dēlam kaut ko nodarīt.

Tad Lokijs pārliecināja aklo dievu Hēdu, lai viņš iemiesojas šajā augā un nogalina Baldru. Lokija uzraudzībā Hēds nāvīgi ievainoja Baldru, pārvēršot augu par šķēpu. Tad nu Lokijs visiem pavēstīja, ka neviens nav paglābts no nāves pat tad, ja saņēmis dievu svētību.

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

82. KONGRESU PILĪ

Civildrēbēs tērpušies policisti, kas atradās zālē, kā to bija ierosinājis šo lietu izmeklējošais tiesnesis, pamazām tuvojās skatuvei. Viņi negribēja ļaut mums aizbēgt, gadījumā ja mūsu priekšnesums būtu izgāzies.

Bija pagājušas jau piecas minūtes, kopš mēs neveiksmīgi centāmies veikt Fēliksam sirds masāžu un elektrošoku.

Klusējošais pūlis lēnām sāka atdzīvoties.

Zinātniskie eksperti pēc katra jauna elektrošoka lādiņa izvilināja sājus smaidiņus un piegāja Fēliksam klāt, lai paši pataustītu pulsu. Un šķita ļoti apmierināti, jo nekāda pulsa nebija.

Novilku balto uzsvārci un apakškreklā, sviedriem noplūdis, turpināju veikt sirds masāžu. Mēs visi korī saucām "viens, divi, trīs", un es ar abām rokām uzspiedu sirds rajonā, bet Rauls ar rokas sūkni iepūta gaisu Fēliksam nāsīs, lai atjaunotu elpošanu.

Policisti tuvojās.

Viens, divi, trīs! Notici sev, notici sev, mans draugs atkārtoja.

Un viņam bija taisnība. Ticību sev vajadzēja saglabāt. Roku var neskartu turēt pat virs uguns, ja vien tam notic. Rauls pats man bija to pierādījis.

Ar katru mazāko mūsu kustību policisti virzījās aizvien tuvāk. Un, jo lielāks pesimisms mūs pārņēma, jo tuvāk viņi virzījās. Šķita, ka viņi to nemaz nemana. Pirms nāves vērsis mēdz ievainot matadorus.

Kā viegla fona murdoņa bija dzirdamas skatītāju čalas. Varēja pat saklausīt aizturētus smiekliņus.

Vēl mirklis, un pūlis jau auros.

Tagad policisti mums aiz muguras izveidoja ķēdīti, lai mēs nevarētu aizbēgt aizkulisēs.

Ja ar gribasspēku iespējams pārbīdīt kalnus, kāpēc gan ar tā palīdzību nevarēja notikt tāds niecīgs brīnums un šajā resnajā, asinīm un iekšējiem orgāniem piepildītajā ādas maisā atgriezties dzīvība?

Ja vien šajā gaļas gabalā ir kaut viena dzīva šūniņa, tai jāatsaucas uz manu aicinājumu! — Rauls sacīja. Ahoi! Ahoi! Mēs esam te! Mēs tevi gaidām! Viens, divi, trīs, viens, divi, trīs.

Un viņš uzspieda uz Fēliksa krūškurvja.

Dieva dēļ, mosties, Fēliks! Nemuļķojies! — tagad arī es saucu.

Kāds policists uzkāpa uz skatuves. Mēs droši vien izskatījāmies pēc ķertajiem, kas apdraud apkārtējos, ja šādi ņirgājāmies par līķi, turklāt tūkstošiem televīzijas skatītāju vērojot šo mūsu "varoņdarbu".

Viens, divi, trīs! Dieva dēļ, Fēliks, mosties! Kāds policists izvilka roku dzelžus.

Viens, divi, trīs! Fēliks, visu svēto vārdā, neiegāz mūs!

Kā īstiem lietpratējiem klājas, astoņi eksperti tuvojās, lai konstatētu nāves iestāšanos. Kā mušas uz samītu augli. Kāds policists mani satvēra aiz rokas delma. Dzirdēju,

kā noklikšk roku dzelži un kādu balsi, kas teica: "Likuma &gt;

vārdā jūs tiekat aizturēts par slepkavību noindējot!"

Arī Raulam un Amandīnei jau bija uzlikti roku dzelži. Neviens pagaidām neuzdrošinājās pieskarties Lisinderam, kuru apvija Francijas Republikas prezidenta statusa neaizskaramības oreols.

Nāvessodu! Nāvessodu tanatonautiem! — zāle auroja ārprātīgi līksma, redzot savu prezidentu iekūlušos šādā ķezā. )

Nekas cilvēkus nespēj iepriecināt tā, kā redzēt savus valdniekus līdz ausīm dubļos.

Nāvessodu tanatonautiem!

Mans brālis pirmajā rindā skandināja: "Es taču tev jau teicu." Mana māte viena pati centās nomierināt zāli. Viņa sāka ar blakus sēdošajiem, bet pēc tam devās uz priekšu pa skatītāju rindām.

Mans dēls nav vainīgs, izbeidziet, jūs kļūdāties, mans dēls nav vainīgs, viņu apmuļķoja!

Viņa jau iepriekš bija visu paredzējusi. Tiesas procesa laikā vina izvilktu manas vecās burtnīcas ar labām atzīmēm vēl no bērnības laikiem, lai pierādītu, ka esmu bijis paipuisītis.

Policisti mūs satvēra aiz rokas, lai vestu cauri zālei ar satrakotajiem skatītājiem. Cilvēki jau mums tuvojās, lai izkliegtu apvainojumus un spļautu virsū. Cik šausmīga sajūta būt saslēgtam roku dzelžos, kamēr cilvēki par jums ņirgājas! Kāds man meta ar sapuvušu olu un trāpīja tieši pa pieri. Amandīnei trāpīja ar tomātu. Arī Raulam iemeta ar olu, tikai vēl sapuvušāku un smirdīgāku nekā manējā.

Prezidents Lisinders sēdēja, aiz bēdām sabrucis. Viņš nedomāja par to, ka vajadzētu palīdzēt mums vai Fēliksam, viņš domāja tikai par to, ka bija kļūdījies, atrodoties ilūziju varā, un jau visu nožēloja. Lisinders tā bija vēlējies kļūt slavens, bet tagad ar viņu ir cauri. Viņam neizdosies pasniegt savu uzvaru pār Elisiju [10] kā Cēzara dāvanu. Pēdējais nāves — bastions bija izrādījies neieņemams.

RTV1 žurnālists padeva zīmi operatoram pavairot Fēliksa sastingušās sejas tuvplānu skaitu. Pāris centimetru no viņa sejas tika novietota lampa un nofilmēta ikkatra viņa ādas nekustīgā pora un ikkatrs vissīkākais matiņš, kas bija apdedzis pārāk spēcīgajā gaismā.

Ardievu, Fēliks!

Policisti mani parāva aiz roku dzelžiem.

Un tad notika kaut kas negaidīts.

Varēja dzirdēt īsu kliedzienu: "Au!"

Visi sastinguši aizturēja elpu. Es pazinu šo balsi. Šī balss, šī balss…

Apgaismotājs bija paklupis un apgāzis elektrisko lampu, kas krītot bija trāpījusi Fēliksam tieši acī.

Raidījuma vadītājs jau sāka aizgūtnēm runāt.

— Tas ir neticami, dāmas un kungi, vienkārši neticami, neiedomājami un vienreizīgi! Cilvēks, kuru no šī brīža varam saukt par "pirmo cilvēku, kas oficiāli nokļuvis

Aizsaulē un no turienes atgriezies", ir… dzīvs. Fēlikss Kerbozs ir dzīvs!

Eksperti deva apstulbušajiem policistiem rīkojumu, un viņi mums veikli noņēma roku dzelžus. Skatītāji zālē bija mēmi aiz brīnumiem. Tagad varēja dzirdēt tikai nenogurdināmo televīzijas raidījuma vadītāju, kas bez mitas bārstīja savus komentārus, pārlaimīgs, ka beidzot viņa TV šovā noticis kaut kas neparasts. Viņš zināja, ka uz spēles likta viņa karjera, un viņam nebija nekādas vēlēšanās palaist garām tādu retu izdevību. Arī viņš tagad cerēja, ka viņa vārds parādīsies vēstures grāmatās vai sliktākajā gadījumā vismaz žurnālistikas vēstures grāmatās.

— Var teikt, ka emocijas sit augstu vilni. Kad atskanēja elektroencefalogrāfa tinkšķi, pirmajā brīdī neviens tam nespēja noticēt, bet pēc tam zālē atskanēja kliedzieni. Dāmas un kungi, tie bija šausmu kliedzieni, jo mēs visi apzinājāmies, ka tas bija mirušais, kas atgriezās starp dzīvajiem. RTV1, vispopulārākais televīzijas kanāls, jums palēnināti parādīs, kā sakustējās Fēliksa Kerboza plakstiņi. Plakstiņu kustība, kas sekoja ilgu laiku pēc tam, kad bija apstājusies viņa sirds. Un jāatzīst, ka šī plakstiņu kustība notika, pateicoties mums, pateicoties… RTV1 televīzijas kanālam, kas spēj atmodināt pat mirušos. Tūdaļ, uzreiz pēc reklāmas pauzes, es mēģināšu sniegt ekskluzīvu interviju ar Fēliksu. Vēlamies jums atgādināt, ka šo tiešraidi sponsorēja apavu krēms "Melnais drakons". Vienīgi apavu krēms "Melnais drakons" jums sniegs dzīvesprieku.

Lisinderam, Amandīnei, Raulam un man smiekli mijās ar asarām. Mēs skrējām atpakaļ uz skatuves. The show mustgo on. Ārsti un zinātnieki no ekspertu komisijas apstulbuši atkāpās atpakaļ un šūpoja galvu, it kā viņi nespētu ticēt paši savām acīm, ausīm un taustei.

Viņi turpināja iztaustīt Fēliksu un pārbaudīt mērierīces. Kāds zinātnieks pat paskatījās zem krēsla. Ja nu gadījumā tomēr līķis apmainīts pret viņa dvīņubrāli.

Es izmērīju Fēliksa pulsu, izklausīju sirdi, pārbaudīju acu zīlītes un zobus.

Tomēr visa pasaule jau zināja, redzēja un bija spiesta atzīt neapgāžamo patiesību. Mums tas bija izdevies. Rauls, Fēlikss, Amandīne, Lisinders un es pret plānprātiņu baru. &gt;

Fēlikss ar pūlēm izspieda:

—  Sasodītais lidojums, sasodīts, tā vēl nekad nebiju juties. Nu… vai tagad es to savu amnestiju dabūšu?

Amandīne viņam piesteidzās klāt un kaut ko iečukstēja ausī. Fēliksa acis uzreiz iemirdzējās.

Viņš pieliecās pie RTV1 žurnālista sniegtā mikrofona un skaidri izrunāja:

—      Tas ir nenozīmīgs solis manai dvēselei, bet milzīgs cilvēcei.

Spriedze zālē tajā pašā mirklī bija izkliedēta. Kājās stāvot, visi sveica varoni. Labam sauklim ir nenovērtējama nozīme. Atskanēja aplausu vētra un apsveikuma saucieni.

— Cienījamie RTV1 skatītāji, šis ir vēsturisks mirklis, un mūsu nacionālais tanatonauts tikko pateica vēsturiskus vārdus. Nenozīmīgs solis manai dvēselei, bet milzīgs cilvēcei. Vēsturei tiek mests varens izaicinājums. Sis cilvēks veicis Near Death eksperimentu tiešraidē mūsu visu acu priekšā. Kas tad īsti ceļoja? Neatrazdams citus vārdus, Fēlikss to nosauca par savu "dvēseli". Tas ir ļoti poētisks jēdziens. Tagad tikai tam jāatrod zinātnisks izskaidrojums. Ar lielu…

Mēs cieši apkampām Fēliksu Kerbozu.

Viss štokos? Un… ar manu amnestiju viss ir OK?

Uzskati, ka tu to jau esi saņēmis. Tu to jau esi saņēmis, tagad tu esi brīvs! paziņoja prezidents Lisinders.

Sen bija laiks. Sasodīts, grūti gan mūsdienās kļūt par buržuju!

Amandīne no viņa neatkāpās ne soli.

Tu esi atgriezies! Tu esi atgriezies! Dzīvs!

Nu… kā redzat, esmu atgriezies gan. Esmu atpakaļ, džekiņi. Šoreiz es visu kārtīgi apskatīju. Ja gribat, varu jums uzzīmēt zīmējumu, lai jūs paši redzētu, kā tur izskatās. Johaidī, tas ir neticami, kad es jums saku!

Rauls Razorbaks satraukts mums tuvojās.

Karte! Mēs uzzīmēsim Nāves kontinenta karti, un ikreiz, kad būsim pavirzījušies uz priekšu, mēs kartē atzīmēsim jaunas vietas.

Skatītāji zālē gavilēja.

RTV1 diktors mums nelika mieru:

Ei! Kerboza kungs, esmu no RTV1. Televīzijas skatītāji vēlas uzzināt, kā tad tur, augšā, īsti izskatās. Kerboza kungs, jūs esat mūsdienu varonis! Kerboza kungs!

Fēlikss apstājās, mirkli prātoja, ko lai saka, un tad iesāka:

Nu… es jums teikšu nāve, vellos, tas ir kaut kas neticams, ne uz to pusi, kā mēs domājām, krāsaina, pilna ar… tik daudz ko! Pat nezinu, ko vēl lai saka, trūkst vārdu.

RTV1 žurnālists mums mina uz papēžiem. Viņam bija jāaizpilda minūtes līdz apavu krēma reklāmai, un laiks vēl nebija beidzies. Viņš bija gatavs izdiedelēt kaut visniecīgāko komentāru.

Rauls man iedunkāja pa sāniem.

Uz priekšu, Mišel, saki runu!

Nepaguvu ne atjēgties, kad jau stāvēju uz paaugstinājuma.

Dāmas un kungi! Esam saņēmuši vislabāko atalgojumu, kāds vien iespējams. Mums ir izdevies piedzīvot, kā tanatonauts tiek nosūtīts nāvē un atgriežas atpakaļ.

Tagad bija iestājies pilnīgs klusums. Kāds žurnālists man uzdeva jautājumu:

Pensona kungs, jūs esat viens no šīsdienas uzvaras vaininiekiem. Kādi ir jūsu turpmākie plāni?

Pavirzījos vēl tuvāk mikrofonam.

Šī diena mums patiešām ir liela diena.

Visi manī vērīgi klausījās.

Mēs esam uzveikuši nāvi. No šīs dienas viss ir citādi. Mums nāksies pilnībā mainīt savus uzskatus. Mēs esam nokļuvuši vēl neatklātā pasaulē. Turpmāk vienmēr pastāvēs laiks, kas bijis līdz šai dienai, un laiks pēc tam. Pat es pats tam nespēju noticēt. Mums tomēr izdevies pierādīt, ka…

Šajā mirklī man galvā atkal pazibēja muļķīgais jautājums: "Kas gan man te meklējams?"

Mums izdevies pierādīt, ka…

Un pēkšņi es sapratu, ka atrodos šeit un tagad, jo esmu paveicis kaut ko vēsturē paliekošu. Un, kolīdz šī doma man iešāvās prātā, es no tās vairs nespēju atbrīvoties.

Ļaužu pūlis turpināja manī klausīties, bet televīzijas kameras rādīja manu tuvplānu. Miljoniem cilvēku mani skatījās tiešraidē, bet es stāvēju vaļēju muti un klusēju.

Dakter Penson?

Nespēja vairs izdabūt ne zilbi pār lūpām.

Žurnālists, juzdamies ļoti neveikli, mēģināja kaut kā izkulties no šis neparedzētās situācijas.

Khm… Un jūs, prezidenta kungs… jums taču arī izdevās pierādīt savu labo gribu, vai jūs tādēļ domājat pirms parlamentārajām vēlēšanām mainīt savu politisko līniju?

Prezidents Lisinders viņam nepiegrieza vērību.

Ejam, draugi, nav ko krāmēties ar šo plebeju. Ja reiz esam no šīm nepatikšanām izkļuvuši, turpināsim savu darbu. Sāksim zīmēt Nāves kontinenta plānu.

-Kur?

Flerī-Merožī tanatodromā. Tā ir vienīgā vieta, kur mūs liks mierā.

Mūsu komanda kļuva aizvien saliedētāka.

83. PERSIEŠU MITOLOĢIJA

"Zivs jautā pīlei uz pannas:

"Vai tici, ka reiz ūdens upē būs daudz?"

Bet pīle tai atbild: "Kad mēs būsim cepti,

Kāda gan tad vairs starpība,

Vai pasaule būs jūra vai tikai māņi?"

No Zemes līdz pat Saturnam

Ar visu esmu tikusi galā,

Esmu paglābusies no lamatām un slēpņiem,

Esmu izkļuvuši no visām cilpām, izņemot nāvi."

Omara Haijāma (1050-1123) rubaji

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

84. KARTE

Sajūsmas saucieni satricināja cietuma sienas. Ieslodzītie tiešraidē RTV1 jau bija noskatījušies Fēliksa "ceļojumu". Mūsu tanatonauts māja sveicienus uz visām pusēm un piemiedza ar aci, it kā teiktu: "Es taču to jau zināju, es taču jums jau teicu."

Par tanatodromu pārveidotajā palātā Rauls paņēma cieta papīra loksni un flomāsterus. Mēs sastājāmies viņam apkārt aplī, bet Fēlikss centās precīzi aprakstīt Aizsaulē redzēto.

Bija ļoti aizkustinoši vērot, kā šis raupjais milzis meklēja vārdus, lai atrastu piemērotu izteicienu, jo ļoti centās, lai mums izdabātu bijām taču viņa pirmie draugi!

Viņš prātodams pakasīja pieri, tad muguru un visbeidzot paduses.

Mūsu kartogrāfs sāka zaudēt pacietību.

Nu, kā tad tur bija?

Nu, sākumā tur bija tāda kā piltuve, bet tai ap malām tāds kā kronis no kokvilnas plūksnām līdzīgām putām, nu, kaut kas tamlīdzīgs.

Rauls sāka zīmēt:

Nē, teica Fēlikss, platāka, nu, tā piltuve.

Viņš aizvēra acis, lai labāk spētu iztēloties brīnumaino

ainu.

Kā neona riepa, no kuras birst tādas kā mežģīnes. Nu, kaut kas šķidrs… Kā lai labāk pasaka? Lieli, zilgani zvaigžņu putekļu viļņi un gaismas šļakatas. Tāda sajūta, it kā tu karātos gaisā virs atklāta okeāna plašumiem, okeāna, kurš griežas, veidojot gaismas un dzirksteļu vainagu.

Pitekantrops bija pārvērties dzejniekā, un tas aizkustināja Amandīni.

Rauls nodzēsa uzzīmēto un sāka skicēt kaut ko līdzīgu mazliet izplūkātam salātam.

Nu jau izskatās labāk, apliecināja Fēlikss. Saprotiet? Cilvēks peld tādā kā uguns želejā, un tomēr ir tāda patīkama jūras svaiguma sajūta.

Un kādā krāsā tas viss bija?

Nu, zilgani bālā… Tikai luminiscējošā un griezās kā karuselis. Un ievilka sevī daudzus citus mirušos, kas atradās man līdzās. Un viņiem visiem no nabas nokarājās tādi sidraboti pavedieni, kas pārtrūka, kad viņi iekļuva dziļāk piltuvē.

Pārtrūka? brīnījās Lisinders.

Nūja. Vienā mirklī viņi bija atbrīvoti no visa, kas palika tur lejā, un uzreiz varēja ātrāk virzīties uz priekšu.

Kas bija šie cilvēki? jautāja Amandīne.

Līķi visu rasu un no visām zemēm jauni, veci, lieli, mazi…

Rauls mūs apklusināja. Ar saviem jautājumiem mēs traucējām pētnieku. Vēlāk viņš vēl paspēs izstāstīt visus sīkumus, kas mūs varētu interesēt.

Turpini stāstīt tālāk par to zilgani bālo piltuvi.

Nu, tā kļuva nedaudz šaurāka un pārvērtās par milzīgu cauruli. Tās sienas kļuva tumšākas un krāsa nomainījās uz tirkīzzilu. Es nenokļuvu līdz tirkīzzilajai krāsai, tikai redzēju vietu, kur tā parādījās.

Vai piltuve visu laiku griezās?

-Jā, sākumā lēnāk, bet, virzoties pa to uz priekšu, aizvien ātrāk. Tālāk tā sašaurinājās un kļuva gaišāka. Visi tie līķi tirkīzzilajā gaitenī un pat es pats izmainījām formu.

Kāds tu izskatījies?

Fēlikss lepni izrieza krūtis.

Man joprojām bija tas pats tanatonauta ķermenis, taču tas bija kļuvis tik caurspīdīgs, ka es varēju redzēt pats sev cauri. Tas bija vareni. Es biju pilnībā aizmirsis par savu ķermeni. Es pat vairs nejutu savu ieaugušo nagu. Es jutos kā…

Spalviņa? es ierosināju, atceroties ēģiptiešu "Nāves grāmatu", ko bija pieminējis Rauls.

Jā. Vai arī kā sabiezināta gaisa plūsma.

Rauls noņēmās ar savu papīra lapu. Zīmējums lēnām sāka pieņemt noteiktākas aprises. Piltuve, gaitenis, caurspīdīgie cilvēki, aiz kuriem stiepjas garās nabassaites… Vai nāve beidzot parādīs savu seju? No tālienes tā izskatījās pēc lielas, izspūrušas galvas.

Vai piltuve bija liela? es jautāju.

Milzīga. Visplatākajās vietās diametrs bija vairāki desmiti kilometru. Iedomājieties, ka tā ik stundu iesūc pa simt mirušajiem no visas pasaules! Ak, pareizi! Tai nebija ne augšas, ne apakšas. Var jau būt, ka varēja staigāt pa sienām, bet, ja ņem vērā to, ka mēs lidojām, tas nemaz nebūtu grūti.

Vai tur bija arī dzīvnieki? painteresējās Amandīne.

Nē, lopiņi gan ne. Tikai cilvēki, toties tie gan bariem vien. Laikam jau kaut kur karo, ja šitādi mirušo kalni. Un visi tik rāmi slīdēja pa garo gaņģi un nesadūrās, kaut gan ātrums bija milzīgs. Visi tik laidās uz gaismu kā tādi naktstauriņi.

Rauls pārstāja zīmēt.

Tad jau visi šie caurspīdīgie mirušie kādā noteiktā mirkli sadursies, — es piebildu.

Kur tieši jūs apstājāties? — Lisinders vaicāja.

Fēlikss uz papīra lapas ar pirkstu parādīja kādu vietu

zilgani bālajā piltuvē.

Šeit.

Šāda precizitāte mūs pārsteidza.

Tālāk es nevarēju doties, paskaidroja Fēlikss. Vēl kaut centimetrs un arī mana nabassaite būtu pārtrūkusi, un tad būtu "čau ar galiem".

Bet jūs taču pats apgalvojāt, ka nabassaite stiepās vai līdz bezgalībai, prezidents atzīmēja.

Tas viss notika galvā. Jo vairāk gaisma pievilka, jo vairāk nabassaite izkalta un kļuva lūstošāka un trauslāka. Pie joda, vēl drusku, un es vairs negribētu atgriezties šai pasaulē. Tā bija galējā robeža.

Un viņš ar pirkstu vēlreiz norādīja kartē uz to pašu vietu. Ar melnu flomāsteru Rauls novilka garu punktētu līniju, zem kuras uzrakstīja: "Komatozā robeža."

Un ko tas nozīmē? es jautāju.

Es domāju, ka tas ir kaut kas līdzīgs skaņas barjerai. Robeža, ko pagaidām ir bīstami šķērsot.

Tagad, kad mums ir šis kartes sākotnējais variants, radies ari mērķis pārvarēt tajā uzzīmēto robežu.

Un Rauls zem komatozās robežas trekniem burtiem uzrakstīja: "Terra incognita."

Neapgūtā zeme.

Mēs ar bijību aplūkojām karti. Tā mēs sākām jauna kontinenta izpēti. Pirmais solis, izkāpšana krastā, un tad, jaunatklājējiem virzoties dziļāk zemes iekšienē, kartē parādīsies ari kalni, prērijas, ezeri, bet svešās zemes robežas atkāpsies aizvien tuvāk kartes malām. Tieši tā cilvēki atklāja Āfriku, Ameriku un Austrāliju, pamazām izzūdot vārdiem Terra incognita neziņas simbolam.

Terra incognita… Eksperimenta liecinieki Kongresu pili uzskatīja, ka piedalās kāda zinātniski politiska projekta beigu posmā. Taču mūsu četrotne Lisinders, Amandīne, Rauls un es mēs apzinājāmies, ka tas bija nevis nobeigums, bet gan tikai sākums.

Tagad vajadzēja turpināt izpētīt šo mēļās krāsas tuneli, kas pakāpeniski kļuva tirkīzzils. Bija jāpabeidz zīmēt iesākto karti un jāpanāk, lai vārdi Terra incognita atkāptos.

Rauls sasita plaukstas.

Nu tik uz priekšu, tieši pretim nezināmajam! — viņš murmināja, sejai laistoties lepnā konkistadora smaidā.

Tas bija jauns mūsu motivācijas sauklis. Mēs dedzīgi saskatījāmies.

īstais piedzīvojums tikai tagad sākās.

Uz priekšu, pretim nezināmajam!

otrais laikmets:

jaunatklājēju laiks

85. KĀDS RAKSTS LAIKRAKSTĀ

Kāds Parīzes laikraksts: SENSĀCIJA KONGRESU PILĪ.

FRANCŪZIS PIRMAIS SPĒRIS KĀJU UZ NĀVES KONTINENTA

Pirmais cilvēks, kurš oficiāli spēris kāju Viņpasaulē, ir kāds francūzis Fēlikss Kerbozs. Savos preses izdevumos mēs jau sen paužam ticību mūsu prezidenta Lisindera ambiciozajiem projektiem. Pateicoties viņa pūliņiem, mūsu valsts komanda pārspējusi citus pasaules mēroga konkurentus un mēs pirmie kā jaunatklājēji nokļuvām Nāves kontinentā. Mūsu laikraksts pasludina Fēliksu Kerbozu par Gada cilvēku un aicina pēc iespējas ātrāk viņam piešķirt Goda leģiona ordeni.

Kāds Londonas laikraksts: EIROPIETIS VIŅPASAULĒ

Kā izrādās, Nāvi iespējams apciemot. Eiropiešu zinātnieku komandai izdevies nosūtīt cilvēku uz Viņpasauli un panākt, ka viņš no turienes atgriežas atpakaļ sveiks un vesels. Kā jau tas bieži gadās, diemžēl pirms šīs veiksmes bijis arī daudz neveiksmīgu mēģinājumu. Uzskata, ka Francijā šī neparastā projekta ietvaros vismaz simts izmēģinājuma trusīšu jau gājuši bojā. Tomēr Fēliksam Kerbozam izdevies godam izkļūt no šīs asinspirts, neskatoties uz Francijas skeptisko publisko viedokli, kas vienbalsīgi nosodījis tā dēvēto "programmētās nāves laboratoriju". Tagad arī Lielbritānijas komanda gatavojas pievienoties šim riskantajam pasākumam. Pasākumam, kura turpinājums tiks atspoguļots mūsu laikraksta slejās.

Kāds Tokio laikraksts: SENČU MEKLĒJUMOS

Kāds cilvēks vēlējies par katru cenu doties savu senču meklējumos. Rietumnieks Fēlikss Kerbozs mēģinājis sastapt savus senčus, izdarot pašnāvību ar kalcija hlorīdu, kas ir ārkārtīgi toksiska viela.

Pilnīgi neskarts, viņš pamodies pēc divdesmit minūtēm. Tagad japāņu zinātnieki meklē atbildi uz visdrosmīgāko jautājumu: vai iespējams apmeklēt mūsu senču zemi (un, protams, to arī nofotografēt) tāpat kā jebkuru citu tūristu izvēlētu vietu pasaulē?

Kāds Ņujorkas laikraksts: AK ŠIE FRANČI!

Kāda neliela franču pašdarbnieku pētnieku komanda uzsākusi dīvainu eksperimentu noindēties, lai nokļūtu Viņpasaulē. Jau vairākas nedēļas franči, uzzinājuši par šo projektu, ņirgājas par Francijas Republikas prezidentu Žanu Lisinderu, apgalvojot, ka viņš ir parasts sērijveida slepkava, jo viņa uzraudzībā noritējušais projekts pirms veiksmīga iznākuma prasījis jau ap simt upuru. Bet atjautīgajiem zinātniekiem tika piedraudēts ar tiesvedības uzsākšanu, jo tas, ka sīkumainā birokrātija Francijā kavē zinātniekus veikt pētījumus, ir vispārpieņemta parādība (tieši tādēļ labākie Francijas zinātnieki bieži pārceļas uz Savienotajām Valstīm, kur viņi var mierīgi nodoties darbam, lai iegūtu Nobela prēmiju). Šoreiz četriem drosmīgiem Francijas pilsoņiem izdevies parādīt sava darba rezultātus gan tautai, gan naidīgajiem ekspertiem, turklāt tas noritēja starptautisko televīzijas kanālu kameru priekšā, kas tur atradās, lai skatītāji varētu vērot, kā Fēlikss Kerbozs dodas uz Nāves kontinentu un neskarts atgriežas no turienes atpakaļ.

Viņš ir bijušais cietumnieks, kuram piespriests mūža ieslodzījums un kurš ticis apžēlots, pateicoties šim pētījumam, un kurš patlaban ir self-made man karjeras iemiesojuma simbols. Vairākas amerikāņu kompānijas Fēliksam Kerbozam piedāvājušas ievērojamas naudas summas, lai viņš atveidotu pats sevi kādā lielbudžeta filmā. Viņš vēl nav piekritis, taču jau tiek runāts par to, ka medicīnas māsas Amandīnes lomu varētu piedāvāt Kerolai Terkinsonei, bet Francijas prezidenta Lisindera lomu Fredam O'Benonam. Gaidiet drīzumā uz ekrāniem.

Kāds Romas laikraksts: SAŠUTUŠAIS PĀVESTS

Franči ieņēmuši galvā, ka jāiekaro Nāves kontinents. Pāvests jau paudis savu sašutumu par to, ka zinātne pārkāpj savas tiesības. "Nāve pieder vienīgi Dievam, bet Dieva viedokli pauž vienīgi Vatikāns," Svētais tēvs atgādināja, piebilstot, ka "mēs nedomājam atbalstīt cilvēku nosūtīšanu uz Viņpasauli un nekavējoties pieprasīsim, lai pirms nākamās šāda veida ekspedīcijas Francijas varas iestādes sazinātos ar Parīzes arhibīskapu." Tuvākajā laikā sagaidāma pāvesta bulla.

Kāds Madrides laikraksts: LISINDERA LIETA

Francijas Republikas prezidents Žans Lisinders pats savā zemē vairākas nedēļas tika uzskatīts par vājprātīgo. Taču izrādījies, ka viņš apveltīts ar īpaši gaišu prātu un ka mums no viņa, iespējams, vajadzētu ņemt piemēru. Protams, arī Lisinderam bieži trūcis humora izjūtas, turklāt viņš nekad nav izrādījis sevišķu līdzcietību tautām, kurām klājas grūtāk. Lai arī sava laikraksta slejās esam jau kritizējuši viņa protekcionistisko īstermiņa politiku, tomēr tas tikai vairo mūsu apbrīnu par šī milzīgā projekta īstenošanu, kas turklāt tika veikts pilnīgā slepenībā, — Nāves kontinenta iekarošanu! Gluži necerēti franču izmēģinājuma trusītim izdevies nokļūt Nāves kontinentā un no turienes atgriezties. Mūsu valdība paredzējusi uzsākt pētījumu programmu, lai rūpīgāk izzinātu šo parādību.

Kāds Berlīnes laikraksts: DIVERSIJAS MANEVRI

Franči patiešām spējīgi uz visu. Laikā, kad ekonomika valstī tikko ķepurojas un streiki mijas ar protesta demonstrācijām, kad franči veltīgi cenšas aizkavēt narkotiku izplatību un pagrīdes imigrantu vilni, viņu prezidents Žans Lisinders mēģina novērst uzmanību no krīzes, veicot eksperimentus ar Nāvi. Kā viņš apgalvo, viņam esot izdevies nosūtīt kādu cilvēku uz Viņpasauli. Vācu ekspertu grupa tuvākajā laikā gatavojas pārbaudīt šī apšaubāmā eksperimenta patiesumu.

Kāds Pekinas laikraksts: NĀVES KONTINENTS PĒDĒJĀ KOLONIJA

Zaļā gaisma Nāves kontinenta iekarošanai. Tāpat kā kādreiz postošo uzbrukumu politikas īstenošanas laikā, lielvalstis ari tagad neslēpj savas kolonizācijas tieksmes. Par spīti noslēpumainībai un centieniem atspēkot baumas par viņu manevriem, kļuvis zināms, ka amerikāņu, angļu, vācu, itāliešu un japāņu eksperti sākuši būvēt tanatodromus. No drošiem avotiem uzzinājām, ka francūzis Fēlikss Kerbozs jau sasniedzis kādu neredzamu un neaizsniedzamu barjeru. Pēc komas iestāšanās šī robežlīnija atrodas divdesmit minūšu attālumā.

86. PĒC UZVARAS

Neviens to vairs neapšaubīja. Zinātnieku aprindas, sabiedriskais viedoklis un preses izdevumi cildināja projekta "Paradīze" panākumus. Ekspertu komisija, kas bija ieradusies Kongresu pilī, lai izgāztu mūsu projektu, iesniedza parlamentam atskaiti, kurā atzina mūsu izcilos nopelnus.

Neviens vairs neuzdrošinājās runāt par "ieprogrammētās nāves laboratoriju" vai "prezidenta slaktiņu".

"Kas ir nāve? Kas ir nāve? Kas ir nāve? Kas ir nāve? Kas ir nāve? Kas ir nāve?… "

Šo jautājumu es varētu atkārtot kaut uz divdesmit lapām. Tas būtu vismazākais, kas nepieciešams, lai atgādinātu sev, cik lielā mērā mani pārņēmušas izzināšanas alkas.

Ja mēs kaut ko nezinām, tad jautājumi par to mūs īpaši nenodarbina, taču, ja esam sākuši kaut ko noskaidrot, tad gribas uzzināt un izprast visu līdz galam.

Nāve bija kļuvusi par noslēpumu, ar kura atrisināšanu nodarbinātas visas manas nervu šūninas, un smadzenes pieprasīja jaunu informāciju.

Tam, ka bijām tai piekļuvuši tuvāk un gandrīz jau spējām to vadīt, būtu vajadzējis mani pārliecināt: "Tad redz, kāda ir tā nāve. Zeme, kurā iespējams nokļūt un no turienes atgriezties! Mūsu priekšgājējam Herkulam taču jau bija izdevies nolaisties ellē, lai cīnītos ar Cerberu. Tad kāpēc gan lai mums neizdotos?"

Ja Rauls jau bija kāroto ieguvis, tad es tagad gribēju noskaidrot, kas ar cilvēkiem notiek pēc nāves. Kas ar mani notiks, kad viss būs beidzies? Ja dzīve būtu komikss, tad es gribētu zināt, kad beigsies pēdējā epizode.

Ja runājam par mani, tad es joprojām biju šokā. Man galvā rosījās aizvien vairāk jautājumu. Vai tiešām cilvēks ar iztēles un pārliecības palīdzību ir spējīgs iekarot visas dimensijas? Vai viņa spējām ir kādas robežas? Bet vairāk par visu mani interesēja, kas ir nāve, nāve, nāve…

Prezidents Lisinders mūs uzaicināja uz konferenci Elizejas pilī. Viņš mūs pieņēma savā darba kabinetā, kas bija piebāzts ar datoriem un monitoriem, ļoti atturīgā un ļoti atšķirīgā no viņa greznā Luija XV stila kabineta, kurā viņš parasti uzņēma oficiālos viesus.

Valsts galva skaidroja, ka tagad mums nepieciešams savus centienus dubultot. Mēs bijām pārliecinājuši neticīgos. Un tagad mūs apdraudēja jauni ienaidnieki pakaļdarītāji.

Patiesībā, mūsu panākumu iedvesmoti, cilvēki tagad būvēja tanatodromus visās malās.

Mēs nedrīkstam pieļaut, ka mūsu eksperimentu atkārto amerikāņi vai japāņi. Aviācijā tas jau ir pieredzēts, Lisinders satraucās. Brāļi Raiti paziņoja, ka viņi it kā esot uzbūvējuši pirmo lidmašīnu, lai gan mēs taču ļoti labi zinām, ka pirmais, kam tas izdevās, bija Klemāns Adērs! Ja jums šis lidojums izdevies, uzmanieties, jo noteikti atradīsies kāds, kurš apgalvos, ka viņam izdevies ilgāk uzturēties Viņpasaulē.

Pēc tam kad plaša sabiedrība bija pieredzējusi mūsu triumfu Kongresu pilī, man bija grūti iztēloties, kā kāda nezināma ārzemju komanda spētu apstrīdēt to, ka mums pirmajiem bija izdevies šis eksperiments.

Es iebildu.

Mums ir precīza "nesējraķetes" ķīmiskā formula, "čempions", ko jau redzējusi vai visa pasaule, un mēs pat esam sastādījuši ceļojuma starp divām pasaulēm vārdnīcu. Mūsu vēsturiskais precedents nav apstrīdams, turklāt esam aizsteigušies visiem tik tālu priekšā, ka neviens mūs nespēs panākt.

Lisinders pacēla rokas pret debesīm.

Padomājiet paši! Kamēr deputāti spriež par mūsu nopelniem, amerikāņu universitātes piešķir saviem pētniekiem ievērojamus naudas līdzekļus. Un viņi taču nestrādā cietuma pagrabos! Un ar zobārsta krēslu, kura īstā vieta drīzāk būtu muzeja ekspozīciju zālē, nevis eksperimenta norises vietā! Nē, viņi peldas greznībā ar visām vismūsdienīgākajām pasaules tehnikas ierīcēm! Tādēļ arī mums jākāpina savi tempi. Es redzu tikai vienu vienīgo ceļu, kā iegūt visu nepieciešamo: profesor Razorbak, dakteri Penson, Balī jaunkundze un Fēliks Kerboza kungs, kopš šī brīža jūs visi atrodaties tiešā prezidenta pakļautībā. Es jūs nozīmēju par valsts pārvaldes aparāta darbiniekiem.

Konrādam nu gan izstiepsies ģīmis, kad es to viņam pastāstīšu!

Lieliski. Tad mēs beidzot varēsim uzlabot savu laboratoriju, Rauls priecājās.

Lisinders viņu pārtrauca:

Ak nē, Razorbak, ar pašdarbību nu ir cauri! Runa ir par starptautisku sāncensību. Mūsu valstij jāsaglabā sava reputācija pasaules mērogā. Turklāt mums vairs nav jāslēpjas. Gluži otrādi tagad mums nepieciešams darboties pilnīgi atklāti. Mēs uzcelsim jaunu, daudz mūsdienīgāku un plašāku tanatodromu. Nepieciešams uzbūvēt patiešām "vēsturisku" vietu.

Jaunu Triumfa arku. Nāves iekarotāju triumfa arku.

Kā daudzi politiķi, arī Lisinders pats "kaifoja" par savām runām. Turklāt viņš arī priecājās, ka atbalsta komandu, ko uzskatīja par savējo. Mēs kļuvām par vienu no viņa elitārajām komandām, viņa personisko pētnieku komandu, kas bija gatava viņam palīdzēt iekļūt Vēsturē.

Tomēr mums nebija tādu ambīciju kā viņam. Viņš alka nemirstības, savukārt mēs meklējām piedzīvojumus un vēlējāmies atminēt noslēpumu, kas bija pastāvējis tikpat ilgi, cik pati cilvēce.

Šveicars livrejā ar apzeltītu apkakli skaļi atvēra durvis. Mūsu audience bija beigusies. Prezidentu aicināja jauni darbi. Mums bija laiks doties prom.

Mūsu specdienesti man ziņos par mūsu pretinieku progresu, viņš teica un ardievu vietā piebilda: "Un tagad, dāma un kungi, novēlu ticēt saviem spēkiem un ķerties pie darba!"

87. EBREJU FILOZOFIJA

"Ar miegu dzīve mūs pieradina pie nāves, Ar sapņiem dzīve mums pavēsta, ka pastāv cita dzīve."

Elifass Levi

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

88. ĢIMENES LIETA

Pēc milzīgās kņadas prezidenta pili es nedēļu notupēju viens pats savā dzīvokli. Secināju, ka vientulību vieglāk izturēt eiforijas pārņemtam nekā tad, kad jūties sakauts, tomēr cietu tik un tā. Galu galā ko es gaidīju? Fanu pūļus, kas man uzglūnētu pie katras ieejas manā mājā? Es, Mišels Pensons, vienmēr esmu bijis vientuļš cilvēks un neatkarīgi no tā, vai mans foto parādījās presē vai ne, tāds ari paliku.

Lieliski varēju iztēloties, ka uz mana kapakmens epitāfijas vietā būtu rakstīts: "Še dus Mišels Pensons, vienkāršs un vientuļš cilvēks tāpat kā visi citi."

Es radu mierinājumu gaišajā portvīnā un stundām nīku, pārlasīdams vecas mitoloģijas grāmatas.

Noguris no šiem bieži vien garlaicīgajiem tekstiem, es aiz gara laika šķirstīju žurnālus. Tie visi bija pilni ar rakstiem par skaistajiem, smaidošajiem un veiksmīgajiem aktieriem, kas precējās un viens otru krāpa tikpat bieži, kā es nokrakšķināju pirkstus. Katrā lappusē dižojās nepiedienīgi attēli ar kādu pāri, kas laimē staroja, jo bija apprecējušies vai apbērnojušies. Spalvas meistari apgalvoja, ka viņi ir ģeniāli, unikāli, godalgoti, tomēr, neraugoties ne uz ko, vienkārši, atbrīvoti un vienmēr laipni. Viņi atbalstīja cīņu pret piesārņojumu, viņi adoptēja trešās pasaules bērnus, viņi runāja par mīlestību kā vienīgo patieso vērtību, viņi iepazīstināja ar saviem jaunajiem draugiem, kas bija tikpat ģeniāli un smaidīgi kā viņi paši. Tagad arī visi tanatonauti beidzot jutās laimīgi. Fēlikss bija zvaigzne, Rauls bija atradis ceļu pie sava tēva, prezidents Lisinders bija kļuvis slavens, Amandīne beidzot uzskatīja, ka spēj glābt cilvēkus, bet es?

Es biju dīkdienis. Man nebija neviena, ar ko parunāties, neviena, kam uzticēt savu sāpju un prieka sajaukumu.

Atkal gribējās kaukt uz mēnesi kā koijotam tuksnesī. Aūūū! Apklusu tikai tad, kad kaimiņi sāka protestēt. Nīgrs un ar piespiešanos turpināju lasīt rakstus, kuros bija stāstīts par veiksmīgajiem aktieriem, māksliniekiem un politiķiem.

Vajadzēja saņemt sevi rokās. Es biju pārāk nepacietīgs.

Pulkstenis bija desmit un trīsdesmit minūtes, un šajā mirklī es vairs neizturēju un izteicu vēlēšanos. Lai man apkārt būtu cilvēki, ar kuriem es varētu aprunāties.

— Sveiki visapkārt!

Atkal man neveicās, tie bija tikai mana mamma un brālis. Vini metās man virsū.

—     Mans mazulīt, mans puisīt, es tā ar tevi lepojos! Es vienmēr zināju, ka tu gūsi panākumus. Māte jau allaž jūt…

— Bravo, bračkin! Tas tik ir vareni!

Viņi okupēja manu dīvānu, it kā atrastos savās mājās, un mans brālis tūlīt pievāca atlikušo portvīnu.

Tad Konrāds sāka runāt par manām finansiālajām interesēm, kuras turpmāk vajadzētu aizstāvēt ar kāda sakarīga padomdevēja palīdzību. Mana māte uzsvēra, ka ar tik lielisku reputāciju, kādu tagad esmu iemantojis, es noteikti varētu apprecēt kādu daiļu aktrisi vai kādas slavenas dzimtas bagāto mantinieci. Viņa jau bija izgriezusi no žurnāliem rakstus par vairākām apburošām jaunām meitenēm, kas man varētu būt piemērotas.

Visas sievietes kritīs tev pie kājām, viņa paziņoja ar alkainu skatienu.

Bet man jau ir… man jau ir sava draudzene, es uz labu laimi pavēstīju, vēlēdamies sevi pasargāt no viņas uzmācīgās gādības.

Mana mamma uzreiz sašuta:

Ko? Kā tas var būt? viņa izgrūda. Tev ir draudzene, bet tu to slēp no miesīgas mātes!

-Jo…

Deram, ka es uzminēšu, kas viņa ir, Konrāds gavilēja. Tā medicīnas māsa ir Mišela draudzene! Tā vienreizīgā blondā beibe ar jūraszilajām acīm, kas tev stāvēja blakus Kongresu pilī! Cepuri nost, bračiņ, viņa ir līdzīga Greisai Kellijai. Tomēr tas ir dīvaini. Viņa tā metās jūsu izmēģinājuma trusīša apkampienos, ka es drīzāk būtu domājis, ka tas ir viņas sirdsāķītis!

Kā parasti, mans sasodītais brālis bija trāpījis vissāpīgākajā vietā un ar baudu sadurstīja manu vāti ar nazi. Mamma viņu apklusināja:

Medicīnas māsiņa? Kāpēc gan ne? Katrs darbiņš labs! Kad tu precēsies? Es tiešām priecāšos tevi redzēt precēta vīra kārtā. Tev nudien vajadzīga sieviete, kas ieviestu kārtību tavā dzīvē! Paskat, kā tu esi apģērbies! Ja tu staigāsi tik plānās drēbēs, tu vēl saaukstēsies! Turklāt tu noteikti visu laiku ēd restorānos! Restorāni ekonomē uz apmeklētāju rēķina, kā tik vien var. Tur pasniedz atliekas un vissliktākos produktus. Es ceru, ka tu vismaz neēd malto gaļu.

Es taču to visu jau zinu, mammu, — piekritu, cenšoties apturēt lavīnu.

Jo labāk. Gan tava medicīnas māsa tev iemācīs, kā ēst un kā ģērbties. Vismaz paklausies, ko es saku. Nesāc te tēlot iedomīgo tikai tāpēc vien, ka tevi rāda televīzijā.

Nē taču, mammu, es teicu.

Kas nē?

Nē, es netēloju iedomīgo.

Ak, es tevi brīdinu, lai tu te man nesāc tēlot snobu tikai tāpēc, ka esi kļuvis par starptautisku zvaigzni. Vismaz ne ar mums, ja?

Labāk padoties nekā iesaistīties veltīgās debatēs! Konrāds ļauni smīnēja, uzskatot, ka es esmu padevies.

Šķirstot grāmatas, kas bija novietotas uz zemā galdiņa, viņš iesaucās:

Paskat tik, tu tagad esi aizrāvies ar mistisko literatūru?

Es lasu to, ko pats gribu, un man nav nevienam jāatskaitās, es nokaitināts attraucu.

Es labprāt piekāpos mātei, bet piekāpties Konrādam? Tas nu bija par daudz prasīts.

Viņš monotonā balsī lasīja:

"Popols Vū jeb Leģendas". Vai tā ir burvju maģijas grāmata?

Es izrāvu viņam vērtīgo grāmatu no rokām.

Tā ir Meksikas indiāņu kečvu, maiju pēcteču, Bībele! es viņam iekliedzu sejā.

Ak tā! Paskat Jikinga "Pārvērtību grāmata" un šī "Bardo TodoT — "Mirušo grāmata". Un kas tad te? "Rāmājana". Te taču ir viss, ko sirds var kārot. Trūkst vēl tikai "Kāmasūtras"!

Konrād, ja tu te esi atnācis, lai mani izvestu no pacietības, tinies, pirms neesmu tev sadevis pa ģīmi! Turpini plātīties ar savu naudu, vāģiem un sievietēm, bet mani liec mierā!

Miers kapsētā! Konrāds dungoja.

Es metos viņam virsū ar dūrēm, bet iejaucās māte.

Neuzdrošinies runāt ar savu brāli tādā tonī! Viņš

&gt;

mani vienmēr ir tikai iepriecinājis. Viņš ir precējies un dāvājis man mazbērnus. Viņam nav ko sev pārmest! Viņš netēlo iedomīgo tikai tāpēc, ka rādīts televīzijā.

Kas te ko plēst matus ar austeru nazīti! Es centos lēnāk elpot, lai atgūtu mieru.

Ja jūs esat ieradušies, vienīgi lai mani saniknotu, es labprātāk jūs vairs ilgāk neaizkavētu. Vai jums bail, ka es varētu justies laimīgs? Jūs vēlaties sabojāt manu prieku?

Mana mamma pamanīja, ka es, kā parasti, biju atstājis kreklam augšējo pogu vaļā, lai ērtāk justos, un, kā parasti, steidza to aizpogāt, man sāpīgi iekniebjot kaklā. Viņa izmantoja to, ka es centos atgūt elpu, lai sarunas grožus atkal saņemtu savās rokās.

Kā tu uzdrīksties runāt šādā tonī! vina sašutumā iesaucās. Mēs tevi vienmēr esam atbalstījuši. Pat tad, kad tu pavadīji laiku, ar Razorbaku blandoties pa kapsētām, es tev nekad neko nepārmetu, tomēr es pazīstu daudzas mātes, kas saviem bērniem nebūtu ļāvušas saieties ar ķertajiem.

Rauls nav nekāds ķertais!

Tomēr tev jāatzīst, ka viņš ir nedaudz dīvains un…

Vai jūs runājat par mani?

Vienreiz man vajadzētu atcerēties pielikt savām durvīm kārtīgu slēdzeni.

Te taču visi nāca un gāja, kā labpatikās. Bultu, actiņu, zvanu un sveika, privātā dzīve!

Jo sliktāk, ja Rauls gaidot bija dzirdējis manas mātes nepieklājīgos izteikumus. Arī viņam nevajadzēja ierasties, iepriekš nebrīdinot.

Sveiki, Raul, — es vēsi sasveicinājos.

Ak jā, profesor Razorbak, mans brālis atzina cieņas pilnā balsī, mēs tieši par jums runājām. Mēs domājam: ja jau jūs tagad esat bagāti un slaveni, jums būtu vajadzīgs kāds padomdevējs finanšu jautājumos, kas uzraudzītu, lai tiek ievērotas jūsu intereses. Jūs abi un tā meitene jau esat tik slaveni kā rokgrupa. Jums derētu kāds impresārijs, kāds, kas izkopj jūsu imidžu, kas nodarbojas ar līgumiem, kas…

Man šķita, ka Rauls šo ākstu noliks pie vietas, taču nekā tamlīdzīga viņš vērīgi tajā klausījās.

Tas ir tavs brālis? viņš jautāja.

Jā, es skumji atzinu.

Bet es esmu viņa māte! lepni pavēstīja mana radītāja.

Rauls paberzēja zodu.

-Tavam brālim ir lieliskas idejas, viņš atzina, mums patiešām savu jauno tanatodromu vajadzētu izveidot pēc iespējas labāk.

Konrāds dižojās, izklāstīdams savus plānus:

Tieši tā. Es iedomājos, ka blakus jūsu jaunajam tanatodromam varētu atvērt suvenīru veikaliņu. Tajā varētu pārdot tādus krekliņus kā šis.

"Mirt ir mūsu darbs" bija rakstīts uz krekliņa, ko viņš izvilka no kabatas.

Es biju satriekts. Rauls gan ne. Viņš aplūkoja audumu.

Laba doma! Vai tas mazgājot nesaraujas?

Nē. Un arī krāsa ir ar garantiju, es pati pārbaudīju, atbildēja mana māte.

Rauls ir gatavs iztirgot mūsu svēto projektu tempļa tirgotājiem? Es nespēju attapties.

Bet…

Viņš mani apklusināja.

Tavam brālim ir taisnība, Mišel. Veikaliņš ļautu tuvāk iepazīties ar mūsu darbu, nostiprinātu mūsu firmas imidžu plašākas sabiedrības acīs.

Un es varētu būt jūsu preses sekretāre! iesaucās mana jaukā māte. Un tad es varētu biežāk satikt Mišelu un labāk par viņu rūpēties.

Es izberzēju acis. Nē, es nesapņoju.

Mēs bijām sākuši ar vēlēšanos atminēt nāves noslēpumu, kas izmainītu dzīvi, izmainītu pasauli, cilvēci… Un tagad mēs grasāmies atvērt "Tanas suvenīru" veikalu. Mēs nu gan dzīvojam lieliskā laikmetā! Varbūt Jēzum Kristum, ja viņš atgrieztos uz Zemes, arī vajadzētu iespiest savu vēsti "Mīliet cits citu" uz mēļas krāsas krekliņiem. Un "Laimīgi, jo tiem pieder debesu valstība" uz baltiem krekliņiem, kuru sastāvs ir septiņdesmit procentu kokvilnas un trīsdesmit procentu akrila un kuri jāmazgā remdenā ūdenī. Konrādam tas patiktu.

Iztēlojos ari to, kā suvenīru bodītē tiek reklamēts Laodzi. "Tas, kurš zina, nerunā. Tas, kurš runā, nezina." Satriecošs, piegulošs krekliņš!

Galu galā, ja jau Raulam, manam draugam profesoram Raulam Razorbakam, nekas pret to nebija iebilstams, ko gan es varēju sacīt?

Mans brālis atvērs veikalu, pasūtīs Taivānā lielu daudzumu dažādu nieku, bet māte to visu tirgos.

Paraustīju plecus un pie sevis atkārtoju, ka no smiekliem vismaz vēl neviens nav nomiris.

Un kad tu mani iepazīstināsi ar savu medicīnas māsiņu? — māte jautāja, lai mani pilnīgi izsistu no sliedēm.

89. AUSTRĀLIEŠU MITOLOĢIJA

Austrāliešu mitoloģijā vēstīts par Numbakullu "Mūžīgi pastāvošo" -, kas radies ne no kā. Numbakulla ir būtne, kas nav ieradusies ne no kurienes, pēkšņi tā parādījusies uz kailas zemes. Viņš devies uz ziemeļiem, un, kur vien viņš gāja, radās kalni, upes, augi un dzīvnieki.

Savā ceļā viņš atstāja arī bērnus-garus, kas bija no viņa ķermeņa radušās nemirstīgas dvēseles. Uz kādas alas sienām viņš iegravēja svētās zīmes, ko sauca parTjurungām un kas spēja izstarot enerģiju. Visa dzīvā Pirmais Priekštecis radās no Tjurungas un bērna-gara savienības.

Tādā pašā veidā vēlāk radās arī citi priekšteči, kuriem tika uzdots izglītot pirmos cilvēkus.

Reiz kādā dienā Numbakulla tuksneša vidū novietoja stabu. Viņš to slacīja ar savām asinīm un tad sāka tajā rāpties, aicinot sev līdzi Pirmo Priekšteci. Taču, tā kā asinis bija padarījušas stabu pārāk slidenu, Priekštecis nokrita zemē.

Tā nu Numbakulla viens pats nokļuva debesīs un aizvilka stabu sev līdzi.

Vairs nekad neviens viņu nav redzējis. Kopš tā laika cilvēki zina, ka nemirstība tos atstājusi uz visiem laikiem. Bet svētais stabs kļuvis par asi, ap kuru griežas Numbakullas izveidotā zeme.

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

90. BITŠOMONAS TANATODROMS

Pateicoties Republikas prezidenta īpaši šim nolūkam piešķirtajiem kredītiem, mēs uzbūvējām lielisku tanatodromu. Tā gan nebija nekāda Triumfa arka, bet neliela, moderna celtne kādā klusā kvartālā. Mēs bijām ļoti rūpīgi meklējuši sava tanatodroma aizstājēju. Tas atradās Botsaris ielā, pašā Bitšomonas parka pakalna virsotnē.

Raulam šķita uzjautrinoši, ka nāves pētījumi norisināsies līdzās vietai, kur kādreiz bija atradušās drūmās pagātnes atmiņas Monfokona karātavas, kurās viduslaikos karaļa vārdā tika pakārti nevainīgie un laupītāji.

Celtniecība bija pabeigta divu mēnešu laikā.

Mūsu rīcībā tagad bija septiņstāvu celtne ar skatu uz Bitšomonas parku. Pirmajos četros stāvos atradās divpadsmit nelieli dzīvokļi, katrā stāvā pa trim. Piektajā stāvā ierīkojām divsimt divdesmit kvadrātmetru lielu laboratoriju, bet sestajā stāvā tikpat lielu lidojumu telpu.

Septītajā stāvā izbūvējām augšstāva dzīvokli. Ziemā to sedza caurspīdīgs kupols, bet vasarā tas pārvērtās par jumta terasi. Amandīne tur iekārtoja pieņemšanas telpu savā gaumē ar lielu daudzumu zaļojošu augu. Šajā koloniālajā stilā ieturētajā telpā tika novietotas arī baltas Steinway klavieres un tumša koka bārs. Tā nudien bija varen smalka vieta!

Neuzkrītošs uzraksts pie ieejas mājā vēstīja: "Parīzes tanatodroms", bet zem tā vēl sīkākiem burtiņiem bija rakstīts: "Nepiederošiem ieeja aizliegta." Rauls piedāvāja,

ka vajagot pierakstīt arī: "Uzmanību, tanatonautu lidojumi!

Tāpat kā lidostu tuvumā mēdz norādīt: "Uzmanību, lidlauks!" Šī doma mūs bija ļoti uzjautrinājusi.

Prezidents Lisinders šo celtni atklāja, kā pienākas, pret tās durvīm sasitot šampanieša pudeli.

Turklāt šoreiz tas bija īsts šampanietis, nevis dzirkstošais vīns. Mums vairs nevajadzēja knapināties.

Jumta dzīvoklī notika plašsaziņas līdzekļiem paredzētā ēkas prezentācija. Valsts galva teica nelielu uzrunu, kurā mūs apsveica ar sasniegtajiem panākumiem un novēlēja vienmēr saglabāt cīņas sparu "Nāves kontinenta" iekarošanā. Stāvēdams uz leknu augu ieskautā paaugstinājuma, viņš ar nožēlu uzskaitīja kolonijas, ko Francija bija zaudējusi, Kanādu, Indiju, Rietumāfriku tikai tādēļ, ka neprata saglabāt savu pārsvaru.

Šoreiz mēs būsim un paliksim pirmie, viņš sparīgi pabeidza savu runu.

Pēc tam fotoaparātu zibspuldžu zibšņu gaismā viņš mums visiem četriem piešķīra īpaši mums paredzētu atzinības zīmi Tanatonautu Goda leģiona ordeni. Uz ordeņa bija attēlots cilvēks ar eņģeļa spārniem, kas lēca degošā aplī.

Iespējams, ka tajā pašā mirklī, kad mēs gozējāmies atzinības un slavas saulītē, Nāve mūs no augšas vēroja gluži kā piraiju bars upē uzjautrinoties vēro uz pāļiem uzbūvēta ciemata bērnus, kas no neizturīgiem dēļiem grasās uzmeistarot tramplīnu lēkšanai ūdenī.

Aizgaiņāju šīs drūmās domas un atgriezos mūsu pieņemšanas kņadā. Šeit vēl joprojām atradās RTV1 žurnālists, kurš uzdeva jautājumus Amandīnei, taču nešķita, ka viņa vēlētos uz tiem atbildēt. Klusētāja Amandīne. Uz viņu vajadzēja tikai skatīties un viss. Taču šis žurnālists vairs nemācēja skatīties. Viņš uzdeva jautājumus un nedzirdēja atbildes, viņš filmēja, bet pats neredzēja, ko. Izmantojot mikrofona un videokameras mākslīgo uztveri, viņa paša dabiskās uztveres spējas sen bija atrofējušās. Bet Amandīne taču bija tik skaista. Tajā vakarā viņai mugurā bija pieguļoša brokāta kleita, un es centos izvairīties no šīm jūraszilajām acīm, kas mani vilināja kā divi bezdibenīgi atvari.

Izmantojot to, ka RTV1 žurnālists mirkli saminstinājās, mana māte viņu apbēra ar atbildēm uz jautājumiem, kurus viņam pat nebija nācis prātā tai uzdot. "Jā, tiks atvērts tanatonautikas veikals", "Jā, šajā veikalā tiks pārdoti krekliņi un dažādi ar tanatonautiku saistīti suvenīri", &gt; 7

"Nē, līdz vasarai nekādu atlaižu nebūs".

Prezidents uz paaugstinājuma turpināja savu liekvārdīgo runu, pats tīksminādamies par saviem vārdiem.

Šis ordenis, sludināja Lisinders, ordeni glāstīdams, paredzēts, lai pateiktos visiem tiem, kas dos savu ieguldījumu tanatonautikas attīstībā, ieskaitot mūsu ārzemju kolēģus, kas varētu šeit ierasties, lai ar mums sadarbotos. Vēlu visiem veiksmi!

Sasodītais Lisinders. Viņš tiešām bija gatavs uz visu, lai tikai viņa vārds nokļūtu vēstures grāmatās. Ar to vien, ka viņš būtu prezidents, kurš ierosinājis uzsākt nāves eksperimentus, viņam nepietika. Lai būtu pavisam drošs, ka viņš atstās paliekošas pēdas laikā un telpā, viņam vajadzēja vēl arī izgudrot savu "Lisindera ordeni" un savu tanatodromu. Šī vieta noteikti kādu dienu tiks nosaukta par Lisindera tanatodromu līdzīgi kā Kenedija vai Sarla de Golla vārdā nosauktās lidostas.

Savukārt viņa ideja aicināt pie mums visus veiksmīgos tanatonautus ārzemniekiem nekad neļautu mūs pārspēt. Labs gājiens.

Un es viņam uzsaucu tostu.

91. TIBETIEŠU MITOLOĢIJA

"Un zini -

Ārpus tavām vīzijām

Nav ne Augstākā mirušo tiesneša,

Ne dēmonu,

Ne nāves uzvarētāju, Madžusri. Saproti to, un tu būsi brīvs!"

"Bardo TodoC' tibetiešu "Mirušo grāmata"

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

92. PIE DARBA

Nākamajā dienā pēc oficiālās atklāšanas mēs ar visām iekārtām un iedzīvi ievācāmies mūsu nāves pilī.

Prezidents katram no mums bija paredzējis savu personisko dzīvokli, bet laboratorijai vairākas atsevišķas ieejas, lai mēs varētu strādāt arī naktī. Tā kā mūsu apmelošanas kampaņas laikā, kas bija noritējusi pirms uzstāšanās Kongresu pilī, mums visiem bija bijušas problēmas ar kaimiņiem, mēs tagad ar prieku ievācāmies jaunajā vietā.

Es sev izvēlējos dzīvokli trešajā stāvā.

Pēc tam es laboratorijā piebiedrojos Raulam, kas alka, kā nākas, sadot prezidentam Lisinderam.

Amerikāņi, japāņi, angļi… maļ vienā malšanā. Viņš taču no tā neko nesaprot! Runa ir par ilgstošu darbu. Mēs varam virzīties uz priekšu tikai soli pa solim, turklāt ievērojot aizvien lielāku piesardzību.

Biju pārsteigts, ka mans draugs kļuvis par tamlīdzīgas mērenības piekritēju, jo tieši viņš taču parasti mūs bija mudinājis virzīties uz priekšu, neskatoties ne uz kādām likstām.

Nevajag jaukt ātrumu ar steigu.

Vispirms vajadzēja atvēsināt Fēliksu, kas alka veikt neskaitāmus jaunus lidojumus.

Kopš savas uzvaras Kongresu pilī mūsu tanatonauts bija ļoti izmainījies. Viņš nemitīgi sniedza intervijas. Viņu nepārtraukti aicināja uzstāties dažādās televīzijas spēlēs vai diskusijās, un neatkarīgi no tā, kas tas bija par raidījumu, Fēlikss vienmēr bija sajūsmā.

Es ļoti labi sapratu, kāpēc viņam bija radusies tik milzīga vēlme revanšēties pēc tam, kad trīsdesmit gadus pret viņu bija izturējušies vēl ļaunāk nekā pret kaut kādu niecību. Kāds plastikas ķirurgs bija pārveidojis viņa rētām klāto seju, bet slavenam oftalmologam bija izdevies viņu atbrīvot no kontaktlēcām, kuru dēļ viņš bija mirkšķinājis acis. Bet, lai saglābtu savu pliko pauri, viņam nācās izmantot matu implantus. Reklāmas nolūkos visslavenākie modes dizaineri viņu ietērpa savos apģērbos. Pievilcīgais un elegantais Fēlikss Kerbozs tagad bija kļuvis par ideālu nāves varoni.

Viņu varēja sastapt it visur. Viņš apmeklēja visas pirmizrādes, visas vernisāžas un visus ievērojamākos sarīkojumus slavenākajos naktsklubos. Augstāko aprindu namamātes cīnījās par tiesībām uzaicināt pie sevis uz viesībām vienīgo tanatonautu pasaulē. Fēlikss bija arī iekļuvis Ginesa rekordu grāmatā kā cilvēks, kurš ieticis vistālāk pēcnāves pasaulē. Viņš tajā bija redzams supermena tērpā līdzās topmodelei starp labāko ķiršu kauliņu pārkodēju un lielāko alus dzērāju.

Fēlikss nudien bija kļuvis par īstu augstāko aprindu cilvēku.

No vienas puses, mūs tas iepriecināja, jo tas viņu drīzāk mudināja atgriezties šeit, lejā, nekā ļaut, lai Dievs vien zina kāds kārdinājums viņu aizvilina tur, augšā, bet, no otras puses, mūs kaitināja viņa mūžīgā novēlošanās, ko neglābjami izraisīja nakts tusiņi. Tā vietā, lai ierastos tanatodromā, kas savā ziņā bija uzskatāms par viņa darbavietu, viņš reizēm atkopjoties augu dienu novāļājās gultā.

Turklāt viņš tā bija pieradis pie vispārējas apbrīnas, ka tikai ļoti virspusēji klausījās mūsu padomos un sarunās par darbu.

Tomēr Fēliksam Kerbozam vēl bija saglabājušās profesionālās sirdsapziņas paliekas. Pirmajā nedēļā pēc tam, kad bijām ievākušies Bitšomonā, viņam izdevās vēl divi starti un atgriešanās uz Zemes.

Viņš apstiprināja, ka "plus divdesmit vienu minūti pēc komas stāvokļa" pastāv siena, kas atgādina dūmakainu plēvi, un to viņš salīdzināja ar caurspīdīgu un plānu muti.

"Kad šī siena sasniegta, sudraba pavediens, kas notur pie dzīves, pārtrūkst un izzūd vēlēšanās atgriezties," viņš sacīja. Visi laikraksti pārņēma apzīmējumu "komas siena". Daži to dēvēja arī par "nāves sienu" vai pat par "Moloch 1" jeb "Moch /", velkot paralēles ar skaņas barjeru Mach 1.

Moloch man atgādināja par Feniķijas kartāgiešu dievu Bālu. Sava ceļojuma laikā uz Sīdī Bū Zeidu Tunisijā redzēju tā atveidojumu — milzīgu metāla statuju ar tukšu vidu, kuras vēderā aizdedza uguni. Senāk statujas plaši atvērtajā rīklē ziedojot meta mazus bērnus un jaunavas.

Tanatonautu celtnes apakšstāvā mana māte bija atvērusi veikaliņu un tirgoja krekliņus, atslēgu piekariņus un cepurītes. Viņas veikals bija pieticīgi nosaukts "Pie nāves iekarotājiem".

Tur varēja atrast alus kausus, uz kuriem bija rakstīts "Mirt ir mūsu darbs". Citus nieciņus rotāja dažādi citi trekniem burtiem rakstīti uzraksti. Uz pelnu traukiem bija rakstīts "Pelni pārvēršas par pelniem"; "Pēdējā sekunde nogalina" uz pulksteņiem; "Nekas nezūd, nekas nerodas, viss pārveidojas" uz tualetes papīra; "Es mirstu, un man tas patīk" uz svecēm, bet "Debesis negaida" uz gaisa pūķiem. Tur varēja nopirkt arī dažādus Fēliksa Kerboza ikdienas priekšmetus: videokasetes ar viņa lidojumu

Kongresu pilī un mazus ideāla anesteziologa tanatonauta šķirstiņus, kurus rotāja mans fotoattēls. Varen gaumīgi, neko neteiksi… Nu ko, izvēlas draugus, nevis ģimeni.

93.     NO POLICIJAS ARHĪVA

Ziņojums attiecīgajām instancēm

Tanatonautikas kustība draud pieņemt tādus apmērus, ka to normālā ceļā vairs nebūs iespējams apturēt.

Tā kļuvusi par parādību, ko turpmāk vairs nedrīkst ignorēt. Tā kā nav iespējams ietekmēt pašu kustību, varam vienīgi panākt, ka to pamet galvenie šīs kustības dalībnieki (sk. personu uzskaites kartītes), bet konkrētāk Rauls Razorbaks, Mišels Pensons un Amandīne Balī. Uzskatām, ka ļaut viņiem turpināt savu darbību ir bīstami. Tas var izraisīt ļoti smagas sekas. Lūdzam atļauju rīkoties!

Attiecīgo dienestu atbilde

Iesakām nogaidīt un novērot. Iejaukties vēl ir par agru.

94.     TEOLOĢIJAS JAUTĀJUMS

Tā jūsu ideja par "komas sienu" šķiet itin jauka, tomēr, ja jūs plašākai sabiedrībai nevarēsiet piedāvāt kādu loģisku izskaidrojumu, tā sāks jūs uzskatīt par šarlatāniem un turklāt es pats arī!

Prezidents Lisinders atradās savā ar datoriem un monitoriem piebāztajā darba kabinetā un bija ļoti satraukts. Un tam bija savi iemesli eksperimenta būtības izskaidrojumam bieži vien ir lielāka nozīme nekā pašam eksperimentam. Pastērs savā laikā nespēja atturēties un izskaidroja savu pētījumu rezultātus, pirms tie bija pārbaudīti. Mēs bijām izdarījuši patiešām izcilu atklājumu. Un mums jāmāk izklāstīt tā koncepciju plašākai sabiedrībai. Rauls ar savām garajām rokām aizdedzināja kārtējo eikalipta cigareti. Viņš domīgi izpūta dūmus un tad paziņoja:

Iespējams, ka man ir kāda interpretācija, ko varētu piedāvāt sabiedrībai.

Prezidents ērtāk iekārtojās savā atzveltnes krēslā uz ritentiņiem. Viņš ieslēdza nelielu automātisku muguras masāžas sistēmu.

Es jūs klausos, viņš paziņoja labvēlīgā tonī.

Rauls ievilka un ar baudu izpūta cigaretes apļveida dūmus.

Pirmais izskaidrojums varētu būt tāds, ka nāve ir bioloģiska regresija. Klasiskā nāves gadījumā, kad neokortekss [11] sabrūk, apziņa nokļūst smadzeņu limbiskajā sistēmā [12] , un šajā mirklī var novērot NDE. Tomēr starp neokorteksu un limbisko sistēmu vēl saglabājas zināma ķīmiska saikne, tādēļ cilvēki spēj atcerēties nāves gaiteni. Pēc tam apziņa nokļūst vēl tālāk pirmatnējās smadzenēs. Starp neokorteksu un limbisko sistēmu pastāv zināma saikne, bet starp neokorteksu un pirmatnējām smadzenēm tādas vairs nav.

Un šo stāvokli cilvēks vairs nevar atcerēties, tādēļ par to neviens nav varējis pastāstīt. Toties ir bijuši mēģinājumi stimulēt reptiļu smadzenes, un tas ir izraisījis sapņus, halucinācijas un vīzijas, kurās darbojas liliputi. Tālāk apziņa no pirmatnējām smadzenēm nonāk šūnās, bet no šūnām DNS kodolā. DNS izveidojusies reizē ar pasaules aizsākumu, tādēļ šajā mirklī, otrreizējas apziņas stāvoklī, var ieraudzīt pasaules sākumu.

Lisinders pacēla roku un pagriezās pret mani.

Es neko nesapratu. Varbūt jums, Mišel, ir savs izskaidrojums?

Kāda mūsdienīga teorija vēsta par tahioniem. Tās ir visas tās jaunās daļiņas, kas atklātas Saklē atomakceleratorā. Tahioniem piemīt unikāla īpašība tie ir ātrāki par gaismu. Iespējams, ka tieši tie atrodas apziņas laukā. Ja, piemēram, cilvēks jau no paša rīta jūtas saguris, iespējams, ka viņa ādā vēl nav iekļuvuši apziņas tahioni. Tahionu teorētiķi uzskata, ka tā ir tāda daļiņa, kurai nav ne pagātnes, ne nākotnes. Iespējams, ka dvēseles "matērija" sastāv no tahioniem.

Lisinders glāstīja savu suni.

Jūsu stāsts par apziņas daļiņām ir aizraujošs, tomēr vārds "tahions" man nešķiet pietiekami saprotams. Taču pietiks bārstīt šīs zinātniskās pārgudrības. Tas visus tikai garlaikos. Šķiet, ka jūs, Raul, interesējaties par mistiku? Vai, jūsuprāt, pastāv kāds mistiķu viedoklis, kas mums varētu noderēt kā visticamākā versija?

Tātad saskaņā ar tibetiešu "Mirušo grāmatu" jeb "Bardo TodoT mēs sastāvam no trim ķermeņiem.

-Jūs laikam jokojat? Vai gribat, lai es to stāstu saviem vēlētājiem? — valsts galva salēcās.

Es tikai atkārtoju to, par ko liecina Bardo. Tātad mums ir trīs ķermeni. Pirmais ir tā saucamais "fiziskais ķermenis". Tas sastāv no cietas, šķidras vai gāzveida matērijas, un tas viss kopā veido mūsu organismu. Fiziskais ķermenis balstās uz piecām sajūtām, kas mums nodrošina redzes, dzirdes un citu sajūtu uztveri. Kad mēs nomirstam, matērija sabrūk un pārvēršas putekļos. Otrais ķermenis ir "dzīvais ķermenis". Tā ir magnētiskā čaula, kas ietver fizisko ķermeni un nosaka mūsu stipros un vājos punktus. Tajā atrodas enerģētiskie meridiāni, par kuriem tik daudz vēsta ķīnieši un indiešu jogu aprakstītās čakras, kurās riņķo mūsu dabiskā enerģija, gan tā, ko mēs izstarojam, gan tā, ko saņemam no ārienes.

Šo enerģiju indiāņi sauc par prānu, bet ķīnieši par ci.

Verkingetorikss gari nožāvājās, siekalām nostiepjoties līdz grīdai. Tikai tad man ienāca prātā, cik tas bija ērmīgi, ka prezidents, kas sevi uzskatīja par Jūliju Cēzaru, savu suni bija nosaucis par Verķingetoriksu. Tad nu gan varoņdarbs justies pārākam par savu suni!

Klausoties mana drauga mistikas piesātināto zinātnisko runu, tautas ievēlētais pragmatiķis nejutās īsti savā ādā.

Turpiniet! viņš tomēr mudināja.

No mūsu "dzīvā ķermeņa" atkarīgs mūsu starojums, mūsu organisma vibrācijas un mūsu harisma tas viss, kādēļ mēs cilvēkiem bez jebkāda acīm redzama iemesla patīkam vai nepatīkam. Vēl jo vairāk slimība patiesībā ir līdzsvara traucējumi starp mūsu fizisko un "dzīvo" ķermeni. Šī parādība tiek izmantota ķīniešu akupunktūrā, kas atbrīvo enerģiju noteiktos ķermeņa punktos un liek tai cirkulēt citos ķermeņa punktos…

Fiziskais ķermenis, "dzīvais" ķermenis… Man jau bija skaidrs, ko domāja Lisinders. Pēc iespējas ātrāk derētu atbrīvoties no šī jukušā zinātnieka, ja reiz viņš savu melno darbu padarījis, un viņa vietā pieņemt kādu reprezentablu zinātnes spīdekli.

Uz mirkli prezidenta skatiens apstājās pie manis kā pie potenciālā darba turpinātāja. Galu galā es šajā pasākumā biju iesaistījies jau no paša sākuma, un šķita, ka vēl joprojām esmu pie pilnas sajēgas.

Rauls tā bija aizrāvies ar savu paskaidrojumu, ka nemanīja sarunu biedra šaubas. Viņš nesatricināmā mierā turpināja:

Starp citu, Dekarts domāja tieši to pašu, kad paziņoja: "Atšķirība starp ķermeni un dvēseli ir tāda, ka ķermenis ir redzams, bet dvēsele — neredzama." It kā viss sakrīt… Tomēr dažreiz var gadīties, ka dzīvais un fiziskais ķermenis viens no otra norobežojas.

Kādos apstākļos?

Nu, piemēram, narkotisko vielu ietekmē vai kad cilvēks paģībst, izjūt orgasmu, vai arī ļoti spēcīgas psiholoģiskas traumas gadījumā.

Vai arī kad cilvēks atrodas komas stāvoklī?

-Tieši tā. Mans tēvs, kas pētījis šo jautājumu, uzskatīja, ka mediji un atsevišķi mistiķi lieliski spēj patvarīgi atdalīt savu "dzīvo" ķermeni no fiziskā ķermeņa. Lai gan viņš bija filozofijas profesors, tomēr uz visām lietām viņam bija ļoti zinātnisks skatījums. Pēc viņa domām, tas bija tāpat kā novilkt caurspīdīgu cimdu, kas pielīmēts mūsu ādai.

Prezidents glāstīja suni.

Esmu uzgājis arī profesora Ruperta Šeldreika [13] XX gadsimta beigu sacerējumus. Šis ārsts apgalvo, ka priekšmetu forma nav atkarīga no matērijas. Koks, kas vēl nav izaudzis, jau ir ierakstīts sēklā, večuks jau augļa stadijā, un šīs formas pārvietojas gluži kā mobilās datu bankas. Šeldreiks sniedza šo nemateriālo formu eksistences pierādījumus, tomēr nespēja nodrošināt pietiekami pārliecinošu paskaidrojumu. Varbūt tā ir elektromagnētiska parādība? Jo galu galā mums katram ir savs elektromagnētiskais lauks. Šo enerģiju mēs varam tik tikko sajust, tuvinot delnas vienu otrai. Tomēr tā tur ir tikai niecīgas lodītes formā, ko reizēm sajūtam kā sīku saulīti, kad atraujam rokas no sejas vai arī pieskārāmies cita cilvēka ādai un pēkšņi saņemam it kā vieglu sitienu ar strāvu. Tātad esam pieskārušies kādam neredzamam apvalkam, iespējams pat, ka dvēselei!

95. INTERVIJA

Raksts kādā sieviešu žurnālā.

M. F. Tātad jūs apgalvojat, ka tā ir dvēsele?

KERBOZS. Jā. Tā ir kā tāds neredzams cimds, kas mūs ieskauj un ko var novilkt.

M. F. Vai jūs to varētu paskaidrot nedaudz sīkāk?

KERBOZS. Kad nokļuvu Viņpasaulē, mans ķermenis atgādināja caurspīdīgu mākoni, ko piepildīja dažādu krāsu atspulgi. Tas pieņēma mana ķermeņa ierastos apveidus, taču tam vairs nebija ne satura, ne svara un tas pārvietojās, cik ātri vēlējās. Mans ķermenis spēja izkļūt cauri citiem priekšmetiem, savukārt citi priekšmeti spēja izkļūt cauri manam ķermenim.

M. F. Vai tā ir ektoplazma?

KERBOZS. Es nezinu, kas ir ektoplazma. Es jums stāstu par savu ķermeni, kurš bija kļuvis caurspīdīgs. Cilvēki to vairs nespēj saredzēt, un tas ar viņiem nevar sazināties. Toties šis ķermenis spēj uztvert dzīvu būtņu domas. Tā ir ļoti dīvaina sajūta!

M. F. Un kā jūs pārvietojāties?

KERBOZS. Ar domas ātrumu. Kad biju caurspīdīgs, es jums varēju izkļūt cauri, lūk, tā (atdarina peldēšanas kustību). Tomēr ar manu fizisko ķermeni mani joprojām saistīja sudrabota nabassaite — tāda kā spoža un elastīga drošības sasaite.

M. F. Vai šādi lidot ar "caurspīdīgu ķermeni" ir patīkami?

KERBOZS. Jā. Ir tāda sajūta, ka tevi vairs nekas neierobežo. Nav jāuztraucas par to, ka varētu savainoties vai nogurt. Tu esi kā lidojoša doma, kas pārvietojas ar savu ideju ātrumu.

M. F. Laikam gan jābūt ļoti drosmīgam, lai atgrieztos savā sāpošajā ķermenī!

KERBOZS. Tieši tā. Un kur nu vēl, ja jūsu kājas īkšķim ir ieaudzis nags!

96. JAPĀŅU FILOZOFIJA

"Samuraja ceļš ir nāve. Ja jāizvēlas starp dzīvību un nāvi, noteikti izvēlies nāvi. Nekas nevar būt vienkāršāk. Saņem visu savu drosmi un rīkojies. Ja mēs ticētu tam, ko daži apgalvo, tad nāve ir veltīga, ja neesat paveicis savu misiju. Un tā bija Samuraju ētikas atdarināšana, kas nodeva augstprātīgo Osakas tirgoņu aprēķinātāja garu.

Šādā situācijā kļūst gandrīz neiespējami izdarīt pareizo izvēli, jo mēs visi taču vēlamies dzīvot!

Tas ir tikai dabiski, ka tiek meklēts iegansts izdzīvot. Tomēr tie, kas izvēlas turpināt dzīvi, lai arī nav spējuši paveikt savu misiju, izraisa tādu pašu nicinājumu kā gļēvuli un nelieši." &gt;

Hagakure Samuraju goda kodekss, XVII gadsimts

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

97. MENTĀLAIS ĶERMENIS

Prezidents Lisinders vērīgi klausījās Razorbaka runā. Arī uz mani pašu mans draugs kārtējo reizi atstāja milzīgu iespaidu. Rauls tik daudz ko zināja! Cik daudz grāmatu gudrību viņš uzkrājis! Klausoties Raulā, es pie sevis prātoju, ka laba bibliotēka ir visu pasaules guru un viedo vērta!

-Tātad jūs apgalvojat, ka pastāv trīs dažādi ķermeņi, ieminējās Lisinders. — Fiziskais, vitālais un…?

Mentālais. Tas nodrošina mūsu idejas un apziņu. Gadās, ka mentālais ķermenis izraisa psihosomatiskas reakcijas un izsit no līdzsvara "dzīvo" ķermeni. Tieši mentālais ķermenis ir tas, kurš man liek pašlaik ar jums sarunāties. Tas analizē un sintezē visu informāciju, ko raida mūsu apziņa, un piešķir tai intelektuālu nozīmi. Tas iemīl, smejas un raud.

Šķita, ka valsts galvu tikko dzirdētais ļoti aizrauj.

Fiziskais, vitālais un mentālais ķermenis. Tas viss, protams, ir diezgan sarežģīti, tomēr izskaidro, kā mēs nonākam Viņpasaulē, kaut gan šķiet, ka esam vienkārši aizmiguši!

98. PUSDIENAS SVEČU GAISMĀ

Atklājām, ka tieši iepretim mūsu tanatodromam atrodas neliels taizemiešu restorāniņš, kas pamazām kļuva par mūsu ierasto ēstuvi. Tas piederēja kādam Lambēra kungam, istam taizemietim no Chīanmai [14] , kura īpašais ēdiens bija nūdeles bazilika mērcē. Kamēr mēs ar Amandīni un Fēliksu apspriedām savu tikšanos ar prezidentu un mūsu nākamos tanatonautikas mērķus, kāds puišelis stāvēja pie mūsu galdiņa kā zemē iekalts.

Vai jūs esat Kerboza kungs? viņš Fēliksam jautāja.

Mūsu varonis laimīgs pamāja ar galvu, jo vēl joprojām bija priecīgs, ja kāds viņu pazina.

Puišelis palūdza autogrāfu, un ap mums tūlīt sapulcējās fanu gūzma, kas vienā balsī dievojās, ka Fēlikss dzīvē ir vēl izskatīgāks nekā televīzijā.

Es ātri samaksāju rēķinu, un mēs steigā atkāpāmies.

Fēlikss no mums nedaudz atpalika. Viņš gozējās komplimentu saulītē. Laimē starojošām acīm Fēlikss parakstījās uz ēdienkartēm, papīra salvetēm un restorāna rēķiniem. Beidzot viņš sajuta, ka tiek mīlēts.

99. KENIJIEŠU MITOLOĢIJA

Bantu tauta sākumā uzskatīja, ka cilvēks ir nemirstīgs. Dievs nosūtīja uz Zemi hameleonu, lai tas cilvēkiem nodod šo vēsti. Tomēr vēlāk, pēc nedaudz garākām pārdomām, Dievs nosūtīja uz Zemi citu vēstnesi šoreiz tas bija kāds putniņš -, lai tas cilvēkiem pavēsta, ka viņiem tomēr jāmirst.

Hameleons uz Zemes bija ieradies daudz ātrāk nekā putniņš, bet, ak vai, viņš tā raustīja valodu, ka tā arī nebija savu vēsti cilvēkiem paziņojis. Toties putns savu vēsti paziņoja bez grūtībām. Un cilvēki nomira un vairs nekad neatgriezās uz Zemes tādā izskatā, kāds tiem bijis viņu iepriekšējā dzīvē.

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

100. FĒLIKSS AIZIET PAR TĀLU

Mēnesi pēc Bitšomonas tanatodroma atklāšanas Amandīne svinīgi paziņoja par savām kāzām ar Fēliksu. Un es, nabaga nelga, protams, neko pat nebiju pamanījis vai arī negribēju pamanīt.

Tomēr mēs ar Raulu tikām runājuši par Amandīni un vienojušies: lai šai meitenei iepatiktos, vajag nomirt. Viņu interesēja tikai tanatonauti. Un tomēr ko gan viņa bija atradusi šajā āmurgalvā? Tiesa, viņš gan bija slavens, bet ko tas mainīja? Lai kā arī būtu, es uz visiem laikiem biju zaudējis mūsu noslēpumaino Amandīni.

Varu galvot, ka tad, kad šis pāris sāka dzīvot kopā, man iesmeldzās sirds. Tikai ar piespiešanos panācu, ka greizsirdība neapdraudēja mūsu draudzību.

Taču, ja runājam par darbu, Fēlikss visos plašsaziņas līdzekļos bija izbazūnējis, ka drīz pārvarēs Moch 1, tomēr viņam tas neizdevās. Pat vēl ļaunāk, Fēliksu pirms starta pārņēma aizvien lielākas šaubas. Tagad, kad viņam bija Amandīne un viņš bija kļuvis par visas Parīzes elku, Fēliksam vairs nebija nekādas vēlēšanās ieslīgt kaut kādās riskantās mākslīgajās komās.

Mēs vairs ilgāk nevarējām visas cerības saistīt vienīgi ar šo tik kaprīzo tanatonautu. Vajadzēja pēc iespējas ātrāk atkal savākt kādu bariņu lidojuma kandidātu. Fēlikss pats par to bija pārliecināts vairāk nekā visi pārējie. Uz labu laimi ievietojām nelielu sludinājumu ikdienas laikrakstos: "Parīzes tanatodroms meklē brīvprātīgos."

Lai gan šķita, ka lielā lidojuma kandidātus varēs saskaitīt uz vienas rokas pirkstiem, mums par lielu pārsteigumu, ieradās vairāk nekā tūkstotis karstgalvju. Tika veikta barga atlase. Mēs ar Raulu un Amandīni likām viņiem trūkties. No mums visiem tieši Fēlikss bija visbargākais eksaminētājs. Protams, viņš vislabāk zināja, kāds tas ir risks, tāpēc viņam šķita drošāk šos entuziastus atvēsināt, nevis uzmundrināt: "Uz priekšu! Šaujieties tik gaisā! Gan tad redzēsiet, cik tas ir iedvesmojoši!"

Mūsu atlases pārbaudījumiem vislabāk sagatavotie izrādījās augstas klases sportisti un kinokaskadieri. Šie puiši lieliski pārvaldīja savu ķermeni, turklāt viņi zināja, ko nozīmē atrasties par mata tiesu no nāves. Būt pārgalvīgam un tomēr ievērot zināmu robežu!

Par otro oficiālo tanatonautu mēs izraudzījāmies Žanu Bresonu. Šis pieredzējušais kaskadieris prasmīgi veica lidojumu un atkal atgriezās uz Zemes. Lai gan Moch 1 viņš redzēja tikai no liela attāluma, tomēr pēc tā, kā viņš to aprakstīja, pat Fēliksam bija jāatzīst, ka Žana lidojums bija izdevies.

Bresons bija sasniedzis "komu plus astoņpadsmit minūtes".Trīs citi tanatonauti pēc tam apstājās pie "komas plus septiņpadsmit minūtes". Mēs joprojām nebijām pārvarējuši Terra incognita robežu, kas bija "koma plus divdesmit viena minūte", tomēr tagad ļoti labi zinājām, kas atradās pirms tam garš, daudzkrāsains, mutuļojošs gāzveida koridors.

Līdz ar šiem četriem samērā veiksmīgajiem lidojumiem bijām cietuši divdesmit trīs neveiksmes. Lai gan drošības pasākumi bija kļuvuši stingrāki, tomēr cauri mūsu atsijāšanas sietam bija izspraukušies arī daži pārāk jauni un pārāk nepacietīgi kandidāti, tādēļ vēl rūpīgāk pieslīpējām atlases testu kompleksu. Tas ļāva izraudzīties tikai pietiekami nobriedušus cilvēkus, kuri bija apveltīti ar spēcīgu raksturu un spēja turēties pretim vilinošajai un nāvējošajai gaismai.

Nost ar lielībniekiem, kas, iestājoties mūsu cildenajā brālībā, tikai vēlējās atstāt iespaidu uz saviem čomiem vai skuķiem! Nost ar bezcerīgajiem, kas tanatonautiku uzskatīja par pašnāvības pēdējo modes kliedzienu! Nost ar neapmierinātajiem, kas vēlējās uzzināt, vai tur nav labāk nekā te! Labs tanatonauts ir laimīgs cilvēks ar veselu miesu un garu, kam mirstot ir ko zaudēt!

Beidzot savā izvēlē priekšroku devām daudzbērnu ģimeņu tēviem.

Eksperimenti tagad ļāva mums pārliecināties par to, ka

1)   ķermenis paliek uz vietas, aizceļo tikai dvēsele;

2)    atstājot ķermeni, dvēsele pieņem gaišas ektoplazmas formu, kas spēj izkļūt cauri visām matērijām un lidot vismaz ar gaismas ātrumu;

3)    nāves brīdī ektoplazma paceļas debesīs un nonāk zilajā piltuvē, kuras galā redzama gaisma;

4)    ektoplazmu ar ķermenisko apvalku savieno sudrabaina nabassaite;

5)    kad šī nabassaite pārtrūkst, atgriešanās dzīvē vairs nav iespējama;

6)     kad tiek sasniegta "koma plus divdesmit viena minūte", ir saredzama kāda siena.

Par zinātniskām tēmām rakstošie žurnālisti izplatīja šo informāciju, un uzradās tūkstošiem amatieru, kas mēģināja aizceļot uz Viņpasauli, izmantojot vairāk vai mazāk amatieriskas "nesējraķetes". Vieni startam izmantoja tiopentālu, bet citi hlorīdu. Tomēr viņi nezināja pareizās devas. Katra jauna nedēļa tanatonautikā pievienoja savu neveiksmju artavu. Daži startam uz Viņpasauli izmantoja barbiturātus un pat pesticīdus. Savukārt erotomāni startam izmantoja orgasmu.

Degvielai noderēja viss sarkanvīns, halucinogēnās sēnes, degvīns, kokaīns un lēkšana ar gumiju, mistiskas izcelsmes jūras produkti un elektrošoks… Patiesībā it viss, kas spēj cilvēcisku būtni atraut no realitātes! Nekas nevarēja būt stilīgāk kā "tanatonautot". Visizplatītākais apvainojums tagad bija: "Tu taču neesi spējīgs pat atdalīties no sava ķermeņa!" Ar to bija jāsaprot, ka pastāv tikai šī cilvēka fiziskais ķermenis un ka viņš nav spējīgs ļaut izpausties ne savam "dzīvajam", ne mentālajam ķermenim.

Lai šim slaktiņam pieliktu punktu, prezidents Lisinders izdeva likumu, kas noteica smagus cietumsodus ikvienam, kurš mēģinātu nodarboties ar tanatonautiku ārpus oficiālā Parīzes tanatodroma robežām.

Pēc ilgāka pārtraukuma Fēlikss nolēma ķerties pie personiskā rekorda pārspēšanas. Ikreiz viņš saaicināja arī žurnālistus un filmēšanas grupas, tomēr, neskatoties uz atkārtotiem mēģinājumiem, viņam neizdevās pārvarēt Moch /… Beidzot žurnālistiem tas apnika. Ar katru viņa atgriešanos Fēliksa apbrīnotāju skaits saruka. Lai viņš pavisam nezaudētu dūšu, mēs ar Amandīni un Raulu pat nonācām tiktāl, ka maksājām statistiem, lai tie aizpildītu preses tribīnes, tomēr Fēlikss nebija tik stulbs: viņš lieliski pazina plašsaziņas līdzekļu aprindas.

Tā kā viņš kļuva aizvien skumjāks un grūtsirdīgāks, mēs viņam ieteicām doties pelnītā atpūtā. Galu galā tanatonautikas uzplaukumam viņš bija paveicis pietiekami daudz.

Tomēr viņš nelikās mierā un bija gatavs pensionēties tikai tad, kad būs pārvarējis Moch 1 robežu. Tas kļuva par viņa apsēstību.

101.    VĒDU MITOLOĢIJA

Virzies, virzies uz priekšu pa senajām mūsu ciltstēvu iemītajām takām! Tur tu sastapsi divus karaļus Jomu un dievu Varunu, kas tīksmi noraugās bēru rituālos.

Rigvēda X, 14

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

102.    NELIELS PĀRTRAUKUMS

Pēkšņi viss sagāja grīstē. Fēlikss kļuva aizvien aizkaitināmāks. Kāzas ar Amandīni viņš atlika uz nenoteiktu laiku. Aizdomīgi zilumi mums lika noprast, ka viņš to sit.

Turklāt vakaros viņu ģimenes strīdus varēja sadzirdēt ari kaimiņu dzīvokļos.

Lai attaisnotu ķīviņus, Fēlikss apvainoja Amandīni, ka tai vajadzīga tikai viņa nauda. Un viņš patiešām pelnīja ļoti daudz, it īpaši kopš prezidents Lisinders viņam bija piešķīris tanatoloģijas stipendiju. Arī par viņa intervijām joprojām piesolīja labu samaksu. Lai pārdotu savas atmiņas tam izdevējam, kurš maksātu visvairāk un ar kuru varētu noslēgt visizdevīgāko līgumu, viņš bija nolīdzis literāro aģentu. Mans brālis Fēliksam maksāja procentus par teniskrekliem ar viņa attēlu. Patiešām, netrūka ieganstu, lai viņa bankas rēķins pieaugtu!

Amandīne sakostiem zobiem pacieta visus sitienus un apvainojumus. Apbrīna, ko viņa izjuta pret šo tanatonautu, bija spēcīgāka par visu. Amandīnes pacietības mērs beidzot tomēr bija pilns, kad Fēlikss sāka parādīties ļaudīs kopā ar apšaubāmas uzvedības sievietēm. Tad viņa nāca izraudāties man uz pleca.

Un es Amandīni mierināju, cik vien labi spēju. Es biju viņā ieķēries līdz ausīm jau no pirmā acu skatiena, tomēr izvairījos no jebkādiem apvainojošiem izteicieniem par meitenes līgavaini. Viņa man nekad nebūtu piedevusi nekādas aizskarošas piezīmes par Fēliksu, toties pati tās bārstīja kā no pilnības raga, kad mēs ieturējām kopīgu maltīti Lambēra kunga taizemiešu restorānā.

Pārtraukumā starp divām rīsu degvīna glāzītēm no viņas jūraszilajām acīm izšļācās sāļš minerālūdens.

Kas tad nu? Saņemies!

Viņš ir tik netaisnīgs. Viņš mani vaino tajā, ka nespēj pārvarēt pirmo nāves barjeru. Es jau labprāt palīdzētu, ja vien viņš man pateiktu, kā to izdarīt.

Tev jācenšas viņu saprast, es teicu.

Viņa vairs nevēlējās par to runāt. Amandīnei krājumos bija milzum daudz noslēpumu. Ja šī meitene reiz atklātu, kas darās viņas galvā, tā nudien izrādītos īsta bagātību glabātava! Pagaidām viņai labāk patika turpināt tās krāt un neko no tā visa neatklāt. Vienīgi šī sarežģītā situācija un asaras liecināja par Amandīnes mirkļa vājumu.

Es viņai piedāvāju nedaudz pastaigāties. Pēc stundas bijām nonākuši Perlašēza kapsētā.

Šeit es pirmo reizi sastapu Raulu.

Jūs esat īsti draugi. Tas tiešām ir jauki, nopūtās Amandīne.

Kad bijām mazi, klases spēcīgākie puiši mūs mēdza iekaustīt.

Viņa nemanāmi man tuvojās.

Man šķiet, ka es vairs negribu precēties ar Fēliksu, vina teica.

Tu laikam joko, viņš taču to nepārdzīvos.

Ij neceri. Ap viņu luncinās bariem sieviešu. Ilgi viņš viens nepaliks. Fēlikss taču bija nevainīgs, un tieši es viņam iemācīju, kas ir sieviete. Viņš vienlaikus iepazina gan mīlestību, gan nāvi. Tagad Fēlikss ir iemācījies lidot pats. Man bija tikai iedvesmotājas loma.

Vai tu to nožēlo?

Nē, bet zinu, ka neesam piemēroti kopdzīvei.

Nav tiesa. Lai arī Fēlikss guļ, ar ko pagadās, tomēr patiesībā mīl vienīgi tevi. Tu esi tik daudz pārāka par visām citām. Tu esi tik īpaša un…

Viņa skumji pasmaidīja.

Paklau, vai tikai tu pats man "nekantējies" klāt?

Tagad bija pienākusi mana kārta glabāt noslēpumus.

Amandīne uzticīgi man piekļāvās, un mēs kādu brīdi tā stāvējām šajā ledusaukstajā dārzā starp kapu pieminekļiem netālu no Nervāla kapa, lūkojoties zvaigznēs. Viņas sīkā, vēsā sirds sitās man pret krūtīm.

Es sadzirdēju vāru nopūtu. Labprāt būtu tā stāvējis visu mūžu, seju paslēpis viņas zeltaino matu gūzmā.

Uzmācīga kabatas baterijas gaisma izrāva mani no sajūsmas, bet Amandīni no stinguma. Tas bija naktssargs, kas sargāja kapus no vandaļiem. Amandīne saņēmās:

Tev taisnība, Mišel. Es nedrīkstu sašļukt dažu pārejošu strīdu un mīlas dēku dēļ. Esmu netaisna pret Fēliksu, un es ar viņu precēšos, kad vien viņš to vēlēsies.

Atgriežoties mājās ar taksometru, abi klusējām.

103. ĶĪVIŅŠ

Nākamajā rītā Bitšomonas tanatodromā valdīja nokaitēta atmosfēra. Fēlikss bija tur nakšņojis. Kā parasti, viņš bija kunga dūšā, turklāt vēl kādas prostitūtas apkampienos. Fēlikss bija apvēmis starta krēslu, un pēc tam abi bija gulējuši turpat uz grīdas.

Kad Rauls rīta agrumā ieradās tanatodromā, viņš patrieca ieleni, pirms Amandīne vēl bija viņus pārsteigusi, un ar Zana Bresona palīdzību satīrīja visu, kas bija satīrāms.

Neskatoties uz vairākām karstas kafijas tasēm, Fēliksam joprojām bija sausa rīkle.

-Tu man te vēl lasīsi morāli, sasodīts! Vai tu maz zini, kas es esmu? Pasaules pirmais tanatonauts! Pa sau Ies!

Ielāgo to vienreiz par visām reizēm. Un visi pārējie ir tikai pakalpiņi, lēti rezerves piloti.

Nejaušības pēc mēs ar Amandīni ieradāmies abi reizē. Fēlikss tūlīt uz mums apsūdzoši norādīja ar pirkstu.

Paskat, kur abi mūsu balodīši! Ja jūs iedomājaties, ka es no jūsu viltībām ne velna neesmu sapratis, tad tas ir tikai tādēļ, ka jūs mani uzskatāt par galīgu stulbeni!

Rauls sarūgtināts nopūtās.

Aizveries, Fēliks! Man ir sliktas zinas. Šorīt atnāca fakss, kurā paziņots, ka angļiem izdevies nokļūt pie Moch 1. Viņi sasnieguši "komu plus deviņpadsmit minūtes". Tā ka, Fēliks, laiks beigt tavu niekošanos un ķerties pie darba, ievērojot visstingrāko režīmu. Celties septiņos. Brokastīs augļi un graudaugi. Pirms katra starta vispārēja veselības pārbaude. Disciplīna un vēlreiz disciplīna tikai tā mēs varam nepieļaut to, ka kāds mūs pārspēj.

Es nu gan brīnos par tiem "rostbifiem"! Fēlikss murmināja. Jau rīt pat es jums parādīšu, kā "sīpoli" sasniedz "komu plus divdesmit trīs minūtes"!

Kā tad! Pagaidām labāk ej mājās un izguli savu dzērumu, pirmais pasaules tanatonaut! Rauls vēsi pavēlēja.

Kad Rauls runāja tik pavēlnieciskā tonī, tad pat Fēlikss beidza tēlot zvaigzni un bez iebildumiem pakļāvās neapstrīdamajam komandas vadītājam. Uz atvadām vēl atraugādamies, pazemīgi pieliecies, viņš tinās prom.

Tai pašā vakarā Rauls aicināja mani un Amandīni satikties jumta dzīvokli. Šajā tropiskajā vidē starp leknajiem eksotiskajiem augiem mūsu problēmas bieži vien izplēnēja, tomēr šoreiz Rauls bija bargi noskaņots.

Fēlikss nevar savākties, viņš uzreiz noskaldīja. Iesaku jums abiem uzmanīties. Es ļoti labi zinu, ka starp jums nekā nav, taču viņš ir ieņēmis galvā pretējo, un tas viņam neliek mieru!

Negribēju uzsākt diskusiju, kas būtu smaga Amandīnei, tādēļ steigšus centos novērst uzmanību.

Vai tas, ko tu mums šorīt pastāstīji, ir taisnība? Angļiem tiešām izdevies sasniegt Moch P.

-Tas ir pilnīgi oficiāli. Kāds Bils Greiems ir pārspējis Fēliksu, sasniedzot "komu plus deviņpadsmit minūtes". Tā ka paši saprotat šis ir nopietns brīdis.

Viņš aizsmēķēja vienu no savām tievajām cigaretēm un turpināja:

Uz spēles likta pārāk liela likme. Mēs esam izgājuši pasaules cīņas arēnā, un tajā kļūdām nav vietas. Tādēļ, Amandīne, sagādā man to prieku un izrunājies ar Fēliksu. Liec viņam saprast, ka tu viņu atbalsti un ka pat piedzēries viņš tev nav pretīgs.

Vina centās aizstāvēties. &gt;

Bet… bet…

-Ja tu to nespēj kvēlas mīlas vārdā, tad izdari to tanatonautikas vārdā.

Mūsu medicīnas māsiņa, lai ari negribīgi, tomēr piekrita. Nākamās dienas rītā, tikko gaismiņai svīstot, jaunais pāris izskaidrojās. Fēlikss pirmais atvainojās par savu iepriekšējās dienas uzvedību. Viņi vienojās, ka tomēr precēsies, un mēs ķērāmies pie lidojuma sagatavošanas darbiem.

Kad Fēlikss jau atradās starta krēslā, Rauls viņu lūdza būt piesardzīgam.

Neuztraucies, vecais. Kā tu pats saki: "Uz priekšu, pretim jauniem piedzīvojumiem!"

Fēlikss pats sev vēnās iedūra "nesējraķešu" adatas. Tad viņš sāka skaitīt:

—Seši… pieci… četri… trīs… divi… viens. Starts! Pirms aizvērt acis, viņš vēl Amandīnei nočukstēja:

Piedod man!

104.     ĶĪNIEŠU MITOLOĢIJA

"Tālajā Kudzi salā dzīvo sniegbalti, caurspīdīgi ļaudis ar gludu ādu kā bērniem. Viņi nepārtiek no pārtikas produktiem, bet gan ieelpo vēju un uzdzer rasu. Viņi dodas pastaigās gaisā, kur mākoņi tiem kalpo par ratiem, bet pūķi par zirgiem. Viņiem neko nespēj nodarīt ne slimības, ne musona vēji. Viņus nekas nespēj aizraut. Viņi nenoslīkst pasaules plūdos, un pasaules ugunsgrēki tos atstāj neskartus. Viņi stāv pāri visam. Viņi kāpj debesīs gluži kā pa kāpņu pakāpieniem un gaisā atguļas kā gultā. Viņu dvēseļu lidojums tos aiznes, kurp vien tie vēlas."

Čangču

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

105.     FĒLIKSA PĒDĒJAIS LIDOJUMS

Fēlikss vairs neatgriezās uz Zemes. Viņš tā arī neapprecējās un nepastāstīja, ko redzēja, sasniedzis Moch 1. Viņam vairs neizdevās iedurt jaunas banderiljas Visviltīgākajā no visviltīgākajām, un Cerbers viņu aprija, bet Bāls sagremoja. Nāve bija viņu… nogalinājusi.

Tur, augšā, viņš Gorgonai noņēma masku. Varbūt Fēlikss ieraudzīja baltajās atlasa drānās tērptās sievietes seju, kas bija apslēpta aiz miroņgalvas maskas. Viņš to ieraudzīja, tomēr neatgriezās, lai mums pastāstītu par redzēto. Iespējams, Fēlikss to nevarēja, bet var jau būt, ka pietiekami stipri nevēlējās. Vilinošā gaisma zilgā gaiteņa galā bija izrādījusies stiprāka par mūsu draudzību. Tā bija izrādījusies ari stiprāka par slavu un Amandīnes mīlestību, stiprāka par alkoholu, prostitūtām un tanatonautu aizraujošajām dēkām. Nāve nosargāja savu noslēpumu.

Dažās dzeltenās preses slejās tika vēstīts, ka es esmu speciāli kaut ko pievienojis "nesējraķetes" šķīdumam, lai atbrīvotos no sava sāncenša. Pat ja biju līdz ausīm ieķēries mūsu medicīnas māsiņā, tomēr nebiju spējīgs kādu tīšām nogalināt, bet vismazāk jau nu Fēliksu.

Es savukārt prātoju, vai Fēlikss nebija tīši devies nāvē. Viņš zināja, ka viņu ir pārņēmusi zvaigžņu slimība, kas viņu pamazām iznīcinātu. Bet visvairāk viņš baidījās zaudēt Amandīni. Par spīti tam, ka viņš gulēja, ar ko pagadās, viņš pa īstam mīlēja tikai sava mūža pirmo un vienīgo liktenīgo sievieti.

Beigās viņam šķita, ka viņš nav Amandīnes cienīgs, bet ar prostitūtām viņš jutās drošs. Tā bija tā vide, no kuras viņš pats bija cēlies. Amandīne viņam šķita pārāk skaista un gudra. Fēliksam šķita, ka nav pelnījis tik mīļu un jauku būtni par sievu.

"Piedod man!" Tie bija viņa atvadu vārdi Amandīnei.

Gada, bet varbūt pat desmitgades cilvēks bija pelnījis valsts līmeņa bēres. Viņa miesiskais apvalks tika apglabāts greznā marmora mauzolejā Perlašēza kapsētā. Uz kapa pieminekļa bija iegravēti vārdi: "Šeit apglabāts pasaules pirmais tanatonauts."

106. AMERIKAS INDIĀŅU MITOLOĢIJA

Triksters jeb koijotu dievs ir viens no interesantākajiem Ziemeļamerikas indiāņu mitoloģijas tēliem. Viņš vienlaikus ir gan āksts, gan ari neķītrs un nāvējošs dievs, kas bieži tiek attēlots ar milzīgu locekli un iekšām, kas aptinušās ap ķermeni.

Indiāņu anekdotēs koijotu dievs bieži paliek bešā. Lielais Gars parasti tam ļauj darīt visas tās muļķības un ļaunos darbus, ko viņš iecerējis, tomēr beigās iejaucas un visu nokārto. Bieži vien Triksters ir iedomājies, ka kādam kaitē, bet galu galā viņa rīcība rada gluži pretēju efektu, nekā iecerēts, un pēkšņi Dižā Gara sīkais sāncensis Triksters izrādās daudz nekaitīgāks, nekā varētu iztēloties.

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

107. BILS GREIEMS

Pēc tam kad Fēlikss Kerbozs neatgriezās no Viņpasaules, Žans Bresons kļuva par otru izcilāko franču tanatonautu. Pirms nākamā starta mēģinājuma Bresons ierosināja izmantot tos drošības pasākumus, ko viņš bija ieviesis saviem kinotrikiem.

Viņam arī piederēja ideja aprīkot lidojumu krēslu ar elektronisku taimeru, kas ļautu laikus atgriezties uz Zemes. To varēja salīdzināt ar drošības jostu. Piemēram, pirms starta taimeru varētu ieprogrammēt uz "komu plus divdesmit minūtes". Noteiktajā laikā tas radītu nelielu elektrisko triecienu, kas liktu nabassaitei pēkšņi sarauties un tanatonautam atgriezties uz Zemes.

Žans Bresons bija ists profesionālis. Viņš ļori precīzi parādīja uz kartes to apgabalu, ko bija redzējis, un tas mums ļāva akurāti uzskicēt viņa novērojumus. Šo uzticamo tanatonautu izmantoju, lai uzlabotu "nesējraķetes" sastāvu. Izmēģināju jaunu ievadīšanas veidu.

Narkotiskā viela tika ievadīta nevis visa uzreiz, bet mazākās devās un pakāpeniski. Izmantoju propofolu (simts mikrogrami uz kilogramu vienā minūtē) kopā ar morfīnu un kādu no gāzēm (sākumā tas bija 5-10 % desflurāns, taču labākus rezultātus es ieguvu ar 5-15 % izoflurānu). Un beidzot, lai stabilizētu organisko iedarbību, ievadīju Valium atvasinājumu Hypnovel (0,01 mg/kg). Šie jaunie līdzekļi padarīja lidojumus nedaudz drošākus.

Tad mēs jau bijām pārliecināti, ka ikviens ir spējīgs atstāt savu ķermeni, no tā atdaloties. Tas bija atkarīgs tikai no "nesējraķetes" sastāva. Bet Žans Bresons lieliski panesa visus manus kokteiļus.

Viņš pamazām virzījās uz priekšu. Bresons izpētīja "komu plus astoņpadsmit minūtes un divdesmit sekundes", "komu plus astoņpadsmit minūtes un trīsdesmit divas sekundes" un "komu plus deviņpadsmit minūtes un desmit sekundes". Viņš rūpējās par savu muskuļu attīstību, uzturu un pētīja savus bioloģiskos ritmus. Viņš ņēma vērā visus tos faktorus, kas varēja ietekmēt ķermeņa pamešanas procesu, ieskaitot temperatūru lidojumu telpā (pacelšanās vislabāk izdevās divdesmit viena grāda siltumā un tādā mitrumā, kas bija zemāks par vidējo).

Bresona lidojumi noritēja nevainojami. Viņš rūpīgi pārbaudīja savas nesējraķetes un uzmanīgi izpētīja sasniedzamo mērķi mūsu kartēs. &gt;

-Seši… pieci… četri… trīs… divi… viens. Starts!

Gaidījām viņa atgriešanos, acis neatraujot no elektrokardiogrammas un elektroencefalogrammas skalām. Tad iedarbojās elektroniskā kontroles sistēma, kas mums vēstīja par drīzu viņa atgriešanos.

Seši, pieci, četri, trīs, divi, viens! Nosēšanās.

Žans Bresons bija pedantisks un sīkumains. Neatlaidīgi, ievērojot visstingrāko disciplīnu, viņš soli pa solim devās uz priekšu pa Nāves kontinentu. Bresons nevēlējās sniegt intervijas presei. Viņš bija atteicies no jūtu dzīves, lai varētu savus pūliņus veltīt vienīgi profesionālajai darbībai. Katru dienu Bresons burtnīcā pierakstīja savus sasniegumus un ar nelielu kalkulatoru aprēķināja, kādu mērķi iespējams sasniegt nākamajā dienā.

Šķita, ka Bils Greiems otrpus Lamanša šauruma bija apveltīts ar tādu pašu rūdījumu. Viņš jau bija sasniedzis "komu plus deviņpadsmit minūtes un divdesmit trīs sekundes".

Kopš šī brīža abi vīrieši bija iesaistījušies ļoti sīvā un bīstamā cīņā. Vissīkākā kļūme tiem varēja kļūt liktenīga, un viņi to apzinājās. Kāds humoristisks Londonas laikraksts bija attēlojis Greiemu un Bresonu kā divus mazus putniņus, kas grasās tīrīt zobus krokodilam. "Saki, Bil, kā tu domā vai viņš ilgi turēs savu rīkli vaļā?" jautāja francūzis. Un anglis atbildēja: "Nē. Un tavā vietā es labāk nokristu zemē."

Tomēr centimetru pa centimetram abi putnēni katru dienu līda aizvien dziļāk bīstamā reptiļa rīklē.

Greiems sasniedza "komu plus deviņpadsmit minūtes un divdesmit trīs sekundes", bet Bresons "komu plus deviņpadsmit minūtes un trīsdesmit piecas sekundes".

Bet tad Greiems jau bija sasniedzis "komu plus divdesmit minūtes un vienu sekundi".

Tagad britu tanatonauts bija sasniedzis Fēliksa līmeni. Viņš bija nonācis pie Moch 1 sienas. Un, ņemot vērā to, cik Bils Greiems bija neatlaidīgs, nebija nekādu šaubu, ka nākamajā lidojumā viņš iekļūs pa šīm pirmajām durvīm.

Rauls bija saniknojies:

Tas brits taču mūs apdzls uz finiša līnijas, mūs pionierus! Kaut kāds stulbums.

Un viņa bažas bija pamatotas, jo Bils Greiems nebija sācis no nulles. Pirms tanatonautikas viņš bija izgājis tanatonautikai ļoti piemērotu skolu cirka skolu. Kā bijušais trapeces staigātājs Bils Greiems zināja, kā pacelties gaisā bez drošības sasaites. No kādas intervijas laikrakstam " The Sun"[15] es uzzināju, ka par savām dotībām viņš varēja būt pateicīgs rūpīgi sabalansētai narkotiku lietošanai.

Kā bijušais narkomāns, Bils Greiems uzskatīja, ka pati par sevi narkotiku lietošana nav ne laba, ne slikta, tikai izraisa enerģiju, ko ir nepieciešams kontrolēt.

Kādā rakstā Greiems skaidroja: "Kādēļ gan augstskolu programmās kā mācību priekšmetu nevarētu iekļaut marihuānas, hašiša vai heroīna pareizu lietošanu? Tā saucamajās pirmatnējās sabiedrībās taču ikviens rituālu ceremoniju laikā apstulbinājās ar narkotiskiem augiem, tā piešķirot narkotisko vielu lietošanai zināmu svētuma pieskaņu.

Austrumos narkomāni mirst no narkotisko vielu lietošanas tādēļ, ka viņi tās lieto, kā pagadās. Jo pastāv likumi, kas jāievēro, nekad nelietot narkotikas, lai pārvarētu depresiju, lai vienkārši apreibinātos vai ari lai aizbēgtu no realitātes. Vienmēr sekojiet narkotiku lietošanas rituālam! Rūpīgi izpētiet katras vielas iedarbību un devu atbilstību vēlamā efekta sasniegšanai. Un tiem, kas izgājuši šādu ievadkursu narkotisko vielu lietošanā, varētu piešķirt to lietošanas atļauju!

No tā es secināju, ka kādreizējais britu trapeces staigātājs pirms katra starta uzmeistaro sev piemērotu narkotisko vielu devu. Šis pieņēmums saniknoja Žanu Bresonu, kas nožēloja, ka tanatonautika nav pasludināta par olimpisko sporta veidu, jo tad Greiemu varētu diskvalificēt par dopinga lietošanu.

Amandīne maigi aplika roku Žanam ap pleciem.

Pat ja tiek lietots dopings, tu tik un tā esi talantīgāks. Tu taču atpaliec no Bila tikai divdesmit sešas sekundes, turklāt bez jebkādas narkotiku lietošanas!

Divdesmit sešas sekundes, vai tu maz apjēdz, ko tas nozīmē, veselas divdesmit sešas sekundes, kaskadieris neapmierināts attrauca.

Rauls atlocīja karti, kur pirms milzīgās piltuves joprojām bija redzams uzraksts Terra incognita.

Divdesmit sešas sekundes tur augšā droši vien nozīmē tikpat lielu teritoriju kā Francija. Skaidrs, ka Nāves kontinenta ģeogrāfijas apgūšanā viņi mums aizsteigušies tālu priekšā.

Amandīne piekļāvās Bresonam. Pēkšņi man atdarījās acis. Amandīnei taču patika tikai un vienīgi tanatonauti! Un viņai bija gluži vienalga, kāds patiesībā bija Fēlikss Kerbozs vai Žans Bresons. Jo viņu bija savaldzinājis rikai tas, ka tie bija nāves pētnieki! Un, tā kā es negrasījos kļūt par tanatonautu, viņa man nepievērsa nekādu uzmanību. Viņai ar nāvi bija kārtojami savi rēķini, un tādēļ savu mīlestību Amandīne dāvāja vienīgi tās iekarotājiem.

Un, Amandīnes maigā pieskāriena iedvesmots, kaskadieris paziņoja:

Rīt es sasniegšu "komu plus divdesmit minūtes"!

Tikai tad, ja tu jūties drošs par sevi… iejaucās Rauls.

Britu laikrakstā bija parādījusies jauna karikatūra. Divi putnēni joprojām tīrīja zobus krokodilam. "Kas notiks, ja es ielīdīšu tam pārāk dziļi rīklē?" jautāja putniņš Žans. "Tad notiks tava reinkarnācija," atbildēja putnēns Bils. "Ak nē, ja viņš mani aprīs, es pārvērtīšos par kaku!" "Tieši tā, Žan. Tā jau arī būs tā… reinkarnācija!"

Šis zīmējums man ļāva izdarīt vēl kādu secinājumu. Nekur nebija teikts, ka šim duelim būs bēdīgas beigas.

Kādēļ par katru cenu jāmetas nāvējošā sāncensībā? Ja jau tas Greiems ir tik spēcīgs, lai kādus līdzekļus viņš arī izmantotu, mums viņu derētu uzaicināt pie sevis. Vai tad prezidents Lisinders nevēlējās, lai uzņemam pie sevis ārzemju tanatonautus un dalāmies ar tiem savā pieredzē?

Raula seja noskaidrojās.

Tā ir lieliska ideja, Mišel!

Tajā vakarā Žans manā vietā izgāja pastaigāties ar Amandīni. Palicis viens pats savā dzīvoklī, es darbojos ar datoru, lai izstrādātu jaunu "nesējraķetes" ķīmisko formulu.

Mēs visi bijām nopratuši, ka angļi teju grasījās mūs pārspēt. Un tik tiešām, nākamajā dienā uzzinājām, ka Bils Greiems bija šķērsojis Moch 1 robežu.

Kā vēstīja rīta laikraksti, šo varoņdarbu viņš bija paveicis naktī, laikā, kad mēs plānojām viņu uzaicināt uz savu tanatodromu. Vienīgā problēma bija tā, ka Bilam nebija izdevies laikā apstāties. Viņu ierāva Moch 1.

108. DIENVIDĀFRIKAS MITOLOĢIJA

Reiz senos laikos, kad visi dzīvnieki vēl bija cilvēki, kāds mazs trusītis apraudāja savas mātes nāvi.

Mēness nolaidās uz Zemes vinu mierināt: "Neskumsti, gan tava māmiņa atgriezīsies. Paraugies uz mani te es parādos, te pazūdu, un, kad visi jau domā, ka esmu miris, es atkal esmu klāt. Ar tavu māmiņu būs tāpat."

Tomēr trusītis viņam nenoticēja. Viņš pat sāka ar Mēnesi kašķēties, lai tas ļauj viņam mierīgi paraudāt. Trusītis tik stipri iekoda Mēnesim, ka rētu var redzēt vēl joprojām. Tad Mēnesis saniknojās un pāršķēla trusīti uz pusēm.

"Ja reiz trusītis man nenoticēja, tad lai viņš neatdzimst no jauna kā es, bet lai paliek miris."

Un viņš pārvērta trusi, kas toreiz bija cilvēciska būtne, par bailīgu dzīvnieku, ko visi vajā. Tomēr trusim ir kāda daļiņa, ko ēst nevajadzētu, jo tā atgādina, ka viņš reiz bijis cilvēciska būtne.

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

109. moch 1

Tagad, kad Bils Greiems bija devies nebūtībā, mēs atkal bijām vadošie pasaules tanatonautikā. Taču aiz mums jau bija savācies vesels pūlis, kas grasījās mūs panākt, bet varbūt pat arī apdzīt.

Tikmēr Žans Bresons turpināja cīnīties, lai pārvarētu pirmo barjeru. Tas, kas atradās aiz šīs Terra, joprojām palika incognita, toties piltuves kakliņš tika iepazīts aizvien labāk. Visas pasaules tanatonauti gluži kā kustīgi spermatozoīdi centimetru pa centimetram izlodāja nāves slieksni.

Bet Londonas laikraksts turpināja nāves pionierus attēlot kā sīkus putniņus, kas knābā krokodila pusatvērto žokli. "Nāciet nu šurp, mazulīši, es joprojām esmu izsalcis," vēstīja paraksts zem trešā zīmējuma, kurā bija attēlots reptilis ar plaši atplestu rīkli; bija redzams, ka daži ilkņi ir asiņaini un starp tiem vīd putnu spalvas, tā atgādinot par bojā gājušo nabaga Bilu.

Tomēr Žans Bresons nezaudēja savaldību. Tāpat kā Rauls, viņš uzskatīja, ka komas sienu mēs spēsim pārvarēt tikai pamazām.

Vai nu reklāmas nolūkos, vai arī tādēļ, lai atbalstītu zinātni, bet prezidents Lisinders izveidoja nozīmīgu balvu Moch 1 kausu un piecsimt tūkstoš franku prēmiju čempionam tam, kurš pirmais šķērsos šo robežu un sveiks un vesels atgriezīsies uz Zemes, lai pastāstītu par savu ceļojumu.

Vēlme uzvarēt pieauga.

Tagad bija situsi "sportistu" stunda. Runa bija par jauniem cilvēkiem, kas bija pārliecināti par oficiālo tanatodromu nespēcību un nelietderību pārāk stingrās disciplīnas dēļ. Viņi piedāvāja startēt un atgriezties uz Zemes, kā pašiem labpatiksies. Tagad, kad par atlīdzību bija ieviests kauss, tanatonautika sāka atgādināt kārtslēkšanu vai barjerskrējienu. Tā nu mēs bijām sasnieguši jaunu fāzi, ko es dēvēju par "ģimnastikas" fāzi.

Dažādi klubi un privātās organizācijas būvēja pašas savus starta laukumus un izmantoja mūsu "nesējraķešu" pakaļdarinājumus.

Kāda radoša dvēsele iedomājās izdot "Ilustrēto Laikrakstu Tanatonautiem Amatieriem", kurā tika sniegti praktiski padomi un piedāvātas jaunākās Nāves kontinenta kartes. Fani ar sludinājumu palīdzību apmainījās ar "nesējraķešu" receptēm, pārdeva slimnīcās nozagtas pudelītes ar propofolu vai kālija hlorīdu un pat zobārstu krēslus.

Protams, tika piedāvāti arī plakāti ar visslavenāko tanatonautu Fēliksa Kerboza, Bila Greiema un Žana Bresona attēliem. Un katru dienu šis briesmonis, ko sauca par tanatonautiku, aprija savu dienišķo pārgalvīgo "sportistu" devu. Tā nelīdzinājās citām nodarbēm, jo vienīgā kļūme bija liktenīga. Mēs to skandinājām visās savās intervijās, tomēr tieši risks bija tas, kas aizrāva jauniešus.

Viņiem tie bija izaicinājuma kalngali, kaut kas līdzīgs japāņu cīņas mākslai jai, kurā divi pretinieki sēž viens otram pretim ar sakrustotām kājām un uzvarētājs ir tas, kurš pirmais izvelk zobenu un pāršķeļ pretinieka galvaskausu uz pusēm.

Nelaimes gadījumi nespēja atturēt šos iesācējus pionierus, bet apsolītā prēmija pievilka daudz krāpnieku.

Telefons zvanīja bez mitas.

Kāds vīrietis pagalvoja, ka esot šķērsojis Moch 1 robežu un redzējis zilganu gaiteni, kas vedis pretim gaismai. Taču, kad mēs viņu ataicinājām pie sevis un iztaujājām patiesības šķīduma iedarbībā, viņš atzinās, ka šo stāstu izgudrojis, lai saņemtu atlīdzību. Arī daudzi citi jokdari centās mums iestāstīt, ka tiem izdevies veikt šo lidojumu. Visneprātīgākie no nostāstiem, ko mēs noklausījāmies, vēstīja par to, ka aiz Moch 1 barjeras kāds bija ieraudzījis savu sievasmāti, bet vēl citi Jēzu Kristu bez bārdas, raķeti Apollo 13, savienojumu ar Bermudu trijstūri, citplanētiešus un pat… vispār neko. Tieši par šo pēdējo gadījumu mēs no sirds izsmējāmies. Viņš bija apgalvojis, ka "Viņpasaulē ir… "nekas""! Un kā tas ir nekas? "Nu, nekas arī ir nekas," viņš nekaunīgi attrauca…

Taču dzīvību zaudēja arī daudz godīgu cilvēku.

Bet Žans Bresons sekundi pa sekundei un milimetru pa milimetram virzījās uz priekšu, nesaceļot lieku troksni. Tagad viņš jau bija sasniedzis "komu plus divdesmit minūtes un vienu sekundi".

Viņa starti bija cits par citu labāki. Viņa sirdsdarbība pakāpeniski kļuva lēnāka, un es biju izgudrojis daudz vājāku "nesējraķeti", kas ļāva darboties cilvēka gribai (pateicoties jaunai vielai Vecuronium, un, nevēloties jūs garlaikot ar ķīmiskām formulām, pateikšu tikai, ka 0,01 miligrama Vecuronium uz kilogramu tas jau izklausās pavisam labi).

Šodien es mēģināšu šķērsot Moch 1 robežu, Žans Bresons svinīgi paziņoja, jau n-to reizi apsēžoties zobārsta krēslā.

Nē, nē, nedari to! iesaucās Amandīne, kas vairs nespēja apslēpt savas jūtas pret jauno kaskadieri.

Viņa to satvēra aiz rokas. Viņi ilgi skūpstījās. Žans to apskāva.

Nebaidies. Esmu labi sagatavojies, es zinu, kas darāms, un zinu, ka tagad spēšu to paveikt.

Žana balss bija mierīga un apņēmības pilna. Nekas viņa uzvedībā neliecināja pat par visniecīgākajām šaubām.

Tajā naktī viņš vētraini mīlējās ar Amandīni un nākamajā rītā šķita esam lieliskā formā.

Žans pats iedūra adatas sev vēnās un pārbaudīja monitoru attēlus kā pilots, kas pirms pacelšanās pārbauda aparatūru savā kabīnē.

Paklau, ja tev tas izdosies, un es domāju, ka tā arī būs, tad derētu paaicināt preses pārstāvjus.

Žans Bresons mirkli prātoja. Viņam bija nospļauties par prožektoriem un slavu. Viņš jau bija redzējis, pie kā tas bija novedis nabaga Fēliksu. Tomēr Bresons arī saprata, ka bez atbilstošas reklāmas mūsu nopelni nešķistu tik lieli, un, runājot par tanatonautikas nākotni, jebkurā gadījumā bija nepieciešams, lai mums būtu pēc iespējas vairāk liecinieku.

Tādēļ viņš izvilka adatas no vēnām un sāka gaidīt.

Astoņos vakarā visu starptautisko preses izdevumu pārstāvji bija sadrūzmējušies sestā stāva starta laukumā. Mēs izvietojām barjeras starp starta krēslu un "apmeklētāju" zonu, kuru mūsu ieaicināto viesu ērtībām papildināja kinozāles krēsli. Daži bija ieradušies vienīgi tādēļ, lai klātienē vērotu tanatonauta nāvi.

Vēl pēc mirkļa kāds būs atbrīvojies no miesiskā apvalka, lai tajā vairs nekad neatgrieztos. Starp klātesošajiem valdīja satraukums. Jau no laika gala cilvēkus bija pievilkusi nāve.

Es pamanīju satraukto RTV1 raidījumu vadītāju, kurš bija atradies Kongresu namā, kad no turienes startēja Fēlikss Kerbozs, un, tiesa gan, daudz rāmāku "Ilustrētā laikraksta tanatonautiem amatieriem" žurnālistu Vilēnu.

Mēs ar Raulu un Žanu bijām tērpušies īpašiem gadījumiem paredzētajos smokingos. Kopā ar Amandīni bijām izberzuši visus kaktiņus mūsu tanatodromā, kas jau bija sācis atgādināt pamestu garāžu.

Žans Bresons zobārsta krēslā šķita ļoti sakoncentrējies. Viņš bija spēka, pārliecības un apņēmības pilns. Viņam priekšā atradās Nāves kontinenta karte, un viņš uz to ilgi raudzījās, lai labāk iegaumētu savu galamērķi Moch 1.

Šķērsot Moch 1Viņš sakoda zobus. &gt; &gt;

"Gan es tev izkļūšu cauri, Moch 7!" viņam izlauzās pār lūpām.

Tad viņš vēl dažas reizes nopūtās.

Žans Bresons noregulēja elektronisko taimeru uz "komu plus divdesmit piecas minūtes", tad apsēdās zobārsta krēslā un, joprojām pavisam mierīgs, iedūra sev vēnā adatu.

Visas kameras bija ieslēgtas, bet reportieri čukstus komentēja notiekošo, lai netraucētu Žanam Bresonam koncentrēties.

"… jā, dāmas un kungi, Žans Bresons centīsies paveikt neiespējamo izkļūt cauri pirmajai komatozajai sienai. Ja viņam tas izdosies, tad viņš saņems kausu un piecsimt tūkstoš franku prēmiju. Šis atlēts gatavojas startam jau vairākas dienas un ir ļoti sakoncentrējies…"

OK, ready, Žans lietišķi paziņoja.

Mēs vēl pēdējo reizi pārbaudījām visus monitorus.

Es arī esmu ready, es pavēstīju.

Gatava, piebalsoja Amandīne.

Gatavs, noteica Rauls. Viņš pacēla gaisā īkšķi kā lidotājs, kas gatavs pacelties gaisā. Uz priekšu, tikai uz priekšu, pretim nezināmajam! Rauls murmināja.

Žans Bresons lēnām skaitīja.

Seši… pieci (viņš aizvēra acis)… četri… trīs… (viņš atgāza galvu atpakaļ)… divi (viņš savilka plaukstas dūrēs)… viens. Starts!

Mēs sakrustojām pirkstus. Vēlam veiksmi, Žan. "Sasodīts!" es nodomāju, šis veiksminieks beidzot redzēs, kas mūs sagaida pēc nāves. Viņš atklās lielāko no noslēpumiem. Šo milzīgo noslēpumu, ar kuru reiz būs jāsaskaras ikvienam. Žans to atklās un mums pavēstīs: "Tāda ir nāve," vai drīzāk gan: "Nāve nav nekas vairāk kā tas." Veiksminieks. Amandīne viņu vai aprija ar acīm. Veiksminieks. "Varbūt man tomēr vajadzēja startēt viņa vietā. Jā. Vajadzēja gan," es prātoju, kamēr kameras turpināja darboties, lai nezaudētu ne mirkli no šī notikuma.

110. NO POLICIJAS ARHĪVA

Uzvārds: Bresons. Vārds: Žans. Mati: brūni. Augums: 1 m 78 cm. īpašas pazīmes: nav.

Piezīmes: tanatonautu kustības aizsācējs. Trūkums: trūkumu nav.

111. VĒSTURES MACIBU GRAMATA

Kad Fēlikss Kerbozs bija atklājis šo ceļu, lidojumi uz Nāves kontinentu turpinājās bez pārtraukuma. Neveiksmju procents bija sarucis, jo ceļš uz Viņpasauli tagad bija taisns un drošs.

Vēstures grāmata. Pamatkurss. 2. mācību gads

112. AIZ MOCH 1 ROBEŽAS

Mēs gaidījām.

Es paskatījos pulkstenī. Žans bija startējis pirms divdesmit minūtēm un četrdesmit piecām sekundēm. Tagad viņš droši vien jau bija nokļuvis aiz Moch 1 robežas un redzēja, kas īsti tur norisinās. Žanam tas bija izdevies, viņš bija pārvarējis šo barjeru, lai iegūtu vēl nebijušas zināšanas. Viņš redzēja, zināja un atklāja Viņpasauli. Nevarējām vien sagaidīt, kad Žans atgriezīsies, lai mums to pastāstītu. Kas gan īsti atradās aiz komas sienas? Kas vai kurš ir nāve?

Koma plus divdesmit viena minūte. Žans vēl joprojām atradās tur, nabassaite nebija pārtrūkusi, un viņš vēl varēja atgriezties. Lieliski!

Koma plus divdesmit viena minūte un piecpadsmit sekundes. Viņš droši vien izbaudīja brīnumaino informāciju. Kā viņam bija paveicies!

Koma plus divdesmit viena minūte un sešpadsmit sekundes.

Miesiskais ķermenis konvulsīvi noraustījās. Tas noteikti bija nervu reflekss.

Koma plus divdesmit viena minūte un trīsdesmit sešas sekundes. Konvulsijas atkārtojās vairākas reizes, it kā ķermenis butu saņēmis elektriskās strāvas triecienu.

Seja savaikstījās un bija pārvērtusies par briesmīgu sāpju izķēmotu ņirdzīgu smīnu.

Vai viņš mostas? jautāja kāds žurnālists.

Spriežot pēc elektrokardiogrammas, viņš vēl atradās Viņpasaulē. Žans bija izkļuvis cauri nāves pirmajai sienai. Smadzeņu darbība bija kļuvusi spēcīgāka, taču sirdsdarbība joprojām bija vāja.

Tas noteikti bija tādēļ, ka viņš bija atklājis tik daudz noslēpumu. Jo bija iekļuvis pa durvīm. Un visu sapratis. Var būt pat, ka Žans aiz priekiem vai plīsa pušu, jo zināja, kas ir Lielā Pļāvēja. Droši vien viņš tagad par nāvi zināja visu. Diez, vai noslēpuma atrisinājums viņu bija pārsteidzis?

Koma plus divdesmit četras minūtes un četrdesmit divas sekundes. Žans noraustījās, bet seja savilkās grimasē, it kā viņš murgotu. Ar rokām viņš no visa spēka bija iekrampējies krēsla paročos. Uzrotītās smokinga un krekla piedurknes atsedza zosādu uz rokām.

Žans vicinājās, it kā cīnītos ar kādu briesmoni. Ar putām uz lūpām viņš gārdza, sita ar dūrēm un spēra ar kājām. Par laimi, pie lidojuma krēsla viņš bija piestiprināts ar drošības sasaiti, citādi, tā vicinoties, viņš jau būtu norāvis visas caurulītes un elektrības vadus, kas viņu savienoja ar Zemi.

Žurnālisti apstulbuši vēroja notiekošo. Visi ļoti labi saprata, ka atklāt Nāves kontinentu ir liels risks, taču šķita, ka tanatonautam nākas sastapties ar baismīgām parādībām, jo viņa seja pauda vienas vienīgas šausmas.

Koma plus divdesmit piecas minūtes un piecdesmit divas sekundes.

Viņš vairs tā necīnījās. Visi klātesošie bija atkāpušies atpakaļ, lai Žans, rokas vicinot, tiem netrāpītu. Šis viņa uzbudinājums man nešķita nekāda labā pazīme. Rauls kodīja apakšlūpu. Amandīne bija aizmiegusi acis un sašķobījusi muti.

Es metos pie mērījumu pults.

Koma plus divdesmit piecas minūtes un piecdesmit sešas sekundes. Elektrokardiogrāfs tagad atgādināja seismogrāfu vulkāna izvirduma laikā. Vienā mirklī es aptvēru, ka tad, ja mēs tūlīt kaut ko nedarīsim, Žans Bresons nomirs. Iemirgojās avārijas signāli, un iekaucās ierīces.

Taču elektriskais skaitītājs atkal sāka darboties, un spēcīgs strāvas trieciens satricināja viņa ķermeni. Žans vēlreiz noraustījās. Un tad jau viss bija normas robežās. Elektroencefalogrammas rādītāji uzlabojās. Avārijas gaismas izdzisa. Visas ierīces tagad darbojās rāmi.

Bresons bija glābts. Mēs viņu bijām atgriezuši pie dzīvajiem. Pirms tam viņš bija atgādinājis cilvēku, kas karājas virs bezdibeņa, un mums bija viņu izdevies no turienes izvilkt atpakaļ uz klints. Viņa drošības saite jeb ektoplazmiskā nabassaite, par laimi, bija izturējusi.

Žans bija izkļuvis cauri liktenīgajai sienai.

Mēs piesardzīgi viņam tuvojāmies.

Viņam tas izdevās! mums aiz muguras iebļāvās RTV1 reportieris, kurš acīmredzot bija izmantojis gaidīšanas laiku, lai izmēģinātu savu reportāžu. Ekskluzīva reportāža televīzijas kanālā deva jums iespēju vērot pirmā tanatonauta, kas pārvarējis Moch 1 robežu, pacelšanos un nolaišanos, un turpinās par to informēt. Jūs varējāt vērot tiešajā ēterā šo vēsturisko mirkli, par kuru savu sensacionālo stāstu pēc pamošanās mums pastāstīs Žans Bresons pats!

Pulss bija normāls, nervu darbība — normas robežās, ari temperatūra un pārējie mērījumi normāli.

Žans Bresons vispirms atvēra vienu, bet tad abas acis.

Taču viņa sejas izteiksme nebūt nebija tikpat normāla kā monitoru rādījumi. Kur gan bija palikusi leģendārā kaskadiera aukstasinība? Viņa nāsis raustījās, pieri klāja sviedri, bet sejā bija saskatāmas vienīgi šausmas. Ar strauju kustību Žans norāva drošības sasaiti un neko neredzošām acīm mūs visus uzlūkoja.

Pirmais atguvās Rauls.

Vai viss kārtībā?

Bresons drebēja pie visām miesām. Nekas nebija kārtībā.

Es šķērsoju Moch 1 robežu…

Zāli piepildīja aplausi, kas ļoti drīz norima, jo apstulbušais cilvēks šķita pilnīgi izsists no sliedēm.

Es šķērsoju Moch 1… viņš turpināja. Taču tas, ko es pēc tam ieraudzīju, bija… atbaidoši!

Ovācijas bija beigušās. Valdīja pilnīgs klusums. Žans mūs pabīdīja malā un steidzās pie mikrofona. To satvēris, viņš iekunkstējās:

Ne… ne… nevajag mirt. Tur, aiz pirmās sienas, ir… pretīgi. Pretīgi. Jūs pat nevarat iedomāties, cik pretīgi. Es jūs lūdzu, es jūs visus ļoti lūdzu nekad nemirstiet!

113.ITĀĻU DZEJA

"Un ļaudīm pretī ļaunais Cerbers drāzās, Trīs rīkles bij šim sunim negausīgam,

Kas nenorimis viņiem virsū brāzās.

Tas šausmas iedveš katram nelaimīgam, Tam asi nagi, sarkanas tam acis, Un vēders liels šim zvēram briesmonīgam.

Viņš niknā kārē asinu daudz lacis,

Ir veltīgi no viņa izvairīties:

Tā negantums ne bridi nava placis.

Bij viņam prieks ikkatram pakaļ dzīties

Ar mutēm atvērtām un rīklēm platām;

Ik grēciniekam bij no viņa bīties."

Dantes "Dievišķā komēdija", sestais dziedājums [16]

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

114.BIJĀM ATĻĀVUŠIES PAR DAUDZ

Šķiet, ka nav nepieciešams īpaši paskaidrot, ka šis muļķīgais "sasniegums" apturēja visas mūsu tanatonautikas ieceres.

Žans, kas vēl joprojām bija šausmu varā, skaidroja žurnālistiem, ka aiz pirmās sienas atrodas tīro šausmu zeme. Absolūts ļaunums. &gt;

Vai tā ir elle? jautāja kāds žurnālists.

—Nē, ellē vajadzētu būt labāk, — viņš atbildēja ar bezcerīgu cinismu.

Kā paredzēts, prezidents Lisinders noorganizēja nelielas svinības, lai piešķirtu Zanam viņa 500 000 franku prēmiju un kausu, taču viņš uz tām neieradās.

Intervijās Žans mūs izsmēja. Viņš mūs dēvēja par "nelaimes putniem". Bresons sacīja, ka vajadzētu izbeigt Nāves kontinenta pētījumus un ka mēs esot par daudz atļāvušies. Viņš visiem ieteica nekad nemirt.

Un viņš atzinās, ka viņu pašu šausmina doma, ka kādu dienu vajadzēs tur, augšā, atgriezties.

Es zinu, kas ir nāve, un nekas mani nebiedē vairāk par to. Ak, kā es gribētu no tās izvairīties!

Viņš no cilvēkiem patvērās nelielā namiņā, ko bija pārvērtis par bunkuru. Žans Bresons vairs nevēlējās nevienu redzēt. Viņš visu laiku valkāja ložu necaurlaidīgu vesti.

Divas reizes nedēļā Žans devās pie pirmā ārsta, kurš tam patrāpījās. Viņš atteicās no sievietēm, lai izvairītos no seksuāli transmisīvajām slimībām. Tā kā uz ielām notika tik daudz nāvējošu satiksmes negadījumu, Bresons savu mašīnu pameta kādā vientulīgā laukumā. Bailēs no aviokatastrofām viņš atteicās no visām ārzemju konferencēm.

Velti Amandīne bungoja pie viņa aizbultētajām durvīm. Kad Rauls Žanam pa telefonu lūdza, lai viņš tam vismaz sniedz kādas norādes ģeogrāfiskajai kartei, viņš atcirta: "Tur ir tumsa, tikai piķa melna tumsa un šausmīgas ciešanas," un nometa klausuli.

Šim starpgadījumam bija postošas sekas. Līdz šim sabiedrību mūsu Viņpasaules iekarošana bija tā aizrāvusi, jo visi cerēja, ka mēs atklāsim mūžīgas laimes valstību.

Ne velti Lisinders un Razorbaks jau no paša sākuma bija mūsu projektu nokristījuši par "Paradīzi". Cilvēki bija pārliecināti, ka aiz zilā ekstāzes gaiteņa mēs atklāsim gudrības gaismu, taču ja šis brīnišķīgais gaitenis veda pretim ciešanām…

Bresona bezcerīgie vārdi nepalika nesadzirdēti. Visus pārņēma izmisums. Ārsti rāvās vaiga sviedros, potējot pacientus. Strauji pieauga ieroču tirdzniecība. Tanatodromi tika pamesti.

Agrāk nāve vieniem bija nozīmējusi dzīves beigas un gaismas nodzišanu, bet citiem cerību stariņu, taču tagad visi zināja, ka tas ir pēdējais sods. Dzīve bija kļuvusi par īslaicīgu paradīzi, par kuru visiem reiz nāksies samaksāt.

Dzīve bija svētki. Tur, Viņpasaulē, valdīja vienīgi tumsa! Bresons nu gan bija veicis jauku atklājumu! Mūsu pētījumi bija apstiprinājuši divas no mana tēva allaž skandinātajām patiesībām: "Nāve ir pats briesmīgākais, kas var notikt…" un "Ar tādām lietām nejoko".

115. MEZOPOTĀMIEŠU MITOLOĢIJA

"Esmu ceļojis pa visām zemēm, Esmu kāpis stāvu kalnu virsotnēs. Esmu šķērsojis jūras, Tomēr neesmu atradis laimi. Esmu nolemts nožēlojamai dzīvei, Kur manu miesu pilda vien sāpes."

No eposa "Gilgamešs"

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

116. TANATOFOBIJA

Pēc negadījuma ar Bresonu mēs iestigām ilgstošā un pamatīgā marasma fāzē. Visi kā viens baidījās no nāves un neaprakstāmajām šausmām, par kurām Žans bija stāstījis.

Tomēr uzradās arī citi tanatonauti, kas šķērsoja Moch 1 sienu, taču vinu liecības nešķita necik nomierinošas. Vieni stāstīja, ka sastapuši Lielo Pļāvēju Nāvi skeletu, kas vicināja izkapti, ar svelpjošu skaņu pārcērtot nabassaites tiem pārgalvīgajiem, kuri bija pārāk tālu aizklīduši.

Kāds afrikāņu tanatonauts — marabuts apgalvoja, ka tik tikko paglābies no milzīgas čūskas, kas spļauj uguni. Bet kāds islandiešu šamanis teicās esam sastapis pūķi ar atņirgtiem, asiņainiem ilkņiem.

Dīvaini šķiet tas, ka nāves redzējums mainās atkarībā no kultūras, nomurmināja Rauls un atkal pievērsās saviem aprēķiniem ar kompasu.

Taču es zināju, ka šī piezīme pat viņam pašam nešķita necik cerīga.

Nākamo tanatonautu liecības kļuva aizvien baisākas.

Viņi stāstīja par simtiem milzīgu zirnekļu, kas spļāva duļķainu indi, un par lidojošām žurkām ar gariem un asiem priekšzobiem. Lavkrafta [17] stāsti šķita pilnīgi ticami. Briesmoņu apraksti krājās, un tie kļuva aizvien šausminošāki.

Kāds pēc nolaišanās joprojām apdullis portugāļu tanatonauts stāstīja, ka sastapis sikspārni, kura galvu rotājis no cilvēku galvaskausiem novīts vainags. Šie nostāsti kļuva ar katru dienu atbaidošāki.

Pat es pats jau sāku baidīties no nāves. Biju nokļuvis tā dēvētās valdošās tanatofobijas varā. "Ilustrētais Laikraksts Tanatonautiem Amatieriem" ar saviem pārāk reālistiskajiem attēliem tikai vairoja asinis un baismas. Nudien varēja vai nomirt aiz bailēm, ka jāmirst! Kur gan bija palicis tik sūri izcīnītais mūžīgais miers, ja, tiklīdz tu biji miris, nācās sastapties ar visiem šiem briesmoņiem, kuri vai mudžēja aiz Moch 1 robežas? Jo, ja ticam ārzemju tanatonautu liecībām, šķita, ka viņi visi ir paslēpušies un gaida mūs aiz Moch 1 robežas vienalga, vai tas būtu Nelabais ar šķeltiem nagiem, zemūdens monstrs Ktulu, glumais Pūķis, liesmu ieskautais Grifons, ķiķinošā Himēra, Inkubs, Sukubs vai dvēseļu rijējs Mīnotaurs.

Nāve ir lamatas. Gaisma mūs vilina, bet, tiklīdz aizkars ir pavēries, tā mums uzbrūk ļaunie dēmoni.

Lieki būtu paskaidrot, ka pašnāvību skaits ar katru dienu saruka.

Aizvien mazāks skaits asu izjūtu cienītāju-amatieru pamazām pameta visus par bīstamiem uzskatītos sporta veidus autosacīkstes, boksu, lēcienus ar izpletni, motosportu, lēcienus ar zirgu, slēpēm vai gumiju.

Narkodīleri vairs nevarēja iztirgot savu preci. Tabakas tirgotāji slēdza savus veikaliņus. Toties aptiekām bija iestājušies ziedu laiki.

Drošības nolūkos kritās strāvas patēriņš.

Daudzi balkoni tika aizrestoti, bet uz jumtiem slējās neskaitāmi zibensnovedēji. Augstās modes mākslinieki ieviesa jaunu, polsterētu tērpu modi, kuru dēļ to valkātāji staigāja kā uzvelkamās lelles, toties tie bija pasargāti pret triecieniem. Ap bretoņu klintīm visā to garumā uzbūvēja margsienas.

Kaut ari visapkārt valdīja apjukums, Rauls centās saglabāt mieru un Nāves kontinenta kartē aiz pirmās sienas uzzīmēja melnu gaiteni, bet virs tā uzvilka milzīgu izsaukuma zīmi.

Kas gan tur tāds varēja būt, ka tas tik ļoti bija nobiedējis Bresonu un pārējos?

Mūsu eksperimentus nācās uz kādu laiku atlikt, jo nebija neviena paša brīvprātīgā tanatonauta. Regulāri tikāmies Perlašēza kapsētā, lai paelpotu svaigu gaisu un kopīgi visu pārdomātu.

Un ko Lisinders par to visu domā? jautāja Amandīne.

Viņš tikai skandina "un ja nu Bresonam ir taisnība?", atbildēja Rauls. Viņpasaule viņu bija sajūsminājusi no tālienes. Tagad viņš apgalvo, ka, tuvāk aplūkojot, tā varētu izrādīties ne tik aizraujoša.

Bet visi tie ļaudis, kas ap to laidelējās, taču šķita degam nepacietībā tur ātrāk nokļūt! — es nerimos.

Tā tikai tāda ierīce putnu pievilināšanai un nekas vairāk! Tikai kad esi jau pavisam tuvu klāt, tu saproti, ka nekādā gadījumā nevajadzēja turp doties. Lisinders vairs nemaz nav pārliecināts, ka nāve ir kaut kas patīkams.

Mēs ar Amandīni un Raulu bijām galīgi apjukuši. Tikām veltījuši tik daudz pūliņu, lai atklātu tādas šausmas, ka tām labāk būtu palikt noslēpumā tītām uz visiem laikiem.

Visi mūsu darbi gan labie, gan sliktie galu galā bija mūs noveduši vienīgi pie šīs nejēdzības. Varbūt šis no lunkanām čūskām un ņirdzīgiem vampīriem mudžošais zooloģiskais dārzs, ko visas pasaules reliģijas bija centušās apslēpt, galu galā arī bija elle?

Kādu Pandoras lādi mēs bijām atvēruši? Kādus iznīcinošus spēkus ar savu slimīgo ziņkārību bijām atbrīvojuši? Gribējām iepazīt nāves noslēpumu… un bijām no tā guvuši labu mācību.

Lisinders vēlas mest tam visam mieru, Rauls pavēstīja. Viņš pat prāto par demisiju. Lisinders labprāt vēlētos, lai vēstures grāmatās šie nomācošie iebrukumi Nāves kontinentā netiktu pieminēti.

Un tu?

Rauls bija iekārtojies uz kapakmens tik ērti kā uz dīvāna. Viņš bija atbalstījies pret kādu kapa plāksni.

Pie pirmajām grūtībām visam mest mieru būtu pārāk vienkārši. Kad pirmie pētnieki izkāpa Āfrikas, Austrālijas vai Indonēzijas krastos, viņi arī droši vien sastapās ar kanibālu ciltīm, nokļuva naidīgos mežos, kas mudžēja no nāvējošiem skorpioniem un dažādiem nepazīstamiem savvaļas zvēriem. Un tomēr tie neatkāpās. Jebkuri atklājumi saistīti ar briesmām. Tā taču nav nekāda pastaiga pa rožu dārzu ar bērnu šūpolēm. Piedzīvojums taču ir sinonīms briesmām!

Raula izdomas pilnais prāts prata atrast tūkstošiem iemeslu, kāpēc vajadzētu turpināt iesākto. Viņš nebūt nedomāja pamest tanatonautiku. Viņš savicināja putna spārniem līdzīgās rokas.

Nostāsti par to, kas redzēts aiz Moch 1, atšķiras, un tas, ka visas šīs liecības ir negatīvas, vēl neko nenozīmē. Žans Bresons neko neatklāj. Kaut gan tieši viņš mūs pieradinājis būt nopietniem un metodiskiem, tomēr pats to vien zināja kā bārstīt īpašības vārdus šausmīgs, briesmīgs, pretīgs… Un tikai viens vienīgais apgalvojums ir precīzs, proti, ka viss ir miglā tīts!

Un ko mēs no tā varam secināt?

Rauls aizdedzināja kārtējo tievo cigareti biddie[18] , piecēlās, izstaipīja savas garās kājas un izpūta eikalipta dūmus.

Secinājums ir tāds, ka mēs nevaram ļaut dažiem zaķapastalām apturēt mūsu darbu.

Žans nav nekāds zaķapastala un nekad nemelo, paziņoja allaž lojālā Amandīne.

Sajūtas varēja to pievilt, atzīmēja Rauls. Iespējams, pievilkšanas fāzei seko atgrūšanas fāze…

Es arī uzskatu, ka viņš runā taisnību, tomēr mani kaitina visi šie dažādie redzējumi. Šķiet, ka, nokļūstot aiz pirmās sienas, Viņpasaule tiek uztverta ļoti personiski. Mišel, vai tu vēl atceries ēģiptiešu "Mirušo grāmatu"? Tajā bija stāstīts par to, ka mirušais sastapās ar dažādiem briesmoņiem, taču, ja viņam izdevās tos uzveikt, viņš mierīgi varēja turpināt savu ceļu. Tas bija tāds kā iniciācijas pārbaudījums, un Žans to nespēja nokārtot. Tas izskaidro viņa nedaudz vienkāršotos secinājumus, ka aiz Moch 1 barjeras ir tikai šausmas.

Paraudzījos uz Amandīni. Kad es uz viņu lūkojos, šķita, ka esmu nokļuvis Paradīzē, bet, iegrimis viņas jūraszilajās acīs, jutos kā aizceļojis tālu projām. Kas gan man vēl būtu jāmeklē? Viņa paslēpa skatienu, kas mani paralizēja, aiz biezām, tumšām brillēm.

-Tātad, Raul?

-Tātad pagaidām mēs pārtrauksim darbu un ļausim, lai paiet kāds laiks. Notikumi tik strauji seko cits citam. Gan cilvēki aizmirsis par tanatofobiju. Un tad mēs turpināsim savu darbu zinātnes vārdā!

Pa to laiku Lisinders bija atcēlis likumu, kas aizliedz intensīvo terapiju. Neviens vairs nevēlējās uzņemties risku atvienot pacientu no dzīvību uzturošajām ierīcēm, lai to nosūtītu sazin uz kurieni. Pirms ierašanās operāciju blokā slimnieki samaksāja lielas summas, kas tiem garantēja, ka neveiksmes gadījumā viņi tiks pēc iespējas ilgāk turēti "dārzeņa" stāvokli.

Amandīne vairs nekad nesastapa Žanu Bresonu. Un neviens cits arī ne. Beigās viņš tomēr bija saņēmis Lisindera piešķirto prēmiju un to izmantoja atombumbu patversmes būvei. Tur viņš paslēpās starp plauktiem, kas bija piekrauti ar konservu bundžām un minerālūdens rezervēm, un neviens par viņu vairāk neko nav dzirdējis.

117. JOGAS MĀCĪBA

Cilvēka neziņu un ciešanas ietekmē četri galvenie iekšējie faktori.

•    Cilvēka personiskās izjūtas. Sastopoties ar veiksmi, cilvēks domā: "Kāds es gudrs…", bet, sastopoties ar neveiksmi: "Man nekad nekas neizdosies."

•  Pārāk liela pieķeršanās priekam. Nepārtrauktas labsajūtas meklējumi kā vienīgais dzīves mērķis.

•   Pārmērīga nodošanās nomācošām domām. Uzmācīga vēlme atcerēties nepatīkamo. Tas izraisa vēlmi atriebties un atrasties opozīcijā apkārtējiem.

• Bailes no nāves. Slimīga tieksme pārāk pieķerties dzīvei. Vēlme pašapliecināties, nevis izmantot dzīvi uz Zemes, lai sevi pilnveidotu.

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

118. STEFĀNIJA

Tanatofobija turpinājās gandrīz pusgadu. Pusgads piespiedu dīkstāves, diskusiju un jautājumu, par kuriem lauzīt galvu Lambēra kunga taizemiešu restorānā, klaiņošana pa Perlašēza kapsētu, kamēr mūsu tanatodromu pārklāja aizvien biezāka putekļu kārta. Jumta dzīvokli augi pamazām bija iekarojuši klavieres. Lisinderu mēs tikpat kā neredzējām. Pat viņa suns Verkingetorikss bija sadrūmis. Amandīne aizrāvās ar ēdienu gatavošanu un centās mūs mierināt, pasniedzot dažādus pikantus ēdienus. Mēs spēlējām kārtis, tikai bridžu gan ne, jo neviens nevēlējā saņemt nāves kārti.

Cerību stariņš, pēc kura Rauls tā ilgojās, atausa tajā pusē, kur to vismazāk varēja sagaidīt. Tās nebija Amerikas Savienotās Valstis, kur, kā mēs zinājām, NASA veica ārkārtīgi slepenus pētījumus, un ari ne Lielbritānija, kur Bils Greiems tomēr bija kalpojis par paraugu, kuram radās sekotāji, mēs saņēmām sveicienus no saulainās Itālijas.

Lai gan zinājām, ka Padujā atradās ļoti konkurētspējīgs tanatodroms, taču mums šķita, ka, tāpat kā mūsējais, arī tas patlaban ir iegrimis snaudā. Lai gan itālieši savu programmu bija nolēmuši dīkstāvei, viņi tomēr nebija pavisam pametuši savus lidojumus. Un divdesmit septītajā aprīlī viņi paziņoja, ka tiem izdevies kādu nosūtīt tālāk par pirmo komatozo sienu un ka viņu tanatonauts ir atgriezies savā mistiskajā veidolā, atnesdams līdzi liecību, kas nepārprotami bija daudz optimistiskāka nekā Žana Bresona vēsts.

Paradoksāli, taču žurnālisti, kas masveidā bija publicējuši Žana Bresona atstāstītās šausmas, pret itāliešu dedzīgo optimismu izturējās visai skeptiski.

Taisnību sakot, itāliešu tanatonauts gan patiesībā bija tanatonaute. Viņu sauca Stefānija Čičelli.

Rauls ilgi pētīja viņas fotoattēlu Corriere della Sera[19] . jaunā, smaidīgā sieviete viņai veltītajā rakstā skaidroja, ka aiz Moch 1 viņa atklājusi plašu, tumšu līdzenumu, kur tai bija jācīnās ar ārkārtīgi agresīvām atmiņu lodēm.

Pārsteigtie kolēģi tai bija atkārtoti uzdevuši to pašu jautājumu patiesības dzēriena iedarbībā, tomēr viņas stāstījums neatšķīrās no iepriekš teiktā.

-Tātad viņa nemelo, es secināju.

Skaidrs, ka ne! — Rauls aizsvilās. Tas, ko viņa stāsta, ir tikai loģiski.

Es aizdomājos.

Tad jau Bresons gluži vienkārši bija sastapies ar savu pagātni, un tā viņam šķita tik briesmīga, ka viņš to nespēja izturēt.

Amandīne zināja, ka mūsu kaskadieris nekad nebija apmeklējis psihoanalītiķi. Bresons tik rūpīgi slēpa savu pagātni, ka reizēm viņa bija gudrojusi šāds apmeklējums mūsu tanatonautam būtu nepieciešams. Mēs nolēmām veikt izmeklēšanu un atklājām, ka Žana bērnība bijusi samērā traumējoša. Viņš to bija apslēpis noklusējuma aizsegā, tomēr visa aizsardzība sabruka, kad tika šķērsota Moch 1 barjera. Tad uzpeldēja tik daudz briesmīgu atmiņu, ka šādu triecienu viņš nebija spējīgs izturēt.

Amandīne gribēja viņu mierināt, taču viņš uz visiem laikiem novērsās no šīs pasaules. Zans neatsaucās uz klauvējieniem pie sava cietokšņa durvīm un arī telefonu bija atslēdzis.

Juzdamies ieintriģēti, uzaicinājām itālieti ierasties Parīzē, lai saņemtu tanatonautu Goda Leģiona ordeni, ko bija ieviesis Lisinders. Ceremonija noritēja bez lieka skaļuma. Mums tas nešķita īstais brīdis, lai plašsaziņas līdzekļi saceltu lieku troksni.

Stefānija Čičelli bija neliela auguma, tukla sieviete ar lelles seju. Garie, viļņainie, tumšie mati krita viņai pār muguru līdz pat viduklim. Lai gan šķita, ka viņas džinsi un krekls vīlēs tūdaļ plīsīs, tas tomēr nemazināja viņas apaļo vaigu un bērnišķīgā smaida radīto valdzinājumu.

Jau lidostā viņa ar mums apkampās, it kā lai pavēstītu, ka mēs visi esam viena liela tanatonautu ģimene, kas nebaidās no nāves. Turklāt viņa skaļi smējās, un viņas pērkondimdošie smiekli pielipa ari apkārtējiem.

Mēs vinu aizvedām uz taizemiešu restorānu. Lisinders bija nolēmis nogaidīt un uz pusdienām neieradās.

Tā kā Stefānija vairākus gadus bija dzīvojusi Monpeljē, viņa runāja nevainojamā franču valodā, ko nedaudz saulaināku padarīja viegls itāliešu akcents. Stefānija notiesāja vairākas milzīgas makaronu un sēņu porcijas. Viņa runāja ar pilnu muti, un viņas teikto pavadīja ierastie pērkondimdošie smiekli. Vēl nekad nebiju redzējis, ka Rauls būtu kādā tik vērīgi ieklausījies.

Klausoties stāstītājā, savu ēdienu viņš bija atstājis neskartu, toties ar acīm vai aprija Stefāniju.

Stefānija nodevās atmiņām. Aiz pirmās sienas atradās tumšs, smakojošs līdzenums, kur nebija vēlams ilgi uzkavēties. Kā nelabie jums uzbrūk atmiņu lodes un cenšas novirzīt no burvīgās gaismas. Taču Stefānija bija stingri nolēmusi atgriezties uz Zemes, tādēļ neļāva sevi notvert ne brīnišķīgajai gaismai, ne pagātnes dēmoniem.

Tā kā mani joprojām interesēja pacelšanās tehnika galu galā tā taču bija mana darbības joma es Stefanijai pavaicāju, ko viņa tika izmantojusi startējot.

-Tibetiešu meditāciju un vieglas kālija hlorīda "nesējraķetes". Man taču nav nekādas vēlēšanās sabojāt aknas!

-Tibetiešu meditāciju! iesaucās Rauls.

Viņš gandrīz aizrijās, tad, cik pieklājīgi spēja, izspļāva saujā trīs dzeltenīgus sojas asnus un jautāja:

Vai jūs esat… mistiķe?

Bet protams, iespurdzās tanatonaute. Doties pretim nāvei taču ir nopietna reliģiska vai vismaz garīga nodarbe. Toksiskā viela ļauj vienīgi pacelties gaisā, taču necik tālu jūs netiksiet, ja dvēsele nepakļausies noteiktai disciplīnai. Un vai gan iespējams pareizi veikt startu bez Dieva gribas?

Mēs bijām mēmi. Līdz šim mums savos zinātniskajos pētījumos bija izdevies iztikt bez reliģijas. Protams, mēs ar Raulu interesējāmies par antīko mitoloģiju un dažādām pasaulē pastāvošajām ticībām, taču praksē nevēlējāmies sevi apgrūtināt ne ar kādiem aizspriedumiem neatkarīgi no to izcelsmes.

Turklāt Rauls būtībā bija ateists. Viņš pat ar to lepojās, uzskatot, ka ateisms ir vienīgā iespējamā mūsdienu cilvēka izvēle, ja viņš visam vēlas saglabāt zinātnisku pieeju. Pēc viņa domām, skepticisms bija progresīvāks nekā misticisms. Ja reiz Dieva eksistence nebija pierādīta, tātad viņš neeksistēja.

Es drīzāk biju agnostiķis. Vai, patiesību sakot, atzinu savu neziņu. Man šķita, ka arī ateisms ir sava veida reliģiska pieeja, jo apliecināt to, ka Dieva nav, jau nozīmēja paust noteiktu viedokli par matēriju. Es nekad nebūtu atļāvies būt tik augstprātīgs. Taču, ja Dievs kādreiz uzdrīkstētos parādīties mums, nožēlojamām Zemes būtnēm, es noteikti mainītu savu viedokli. Un es labprātāk nogaidīju.

Agnosticisms atbilda manam pasaules redzējumam, kas bija gluži kā milzīga jautājuma zīme. Jo, ja man nebija nekāda viedokļa par Dievu, tad man tāds nevarēja būt arī par pasauli un cilvēkiem. Es nekad nebiju izpratis apkārtējos, bet piedzīvotie notikumi man allaž šķita nejaušība. Tomēr man reizēm bija šķitis, ka daba ir apveltīta ar saprātu, pārāku par manējo.

Rauls uzmācās Stefanijai ar jautājumiem:

Kas īsti jūs esat?

Tibetiešu budiste!

Budiste?

Vai jums tas nepatīk?

Nē, nē, ko jūs! viņš atvainojās, nobažījies, ka varētu nokaitināt apaļīgo kolēģi.

Gluži otrādi tibetiešu mitoloģija mani pat aizrauj. Vienkārši es nebiju iztēlojies, ka tibetiešu budisti ir tādi kā… kā jūs!

Es gan neko nezinu par tibetiešu budistiem. Jūs esat pirmā, ko sastopu, — Amandīne klusi ieminējās.

Stefānija notiesāja trīs milzīgus kumosus no cāļa kokospiena un koriandra mērcē.

Lai sāktu interesēties par nāvi, tibetiešu budisti uz jums nu gan negaidīja. Pagājuši jau piectūkstoš gadi, kopš esam pievērsušies šim jautājumam. Mūsu mirušo grāmata "Bardo TodoV ir lieliska mācību grāmata, lai nodotos Near Death Experience. Biju iemācījusies atdalīties no ķermeņa un aizlidot uz Viņpasauli jau tad, kad par jūsu Fēliksu Kerbozu neviens vēl nebija neko pat dzirdējis!

Pēkšņi pamanīju, ka Amandīne aiz savas mīlīgās ārienes maskas slēpj aizkaitinājumu. Pirmo reizi mūsu nelielajā sabiedrībā viņa nebija uzmanības centrā.

Amandīne starp mums vairs nebija vienīgā sieviete un greizsirdīgi vēroja, kā Rauls pakļāvās šīs itāliešu tibetietes šarmam un neparastā runas veida valdzinājumam.

Tomēr pusdienas pagāja visnotaļ jaukā gaisotnē. Tik līksmu es Raulu Razorbaku vēl nekad nebiju redzējis. Beidzot viņš bija sastapis sievieti, kuru tāpat kā viņu tā pa īstam interesēja tikai viena lieta nāve.

119. NO POLICIJAS ARHĪVA

Uzvārds: Čičelli.

Vārds: Stefānija.

Mati: tumši.

Acis: tumšas.

Augums: 1 m 63 cm.

īpašas pazīmes: nav.

Piezīmes: pirmā sieviete tanatonaute.

Trūkums: liekais svars.

120.   JAPĀŅU FILOZOFIJA

Naošige ir teicis:

"Samuraja dzīves ceļu veido apmātība ar nāvi.

To, kuru pārņēmusi šī apmātība, pat desmit pretinieku nespēs uzvarēt. Lai veiktu varoņdarbus, jābūt fanātisma un nāves apmātības varā. Ja ļausiet sevī iemājot šaubām, tad būs par vēlu izmantot šo spēku. Samurajs uzskata, ka uzticība un dēla mīlestība ir liekas, vērā ņemama ir vienīgi apmātība ar nāvi. Bet uzticība un dēla mīlestība vēlāk pašas viņā iemājos."

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

121.    STEFĀNIJAS DZĪVESSTĀSTS

Stefānija bija ļoti runīga, un viņa mums labprāt uzticēja savu dzīvesstāstu. Bērnībā viņa proporcionāli salīdzinājumā ar savu augumu bijusi vēl tuklāka nekā tagad. Stefānijas vecāki bija restauratori. Viņi mēdza pamatīgi ieturēties. Taupības nolūkos vakaros nācās notiesāt to, ko līdz rītam nevarēja uzglabāt. Tomēr, būdama septītā četrpadsmit bērnu ģimenē, tieši viņa bija vistuklākā un kļuva par brāļu un māsu apsmiekla objektu.

Meiteni saukāja par "cukurbumbieri", bet viņas māte nedarīja neko, lai palīdzētu tai tikt galā ar tukluma izraisīto kompleksu. Viņa tai jau laikus iegādājās pārāk lielus apģērbus. "Tas priekšdienām," būdama fatāliste, māte mēdza sacīt.

Tomēr Stefānijas platie un vienkāršie apģērbi uz viņas auguma necik ilgi brīvi nekarājās, jo viņa strauji pieņēmās svarā.

Skolā visi par "cukurbumbieri" smējās, un, jo vairāk par viņu smējās, jo pieauga meitenes apetīte. Tomēr Stefanijai pašai šķita, ka ar ēšanu viss kārtībā, kaut gan viņa notiesāja makaronu kalnus, klāt piekožot sviestmaizes un virsū uzēdot trekno Boloņas mērci. Taču, kad Stefāniju pēkšņi pārņēma satraukums par to, ka viņa mūžīgi būs resna neglītene, viņai pat nepietika laika, lai ēdienus uzsildītu. Viņa sukāja iekšā spageti, milzu ātrumā rāva vaļā skābētu kāpostu vai sautējuma kārbas un to saturu nekavējoties aprija.

Stefanijai šķita, ka viņas ķermenis ir milzīga atkritumu tvertne, ko tā arī neizdodas līdz malām piepildīt. Vislielākā stresa periodos viņa svēra pat vairāk nekā simt trīsdesmit kilogramus.

Tiesa gan, meitene simtiem reižu centās ievērot diētu, tomēr vēlme ēst bija spēcīgāka par vēlmi rast gandarījumu novājējot.

Sausās barības rīšanas periodiem sekoja šāda uztura izraisītās veselības problēmas. Stefānija rija bez mitas, bet pēc tam, lai iztukšotu kuņģi, pati sev izsauca vemšanu. Vienlaikus viņa dzēra arī caurejas zāles. Saprazdami, ka meitene bojā savu veselību, vecāki centās viņu vest pie prāta. Meitenes liekais svars izraisīja vecāku bažas, toties viņas apķērība apbrīnu, jo Stefanijai jau kopš agras bērnības bija apbrīnojamas intelektuālās dotības. Skolā viņa viena mācību gada laikā pabeidza divas klases un visos priekšmetos meitenei bija teicamas atzīmes, sākot ar matemātiku un beidzot ar filozofiju, nemaz nerunājot par ģeogrāfiju un vēsturi.

Un vecāki atmeta ar roku savam nodomam vest pie prāta meitu, kas bija acīm redzami daudz gudrāka nekā viņi paši. "Ja reiz viņa tā rīkojas, tātad viņai tam ir savi iemesli, ko mēs neesam spējīgi izprast," tēvs nopūtās, kad pieķēra meitu sukājam iekšā cukurotu mannā biezputru ar granātābolu sīrupu.

Tuklums neļāva Stefanijai brīvi kustēties. Kad pubertātes vecumā viņas prātu sāka nodarbināt domas par to, kā, par spīti savam liekajam svaram, savaldzināt pretējo dzimumu, viņa nolēma izkopt juteklisku gaitu. Līdz šim, lai neļautu liekajiem kilogramiem to nogāzt no kājām, meitene čāpoja plati ieplestām kājām, gāzelēdamās kā pīle. Tagad, lai varētu valkāt kurpes uz augstiem papēžiem, nesatraucoties par līdzsvara zudumu vai izmežģītām potītēm, Stefānija centās staigāt, turot kājas kopā. Tā viņa ieguva pārliecinošu gaitu, un vīrieši viņu sāka uztvert kā iekāres objektu. Viss slēpās mākā pareizi kustēties. Kad meitene bija izkopusi gaitu, viņa iemācījās graciozi apsēsties, pavedinoši puszviļus atlaisties uz sofas un turēt kaklu izstieptu, nevis ieraut galvu plecos. Viņa neizdarīja nevienu lieku kustību.

Lai kļūtu vēl graciozāka, Stefānija iegādājās kaķi un atdarināja visas viņa kustības, jo uzskatīja, ka prasme kustēties ļaus labāk noslēpt viņas tuklumu.

Kaķēns prata ne tikai apbrīnas cienīgi kustēties. Arī atpūšoties viņam gluži dabiski izdevās iekārtoties ārkārtīgi graciozās pozās.

Vēlāk Stefānija aizrāvās ar jogu un tādiem sporta veidiem, kuros bija nepieciešama liela fiziskā sagatavotība, piemēram, ar alpīnismu. Tiesa gan, viņas kauliem joprojām nācās izturēt simts kilogramus tauku, taču tagad tos sedza spēcīgi muskuļi un ķermenis bija kļuvis ārkārtīgi lokans.

Kompensēt. Savus trūkumus viņa bija nolēmusi kompensēt.

Ar jogu vien šķita par maz. Tieši tad paziņu lokā veiksmīgi bija uzradies kāds budists, un Stefānija iemanījās viņu padarīt par savu draugu. Turklāt tas nemaz nebija tik grūti, jo viņam patika resni cilvēki. Daudzās trešās pasaules valstīs resnuļus apskauž viņu bagātības dēļ, kas tiem ļauj pārmērīgi daudz ēst, un pat uzskata par tādiem kā pusdieviem. Un, tā kā viņš augstu vērtēja arī Stefānijas gudrību un redzēja, ka viņas formas to dara nelaimīgu, tibetietis meitenei iemācīja, ka ķermenis nav nekāds hermētiski noslēgts cietums un ka viņš prot no tā izkļūt. Ar meditācijas palīdzību bija iespējams savu laicīgo apvalku pamest un tajā atkal atgriezties, kad vien iešāvās prātā.

Tibetiešu budists meitenei ierādīja vairākus ķermeņa atstāšanas paņēmienus, ko viņai bija vēl vieglāk apgūt tādēļ, ka viņas ķermenis jau bija pieradis pie stingras fiziskās disciplīnas.

Beidzot Stefānija bija atbrīvojusies no tukluma! Ļaujot atstāt ķermeni, meditācija viņu bija izglābusi.

Lai izvairītos no jebkāda skepticisma no mūsu puses, viņa paziņoja, ka tai vienalga, vai mēs viņai ticam vai ne. Mēs uzreiz metāmies Stefāniju pārliecināt, ka ticam gan, jo mūs patiesībā galvenokārt interesēja, kā īsti viņa to dara.

Skaļi smiedamās, viņa sāka mūs apgaismot.

Laikā, ko Itālijas pussalas iedzīvotāji galvenokārt velta siestai, Stefānija apsēdās lotosa pozā un koncentrējās domām par lidojumu. Tad viņas istabā iebrāzās milzu vētra, norāva tās ektoplazmu un aiznesa projām. Parasti viņa izlidoja pa logu, retāk pa skursteni, bet nekad pa durvīm.

Durvis paredzētas, lai pa tām iekšā un ārā staigātu fiziski ķermeņi, viņa mums paskaidroja. Nevajag jaukt kopā dažādas lietas.

Sākumā gan viņa bija drusku baidījusies. Kolīdz Stefānija bija izlaidusies pa logu, tā uzreiz nonāca kontaktā ar dažādām citām lidojošām dvēselēm, bet starp tām bija sastopamas gan labas, gan ļaunas, un bija svarīgi tās atšķirt.

Parasti ļaunās dvēseles lido zemu, gandrīz skarot zemi, bet, ja tām izdodas pacelties virs jumtiem, tās var kļūt bīstamas un jums uzbrukt. Kad esat nolaidies zemāk, ļoti veikli jācenšas iekļūt atpakaļ savā ķermenī, lai no tām aizbēgtu.

Kādas tieši bija šīs ļaunās dvēseles? Stefānija pavēstīja, ka nav spējīga tās raksturot. Mums atlika vienīgi stāstītajam ticēt. Taču viņa apgalvoja, ka, pateicoties meditācijai, tai izdodoties milzīgā ātrumā pārlaisties pāri visai planētai.

Lai gan Stefānijas gars bija kļuvis viegls, viņas ķermenis bija tikpat smags kā iepriekš. Lai kā viņa ar šo problēmu cīnījās, tomēr viņai neizdevās ar to tikt galā. Un viņa bija spiesta atkal ar to saskarties kādā briesmīgā februāra dienā, kad viņa liceja kopmītnēs iesprūda vannā, tauku spilventiņiem izspiežot ūdeni un piesūcot meiteni vannas sienām. Meitene kārpījās kā bruņurupucis, kas apvēlies ar kājām gaisā.

Kopmītņu biedrenes, ko bija iedrošinājusi fizkultūras skolotājas apcelšanās, izmantoja to, ka Stefānija nespēja aizstāvēties, un sāka viņu apmētāt ar atkritumiem.

Kad kopmītņu biedrenes viņu beidzot pameta likteņa varā vienu pašu ledusaukstajā ūdenī, meditācijas sasniegumi meitenei neko daudz vis nedeva. Lai kā arī viņa kārpītos, viņas ķermenis palika iesprostots baltajā čuguna čaulā, bet dvēsele pārāk nomocīta, lai spētu atbrīvoties.

Pagāja vairākas stundas, līdz beidzot kāda apkopēja viņu atbrīvoja. Citām apkopējām piepalīdzot, viņa Stefāniju atsvabināja, izmantojot slotaskātus kā sviras.

Šo pazemojumu viņa neaizmirsīs visu mūžu. Stefānija nolēma, ka viņa atriebsies ar savu slepeno ieroci ektoplazmu!

Ja jau viņa spēja izkļūt cauri sienām, tātad spēja izkļūt arī cauri miesai. Katru vakaru meitene devās uzbrukumā, jo bija nolēmusi atriebties visām savām mocītājām. Lai iekļūtu savos upuros, viņa izmantoja laiku, kad tie gulēja, vispirms iekļūstot viņu kāju īkšķos un no turienes paceļoties līdz pat galvai. Kopmītņu biedrenes no briesmīgiem murgiem pamodās ar milzīgām galvassāpēm.

Taču pašu labāko Stefānija pataupīja beigām. Pēdējai viņa ķērās klāt savai fizkultūras skolotājai, vienīgajam pieaugušajam, kas bija piedalījies viņas "krustā sišanā" un kas pāridarītājas bija nevis aizdzinusi, bet gan atbalstījusi. Stefānija iekļuva dziļi viņas sirdī, izraisot aritmiju. Brīžiem sirds muskulis sarāvās ļoti spēcīgi, bet brīžiem tā darbība gandrīz apstājās.

Sieviete pamodās, viscaur nosvīdusi slapja. Skolotāja velti pūlējās veikt dažus vingrinājumus, kas tādos gadījumos varētu palīdzēt. Sapratusi, ka ar viņu notiek kaut kas dīvains, viņa aši metās uz ceļiem un sāka dedzīgu lūgsnu, lai atbrīvotos no spoka, kas sievietē bija iemājojis.

Stefānija viņu atstāja īsu brīdi, pirms sirdslēkme nelaimīgo nebija nogalējuši. Tomēr viņa regulāri atgriezās to mocīt.

Meitene apreiba no tās varas, ko viņai deva prasme vadīt savu ektoplazmu. Viņa to izmantoja atriebībai, tātad ļaunos nolūkos, ko reliģijā mēdz dēvēt par melno maģiju.

Viņa ar to lielījās savam draugam tibetiešu jogam, kas lūdza Stefāniju no tā atteikties. Viņš centās tai ieskaidrot, ka melnā maģija beigās pārņem cilvēku un sāk pār to dominēt un viņš vairs nespēj apstāties.

Stefanijai vajadzēja pilnīgi atteikties no atriebības saviem ienaidniekiem, kas vienlaikus bija arī atriebība viņas ķermenim.

Tomēr meitene nemitējās. Klasesbiedrenes nemitīgi dzēra aspirīnu. Fizkultūras pasniedzējai bija spontānais aborts. Un Stefānijas skatiens satumsa aizvien vairāk. Neviens vairs neuzdrīkstējās viņai ielūkoties sejā. Visi nojauta, ka viņa ir tā, kas izraisa mīklainās parādības. Senākos laikos Stefānija būtu apsūdzēta buršanā, taču divdesmit pirmā gadsimta vidū muļķa lomā izrādītos tie, kas kaut ko tādu apgalvotu.

Dažas meitenes Stefanijai atvainojās. Plecus paraustot, Stefānija tās noraidīja. Un turpināja savus uzbrukumus. Tagad viņa ķērās pie savu ienaidnieču barības sistēmas, tiem, ko ienīda, izraisot kuņģa čūlu.

Saprotot, ka Stefānija riskē pilnīgi iegrimt "milzīgajā naidā", tibetiešu draugs vēl pēdējo reizi vērsās pie meitenes, uzticot tai reinkarnāciju noslēpumu. Viņa reliģijā pastāvēja uzskats, ka ikviens savās nākamajās dzīvēs maksā par visiem labajiem un sliktajiem darbiem, ko tas paveicis savā tagadējā dzīvē. Katrai dzīvei vajadzēja mums sniegt kādu mācību. Mīlestību. Kaisli. Mākslu. Lūk, kam vajadzēja veltīt savus spēkus sevis pilnveidošanai, nevis iznīcināšanai. Taču, ja jūs uzbrūkat citiem, jūs patiesībā tiem piešķirat pārāk lielu nozīmi!

Stefānija aizspieda ausis. Taču tad atgadījās kaut kas tāds, kas viņu satrieca, piespieda mainīties un tik un tā sadzirdēt sacīto. Klasesbiedrenes uzbruka apkopējai, kas bija viņu izglābusi. Viņas zināja, ka tā ir vienīgā "cukurbumbiera' draudzene. Lai gan meitenes bija to gribējušas tikai pagrūst, nabaga nelaimīgā ar pakausi atsitās pret mūra stūri. Galvaskausa pamatnes lūzums. Nāve iestājās momentā.

Tā ir tava vaina, ka viņa nomira, Stefanijai paziņoja viņas draugs tibetiešu budists. Tu esi vainīga pie tā, ka viņas bērni tagad ir bāreņi. Tu esi sabojājusi savu karmu. Ja tu tūlīt pat neatteiksies no savas atriebības, tad dabūsi par to samaksāt tūkstoškārt augstāku cenu!

Un, kad bija izteicis šo pēdējo brīdinājumu, viņš Stefāniju pameta, jo bija zaudējis visas cerības, ka viņa varētu laboties. Samulsusi Stefānija saprata, ka pienācis pēdējais laiks attīrīt savu dvēseli no visa tā ļaunuma, kas to bija pārņēmis. Bulīmijai sekoja anoreksija. Stefānija turpināja ienīst savu ķermeni pat tad, kad tas no bada bija pavisam sarucis.

Lai atkal atgūtu dvēseles mieru, Stefānija nolēma padziļināt savas zināšanas tibetiešu budistu gudrībās. Viņa tika uzņemta kādā Padujas tibetiešu klosteri. Stefānija cerēja, ka tad, ja atgūs iekšējo mieru, viņas draugs atgriezīsies. Taču viņa to vairs nekad nesatika. Un atkal uzbaro jās.

Lai izpatiktu savai ģimenei un piepildītu itāliešu sievietes likteni, Stefānija apprecējās. Taču viņa vairs nekad nespēja kļūt tāda pati kā visas citas sievietes. Stefānija jau bija aizgājusi pārāk tālu pa meditācijas ceļu.

Pagāja vairāki gadi, līdz Stefānija izdzirdēja runājam par frančiem, kas izgudrojuši tanatonautiku. Arī viņa pati vēlējās iekarot Nāves kontinentu. Iespējams arī tādēļ, ka vēlējās satikt apkopēju, kas bija viņu izglābusi. Stefānijas draugi tibetiešu lamas zināja viņas dzīvesstāstu, zināja, ka viņa bija nodevusies Ļaunajam un pēc tam atkal pievērsusies Labajam. Viņi Stefanijai ļāva mieloties ar lazanju un polentu, lai viņai pietiktu enerģijas ceļojumam.

Un viņa pārvarēja Moch 1 barjeru!

Mēs uz Stefāniju raudzījāmies ar apbrīnu. Viņa mūs visus pēc kārtas uzlūkoja un tad paziņoja:

Es ļoti labi varu sajust jūsu karmu. Es jūs varu lasīt kā atvērtas grāmatas. Tu, Raul, esi cīnītājs. Tu atrodies sava reinkarnāciju cikla vidū. Tu niknojies, jo savā iepriekšējā dzīvē esi uzsācis kaut ko tādu, ko tev nepietika laika pabeigt. Tādēļ tu tā alksti visu pabeigt šajā eksistencē.

—      Tev taisnība, Rauls atzina. Tiešām man šajā dzīvē jāpaspēj kaut ko nokārtot.

Stefānija paziņoja, ka man ir jauna un šķīsta dvēsele, kas nav spējīga nodarīt neko ļaunu, jo mani tas neinteresē. Es atrados sava dvēseļu reinkarnāciju cikla sākumā, tādēļ vēl esmu galīgs nepraša.

-Tomēr tu esi pietiekami gudrs un pats to apzinies, viņa uzsvēra. Un tas jau ir daudz. Turklāt tu esi izraudzījies izziņas ceļu, un tas ir labs ceļš.

Iespējams, es atcirtu, jo mani kaitināja, ka manu personību šādi raksturo ar trim īsiem teikumiem un viss jau ir skaidrs.

Tomēr Stefānija par cilvēkiem sprieda pārāk strauji. Viņa pagriezās pret Amandīni.

Tev vairāk par visu patīk mīlēties, vai ne? Amandīne nosarka līdz ausu galiņiem.

Nu un? viņa vaicāja. Kāda tev tur daļa?

Es taču saprotu, ka tas attiecas tikai uz tevi, Stefānija viņu mierināja. Taču tu pārāk daudz atdod citiem. Tu esi iedomājusies, ka spēj pilnībā sevi īstenot vienīgi ar fiziskās mīlestības palīdzību. Taču tu kļūdies! Seksuālā enerģija ir visspēcīgākā no visām enerģijām. Un, ja tu to izmanto, vienīgi lai sasniegtu orgasmu, tad tu to veltīgi izšķied. Tev jāiemācās rīkoties ar šo kapitālu un pareizi virzīt šo enerģiju.

122.    VĒSTURES MĀCĪBU GRĀMATA

Tanatonauti bija izturīgi, aukstasinīgi ļaudis ar stingriem uzskatiem. Viņi apzinājās, uz kurieni dodas. "Uz priekšu, tikai uz priekšu, pretī nezināmajam!" bija viņu moto, kas bija iegravēts uz medaļas, ko tie nēsāja ap kaklu.

Vēstures grāmata. Pamatkurss. 2. mācību gads

123.    JOGAS MĀCĪBA

Kā iemācīties meditēt:

•   pārvaldīt ķermeni un iemācīties to turēt miera stāvoklī;

•  pārvaldīt elpošanu;

•  pārvaldīt prātu.

Pietiek ar to, ka atrodaties telpā viens, iekārtojaties ērtā pozā un koncentrējat savas domas uz punktu, kas atrodas starp uzacīm.

Visas nevajadzīgās domas izgaisīs. Jūsu prāts būs attīrīts un spēs uztvert apkārtējo pasauli. Jūs būsiet spējīgs atšķirt, kas pieder jums un kas apkārtējai pasaulei. Lai apmeklētu Visumu, jūsu "es" tikai jāatstāj ķermenis.

Joga Radžas meditācijas paņēmieni

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

124. ATKAL STEFĀNIJA

Tad tāda bija Stefānija.

Pārdomās iegrimis, Rauls klusēja. Viņš sajuta vienīgi Stefānijas klātbūtni. Pirmo reizi redzēju savu draugu iemīlējušos. Un šķita, ka maģija bija iedarbojusies uz viņiem abiem. Viņu skatieni te sastapās, te atkal aizklīda tālumā gluži kā ūbeļu pāris, pienākot pavasarim. Raula citkārt kustīgās rokas nebija manāmas, jo viņš tās bija iebāzis dziļi bikšu kabatās.

Bija skaidri redzams, ka Amandīne par itālieti nebūt nav tādā sajūsmā kā mēs. Mūsu kolēģe neprata novērtēt Stefānijas mājienu uz viņas seksualitāti. Kaut kādai svešiniecei nebija nekādu tiesību mest viņai acīs tamlīdzīgas piezīmes, turklāt vēl citu klātbūtnē. Viņas samiegto acu jūraszilajā okeānā melnēja tumši bezdibeņi.

Turklāt Amandīne mūsu komandā vienmēr bija bijusi vienīgā sieviešu dzimuma pārstāve un bija pieradusi pie šādas ekskluzivitātes. Bet Stefānija tagad bija kļuvusi par konkurenti, kas bija vēl bīstamāka tādēļ, ka bija šķērsojusi pirmo nāves sienu. Un turklāt tagad vēl allaž tik atturīgais Rauls bija ļāvies viņas valdzinājumam!

Paēduši devāmies prom no Lambēra kunga taizemiešu restorāna, lai atgrieztos mūsu jumta dzīvoklī, kur bija daudz ērtāk turpināt sarunas. Es lūdzu, lai Stefānija mums parāda, kā viņa meditē.

Viņa apsēdās ar sakrustotām kājām un iztaisnotu muguru. Stefānija aizvēra acis un desmit minūtes palika nekustīgi sēžam, pat ne drusku nepakustoties. Beidzot viņa atkal atvēra acis.

Nu tā! Stefānija iesmējās. Es pārtraucu savu haotisko domu plūsmu un ļāvu, lai mani pārņem tukšuma sajūta. Pēc tam tikai atlika ļauties, lai mani nes projām un lai es caur logu paceļos gaisā.

Ko jūs jutāt?

-To nav iespējams aprakstīt, to var tikai sajust. Tas ir tāpat, it kā jūs man jautātu, kā garšo sāls. Man būtu to ļoti grūti aprakstīt kādam, kurš pazītu vienīgi cukuru. Kādiem vārdiem lai to apraksta? Lai saprastu, par ko ir runa, sāls jānogaršo. Lai saprastu, kas ir meditācija, jāmeditē.

Maigi izsakoties, atbilde bija visai miglaina.

Un kā tas izskatās praksē? es nelikos mierā.

Jūs jau redzējāt, kā es to daru. Jāieņem kāda poza un tajā jāpaliek. Jākoncentrējas tikai uz vienu tēlu un viss. Jūs varat sākt trenēties, iztēlojoties sveces liesmu. Tā jums plīvos acu priekšā, līdz jūs to nopūtīsiet un dosieties projām.

Uz kurieni?

Uz debesīm. Uz Nāves kontinentu. Problēmas rodas no domām par nāvi. Jūs vilcināties pamest savu sievu, bērnus un draugus, jo uzskatāt, ka esat neaizstājams.

Kāda kļūda un kāda nedzirdēta nekaunība! Tāds dvēseles &gt;

stāvoklis neder meditācijai, jo meditēt nozīmē paiet soli pretim nāvei. Taču nāvi jāprot pieņemt, jo, iespējams, tas ir visinteresantākais, kas dzīvē vispār ir. Raula acis spīdēja.

Es nesapratu ne vārda no tā, ko jūs teicāt, Amandīne drūmi nomurmināja.

Itāliete atkal iesmējās savus aizraujošos smieklus.

Patiesībā labāk būtu jums parādīt, kā mēs, tibetiešu budisti, esam iemācījušies mirt. Jau tūkstošiem gadu nāve mums nozīmē zinātni, nevis nolemtību. Rīt es jūs aizvedīšu uz praktisko nodarbību Parīzes tibetiešu templī. Par laimi, mums gandrīz visur ir vietējās pārstāvniecības!

125.     KRISTIEŠU FILOZOFIJA

"Tāpat kā gars, kas atrodas miesas verdzībā, ir pelnījis, ka to dēvē par miesīgu, tāpat arī ķermenis, kamēr tas pakļaujas prātam, pelnījis, ka to dēvē par garīgu."

Žeroms. "Komentāri par Jesaju"

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

126.    VĒLREIZ STEFĀNIJA

Parīzes tibetiešu templī noritēja aizlūguma rituāls par kādu mirstošo. Caur vīraka dūmiem uz mums ar Stefāniju, Raulu un Amandīni nolūkojās milzīgo, tuklo statuju ļaunie skatieni. Tagad man bija skaidrs, kā šī ticība spējusi savaldzināt Stefāniju; budistu reliģijas lūgsnas bija domātas cilvēkiem ar humora izjūtu.

Drīz es sapratu, ka šāds spriedums bijis pārāk vienkāršots, jo šie nebija tibetiešu, bet gan ķiniešu būdas. Tibetiešu būdas ir daudz slaidāki un nopietnāki. Acīmredzot Reliģijas lietu ministrijas kļūdas dēļ tibetieši nebija iekļauti viņu darbības jomā, un viņi nebija uzdrīkstējušies šādu pieeju apstrīdēt, tādēļ pamazām pierada uzturēties starp ķīniešu tibetiešu iekarotāju, vajātāju un tautas iznīcinātāju biedējošajiem būdām.

Lai gan nebijām pazīstami, mūs sveicināja plikpauraini vīrieši ar nelīdzeniem, it kā ar smilšpapīru noslīpētiem pakaušiem. Viņi bija tērpušies safrānzeltainās togās un šūpoja ar kokgriezumiem izgrebtas bungas. Sie vīrieši skandēja tekstus, kuru jēgu es nesapratu.

Pēc tam viņi sapulcējās ap guļošo. Stefānija mūs mudināja viņiem pievienoties.

Kāds lama sāka skandēt dzeju, ko mūsu itāliete, būdama poliglote, sinhroni tulkoja:

"Ak, dēls, mūsu dēls, tā, ko dēvē par nāvi, ir ieradusies!

Tu atstāj šo zemi, bet ne jau tu viens, nāve atnāk pie visiem.

Neesi vājš un atbrīvojies no šīs dzīves.

Un, pat ja tu esi tik vājš, ka tomēr esi tai pieķēries, nav tādas varas, kas tev ļautu vēl ilgāk šeit uzkavēties, tu spēsi vien maldīties samsārā [20] . tāpēc neesi vājš un nepieķeries dzīvei. Neaizmirsti trīs pamatvērtības.

Ak, augstdzimušais dēls! Kad tevi pārņems bailes vai šausmas apziņas pārejas stāvoklī bardo [21] (vai tā būtu teritorija aiz Moch 1, kur uzbrūk atmiņu lodes?), vietā, kur tu sastapsies ar realitāti, atceries šos vārdus un saglabā to jēgu savā sirdī: dodies uz priekšu. Šajos vārdos slēpjas Izziņas noslēpumainais spēks.

Kad dzīves pārbaudījumi gulstas uz maniem pleciem, tad jebkādas bailes, šausmas un bažas par atraidījumu šīs domas par visām parādībām ir tikai mūsu apziņas atspulgs, tāpat kā bardo redzētais.

Lai šajā tik nozīmīgajā lielo beigu brīdī es nebītos no rāmo un satraukto dievību pulkiem, kas rodas manās domās!

Ak, augstdzimušais dēls! Ja tu, par spīti meditācijām un lūgšanām, nepazīsi pats savas domas, ja tu nebūsi uzklausījis šo mācību, tad gaisma tevi uzveiks un skaņas pildīs ar bažām, bet stari izbiedēs.

Ja tu neņemsi vērā šo mācību, kas ir visu mācību atslēga, un nespēsi atšķirt skaņas, gaismas un starojumu, tu mūžīgi klīdīsi samsārā!"

Lamas vārdos varēja rast izskaidrojumu tam, kas bija noticis ar Žanu Bresonu un Stefāniju, kad viņi bija šķērsojuši pirmo komatozo sienu. Viņš bija nonācis bardo stāvoklī, bet Stefanijai bija izdevies no tā izvairīties.

Pie guļošā pienāca kāds mūks un veica dīvainas kustības.

Viņš tam aizspiež miega artēriju, lai tā pārstāj pretoties un iestājas mūžīgais miegs, Stefānija mums paskaidroja. Kad elpa vairs neieplūdīs galvenajā kanālā, tā nevarēs iekļūt ari pārējos kanālos un mirušais būs spiests atstāt ķermeni, lai dotos cauri Brahmas vārtiem.

Citiem vārdiem sakot, šis mūks gatavs slepkavot, neskatoties uz mūsu klātbūtni! es apstulbis iesaucos.

Amandīnes sejā varēja saskatīt riebumu pret notiekošo.

Stefānija mani rāmi uzlūkoja. Un pēkšņi iedomājos, ka es pats arī biju rīkojies kā šis lama. Tanatonautikas vārdā biju nogalinājis cilvēkus, lai tos nosūtītu uz Nāves kontinentu. Simt divdesmit trīs izmēģinājuma trusīši, kas bija miruši ar manu palīdzību, lika man apklust.

Kas tie par Brahmas vārtiem? jautāja Rauls.

Brahmas vārti ir durvis, pa kurām dvēsele atstāj mūsu ķermeni. Tas ir punkts uz galvaskausa, astoņu pirkstu platumā no matu saknēm, mūsu gide turpināja skaidrot.

Rauls savā piezīmju grāmatiņā ierakstīja, kur meklējami Brahmas vārti. Galu galā runa bija par vārtiem uz Nāves kontinentu.

Vērsdamies pie mirstošā cilvēka, lama tam aprakstīja pirmo bardo, pirmo nāves pasauli, kurā viņš drīz nokļūs. Lama to dēvēja par pasauli, kurā uzzinām "patiesību par sevi .

-Tieši tagad, laikā, kad apstājusies elpošana un beidz darboties iekšējie orgāni, elpa pazūd galvenajā kanālā, Stefānija mums čukstēja. Šajā ķermenī vairs nepastāv apziņa. Jo veselāks ir cilvēks, jo ilgāk norit šī fāze. Ja cilvēks ir vesels, tad bezsamaņas stāvoklis var turpināties līdz pat trim ar pusi dienām. Tieši tādēļ mēs nevienu mirušo neapglabājam un neveicam tam sekciju, pirms nav pagājušas četras dienas kopš viņa "aiziešanas". Turpretim, ja cilvēks pakļāvies grēkiem un kanāli ir piesārņoti, šis mirklis ilgst tikai sekundi.

Kas notiek šo četru dienu laikā? — es jautāju.

Pakāpeniski tiek iepazīta gaisma.

Tibetiešu budisms sniedza atbildes uz visiem mūsu jautājumiem. Bet es ar šausmām atcerējos nostāstus par cilvēkiem, kas pamodušies zārkā, apglabāti dziļi zemē. Viņi taču bija aprakti pārāk ātri! Daudzi bija izmisumā dauzījuši ar dūrēm pa zārka vāku, līdz tiem vairs nebija ko elpot. Citiem savukārt bija paveicies, jo kāds garāmgājējs vai sargs bija viņus sadzirdējis, un tika uzskatīts, ka viņi ir izglābušies, pateicoties brīnumam. Daži pat lūdza, lai tiem ieliek zārkā zvaniņu, lai viņi varētu pavēstīt par savu pamošanos. Un ja nu aizgājējs pamostas krematorijas krāsnī? Tiešām labāk jau nu tomēr tās četras dienas nogaidīt…

Toreiz cilvēki vēl nebija iemācījušies atšķirt nāvi no dziļas komas stāvokļa, tādēļ daudzi tika aprakti, vēl dzīvi būdami. Bet mūsdienās? Es labāk par citiem zināju, ka reizēm tomēr šādas šaubas pastāv. Kura tad īsti bija tā pazīme, kas liecināja, ka iestājusies nāve, sirdsdarbības apstāšanās, smadzeņu darbības apstāšanās vai tas, ka pazuda sajūtas?

Kad atstājām tibetiešu templi, devāmies pastaigāties pa Perlašēza kapsētu, lai nedaudz izvēdinātos. Rauls un Stefānija jokodamies gāja pa priekšu, bet mēs ar Amandīni nedaudz atpalikām.

-Tas, kā viņa cenšas Raulu savaldzināt, ir gluži vienkārši nepieklājīgi! daiļā blondīne niknojās. — Un vēl būdama precēta sieviete! Es nezinu, ko viņas vīrs tajā

Itālijā dara, bet savu sievu nu gan viņam derētu rūpīgāk uzmanīt!

Vēl nekad nebiju Amandīni redzējis tik neapmierinātu. Šķita, ka Viņpasaules iekarošana pēkšņi to vairs nemaz neinteresēja, — it kā bez šīs greizsirdības vairs nekas cits nepastāvētu!

Viņa bija satikusies ar Fēliksu. Viņa bija satikusies ar Žanu. Un tagad viņa bija iekārojusi Raulu un to cietsirdīgi uzticēja man man, kas par viņu vien sapņoja, taču Amandīne to pat nemanīja.

Tomēr es viņu tik stipri mīlēju, ka centos mierināt.

Neuztraucies, es teicu. Raulam pašam ir galva uz pleciem.

Viņa mani paņēma zem rokas.

Kā tev šķiet, vai viņam pret mani ir kādas jūtas, vai arī viņš manī saskata tikai parastu asistenti?

Kāpēc gan sievietes mani allaž izraugās par savu uzticības personu? Turklāt tās sievietes, ko es pats alkstu iegūt!

Protams, pateicu sliktāko, ko varēju pateikt:

Man šķiet, ka sirds dziļumos Rauls tevi… mīl…

Šādas muļķības spējīgs sarunāt vienīgi tāds stulbenis

kā es.

Viņa uzreiz kļuva priecīgāka.

Tu tiešām tā domā? viņa man rotaļīgi vaicāja.

Kaut gan pašam šķita, ka vairs zemāk krist nav iespējams, tomēr es pamanījos to izdarīt.

Esmu par to pārliecināts. Viņš tikai… baidās tev to teikt.

127. REKLĀMA

"Reizēm dzīve ir kā bēdu ieleja. Tomēr es to mīlu. Vēl vakar savā pastkastītē atradu tikai nenomaksātus rēķinus. Un televīzijā nerādīja neko interesantu. Sieva visu laiku ar mani kasījās. Stāvvietas uzraugi pie manas mašīnas bija piestiprinājuši soda talonus, bet kāds huligāns ar atslēgām noskrāpējis tās virsbūvi. Man gandrīz iestājās nervu sabrukums, bet drīz tas viss pārgāja. Jo dzīve jau nesastāv tikai no likstām. Dzīve nozīmē arī prieku ar pilnu krūti ieelpot svaigu gaisu, redzēt skaistus skatus, kas nemitīgi mainās, sastapt jaukus un gudrus cilvēkus. Un es pats esmu daļa no visa tā. Dzīve tomēr ir kvalitatīvs produkts. Es to lietoju kā rītos, tā vakaros. Dariet kā es! Mīliet dzīvi, un tā jums parādā nepaliks!"

Šis ir VDLVD (Valsts Dzīves līmeņa Veicināšanas Dienesta) paziņojums

128. SIRDĒSTI

Savā tanatodroma dzīvoklī man bija tikpat garlaicīgi un vientulīgi kā pirms tam vienistabas dzīvoklītī. Stefānija uz kādu laiciņu bija atgriezusies Itālijā. Mēs ar Amandīni un Raulu izmantojām viņas prombūtni, lai pārbaudītu, kā darbojas visas tanatodroma iekārtas, lai, viņai atgriežoties, nodrošinātu pēc iespējas labākus lidojumus.

Kopīgās maltītes bija kļuvušas par smagu pārbaudījumu. Amandīne parasti apsēdās iepretim Raulam un uz viņu lūkojās ar vēl lielāku apetīti nekā savā šķīvī. Lai gan Rauls vēl atradās itāliešu tanatonautes valdzinājuma varā, tomēr Amandīnes pūliņi pamazām sāka atmaksāties.

Man par lielām šausmām, viņi abi mani visu laiku centās turēt lietas kursā par savas jūtu dzīves attīstību. Uzticības personas lomā mani smacēja rūgtums.

—      Vai tu esi pamanījis, Rauls vaicāja, ka Amandīne ģērbjas aizvien labāk?

—Viņa jau allaž tērpusies melnās drānās…

Viņš manī neklausījās.

Amandīne kļūst aizvien skaistāka, vai ne?

Man jau viņa allaž šķitusi apburoša, es skumji atteicu.

Tajā pašā vakarā ieraudzīju, ka viņi divatā pusdieno, degunus kopā sabāzuši.

Naktī viņi neatgriezās tanatodromā. Es biju palicis viens. Viens pats visā mūsu nolādētajā iestādē.

Iekārtojos lidojumu krēslā un tur, visu tanatodroma enerģiju krustpunktā, mēģināju Stefānijas padomus izmantot praksē. Vēlējos apgūt transcendentālo meditāciju [22] , lai pamestu savu neveiksminieka ādu.

Aizvēru acis un centos attīrīt domas, taču, tikko biju aizvēris acis, tā gluži kā uz milzu ekrāna ieraudzīju Amandīnes maigo seju. Viņa bija daiļa kā eņģelis un labvēlīgi manī noraudzījās, bet blondie mati aizsedza viņas sulīgās lūpas.

Ko gan deva slava un cieņa, ja nespēju iegūt savu sapņu sievieti?

Es sadusmojos. Iztēloties, ka Amandīne guļ ar visiem pēc kārtas, tikai ne ar mani, kaut gan es viņu patiešām mīlēju, tas nu bija par traku! Es atkal atvēru acis. Iztēlojos, kā viņi viesnīcā grasās mīlēties… "lai netraucētu nabaga Mišelu". Nervozi ieķiķinājos. Kā bija teicis Fēlikss "sūda tanatonautika"! Cik žēl, ka Stefānija bija aizbraukusi, viņa vienīgā varētu aizkavēt šī pāra veidošanos, bet es… patiesībā es viņiem biju tikai palīdzējis paveikt visļaunāko. Vai tiešām neapzināti biju palīdzējis savam labākajam draugam satuvināties ar manu sapņu sievieti?

Es taču zināju, ka tas notiks tik un tā, un sevi mierināju, ka, jo ātrāk tas atgadīsies, jo ātrāk es atgūšos.

No savas vietas krēslā varēju redzēt statīvu, kurā bija iestiprinātas pudelītes ar "nesējraķešu" šķīdumiem. Kāda jēga tā dzīvot? Un ja nu arī es pats mēģinātu šķērsot otro komatozo sienu? Galu galā līdz šim taču nebija noticis tikpat kā nekas tāds, no kā būtu jābīstas. Sliktākajā gadījumā sastapšu Fēliksu. Sāku uzrotīt krekla piedurkni. Vienubrīd gan man ienāca prātā, ka es, kā tāds parasts pumpains tīnis, grasos izdarīt pašnāvību nelaimīgas mīlestības dēļ…

Tas bija tik stulbi!

Es iedūru adatu vēnā uz plaukstas locītavas. Tā pulsēja tā, it kā censtos izvairīties no šī pārbaudījuma.

"Še, saņem, resnā vēna, tas tev par to, ka tu manas smadzenes neapasiņo pietiekami, lai es atrastu īstos vārdus, kas savaldzinātu Amandīni."

Es ieslēdzu visas ierīces un satvēru bumbierveida slēdzi.

Amandīne bija sajūsmā par tanatonautiem, viņa ar tiem gulēja, viņa meklēja ar tiem tuvību, jo vēlējās uzzināt, kas ir nāve, tātad arī man vajadzēja kļūt par tanatonautu, lai viņu ieinteresētu. Jāsaka, ka šajā grandiozajā pasākumā es biju piedalījies visai maz. Iespējams, ka es biju kā tie spāņu jūrnieki, kas redzēja kuģus atpeldam un aizpeldam uz Ameriku, bet paši tā arī nekur nedevās. Tomēr neko nevar iepazīt tikai pēc nostāstiem. Viss jāredz pašam.

Bumbierveida slēdzis man plaukstā bija kļuvis lipīgs no baiļu sviedriem.

Ko gan es biju nodomājis darīt?

Tibetiešu mūka vārdi skanēja man ausīs kā bērnības skaitāmpantiņš.

"Ak, dēls, mūsu dēls, tā, ko dēvē par nāvi, ir ieradusies!

Tu atstāj šo zemi, bet ne jau tu viens, nāve atnāk pie visiem.

Neesi vājš un atbrīvojies no šīs dzīves."

Nebūt vājam un nepieķerties dzīvei… Mana karma šīs dzīves laikā nemaz nebija bijusi tik slikta. Nākamajā dzīvē pacentīšos kļūt par brunču mednieku, kurā iemīlas visas meičas. Viena dzīve, lai iemācītos mīlu neizrādīt, bet nākamā, lai to baudītu. Njā, nomiršu kautrīgs, bet atdzimšu kā īsts pleibojs.

Vēlreiz palūkojos uz bumbierveida slēdzi. Noriju siekalas un nedroši sāku ierasto skaitīšanu:

Seši… pieci… četri… trīs… divi… viens. St…

Telpā iedegās gaisma.

Re, kur viņš ir, mammīt! iesaucās Konrāds. Ko tu dari tajā krēslā? Mēs tevi visur izmeklējāmies.

Liec brāli mierā, māte viņam sacīja. Viņš droši vien pārbauda ierīces. Nejūties traucēts, Mišel, turpini vien! Mēs tikai gribējām kopā ar tevi sastādīt veikala ekonomiskās darbības bilanci. Bet tas var arī pagaidīt.

Konrāds sāka grozīt visas potenciometra podziņas. Parasti es nevarēju ciest, ka viņš visu aiztiek, un drīz sadusmojos. Taču nezin kādēļ, bet šovakar Konrāds, ienīstais Konrāds, man pēkšņi šķita īsts krietnuma paraugs. Neuzkrītoši noņēmu pirkstus no starta slēdža.

Vēl mēs gribējām dabūt zīmējumus, kuros attēlots, kas redzams aiz otrās sienas, lai sagatavotu sporta krekliņus jaunajai sezonai, brālis paskaidroja.

Mamma pienāca klāt un uzspieda man uz pieres slapju buču.

Un, ja gadījumā tev vēl nav bijis laika kārtīgi paēst tu jau to vienmēr aizmirsti mājās tevi gaida dārzeņu sautējums ar gaļu un smadzeņu kauliņu tieši tāds, kā tev garšo. Ēzdams restorānos, tu tikai sabojāsi veselību. Viņi taču tur izmanto vienīgi atlikumus un sliktas kvalitātes produktus. To taču nevar salīdzināt ar mātes gatavoto ēdienu!

Vēl nekad viņi abi man nebija šķituši tik mīļi. Un vēl nekad nebiju tā priecājies viņus redzēt. Uzreiz izrāvu adatu no plaukstas locītavas. Asinis sāka pilēt, taču viņi to pat nepamanīja.

Tagad es biju norūpējies vienīgi par to, vai būs pietiekami daudz siltu smadzeņu, lai tās uzliktu uz svaigas baltmaizes, bet virsū uzkaisītu labi daudz rupjā sāls. Un nedaudz piparu. Tikai ne pārāk daudz, jo tas maitā garšu.

129.    KRISTIEŠU MITOLOĢIJA

"Viņš [eņģelis] man rādija dzīvības ūdens upi, tā bija skaidra kā kristāls un iztecēja no Dieva un Jēra goda krēsla. Viņas ielas vidū un upei abās pusēs bija dzīvības koks, un tas nesa augļus divpadsmit reizes, katru mēnesi savu augli, un viņa lapas bija tautām par dziedināšanu."

Svētā Jāņa atklāsmes grāmata, 22

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

130.    STEFĀNIJA ATGRIEZUSIES

Jāmēģina aizmirst personiskās problēmas. Nākamajās dienās cenšos abstrahēties no domām par savu personību. Ja nav vēlmju, nav arī ciešanu. Zināju, ka manas alkas pēc Amandīnes draudēja pārvērsties apsēstībā. Un šo apsēstību vēl bīstamāku padarīja tas, ka Amandīne nebija iegūstama.

Stefānija atgriezās no Florences, un es klusībā cerēju, ka tagad, kad Rauls interesējas par citu sievieti, mēs ar viņu savā vientulībā varētu apvienoties. Turklāt šķita, ka esmu itālietes gaumē. Viņa man skaļi pliķēja pa muguru, spurdza un dēvēja mani par "stupido Michaelese". Saprotams, tikai šaurā lokā.

Problēma bija tā, ka nevarēju izgudrot, kā to labāk izdarīt. Nekad nebiju bijis nekāds dižais brunču mednieks. Ar kādām desmit sievietēm es gan biju gulējis, tomēr tās allaž bija viņas, kas mani pamanījās ievilkt savā gultā, nevis otrādi. Turklāt mani traucēja tas, ka Stefānija bija precējusies, kaut gan viņa to nekad nepieminēja.

Dīvaini, ka Rauls un Amandīne slēpa savu idilli. Viņi nekad nesadevās rokās un slepus neskūpstījās. Vienīgi zināms iekšējais miers viņu uzvedībā norādīja uz to, ka abi savas dziņas uz laiku spējuši apmierināt.

Stefānija neko nemanīja. Viņa turpināja Raulu savaldzināt. Parasti vīrietis, kas ir laimīgs savās attiecībās, izstaro tādu kā auru, kas to citu sieviešu acīs padara vēl valdzinošāku. Taču es ar savu nepārtraukto baiļu izjūtu un nemainīgo vientulību viņas varēju vienīgi atbaidīt.

Man palika vienīgi darbs. Un es tam pilnībā nodevos. Biju izgudrojis dažādus varoņdarbus mūsu tanatonautei.

Jo sliktāk man klājās mīlestībā, jo vairāk vēlējos, lai ar nāvi viss izdodas nevainojami. Turklāt tolaik aizvien biežāk sapnī redzēju sievieti baltās atlasa drānās ar miroņa masku. Ja man nebija izdevies izģērbt Amandīni, tad vismaz vēlējos laupīt jaunavību Lielajai Pļāvējai ar izkapti rokās.

Nāve, es uzzināšu, ko tu slēp aiz savas maskas!

Nāve, gatavojies sava pēdējā noslēpuma atklāšanai!

Turklāt mans zobens būs sieviete Stefānija. Stefānija, mans tarāns, kas izsitīs melnās pils durvis.

Es uzlaboju "nesējraķešu" sastāvu, starta krēslu un tam pievienoju vēl jaunus sensorus. Tajā pašā laikā es apguvu jogas čakru un akupunktūras meridiānu izvietojumu. Ap cilvēka ķermeni mēģināju ieskicēt to dzīvības apvalka apveidu, par ko stāstīts tibetiešu grāmatās. Pētot šo apvalku, biju pārsteigts, ka spēju apkārtējiem cilvēkiem to saskatīt.

Nedaudz pētīju arī fizioloģiskās parādības, kas saistītas ar meditāciju. Vienmēr biju centies mistiku izskaidrot ar zinātni. Dažās grāmatās apgalvots, ka atkarībā no to darbības smadzenes izstaro dažāda garuma viļņus. Tos var noteikt ar visparastākās elektroencefalogrammas palīdzību.

Piemēram, ja cilvēks intensīvi domā, tas izstaro trīsdesmit līdz sešdesmit vibrācijas sekundē, un to dēvē par beta viļņu ritma fāzi. Jo cilvēks ir attapīgāks un jo vairāk tas koncentrējas, jo vairāk ir vibrāciju.

Tiklīdz tiek aizvērtas acis, vibrācijas kļūst lēnākas, taču to amplitūda reizēm pat palielinās. Tiek izstarotas ap divpadsmit vibrācijām sekundē. Tā ir alfas fāze.

Bezsapņu miegā tiek izstaroti deltas viļņi, un to skaits ir no vienas ar pusi līdz trim vibrācijām sekundē.

Es to pārbaudīju ar savu izmēģinājuma trusīti Stefāniju. Novietoju uztvērējus viņai uz deniņiem, pakauša un paura kaula un lidojuma laikā uztvēru alfa viļņu starojumu. Tas nozīmēja, ka smadzeņu virsma atradās nomoda stāvoklī.

Tomēr šo atklājumu nebija iespējams izmantot. Tas, ka ap Stefāniju tika izstaroti alfa viļņi, informēja vienīgi par to, ka viņa pilnībā pārvaldīja meditāciju.

Tajā laikā mūsu grupa ar papildspēku palīdzību paveica brīnumus. Stefānija izšķīrās no sava vīra un, lai būtu vienkāršāk strādāt ar mums kopā, pārcēlās uz Parīzi. Viņai tika piemeklēts dzīvoklis trešajā stāvā, blakus manējam.

Ik rītu viņa no jumta dzīvokļa pacēlās gaisā, izmantojot tikai parastu meditāciju, lai no tālienes aplūkotu vietu, kurp tā vakarā devās vēlreiz, tikai šoreiz ar tās pašas meditācijas un nedaudz ķīmisko vielu palīdzību. Stefānija stāvēja starp zaļajiem augiem, blakus klavierēm, un izskatījās skaista, tukla un sakoncentrējusies.

Vēroju, kā viņa startē, bet pēc tam ilgi ar viņu apspriedos pie Nāves kontinenta kartēm. Veicu labojumus, iekrāsoju dažādās zonas un spēlējos ar vārdiem Terra incognita, jo ļoti vēlējos tos pavirzīt vēl tālāk.

Divu nedēļu laikā Stefānija trīs reizes šķērsoja pirmo sienu, un mēs varējām diezgan precīzi papildināt Viņpasaules karti, lai gan bija skaidri redzams, ka Stefānijas atmiņu lodes nebija universālas un tās nekādā gadījumā nevarēja kalpot par orientieri citiem tanatonautiem.

Gaidot uz pārliecinošiem rezultātiem, bijām atteikušies no jebkādas publicitātes. Jebkurā gadījumā pēc Žana Bresona briesmīgās atklāsmes vairums pasaules tanatodromu savas durvis bija slēguši un par viņu sāncensību mums vairs nebija jāuztraucas.

Seši… pieci… četri… trīs… divi… viens. Starts!

Neliels vakara lidojums. Jaunā itāliete bija atlaidusies

sarkanā krēslā ar tumša metāla apmalēm. Viņas garie, viļņainie mati bija izrisuši pār kreklu. Stefānija atgādināja renesanses laikmeta mākslinieka Ticiāna gleznu.

Es dzēru stipru kafiju. Stefānijas lidojumi kļuva aizvien garāki.

Jau apmēram trīsdesmit četras minūtes viņa bija iegrimusi komā meditācijā.

Ko iesāksim? jautāja Rauls, kas ienāca laboratorijā, pogājot ciet krekla pogas.

Viņš aplūkoja automātiskās modināšanas iekārtas un ieraudzīja, ka tās bija ieprogrammētas uz komu un trīsdesmit astoņām minūtēm. Viņš salēcās. &gt; &gt;

Tas ir tīrais neprāts! Viņa taču vairs nepamodīsies!

Nebiju to pamanījis.

Viņš pagrieza automātisko darbības slēdzi uz nulli. Tūlīt īsiem, aizvien biežākiem grūdieniem sāka darboties elektriskā strāva, it kā būtu iedarbojusies riteņu pretbloķēšanas sistēma.

Stefānija, atgriezies! Tu esi aizgājusi pārāk tālu!

Kaut gan bijām nobažījušies, viss noritēja normāli.

Atgriešanās notika pakāpeniski.

Stefānija atvēra acis un samirkšķināja plakstiņus, it kā atjēdzoties no kāda sapņa. Viņa uz mums paskatījās un paziņoja:

Es to redzēju.

Ko tu redzēji?

Es aizgāju līdz pašam galam. Es to redzēju. Tur atrodas otra siena. Moch 2.

Kamēr mūsu tanatonaute atguvās, Rauls izvilka Nāves kontinenta karti.

-Turpini, viņš mudināja Stefāniju.

Un vina sāka runāt.

Kā parasti, sākumā es nokļuvu tumšā gaitenī, kur man uzbruka gaismas lodes. Katrā no tām atradās kādas smagas atmiņas par lietām, ko man nebija izdevies atrisināt. Ja jau vēlaties, lai jums izstāstu visu, tad es redzēju kādu meitenīti, kurai nozagu skolas somu, māti, kura raudāja, jo man bija sliktas atzīmes. Redzēju arī kādu jaunu vīrieti, ko biju atraidījusi un kas pēc tam bija izdarījis pašnāvību nelaimīgas mīlestības dēļ. Vēlreiz piedzīvoju arī to mirkli, kad gulēju uz muguras un kārpījos kā bruņurupucis, un dienu, kad es uzzināju par apkopējas nāvi.

Nekavējoties sāku šīs problēmas risināt un ikvienai savai sliktajai atmiņai paskaidroju, kādēļ tā biju rīkojusies. Meitenītei es nozagu skolas somu, jo maniem vecākiem nepietika naudas, lai man to nopirktu, man bija sliktas atzīmes, jo mamma man neatstāja nevienu brīvu brītiņu, lai es varētu izpildīt mājasdarbus, viņa man vienmēr lika mazgāt traukus vai tīrīt māju, bet jauno vīrieti es atraidīju, jo biju jau iemīlējusies citā. Un es nebiju vainīga skolas apkopējas nāvē.

Redzēju citus mirušos cīnāmies ar savām atmiņām, tomēr nespējot attaisnoties. Un atmiņas tos pamazām iznīcināja, tāpat kā baltie asinsķermenīši iznīcina mikrobus. Tos, kas bija nogalinājuši, tagad pieveica viņu upuri, bet tie, kas bija izturējušies necienīgi, saņēma pļaukas. Slinkos iegrūda dubļos, bet aizkaitinātos aizskaloja milzīgi viļņi. Šī izrāde man dīvainā kārtā atgādināja Dantes "Dievišķo komēdiju".

Tiem, kas bija nonākuši alkatības varā, aizšuva acis, bet greznības varā nonākušajiem dedzināja miesu. Nāve tomēr ir briesmīga.

Kad biju pieveikusi savus dēmonus un palīdzējusi citiem mirušajiem, virzījos tālāk pa tumšo gaiteni, kas pamazām kļuva violets. Visu, kas atradās man apkārt, varētu apzīmēt diviem vārdiem bailes un tumsa. Gaiteņa sienas bija irdenas un oda pēc neapstrādātas zemes.

Stefānija apgalvoja, ka gaitenis nemitīgi sašaurinājies, tomēr tā apkārtmērs vēl joprojām bijis vairāki simti (bet varbūt pat tūkstoši) kilometru.

Tas atgādināja milzu ūdenstvertni jeb piltuvi. Uz sienu izciļņiem mirušie cīnījās ar savām atmiņām. Šis gaitenis atgādināja cilindrisku krauju. Tā galā mirdzēja gaisma. Taču ne gaiteņa augša, ne apakša vairs nebija saskatāma. Stefānija paņēma no Raula karti, sarullēja cilindriskā veidā un pavērsa pret griestiem.

Šis konuss ir nevis horizontāls, bet gan vertikāls, viņa apliecināja. Un, pamazām virzoties garām izciļņiem, tā sienas arvien vairāk sašaurinās.

Uz kartes viņa uzkricelēja:

1.   Starts.

2.    Dzīvības pazīmju izzušana.

3.    Koma.

4.    Pasaules pamešana.

5.   Astoņpadsmit minūšu ilgs lidojums.

6.    Milzīga, ap savu asi rotējoša gaismas apļa parādīšanās Pirmā Nāves kontinenta pazīme. Tā aptuvenais apkārtmērs tūkstošiem kilometru gaišākajā apvidū. Paplašinājums. Zilgans krasts.

7.     Nosēšanās gaismas krastā. Ierašanās 1. teritorijā.

1.  TERITORIJA

• Atrašanās vieta koma plus astoņpadsmit minūtes.

•   Krāsa zila. Tirklzzilais tonis pamazām mainās uz zili violetu.

•  Izjūtas nepārvarams pievilkšanās spēks. Visapkārt zils ūdens. Šī teritorija apbur ar savu svaigumu. Vilinoša gaisma.

•    Sasniegts Moch 1 (ar nedaudz mazāku apkārtmēru).

2.   TERITORIJA

•    Atrašanās vieta koma plus divdesmit viena minūte.

•  Krāsa tumša.

•  Izjūtas tumsa, bailes. Zeme. Auksta un biedējoša teritorija, kur uz irdeno klinšu izciļņiem mirušie sastopas ar savām visbiedējošākajām atmiņām. Gaisma turpina spīdēt, taču to nomāc bailes.

•  Sasniegts Moch 2.

•  Iespējams, ka Moch 2 seko… 3. teritorija (?).

Stefānija kartē izdzēsa vienu līniju, tās vietā uzvilka

citu, un vārdi Terra incognita atvirzījās vēl tālāk. Mūsu jauno robežu sauca Moch 2. Tagad mēs varējām sasaukt preses konferenci. Šis paziņojums guva starptautisku rezonansi.

Tanatonaute paskaidroja, ka Žanu Bresonu noteikti uzveikusi viņa pagātne. Viņš bija atteicies sniegt žurnālistiem jebkādas intervijas. Noslēdzies sevī, nabaga cilvēks tā arī neapjēdza, kas ar viņu patiesībā tur augšā bija noticis.

Tomēr bija nepieciešams uzveikt viņa izraisīto tanatofobiju. Sameklējām Bresona ģimeni un kādreizējos draugus. Viņi pastāstīja, ka Žana bērnība bijusi briesmīga. Viņš to pavadījis kādā internātā, kura vadītājs bijis drausmīgs tips, kas ļaunprātīgi izmantojis savus audzēkņus. Lai pats sev pierādītu, ka spēj pārvarēt bailes, Žans vispirms kļuvis par kaskadieri, bet pēc tam par tanatonautu. Viņš bija darījis visu, lai aizmirstu savus jaunības gadus, bet pirmā komatozā siena bija likusi tos atcerēties un viņu iegrūdusi paša atmiņu ellē.

Internāta direktors tika atmaskots un arestēts, bet pati iestāde slēgta.

Tomēr nāves bailes vēl nebija pavisam izzudušas. Taču tagad bija zināms, ka tā nav ne īsti Paradīze, ne elle. Tas bija gluži kas cits. Noslēpums bija saglabājies.

Uz priekšu, tikai uz priekšu, pretim nezināmajam!

131.    EBREJU MITOLOĢIJA

Kad Ādams bija uz Zemes aizvadījis pirmo dienu, viņš bija ļoti izbrīnīts par to, kā mainās gaisma. Kad norietēja saule un debesis grima tumsā, Ādams domāja, ka gan pasaulei, gan viņa dzīvei pienācis gals. "Ak, es nelaimīgais!" viņš iesaucās. "Es esmu vainojams pie tā, ka pasauli sedz tumsa. Tagad mēs atgriezīsimies sākotnējā haosā. Nāve, ko man nolēmušas debesis, ir klāt." Viņš vairs neēda un visu nakti raudāja.

Un, gaismai austot, viņš iesaucās: "Tad tā ir iekārtota pasaule! Tā satumst, bet pēc tam atkal iestājas gaisma." Vai apstulbis aiz laimes, ka pasaules gals tomēr nav pienācis, viņš piecēlās, lūdza Dievu un nesa tam ziedojumus.

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

132.    PAŠDARBĪBA

Tagad, kad mēs soli pa solim, centimetru pa centimetram virzījāmies uz priekšu pa Nāves kontinentu, arī citur pasaulē notika tanatodromu atmodas kustība. Un tie sāka augt cits pēc cita kā sēnes pēc lietus.

Tanatonautika atkal bija modē. Kad kļuva zināms, ka Stefānija iedomājusies apvienot mistiku un zinātni, tanatodromus sāka celt blakus tempļiem, bet cietumniekiem un kaskadieriem sekoja jauna tanatonautu paaudze, kas galvenokārt sastāvēja no biroju darbiniekiem un visu konfesiju mūkiem.

Tai pašā laikā pēc skeptiķiem un entuziastiem mums tagad nācās saskarties ar laicīgajiem ļaudīm, kas šo mistikas un zinātnes apvienojumu uzskatīja par īstu spridzekli. Viņi mūs dēvēja par "ticības iekarotājiem", jo mēs devāmies apgūt jaunu teritoriju iepriekš noteiktu garīgo principu vārdā.

Jāatzīst, ka ikviens garīdznieks, kam izdevās šķērsot pirmo sienu, apgalvoja, ka tur redzējis savas reliģijas simbolus. Un tas bija tikai dabiski, jo tumšajā gaitenī katram tanatonautam uzbruka viņa paša atmiņas.

Benediktiešu mūki paziņoja, ka uzzinājuši, kā radies svēto oreols. Kā viņi apgalvoja, tā esot ektoplazma, kas attēlota brīdī, kad tā caur galvvidu atstāj cilvēku. Un tālaika mākslinieki tā bija vēlējušies izcelt Izredzēto spējas atstāt savu ķermeni.

Reliģijas pretinieki sadusmojās un apgalvoja, ka tas viss ir tikai tāpēc, lai garīdzniecībai nodrošinātu reklāmu.

Uz spēles bija liktas ļoti daudzu intereses, svētums un tabu. Mēs ar Amandīni, Stefāniju un Raulu zinājām, ka mūsu rokās ir bumba ar laika degli. Un par to jau brīdināja kaut vai atgadījums ar Žanu.

Taču ziņkārība aizvien pieauga. Mums tik ļoti gribējās uzzināt, kas atrodas aiz Moch 2 sienas.

Pēc katra lidojuma Stefānija mums par to pastāstīja. Viņa bija aizkļuvusi līdz šai otrajai sienai, taču pagaidām vēl nebija gatava to šķērsot. Viņai vēl pietrūka kaut kā tāda, ko viņa pati nespēja izskaidrot.

Taču Stefānija nebija vienīgā. Arī citiem tibetiešu budistiem, daoistu mūkiem, bet vēlāk arī virpuļojošajiem dervišiem, zaratustriešiem, Jehovas lieciniekiem, Montluī abatijas trapistiem un Sanbernāra abatijas jezuītiem bez īpašām grūtībām izdevās šķērsot pirmo komatozo sienu, bet otro neviens no tiem nebija pārvarējis.

Mēs apmeklējām dažādās viņu kulta vietas un ļoti daudz uzzinājām par ceremonijām. Patiesībā visas reliģijas bija saglabājušas atmiņā lidojuma tehniku. Un bija gluži vienalga, vai ticības kalpi to dēvēja par "mūžības lūgsnu" vai "kontaktu ar sievišķo pasauli".

133. ASTROLOĢIJA

Lai veiktu evolūcijas ceļu, cilvēkam piešķirtas divpadsmit zodiaka zīmes. Saskaņā ar atsevišķu austrumu tautu tradīcijām bija nepieciešams, lai katrā no zīmēm noritētu vismaz divpadsmit reinkarnācijas jeb simt četrdesmit četras pavisam. Tas bija mazākais iespējamais skaitlis. Cilvēka dzīves laikā tāpat tiek apmeklēti katras zīmes ascendenti [23] un iepazīti visi iespējamie personības tipi. Lai cilvēks būtu pelnījis kļūt par tīru dvēseli, vajadzēja izpaustiess visām rakstura īpašībām, visiem eksistences veidiem.

Tomēr vairumam būtņu ar simt četrdesmit četrām reinkarnācijām bija par maz. Buda bija piedzīvojis piecsimt reinkarnāciju, līdz izprata pasauli, un lielākā daļa no mums atrodas kaut kur vidū starp tūkstoš un divtūkstoš reinkarnācijām.

Astroloģija nodrošina to, ka divpadsmit zodiaka zīmes tiek pielīdzinātas divpadsmit stundām pulksteņa ciparnīcā. Lielais rādītājs norāda uz mūsu zīmi, bet mazais uz ascendentu. Visas kopā tās veido to līgumu, kura noteikumi mums jāpilda savas pašreizējās reinkarnācijas laikā.

Nez, cik pašlaik rāda mūsu dzīves pulkstenis?

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

134. INTERNACIONALIZĀCIJA

Mūs apmeklēja Lisinders un ieteica nesapriecāties par agru. Daudzi baznīcas pārstāvji bija ļoti satraukti. Pāvests un atsevišķas fundamentālistu apvienības raudzījās šķībi uz to, ka tanatonautika tika iepīta klosteru dzīvē.

Kad Rauls iebilda, ka mums ar to nav nekāda sakara, prezidents atcirta, ka, neskatoties uz to, vairāk nekā simts dažādu reliģisko konfesiju pārstāvju jau bija atstājuši šo pasauli, vēloties turpināt mūsu iesāktos eksperimentus.

Mans draugs paziņoja, ka tiem vispirms būtu vajadzējis parūpēties par ķermeņa pamešanas zinātniskajiem nosacījumiem, nevis paļauties tikai uz ticību. Lai gan Lisinders šim iebildumam piekrita, tomēr jutām, ka viņš ir noraizējies.

Vai būtu iespējams, ka XXI gadsimta vidū viņš baidījās no Baznīcas varas?

Tikmēr mēs savā Bitšomonas tanatodromā rāvāmies melnās miesās, lai padarītu lidojumus vēl drošākus. Stefānija bija ievērojusi, ka lidojums noritējis veiksmīgāk, kad viņa bija iztaisnojusi atslēgas kaulu, atbrīvojusi muguras muskuļus, zodu piespiedusi krūtīm un nolaidusi plecus. Tādēļ mēs pasūtījām krēslu, kas līdzinājās zviedru krēslam, kurš bija izgatavots tā, lai cilvēks tajā gulētu šādā pozā.

Apkārt krēslam mēs uzstādījām stikla apvalku, lai to izolētu no apkārtējās pasaules trokšņiem. Daudzi negadījumi bija notikuši tāpēc, ka kāds netīšām bija iztraucējis tanatonautu lidojuma brīdī un izbiedētā lidotāja nabassaite pārtrūka, jo viņš to nepaspēja noturēt. Kāds nelaikā piezvanīja, vēja pūsma aizcirta durvis, un rezultātā cilvēks dažreiz bija pagalam! Ar tādām lietām nedrīkstēja jokot.

Lai veicinātu mūsu projektu, mēs uzstādījām kvalitatīvu polifonisko skaņu sistēmu, un dvēsele pacēlās gaisā, atskanot patīkamai liturģiskajai vai laicīgajai mūzikai.

Viens no slavenākajiem modes māksliniekiem sadarbojās ar kādu elektronikas zinātnieku, lai radītu patiesi ērtu apģērbu.

Kopš šī brīža tanatonauta uniforma vairs nebija kā virsvalks vai smokings. Tagad tā atgādināja ūdenslīdēja speciālo apģērbu. Mēs tam Parīzē izraudzījāmies baltu audumu.

Šī ideja guva plašu atzinību. Tanatonautu apģērbu mode izplatījās dažādu pasaules nostūru tanatodromos. Japāņi izvēlējās melnu apģērbu, amerikāņi violetu, bet angļi sarkanu. Preses fotogrāfi bija sajūsmā beidzot viņi ieguva vizuāli baudāmus attēlus.

Loģiski, ka apģērbiem sekoja emblēmas. Uz mūsējās bija attēlots fēnikss, kas lidoja cauri liesmojošiem uguns apļiem.

Katram tanatodromam bija savas reliģiskās un kultūras īpatnības. Afrikāņi startēja rituālu tērpos, skanot bungu rīboņai, bet emblēmās bija attēloti ziloņi, gepardi un papagaiļi. Jamaikieši bija iecienījuši regeju un marihuānu. Krieviem patika ortodoksālās dziesmas un šņabis. Peruāņi gremoja kokas lapas un devās lidojumā, atskanot pāna flautas jaukajām skaņām. Viņu emblēmā bija attēlota Lielā Inkas pēcnāves maska.

Starptautisko čempionu saraksts tika ievietots īpašā sacīkšu žurnālā. Katram bija savs favorīts. Pie Londonas bukmeikeriem varēja noslēgt derības. Kurš pirmais šķērsos otro komatozo sienu? Spāņiem (viņu emblēmā bija attēlots vērsis) pret amerikāņiem (emblēmā attēlots ērglis) tika piešķirta likme divpadsmit pret vienu. Liecības par atmiņu lodēm krājās, tās visas bija atšķirīgas un visas aizraujošas. "Ilustrētais Laikraksts Tanatonautiem Amatieriem" tagad tika izpirkts daudz ātrāk.

Mana māte un brālis savā veikaliņā pārdeva starta krēslus made in Buttes-Chaumont, nesējraķetes (es biju izgudrojis placebo formulu, un šo šķīdumu labi panesa gan aknas, gan nieres) un kombinezonus ar raidītājiem. Nauda plūda straumēm.

Tanatonautika ne tikai izplatījās visā pasaulē, bet arī kļuva patīkamāka, praktiskāka un precīzāka. Krēsla ar stikla aizsargapvalku un speciālā apģērba dēļ Viņpasaule tagad šķita pieejama visiem.

135. ĶELTU MITOLOĢIJA

Saskaņā ar ķeltu mitoloģiju, lai iekarotu Īriju, dievietes Diānas pakļautībā esošo tuatu un danu ciltis uzbruka pasaules ziemeļu salām. Tās cīnījās arī ar fomoriem vienacainiem dieviem dēmoniem. Tie bija spiesti glābties ezeros, bezdibeņos un akās. Tie dzīvoja paralēlajā pazemes pasaulē, ko dēvēja par Si (miers) vai arī par Tir na nog (jauno zeme). No turienes tie veicināja cilvēku izplatību dažādās valstīs. Kādam druīdam, kas bija pie viņiem atnācis pēc padoma, tie iedeva četrus burvju talismanus Dagdas katlu, kas radīja nepārtrauktu sāta sajūtu tam, kas no tā ēda, Luga šķēpu, kas nogalināja, pat ja pretinieku bija tikai ieskrambājis, Nuada zobenu, kas padarīja neredzamu to, kurš to izvilka, un, visbeidzot, Fāla akmeni, kas ar savu "kliedzienu" apstiprināja tās personas karalisko varu, kura uz tā pakāpās.

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

136. OTRĀ KOMATOZĀ SIENA

Par spīti tam, ka mēģinājumu skaits pārvarēt Moch 2 sienu pieauga, tā tomēr palika neiekarota. Kādam dzen mūkam Sukumi Jukām tomēr izdevās tai tuvoties, un viņš apgalvoja, ka sarkanajā gaismā redzējis pavīdam kaut ko, kas "atgādināja geišas". Cik dīvains šis apgalvojums šķita no tāda cilvēka mutes, kurš sevi velta garīdzniecībai! Viņš atteicās sniegt plašākus paskaidrojumus, visu laiku atkārtodams, ka vēlas tur atgriezties pēc iespējas ātrāk, lai atkal sastaptos ar geišām.

Dzen mūkam Sukumi Jukām tomēr neradās izdevība neko tuvāk paskaidrot, jo viņa nākamais lidojums diemžēl bija arī pēdējais. Kad viņa biedri nolēma mūku atvienot no iekārtām, viņš gulēja spermas peļķē tādā pozā, it kā būtu apskāvis mīļāko.

Šī informācija tika turēta pilnīgā slepenībā. Ja cilvēki iedomātos, ka nāvē iespējams gūt mūžīgu seksuālo baudu, tad tanatonautika izraisītu jaunu slaktiņu!

Tika sameklēts jauns pirmatklājējs, kas jau pirmajā reizē, atgriežoties uz Zemes, mums sniedza daudz precīzāku liecību. Tas bija kāds indiešu jogs Radživs Bintu. Piedzīvoto viņš aprakstīja grāmatā "Tuvāk nāvei" ("Jaunā Kontinenta" izdevniecība), kas tūlīt kļuva par starptautisku bestselleru.

Tāpat kā kādreiz agrāk Fēlikss, tagad arī Radživs iekrita slavas izliktajās lamatās. Viņam vairs nepietika ar garīgajām spējām. Lai paceltos gaisā, Radživs lietoja halucinogēnos augus, tādēļ, atgriezies uz Zemes, neko neatcerējās.

Diemžēl Parīzes tanatodromam ne reizi nebija radusies iespēja Radživu Bintu uzņemt pie sevis. Pēdējā eksperimenta laikā viņa komanda veltīgi vairāk nekā četrdesmit piecas minūtes gaidīja Radživu atgriežamies, pirms samierinājās ar domu, ka viņa dvēsele ir zaudēta. Radživa miesiskais apvalks tika uzticēts Smitsona institūtam Vašingtonā, kur tas tiek glabāts formalīnā.

Lai iekrāsotu Moch 2 teritoriju kartē ar sarkano erotikas krāsu, mums nācās samierināties vienīgi ar dzejoli, un tādi viņa grāmatā bija lielā vairumā.

Fragments no grāmatas "Tuvāk nāvei":

"Ak, maldinošā pasaule, kas plešas aiz otrās komatozās sienas

Ar baudas pērlēm kā ūdensrozēm.

Tā vēsta par tanatonautikas erekciju!

Katrs lidojums ir kā mīlas orgasms.

Nāves iekarošana ļaus sarakstīt turpinājumu Kāmasūtrai.

Šī ir tās baudas pasaules grāmatas pirmā nodaļa,

Kurai Nāve sola simts sējumus.

Ak, maldinošā Viņpasaule!

Mūsu dvēseles izbeidz dzīvi ekstāzē,

Un tā tam jābūt, jo esam dzimuši sāpēs."

Pēc trim mēnešiem mirušo saraksts bija kļuvis krietni garāks. Visu reliģiju pārstāvji vervēja mūkus tanatonautus un tos ziedoja uz Viņpasaules iepazīšanas altāra. Un visām reliģijām tas bija goda jautājums. Un visām šķita svarīgi pierādīt, ka viņu pasaules interpretācija ir vienīgā pareizā. Visi līdzekļi bija labi, lai šo lidojumu norisi ietvertu reliģiskas ceremonijas.

Kādu darbību varēja uzskatīt par vēl reliģiskāku nekā pats lidojums, kas nozīmēja tuvošanos Viņpasaulei?

Bija sākusies "monumentālās mistikas" fāze, kad lidojumi tika veikti no Sacre-Cceur bazilikas Parīzē vai Heopsa piramīdas Ēģiptē. Bet par apvidu aiz Moch 2 sienas bijām uzzinājuši vienīgi to, ka tas bija "sarkans un baudpilns".

Sefanija vairs nespēja sagaidīt, kad turp dosies.

Viņa daudz nodarbojās ar meditāciju, elpas kontroli un sirdsdarbības vingrinājumiem, līdz beidzot 27. augustā pulksten septiņpadsmitos Stefanijai tas izdevās, pateicoties viņas sūrajam darbam un milzīgajam gribasspēkam.

Stefānija pamodās, nevaldāmi ķiķinādama, sarkana kā vēzis, dreboša un sviedriem klāta.

Uffl viņa iesaucās, vēl joprojām uzjautrināta.

Kad Rauls pie viņas noliecās, lai labāk sadzirdētu, ko viņa stāsta, Stefānija apķērās viņam ap kaklu un noskūpstīja uz lūpām. Mans draugs ļāva to darīt, īpaši nepretojoties, bet Amandīnes jūraszilās acis satumsa.

Nu, stāsti, Rauls mudināja, tikai ar pūlēm atguvies.

Vai, vai, vai, viņa teica. Tas bija fantastiski. Aiz otrās sienas valda sekss, bauda un līksme, tas ir kaut kas gandrīz tikpat neticams kā Sniega cilvēks, tās ir īstas seno romiešu orģijas, tāda drāšanās, super!

Bija grūti kaut ko saprast. Stefānija stāstīja tikai par jūtām. Visbiežāk tika pieminēti vārdi "absolūta bauda" un vēl arī "bauda, līksme, ekstāze". Vēlēšanās tur atgriezties, lai gaisā mīlētos, bija tik spēcīga, ka tā jau atgādināja apsēstību.

Centāmies no viņas vēl kaut ko izvilināt.

Stefānija teica, ka tas esot kā tūkstoš vatu jaudas orgasms. Piepildījuma sajūta. Viņai šķita, ka ne narkotikas, ne vislabākie mīļākie nekad viņai nebija ļāvuši izjust tādu baudas spēku un dažādību.

Es nosarku.

Tajā nakti es atkal sapņoju par sievieti baltajās atlasa drānās ar miroņgalvas masku. Nāvi. Viņa vilka nost zeķturi un solīja man visādus brīnumus. Baudu, kas pārsniedza jebkuru iztēles lidojumu.

137. STEFĀNIJA MĪLĒJĀS GAISĀ

Mēs atradāmies taizemiešu restorānā un pūlējāmies apvaldīt Stefāniju, kas vēl joprojām jutās ļoti pavedinoša, runāja pārāk skaļi un bija pārāk eksaltēta. Turklāt viņa izstaroja tādu seksualitātes auru, ka viņai bija pievērsti visu vīriešu skatieni.

Un arī sieviešu. Pat Amandīne nespēja palikt vienaldzīga pret Stefānijas aizsmakušo balsi un ekstāzes pilnajiem vārdiem.

Viņa runāja vienīgi par baudu!

Bauda! Galu galā kāda tad ir mūsu galvenā motivācija šeit, uz Zemes? Ko mēs meklējam dzīvē? Kāpēc mēs strādājam, kāpēc interesējamies par apkārtējiem, un kas mums liek riskēt? Bauda!

Lai itālieti nomierinātu un lai tā atkal atgūtu zinātnisku pieeju darbam un piekristu pievērsties mūsu kartei, bija vajadzīgi vairāki šķīvji ar basmati rīsiem.

Kas tad atrodas aiz Moch 2 sienas? Nonākot apmēram līdz "komai plus divdesmit četrām minūtēm", ektoplazmu pārņēma patīkamas sajūtas. Zilajai un tumšajai teritorijai sekoja sarkanā teritorija. Baudas zona. Apreibušais tanatonauts paātrina savu lidojumu pretim gaismai. Sarkanā gaiteņa sienas ir mīkstas kā samts. Dvēsele jūtas, it kā tā būtu atgriezusies mātes miesās un gatavotos vēlreiz piedzimt. Pasakaini!

Un tūlīt īstenojās visslēptākās fantāzijas. Tur bija vīrieši, par kuriem Stefānija bija sapņojusi, nespēdama savaldzināt. Tagad tie stiepa viņai pretim rokas, apberot ar visnepiedienīgākajiem piedāvājumiem. Stefānija ar šiem vīriešiem nodevās tādām erotiskajām rotaļām, kādas nekad nebija uzdrīkstējusies pat iztēloties. Taču tur jau nebija vienīgi sekss. Stefānija ar baudu nogaršoja arī ēdienus, ko tai allaž bija kārojies, bet kam viņa agrāk nebija uzdrīkstējusies pat pieskarties.

Viņa bija atklājusi tādas vēlmes, kādas iepriekš nebija pazinusi. Stefāniju bija maigi glāstījušas pat sievietes. Viņai vajadzēja ļoti neatlaidīgi atkārtot tibetiešu lūgsnas, lai spētu atteikties no šiem kārdinājumiem un atgrieztos tanatodromā. Stefanijai nācās apkopot visu savu gribasspēku. Viņa bija centusies domāt par to, ka mēs viņu gaidām, lai uzzinātu, ko viņa bija redzējusi. Tomēr tas nebija pats galvenais.

Stefānija bija ieraudzījusi vēl vienu komatozo sienu Moch 3.

Viņa paņēma karti, izdzēsa "Iespējamā izeja uz 3. (?) teritoriju" un tad kā centīga skolniece, mēles galiņu izbāzusi, uzrakstīja:

3. TERITORIJA

•    Atrašanās vieta koma plus divdesmit četras minūtes.

•  Krāsa sarkana.

•   Izjūtas bauda, uguns. Silta un mitra zona, kur saskaramies ar visneparastākajām fantāzijām. Šī zona ir arī perversa, jo atklāj pašas visapslēptākās vēlmes. No tām nevajag vairīties, jāļauj, lai tās jūs pārņem, citādi paliksiet pielipis slidenajām gaiteņa sienām. Gaisma joprojām ir saredzama, it kā iedrošinot turpināt iesākto ceļu.

•  Sasniegts Moch 3.

Pēc šī notikuma tanatodroms nedaudz izmainījās. Atgriezusies no purpura sārtās sakāpināto izjūtu zemes, Stefānija ar jaunu sparu ņēmās iekarot Raulu. Un viņai nemaz nevajadzēja īpaši nopūlēties — jau kopš pašas pirmās tikšanās mans draugs nebija slēpis savu vājību uz šīs itālietes kārdinošajiem apaļumiem.

Pretēji tam, kā tas bija noticis ar Amandīni, šo aizraušanos Rauls it nemaz neslēpa. Es baidījos iet uz lidojumu telpas tualetēm, lai neiztraucētu šī pāra mīlas rotaļas.

Amandīne bija dziļā apjukumā un, kā parasti, mierinājumu un atbalstu meklēja pie manis. Uz Lambēra kunga taizemiešu restorānu negājām, jo riskējām uzskriet virsū abiem mīlētājiem, un kādu vakaru viņa bez jebkādām bažām prasījās pie manis ciemos. Man ledusskapī bija tikai dažas olas. Pagatavoju omleti ar piedegušiem sīpoliem. Es neesmu nekāds izcilais pavārs, un omlete bija nedaudz piedegusi, taču Amandīni tas neuztrauca.

—      Tu, Mišel, esi vienīgais vīrietis, kurš mani pa īstam saprot.

Kā es ienīdu šādas frāzes! Galvu nodūris, izlasīju no omletes čaumalu drumslas, kas tur nejauši bija nokļuvušas.

Saridāju uz virtuves galda pašus skaistākos šķīvjus. Viņa automātiski apsēdās.

Rūpīgi sadalīju omleti uz pusēm. Amandīne sēdēja, truli blenzdama šķīvī.

Kāpēc tu neēd? es jautāju. Tomēr tas nebija tādēļ, ka viņa būtu pārāk izlepusi.

—      Omlete noteikti ir ļoti garšīga. Es to neēdu, jo man vienkārši nav apetītes, viņa nopūtās.

Amandīne satvēra manu roku un vērās manī tādām acīm kā pamests, lietū izmircis suns.

Nabaga Mišel… Varu iedomāties, kā tev mani romāniņi ir piegriezušies…

Es palūkojos uz Amandīni. Kad viņa bija skumja, tad izskatījās vēl skaistāka. Šajā vakarā manā ēdienkartē bija iekļauts arī pilnīgs Amandīnes un Raula mīlas stāsta izklāsts. Rauls esot tik maigs, izdomas pilns un uzmanīgs. Viņa man apgalvoja, ka Rauls esot viņas dzīves vīrietis ar lielo burtu un ka vēl nekad vina nevienu neesot tik stipri mīlējusi. Es atbildēju, ka viņai nevajag uztraukties, jo Stefānija ir tikai Raula kārtējā aizraušanās, un ka viņš, vienalga, beigās atgriezīsies pie Amandīnes.

Nespēju saprast, kā bija iespējams līdz ausīm neiemīlēties šajā maigajā stirnā ar jūraszilajām acīm. Pat tad, ja tas bija tuklās un brašās itālietes dēļ.

Tu pret mani esi tik labs, Mišel.

Taču viņas aurā nemanīja neko kopīgu ar manējo. Amandīne mani uzlūkoja tikai kā draugu vai bezdzimuma kolēģi. Varbūt viņu atbaidīja mana pārmērīgā kaisle. Varbūt Amandīnei šķita, ka mana aizraušanās ir tik milzīga kā Niagāras ūdenskritums, un viņa baidījās par to, ka tas varētu izraisīt pārāk neparedzamas sekas.

Tu esi tik labs, Mišel! Ļauj man šovakar palikt pie tevis, es tevi lūdzu! Es baidos būt viena savā tukšajā gultā.

Es sarku un bālēju, un pūtu, un elsu.

Labi, es nosvepstēju. Uzvilku kokvilnas pidžamu, turklāt rūpīgi aizpogāju visas pogas. Amandīne atstāja mugurā vienīgi savu zīda kombinē. Sajutu sev pieglaužamies ādu, kas bija maiga kā zīds, un sīku augumu, kas smaržoja pēc muskusa un ambras. Tā bija īsta katorga. Vēl neviena sieviete nebija manī izraisījusi tādu izjūtu vētru.

Drebot no aizturētajām emocijām, pastiepu roku uz viņas pleca pusi un pieskāros viņas maigajai ādai.

Svētlaimīgi atlaidusies manos palagos, Amandīne bija pats baudas iemiesojums. Man galvā valdīja juceklis. Vēl kaut viena neuzmanīgas kustības desmitdaļa, un es uzzināšu, ko Stefānija bija piedzīvojusi Viņpasaulē. Sajutu kaut ko sprādzienam līdzīgu. Šķiet, ka tā bija mana hipofīze, kas izraisīja tādas sāpes. Pirksti virzījās vēl nedaudz tālāk uz priekšu pa šo bīstamo ceļu.

Amandīne satvēra manu plaukstu un ar vainīgu smaidu sejā to atgrūda.

Labāk nebojāsim tik jauku draudzību, viņa nomurmināja. — Tu esi mans vienīgais īstais draugs, un es negribu tevi zaudēt.

138. JOGAS MĀCĪBA

Cilvēka ķermenis sastāv no septiņām čakrām, kas, būdamas veselas, kalpo par enerģijas punktiem.

Pirmā čakra atrodas virs dzimumorgāniem, starp astes kaulu un ānusu. Piešķir dzīves enerģiju.

Otrā čakra atrodas tieši zem nabas. Piešķir spēku rīkoties.

Trešā čakra atrodas saules pinuma apakšdaļā. Ļauj zemes un kosmosa spēkiem apstarot ķermeni.

Ceturtā čakra atrodas saules pinuma vidū. Ļauj justies ērti.

Piektā čakra atrodas rīkles lejasdaļā. Nodrošina lieliskas runas spējas.

Sestā čakra atrodas starp uzacīm. Ļauj sajust iekšējo enerģiju un veicina gaišredzību.

Septītā čakra galvaskausa augšējā segmenta vidusdaļā. Ļauj uzreiz sajust būtiskas lietas.

Hatha jogas mācība

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

139. STEFĀNIJA IZJŪT ISTU BAUDU

Tik daudzi žurnālisti lūdza, lai Stefānija sniedz interviju, ka mana māte noorganizēja preses konferenci šim nolūkam paredzētajā Bitšomonas tanatodroma telpā. Viņa izjuta slimīgu baudu, trenkājot un dzenot projām no preses konferenču zāles visus erotisko un pornogrāfisko žurnālu pārstāvjus. "Tā tik vēl trūka, lai mūsu mazulīte Stefānija nokļūst uz šo cūcīgo žurnālu vākiem!" mana māte nikni purpināja.

Gluži kā kinodīva, tanatonaute ieņēma savu vietu uz paaugstinājuma un pārsteidza publiku, kas to bija gaidījusi vismaz piecpadsmit minūtes, paziņojot, ka viņa stāsta par baudu, ar ko saskārusies aiz otrās sienas, vienīgi tiem, kas paši spēj tādu izjust. Taču Stefānija savā priekšā redzot vienīgi infantilus žurnālistus, kas nav spējīgi atbrīvoties no sava tabu.

-Vispirms pagādājiet sev labu psihoanalītiķi, bet pēc tam parunāsim! viņa pavēstīja, iesmejoties savus iznīcinošos smieklus un "pasūtot" gan liekulīgi tiklo publiku, gan visu planētu.

Atskanēja sašutušās publikas protesta murdoņa. Mana māte jutās ļoti neveikli, jo bija par velti saaicinājusi tik daudz cilvēku. Nākamreiz uz viņas ielūgumu neviens neatsauksies, turklāt tas kaitēja tirdzniecībai!

Tadas teritorijas, kas paredzēta ekstāzei, atklāšana tomēr bija pārāk nozīmīgs notikums, lai tas ilgi paliktu slepenībā. Baumas izplatījās vēja spārniem, un tas, ka trūka precīzas informācijas, ļaudis tikai vēl vairāk uzkurināja.

Reakcionārās partijas un konservatīvo un fundamentālistu kustība mūs neskopojoties apbēra lāstiem.

"Raganu midzenis!" viņi kliedza un dauzījās pie mūsu tanatodroma durvīm, pie kurām nemitīgi pulcējās īgnie demonstranti, izkliedzot tādus saukļus kā "Pārtraukt izvirtības!", "Slēdziet šo zaņķi!" un "Nāve nav priekamāja!".

Stefānija mēģināja protestētājus uzrunāt.

Es nekad neesmu teikusi, ka nāve ir priekamāja! viņa uzsauca kādai naidīgu cilvēku grupai, kas vīstīja dūres. Es tikai precizēju, ka viena no Nāves kontinenta zonām ir baudu vieta. Taču es nezinu, kas atrodas aiz trešās sienas. Mums taču vēl tik daudz kas jāatklāj!

Turi muti, nolādētais meitieti! kliedza kāds ļoti cienījama izskata sirmgalvis ar ordeņa lentītēm pie krūts.

Viņš gribēja pētniecei iecirst pļauku, bet iejaucāmies mēs ar Raulu. Sākotnēja plūkšanās izvērtās par īstu ielu kautiņu. "Tu un es abi kopā stāsimies pretim plānprātīgo baram!" es zem deguna murmināju, lai sev iedvestu drosmi, taču, kad kārtības sargi beidzot nolēma iejaukties, mani no vienas vietas klāja zilumi.

Mūs atkal apmeklēja prezidents Lisinders.

Mani bērni, es taču jūs jau brīdināju! Slepenība, slepenība un vēlreiz slepenība! Lai dzīvotu laimīgi, jādzīvo neuzkrītoši. Izskatās, ka mēs daudziem traucējam. Pāvests pret mums izdod bullas, un visu konfesiju augsta ranga personas mani nolād.

Visi šie īgņas! iesaucās Stefānija. Viņi baidās no patiesības, viņi baidās uzzināt, kas ir nāve un kas atrodas aiz šīm sienām. Iedomājieties, kādu ģīmi pāvests rādīs tad, ja mēs beigās sastapsim tādu Dievu, kas atbalstīs abortus vai priesteru laulības?

Var jau būt, Stefanij, var jau būt. Tomēr neaizmirstiet, ka pagaidām vēl Dievu neesam sastapuši. Vatikāns ir iestāde, kas dibināta 1377. gadā, bet tanatonautikai ir tikai dažu mēnešu pieredze.

Itāliete izslējās visā savā krāšņumā, gatava stāties pretim gan draugiem, gan ienaidniekiem.

Vai zināt ko, prezident, es nu gan nedomāju, ka jūs esat gatavs klanīties saujiņai svētuļu!

Politikā jāprot piekāpties, rast kompromisus un…

Nekādas piekāpšanās, nekādus kompromisus! noskaldīja Stefānija. — Mēs šeit atrodamies, lai cīnītos pret neziņu, un savus pētījumus turpināsim! Cilvēka gribai nav robežu. Un tā ir viņa būtiskākā īpašība.

Republikas prezidents iepleta acis. Tā bija pirmā reize, kad viņš aci pret aci sastapās ar Stefāniju Čičelli. Tagad viņš labāk izprata mūsu rezultātu kvalitāti. Bija vajadzīga nelokāma griba, lai regulāri vaigu vaigā sastaptos ar nāvi, un šai sīkajai, apaļīgajai sievietei tāda piemita. Un neviens vai tā būtu valsts, garīga vai reliģiska vara viņu nekad nepiespiedīs atkāpties no sava mērķa. Un prezidents ar cieņu sveica Stefāniju.

Vienīgais, ko prezidents ar savu iejaukšanos panāca, bija tas, ka Stefānija tagad kļuva runīgāka ar žurnālistiem. Daudz nevilcinoties, viņa tiem brīvi atklāja, kādu baudu bija iepazinusi aiz otrās sienas, kur tiek īstenotas visas vēlmes un perversijas.

Demonstrācijas atsākās ar jaunu spēku. Svētais Krēsls aizliedza tanatonautiku visiem katoļu, apustuliskās un romiešu baznīcas kalpotājiem, piedraudot tos izslēgt no Baznīcas. Bullā, kuras nosaukums bija Et mortis mysterium sacrum, Pāvests oficiāli pasludināja nāvi par tabu. Dzīva cilvēka došanās uz Mirušo zemi pirms viņa nāves turpmāk tikšot uzskatīta par vislielāko grēku.

"Nāvi ķeceriem!" skandēja no visiem Vatikāna balkoniem.

"Nokodīsim gabaliņu no patiesības ābola!" mūsu partizāni atbildēja.

Mums visa šī ņemšanās bija vienaldzīga, bet prezidents Lisinders to tik viegli vis neuztvēra. Baznīcai valstī joprojām bija liela ietekme, bet viņam nākamajās vēlēšanās bija nepieciešams savākt pēc iespējas vairāk balsu.

"Ļoti labi, ja nāve noved pie orgasma," Stefānija uzticēja savas domas "Ilustrētajam Laikrakstam Tanatonautiem Amatieriem", "taču ļoti slikti, ka tik daudz īgņu to turpmāk uzskatīs par netiklības midzeni!" Mūsu draudzene aplinkus nerunāja. Mēs gan par sevi tik pārliecināti nemaz nejutāmies.

Cilvēki vienmēr ir baidījušies no visa jaunā. Atkāpšanās bija neizbēgama. Mums jau tā bija izdevies nokļūt pietiekami tālu bez šķēršļiem.

140. VĒSTURES MĀCĪBU GRĀMATA

KĀ ATBRĪVOTIES NO VECIEM CILVĒKIEM

Atsevišķās seno laiku kultūrās no pārāk veciem cilvēkiem, kas nebija piemēroti ekonomiskajai vai sociālajai dzīvei, mēdza atbrīvoties. Eskimosi atbrīvojās no vecām māmuļām, tās aizvedot tālu ledājos, kur viņas apēda leduslāči. Parasti gan viņas turp devās pašas, kad sajuta, ka kļuvušas sabiedrībai par nastu. Bet normandiešu ģimenēs veciem cilvēkiem lika kāpt pa koka kāpnēm, kurām bija aizzāģēti augšējie pakāpieni. Parasti tika skandēti šādi skaitāmvārdi: "Nāc nu, mammīt, kāp bēniņos!" Bēniņos…

Vēstures grāmata. Pamatkurss. 2. mācību gads

141. LISINDERAM IENĀK PRĀTĀ KĀDA DOMA

Nākamreiz Lisinders nolēma ar mums satikties viņa teritorijā. Domādams, ka pie viņa būsim piekāpīgāki, viņš mūs uzaicināja uz Elizejas pili. Savā darba kabinetā Lisinders nebija viens. Tur atradās arī kāda sieviete kostīmā ar divrindu pogām.

Valsts galva mums paskaidroja, ka viņš nevēloties karot pret reliģijām.

Jūsu kļūda ir tā, ka jūs par zemu novērtējat seno varu. Modernismu nevar brutāli uzspiest. Mums ir jāatrod kompromiss.

Tomēr Stefānijas ausis palika nedzirdīgas.

Jūs nezināt, ko es redzēju, un es nesaprotu, kādu kompromisu te var rast.

Lisinders vāri pasmaidīja.

Mums gan nav bijusi tā laime atrasties Sarkanajā zemē, taču teiksim, ka… hmm… mēs varam iztēloties, ko jūs tur izjutāt.

Cik augstprātīgi ir iztēloties, ka spējat saprast, ko vēlas sieviete! — iesaucās Stefānija.

Amandīne nespēja noturēties un iespurdzās.

Lai kā arī būtu, Lisinders nevēlējās nostāties uz slidenā provokācijas ceļa. Viņš uzskatīja, ka atklāta cīņa ar reliģijām neko nedotu. Tās nebija ne labas, ne sliktas, tās tikai centās izdzīvot.

Rauls atgādināja, ka Darvins ieguva starptautisku reputāciju, tieši uzbrukdams reliģijām, un, ja šādas provokācijas nebūtu, darvinisms tik ātri nebūtu radies. Lamarks, kas to nebija sapratis, pazuda vēstures aizmirstībā.

Lisinders pret šādu argumentu neiebilda, tomēr neatkāpās no savām ambīcijām apvienot kā reakcionārus, tā modernistus.

Ir kāds līdzeklis, kā apvienot kreiso un labo spārnu. Tanatonautiku nepieciešams padarīt racionālu. Atbildēsim reliģijai ar zinātni. Pēdējie skeptiķi jāapklusina vai nu tagad, vai nekad, tādēļ man ienāca prātā pieaicināt šo kundzi.

Viņš mūs iepazīstināja ar sievieti kostīmā, kuram bija divrindu pogas.

—   Profesore Roza Solala ir astrofizike un astronome, Lisinders paskaidroja. Viņa jau sen strādā ar kādu projektu "Ēdene". Projekts "Ēdene" un projekts "Paradīze" kā jūs redzat, jūsu pētījumiem ir kaut kas kopīgs, vēl jo vairāk tādēļ, ka "Ēdenes" mērķis ir atklāt precīzu… Paradīzes atrašanās vietu Visumā.

Mums šķita gandrīz neiespējami atrast, kur Visumā atrodas Paradīze. Tiesa gan, vienmēr bijām runājuši par Nāves kontinentu, taču tas bija tikai gara lidojums. Viņpasauli uzskatījām par citu dimensiju, citu realitāti — sava veida paralēlo pasauli, ko ieguva dvēsele, kad atstāja ķermeni. Tāda bija mūsu pamattēze.

Taču mums nekad nebija ienācis prātā, ka šī zeme patiešām varētu reāli eksistēt zvaigžņotajā debesjumā, kas plešas virs mūsu galvas.

Tiesa, daudzi cilvēki, kas dzīvojuši senos laikos, par to bijuši pārliecināti, tomēr kosmosa kuģu Sputņik un Apollo misijas un lielais skaits raķešu, kas tika nosūtītas Visumā, mums pierādīja, ka debesīs atrodas tikai neizmērojami daudz zvaigžņu un galaktiku.

Neapšaubāmi, Lisinders bija īpašs cilvēks gatavs vispārgalvīgākajiem eksperimentiem.

Ar rītdienu mūsu Bitšomonas tanatonautu komandai pievienosies arī Roza Solala. Turpmāk strādāsim piecatā.

142. DEBESU ĢEOGRĀFIJA

"Ģenēze" ir pirmais rakstītais darbs, kas atklāj precīzu Paradīzes atrašanās vietu Mezopotāmijas upju Tigras un Eifratas krustpunktā. Svētais Bērtulis 379. gadā kļuva par astronomijas aizsācēju, ierādot Paradīzei vietu ārpus zvaigžņotā Visuma un uzskatot, ka tā pastāvējusi jau senāk nekā cilvēka acij saredzamā pasaule.

Dante, lai gan bija dzejnieks, arī uzskatīja, ka Paradīze atrodas kādā pavisam konkrētā vietā, turklāt viņš domāja, ka to apņem apvalks un ka šis apvalks ietver arī zvaigznes. Vācu jezuīts Džeremijs Dreksels (1581-1638) veica sarežģītus aprēķinus, lai pierādītu, ka Izredzētie nokļūst tieši 161 884 943 jūdžu attālumā no Zemes. Tomasam Henrijam Martinam (1843-1933) uz to visu bija plašāks redzējums viņš apgalvoja, ka Paradīze atrodas uz visiem

debesu ķermeņiem. &gt; &gt;

Ohaio štata Sinsinati observatorijas direktors Žermēns Porters (1853-1933), kas bija studējis teoloģiju, teleskopos mēģināja sameklēt Paradīzes atrašanās vietu. Viņš bija pārliecināts, ka tad, ja zvaigžņotā velve tiktu izpētīta, zinātnieki noteikti atklātu "debesu Jeruzalemi".

Reverends Tomass Hamiltons (1842-1925), izmantodams astronomu Medlera un Proktora darbus, apgalvoja, ka Paradīze atrodas uz Alkiones Plejādes zvaigžņu kopā piecsimt gaismas gadu attālumā no mums. Franču fiziķis Lui Figujē (1819-1863) uzskatīja, ka vieta, ko viņš dēvēja par "Mirušo pili", atrodas uz Saules. Ar tiem laikiem dzelžainu loģiku viņš apgalvoja: "Vairs tālāk no mums tā nevar atrasties, jo tad Izredzētajiem vajadzētu pārāk daudz laika, lai tur nokļūtu."

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

143. DĪVAINĀ PASLĒPTUVE

Es mierīgi gulēju savā tanatodroma trešā stāva dzīvoklī, kad pēkšņi sajutu kaut ko dīvainu tādu kā čaboņu, tik tikko sadzirdamu troksni. Piecēlos gultā sēdus, sasprindzinājis visas savas sajūtas.

Centos uz naktsgaldiņa sataustīt brilles. Sasodīts, to tur nebija! Laikam biju tās atstājis uz rakstāmgalda. Ja dzīvoklī kāds bija ielauzies, man vajadzēja celties un iet tām pakaļ, bet ļaundaris man to noteikti neļautu. Viņš būtu mani apdullinājis jau pirms tam.

Ko iesākt? Domas joņoja vēja spārniem. Uzbrukums ir labākā aizsardzība. Viņš nedrīkstēja uzzināt, ka es viņu nevaru saredzēt.

Vai jūs mani dzirdat? Te nav nekā tāda, kas jūs varētu interesēt! es tumsā saucu.

Nekādas atbildes. Taču, lai arī neko neredzēju, skaidri jutu, ka te kāds ir. Kāds bija ienācis manā istabā.

Pazūdiet! es vēlreiz uzsaucu, cenšoties sataustīt lampas slēdzi. Cik labi, ka esmu uzvilcis pidžamu, es nodomāju, it kā tam šādā brīdī būtu kāda nozīme. No galvas zināju, kur atrodas slēdzis. Aši iededzu gaismu. Istabā neviena nebija. Pat bez brillēm būtu varējis saskatīt cilvēka siluetu. Nebija nekādu šaubu. Istabā neviena nebija. Un tomēr kāds tur atradās, turklāt biju pārliecināts, ka šis kāds ir naidīgi noskaņots.

Un tad notika kaut kas baigs. Kāds man iebelza pa krūtīm. Aperkots no tukšuma vai tomēr no neredzamā cilvēka?

Beidzot atradu brilles. Aši tās uzstutēju uz deguna. Nekā. Vai es šo sitienu biju nosapņojis ļaunā murgā, ko vairs neatcerējos, un kas mani bija iztraucējis?

Drebēdams pie visām miesām, nodzēsu gaismu un atkal ielīdu gultā, tomēr brilles paturēju uz acīm. Pamanīju, ka man no pleciem norauj palagus un…

Šajā brīdī es beidzot pa īstam kaut ko sajutu. Kāds centās manī iekļūt caur kāju īkšķiem un virzīties tālāk uz augšu. Tas bija briesmīgi! Jebkurš kramplauzis būtu labāks par šo ektoplazmu, kas man uzbruka. Un runāja!

Nekaitiniet spēkus, kas ir par jums pārāki!

Labprāt būtu pretojies, bet kā lai pretojas neredzamai dvēselei?

Kas jūs esat? Kas jūs esat? es kliedzu.

Taču es jau nojautu, kas tas bija par ienaidnieku, tas noteikti bija kāds ticīgais, kurš vēlējās mūs iztraucēt un pārtraukt tanatonautikas eksperimentus.

Es pretojos, bet naidīgais spēks tomēr virzījās uz priekšu. Ektoplazma iekļuva manos ceļgalos, vēderā un no iekšpuses bungāja pa manām iekšām.

Mistiskie spēki bija nolēmuši mums pieteikt karu. Veidā, kādā mēs paši bijām paraduši to darīt. Un viņi ari. Ar meditāciju, ar izkļūšanu no ķermeņa, ar ektoplazmisko uzbrukumu. Savus ienaidniekus bijām par zemu novērtējuši. Kā lai cīnās ar ienaidniekiem, kas spēj izkļūt cauri visām sienām un pat mūsu miesai? Mans ķermenis man vairs nepiederēja. To bija apsēdis kāds fanātiķis, ko bija nokaitinājuši mūsu Paradīzes pētījumi. Ja tas bija mācītājs, varbūt vajadzēja mesties ceļos un skaitīt lūgsnas Jaunavai Marijai?

Taču mesties uz ceļiem būtu cīnītāja necienīgi. Dīvaini, bet šajā baismīgajā mirkli man iešāvās prātā dzenbudisma mācība par to, kā šaut ar loku. Lai šautu, prātā vajadzēja iztēloties mērķi. Cilvēks kļuva par loku, mērķi un arī par bultu. Un bultai bija jātrāpa mērķī.

Piecēlos kājās, nostājos cīņas pozā un aizvēru acis. Un ieraudzīju savu uzbrucēju. Tas bija kāds sīks un vārgulīgs mūks. Ja atvēršu acis, viņš pazudīs. Ja es tās aizvēršu, atkal viņu ieraudzīšu, gatavu duelim, kura noteikumus es nezināju. Kāds paradokss lai labāk redzētu, vajadzēja aizvērt acis! Tā no briesmām mēdz izvairīties bērni, nevis pieaugušie!

Cieši aizvēris acis, vizualizēju savu uzbrucēju un domās liku tam samazināties. Tad paņēmu rokās caurspīdīgu loku un nostājos strēlnieka pozā.

Ektoplazma vairs nesmējās.

Vienā ķermeni atradās divas dvēseles. Viņa un manējā. Viņš izņēma arbaletu un nomērķēja man vaigā. Es izšāvu. Tad izšāva viņš. Bulta trāpīja viņam tieši pierē. Es zaudēju samanu.

144. PERSIEŠU FILOZOFIJA

"Nezinu, vai mans radītājs Mani nolēmis debesim vai ellei. Ar vīna kausu, meiteni un lautas skaņām Gana man, tev atstāšu es apsolīto Paradīzi.

Ak, nejēgas, šī miesa nav nenieka vērta

Tāpat kā debesjums un zeme mums zem kājām.

Šajā cīņā starp dzīvību un nāvi

Mūsu uzvara vien elpas vilciens.

Kam dzīties pēc laimes, ja dzīve tik nopūtas vērta."

Omara Haijāma (1050-1123) rubaji

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

145. NO POLICIJAS ARHĪVA

Ziņojums atbildīgajām instancēm

Tanatonautu rindās novērojama kustība. Vēlētos šos eksperimentus iznīdēt ar visām saknēm. Tanatonautika apdraud mūs visus. Jau vairākas reizes esam ziņojuši, ka uzskatām par nepieciešamu iejaukties. Lūdzam atļauju rīkoties.

Atbildīgās instances atbilde

Pavēlam nogaidīt. Situācija tiek kontrolēta. Bažīties vēl pāragri.

146. LIDOJUMS TURPINĀS

Tumsa un klusums bija ieilguši.

Beidzot es atvēru acis. Necaurredzamajā tumsā vīdēja gaismas pleķītis, un tajā parādījās trausls siluets. Droši vien kāds eņģelis.

Tad eņģelis pār mani noliecās. Dīvaini, bet tas izskatījās pēc sievietes, turklāt pēc tik daiļas sievietes, kādas uz Zemes nemēdz būt. Viņai bija blondi mati un jūraszilas acis.

Un viņa smaržoja pēc persikiem.

Ap mums viss bija gaišs un rāms.

Droši vien jau biju nonācis Paradīzē, jo tagad eņģelis man uzsmaidīja.

U… mn… ron… Ef… t… lu.

Šķiet, ka eņģeļiem ir pašiem sava valoda. Savs eņģeļu žargons, ko parasti mirstīgie sākumā nesaprot.

U… mans… ronis… Es… tevi… lu.

Viņa pacietīgi skandēja vienu un to pašu psalmu un ar savu maigo, vēso plaukstu pieskārās manai pierei.

Tu esi mans varonis. Es tevi mīlu.

Diezgan apstulbis lūkojos apkārt.

Kur es esmu? Vai Paradīzē?

Nē. Senluisas slimnīcas reanimācijas nodaļā.

Eņģelis mierinoši pasmaidīja. Tagad es šo seju pazinu.

Es to pazītu starp simtām citu. Amandīne. Es satrūkos. Un visu atcerējos. Es cīnījos ar ektoplazmu, kas man bija uzbrukusi.

Vai es biju zaudējis samaņu?

Jā, trīs stundas.

Lai būtu ērtāk apsēsties, Amandīne man zem krustiem pabāza spilvenu. Vēl nekad viņa nebija par mani tā rūpējusies.

Viņai līdzās stāvēja Rauls, Stefānija un astrofiziķe Roza, un visi uzmanīgi vēroja manu reakciju. Rauls paskaidroja, ka Stefāniju bija pamodinājuši mani kliedzieni. Viņa bija atsteigusies uz manu dzīvokli un redzējusi, kā beidzas duelis.

Man šķita, ka esmu nokļuvusi "Apšaudē pie O.K. Corral", itāliete izdvesa. Es nepaguvu pat iejaukties, kad tu jau viņu biji uzveicis.

-Viņš… viņš… ir miris?

Palātu pieskandināja jau pazīstamie Stefānijas smiekli.

Ektoplazmas tik vienkārši nemirst. Tavam uzbrucējam gluži vienkārši vajadzēja aši atgriezties savā miesiskajā apvalkā. Varu derēt, ka šis ziņkārīgais jau paspējis paziņot saviem drauģeļiem, ka mūsu nams tiek rūpīgi sargāts.

Amandīne mani noskūpstīja.

Mans mīļais! Ja padomā, cik bieži mēs esam atradušies viens otram līdzās! Un es taču vienmēr esmu zinājusi, ka tu esi pats labākais. Tev izdevās izkļūt no sava ķermeņa. Šķiet esmu bijusi akla, ja neredzēju, kas atrodas rokas stiepiena attālumā. Bija jānotiek kaut kam tik šausmīgam, lai es saprastu, ka tu esi īsts cīnītājs. Visīstākais!

Viņa man piespiedās, un es sajutu, kā viņas maigās krūtis pieskaras manām rokām, bet mēle alkaini cenšas iekļūt man starp lūpām.

Šis skūpsts nepalika bez atbildes. Es taču šo mirkli biju tik ilgi gaidījis…

147. EBREJU MITOLOĢIJA

GILGOULIM. Zohar (Spīdēšana) ir kabalistu uzziņu krājums, kurā minēti vairāki reinkarnācijas cēloņi. (Burtiskā tulkojumā Gilgoulim nozīmē pārvērtības.) Starp tiem minēti būt bez bērniem, būt neprecētam, turklāt, ja kāds apprecas, bet nomirst, neatstājot pēctečus, vīrs un sieva, pirms apvienoties divās citās dzīvēs, vienā reinkarnācijā ir šķirti. Jo kabalistiem savienība starp vīrieti un sievieti ietver trīs dimensijas fizisko, emocionālo un garīgo un bruģē ceļu pretim bezgalībai.

Saskaņā ar ebreju tradīcijām tiek uzskatīts, ka bieži vien precēts pāris viens otru pazinuši jau iepriekšējās dzīvēs.

SIEVIETE, KURAI NAV BĒRNA. Kabalā stāstīts arī par to, kāpēc vīrietis nav varējis radīt pēcnācējus. Kāds Gudrais viņam izskaidro, ka patiesībā viņa sieviete nav viņa īstā otrā puse. Viņš to ieguvis, tomēr tā viņam pa īstam nekad nav piederējusi. Un, tā kā sievietes dvēsele bijusi ļoti vīrišķīga, tad tā nav varējusi viņam radīt pēcnācējus.

LAULlBA. Kā vēsta Zohar, laulība ir nozīmīga dzīves pieredzes iegūšanas joma. Laulātie apvienojas, lai risinātu konfliktus, kas kaitē viņu iekšējai būtībai. Katrs vīrietis un katra sieviete saņem tādu partneri, kādu pelnījuši.

BĒRNA AUDZINĀŠANA. Arī bērna audzināšana tiek uzskatīta par neatņemamu zemes dzīves sastāvdaļu. Ja neesat spējuši bērnu pareizi audzināt vismaz vienā no savām dzīvēm, tad turpināsiet reinkarnāciju, līdz šis uzdevums būs paveikts.

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

148. BEIDZOT KOPĀ

Jau nākamajā dienā pēc cīņas, kad tikko biju atlabis no sasitumiem, Amandīne mani uzaicināja vakariņās savā otrā stāva dzīvoklī. Viņa bija uzklājusi romantisku vakariņu galdu ar ziediem un smaržīgām svecēm.

Mišel, vai tu tici, ka daži cilvēki ir radīti, lai dzīvotu kopā? — viņa man bez aplinkiem vaicāja.

Es noriju tostermaizes kumosu ar Norvēģijas lasi un uzdzēru malku šampanieša.

Protams.

Viņa pieliecās man tik tuvu, ka mūsu pieres saskārās.

Vai tev nešķiet, ka, par spīti dažādiem šķēršļiem, tie, kam lemts satikties, beidzot tomēr sastopas, jo viņu liktenis jau iepriekš ierakstīts zvaigznēs?

Es atkal piekritu, bet mana Dulcineja turpināja runāt:

Esmu pārliecināta, ka Stefānija tur, augšā, kad šķērsoja otro sienu, atrada šo burvju grāmatu, kurā bija ierakstīti visi pagātnes un nākotnes pāri.

Es apsvēru šo domu.

Vai tev šāda doma šķiet laba?

»

Bet protams, jo vairs nav jāzaudē laiks veltīgos meklējumos. Tie, kam lemts vienam otru mīlēt, uzreiz iemīlas. Jo vairāk laulību aiz iecietības, jo vairāk arī necieņas, krāpšanas un šķiršanos. Katrs podiņš atrod savu vāciņu. Esmu par to pārliecināta.

Var jau būt.

Viņas sveču izgaismotajā sejā parādījās apburoša sapīkuma grimase, kas viņu padarīja vēl valdzinošāku.

Nekādi var jau būt, Mišel! Mūsu satikšanās nav nejauša. Mums bija līdz šim brīdim jānonāk. Un tas bija jau iepriekš nolemts.

Es neatbildēju. Izmēģināju diversijas paņēmienu.

Amandīne apsēdās man klēpī un apvija savas maigās rokas man ap kaklu.

Mirklis, par kuru es tā biju sapņojis, beidzot bija pienācis.

Tu esi tik kautrīgs, Mišel, bet gan es tevi no tā pratīšu izārstēt, viņa čukstēja, un es sajutu viņas elpu sev uz kakla.

148. LIKTEŅA LEMTĀS KĀZAS

Pēc nedēļas man bija kāzas.

Viss bija norisinājies ļoti strauji. Es biju pieņēmis lēmumu. Un Rauls arī. Mēs nosvinējām dubultas kāzas greznajos Elizejas pils dārzos, ko mums laipni tika piedāvājis prezidents Lisinders. Uz laulības ceremoniju bija ielūgts viss politikas un šovbiznesa krējums.

Tumšajā smokingā, kas viņam karājās uz pleciem, Rauls vēl vairāk atgādināja plēsīgu putnu, kurš gatavojas mesties virsū savam upurim, un šis upuris bija Stefānija sīka, nemitīgi kladzinoša pērļu vistiņa viņam zem rokas; viņa bija tērpusies minikleitiņā, un tas vēl vairāk atsedza apaļīgās formas.

Es pats jutos ļoti stīvi savā noīrētajā tumši zilajā smokingā. Mana liktenīgā sieviete bija uzvilkusi garu kleitu ar šlepi.

Roza aiz laimes staroja. Viņai aiz muguras Amandīne centās turēties pēc iespējas brašāk. Viss bija noticis tik ātri!

Apsveicam, apsveicam!

Roza un es un Rauls un Stefānija neskaitāmas reizes sarokojāmies ar kāzu viesiem. Es, protams, biju izraudzījies par lieciniekiem Raulu un Amandīni, kas jau no paša sākuma bijuši ar mums kopā. Turklāt es Amandīnei to biju parādā.

Vajadzēja Amandīnes kvēlo atzīšanos, lai es aptvertu savas mīlas nepareizo virzību un aklo kaisli. Sievieti, kas man bija lemta, sauca Roza.

150. EBREJU FILOZOFIJA

"Es" nav nekāds noteikts punkts, ne arī krustpunkts izplatījumā. Katram cilvēkam tas ir cits, un vienam un tam pašam cilvēkam dažādos attīstības posmos tas atšķiras. Dzīves sākuma posmā "es" ir gandrīz ķermeņa dzīves līmenī, bet augstākos gudrības un prāta attīstības līmeņos tas tikpat kā neizpaužas, ja nu vienīgi neapzināti. Pieaugot ikviena cilvēciska būtne atkarībā no viņas spējām aizvien vairāk apzinās savas dvēseles mainīgo būtību.

Šī pacelšanās nozīmē pakāpienu pēc pakāpiena kāpt pa dvēseles attīstības kāpnēm. No dzīvnieka dvēseles mēs nonākam līdz tādai dzīvai būtnei, kas visu spēj rast sevī pašā.

Adīne Šteinzalca. "Roze ar trīspadsmit ziedlapiņām".

Jūdaisma kabala

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

151. TĀDA KĀ ČERKSTOŅA

Svētki bija pagājuši, pirmā kāzu nakts aizvadīta, un mēs atkal atsākām lidojumus. Stefanijai drīz vien izdevās veikt trīs jaunas pacelšanās. Es viņas norādījumus ievadīju datorprogrammā, kas tos pārmodelēja uz Nāves kontinenta. Datorā katru Nāves kontinenta punktu bija iespējams aplūkot no visiem leņķiem. Viss kopā izskatījās pēc nedaudz paplašinātas trompetes. Moch 1, Moch 2, Moch 3 un Terra incognita bija norādes uz jau paveikto ceļu. &gt;

Visos pasaules tanatodromos strādāja tanatonautu komandas, taču tās ektoplazmas, kurām izdevās uzveikt savas atmiņas, iestiga sarkanajā baudas teritorijā un bieži vien tur palika uz visiem laikiem. Bet uz Zemes starta krēslos mirušie tanatonauti svētlaimīgi smaidīja. Cilvēki jau sāka domāt, ka Moch 3 ir nāves slieksnis un ka nevienam neizdosies tam pārkāpt pāri un atgriezties uz Zemes. Nāves kontinents saglabāja savu ar baudas oreolu apvīto noslēpumu. Turklāt orgasms bieži tiek pielīdzināts tām sajūtām, kādas ir mirstot.

Tāpat kā pirms katra būtiska pavērsiena Rauls mūs sapulcēja Perlašēza kapsētā.

Mani draugi, mūsu eksperimenti tiek pārtraukti. Pat mūsu visapdāvinātākie ārzemju konkurenti netiek tālāk par Moch 3.

Viņš paraudzījās zvaigznēs, it kā cerētu, ka no debesīm nokritīs kāda jauna ideja.

Darīju, ko spēju. Taču, kad nonācu pie trešās sienas, mana nabassaite bija tā nostiepta, ka es sajutu: tā pārplīsīs, ja turpināšu vēl virzīties uz priekšu.

Mums vajadzīga kāda jauna ideja, mans draugs atkārtoja.

Roza man piespiedās un čukstēja ausī:

Varbūt tas izklausās muļķīgi, taču es kādudien pamanīju kaut ko dīvainu.

Ko, mana dārgā?

Es biju ieradusies, lai atrastos līdzās, kad Stefānija veica lidojumu, un dzirdēju, kā skan radio.

Nu un tad?

-Tajā brīdī, kad viņas sirdsdarbība kļuva lēnāka, skaļruņos pēkšņi varēja sadzirdēt tādu kā čerkstoņu.

Tā, lūk. Gluži nejauši tajā dienā Roza bija atklājusi pirmo auras noteikšanas sistēmu.

152.    no policijas arhĪva

Uzvārds: Solala. Vārds: Roza. Mati: tumši. Acis: zilas. Augums: 1 m 70 cm. īpašas pazīmes: nav.

Piezīmes: tanatonautikas kustības aizsācēja. Astronome un astro-

fiziķe. Mišela Pensona sieva un kolēģe. Trūkums: zinātniece.

153.    MEZOPOTĀMIEŠU MITOLOĢIJA

"No ūdens dziļumiem stiepjas kāds augs, Kas sadurs tev rokas kā roze

Ar saviem dzelkšņiem.

Ja tomēr spēsi noraut to,

Tu jaunu dzīvi gūsi."

No eposa "Gilgamešs"

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

15. HEURĒKA!

Pēc Rozas nejaušā atklājuma mēs ar jaunu sparu ķērāmies pie darba. Tagad virzījāmies uz priekšu pa citu ceļu. Mēs jau zinājām, ka smadzenes izstaro alfa un beta viļņus, cilvēkam atrodoties miega vai tam līdzīgā stāvoklī. Tādēļ bija tikai loģiski, ka tajā laikā, kad cilvēks atstāja ķermeni, bija novērojami radioskaņas traucējumi.

Nākamais Stefānijas lidojums noritēja tranzistora klātbūtnē. Varēja sadzirdēt vieglu čerkstoņu ķermeņa atstāšanas brīdī patiešām tika izstaroti viļņi.

Rauls uzstādīja ierīci, kas atšķīra augstu, vidēju un zemu frekvenci, lai noteiktu, kurā frekvencē var uztvert ektoplazmas. Stefānija veica īsu meditāciju, un atkal varēja sadzirdēt čerkstoņu. Mēs to izpētījām ar osciloskopu. Izrādījās, ka tie ir ļoti zemas frekvences viļņi ar ļoti lieliem intervāliem.

Rauls sāka spaidīt slēdžus. Uz osciloskopa ekrāna parādījās līnija ar dažādiem skaitļiem. Šos skaitļus viņš pārnesa uz frekvenču tabulu… No nelieliem gamma stariem, kuru garums bija tikai viens angstrēms, viņš "pārgāja" pie rentgena, bet pēc tam pie ultravioletajiem stariem. Rauls izlaida ar neapbruņotu aci saredzamo krāsu spektru, kura viļņu garums ir viens milimetrs, televīzijas viļņus ar viena metra garumu, radioviļņus un nonāca pie "smadzeņu viļņiem". Tad viņš dažus rādījumus noregulēja vēl precīzāk.

Mums ir darīšana ar viļņiem, kuru garums ir vairāk nekā viens kilometrs, viņš paziņoja. Runa ir par ļoti zemu, apmēram 86 kilohercu radiofrekvenci.

Mēs sajūsmā iekliedzāmies. Beidzot mūsu rīcībā bija tanatonautu ārpus ķermeņa darbības zinātnisks, materiāls pierādījums. Tagad neviens vairs nevarēs apšaubīt mūsu eksperimentus.

Kad Lisinders to uzzināja, viņš uzreiz nolēma mums piešķirt papildu budžetu, ko paņēma no prezidenta līdzekļiem īpašiem gadījumiem.

Izmantojot aizvien smalkākus instrumentus, mēs varējām precīzi noteikt Stefānijas ektoplazmas nospiedumu. Tas bija 86,4 kiloherci. Rauls izgudroja lidojuma detektoru, kas ļāva precīzi noteikt sekundi, kurā Stefānijas dzīvais ķermenis atdalījās no fiziskā ķermeņa.

Tagad radās cits jautājums kur tieši ģeogrāfiski izvietot Nāves kontinentu? Ja ektoplazmas atdalīšanos varēja uztvert ar radiosistēmu, mums jāvar izsekot, kā tā pārvietojas. Tātad kur tieši atradās Paradīze? Kur atradās šis nemateriālais kontinents, kura ģeogrāfiskās kartes mēs jau tik ilgi bijām zīmējuši, tā arī nezinot tā atrašanās vietu?

Visaugstākajā tanatodroma vietā es uzstādīju milzīgu parabolisko antenu ar piecu metru diametru, to drīzāk varētu nosaukt par radioteleskopu. Burvīgs ziediņš virs mūsu jumta dzīvokļa!

Sācies jauns posms Nāves kontinenta iekarošanā. Bijām nonākuši līdz tā astronomiskajai fāzei.

Uz to mums jāiedzer! Priekā!

155. TIBETIEŠU MITOLOĢIJA

Vibrācijas: viss kustas, viss vibrē; vibrācija atkarīga no tās veida.

Minerālu vibrācijas: 5000 vibrāciju sekundē. Augu vibrācijas: 10 000 vibrāciju sekundē. Dzīvnieku vibrācijas: 20 000 vibrāciju sekundē. Cilvēku vibrācijas: 35 000 vibrāciju sekundē. Dvēseles vibrācijas: 49 000 vibrāciju sekundē.

Nāves brīdī cilvēka astrālais ķermenis atdalās no fiziskā ķermeņa, jo nespēj izturēt sava miesiskā apvalka vibrāciju kritumu.

"Bardo Todol" mācība

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

156. KUR ATRODAS PARADĪZE?

Stefānija apsēdās lidojuma krēslā lotosa pozā. Viņa zināja, ka šodien ir ieslēgts radioteleskops un ka pirmo reizi mēģināsim izsekot viņas dvēseles lidojumam.

Es gan prātoju, kā mēs spēsim izsekot kaut kam tādam, kas lido ar domas ātrumu.

Amandīne noregulēja fizioloģisko mērījumu aparātus, bet mēs ar Rozu bijām izklājuši uz galda milzīgu zvaigznāju karti, uz kuras bija redzama arī Zeme. Varbūt kāds no šiem zvaigznājiem ir Paradīze… Vai tā nebija ķecerīga rīcība? Mēs varētu atklāt Viņpasaules fizisko izvietojumu, un tieši tas patiesībā saniknoja reliģijas pārstāvjus. Viņi jau tā kurnēja, kad redzēja, ka mēs apdraudam viņu galveno saimnieciskās darbības ieņēmumu jomu!

Stefānija aizvēra acis. Tas atgādināja zemūdens lūkas aizvēršanu pirms ieniršanas.

Viņas nāsis cilājās aizvien lēnāk.

Kad Stefānija sajuta, ka ir pietiekami sakoncentrējusies, lai starta laikā rāmi elpotu, viņa satvēra bumbierveida "nesējraķetes" slēdzi, bet lūpas tikko manāmi kustējās:

Seši… pieci… četri… trīs… divi… viens. Starts!

Radiouztvērējs, kurš bija ieslēgts un noregulēts uz

86,4 kilohercu frekvenci, izdeva žēlabainu skaņu, it kā gaustos, ka vēl viena dvēsele atdalījusies.

Lidojumu telpā visi bija ļoti satraukti. Roza iekrampējās man rokā. Varbūt beidzot izsekosim, kādu ceļu veic Nāve. Rauls nevēlējās sasaukt preses pārstāvjus, taču pārbaudīja, vai videokamera pareizi darbojas, lai mums vismaz būtu šī pirmā fiksētā ceļojuma videomateriāls.

Mēs gaidījām. Stefānija lidoja ar domas ātrumu, un radioviļņi no viņas atpalika. Jo vairāk Stefānija attālinājās, jo vēlāk mēs tos uztvērām. Astoņas minūtes pārraide bija precīza, un mēs varējām noteikt Stefānijas atrašanās vietu izplatījumā. Es grozīju slēdžus, lai noteiktu lidojuma attālumu, virzienu un ātrumu. Man līdzās Roza veica savus astronomiskos novērojumus.

Rokā ir. Es arī saņēmu signālu.

Viņa pārbīdīja plastmasas vadības sviras uz zonu, kurā bija uztvērusi signālus un kura atradās netālu no Zemes ass.

Stefānija dodas Lielā Lāča zvaigznāja virzienā. Viņa šķērso Saturnu. Viņa virzās uz priekšu tik strauji, ka tai nākas šķērsot arī meteorītus.

Stefānija tik tiešām lidoja ar domas ātrumu. Simts reižu ātrāk par gaismas ātrumu!

Kur viņa tagad atrodas?

Acis neatraujot no ekrāna, Rauls secināja:

Es teiktu, ka pašlaik viņa atstāj Saules sistēmu.

Roza izteicās vēl precīzāk.

Viņa jau aizlidojusi garām Urānam.

Kur viņa ir tagad?

Vina lido tik ātri!

Bet kur vina atrodas?

Viņa pametusi mūsu Saules sistēmu. Tagad viņas signālu uztveram ar daudz lielāku aizkavēšanos.

Vai viņa izkļuvuši ārpus mūsu Galaktikas?

Nē. Gluži pretēji šķiet, ka viņa virzās uz Piena Ceļa vidu.

Piena Ceļa? Bet kas tad tur atrodas?

Roza mums to paskaidroja, uzzīmējot spirāli.

Mūsu Galaktiku veido divi spirālveida atzari ar simtiem tūkstošu gaismas gadu diametru. Tur sastopams viss planētas, gāze, satelīti, meteorīti. Mūsu Galaktikā atrodas simts miljardi zvaigžņu. Iespējams, ka viņas dvēsele vēlas kādu no tiem apmeklēt…

Kas viņai tur būtu meklējams?

Paradīze, elle… Turklāt Saules sistēma atrodas vienā no mūsu Galaktikas spirālveida atzaru attālākajiem nostūriem.

Mēs visi vērīgi klausījāmies, kā darbojas iekārtas. Katrs visniecīgākais sprakšķis ziņoja par mūsu draudzenes fantastisko ceļojumu.

Kur viņa ir tagad?

Vina virzās aizvien tuvāk Galaktikas centram.

Un tas būtu?

Vai varētu būt, ka Paradīze atrodas Strēlnieka zvaigznājā?

Palīdzēju Rozai tikt galā ar viņas aprēķiniem.

Te. Tagad viņa jau ir aizlaidusies garām Strēlnieka zvaigznājam. Lidojuma ātrums ir nemainīgs.

Vai vina ir tālu?

Diezgan. Vismaz piecdesmit miljardu kilometru attālumā. Salīdzinājumā ar Stefānijas dvēseli visas mūsu raķetes un kosmosa kuģi velkas kā gliemeži.

Kur viņa ir tagad?

Viņa dodas uz…

Kurp?

Roza lūkojās ekrānā, kurā visi skaitļi jau vairākas minūtes šķita peldam.

Viņa ir pazudusi. Signāls ir pazudis.

Kā tā? Rauls bija apjucis.

Mēs vairs neuztveram signālu.

Roza aiz dusmām nometa lineālu, un tas nokrita zemē ar metālisku šķindoņu, kas pāršķēla klusumu. Ar medicīnas māsas profesionālo pieeju Amandīne, kas saglabāja mieru pat viskritiskākajās situācijās, pārbaudīja Stefānijas fizioloģisko stāvokli.

Tomēr viņa ir dzīva, Amandīne nomurmināja.

Kā tad iespējams, ka signāls pazudis? Man šķita, ka šāda garuma viļņi Visumā izplatās ļoti ātri un bez jebkādām grūtībām, es brīnījos.

Tas tiešām nav skaidrs, atzina Roza.

157. SATRAUKUMS

Stefānijas ķermenis joprojām bija nekustīgs, bet, kur atradās viņas dvēsele, mēs nezinājām.

Ko iesāksim? Vai mēģināsim viņu modināt?

Roza vēlreiz pārbaudīja visas ierīces.

Pagaidiet… varbūt signāla izzušanai tomēr ir kāds izskaidrojums.

Ar lineālu rokā Roza datorā pārbaudīja skaitļus, jo aprēķini bija kļuvuši ļoti sarežģīti. Tad viņa pasmaidīja.

Man šķiet, ka…

Viņa metās pie ekrāna, bet smaids viņas sejā kļuva aizvien platāks.

Jā. Viss sakrīt. Lieliski!

Ko tu esi atklājusi? es jautāju.

Vēl nekad nebiju redzējis Rozu tik sajūsminātu.

Signālu pārraide nemaz nav pārtraukta.

Vai Stefānija atrodas uz kādas zvaigznes?

Ne gluži.

Planētas?

Arī ne.

Tad varbūt uz kādas no jaunajām zvaigznēm vai uz zvaigžņu kopas?

Nekas tamlīdzīgs.

Viņa ar pirkstu norādīja uz Nāves kontinenta karti. Raudzījāmies uz šo daudzkrāsaino piltuvi ar sašaurinājumu un visi vienlaikus aptvērām, ko viņa grib mums pateikt.

Melnais caurums!

Roza piekrītoši pamāja ar galvu.

Tas visu izskaidroja. Tagad bija skaidrs, kāpēc radiosignāli bija pazuduši. Melnie caurumi bija kā milzīgi putekļu sūcēji, kuri sevī iesūca itin visu, kas pagadījās, — matēriju, gaismu, radioviļņus… Un, kā mēs tikko bijām uzzinājuši, arī dvēseles!

Melnais caurums…

Šķita, ka ari Raula prātu nodarbina simtiem jautājumu. Skaļi viņš uzdeva tikai vienu no tiem:

Pastāv desmitiem jau zināmu melno caurumu. Kāpēc nāves brīdī dvēsele dodas tieši uz šo, nevis uz kādu citu?

-Jo tas nav jebkurš melnais caurums. Tas atrodas tieši mūsu Galaktikas centrā, Roza paskaidroja.

158.   VĒSTURES MĀCĪBU GRĀMATA

1932. gadā jeb XX gadsimta sākumā astrofiziķis Jans Orts mēģināja noteikt Visuma masu. Lai to paveiktu, viņš pētīja ātrumu, ar kādu zvaigznes attālinās uz Piena Ceļa šī diska, ko veido mūsu Galaktika. Tā viņam izdevās noteikt gravitācijas spēku, kas zvaigznes pārvietoja, bet pēc tām arī Galaktikas masu. Cik viņš bija pārsteigts, kad atklāja, ka saskatāmā matērija neveido pat pusi no Piena Ceļa!

Tātad debesīs atradās kaut kas ļoti smags, kas svēra tikpat daudz, cik visas saredzamās zvaigznes kopā, un tomēr to nevarēja ne noteikt, ne ieraudzīt. Šo dīvaino parādību viņš nosauca par "spocīgo matēriju".

Vēstures grāmata. Pamatkurss. 2. mācību gads

159.    EBREJU MITOLOĢIJA

"Centrs, no kurienes radies Sākums, izstaro nemanāmu gaismu. Tā ir tik skaidra, tik caurspīdīga un tik trausla, ka to nevar pamanīt. Kad tā izplatās, tad šis mirdzošais punkts kļūst par pili, kas iekļauj centru. Bet no šis pils izplatās Pasaules izcelšanās gaisma. Un, sākot no tās, kārtu pa kārtai katra nākamā forma iekļauj iepriekšējo gluži kā apvalks smadzenes."

Zohar (Spīdēšana)

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

160. PACIETĪBA

Vai tiešām Dievs būtu paslēpies melnā cauruma dziļumos? Un vai iespējams, ka Viņpasaule ir melnais caurums? Reiz es kādā zinātniskajā žurnālā biju pētījis melnā cauruma fotoattēlu. Tas izskatījās kā oranžs, kvēlojošs gredzens, kura centrā atrodas sīks, blāvi oranžs plankums. Šis attēls man bija atgādinājis Raula mīklu — kā uzvilkt apli un tā centru, neatraujot zīmuli no papīra. Tagad zināju, ka tas ir tikai atjautības uzdevums.

Aplis un tā centrs! Vai tiešām tā izskatījās Dievs, vai ari tā bija Nāves seja?

Kad Stefānija atgriezās, viņa pārsteigta uzzināja, ka šķērsojusi vienu trešo daļu no visa Galaktikas diametra, lai nokļūtu melnajā caurumā, kas atrodas tieši tās centrā.

Rauls uzzīmēja karti, lai to attēlotu. Tas nebija grūti. Vajadzēja tikai ap kompasu apvilkt apli, ko veido divi Piena Ceļa atzari, bet tā vidū uzvilkt punktu. Tomēr Roza viņam palīdzēja. Viņas astronomijas zināšanas lieliski papildināja mūsu medicīnas, bioloģijas un dažāda veida mistikas zināšanas.

Viņa mums paskaidroja, ka visi melnie caurumi tiekot uzskatīti par mirušu zvaigžņu beigu stāvokli. Tiem ir milzīgs blīvums.

Šajos melnajos caurumos ir milzu spiediens; ja Zemi tur ierautu, tā tiktu saspiesta tā, ka pārvērstos par vienu kubikcentimetru lielu lodīti, kas svērtu tikpat, cik visa mūsu planēta kopā!

Melno caurumu spēks ir neticams, Roza teica. Nekas nespēj tiem turēties pretim — ne matērija, ne starojums. Turklāt tos ir ļoti grūti atrast. Mēs tos pamanām tikai tad, kad tie uzsūc kādu zvaigzni. Šajā mirklī tā izstaro rentgena starus — zvaigznes agonijas kliedzienu, kas ļauj noteikt melnā cauruma zvaigžņu kapu atrašanās vietu.

Rentgena staru avots mūsu Galaktikas pašā centrā jau bija pamanīts. Astrofiziķi to bija nosaukuši par Strēlnieku A. Viņi bija aprēķinājuši, ka melnais caurums ir īsts monstrs ar piecu miljonu reižu lielāku masu nekā Saule, un uzskatīja, ka tā diametrs ir septiņsimt miljoni kilometru. (2,5 gaismas stundas jeb četras reizes mazāks nekā mūsu Saules sistēmai.)

Strēlnieks A! Iespējams, ka tas ir Nāves kontinenta zinātniskais nosaukums!

Par šo Visuma nostūri nekas daudz nav zināms, kaut gan tas ir Galaktikas centrālais krustpunkts.

Mēs izpaudām informāciju, paši neaptverot, kādas emocijas tā varētu izraisīt pasaulē. Iepriekšējiem eksperimentiem būtu vajadzējis kalpot mums par brīdinājumu, taču Rauls uzskatīja, ka tas ir mūsu pienākums pret zinātni, un daudz nebēdāja par risku, ko mēs uzņēmāmies.

Sibīrijā, Akademogorskā, kāda krievu kosmonautu komanda nolaupīja kosmosa kuģi, lai mēģinātu nokļūt mūsu melnajā caurumā — Paradīzē. Tas tiešām bija muļķīgi, jo tanatonauta dvēsele varēja pārvietoties ātrāk par gaismu, turpretī pat vismūsdienīgākie kosmosa kuģi to vis nespēj! Šiem debesu pirātiem vajadzētu vismaz piecsimt gadus, tikai lai atstātu Saules sistēmu, un vismaz tūkstoš gadus, lai nokļūtu līdz pašam tuvākajam melnajam caurumam! Un pat tad, ja tiem, lietojot kādus līdz šim nezināmus izdzīvošanas paņēmienus, izdotos nodzīvot tūkstoš gadus, viņi tik un tā drīz vien pazustu, jo melnā cauruma virpulis tos aprītu un samaltu miltos.

Taču tagad šie krievi turpina klejot kosmosā, laiku pa laikam raidot signālus, kas ziņo par viņu atrašanās vietu, un tos uztver nelielais uztvērējs uz Vašingtonas Smitsona institūta Nāves muzeja jumta.

Un viņi nebūt nebija vienīgie, kas šādi pacēlās gaisā, iepriekš visu rūpīgi nepārdomājot! Viena mēneša laikā, kas sekoja mūsu Nāves kontinenta atklāšanai, vairāk nekā simts piecdesmit tanatonautu amatieru, kas vēlējās nonākt Paradīzē, pazuda un vairs nekad neatgriezās atpakaļ.

Par spīti visiem aizliegumiem un lāstiem, visu reliģisko konfesiju garīdznieki plānoja uzbrukumu Moch 3. Tagad viņiem bija tā priekšrocība, ka viņu rīcībā atradās lidojuma tehnikas pamācība, kas jau bija ierakstīta viņu reliģiskajā praksē, un viņi apņēmīgi rīkojās, izmantojot visas viņu mitoloģijas receptes. Viņiem visi līdzekļi šķita labi, lai beidzot pārvarētu trešo komatozo sienu.

Vienīgais mierinājums, ka ģimenes veikaliņš mūsu tanatodroma apakšējā stāvā vienmēr bija ļaužu pilns.

Roza bija kļuvusi par musu galveno astronomi, un viņas autogrāfi tagad bija vispieprasītākie.

161.    VĒSTURES MĀCĪBU GRĀMATA

Cilvēki ilgi nezināja, kas atrodas viņu apdzīvotās Galaktikas centrā. Viņi zināja, ka Visums, kas bija ap viņiem, griezās ar ātrumu 250 miljoni gadu vienā apgriezienā, taču nezināja, ap ko tas griežas.

Vēstures grāmata. Pamatkurss. 2. mācību gads

162.    MOCH 4

Visiem par lielu pārsteigumu, Strasbūras liberālās ješivas [24] komanda rabīna Fredija Maiera vadībā bija pirmā, kas šķērsoja trešo komatozo sienu. Ebreju komandas galvenā ideja vairs nestrādāt pa vienam, bet gan komandā.

Rabīns Maiers bija konstatējis, ka vairumā gadījumu pētnieku nāve iestājās tāpēc, ka viņu nabassaite pārtrūka, pirms tie bija nokļuvuši pie Moch 3. Jautājums: kas ir stiprāks par vienu trauslu pavedienu?

Atbilde: trīs kopā savīti pavedieni. Un ko no tā var secināt? Ka jālido, vairākus ektoplazmu pavedienus savijot kopā.

Metode: pirmo triju rabīnu grupa sastiprina kopā un pasargā divu citu nabassaites, kuras savukārt pasargā savu priekšnieku Maieru, kas tagad var virzīties uz priekšu pa Nāves kontinentu, nebaidoties, ka nabassaite var pārtrūkt.

Maiera pamatojums bija pragmatisks: sešas elastīgās saites ir izturīgākas nekā viena. Tātad tāpat ir ar nabassaitēm.

Protams, pastāvēja risks: ja vienam posmam kaut kas neizdotos, tad viss uzstādījums sabruktu kā kāršu namiņš. Tomēr strasbūriešiem tas bija izdevies.

Amerikāņu televīzijas pārraidēs tiešajā ēterā rabīns Maiers stāstīja, ka aiz Moch 3 sienas stiepjas plašs līdzenums. Pa to zosu gājienā lēnām uz priekšu virzās mirušie, paši nezinot, kas tos beigās sagaida.

Ja nu arī mans tēvs tur augšā stāv rindā? Rauls iesaucās.

Kopš šī brīža viņš bija zaudējis savu aukstasinību. Rauls vēlējās pēc iespējas ātrāk satikt rabīnu tanatonautu un viņa audzēkņus. Strasbūrieši labprāt piekrita mūs apciemot Bitšomonas tanatodromā.

Rabīns Maiers, maza auguma, labsirdīgs, plikpaurains cilvēciņš, nēsāja tumšas, biezas brilles, kas tam piešķīra neparastu izskatu. Dīvaini, ka acis aiz briļļu stikliem viņš turēja aizvērtas. Kamēr Maiers bija atgāzies kādā mūsu jumta dzīvokļa krēslā, es domāju, ka viņš guļ, bet, kad viņš sāka runāt un plakstiņi joprojām bija aizvērti, sapratu, ka šis Visuma celmlauzis ir akls. Akls!

Vai tas jums netraucē tanatonautot?

Ektoplazmai acis nav vajadzīgas.

Pavērsis seju uz manu pusi, viņš pasmaidīja. Maieram pietika tikai izdzirdēt manu balsi, lai zinātu, kur tieši es atrodos.

Viņš satvēra manu roku, un es sapratu, ka, pateicoties šim kontaktam, viņš par mani uzzināja visu. Sajutis manu silto, miklo plaukstu, ādas līnijas un pirkstu formu, viņš uztvēra manu raksturu.

-Jums nav aklā spieķa, — es konstatēju.

Pēc tā nav nekādas vajadzības. Varbūt ari es esmu akls, tomēr neesmu tizls.

Viņa audzēkņi iespurdzās. Varēja redzēt, ka viņi dievina savu skolotāju un viņa jokus. Mani gan šāds humors mulsināja. Cilvēki, kuri zaudējuši redzi, mēdz būt skumji un nomākti, nevis smējēji un jokotāji. Turklāt šajā gadījumā bija runa par garīdznieku un erudītu zinātnieku, tātad augstākā mērā nopietnu cilvēku.

Rauls sāka neticīgi vicināties ar savām garajām rokām tikai dažus centimetrus no Maiera brillēm.

Maiers nesatricināmā mierā protestēja:

Izbeidziet tā vicināt rokas! Jūs saceļat tādu vēju, ka es vēl saaukstēšos.

Vai tiešām jūs nemaz neredzat?

Nē, bet es nežēlojos. Tikpat labi es varētu būt kurls. Tam gan droši vien jābūt smagi.

Viņa audzēkņi bija sajūsmā. Tad viņš turpināja, nu jau nopietnāk:

Redziet, skaņās var atrast daudz vairāk interesantas informācijas nekā attēlā. Pirms kļuvu akls un rabīns, es biju horeogrāfs, un man vienmēr ir ļoti paticis spēlēt klavieres. Un tā bija kāda Baha fūga, kas mani iedvesmoja savīt kopā vairākas nabassaites.

Neviena neatbalstīts, Rabīns devās uz klavieru pusi, izvilka klavieru ķeblīti un apsēdās pie tām. Stiklotajās velvēs atbalsojās gandrīz matemātiska mūzika, ielīksmojot mūsu tropu dārza zaļos augus.

Paklausieties šo pasāžu. Vai jūs varat atšķirt divas dažādas balsis?

Aizvēru acis, lai varētu labāk sadzirdēt. Patiešām saklausīju atbalsojamies divas balsis. Maiers paskaidroja:

Bahs nudien bija sabalsojuma ģēnijs. Sajaucoties divām balsīm, viņš radīja iespaidu, ka rodas arī trešā, kuras patiesībā nebija, tomēr tā šķita vēl daudzšķautņaināka nekā divas iepriekšējās. Šādu paņēmienu izmanto gan mūzikā, gan rakstniecībā, gan glezniecībā un, kas to lai zina, kur vēl. Turiet acis plaši aizvērtas.

Bet es prātoju par atklājumu, ko man bija ļāvis izdarīt mūks-ektoplazma. Reizēm acis tiešām traucē saredzēt. Tumsas aizsegā es labāk uztvēru rabīna sacīto. Viņš turpināja no klavierēm izvilināt skaņas. Bija dzirdamas divas balsis, taču skaņas, ko varēja saklausīt, neatgādināja nevienu no tām. Man mūzika līdz šim bija nozīmējusi tikai eksistences fonu, reizēm tas šķita jauks, reizēm ne visai. Un uztvert to kā īstu zinātni man nozīmēja lielu satricinājumu. Vienmēr biju tikai dzirdējis, tagad mācījos ieklausīties.

Fredijs Maiers iespurdzās, nepārtraukdams spēlēt.

Atvainojiet, taču, kad esmu laimīgs, man nāk smiekli.

Amandīne novietoja uz klavierēm glāzi ar "Asiņaino Mēriju" [25] . Rabīns pārtrauca spēlēt, lai iemalkotu dzērienu. Mēs viņu uzlūkojām tikpat sajūsmināti kā viņa audzēkņi. Pēc tam Maiers mums pastāstīja par savu ceļojumu.

Aiz Moch 3 atradās ļoti plaša, ļaužu pārpilna teritorija. Milzīgā cilindriskas formas līdzenumā drūzmējās ektoplazmas ar pārrautām nabassaitēm. Miljardiem mirušo bija sastājušies oranžā līdzenumā, un šķita, ka tas ir tikai pagaidām un ka viņi kaut ko gaida. Viņi atgādināja garu, lēnām plūstošu upi. Tagad viņi vairs nelidoja, bet gan vilkās. Tiem viegli varēja pārlidot pāri. Straumes vidū nelaiķi bija saspiedušies pūlī. Malās esošie virzījās uz priekšu nedaudz ātrāk, bariņos sastājušies, pārrunājot savu pagājušo dzīvi. Zinātnieki apsprieda savus izcilos atklājumus. Aktrises ķīvējās par sava tēlojuma kvalitāti. Rakstnieki kritizēja cits cita grāmatas. Tomēr vairums mirušo turpināja rāmi virzīties uz priekšu. Šķita, ka daudzi tur atrodas jau veselu mūžību. Kā jau visos pūļos, arī šeit atradās tādi, kas centās pārējos grūstīt ar elkoņiem.

Tātad aiz trešās komatozās sienas bija sastājusies šī milzīgā rinda. Varbūt mirušajiem bija jāizcieš kāda laika pārbaude? Varbūt viņiem bija jāiemācās būt pacietīgiem? Viņi kustējās ļoti lēnām. Viņiem neatlika nekas cits kā gaidīt.

Laika pārbaude… Varbūt tur ir elle, es teicu.

Iespējams, tikai ne mums. Ne tanatonautiem. Mēs varējām mierīgi pārlidot pāri šīm mirušo miriādēm, kas pārpildīja oranžo, cilindrisko līdzenumu. Turklāt šis līdzenums bija diezgan skaists un nedaudz atgādināja Marsa planētas fotoattēlus. Mirušo upi iekļāva stāvi krasti un nogāzes, bet tālumā atmirdzēja gaisma, kas šķita kā brīnišķīga saule. Saule, kas bija tik vilinoša, ka mirušo straume virzījās tai pretim… Es tomēr neuzdrošinājos doties pārāk tālu pa šo ceturto nāves teritoriju.

Baidījos aizkavēties, kamēr mani draugi rabīni, nabadziņi, mani gaidīja… sarkanajā baudu gaitenī.

Rauls laiku pa laikam pierakstīja šo to no Fredija Maiera stāstītā.

Aprakstiet šo teritoriju nedaudz precīzāk, es jūs lūdzu.

-Jo tālāk cilvēks virzās uz priekšu, jo atmosfēra kļūst nokaitētāka un jo ātrāk griežas cilindra sienas. Man bija tāda sajūta, it kā es būtu iesprostots kafijas dzirnaviņās, kas lēnām griežas, zinot, ka beigās tomēr tikšu samalts. Šī ātruma sajūta krasi kontrastēja ar to pacietību un mieru, kāds tika pieprasīts no tur esošajām dvēselēm. Šīs sienas griezās tik lēnām, bet gluži pretēji radīja vēlmi skriet, kustēties pēc iespējas ātrāk, tomēr tas nebija iespējams!

Tas tā ir melnā cauruma centrifūgas efekta dēļ, atzīmēja Roza.

Amandīne brīnījās:

-Vai tiešām ektoplazma sajuta karstumu un ātrumu?

-Jā, jaunkundzīt. Lai gan tie mūs nenomocīja, tomēr mēs tos jutām.

Rabīns piecēlās un uzlika galvā melno cepurīti, demonstrēdams savu mūžīgā zīdaiņa izskatu. Viņš taustīja visus apkārt esošos priekšmetus gluži kā grabuļus. Neapšaubāmi, Maiers labāk par mani bija sajutis pavedinošo noti Amandīnes balsī, tomēr neapvainojās. Šis ebrejs laimīgi smaidīja un šķita gluži kā tāds tukls buda.

-Vai skats ar visiem šiem mirušajiem uz jums neatstāja ne vismazāko iespaidu? blondīne ar apbrīnu jautāja.

Ak, pēc pāris pirmajiem miljardiem tas bija tāpat kā ar visu citu dzīvē. Es vienkārši pie tā pieradu, viņš noteica.

Rauls paņēma karti. Apmierināts viņš izdzēsa vārdus Terra incognita, lai tos ierakstītu tajā pašā teritorijā nedaudz tālāk, un atzīmēja rabīna Maiera norādes.

Sarkanā teritorija beidzas ar Moch 3, kam seko

4. TERITORIJA

• Atrašanās vieta koma plus divdesmit septiņas minūtes.

•  Krāsa oranža.

•   Izjūtas ciņa ar laiku, uzgaidāmā telpa, "debesis" griežas, milzīgs līdzenums. Vēja plūsmu zona. Miljardiem mirušo zosu gājienā virzās uz priekšu kā plaša, pelēka (un tas ir normāli, jo to veido ektoplazmas) upe. Šajā teritorijā mirušie sastopas ar laiku un mācās pacietību. Te iespējams sastapt mirušas slavenības.

Rabīna kungs, vai gaiteņa galā jūs neko nemanījāt? Amandīne jautāja.

Sauciet mani par Frediju, es jūs lūdzu. Un nebaidieties izrunāt vārdu "redzēt". Kad esmu ektoplazma, mana redze ir nevainojama. Atstājot ķermeni, cilvēkam vairs nav nekādu trūkumu. Bet, atbildot uz jūsu jautājumu, jā, gaiteņa galā, pārsimts metrus uz priekšu, es redzēju vēl vienu sienu. Varbūt Moch 41

Vai gaitenis uz Moch 4 bija šaurāks nekā uz Moch 3? Rauls jautāja.

Tikai nedaudz. Gaitenis uz Moch 4 bija aptuveni trīs ceturtdaļas no Moch 3 apkārtmēra.

Rauls kaut ko pierakstīja.

-Tātad gaiteņa izliekums ir tangenss. Jo tālāk jūs virzāties, jo vairāk trompete līdzinās taurei. Vēl viens jautājums, rabīn…

Sauciet mani par Frediju.

Lai notiek. Sakiet, Fredij, vai jūs rindā neredzējāt kādu apmēram četrdesmit gadus vecu vīrieti ar sprogainiem matiem, brillēm, tikpat smieklīga izskata kā es, kurš rokas visu laiku tur sabāztas kabatās?

Tā bija pirmā reize, kad Fredijs nesmējās.

Vai jūs runājat par kādu no saviem vecākiem?

Par savu tēvu, Rauls nomurmināja tik klusām, ka mēs tik tikko varējām viņu sadzirdēt. Viņš ir miris jau gandrīz trīsdesmit gadus.

Trīsdesmit gadus… Fredijs nopūtās. Šķiet, jūs nebūsiet pareizi sapratis manis stāstīto. Tajā rindā stāvēja miljardiem mirušo. Kā gan es būtu varējis tos visus nopētīt? Un kā es tik milzīgā pūlī būtu varējis pamanīt jūsu tēvu?

Tā jau ir gan, Rauls nosarka. Tas bija stulbs jautājums. Taču mans tēvs nomira tik agri, un es vēl biju tik jauns… Aiziedams viņš savu noslēpumu paņēma sev līdzi.

Un ja nu tieši šis noslēpums ir jūsu mantojums? rabīns jautāja. Pametot jūs neziņā, viņš jums piešķīris spēku, kas licis veikt jūsu turpmākās darbības.

Vai jums tā tiešām šķiet?

Strasbūrietis atkal iespurdzās.

Kas to lai zina? Reizēm es mēdzu nedaudz jaukt kopā psihoanalīzi un kabalu! Jo tās abas reizēm ir saistītas. Jūs šajās lietās noteikti esat gudrāks par mani.

Rauls nopūtās.

Man viņam tik daudz kas būtu vaicājams… Tieši viņam pirmajam radās tanatonautikas ideja.

Rabīna audzēkņi izkliedēja neveiklo situāciju, palūgdami, vai var apskatīt tanatodromu. Viņi ar apbrīnu aplūkoja mūsu dzinējiekārtas, jo paši izlīdzējās tikai ar meditāciju un rūgtu saknīšu novārījumu. Mēs viņiem nodemonstrējām, kā precīzi ar gamma staru uztvērēju noteikt pacelšanās momentu, kā mēs ieprogrammējam atgriešanos, pateicoties automātiskajam taimeram, kas vienlaikus bija arī drošības līdzeklis. Viņi bija entuziasma pilni.

Izmantojot šādas iekārtas, mēs varētu paveikt daudz vairāk! iesaucās viņu skolotājs.

Vēl viena sinerģija. Mūsu talanti cits citu papildināja, lai kopā veidotu neparastu apvienību. Divi atšķirīgi domāšanas veidi. Divas melodijas, kurām apvienojoties radās vēl nedzirdēta mūzika.

163.    NO POLICIJAS ARHĪVA

Uzvārds: Maiers. Vārds: Fredijs. Mati: sirmi. Acis: zilas. Augums: 1 m 60 cm.

īpašas pazīmes: rabīns, galvā visu laiku maza, apaļa cepurīte. Piezīmes: tanatonautikas kustības aizsācējs. Nabassaišu savīšanas paņēmiena izgudrotājs, kas ļāva sasniegt Moch 3. Trūkums: akls.

164.    AKLUMS UN GAIŠREDZĪBA

Sešus rabīnus no Strasbūras ješivas izmitinājām pirmā stāva dzīvokļos. Tur viņi apguva jaunas kustības, lai nākamajos lidojumos vēl stingrāk savītu nabassaites.

Cits pēc cita viņi veica lidojumus no mūsu tanatodroma lidojumu krēsla. Kad viņi bija iepazinušies ar mūsu metodēm, mēs uzstādījām jaunus lidojuma krēslus un viņi atsāka veikt savus kolektīvos lidojumus.

Stefānija bieži veica lidojumus kopā ar viņiem, reizēm veidojot ektoplazmiskās piramīdas virsotni. Redzot, kā viņi visi kopā startēja un atgriezās uz Zemes, šķita, ka tur, augšā, viņi bija lieliski izklaidējušies. Pamostoties Fredijs vienmēr tā smējās, it kā būtu ļoti jautri pavadījis laiku!

Viņa prieks mani uztrauca. Fredijs ir ne tikai rabīns, bet arī akls un pavecāks cilvēks. Trīs iemesli, kuru pēc vajadzētu uzvesties vēl nevainojamāk! Turklāt es nesapratu, kā bija iespējams jokojot nodarboties ar tanatonautiku, jo nāve tomēr ir kaut kas briesmīgs.

Es pats nāvi un mīlestību allaž biju uztvēris nopietni. Tām abām bija nepieciešams Zemes pievilkšanas spēks. Sievietēm ģīboni allaž sejā bija sāpju izteiksme.

Reiz, kad rabīns pēc lidojuma bija veicis kārtējo nosēšanos, dzirdēju, kā viņš stāsta kādu diezgan divdomīgu joku. "Divi večuki atceras viesnīcu, kur reiz jaunībā pēc pusdienām redzējuši diezgan neparastu uzvedumu. Kāds aktieris izvilcis savu locekli un, izmantojot to par āmuru, pārsitis uzreiz trīs riekstus. Večuki atgriezušies viesnīcā pēc vairākiem gadiem, un tur vēl joprojām pēc pusdienām rādīja to pašu uzvedumu. Aktieris gan bija novecojis, bet turpināja piedalīties uzvedumā. Šoreiz viņš pārsita nevis trīs parastus riekstus, bet gan kokosriekstus. Beigās abi večuki devušies pie skatuves mākslinieka noskaidrot, kādēļ viņš veicis šādas izmaiņas. Un viņš atbildējis: "Ak, vai zināt ar vecumu redze kļūst aizvien vājāka."

Pārējie smējās, taču es jutos nedaudz šokēts.

Tas, ka rabīns, neskatoties uz savu nodarbošanos, nāvi uztver tik viegli, mani uztrauca, un es viņam izteicu piezīmi.

Kāds kaut kur ir nepareizi izskaidrojis Dieva vārdus, viņš man paziņoja. Kāds puskurls pareģis saklausījis, ka "Dievs ir mīlestība", nevis "Dievs ir humors"! [26] Itin viss, arī nāve ir jocīga. Kā gan es bez humora izjūtas būtu spējis pieņemt savu aklumu? Jāsmejas par visu, turklāt bez aiztures.

Viņš šķiet nedaudz dīvains, es sacīju Stefanijai.

Viņai gan tā nešķita. Tibetiešu meditācija Stefanijai ļāva labāk izprast gudro elzasieti. Fredijs drīz būs pabeidzis savu reinkarnācijas ciklu. Šī bija viņa pēdējā dzīve. Pēc tam viņš būs tikai gars, kurš atbrīvots no jebkādām ciešanām, tādēļ viņam vairs nevienam nekas nebija jāpierāda. Šajā dzīvē viņš bija kļuvis akls. Savas dvēseles iepriekšējās reinkarnācijās viņš jau bija iepazinis mīlestību, mākslu, zinātni un līdzcietību. Tagad viņš jau gandrīz bija sasniedzis absolūtas zināšanas. Tas bija dziļais iekšējais miers, kas izraisīja viņa nesatricināmo labsirdību. Un, ja viņa joki mani šokēja, tad tikai tādēļ, ka man galva bija pārbāzta ar aizliegumiem.

Rabīns patiešām ap sevi izstaroja labvēlīgu auru. Ja Stefanijai bija taisnība, tad es rabīnu apskaudu. Es pats arī labprāt būtu gribējis pabeigt savu dzīvju ciklu, sapratis visu, kas slēpjas aiz ārējās čaulas, un guvis dvēseles mieru. Taču es uz šīs Zemes vēl biju jauns. Šī varbūt bija tikai mana simtā vai divsimtā reinkarnācija. Mana karma vēl alka zināšanu un uzvaru.

Par laimi, Fredijs neatteicās mūs iepazīstināt ar savām zināšanām. Vakarā mēs jumta dzīvoklī sasēdāmies ap viņu puslokā un Fredijs, šoreiz nopietni, mums stāstīja kabalas stāstus, un mēs apguvām vārdu un ciparu apslēpto nozīmi.

Saskaņā ar kabalu mēs visi esam nemirstīgi, nāve ir tikai viens no iekšējās attīstības posmiem, kas nosaka mūsu eksistences nākamo fāzi. Nāve ir tikai slieksnis. Tā paver durvis uz jaunu dzīvi. Mums tikai jābūt pēc iespējas gaišredzīgākiem un apskaidrotākiem! Bailes, dvēseles apmulsums, atteikšanās pieņemt nāvi ir vissliktākais. Jo mierīgāk to uztversiet, jo vieglāk būs veiksmīgi pāriet uz citu pasauli. Grāmatā Zohar ir rakstīts: "Laimīgs tas, kurš mirst ar skaidru apziņu. Nāve ir tikai pāreja no vienām mājām uz citām. Ja būsim gudri, tad savas nākamās mājas pratīsim izveidot pēc iespējas labākas." Bet allaž dzīvespriecīgais rabīns Elimelehs de Lizensks rakstījis: "Kāpēc lai es nepriecātos, zinot, ka grasos pamest šo zemāko pasauli, lai nokļūtu augstākajā mūžības pasaulē?"

Amandīne bija gatava ar acīm vai apēst šo tanatonautu, kurš no mums visiem Nāves kontinentā bija nokļuvis vistālāk. Viņa bija pārsteigta, ka ticība un reinkarnācija ietilpa ebreju reliģijā.

Runa ir par slepeno mācību, mazais, plikpaurainais vīrelis paskaidroja, šūpojot galvu un kopā ar to arī savu apaļo cepurīti. Turklāt reti kurš rabīns domā tā kā es. Es esmu reformists, liberālis un kabalists. Citiem vārdiem runājot, es jūdaismā izraisu jukas.

Bet vai jūsu reliģijā eksistē kāda īpaša miršanas procedūra? Amandīne nelikās mierā.

Protams. Mirušajiem tiek doti norādījumi aizvērt viņu sajūtu durvis, koncentrēties uz sirds fizisko centru un vienmērīgi elpot. Tad, kā rakstīts Zohar, dvēsele dodas projām pa visaugstāko ceļu no visiem.

Visaugstākais ceļš no visiem… Mēģinot to iztēloties, mēs apklusām.

Lai paceltos gaisā, jūs izmantojat meditāciju. Kāda tieši ir jūsu tehnika? jautāja Stefānija. Vai jums tā ir pašam sava vai arī aizgūta no kādas mācības?

Mūsu metode radusies vissenākajos laikos. Mēs to dēvējam par cimcum. To izmantojis jau pravietis Ezehēls septiņus gadsimtus pirms Jēzus Kristus dzimšanas. Rabīns Ārons Rots to vēlāk aprakstīja savā "Traktātā par dvēseles nemieru", bet šo darbu turpināja arī Maimonīds un rabīns īzaks de Luria. Cimcum nozīmē "aiziešana". Lai veiktu cimcum, tātad meditāciju, uz kādu bridi jākļūst par svešinieku savā ķermenī, tas jāuzlūko no malas un jānovēro, kas ar to notiek.

Kā jums tas praksē izdodas?

Mēs koncentrējamies uz savu elpu, bet, vēl precīzāk, uz asinīm un asinsriti savā ķermenī.

Jūsu metode daudz neatšķiras no manējās, tibetiešu budiste Stefānija piebilda.

Fredijs sirsnīgi iesmējās.

Jā, taču, ja vēlaties sekot līdzi laika garam, tad pastāv vēl daudz dažādu veidu, kā atdalīties no ķermeņa. Nekas nevar pārspēt kārtīgu piedzeršanos vai mīlas rotaļas!

Mums pārskrēja aukstuma vilnis.

Ak, Fredij! Jūs laikam nekad nebeigsiet dzīt jokus! Amandīne puspajokam iebilda.

Nē taču, viņš atbildēja pavisam nopietni. Visas mūsu dzīves darbības ir svētas — ēst, dzert, elpot, mīlēties, ir taču tik daudz veidu, kā cildināt Dievu un dzīvi, ko viņš mums ir devis!

Aiz biezajiem, melnajiem briļļu stikliem nav iespējams noteikt, kāda ir viņa acu izteiksme. Kad Maiers citē sava skolotāja rabīna Nahmana de Bratislava vārdus, viņa grumbu izvagotajā, bērnišķīgajā sejā atmirdz smaids.

Tas ir smags uzdevums vienmēr prast gūt prieku, norobežojoties no skumjām un rūgtuma. Pat slimības uzbrūk cilvēkam tādēļ, ka viņš gūst par maz prieka. Un tas notiek tādēļ, ka tiek nepareizi izprasts "visdziļākais psalms" (nigun) un desmit dzīves ritmi (defikvim). Tiklīdz izzūd prieks un dziesma, tā slimība ir klāt. Prieks ir vislabākās zāles. Tāpēc jāprot sevī atrast pozitīvo un no tā neatkāpties. Kaut vai tā būtu tikai spalva degunā.

Pēc šiem vārdiem viņš pieprasīja Amandīnei savu iemīļoto kokteili "Asiņainā Mērija", vienā rāvienā to iztukšoja un paziņoja, ka tagad gan viņam un viņa audzēkņiem laiks doties pie miera.

165. ĶERMEŅA PAMEŠANA

Reiz kādā vakarā mēs ar Rozu nolēmām atstāt savus ķermeņus atbilstoši Fredija mācībai. Kad bijām paēduši vieglas pusdienas, izstiepāmies uz zemes jeb, pareizāk sakot, uz sintētiskā paklāja. Koncentrējāmies uz elpošanu un asinsriti savā ķermenī.

Kā Fredijs bija mācījis, kolīdz sajūtām spazmas, tā tūlīt izkliedējām sāpes, bet pēc tam aizmirsām par tām, un ikreiz, kad sajūtām, ka galvā rodas liekas domas, mēs tās novērsām, neatlaidīgi domājot tikai un vienīgi par savu elpu.

Tā mēs aptuveni pusstundu nogulējām uz grīdas, līdz nenormāli sāka sāpēt mugura un smējāmies kā traki. Acīmredzot ebreju meditācija nebija mums piemērota.

Roza rotaļīgi ar zobiem aizskāra manu ausi.

Fredijs stāstīja arī par daudz patīkamākiem paņēmieniem, kā atstāt ķermeni.

Es glāstīju viņas garos, tumšos matus.

Man diez kā negribētos piedzerties. Alkohols nedod neko citu kā vienīgi nelabumu un galvassāpes!

Tad atliek tikai viens. Viņa baudkāri izstaipīja savu sāpošo ķermeni un pēc tam metās manās skavās.

Un drudžainām kustībām mēs sākām viens otru izģērbt.

Stāv rakstīts: lai pa īstam meditētu, jāatbrīvojas no visa, kas mūs apgrūtina, mana laulātā draudzene atgādināja.

Un stāv rakstīts arī: lai pa īstam meditētu, jājūt, kā mutuļo asinis. Un es to jūtu, es, būdams neglābjams zinātnieks, atbildēju.

Stāv rakstīts: lai kārtīgi meditētu, vajag ērti iekārtoties gultā, sacīja Roza, vilinot mani uz mūsu mīksto laulības gultu.

Mūsu ķermeņi savijās, bet prātu pamazām pārņēma prieka izjūta. Un mūsu miesiskie apvalki atstāja kvēles pārņemtos ķermeņus, lai dažos ekstāzes mirkļos apvienotos virs mūsu galvām.

166. AJURVĒDAS FILOZOFIJA

"Evolūcija nenozīmē kļūt aizvien svētulīgākam vai gudrākam, vai laimīgākam. Evolūcija nozīmē apzināties aizvien vairāk. Vajadzīgs daudz laika, lai izprastu seno dzīvju patiesību. Jo fiziskais ķermenis aug, jo atmiņas, ko glabā prāts, ar katru nākamo dzīvi kļūst skaidrākas.

Un nāve vairs nav ļaunā grimasē savilkta maska, kas atgādina, ka mēs nekur neglābsimies, bet gan rāma pāreja no viena pieredzes veida uz citu. Un tā tas turpināsies līdz tai dienai, kad mēs būsim tiktāl izauguši, lai mūsu ķermenī būtu pietiekami apziņas, kas ļautu mūsu garam kļūt nemirstīgam.

Satprem [27] . "Šrī Aurobindo jeb Apziņas ceļojums" [28]

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

167. ZAUDĒJUMI

Rauls bija uzzīmējis Galaktiku, bet tās centrā trompetes vietā kaut ko rīklei līdzīgu. Nāves kontinentu. Šajā novietojumā pareiza šķita atbilstība cilvēkiem allaž piemitušajai dabiskajai tieksmei iepazīt pasaules centru. Pamazām viņi bija sākuši uzskatīt, ka tā ir kāda pilsēta, vēlāk ka valsts, tad Zeme un, visbeidzot, Saule. Taču tagad mēs zinājām, ka tā ir tikai niecīga vietiņa milzīgās Galaktikas nomalē, bet tās centrā atradās iespaidīgs putekļu sūcējs, kas sevī ierāva pilnīgi visu, arī dvēseles.

Vai tur mita Dievs? Vai dievi mita ari miljoniem citu galaktiku centrā, kas veidoja Visumu? Jau par to tikai iedomājoties vien, man sāka sāpēt galva. Šī mīkla nebija no vieglajām!

Prezidents Lisinders ieradās pārbaudīt tanatodroma jauno aprīkojumu. Tagad mūsu rīcībā bija astoņi lidojumu krēsli viens bija paredzēts Stefanijai, bet pārējie -

Maieram un vina audzēkņiem.

Kad valsts galva bija iepazīstinājis Nacionālo Asambleju ar to plašo vērienu, kāds piemita mūsu lidojumiem uz Nāves kontinentu, viņam beidzot izdevās izcīnīt kārtīgu budžetu tanatonautikas iekarojumiem. Vairs nevajadzēja lavierēt starp tēriņiem neparedzētiem gadījumiem un kara veterānu līdzekļiem, un mēs varējām iegādāties milzīgu astronomisko radioantenu.

Beidzot mēs varējām uztvert arī pārējās dvēseles, kas dodas uz Viņpasauli, ne tikai mūsu kolēģu ektoplazmas.

Ieinteresēts Lisinders izteica vēlmi mūs pagodināt ar savu klātbūtni grupveida lidojuma laikā. Fredijs viņam uzzīmēja figūru, kādu viņa grupas lidotāji izveidoja, kad pacēlās gaisā. Prezidents ievēroja, ka tā atgādina izpletņlēcēju apli, kādu tie veidoja, turot cits citu aiz kājas. Fredijs piekrita, precizējot, ka tomēr esot ļoti rūpīgi jāseko tam, lai nabassaites būtu pareizi sastiprinātas.

Jums, prezidenta kungs, vajadzētu doties mums līdzi.

Liels paldies, mūsu aizbildnis atbildēja. Es tur vienreiz jau biju, tomēr man šķiet, ka tanatonautu lietā varu būt noderīgāks, atrodoties valsts galvas amatā, nekā būdams ektoplazma.

Komanda iekārtojās aizsargkupola iekšienē. Baltās drānās tērpušies, sēžot lotosa pozā, viņi izskatījās visai iespaidīgi.

Seši… pieci… četri… trīs… divi… viens. Starts!

Cits aiz cita radiouztvērējā atskanēja astoņi sprakšķi. Stefānija pacēlās gaisā pirmā, jo parasti viņa ieņēma vietu piramīdas virsotnē.

Nospiedu hronometru, uzstādīju automātisko drošības sistēmu uz "komu plus piecdesmit minūtes", bet pēc tam, pateicoties paraboliskajai antenai, varējām vērot mūsu dvēseļu komandas lidojuma trajektoriju. Bija jāgaida gandrīz stunda. Būdams labā garastāvoklī, Lisinders piedāvāja uzspēlēt vienu kāršu partiju. Sasēdāmies ap apaļu galdiņu uz vienu glāzīti džina ar rumu, ik pa laiciņam uzmetot acis kontroles ekrāniem.

Pirmais no krēsla pielēca Rauls, to gandrīz apgāzdams.

Viens no rabīniem ir miris! viņš iesaucās.

Ko? Kā tas iespējams? Lisinders bija pārbijies.

Es apstulbis konstatēju, ka viena Strasbūras ješivas dalībnieka elektrokardiogrammas un elektroencefalogrammas rādījumi bija apstājušies.

Droši vien viņiem tur augšā noticis kāds nelaimes gadījums!

Varbūt viņi šķērsojuši ceturto sienu un nokļuvuši elles valstībā?

Noraidoši papurināju galvu.

Tas nav iespējams. Viņi taču nokļuvuši tikai līdz "komai plus divdesmit septiņas minūtes" un atrodas otrajā, tumšajā teritorijā.

Es metos pārbaudīt visas kontroles ierīces pēc kārtas. Visu ķermeņa apvalku rādījumi bija ārpus normas robežām. Kādu drāmu viņi tur augšā ir piedzīvojuši? Amandīne centās noteikt septiņu atlikušo lidotāju pulsu. Viņa šausmās nodrebēja. Mūs bija pametis jau otrais rabīns!

Es neko nesaprotu, viņa sacīja, rokas lauzīdama. Viņi taču šo teritoriju bez problēmām bija šķērsojuši jau simtiem reižu. Viņiem tūlīt būtu vajadzējis savīt nabassaites…

Laboratorijā valdīja pilnīgs izmisums. Rauls bija kā piekalts Stefānijas rādītāju pultīm. Es ieklausījos radiouztvērēja darbībā. Dīvaini. Varēja sadzirdēt daudz dažādu trokšņu, taču neviens no tiem neatbilda mūsu draugu signāliem. Vai mums bija darīšana ar kādām parazitējošām pirātu dvēselēm? Kāds augstāks spēks būtu varējis aizšķērsot šo "ceļu uz Viņpasauli"?

Šos pieņēmumus pārbaudīsim vēlāk. Tagad vajadzēja steidzami apstādināt šo katastrofu un atgūt mūsu vēl neaizgājušos draugus.

Kopīgiem spēkiem iedarbinājām automātisko drošības sistēmu. Seši tanatonauti cits aiz cita atvēra acis. Visi dusmās drebēja. Šķita, ka Stefānija vēl nav beigusi ar kādu cīnīties.

Kas notika? Kas ar jums notika?

Ar grūtībām viņa izdvesa:

Asasīni!

168. ASASINU VĒSTURĒ

Reiz uz Zemes dzīvoja cilvēki, kuri ticēja, ka Zemes virsū iespējama Paradīze, un tie bija asasīni.

Par asasīniem dēvēja Hasāna as Sabāha reformas ismaelītu piekritējus. Tā viņus nodēvēja, jo, pirms doties pašnāvnieciskos uzbrukumos, tie lietoja ļoti daudz hašiša. Asasīnu slava bija aizskanējusi tik tālu, un viņi bija tik slaveni, ka viņus pazina arī Francijā, un viņu apzīmējums cēlies no franču vārda assassin[29] .

Šī sekta izveidojusies no kāda šiītu islāma atzara. Tās locekļi sevi bija pasludinājuši par Muhameda brālēna atbalstītājiem, kurš bija pravieša pēctecis pa sieviešu līniju un kuru tāpēc vairums musulmaņu neatzina.

Kā apliecinājis venēciešu ceļotājs Marko Polo (1323) un daudzi persiešu vēsturnieki, asasīni mitinājās Alamuta cietoksnī, kas atradās 1800 metru virs jūras līmeņa augstajā Māzenderānā, uz dienvidiem no Kaspijas jūras.

Mitinoties kalnos nošķirtībā, viņi nevarēja uzsākt tradicionālos karus, tādēļ izgudroja sešu cilvēku kaujas grupējumus (fidavi), kuru uzdevums bija nogalināt pretinieku vadoņus, visbiežāk laikā, kad tie bija nodevušies lūgsnām mošejās.

Asasīnu vadoni turpmāk dēvēja par Kalnu Veci. Pirmais no tiem, protams, bija šīs sektas dibinātājs Hasāns as Sabāhs.

Pirms savu nāvējošo uzbrukumu veikšanas šie nolemtie "saņēma anestēziju" hašiša veidā, kas tika pievienots rožu ziedlapiņu ievārījumam. Kalnu Vecis tik ilgi runāja, ka vīri aizmiga, jo hašišs bija nomierinoša, nevis uzbudinoša narkotiskā viela. Aizmigušus tos aizveda uz kādu slepenu dārzu Alamuta cietokšņa pašā dziļumā. Kad cīnītāji pamodās, viņus ielenca jauni vergi meitenes un puiši -, kuriem vajadzēja izpildīt visas viņu seksuālās iegribas.

Viņi turp tika aizvesti, tērpti skrandās, taču tagad tiem mugurā bija zaļa zīda drānas ar zelta izšuvumiem, bet visapkārt valdīja īsta Paradīze sarkani trauki, izmeklēti vīni, rožu liegā smarža un tik daudz hašiša, cik sirds kāroja. Narkotikas, sekss, alkohols, greznība un bauda! Viņi bija pārliecināti, ka nokļuvuši paša Allāha dārzos, vēl jo vairāk tādēļ, ka šajā neauglīgajā, kalnainajā apkaimē tā bija gluži neticama parādība.

Tad viņus atkal apdullināja ar hašišu, bet pēc tam nogādāja atpakaļ, skrandās tērptus, tāpat kā iepriekš. Tad Kalnu Vecis tiem paziņoja, ka, pateicoties savām spējām, viņi slepus pabijuši Allāha Paradīzē. Un tagad viņi tur atgriezīsies, jo mirs kā varoņi! Ar smaidu uz lūpām fidavi paklausīgi devās nogalināt vezīrus un sultānus. Notverti tie sajūsmināti devās nāvē.

Tikai visaugstākā ranga asasīnu priesteri sestajā pakāpē uzzināja viltus Allāha dārzu noslēpumu.

Sekta pirmām kārtām aizstāvēja savas intereses, izplatot Hasāna as Sabāha vēsti. Vēlāk Kalnu Veči atklāja, ka no saviem fanātiskajiem cīnītājiem tie varēja gūt daudz lielāku labumu. Un viņi par cīnītāju pakalpojumiem sāka prasīt ļoti augstu samaksu. Kad asasīni steidzās pie sava vadoņa, lai brīvprātīgi pieteiktos cīņai, vadonis tiem jautāja, kurš viņu varētu atbrīvot no kāda konkrēta cilvēka. No asasīnu algotņu rokas aizgāja bojā arī dzejniece Akma Marvana meita, kas bija uzdrīkstējusies runāt sliktu par viņa medīniešu sabiedrotajiem.

Alamuta cietoksni 1253. gadā iekaroja dižais mongoļu hans Hulagu, ķīniešu hana Mong Ha karapulku ģenerālis. Asasīni velti bija lūguši to sultānu atbalstu, kuriem paši pirms tam bija palīdzējuši. Sultāni no iejaukšanās atturējās, jo paši labprāt šādi atbrīvojās no bīstamajiem musinātājiem.

Nogalinātie asasīni tagad paši varēja pārliecināties, ka bija iepazinuši tikai surogātparadīzi mākslīgu un iluzoru cilvēku rokām veidotu pasauli.

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

169. VIŅPASAULES ALGOTŅI

Mums uzbruka ektoplazmas pirāti, Stefānija paskaidroja, vēl joprojām aizelsusies, pilnīgajām krūtīm cilājoties zem viņas lidotājas speciālā apģērba. Viņu bija vairāki duči, un tie slēpās aiz pirmās komatozās sienas. Izmantojot mūsu apjukumu, viņi ar zobiem pārkoda Lisjēna un Albēra nabassaites.

Fredijs pārsteigts atklāja, ka arī ektoplazmām pastāvēja savi dzīves likumi. Sapnī cilvēki varēja cīnīties un zaudēt asinis, un tieši tāpat ektoplazmas arī Nāves kontinentā varēja cīnīties savā starpā un pārkost no Zemes dzīves mantotās nabassaites. Lai gan Fredijs bija šo parādību atklājis, tomēr to izskaidrot nespēja. Varbūt, lai izraisītu vardarbību, vajadzēja izstarot naidu un agresiju? Lai kā ari būtu, abus rabīnus patiešām bija aizvilinājusi gaisma gaiteņa galā.

Bet kā Stefanijai un Fredijam uzreiz bija izdevies noteikt, ka viņu vajātāji ir asasīni? Ar domu pārraidi starp dvēselēm. Maiers jau pašā sākumā domāja, ka šo uzbrukumu noorganizējuši arābi. Tas bija maniheisma reflekss arābi pret ebrejiem, tas taču bija tik vienkārši! Arābi bija pēdējie asasīnu pēcteči, kas šajā cīņā pret rabīniem saskatīja lielisku iespēju uzsākt svēto karu un paši sevi iecelt par islāma iekarotāju zobena asmeni. Un asasīni gādāja par to, lai šī sadursme tiktu plaši atspoguļota musulmaņu pasaulē.

Stefānija dusmojās.

Vini metās mums virsū! Asasīni mūs notvēra un

&gt;

centās pārraut mūsu nabassaites, tās raustot un tinot sev ap kāju potītēm. Kad pirmais pārsteigums bija pārgājis, metāmies aizstāvēties.

Un tas mums itin labi izdevās! piebilda Fredijs. Trīs no šiem pirātiem aizsūtījām pie tēviem. Turpmāk viņi zinās, ka mēs neļausim sevi slepkavot un aizstāvēsimies!

Cīņa bija nedaudz atgādinājusi ūdenslīdēju zemūdens cīņu, vienīgā starpība bija tā, ka tika pārrautas nevis gaisa pievades caurulītes, bet gan nabassaites. Tuvumā esošie mirušie samulsuši vēroja, kā norit cīņa starp tanatonautiem. Prezidents Lisinders, kurš pirms trim dienām bija atmetis smēķēšanu, aizņēmās no Raula vienu tievo, aromatizēto cigareti.

Ilgtermiņā Nāves kontinentu vajadzētu pasludināt par "demilitarizētu zonu", viņš teica, izpūšot smaržīgos eikalipta dūmus. Jebkurš, ja tur ierastos ar kareivīgiem nolūkiem, tiktu nekavējoties no turienes patriekts.

Un patriecēji būtu ektoplazmu ANO miera uzturēšanas spēki? iespurdzās Stefānija.

Pagaidām mēs vēl esam bezspēcīgi. Visiem ir tiesības tur nokļūt, asasīnus ieskaitot, bet uz Zemes mēs ar tiem nespējam tikt galā. Nevaram uzsākt konfliktu, pat vietēja mēroga, lai aizsargātu Nāves kontinentu, kurš pieder visiem.

Vēl nekad nebiju domājis par mūsu pētījumu diplomātisko pusi. Parasti pirmatklājēji tajā teritorijā, ko bija atklājuši, iesprauda zemē karogu. Tā radās kolonijas. Vispirms ieradās atklājēji, tad līdumnieki, tad tirgoņi un visbeidzot vadītāji. Teritoriālie kari ļāva noteikt valstīm jaunas robežas, bet reizēm tās tika uzzīmētas ar lineālu, kā tas notika ar daudzām Āfrikas valstīm. Taču mēs dabā nekā netikām atzīmējuši to zonu robežas, kurās bijām iekļuvuši, un tagad Nāves kontinents nepiederēja nevienai tautai. Acīmredzot pirmie, kas to ar spēku pārņems, arī varētu kļūt par tā īpašniekiem. Gluži kā Mežonīgajos rietumos kurš pirmais brauca, tas pirmais mala!

Es biju tik naivs un allaž iztēlojos, ka vīrieši un sievietes, kas apguvuši meditāciju un spējīgi mūsu lidojuma krēslos likt uz kārts savu dzīvību, ir drosminieki, kuru vienīgais mērķis — atvirzīt tālāk izziņas robežas.

Beigas piedzīvojumiem, beigas nāves kaskadieriem, beigas mistiskajiem sapņotājiem! Lidojumu popularizēšana tur, augšā, izraisīja problēmas, kuru risināšanai šeit, lejā, nebijām atlicinājuši laiku. Tur, augšā, jebkura sekta, jebkura fanātiķu orda un jebkura neģēļu banda varēja izrādīties tikpat stipra, cik vesela valsts uz Zemes. Saujiņa asasīnu aptuveni piecdesmit neprātīgu pašnāvnieku varēja kļūt par Paradīzes īpašniekiem tikai tādēļ, ka viņiem pirmajiem bija ienācis prātā to iegūt ar varu!

Kā lai ar viņiem cīnās?

Lisinders šķita izmisis.

Esiet saprātīgi, mani draugi. Ir svarīgi izvairīties no jebkāda diplomātiska vai politiska konflikta ar Libānu, Irānu un, vēl jo vairāk, ar Saūda Arābiju.

Stefānija sašuta.

Ne Irāna, ne Libāna, ne Saūda Arābija taču neatbalsta asasīnus. Tie ir visu arābu ienaidnieki.

Pat pārējie šilti viņus ienīst un nicina, piebilda kāds no izdzīvojušajiem rabīniem.

Saprotiet taču! — Lisinders gandrīz iekunkstējās. Saūdieši ieņēmuši galvā uzcelt gigantisku tanatodromu netālu no Mekas. Kādus algotņus viņi varēja aicināt vadīt cīņu? Viņi ir mūsu galvenie naftas piegādātāji, tādēļ nevaram atļauties tādu greznību kā viņus saniknot, it sevišķi, ja tas ir dažu niecīgu tanatonautikas problēmu dēļ.

Bet tas taču ir dzīvības un nāves jautājums, Roza protestēja.

Man tiešām žēl, mani bērni, bet pirmām kārtām man jārūpējas par tiem septiņiem miljardiem būtņu uz mūsu planētas, kam ir sīksta dzīvība, bet, vēl konkrētāk, par sešdesmit miljoniem indivīdu, no tiem vismaz puse ir vēlētāji, kas mūsu valstī pārvietojas ar mašīnām, kurās lej benzīnu, un valkā drēbes, kuru audumi cēlušies no naftas, sildās ar naftas palīdzību un…

Bet ja nu mēs atrastu kādu arābu emīru, kurš būtu gatavs mums doties līdzi? es pēkšņi jautāju.

Tādā gadījumā jums tiks dota zaļā gaisma! Valsts galva plaši iepleta rokas.

170. KORĀNA TEOLOĢIJA

"Dievs tiem piešķīris augstāku kārtu nekā pārējiem. Viņš devis laba solījumus visiem, tomēr tiem, kas dodas cīņā, paredzējis lielāku atlīdzību nekā tiem, kas paliek savās mājās."

Korāns, IV sūra, 97

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

171. VISS KĻŪST AIZVIEN SAREŽĢĪTĀKS

Asasīni bija tikai reliģiskā kara priekšvēstneši, ko mēs nebijām paredzējuši. Protams, sākot mūsu eksperimentus, bijām redzējuši, kā biroju darbinieki sacenšas drosmē, lai pirmie nokļūtu mirušo valstībā, taču nekad nebijām iedomājušies, ka konflikts varētu pieņemt tik milzīgus apmērus.

Hinduisti pret musulmaņiem, protestanti pret katoļiem, budisti pret sintoistiem [30] , ebreji pret islāmistiem tās bija tikai galvenās konfesijas, kas savā starpā ķīvējās par piekļūšanu Nāves kontinentam. Tad arēnā parādījās arī disidenti un brālības, kas tiecās saglabāt savu neatkarību irāņu šiīti pret sīriešu sunnītiem, dominikāņi pret jezuītiem, Ču daoisti [31] pret Čangču atbalstītājiem, luterāņi pret kalvinistiem, liberālie ebreji pret ortodoksāļajiem ebrejiem un anticionistiem, mormoņi pret amišiem, Jehovas liecinieki pret Septītās dienas adventistiem, Māna sektas adepti pret scientioloģijas sekotājiem!

Nezināju, ka teoloģijai ir tik daudz nianšu. Atklāju, ka pastāv tik daudz domstarpību starp reliģijām, un veltīgi bija cerēt, ka visu konfesiju ticīgie tur augšā kādreiz sastapsies vienoti vienā kopīgā ekumeniskā [32] kustībā.

Kamēr ektoplazmas cita citai uzglūnēja un nogalināja ticības vārdā, es pārlasīju piezīmes, kur Raula tēvs sīki aprakstīja visas pasaules mitoloģijas un teoloģijas, un konstatēju, ka patiesībā tām ir daudz kopīga. Man radās iespaids, ka tās visas mēģināja stāstīt vienu un to pašu stāstu un nodot vienu un to pašu vēsti, atšķīrās tikai parabolas un vārdi, ko tās izmantoja.

Konflikts, kas bija izraisījies debesīs, nepalika bez atskaņām uz Zemes. Asasīnu teroristi uzbruka mūsu tanatodromam ar sprāgstvielām pielādētā automašīnā. Varējām pateikties tikai bumbu izgatavotāja neprasmei, jo tās kopā ar viņu pašu uzsprāga aptuveni simts metrus no mūsu celtnes.

Kā allaž, saglabājot vēsu prātu, Rauls mūs sapulcināja jumta dzīvoklī. Tagad mūsu jau bija par daudz, lai sēdētu uz Perlašēza kapsētas kapakmeņiem. Rauls atlocīja Nāves kontinenta karti. Skaidrs, ka reliģijas cenšas iekarot Nāves zemi, jo tam, kurš kontrolēs garīgo pasauli, piederēs arī materiālā pasaule. Iedomājieties tikai — ja tas izdotos Pakistānas musulmaņiem, vini nobloķētu indiešu budistu reinkarnācijas ciklu!

Stefānija bija kļuvusi par ektoplazmisko cīņu speciālisti. Lai pasargātu savu sudraboto nabassaiti, viņa bija izstrādājusi dažādu veidu atvairīšanas paņēmienus.

Tomēr nevajadzētu ignorēt pat visnegaidītākās apvienošanās iespējas, viņa teica. Pēdējā lidojuma laikā esam zaudējuši divus mūsu draugus rabīnus, taču ar beduīnu musulmaņu atbalstu mums izdevās nogalināt kādu duci saniknotu asasīnu. Tātad jālido tikai pietiekami spēcīgā komandā, lai piespiestu bēgt mūsu ienaidniekus un turpinātu pētījumus.

Lidot nevis sešiem vai septiņiem, bet gan desmit vai divdesmit… domīgi noteica Rauls.

Tieši tā, enerģiski uzsvēra Stefānija. Vienmēr uzvar tie, kuru ir vairāk. Kāpēc mēs nevarētu būt piecdesmit vai pat simts lidotāji?

Lieliski, atzīmēja Fredijs, tikai mums nav simts rabīnu tanatonautu.

Kāpēc aprobežoties tikai ar rabīniem? es jautāju. Iespējams, ka pienācis laiks satuvināties. Es, teiksim, esmu konstatējis, ka kabalai [33] un Ji Kingam ir daudz kopīga.

Mūsu itāliete šo ideju atbalstīja. Tur, augšā, viņa kļūs par mūsu sūtni.

Pēc nedēļas pie tanatodroma durvīm klauvēja divdesmit jaunu aziātu mūku, kas visi bija cits citam līdzīgi kā ūdens lāses. Viņi bija no Šaoliņa klostera, vietas, kur tūkstošgadēm tiek mācīts, ka reliģija un cīņa iet roku rokā. Šaoliņa mūki bija pazīstami arī ar to, ka bija vislielākie kungfu cīņas eksperti. Viņu izziņas avoti bija zinātne un cīņas māksla. Šie mūki vienmēr bija apvienojuši cīņu un meditāciju.

Fredijs sajūsmināts uzlūkoja jauno ektoplazmisko horeogrāfiju. Tagad viņš vadīja nevis komandu, bet gan īstu cīņas eskadriļu, kas varēja gaisā izveidot lidojošu cietoksni.

Mēs savu debesu armiju nosaucām par Alianses armiju, un tā bija visu labticīgo reliģiju apvienība.

172. HASĪDU [34] stĀsts

Bērns vēroja vecu vīru, kurš dejoja, un šķita, ka šī deja nekad nebeigsies.

Vecotēv, kāpēc tu tā dejo?

Redzi, mans bērns, cilvēks ir kā dzīvsudrabs. Cieņu, dižciltību un līdzsvaru tas sasniedz tikai kustībā. Nekad neaizmirsti, ka cilvēks spēj pats sevi pārvērst.

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

173. KARI

Mēs nebijām vienīgie, kas meklē sabiedrotos. Asasīni, kas, kā šķita, mūs ienīda personiski, arī paši atrada neparastus sabiedrotos. Savu armiju viņi nosauca par "Koalīciju" un sapulcināja savā tanatodromā, ko bija iekārtojuši sena Alamuta cietokšņa pašā vidū. Lai uzsāktu lidojumus, viņi bija apvienojušies ar Jasukuni cietokšņa mūkiem sintoistiem.

Šajā svētajā vietā netālu no Tokio tiek godināts 2 464 151 kareivis, kuri krituši visu Japānas impērijas karu laikā.

Lai kā arī būtu, liberālo rabīnu un Šaoliņa mūku uzbrukumi asasīnu mufti un Jasukuni mūkiem aizkavēja Nāves kontinenta iekarošanu. Starp viņiem notika sīvas cīņas, tādas kā 15. maija cīņa, kad divi simti Alianses zaldātu stājās pretim sešiem simtiem Koalīcijas piekritēju. Bet Fredijs, mūsu miermīlīgais Fredijs, tam par godu improvizēja kaut ko pirmajai ektoplazmu cīņas stratēģijai līdzīgu.

Viņš nosūtīja nelielu daoistu grupu un rabīnus izlūkos, kamēr lielākā daļa Alianses armijas bija paslēpusies aiz pirmās komatozās sienas, cīnoties ar atmiņu lodēm. Cīņa visā piltuves "ziedkausa" perimetrā bija tik sīva, ka Koalīcijas kareivji pat aizmirsa par Moch 1 eksistenci. Kad Alianses kareivji metās bēgt, viņi tiem dzinās pakaļ, aizsardzībai turēdamies cits pie cita nabassaites. Tomēr viņi nebija rēķinājušies ar to nepatīkamo tikšanos, kas viņus tagad sagaidīja, jo viņiem uzbruka Alianses kareivji, nevis atminu lodes.

Mūsu vīri šo apjukumu izmantoja, lai pārcirstu pēc iespējas vairāk ienaidnieku nabassaišu. Un tajā dienā pretim gaismai asasīnu vadībā aiztraucās trīssimts Koalīcijas cīnītāju.

Ja runājam par Alianses kareivjiem, tad tiem nācās apraudāt tikai kādu simtu tā saucamo "mirušo".

Pēc Fredija domām, uzvara kopumā bijusi tik viegla tādēļ, ka rabīnu un Šaoliņa klostera vīru pagātne noteikti bija daudz nevainojamāka nekā asasīnu pagātne. Viņi nebija iedvesmojuši slaktiņus Libānā un veikuši dažādus teroristiskus atentātus, tādēļ tiem nevajadzēja vienlaikus uzmanīties gan no pagātnes upuriem, gan no tagadnes ienaidniekiem.

Paradokss, bet tieši šo ektoplazmu karu dēļ Viņpasaules iekarošanas vērtība ievērojami pieauga. Visā pasaulē reliģijas sacentās, lai atgūtu kādreizējo spozmi, bet ak vai! pieauga fanātiķu skaits. Atsevišķas sektas pat centās izmantot gadījumu, lai iekļūtu oficiāli atzītas reliģijas kārtā. Tomēr pietika ar vienu kaujas vienību, lai iznīcinātu visus jaundibinātās konfesijas pārstāvjus. Par laimi, cilvēki uz Nāves kontinentu devās kaili. Nebija ne vismazākās iespējas paņemt līdzi šautenes, ložmetējus, raķetes vai nažus. Citādi, zinot, cik šie konflikti ir nežēlīgi, tas būtu izvērties par īstu biroju darbinieku slaktiņu.

Tā kā nebija ne fotouzņēmumu, ne filmu, laikraksti un televīzija sākumā maz atspoguļoja ektoplazmiskos karus. Tomēr allaž informētam par vissvaigākajiem faktiem šajā jautājumā "Ilustrētajam Laikrakstam Tanatonautiem Amatieriem" ienāca prātā nosūtīt uz Viņpasauli savu reportieri Maksimu Vilēnu. Šim žurnālistam, kurš kādreiz bijis mūks-trapists [35] un kurš jau ilgu laiku klusēja, bija fantastiska vizuālā atmiņa.

Dažas būtnes varēja uzskatīt par pārraidītājiem, bet viņš, būdams mēms, bija uztvērējs. Vilēns uztvēra katru sīkumu un pēc tam to visu nodeva tālāk saviem lasītājiem. Pirmais ektoplazmiskais reportieris viņiem uzskicēja dažas sīvu Viņpasaules cīņu ainas. Beidzot bija sācies īsts karš, kas tomēr neapdraudēja vidusmēra pilsoni.

Apsēdušies savos krēslos, miermīlīgie amatieri kļuva par aizrautīgiem neredzamā konflikta lieciniekiem.

Un tas, ka šis karš prasīja aizvien lielāku lidotāju upuru skaitu, netraucēja. Bijām gatavi atstāt savus Bitšomonas tanatodroma dzīvokļus, lai atbrīvotu vietu lielajam lidojuma krēslu daudzumam. Ja Alianses ofisa darbinieki vēlējās uzveikt ienaidnieku, tad vismaz aptuveni piecdesmit tagad vajadzēja vienlaikus pacelties gaisā.

Bitšomonas tanatodroma celtne bija pārvērtusies par īstu Bābeles torni. Tajā atbalsojās dažādas svešvalodas, un bieži vien cilvēki cits citu nevarēja saprast, taču visus vienoja vēlme iekarot Viņpasauli. Dažādu konfesiju pārstāvji gaidīja brīnumu un ļoti labi spēja cits citu iepazīstināt ar savas meditācijas tehniku un lūgsnām.

Ar katru dienu Alianse kļuva aizvien neviendabīgāka. Sākotnējiem liberālajiem rabīniem, daoistu mūkiem un viedajiem budistiem bija pievienojušies Ziloņkaula Krasta marabuti anīmisti, turku mufti, Hokaido salas mūki sintoisti (tradicionālie Jasukuni tempļa iinto mūku ienaidnieki), grieķu virpuļojošie derviši un pat trīs inuītu šamaņi, seši Austrālijas aborigēnu burvji, astoņi bušmeņu burvji, kāds filipīniešu dziednieks, kāds pigmejs, par kura ticību mums nebija ne vismazākās nojausmas, un kāds Čadas gudrais. Tā nu mūsu armijas sastāvā tagad bija vairāk nekā divsimts dievbijīgu kareivju dzīvs piemērs tam, ka iespējams nodibināt ideālu harmoniju starp visām uz Zemes pastāvošajām ticībām.

Jumta dzīvoklī, kas bija mūsu miniatūrās pasaules tikšanās vieta, valdīja rāma gaisotne. Atrazdamies tālu no savu klosteru bargajām morāles prasībām, mūsu svētuļi apmainījās ar koleģiāliem jociņiem. Lai radītu labu iespaidu, es viņiem piedāvāju atrisināt kādu atjautības uzdevumu:

Vai zināt, kā var uzzīmēt apli ar punktu vidū, neatraujot pildspalvu no papīra?

Mūki un rabīni aizrautīgi noņēmās ar šo saprāta izaicinājumu.

Tas nav iespējams! viņi beigās izsaucās.

Ne vairāk un ne mazāk kā tanatonautika, es flegmātiski atbildēju, bet pēc tam nodemonstrēju atminējumu.

Dzirdēju, kā aizmugurē Rauls, kas aizvien atradās pārējiem par vienu atjautības uzdevumu priekšā, piedāvāja kādai asistentei, kas vērīgi viņā klausījās, Viktora Igo šarādi:

Pirmkārt, tā ir pļāpa. Otrkārt, tas ir putns. Treškārt, tas ir kafijā. Bet viss kopā tas ir konditorejas izstrādājums.

Tā bija viela diskusijām. It īpaši tādēļ, ka atrisinājums šķita vienkāršs. Kamēr Fredijs uz klavierēm spēlēja

Geršvina skaņdarbus, bet Amandīne meistarīgi jauca kokteiļus, es lauzīju galvu: "Pirmkārt, tā ir pļāpa? Tā ir žagata. Bet tad jau sanāk, ka arī otrkārt tā ir žagata… Un kas atrodas kafijā pļēgurs, oficiants vai alus?"

174.     ISLĀMISTU MITOLOĢIJA

Saskaņā ar islāmistu tradīcijām Paradīze ir milzīga un tā ir izvietota uz astoņiem cilindriskiem apļiem. Paradīzi apskalo četras upes, un tā ir baudu vieta. Šeit gozējas četri pirmie kalifi, desmit pirmie cilvēki, kurus Pravietis pievērsis islāma ticībai, un viņa meita Fatima. Tiem pieder septiņdesmit ar zeltu un dārgakmeņiem rotāti paviljoni. Katrā paviljonā ir septiņsimt gultu, kurās guļ septiņsimt hūri. Paradīzē ir arī septiņi dzīvnieki Elijas ēzelis, Ābrama auns, Jona valis, Boraha ķēve, Zālamana skudra un pupuķis un Septiņu Guļošo suns.

Pravietis visiem Paradīzes iemītniekiem piedāvā dažādas baudas, un tās visas ir nebeidzami jutekliskas.

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

175.     PARADĪZES KAUJA

Mūsu tanatodroma ekumeniskā un labvēlīgā atmosfēra neļāva aizmirst realitāti ar tikko uzsāktā konflikta smagajām cīņām.

Alianse un Koalīcija bija sākušas nežēlīgu karu. Katru dienu mūsu tanatonauti modās, sviedriem noplūduši, trīcēdami pie visām miesām, un ziņoja par jauniem zaudējumiem. Mūsu rabīns un horeogrāfs Fredijs Maiers, kas bija pasludināts par karavadoni, nolēma, ka pienācis laiks izvērst mūsu milzīgo ofensīvu. Slavenā "Paradīzes kauja" notika mūsu ēras 2065. gadā. Mēs ar Raulu, Rozu un Amandīni tai sekojām ar paraboliskās antenas palīdzību, cik bija mūsu spēkos, taču vienīgais, ko varējām konstatēt, bija starp dvēselēm valdošais satraukums. Maksimam Vilēnam vēlāk izdevās savā žurnālā publicēt diezgan labu šīs kaujas aprakstu. Te tas ir.

PARADĪZES KAUJA

Kad mirstošo zvaigžņu radītā migla sabiezēja ap tā melnā cauruma atvāzto rīkli, ko sauc par Paradīzi, es redzēju, kā rabīna Fredija Maiera armija virzās uz priekšu. Un to darīja stiprāku piemīlīgie ķīniešu mūki, rāmie budisti, iespaidīgie austrāliešu burvji un draiskie marabuti anīmisti. Viņi visi bija ļoti saliedēti. Alianses leģioni satuvinājuši savas ektoplazmas, lai nelaistu garām pat visneparastākos pretiniekus.

Koalīcijas karaspēks parādījās nedaudz vēlāk. Tā priekšējās rindās lidoja sintoistu mūki. Tie bija īsti bumbvedēji, kas bija gatavi iznīcināt simtiem nabassaišu. Karatistu pozās, ar plaukstu malām kā ar neuzveicamām izkaptīm viņi veica cirtienu kustības. Aiz viņiem, izkārtojušies divās rindās, ņirdza asasīni, bet dominikāņu mūki skaitīja lūgsnas.

Debesis mudž no dvēselēm. Abu pušu cīnītājiem no visiem pasaules tanatodromiem pievienojās papildspēki. Vienai pusei vairāk nekā tūkstoš divsimt rabīnu, anīmistu, budistu, kabalistu un daoistu, bet otrai divtūkstoš trīssimt sintoistu mūku, šamaņu, asasīnu un dominikāņu.

Alianses priekšgalā atrodas rabīns Maiers, kas ar telepātijas palīdzību savam karapulkam dod pavēles. Savukārt Koalīcijas karapulkus komandē dižais japāņu cīņas stratēģis ģenerālis Šiku. Jāatzīmē, ka pēc 15. maija sakāves viņu dvēseles iemācījušās tikt galā pat ar vissāpīgākajām atmiņām, lai nekļūtu par tumšās teritorijas upuriem. Lai kā arī būtu, tās šoreiz nolēmušas palikt ārpus Paradīzes, lai varētu labāk kontrolēt, kā ienaidnieku nabassaites virzās uz priekšu. Alianses karaspēks izvietojies aiz durvīm, lai gaisma kareivjus apspīdētu no aizmugures un pievilinātu un apžilbinātu viņu ienaidniekus.

Šiku un Kalnu Vecis dod zīmi uzsākt cīņu, satverot savas nabassaites. Asasīni ielaužas flangā, ko aizsargā anīmisti un austrāliešu burvji. Liberālie rabīni steidzas tiem palīgā, taču tos tālāk nelaiž sintoistu mūki, kas ar plaukstas sānmalu cērt viņu nabassaites kā ziedu kātus dārzā. Arī daoistu mūki un dominikāni metas cīninā.

Šķiet, ka visa cīņas stratēģija ir izkūpējusi bez pēdām. Tagad starp zvaigznēm iet vaļā milzīga plūkšanās. Bet turpat līdzās turpina ierasties un aizslīd garām tās dienas mirušie, gandrīz nepievēršot uzmanību šīm dvēselēm, kas ar tādu naidu cīnās visā Paradīzes perimetrā.

Un tad pēkšņi Alianses karaspēks konstatē: sakarā ar to, ka viņu karaspēks skaitliski ir mazāks, tas var zaudēt. Un cīnītāji metas uz pirmo komatozo sienu. Baidoties, ka viņi varētu atkārtot savu 15. maija taktiku, Šiku ar savu karaspēku dzenas tiem pakaļ.

Uz otrās teritorijas aizvien stāvākajām kraujām dievbijīgie cīnītāji cits citam uzbrūk vienlaikus ar viņu visbriesmīgākajām atmiņām. Dvēseles aiz bailēm sastingst šajā vietā, kas ož pēc Zemes un nāves. Daudz nabassaišu tiek pārcirstas, un šo karotāju ektoplazmas aizslīd pretim gaismai. Trīs asasīni metas virsū kādam liberālajam rabīnam, kas mēģina izvairīties no viņu straujajām kustībām ar ebreju dejas soļiem. Ar kungfu lēcieniem kādam daoistu mūkam izdodas ar vienu vienīgu kustību pārcirst sešu dominikānu nabassaites. Bet kāds mohikānis viens pats nonāk aci pret aci ar irākiešu grupu. Cieši kopā saspiedušies, mūnisti turas pretim scientiologiem. Šķiet, ka tieši sektas visvairāk vēlas savā starpā cīnīties. Veidojas dīvainas apvienības. Afrikāņu marabuts izglābj kādu indonēziešu šamani, ko notvēris Romas katoļu eksorcists, kurš pats šķiet nedaudz samulsis, ka šeit nokļuvis. Kādā kraujā nozūd dzenbudistu mūku pulks, bet indiešu guru, apsēdušies lotosa pozā, cīnās pret virpuļojošajiem dervišiem, kas griežas kā vilciņš.

Viņi izveidojuši virpuļojošu aizsardzības līniju, kas ļauj paglābt tos viņu puses kareivjus, kuru spēki ir pavisam izsīkuši. Jezuītu orda stājas pretim šiītu ājatollu grupai, kurai savukārt uzbrūk asasīni. Tā par savu paglābšanos var pateikties vienīgi kādai Druzu kaujas vienībai un saujiņai aleutu.

Pēdējais mohikānis ir miris, bet austrāliešu burvji to atriebj. Virpuļojošie derviši ar marabutu atbalstu dodas pretuzbrukumā. Dzen mūki izveido trijstūri, lai neļautu indonēziešu šamaņiem steigties palīgā liberālajiem ebrejiem.

Nabassaites plīst ar tādu skaņu kā elastīgās auduma saites. Tās tiek gan pārkostas, gan pārrautas. Lai tās varētu pārraut, reizēm kāds citiem pat aizliek priekšā kāju. Šos dueļus izgaismo gaiteņa galā saredzamā gaisma. Izbiedētās vai saniknotās sejas izskatās tik bālas, it kā tās apgaismotu neona lampas. Pa gabalu var redzēt grupas, kas savienojušas nabassaites un veic sarežģītus manevrus, taču tie bieži neizdodas. Ne vismazākās žēlastības. Ne vismazākās līdzjūtības. Ikviens cīnās, lai nogalinātu vai lai pats netiktu nogalināts.

Sākumā šķita, ka lielākas izredzes uzvarēt ir Aliansei, bet tad pretinieku naids to aizvien vairāk sāk nomākt, un tieši viņu nometnē tagad ir vairāk pārcirstu nabassaišu.

Rabīns Maiers nosūta telepātisku signālu atkāpties un metas uz otrās komatozās sienas pusi. Koalīcija, kurai priekšgalā joprojām atrodas ģenerālis Šiku, tai seko. Taču, šķērsojuši Moch 2, viņi atklāj sarkano teritoriju, kas pilna ar izpriecām un baudām. Pēc sāpīgajām atmiņām ticīgie tagad spiesti sastapties ar savām seksuālajām fantāzijām. Kāda titāniska cīņa, kurā caurspīdīgie mūki cenšas cits citam pārraut sudrabotās nabassaites un izvairīties no savām visapspiestākajām vēlmēm!

Vairs nav iespējams atšķirt, kur beidzas šausmas un sākas orģijas.

Visvairāk seksuālās vīzijas pārsteidz dominikāņus un asasīnus, tiem uzbrūkot no visām pusēm. Viņi noteikti ir guvuši daudz mazāk seksuālās baudas nekā ebreji un budisti, jo viņu rindas kļūst daudz retākas, bet Alianses cīnītāji, kuriem viņu reliģija ļauj precēties un mīlēties bez aizliegumiem, spēj viegli turēties pretim kārdinājumiem.

Nokļuvuši kādas uzmācīgas geišas apskāvienos, kas par katru cenu grib pagrābstīties tiem zemāk par nabassaitēm, Šiku un Kalnu Vecis metas bēgt, bet kopā ar viņiem nedaudzi atlikušie ektoplazmiskie cīnītāji.

Kuram var pateikties par uzvaru šajā Paradīzes kauja? Nu, protams, erotiskajām fantāzijām!

Maksims Vilēns

176.    ACTEKU MITOLOĢIJA

Acteki bija pārliecināti, ka ziedoto cilvēku asinis piešķir to enerģiju, kas ir nepieciešama, lai kosmoss varētu pastāvēt, planētas virzīties un gadalaiki mainīties. Upuri ar pāršķeltiem ķermeņiem, kuru iekšas bija pielipušas priesteru obsidiāna dunčiem, pievienojās dieviem, kuru vārdā bija miruši, jo kādreiz šie dievi paši bija tikuši ziedoti, lai glābtu pasauli. Šo cilvēku nāve veidoja Visumu virzošo motoru. Bet karš bija vienīgi līdzeklis, lai iegūtu kurināmo, proti, gūstekņus, kas tika ziedoti. Tomēr katrs labprātīgi pakļāvās tam liktenim, kādam ikvienu acteku karotāju sagatavoja viņu apmācība.

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

177.     EKUMENISMS

Drošsirdīgajos Viņpasaules iekarotājos Paradīzes kauja sēja apjukumu. Tik daudz Dieva cilvēku bija velti atdevuši savu dzīvību… Pazemotie dominikāņi prātoja, kā viņi bija pieļāvuši, ka fanātiskie asasīni viņus pārliecināja ar tiem apvienoties. Viņi ar riebumu uzlūkoja dažus no šīs sektas, kam bija izdevies izglābties un kas bija patvērušies savā kalnu cietoksnī, un nodrebēja, atceroties, kādus šausmu darbus paši bija kopā ar tiem pastrādājuši. Vai tiešām viņi bija izaicinājuši pāvesta dusmas, vienīgi lai degtu elles ugunīs?

Vesela dominikāņu delegācija ieradās Bitšomonas tanatodromā. Viņi nemitīgi atvainojās un klusām skaitīja lūgsnas.

Ne jau izdarot kara noziegumus, izdosies atklāt Nāves kontinenta noslēpumu. To bija sapratuši visu konfesiju ticīgie. Kauja Paradīzē iezīmēja vēsturisku pavērsienu viņu attiecībās. Izteiktas opozīcijas laikam sekoja lielās sapratnes laiks.

Mūsu augšstāva dzīvoklī, stāvot raibas publikas priekšā, Rauls teica runu:

Varat man ticēt — visas reliģijas ir labas. Tikai atsevišķu indivīdu centieni ir ļauni — to, kuri uzskata, ka ir vienīgās īstās ticības sargātāji. Zaratustrieši, aleutu ticības piekritēji, kristieši, pareizticīgie, musulmaņi, jūdaisti, protestanti, sintoisti, daoisti, šamaņi, burvji, dziednieki, marabuti un pat sektu locekļi visas jūsu konfesijas kādā noteiktā brīdī ir devušas savu ieguldījumu kopīgajā, milzīgajā zināšanu apjomā. Pasakainajā izziņā. Nāves noslēpumā. Kopīgiem spēkiem mēs to atklāsim, jo tieši tur slēpjas dzīves jēga. Kopā uzzināsim, kāpēc dzīvojam uz Zemes un kā mums vajadzētu izturēties, šeit atrodoties. Reliģijas ir tikai centieni atrast pareizu cilvēka eksistences veidu.

Mūki, burvji, rabīni un pārējie viņam dedzīgi aplaudēja.

Kāds japāņu dzenbudistu mūks paskaidroja, ka reiz, senākos laikos, nebija daudz dažādu reliģiju, bet gan tikai viena, un nepastāvēja daudzas valodas, bet gan tikai viena. Nebija dažādu filozofiju, kultūru un gudrību, bet gan viena vienīgā un pareizā. Cilvēki to ir aizmirsuši. Runājot valodās, ko citi nesaprot, viņi centušies vēstīt to pašu seno gudrību, kas zaudējusi savu sākotnējo nozīmi dažādo interpretāciju dēļ. Tā radās antagonismi. Visas domstarpības patiesībā ir pārpratumi.

Apkampieni. Svinīgi rokas spiedieni. Bitšomonā tika parakstīta pasaules ekumeniskā vienošanās, kas noteica divus pirmos tanatonautikas baušļus.

1.   Paradīze nepieder nevienai noteiktai tautai, nevienai noteiktai konfesijai.

2.   Paradīze ir atvērta visiem, un nevienam nav tiesību aizkavēt brīvu piekļūšanu tai.

Ar šiem pirmajiem juridiski reliģiskajiem likumiem anarhijas periods bija beidzies. Turpmāk ceļojumi uz Paradīzi bija reglamentēti. Vairs neviens nevarēs atļauties darīt visu, kas ienāk prātā, aizbildinoties, ka nepastāv nekāda kontrole. Bitšomonas vienošanās iezīmēja jaunu gaisotni, kad starp dažādām reliģijām sāka valdīt saprašanās.

Ģenerālis Šiku tējas ceremonijas rituāla laikā iniciēja rabīnu Frediju Maieru. Un viņš neapvainojās, ka elzasietim tēja labāk garšoja ar citronu.

Tagad, kad mūsu tanatodroms bija kļuvis par visas pasaules ierēdņu tikšanās vietu, mēs viņiem ierīkojām sapulču pazemes zāli. Pretstatā augšstāva dzīvoklim ar gaismā mirdzošajiem loga stikliem šī vieta bija tumša, pilna relikviju, ikonu un visdažādāko amuletu. Mūki, imami un burvji, kas pabijuši Paradīzē, labprāt šurp nāca meditēt vai parunāties. To, ko nebija panācis neviens konflikts uz Zemes, izdevās panākt vienai vienīgai Paradīzes kaujai. Visas reliģijas bija sākušas sadarboties, lai ātrāk virzītos uz priekšu. Līdz pašam Nāves kontinenta galam!

178. KRISTIEŠU MITOLOĢIJA

"Es pazīstu cilvēku iekš Kristus, priekš četrpadsmit gadiem vai miesa, vai ārpus miesas, nezinu, Dievs to zina tas tika aizrauts trešajās debesīs."

Apustuļa Pāvila 2. vēstule korintiešiem, XII, 2

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

179. VĒSTURES MĀCĪBU GRĀMATA DAŽI DATI, KO DER IEGAUMĒT

2065. gada 14. maijs kauja Paradīzē.

2065. gada 18. jūnijs Bitšomonas vienošanās.

2065. gada 20. jūnijs pirmie tanatonautu edikti [36] .

Vēstures grāmata. Pamatkurss. 2. mācību gads

180. moch 4

Nedaudz iereibušajam Fredijam, kas kārtējo reizi bija pārāk vētraini atzīmējis Bitšomonas vienošanos, bija atraisījusies mēle, un viņš mums pastāstīja savu dzīvesstāstu.

Viņš mācījās baletskolā, tādēļ viņam bija paredzēta ja ne baleta zvaigznes, tad vismaz horeogrāfa karjera. Toreiz viņam patika arī visi gaisa sporta veidi. Arabeskas, spirāles, sajūta, ka tu lidinies gaisā, tas viss viņu patiešām aizrāva. Taču reiz, kad viņš lidinājās ar deltaplānu, ielūza pilota iekāre, bet plecu iekāres nespēja viņa svaru noturēt. Deltaplāns, kas bija pārvērties par izpletni, krita lejā. Fredijs redzēja, ka apakšā atrodas līdzenums un kāds koks. Vienīgais koks šajā līdzenumā. Lai gan kritiens ilga tikai dažas sekundes, tomēr Fredijam pietika laika lūgties un dievoties: ja gadījumā viņam izdosies izvairīties no šī likteņa trieciena, tad viņš sevi pilnībā veltīs reliģijai. Nu, kaut vai jūdaismam.

Fredijs gan piezemējās koka zaros, un viņam pašam izdevās izglābties, tomēr zari viņam izdūra acis. Tā nu Fredijs tika izglābts, bet kopš tā laika bija kļuvis akls, taču savu solījumu tādēļ lauzt nedomāja. Kaut gan viņš nebija ebrejs, tomēr iestājās Strasbūras ješivā, kur viņam paveicās ar tādiem skolotājiem kā Lamedvavs. Viņš sev nozvērējās, ka ari pats reiz tāds kļūs.

Kas īsti bija Lamedvavs?

Tas bija kāds virs, kurš reinkarnējās tikai aiz līdzcietības pret Zemes cilvēkiem, jo viņš pats jau bija paveicis visus savus uzdevumus, tādēļ viņam vairs nevajadzēja turpināt Gilgumu jeb smago reinkarnācijas ciklu.

Lamedvavi bija viedie ebreju reliģijas noslēpumu zinātāji. To labestība un žēlsirdība palīdzēja padarīt pasauli labāku. Viņi zināja visu par savām iepriekšējām dzīvēm, prata cīnīties pret neziņu un bija atteikušies no savām personiskajām ambīcijām.

Stefānija pastāstīja, ka līdzīgas personas eksistējušas arī tibetiešu budismā. Tās sauca par bodisatvām, un arī viņas labprātīgi atgriezās Zemes dzīvē, kaut gan bija atbrīvotas no reinkarnāciju cikla. Nebija cēlsirdīgākas rīcības kā atgriezties uz Zemes aiz tīras mīlestības pret pārējiem cilvēkiem, kas bija iesprostoti savā karmiskajā ritumā.

Droši vien visās reliģijās ir tādi viedie, kas izvēlas atgriezties par spīti smagajai pieredzei, ko tie guvuši savās reinkarnācijās, Fredijs sacīja. — Saskaņā ar mūsu hasīdiskajām tradīcijām viņus dēvē par Lamedvaviem, kas atbilst skaitlim 36. Katrā paaudzē saujiņa taisnīgo slepeni uzupurējusies, lai glābtu visu cilvēci. Viņi nicina lepnumu, un viņiem nav vajadzīga slava. Tiek cildinātas viņu prāta spējas un zināšanas par dzīvību un nāvi. Es reizēm iedomājos, ka, iespējams, arī Jēzus Kristus bijis Lamedvavs.

Šādas saviesīgas iedzeršanas, kuras Amandīne atbalstīja, sekojot, lai izcilā tanatonauta glāzīte nekad nebūtu tukša, Fredija darbu tomēr nemaz neietekmēja. Viņš turpināja veidot aizvien jaunas debesu horeogrāfijas. Fredijs izgudroja ektoplazmisko Eifeļa torni, kas sastāv no vairākiem dvēseļu apļiem, kas spirālē turas cits pie cita. Visas sudrabotās nabassaites tiktu savītas, sakrustotas un izvietotas šīs celtnes iekšpusē tā, lai visi būtu pasargāti.

Par izlīguma zīmi rabīns uzticēja veidot torņa smaili savam kādreizējam ienaidniekam Kalnu Vecim, kurš kādā vakarā bija pie mums uzradies nokaunējies, nožēlas pilns, bet viņa sekotājus varēja saskaitīt uz vienas rokas pirkstiem. Kādreizējais asasīnu barvedis ar pateicību pieņēma šādu piedāvājumu. Viņš zināja, ka tā viņam pirmajam izdosies šķērsot ceturto komatozo sienu!

Mūsu mistiskā gaisa baleta izrāde notika 21. jūlijā. Bez jebkādām problēmām tās dalībnieki izkļuva cauri pirmajai, otrajai, trešajai un pat ceturtajai komatozajai sienai. Viņi redzēja, kas aiz tās atrodas, un mums to pastāstīja. Kopš viņu atgriešanās Rauls steidzās veikt uzlabojumus mūsu Nāves kontinenta kartē.

Oranžā teritorija beidzas pie Moch 4 sienas. Aiz tās atrodas

5. TERITORIJA

•  Atrašanās vieta koma plus četrdesmit divas minūtes.

•  Krāsa dzeltena.

•   Izjūtas degsme, spēks, pat visvarenība. Šeit tiek atminēti visi līdz šim neizskaidrotie noslēpumi. Musulmaņi redz īstos Allāha dārzus. Katoļi atkal ierauga sākotnējo Paradīzi. Ebreji uzzina kabalas noslēpumus. Jogi atklāj savu čakru nozīmi, un tiem atveras trešā acs. Daoisti atrod ceļu uz patieso Dao.

Dzeltenā teritorija ir absolūto zināšanu zeme. Viss, kas līdz šim šķitis bezjēdzīgs, iegūst jēgu. Dzīves jēga atklājas visā pilnībā no lielā nebeidzamā līdz mazajam nebeidzamajam.

Dzeltenā teritorija beidzas pie Moch 5 sienas.

Dažus entuziastus šīs zeltainās zemes atklājumi tā bija aizrāvuši, ka viņi vēlējās tur palikt, taču nabassaites bija tik cieši savītas, ka viņi nespēja atbrīvoties no saviem biedriem.

Tā nu visi sveiki un veseli atgriezās uz Zemes. Tam par godu tika iebaudīts šampanietis, bet, lai pasaule uzzinātu, kā vispārējs ekumenisms ļāvis spert vēl vienu soli uz priekšu Paradīzes atklāšanā un izziņā, nekavējoties tika saaicināti žurnālisti.

181. SŪFISTU FILOZOFIJA

"Es esmu iznīcināts, un mana ķermeņa dalas ir izsvai-

&gt; &gt; &gt;

dītas Visumā, kas ir mana īstā dzimtene.

Tās visas ir apreibušas, priecīgas un iemīlējušās, jo dzērušas neredzamo vīnu bailēs no tā cietuma, kas ir cilvēks pats.

Laiks pārtrauc šo vētraino dzīvi, Iznīcības vilks saplosa gabalos šo ganāmpulku. Katra cilvēka prātā mājo lepnums, tomēr Nāve liks noliekt šīs lepnās galvas."

Džalaladina Rumi rubaji (XIII gs.)

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

182. moch 5

Kad Bitšomonas tanatodroms bija sasniedzis savu apogeju, no tā vienlaikus pacēlās gaisā ap simt divdesmit visu reliģiju kalpotāju. Pēc tam tie sastapās dzeltenajā teritorijā, lai kopīgi mēģinātu izkļūt cauri Moch 5 sienai.

Seši… pieci… četri… trīs… divi… viens. Starts! Pirmais stāvs. No šejienes startē trīsdesmit mūki, kas

veido horeogrāfiskā torņa virsotni.

Seši… pieci… četri… trīs… divi… viens. Starts! Otrais stāvs. Šiem lidotājiem vajadzēs atbalstīt iepriekšējos.

Seši… pieci… četri… trīs… divi… viens. Starts! Trešais stāvs. Nākamais balsts.

Seši… pieci… četri… trīs… divi… viens. Starts!

Celtnes pamats.

Tur, augšā, visi sastapās pie Paradīzes piltuves paplašinājuma un pēc tam sastiprināja nabassaites tā, lai izveidotos Fredija izgudrotā figūra. Šiem simts cilvēkiem bija pievienojies arī kāds jūrnieku mezglu speciālists, lai palīdzētu sasiet stingrus, tomēr vienkārši sasienamus un atsienamus mezglus. Kāds izpletņlēkšanas instruktors sniedza padomu, lai visi varētu pēc iespējas ilgāk palikt sasaitēti atbilstoši lidojuma un brīvā kritiena pareizai tehnikai.

Savienoti vienā garā, no vairākiem posmiem sastāvošā procesijā, tanatonauti vispirms šķērsoja vairākas sienas. Mirušie, kas stāvēja rindā oranžajā teritorijā, sveicināja tanatonautus, kad tie laidās garām, jo tagad jau bija pieraduši ar tiem sastapties, un tā mirušajiem bija kļuvusi par sava veida izklaidi. Viņi pat izskaidroja jaunpienācējiem, ka no šī garā veidojuma, kurš visus apdzina un kura nabassaites tomēr netika pārrautas, nav jābaidās.

Mistiskā karavāna, ko veidoja simt divdesmit tanatonauti, šķērsoja Moch 5 un nokļuva sestajā teritorijā. Tomēr atgriezušies viņi drīzāk šķita vīlušies, nevis sajūsmināti. Tanatonauti nemaz nepriecājās, ka bija kopīgi spēruši šo lielo soli uz priekšu. Gluži otrādi šķita, ka gan viņu draudzība, gan ekumenisms ir iedragāti.

Tomēr viņi labprāt atbildēja uz mūsu jautājumiem.

Dzeltenajai teritorijai, kā viņi stāstīja, sekoja zaļā teritorija. Tā bija zaļa kā visi zaļojošie augi un koku lapotnes. Tur bija pārsteidzoši skaisti ziedi un brīnišķīgi augi, kuru galotnēs atradās daudzkrāsainas zvaigznes. Šī zaļā zeme bija absolūtā skaistuma zeme.

Un kādi pārbaudījumi jūs tur sagaidīja? jautāja Rauls.

Tur vienkārši bija pārāk skaisti. Zaļās teritorijas skaistumu nav iespējams izturēt, nomurmināja rabīns.

Tas bija tik krāšņi, — kāds budistu mūks nelabprāt piekrita.

Es vairs neko nesapratu. Kā absolūts skaistums varēja būt pārbaudījums? Fredijs paskaidroja:

Tas ir tik brīnišķīgi, ka pāriet jebkura vēlēšanās būt cilvēkam un gribas kļūt par ziedu ar smaržīgu ziedkausu. Cilvēks sāk pats sevi ienīst, tik neglīts tas jūtas salīdzinājumā ar šo daili. Rodas vēlēšanās saplūst ar turienes grezno veģetāciju un vairs neeksistēt nekādā citā veidā. Protams, ir ārkārtīgi grūti saskarties ar absolūtu gudrību, tomēr pēkšņi nokļūt aci pret aci ar ideālu skaistumu ir pārbaudījums, ko izturēt ir pat vēl grūtāk.

Aklais rabīns šoreiz patiešām šķita pilnīgi apjucis. Viņš uz klavierēm skumji nospēlēja dažas Šopena sonātes notis.

Viņam ir taisnība, drūmā balsī sacīja Stefānija. Kad esi saskāries ar absolūtām zināšanām un arī ar pilnīgu skaistumu, izzūd jebkāda vēlēšanās atgriezties. Mums bija ļoti grūti no tā atteikties. Par laimi, arī šoreiz mūsu nabassaites bija pietiekami cieši sasaitētas!

Mēs ar Raulu, Amandīni un Rozu tā arī nespējām saprast, kāpēc šī skaistuma vīzija bija tik mulsinošs pārbaudījums, tomēr tas mums netraucēja aizpildīt Nāves kontinenta karti, aizbīdot uzrakstu Terra incognita vēl tālāk.

6. TERITORIJA

• Atrašanās vieta koma plus četrdesmit deviņas minūtes.

•  Krāsa zaļa.

•  Izjūtas tik nevainojams skaistums, ka tas liek sevi nicināt, jo šķiet, ka esi ļoti neglīts. Skaistuma vīzija ir briesmīgs pārbaudījums.

Dzeltenā teritorija beidzas pie Moch 6 sienas.

Zaļā teritorija mūsu adeptiem bija atstājusi rūgtu pēcgaršu. Viņi nebija gatavi uzlūkot absolūtu skaistumu. Cits pēc cita viņi aizbildinājās, ka tiem ir dažādi pienākumi, un atgriezās savās mājās. Šo burvību viņi vēlējās iegūt savas draudzes labā. Vairs nebija runas par karošanu kā asasīnu laikā, tomēr tas vairs nebija arī ekumenisma laiks, drīzāk jau laiks katram sev. Skrējiens bija sācies, un uzvarēs ātrākais!

Vienīgi Fredijs un trīs viņa audzēkņi, kas bija izglābušies visos ektoplazmiskajos karos, bija mums uzticīgi un palika ar mums kopā. Jāsaka, ka ar savu neatlaidību Amandīnei bija izdevies savaldzināt veco, viedo, aklo viru. Šis pārītis savu idilli vairs citu acīm neslēpa. Pārējie strasbūrieši bija pieraduši pie Parīzes dzīves un nemaz tā nesteidzās atgriezties savā ješivā un kur nu vēl bez sava skolotāja!

Lidojumi tagad noritēja diezgan haotiski. Katra konfesija paļāvās uz saviem čempioniem. Skaistuma barjera bija pārvarēta, un ikviens bija cerējis: kolīdz tā būs pārvarēta, viņš pirmais atklās Dievu. Daudziem šķita pats par sevi saprotams, ka šī zilā gaiteņa galā varēja atrasties tikai Dievs, kas bija mainījis krāsu gan uz melnu, gan sarkanu, gan oranžu, gan dzeltenu, gan zaļu. Un skaistums bijusi Dieva pēdējā izrādīšanās, galējā robeža pirms Paradīzes.

Ko citu cilvēks varētu satikt pēc tam, kad bija sastapies ar savām atmiņām, izgājis cauri bailēm, līdz riebumam nodevies baudām, zaudējis pacietību, nokļuvis absolūtu zināšanu gūstā, apdullis no ideāla skaistuma, ja ne Dižo Visuma Arhitektu?

Savos tanatodromos mūki, šamaņi, imami, mācītāji un rabīni stiepa tam pretim savas rokas.

Kurš viņu sastaps pirmais?

183. SKOLAS GRĀMATA

MĀCĪSIMIES GODĀT MIRUŠOS

Par mirušajiem nekad nevajag runāt sliktu. It sevišķi par nesen mirušiem, jo viņi vēl var darboties mūsu pasaulē. Mirušie, kas pacietīgi gaida rindā oranžajā zemē, vēl nav pavisam atstājuši savu ķermeni. Viņi neuzkrītoši vēro dzīvos. Bieži viņi cenšas sazināties ar tiem cilvēkiem, kurus uz Zemes bija mīlējuši. Ja mēs raidām labvēlīgus viļņus, atceroties mums dārgus aizgājējus, viņu dvēseles mūs atbalstīs mūsu darbos. Turpretim, ja mēs izjūtam pret viņiem nepatiku, tad viņu dvēseles nespēj mums palīdzēt.

Tur augšā, oranžajā zemē, kur tiek pārbaudīta mirušā pacietība, viņš cenšas sazināties ar visiem tiem, ko mīlējis un kas mīlējuši viņu. Tas mirušo nodarbina. Un šī sazināšanās var izdoties vienīgi tad, ja dzīvais joprojām pret mirušo izjūt mīlestību. Tāpēc reizēm var novērot, ka mirušais tā iedarbojas uz mīļoto būtni, ka tā sāk nīkuļot. To dēvē par "miršanu aiz bēdām". Un tas nav obligāti jāuzskata par kaut ko sliktu. Tā divu mīlētāju dvēseles var atkal sastapties, stāvot garajā rindā oranžajā zemē.

Pilsoniskās audzināšanas grāmata. Pamatkurss. 2. mācību gads

184. KONKURĒJOŠĀS TRAJEKTORIJAS

Fāze "sprintā uzvar labākais" bija samērā interesanta. Tā kā tanatonauti tagad biežāk startēja vieni vai nelielās grupās un vairs nesaņēma piramīdas atbalstu, lai atrautos no absolūto zināšanu brīnumiem vai ideālā skaistuma, daudzi paši pārrāva sev nabassaites, lai varētu palikt tur, augšā.

Kļuvuši saprātīgāki, iespējams, mācoties no pagātnes kļūdām, dominikāņi bija pirmie, kas sasniedza Moch 6 sienu, izmantojot kādu akrobātisku figūru, ko tiem bija iemācījis Fredijs. Tomēr viņiem neizdevās izkļūt tai cauri.

Pamazām sabiedrība pārstāja interesēties par mūsu lidojumiem, un laikrakstos par mums vairs nerakstīja.

Lielajam vairumam cilvēku šķita acīm redzami, ka tanatonautika ir ceļš bez gala. Moch 1, Moch 2, Moch 3, Moch 4, Moch 5, Moch 6… Kāpēc lai nesekotu arī Moch 124 vai Moch 2018 ar visām varavīksnes krāsām, visiem iespējamiem pārbaudījumiem un vēl olimpisko triatlonu piedevām?

Vatikāna preses izdevums L'Osservatore Romano izsmēja šos tā sauktos pionierus, kas bija uzdrīkstējušies apšaubīt debesu bezgalību. "Tanatonautika ir pēdējais opijs cilvēkiem," vēstīja britu laikraksta Times virsraksts.

Tanatonautika kļuva par karikatūristu jociņu, televīzijas uzvedumu un leļļu teātru mērķi. Tā zaudēja savu svētumu, lai kļūtu par tādu pašu tirdzniecības fondu kā visi citi.

Ģimenes veikaliņā pārdošana samazinājās. Mana māte un brālis velti bija izlaiduši jaunus plakātus, teniskreklus visskaistākajās Viņpasaules krāsās, naģenes ar reljefiem uzrakstiem, sandales ar spārniem, luminiscējošas nozīmītes, kas bija saredzamas tikai tumsā, "speciālās tanatonautu" pārtikas tūbiņas, klientu tik un tā nebija daudz. Pieņemsim, ka Moch 6 seko Moch 7, nu un?

Rauls lādējās:

Tā taču nav mūsu vaina, ja šajā pasākumā ir lietas, kas atkārtojas. Ne jau mēs izgudrojām Nāves kontinenta ģeogrāfiju. Mēs cīnāmies, vienīgi lai to atklātu, un tas joprojām ir tikpat aizraujoši!

Rauls vairs nelidos. Ja ļaudis par mūsu pasākumu zobojas, kredītu summas samazināsies. Prezidenta kase īpašiem gadījumiem arī nav bezgalīga.

Tomēr Lisinders mūs nepameta. Ja publika uzķērās tikai uz izrādēm, tad tādu tā arī dabūs! Ik svētdienas rītu aerobikas nodarbību vietā viņš piedāvāja televīzijas meditācijas mācību. Fredijs un Stefānija šajā jomā darīja brīnumus. Prezidents pat bija izdomājis viņu šovam nosaukumu "XXII gadsimts garīguma gadsimts, vai arī tā nebūs vispār". Viņam pašam tas ļoti patika.

Vai viņš mūs uzskata par kaut kādiem mācītiem mērkaķiem, vai? — Stefānija satraucās.

Pacenties viņu saprast, es teicu. Galu galā ir tikai normāli, ka cilvēki ir noguruši no šīm nebeidzamajām komatozajām sienām. Pat man pašam reizēm šķiet, ka tas nekad nebeigsies!

Pieprasījām paskaidrojumus. Apskaidrots un neredzams, paslēpies aiz savām melnajām brillēm, rabīns sāka runāt.

Bībelē, Kabalā, tāpat kā daudzos citos svētajos rakstos, teikts, ka eksistē septiņas debesis. Septiņas debesis, tātad septiņas pēcnāves teritorijas. Jūs visi taču jau zināt izteicienu "justies kā septītajās debesis". Esmu to apspriedis ar citu konfesiju garīdzniekiem, un mēs visi kopā nolēmām, ka cipars 7 parasti izmantots, lai aprakstītu Viņpasauli. Iespējams, ka Moch 6 būs pēdējā siena.

Un kas aiz tās atrodas? es jautāju.

Fredijs noplātīja rokas.

Melnā cauruma centrs. Dievs ir kā loterijas biļete, kā jāņtārpiņš, kā izeja no strupceļa… Un mums tas jāredz!

Nejūtot nekādu īpašu entuziasmu, es noliecos pār saviem nesējraķešu šķīdumiem.

185. AUSTRUMU FILOZOFIJA

"Un Almitra atbildēja:

-Jūs gribējāt uzzināt nāves noslēpumu. Bet kā citādi jūs to atradīsiet, ja nemeklēsiet to pašā dzīvības sirdī?

Pūcei, kas redz naktī, dienā acis ir aklas, un tā nevar atklāt gaismas noslēpumu.

Ja jūs tik tiešām gribat uzlūkot nāves garu, esiet atvērts dzīvei. Jo dzīvība un nāve ir viens vesels tāpat kā upe un okeāns.

Jūsu cerību un vēlmju dziļumos snauž jūsu zināšanas par Viņpasauli. Ticiet saviem sapņiem, jo tajos slēpjas durvis uz Mūžību."

Halīls Džibrāns. "Pareģis"

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

186. PAT ZVAIGZNES ATDZIMST

Rozas skatiens bija piekalts monitora ekrānam, kas noteica ektoplazmu atrašanās vietu lidojuma laikā. Jau pirms vairākām minūtēm astoņpadsmit daoistu mūki bija devušies lidojumā. Viņa bija pārliecināta, ka tiem izdevies izkļūt cauri sestajai sienai. Manai sievai noteikti bija taisnība, jo, kad bija pagājusi satraukuma pilna stunda, konstatējām, ka viņu miesiskie apvalki vairs neuzrāda nekādas bioloģiskās dzīvības pazīmes. Miers viņu dvēselēm.

Fredijs bija uzskatījis: lai lidojums izdotos, atkal vajadzētu izveidot tādu pašu karavānu, kā toreiz, kad gaisā pacēlās simt divdesmit dažādu konfesiju mistiķu, tomēr viņa vecie draugi bija atteikušies no rabīna piedāvājuma, jo viņi bija ļoti vēlējušies darboties atsevišķi, lai slavas saule apspīdētu vienīgi viņu reliģiju.

Mana laulātā draudzene ierosināja nedaudz atrauties no mistiskajām nodarbēm, lai mūsu pētījumus pārorientētu astronomijas un astrofizikas virzienā. Es viņai piekritu, bet ko gan vēl mēs varētu uzzināt vienīgi to, ka Nāves kontinents ir melnais caurums, kas atrodas Piena Ceļa zvaigznāja pašā vidū?

Roza tā neuzskatīja.

-Jūs cenšaties uzzināt, kas apslēpts šī melnā cauruma dziļumos, bet ja nu izrādītos, ka astrofiziķi to jau sen zina?

Kā tad! Rauls skeptiski novīpsnāja.

Un kas tad tur atrodas? es jautāju.

Balta strūklaka.

Balta strūklaka! Fredijs uzlēca no lidojumu krēsla, kurā viņš atpūtās, un metās pie mums. Neskatoties uz satraukumu, aklais rabīns iemanījās neuzskriet virsū nevienai ierīcei, kas laboratorijā turklāt bija milzīgā daudzumā.

Baltā strūklaka ir melnā cauruma pretstats, Roza precizēja. Caurums uzsūc gaismu, turpretī strūklaka to atgrūž. Melnais caurums matēriju ievelk sevī, bet baltā strūklaka to izkliedē. Daudzi uzskata, ka Lielais Sprādziens ir baltā strūklaka un ka tā ražo matēriju un gaismu. Iespējams pat, ka baltās strūklakas veido jaunas pasaules.

Tad Roza nolasīja aizraujošu astrofizikas maģistrantūras mācību kursa lekciju. Katrs melnais caurums iezīmēja kādas galaktikas nāvi, jo tajā ierautās zvaigznes tika saspiestas un pārvērstas tīrā enerģijā. Mūsu Galaktikas centru veido virpulis, kurā tiek ierauta un griezta ap to esošā matērija. Ir pat aprēķināts, ka pēc vairākiem miljoniem gadu tas sevī ieraus Sauli. Vēl aizraujošāk tas šķiet tādēļ, ka saskaņā ar fizikas likumiem nekas nerodas no jauna, nekas nemirst, bet viss mainās. Zvaigznes bojāeja ģenerē enerģiju, ko pēc tam izkliedē baltā strūklaka, kuras forma nedaudz atgādina milzīgu vērpeti ar izsmidzinātāju.

Tātad izrādās, ka pat zvaigznes atdzimst! Melnie caurumi un baltās strūklakas ir tikai pāreja uz paralēlajām pasaulēm. Roza apstiprina, ka katrai galaktikai ir sava virsma, tātad arī savs Dievs, un katrā no tām notiek savs sprādziens un ir sava kosmiskā ānusa atvere. Iespējams, ka katrai galaktikai ir arī sava telpa un laiks. Mēs tātad atrodamies Piena Ceļa galaktikā, kurai ir savs Dievs, laiks, nāve un apziņa.

Rozas ideja par to, ka melnajā caurumā vienmēr atrodas balta strūklaka, tātad notiek atdzimšana citā laikā un telpā, uz mums bija atstājusi milzīgu iespaidu. Fredijs apsēdās, lai spētu labāk sagremot tikko dzirdēto.

Un par ko kļūst ektoplazmas, kad tās aizkļuvušas garām baltajai strūklakai? viņš jautāja.

Arī manas sievas zināšanām bija savas robežas.

Šeit beidzas zinātne un mēs atgriežamies pie reliģijas. Iespējams, ka arī dvēseles tiek "izspļautas" un pēc tam atdzimst kādā citā pasaulē.

Amandīne piedāvāja uzkāpt jumta dzīvoklī iedzert pa kādam kokteilim un atpūtināt smadzenes. Tā kā šis ekskurss bija izsmēlis visus mūsu spēkus, mēs labprāt piekritām. Tur, atlaidušies starp zaļojošajiem augiem, aklais vīrs un apburošā blondīne mums pavēstīja savu nodomu apprecēties. Amandīne apgalvoja, ka Fredijs esot viņas dzīves liktenīgais vīrietis, un, ja viņš uzstātu, viņa būtu gatava pat pievērsties jūdaisma ticībai. Taču Amandīnes līgavainis nemaz tik uzstājīgs nebija. Viņš bija gana liberāls, lai piekristu jauktām laulībām.

Tā nu viņi nodibināja likumīgu savienību un mēs kopā ar Strasbūras ješivas studentiem svinējām svētkus. Vēl nekad nebiju redzējis Amandīni tik laimīgu kā toreiz, kad mēs viņas jaunizceptā vīra tradicionālās klaviermūzikas pavadījumā visi dejojām, vienā aplī sastājušies. Fredijs bija divdesmit gadus vecāks par viņu, akls, tomēr viņš prata remdēt Amandīnes satraukumu un lika tai smieties. Un kas gan var būt vēl svarīgāks laimīga pāra dzīvē?

187. DAOISTU MITOLOĢIJA

Tālu prom uz Austrumiem no Ķīnas jūras, tai vietā, kur debesis atdalās no zemes, atrodas milzīgs bezdibenis, ko sauc par "Visuma sateku". Tur visi Zemes un Piena Ceļa ūdeņi (straume, kas savākusi visus debesu ūdeņus) saplūst kopā, un šī plūsma nekad nepaplašinās un nesarūk. Starp šo bezdibeni un Ķīnu atrodas piecas lielas salas -Taiju, Jankio, Fānhu, Inču un Penlai. Katras salas apkārtmērs ir 5405 km, bet kalnu virsotņu 1621 km. Celtnes, kas šajās salās atrodas, celtas no tīra zelta un nefrīta. Dzīvnieki ir miermīlīgi, veģetācija brīnumaini skaista, ziedi smaržīgi, bet augļi pasargā no vecuma un nāves. Visi šo salu iedzīvotāji ir ģēniji un neparasti viedi. Ik dienas viņi cits pie cita pa gaisu laižas ciemos.

Li Dži

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

188. RŪPES UN RAIZES

Vēlējāmies ātrāk pabeigt savu lielo piedzīvojumu, izkļūstot cauri tik grūti šķērsojamai sestajai sienai. Būtu jānotiek kaut kam patiešām dramatiskam, lai mēs atteiktos uzrakstīt savu meklējumu pēdējo lappusi.

Tā paša gada jūlijā atgadījās kaut kas dīvains. Vadībā atkal bija izvirzījušies fundamentālisti. Uz mūsu durvīm parādījās uzraksts "Lieciet Dievu mierā", bet apakšā paraksts "Noslēpuma sargātāji". Vēlāk mēs saņēmām nāves draudus gan pa telefonu, gan pa pastu. Uz skatuves atkal parādījās Svētais Krēsls, aicinot aizliegt lidojumus, draudot ar izslēgšanu no Baznīcas, un tika izdota slavenā bulla Et mysterium mysteriumque, pasludinot par ķeceri ikvienu, kurš censtos uzzināt, kas atrodas aiz sestās sienas, pirms Dievs Tas Kungs to nav aicinājis pie sevis.

"Pārāk ziņkārīgi cilvēki mirst muļķīgā nāvē," skandināja balss laboratorijas telefona automātiskajā atbildētājā. Rauls tika piekauts uz ļaužu pilnas ielas. Kā parasti, viņš aizmirsa aizstāvēties. Mācītāji un imami apvienojās un kopā ar savām draudzēm sarīkoja protesta akciju mūsu celtnes priekšā. Visapkārt tika izmētāts tonnām atkritumu. Mūsu ģimenes veikaliņa logu rūtis sašķīda sīkās drumslās, par laimi, jau pēc tā slēgšanas. Ziņkārīgie, apstulbuši no tāda dusmu izvirduma, ar interesi aplūkoja izdemolēto veikaliņu.

Atkal nonākuši konflikta centrā, mēs vēlreiz kļuvām par modes lietu. Jauniešu acīs bijām atguvuši varoņu un galveno lomu tēlotāju statusu tūkstošgades vislielākajā piedzīvojumā. Viņi stāvēja rindās, lai tikai dabūtu slaveno tanatonautu Fredija Maiera un Stefānijas Čičelli autogrāfus, bet pirmā tanatonauta Fēliksa Kerboza piemiņa bija kļuvusi par kultu. Mūsu veikaliņam, ko bija izremontējuši desmitiem brīvprātīgo, atkal netrūka apmeklētāju. Draudu vēstulēm sekoja atbalsta vēstules. Mūs aicināja nepadoties obskurantismam un viduslaiku bailēm.

Vētrainajos mītiņos izcēlās ķīviņi starp tanatonautikas piekritējiem un noliedzējiem.

Pēdējie kļuva aizvien niknāki. Reiz, kad Roza veikaliņā bija viena pati, jo aizvietoja manu māti, pie nama apstājās kāds kravas furgons. No tā izkāpa trīs vīrieši maskās un ādas jakās, cērtes rokās vicinādami. Viņi tūlīt sāka aplaupīt veikalu, un mana sieva saprata, ka vienīgais glābiņš ir bēgšana, taču viņi tai metās pakaļ.

Ko kājas nesa, Roza izskrēja uz ielas. Aizelsusies, nespēdama atvilkt elpu, viņa iebēga kādos vārtos, taču vajātāji jau bija viņai uz pēdām. Vienaldzīgo garāmgājēju acu priekšā Roza atkal metās skriet. Viņa pagriezās te pa labi, te pa kreisi, līdz izrādījās nonākusi strupceļā. Tik trauslai, jaunai sievietei kā Roza nebija nekādu izredžu, ja viņa cīnītos ar trim bruņotiem vīriešiem. Viņi to piekāva un pameta ar zilumiem klātu un asiņojošu pieri.

Pagāja divas stundas, līdz kāds kaimiņmājas iedzīvotājs noliecās pār zemē guļošo sievieti, kam citi bija mierīgi pārkāpuši pāri. Vēlāk viņi apgalvoja, ka it kā esot domājuši, ka tā ir kāda dzērāja, kas turklāt vēl sasitusi vīna pudeli.

Senluisas slimnīcā, uz kurieni Rozu aizveda ātrā palīdzība, mediķi man ar nožēlu paziņoja, ka viņa atvesta par vēlu, lai to varētu glābt. Roza bija zaudējusi pārāk daudz asiņu. Labi vēl, ka kāds līdzjūtīgs cilvēks viņai bija devis šo iespēju nomirt slimnīcas gultā, jo tik daudz cilvēku gāja bojā naktīs uz ielām, bet neviens pat neiedomājās izsaukt policiju!

Roza gulēja izstiepusies un nekustīga reanimācijas zālē. Pie dzīvības viņu uzturēja vienīgi tas, ka bija pieslēgta pie sistēmas.

Kā lai Rozu glābj? Metos pie saviem draugiem. Rauls ieteica parunāt ar Frediju. Vienīgi rabīns zināja, ko iesākt tik smagā situācijā.

Viedais strasbūrietis mani apkampa un raudzījās man acis ar savu neko neredzošo skatienu.

Vai tu esi gatavs uz visu, lai viņu glābtu?

-Jā.

Es biju kategorisks. Roza bija mana sieva, un es viņu mīlēju.

Vai tu viņu mīli pietiekami, lai riskētu ar savu dzīvību, glābjot viņējo?

Jā. Tūkstoškārt jā.

Es jutu, kā rabīns mani pēta ar savu dvēseli. Viņš centās ar dvēseli sajust, vai es runāju patiesību. Drebošu sirdi gaidīju, vai viņš man noticēs.

Tādā gadījumā es varu ieteikt šādu risinājumu. Sarunā ar ārstiem precīzu laiku, kad atslēgt visus aparātus, bet mēs centīsimies pacelties gaisā reizē ar Rozu. Mēģināsim viņu noturēt aiz nabassaites un pavilkt atpakaļ, pirms tā ir pārtrūkusi. Varbūt tā mums izdosies viņu atgriezt dzīvē. Bet tev vajadzēs doties mums līdzi un pašam viņu izglābt.

189.    NO POLICIJAS ARHĪVA

Dienesta ziņojums atbildīgajām iestādēm

Patvaļa Bitšomonas tanatodromā. Vai iejaukties?

Atbildīgo iestāžu atbilde Pagaidām vēl ne.

190.    LIELAIS LIDOJUMS

Tas taču bija iespējams. Tas noteikti bija iespējams. Neļaušu Lielajai Pļāvējai nopļaut savu Rozu. Metos uz slimnīcu.

Reanimācijas nodaļas dežurants nesaprata, kādēļ es cenšos sarunāt, lai manai sievai nāve iestājas tieši pulksten septiņpadsmitos, tomēr mierināja, ka esmu izdarījis labu izvēli. Labāk izmantot eitanāziju nekā uzturēt pie dzīvības cilvēcisku būtni "dārzeņa" stāvokli. Viņš labprāt piekrita manam lūgumam. Bēdu nomāktās ģimenes citreiz bija viņam izteikušas vēl daudz dīvainākus lūgumus. Viņš man apsolīja, ka sāks uzmanīt savu pulksteni no sešpadsmitiem piecdesmit piecām minūtēm un nulle sekundēm.

Naktī es negulēju. Visu laiku atkārtojot, ka rīt labprātīgi jāmirst, nekādi skaistie sapņi vis nevar rādīties. Drīzāk tie bija nomoda murgi, kuros centos iztēloties, kādas atmiņu lodes man uzbruks, lai sarautu gabalos, un kādus apslēptus grēkus es atklāšu sarkanajā teritorijā.

Piespiedos apēst brokastis, bet pēc tam arī kārtīgas pusdienas, iekams pēcpusdienā devos kopā ar Frediju atkārtot figūru, ko izmantosim, lai glābtu Rozu. Tā šoreiz nebūs piramīda, bet gan plakans veidojums, kas atgādina tīklu, ar kuru esam iecerējuši notvert manu sievu.

Es atradīšos šī veidojuma centrā, sadevies rokās ar diviem Strasbūras rabīniem, bet ar diviem daoistu mūkiem no Šaoliņa klostera (kas bija atgriezušies neskaidru politisku iemeslu dēļ) būsim saāķējušies kājām. Es nezināju, ko Fredijs bija viņiem apsolījis, lai viņi piekristu mums piebiedroties, taču plašajā lidojumu zālē es sastapu vēl astoņpadsmit citus rabīnus, trīspadsmit tibetiešu budistu mūkus un, protams, Stefāniju.

Tā kā es savām meditēšanas spējām īpaši neticēju, tad rūpīgi pārbaudīju ķīmiskos nesējraķešu šķīdumus.

Mēs visi bijām uzvilkusi baltos tanatonautu kombinezonus un vērojām monitoru ekrānus, kuros varēja redzēt mūsu sirdsdarbību un elektroencefalogrammu.

Mani sabiedrotie jau aizvēra acis, gatavi nospiest bumbierveidīgo starta slēdzi, kad iezvanījās zvans. Pulkstenis rādīja sešpadsmit un piecdesmit sešas minūtes. Sešpadsmit un piecdesmit septiņas minūtes…

Es miršu jau otro reizi savā mūžā, taču tas būs mans pirmais brīvprātīgais lidojums. Pēc visa šī ilgā laika, kas aizvadīts, nosūtot citus uz Nāves kontinentu, beidzot pienākusi diena, kad vajadzēs turp doties pašam! Biju pārliecināts, ka izgāzīšos un noteikti miršu, taču man nebija izvēles. Pienākums glābt Rozu bija pārāks par visiem citiem apsvērumiem.

Sešpadsmit, piecdesmit septiņas minūtes un desmit sekundes. Manas rokas, kas turēja slēdzi, bija miklas no sviedriem.

Sešpadsmit, piecdesmit septiņas minūtes un četrdesmit trīs sekundes. Gulēdami katrs man savā pusē, Fredijs un Stefānija šķita ļoti rāmi. Mēs vairākas reizes bijām šīs pozas atkārtojuši baseinā, lai izveidotu ideālu horeogrāfiju, kas ļautu aizlidot pat ļoti tālu, ja tas būtu nepieciešams. Fredijs domāja, ka ar šo figūru palīdzību mēs varētu sasniegt piekto komatozo sienu. Tiesa gan, es cerēju Rozu pārtvert pirms Moch 5 sienas. Man jau nav nekādas starpplanētu lidojumu pieredzes.

Sešpadsmit, piecdesmit astoņas minūtes un trīs sekundes. Lidojumu zāle grima nomierinošā pustumsā. Fonā klusām skanēja gregoriāņu dziesmas. Tagad es sapratu, cik nomierinoši šī mūzika var iedarboties uz tanatonautiem, kas gatavojas startam.

Sešpadsmit, piecdesmit astoņas minūtes un trīsdesmit četras sekundes. Pēkšņi atvērās durvis. Ieraudzīju kādu siluetu, kas parādījās gluži kā ķīniešu ēnu teātrī. Es viņu pazinu. Tas bija Rauls. Vai viņš grasījās filmēt manas kristības ar nāvi? Nē, viņš man uzmeta aci, tad, daudz neminstinoties, uzvilka baltu kombinezonu un devās uz sfēriskās lidojuma telpas pusi. Tāpat kā mēs, viņš iekārtojās lotosa pozā un satvēra "nesējraķešu" slēdzi.

Sešpadsmit, piecdesmit astoņas minūtes un piecdesmit sešas sekundes. Durvis vēlreiz atvērās. Trausls siluets ar blondiem matiem, kas mirkli iemirdzējās no ārpuses ienākošajā gaismā, devās uz lidojumu krēslu. Tāpat kā Rauls un es, arī Amandīne vēl nekad nebija lidojusi. Tagad viņa to darīs manis un Rozas dēļ.

Arī viņa uzvilka kombinezonu. Ja neskaita viņas kāzas, šī bija pirmā reize, kad es viņu redzēju baltās drānās tērptu. Amandīne noregulēja dažas ierīces aparātus un iedūra sev rokā adatu ar nāvējošo šķīdumu.

Sešpadsmit, piecdesmit deviņas minūtes un divdesmit sekundes. Es pasmaidīju. Man patiešām bija labākie draugi pasaulē. Ja īstus draugus iepazīst grūtos brīžos, tad šis bija tāds bridis un es viņus iepazinu. Viņu klātbūtne man deva spēku. Kāda laime, ka biju viņus sastapis! Man patiešām bija labākie draugi pasaulē.

Septiņpadsmit, nulle minūtes un divas sekundes. Pirmie Baha tokātas akordi. Tas bija kā zvans, kas vēstīja par debesu durvju atvēršanos. Sēžama tokāta, dari tā, lai mēs tur, augšā, neatduramies pret nepārvaramu sienu!

Septiņpadsmit, nulle minūtes un divdesmit piecas sekundes.

Gatavi? Fredijs jautā.

Divdesmit astoņas balsis kori atsaucas:

Gatavi!

Cik daudz reižu biju dzirdējis šo vārdu, taču toreiz tas mani neskāra.

Rabīns skaitīja:

Seši… pieci… četri… trīs… divi… Tikai negudrot, ko es te… Sakost zobus. Sasprindzināt gūžas divi… viens. Starts!

Ar miklajām rokām nospiedu bumbierveida "nesējraķetes" slēdzi. Jutu, kā ledainais šķīdums ieplūda man vēnās, un… es nomiru!

191. AUSTRUMU FILOZOFIJA

"Jūsu bailes no nāves ir tikai ganiņa drebēšana, stāvot Karaļa priekšā* kad tas godinot grasās ganiņam novietot roku uz galvas. Vai gan viņš nedreb aiz prieka, ka Karalis to godinās? Un varbūt viņš pats nemaz nejūt, ka dreb?

Un ko nozīmē mirt, ja ne kailam stāvēt vējā un izkust saulē?

Un ko nozīmē pārstāt elpot, ja ne atbrīvot elpu no nemiera viļņiem, lai netraucēti varētu pacelties augšup un meklēt Dievu?

Tikai tad, kad jūs dzerat no klusuma upes, jūs pa īstam dziedat. Un, kad esat sasniedzis kalna virsotni, jūs beidzot esat sācis kāpt. Un, tikai kad zeme sedz jūsu rokas un kājas, jūs beidzot pa īstam sākat dejot."

Halīls Džibrāns. "Pareģis"

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

192. TUR AUGŠĀ

Stefanijai bija taisnība iekams pats neesi miris, tu nevari zināt, kā tas ir.

To nav iespējams aprakstīt vārdiem. Tomēr es mēģināšu ar jums padalīties savās izjūtās. Taču jums jāsaprot, ka (ja iepriekš nekad neesat bijis miris) mani vārdi realitāti atspoguļo pavisam nedaudz.

Dažas no šīm sajūtām nav vārdiem aprakstāmas, bet es tās izbaudīju todien, kad biju pacēlies debesīs, lai mēģinātu glābt savu sievu, kamēr to nav aprijis Nāves kontinents, ar kura izpēti es tik ilgi biju nodarbojies.

Kad biju nospiedis starta slēdzi, sākumā šķita, ka vispār nekas nenotiek. Galīgi nekas. Man pat bija vēlēšanās piecelties no krēsla un pārējiem paziņot, ka eksperiments nav izdevies un ka jāmēģina kaut kas cits. Šaubījos, jo baidījos izskatīties smieklīgs, tādēļ nolēmu pacietīgi nogaidīt piecas minūtes, gadījumā ja kaut kas pēkšņi tomēr notiktu. Es taču biju jauniņais, un gan jau citi visu zināja labāk par mani. Ja viņi nekustas, tātad viss ir normāli.

Es nožāvājos. Tā droši vien bija anestēzijas līdzekļu iedarbība, kas man lika sajusties nedaudz apreibušam. Galva griezās. Centos turēt muguru taisni, kā man nemitīgi bija skandinājusi Stefānija.

Pēdējā apzinātā doma manās smadzenēs bija par Rozu, un es pie sevis atkārtoju, ka man viņa jāglābj. Tagad zināju, ka miršu. Man galvā uzpeldēja atmiņas. Toreiz vēl biju maziņš un tā bija pirmā reize, kad es vizinājos amerikāņu kalniņos. Sākumā rati lēnām ripo pa nogāzi. Taču, kad tie nonāca virsotnē, prātoju, ka nevēlos te atrasties un ka jākāpj ārā, iekams nav par vēlu. Taču rati jau ripo uz priekšu, meitenes kliedz no bailēm vai no prieka, un es aizveru acis, lūgdamies, lai šīs mocības ātrāk beigtos. Taču tās nebeidzas. Vispirms rati sasveras pa labi, tad pa kreisi, tad met cilpas, un tu esi ar galvu uz leju, un trūkst tikai pavisam nedaudz, lai tu kristu tukšumā, un tu domā, ka vissliktākais ir tas, ka tu esi maksājis par to, lai pārciestu visas šīs izbailes!

Tagad jūtu, ka aizmiegu. Jūtos viegls. Pavisam viegls. Man ir tāda sajūta, ka tad, ja es to vēlētos, es varētu lidināties kā spalviņa, un es konstatēju, ka patiešām… lidinos kā spalviņa! Vismaz viena mana ķermeņa daļa to mēģina darīt, bet otra instinktīvi atsakās pamest šo dzīvi. Lai gan Rozu mīlēju no visas sirds, tomēr no nāves šausmīgi baidījos. Negribēju tāpat vien pamest savu dzīvokli, kvartālu, bistro un draugus. Arī tagad, kad visi mani draugi un arī mans vislabākais draugs bija te un kopā ar mani devās šajā smagajā pārbaudījumā.

Rauls pārdzīvoja to pašu, ko es. Viņš izjuta tādas pašas bailes kā es. Pēkšņi notika kaut kas dīvains. Man galvvidū izauga puns un vilka mani uz augšu aiz matiem. Kā lai šo nejēdzību novērš? Sirds pukstēja tik lēnām, ka es vairs nespēju pakustēties. Bezspēcīgi noraudzījos, kā caur manu galvvidu dzima mans otrais es, ko līdz šim nebiju pazinis. Mana apziņa svārstījās. Vai tā paliks lejā, kopā ar to mani, kas sēdēja lotosa pozā, vai dosies līdzi manam otrajam es, kas izrāvās no manas galvas?

Es stumju un tieku izvilkts ārā.

Viss griežas, izplūst, zūd laika izjūta. Katra mana kustība aizņem veselu mūžību. Patiesībā tā, protams, ir tikai sekundes simtdaļa. Reibonis. Man no galvas izlien rags. Pareizāk sakot, rags, kas beidzas manā galvā. Manā "otrajā" galvā. Esmu it kā sašķelts divās daļās. Lai gan tagad it kā esam divi "mēs", man tomēr ir tāda sajūta, ka esmu izzudis. Es mirstu, bet rags stiepjas aizvien garāks. Tas ir skaists balts un caurspīdīgs.

Tagad tam ir divas rokas, un viņš ar tām spiež man uz avotiņa, lai vieglāk izkļūtu ārā. Tā virsotnē nedzirdamā kunkstā atveras mute. Atbrīvojoties no mana ķermeņa, mana otrā galva raud. It kā dzimstot. No manas dvēseles dzimst mans fiziskais ķermenis. Apžilbinoša gaisma. Kut. Sāpes un prieks. Tagad redzu pasauli te ar savām acīm, te ar savas dvēseles acīm. Mana dvēsele vēro, kas notiek man uz muguras. Izbiedēts secinu, ka tagad manā miesas apvalkā mēs esam divi. Tas "otrais" turpina izkļūt ārā. Tagad tas vairs nav rags, bet gan neskaidri saredzams izstiepies balons. Es redzu viņu, un viņš redz mani. Cik neticama ir tāda atdalīšanās no ķermeņa!

Mans "es" šaubās, vai palikt manā miesā vai doties uz šo balonu, kuram tagad izaug kājas. "Atgriezies!" ķermenis saka manai dvēselei. "Dodies projām," sev saku es pats. Atkal domāju par Rozu, par visiem draugiem, kas ir man apkārt un riskē ar savu dzīvību, lai man palīdzētu, un ar gribasspēku es savu apziņu nostiprinu caurspīdīgajā būtnē, kas nāk laukā no mana galvvidus. Tagad es esmu tas otrais. Otrais jaunā, caurspīdīgā ķermenī.

Uzliesmojums.

Esmu kļuvis par ektoplazmu. Gaisa balons, kas izlīdis no manas galvas, precīzi pieņem tās formu, un tālāk turpinās ar caurspīdīgu kaklu, caurspīdīgiem pleciem, caurspīdīgu torsu, caurspīdīgu iegurni, caurspīdīgām rokām, caurspīdīgām kājām un pēdām. Esmu kā izliets no veidnes! Kā gara, sakrunkojusies un samudžinājusies zarna no nabas nokarājas caurspīdīga saite, kas mani saista ar to cilvēku tur, tālu lejā, kas sēž krēslā lotosa pozā.

Esmu kļuvis par dvēseli un redzu sev apkārt parādāmies ari citas, kas izlīdušas caur pierēm izlīdušas no galvām. Tagad esam četrdesmit dvēseles, kas plivinās pie tanatodroma griestiem, un tad jūtu, ka gribu pacelties vēl augstāk.

Fredijs, iejuties vecā Visuma ceļveža lomā, māj, lai ceļamies augstāk. Sekot aklajam! Lai notiek, taču griesti… Viņš jau izkļuvis cauri griestiem, un tam seko divi garīdznieki, bet viņiem pa pēdām — Rauls un Amandīne. Tagad es viens pats uzlūkoju šos četrdesmit ķermeņus, kas izslējušies kā mēmas statujas. Kā lai atkārtoju to, ko citi jau izdarījuši? Neesmu radis iet caur sienām, tomēr baidos arī par daudz atpalikt no pārējiem. Saņēmis drosmi, aizveru savas caurspīdīgās acis un hop! — izkļūstu cauri griestiem, tad grīdām un tā stāvu pēc stāva, līdz esmu nonācis uz jumta terases.

Pārējie mani jau gaida. Visi kopā paceļamies debesis. Parīze no augšas — kāds varens skats! Skatos uz Parīzes Dievmātes katedrāli, kad mums tieši virsū traucas virsskaņas lidmašīna. Ir jau par vēlu, lai no tās izvairītos, bet kāda starpība? Tā caururbj mūsu ēteriskos ķermeņus, tiem neko nenodarot. Laižoties tai garām, ieraugu vadības pulti pilota kabīnē un kāda pilota iekšas. Fantastiski, es noskenēju lidmašīnu!

Fredijs pārtrauc manu brīnīšanos. Ja negribam palaist garām Rozu, mums jāpasteidzas. Un tiešām, Senluisas slimnīcā mēs ierodamies par vēlu. Roza jau ir projām un tagad atrodas mums priekšā ceļā uz Nāves kontinentu.

Ja esam viņu palaiduši garām, tad tā ir tikai mana vaina. Ar savu minstināšanos pie griestiem esmu aizkavējis visu komandu. Joprojām priekšgalā būdams, Fredijs mums liek lidot ar visu mūsu domu spēku. Lidojam trīsreiz ātrāk par gaismas ātrumu, citu pēc cita apdzenot Saules starus. Zzzz… aizlidojam garām Jupiteram, Saturnam, Plūtonam, Urānam, Neptūnam un zzzz… esam nokļuvuši starpzvaigžņu telpā!

Par laimi, ektoplazmas nejūt ne skābekļa, ne gravitācijas likumu trūkumu, ne izsalkumu, ne slāpes. Zinām, ka šeit valda ledains aukstums, taču mums no tā ne silts, ne auksts. Ektoplazma ir nākotnes transporta veids! Dvēsele nepazīst nekādus šķēršļus, uzveic visus ātruma rekordus, un tai tikpat kā nedraud negadījumi, izņemot ļoti retas reizes (kā mūsu reliģiskie kari).

Uzjautrinos, kad sastopu mazo kosmosa kuģīti, ko bija nolaupījuši krievu kosmonauti, lai dotos iepazīt melno caurumu mūsu Galaktikas centrā pēc tam, kad Roza bija atklājusi, ka tāds eksistē. Raķetes komanda, protams, ignorē telepātiskās zīmes, ko es tai raidīju.

Priekšā lidojošie rabīni mani mudina pasteigties. Lai notiek, tikai kas jādara, lai ātrāk lidotu? Pavisam vienkārši atliek tikai to iedomāties. Pat ar manu vājo iztēli viss šķiet tik neredzēts, dīvains un svešs.

Stefānija man uzsmaida. Lai arī viņa ir caurspīdīga, tomēr es viņu uzreiz pazīstu tāpat kā pārējos. Mēs visi lidojam cits citam līdzās starp zvaigznēm un planētām. No manis pa labi atrodas arī Rauls, Amandīne un Fredijs. Mūsu ektoplazmu eskadriļa laižas un planē, un traucas pretim Nāves kontinentam.

Drīz es pamanu Rozu. Tur viņa ir ļoti tālu priekšā, un — jā, viņa dodas tieši… nāvē. Nāvē, kas materializējusies liela, daudzkrāsaina oreola formā. Tā ir ieeja melnajā caurumā. Patiesībā šī vieta ir par gaišu, lai to dēvētu par melno caurumu! Visapkārt ziedkausa formas piltuvei tajā ierautās planētas un zvaigznes saduras, uzliesmojot ar pasakainu gaismas efektu, un tas atgādina mutuļojošu galaktiku. Ātruma ietekmē, kas tās ierauj melnajā caurumā, vēl neievilktās zvaigznes pa ceļam maina krāsu no rozā uz baltu, tad sarkanu un violetu; tas atmirdzot veido rozetes, ziedus un mirdzošas rasas lāses. Gaisma, lai arī tās ātrums ir milzīgs, šeit maina trajektoriju. Pirms absolūtais magnēts to ir novirzījis no kursa, tās stari izliecas un savijas, virpuļojot gluži kā dejā.

Brīnumainais skats drīz paliek mums aiz muguras.

Visapkārt redzami tās dienas mirušie, kas steidzas pretim vilinošajai gaismai, nepacietīgi pārraujot savas nabassaites. Arī Rozas nabassaite ir gandrīz pārrauta. Vienu brīdi es jau domāju, ka viss ir zaudēts, taču Fredijs cer, ka vēl nav par vēlu viņu atgūt. Tomēr viņš mums padod zīmi rūpīgi uzmanīt pašiem savas nabassaites.

Lai tās labāk nostiprinātu, mūsu eskadriļa pārkārtojas atbilstoši Fredija norādījumiem. Tas mani nedaudz iedrošina. Sajūta ir tāda, it kā mēs būtu devušies ļoti sarežģītā kalnu kāpšanas ekspedīcijā, toties sevišķi izturīgā drošības saitē. Mūsu grupa saskaņoti ieslīd melnā cauruma atvāztajā rīklē. Tā diametrs ir milzīgs, iespējams, pat vairāki miljoni kilometru!

Jo tuvāk mēs esam nokļuvuši, jo gaismas aplis kļūst lielāks, izgaismojot vēl citus apļus melnās rīkles iekšienē. Fēliksam bija taisnība — tā nav piltuve, bet gaitenis. Tagad jau var saredzēt sienas, kas iesniedzas dziji šajā gaitenī, kura gals nav saredzams. Es pastiepju savas caurspīdīgās rokas uz to pusi, kurp devās Roza.

Mēs nonākam jūras krastā. Ciktāl sniedzas skatiens, redzam neona zilu jūru, ko tik tikko apgaismo saulrieta mirdzošie stari. Es peldu, šķeļot viļņus ar tūkstoš jūdžu ātrumu stundā. Saskaroties ar ādu, tie nedaudz elektrizē ķermeni, un tas mani vienlaikus gan nomierina, gan spēcina. Es jūtos ļoti labi. Tik labi, kā nekur citur iepriekš neesmu juties.

Tagad man ienāk prātā biedējoša doma ja nu Roza ir pareizi darījusi, dodamās šurp, un ja nu mēs kļūdāmies, vēlēdamies atgriezties uz Zemes?

Es saņemos. Mana sieva vairs nav redzama. Ar domu palīdzību palielinām ātrumu. Ja kādam no mums kaut kas iešaujas prātā, visi pārējie to uzreiz uzzina.

Vēl vairāk palielinu ātrumu. Labprāt pavadītu dienas un mēnešus, iepazīstoties ar šo milzīgo zemi. Nekad agrāk neesmu izjutis kaut ko tik neprātīgu. Sacīkšu automobiļu un motociklu sacensības un lēcieni ūdenī no visaugstākā tramplīna nekas nevar līdzināties šai reibinošajai uzvaras un ātruma sajūtai.

Es nirstu, tad traucos uz priekšu un tad slīdu, saplūstot ar gaismas stariem. Manu caurspīdīgo ķermeni pārņem brīnumains spēks. Tagad arī es pats mirguļoju kā jūras ūdens, kas mūs apņem. Žilbinoši gaismas stari atmirdz manos caurspīdīgajos pirkstu galos.

Pie piltuves ieejas drūzmējas šīsdienas mirušie. Tikai ar grūtībām pūlī pamanu Rozu.

Mēs sagaidām savu kārtu un iekļūstam šī zvaigžņu ziedkausa iekšpusē. Tas izskatās tieši tāds, kādu es to nez cik reižu esmu redzējis uzzīmētu pēc iepriekšējo tanatonautu aprakstiem. Viss apkārt griežas un velk mūs aizvien dziļāk. Fredijs steidzas, cerot notvert Rozu, pirms tā izkļuvuši cauri pirmajai komatozajai sienai, taču viņa steidzas uz priekšu pārāk ātri. Ja rabīna audzēkņi Rozu neturētu aiz nabassaites, tā jau būtu pārtrūkusi.

Roza pazūd.

Sajutis manu pārbīli, Rauls satver mani aiz rokas, lai mēs kopā ar mūsu grupu dotos cauri Moch 1.

Zlurkš!

Pēkšņi parādās milzīgs briesmonis. Kā milzu dirižablis šausmu filmā tumšajās debesīs slīd sieviete baltās atlasa drānās ar miroņa masku. No viņas griezīgajiem smiekliem man aizkrīt ausis. Esmu gluži kā sīks knislis salīdzinājumā ar šo būtni, kas ir desmit, tad simt, un tad jau tūkstoš reižu lielāka par mani.

Sievietei baltajās atlasa drānās ir lielisks augums. Viņa paceļ svārkus, atsedzot slaidas, skaisti veidotas kājas, ko saldkaisli izstiepj. Kairinošās krūtis cilājas, un dekoltē var saskatīt krūšu iedobi.

Viņa joprojām smejas, vilinādama mani ienirt viņas baltā atlasa tērpa krokās. Miroņa maska uz mani neatlaidīgi lūkojas, cenšoties uzminēt manu reakciju, kamēr pati mēģina sarauties mazāka, lai man šķistu pieejamāka. Tagad, kad viņa vairs nav tik milzīga, cenšos to izmantot un mēģinu viņai noraut masku. Es saķeru to aiz malām, kas ir tik asas, ka sagriežu pirkstus, no kuriem tagad tek caurspīdīgas un lipīgas asinis. Neskatoties uz reibumu, ko izjūtu, masku tomēr vaļā nelaižu. Es rauju to no visa spēka. Jūtu, ka aiz maskas slēpjas kaut kas tāds, kas man noteikti jāredz.

Kas slēpjas aiz šīs sievietes miroņa maskas, kas mani tā pievelk?

Amandīne? Roza? Mana māte? Rauls? Mana nāve, šī nāve, ko es cenšos izzināt, jo vēlos kompensēt kādu zaudējumu?

Roka lēnām paceļas un sāk ņemt nost masku…

Nu jau tā ir gandrīz noņemta. Un es ieraugu…

Tas, ko es aiz šīs maskas ieraugu, ir neticami un negaidīti! Un tomēr tik vienkārši…

193.    BUDISTU FILOZOFIJA

"Palūk, ak, mūki, kur svētā patiesība par sāpju pārvarēšanu!

Sāpes pārvar, vai nu pilnībā nomācot, aizliedzot tās, vai arī atbrīvojoties no tām, neatstājot tām vietu.

Palūk, ak, mūki, svētā patiesība par to ceļu, kurš ved uz sāpju apspiešanu, tas ir svētais ceļš ar astoņiem atzariem, ko sauc par tīru ticību, tīru gribu, tīru valodu, tīru darbību, tīriem iztikas līdzekļiem, tīru centību, tīru atmiņu un tīru meditāciju."

Benaresa runa. Buda

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

194.    IELŪKOJOTIES NĀVEI SEJĀ

Es atsprāgstu atpakaļ un saraujos pavisam maziņš.

Mana ektoplazma sastingst aiz pārsteiguma. Asinis pārstāj tecēt no maniem pirkstiem.

Aiz miroņa maskas paslēpies mironis. Vēl viena miroņgalva. Sieviete baltajās drānās to norauj no sejas, un zem tās ir nākamā, aiz kuras ir vēl viena, un aiz tās — atkal nākamā. Citu pēc citas viņa norauj un aizmet vairāk nekā simts maskas pilnīgi vienādus nāves tēlus.

Nāve un nekas vairāk. Nāve ir nāve. Nāve ir nāve ir nāve ir nāve un nekas cits.

Šī būtne, bet varbūt lieta, atkal kļūst milzīga. Viņas kājas tagad pārvēršas par taustekļiem, kas mani sakampj. Pretojos, cik spēju. Tagad es saprotu, kādas šausmas bija pārcietis Bresons!

-Tu vēl nožēlosi, ka šurp atnāci! miroņmaska iesaucas un smejas.

Un, kad viņa atkal kļuvusi par sievieti maskā, ieraugu, kā viņas baltsārtie pirksti satrūd, bet miesa sarepē un sapūst. Divi pirksti tuvojas manai ektoplazmiskajai sejai, cenšoties izdurt acis.

Un pēkšņi manā priekšā ir tikai ar baltu satinu pārklāts zirneklis.

Lai no tā paglābtos, ar telepātijas metodi mēģinu izmantot dažādus burvju vārdus. " Vade retro Satanas." Veltīgi. Tad man iešaujas prātā baiļu nolādēšana no "Kāpas". Sāku to skaitīt: "Es nepazīšu bailes. Bailes ir kā maza nāve, kas noved pie pilnīgas iznīcības. Es pārvarēšu savas bailes. Ļaušu tām iziet man cauri. Pēc tam es tās pavadīšu ar savu iekšējo aci. Un uz tā ceļa, pa kuru viņas būs aizgājušas, vairs nebūs nekā. Nekā, izņemot mani."

Es aizveru acis un vēlreiz domās atkārtoju katru teikumu.

Smiekli apklust, un baltajās drānās tērptā sieviete sabirst un pārvēršas gaismas burbuļos.

Un paliek tikai viena vienīgā gaisma. Tā, kas mums rādija ceļu. Šajā gaismā es pamanu savu draugu ēnas un tiem piebiedrojos. Katrs no mums ir uzveicis pats savu briesmoni.

Fredijs apstiprina, ka esam šķērsojuši Moch 1. Un Roza joprojām atrodas mums priekšā. Aiz pirmās komatozās sienas krāsa mainās. Zilā krāsa pārvēršas violetā, bet pēc tam kastaņbrūnā. Un tai piemīt tumšs spīdums. Vai tās būtu elles nokrāsas?

Mēs palēninām savu lidojumu, kad gluži kā kāda neparasta negaisa krusas graudi pār mums nobirst atmiņu lodes.

Gaitenis izliecas un pārvēršas spirālē. Turpinu ceļu pretim nāves gaismai, cenšoties nepievērst uzmanību tās dzēlieniem. Kāda spēka izjūta! Nav pagājušas ne divdesmit minūtes, kopš mana dvēsele ir atstājusi miesu, bet es jau atrodos simtiem gaismas gadu attālumā.

Nav nekādas zaudējuma, bet vēl mazāk trūkuma sajūtas. Es vienkārši pametīšu sarūsējušas bruņas. Man šķiet, ka šīs bruņas mani aizsargā, bet patiesībā tās man spiež dvēseli un neļauj elpot un domāt.

Kad man bija šīs bruņas, es saņēmu triecienus, pārliecināts, ka šie ievainojumi atstās tikai niecīgas rētas. Kā es kļūdījos! Tie bija skāruši manu visdziļāko būtību. Citu pēc cita es vēlreiz izdzīvoju visus savas dzīves triecienus. Lai cik dīvaini tas arī liktos, dziļākas pēdas ir atstājuši tie triecieni, kuru vaininieks biju es pats, nevis tie, ko biju saņēmis. Mana dvēsele ir kā koks, kura mizā ar kabatas nazi iegriezti vārdi un atmiņas.

Viss norisinās ļoti ātri. Es vēlreiz izdzīvoju savu piedzimšanu, māte ar varu mani cenšas pabarot; lai izklaidētos, tēvs ar mani spēlē lidmašīnas, un man noreibst galva; man uzmetas pirmās pumpiņas, no kurām es kaunos; satiksmes negadījums, kurā es cietu; Flerī-Merožī cietumnieku nāve; Fēliksa pašnāvība; pūlis Kongresu pilī, kurš mani izsmej; apvainojumu un draudu vēstules un mana nemitīgā vainas apziņa.

"Slepkava! Slakteris!" man sejā kliedz cilvēki, kuru vārdus es neatceros. "Slepkava, slepkava, slepkava, slepkava," mana iekšējā balss atkārto. "Tu esi nogalinājis simt divdesmit trīs nevainīgus cilvēkus." "Man ļoti žēl, Mišel, bet jūs neesat mans vīrieša tips." Sliktās atmiņas mijas ar kādreiz murgos redzēto. Salīdzinājumā ar šiem pārdzīvojumiem es labprātāk būtu izvēlējies vēlreiz sastapties ar sievieti baltajās atlasa drānās. Un visu vēl ļaunāku padara tas, ka es mēģinu ar savu pagātni saskarties pēc iespējas godīgāk.

Arī Rozu bija apturējusi atmiņu ložu krusa. Iespējams, ka es beidzot varēšu viņu pārtvert. Ar lielām grūtībām tuvojos Rozai, cīnoties ar savas dzīves negaisu. Tomēr virzos uz priekšu. Nu jau esmu viņai gandrīz līdzās. Ar telepātijas palīdzību (jo ektoplazmas tā sazinās) es Rozai saku: "Mēs esam ieradušies tev pakaļ, lai palīdzētu atgriezties uz Zemes." Viņa man nepievērš nekādu uzmanību. Roza ir sastapusi savu pirmo mīlestību. Tas ir kāds amerikāņu astronauts. Kad viņš to pameta, viņa bija centusies viņu atgūt, studējot to pašu, ko viņš. Roza to man nekad nebija stāstījusi. Daudzas viņas izjūtas es tagad saprotu daudz labāk.

Roza strīdas ar sava mīļākā atminām. Viņš tai saka, ka kopā ar viņu esot garlaikojies, bet pāra dzīvē vissvarīgākais viņam šķiet nekad negarlaikoties. Roza gan esot bijusi maiga un laipna, tomēr neko īpašu viņam nav varējusi dot. Tādēļ viņš to bija pametis.

Roza raudādama metas projām. Nepaspēju apzvērēt, ka es nu gan ar viņu kopā nemaz negarlaikojos, kad viņa jau ir šķērsojusi otro komatozo sienu.

Nevaru skriet viņai pakaļ, jo Fredijs mani ir satvēris aiz nabassaites. Viņš man atgādina, ka šīs ekspedīcijas mērķis ir visiem dzīviem atgriezties uz Zemes un ka tad, ja es pārāk steigšos, es pārraušu savu nabassaiti un tad vairs nespēšu ne izglābt Rozu, ne atgriezties uz Zemes.

Fredijs, Stefānija, Rauls un Amandīne mani tur aiz rokām, un mēs visi kopā šķērsojam Moch 2.

Lai gan Stefānija bieži bija cildinājusi sarkanās teritorijas izpriecas, tomēr nekad nebūtu varējis iztēloties tik daudz īstenotu fantāziju un perversiju! Cita Amandīne tā Amandīne, kuru es tik ilgi biju iekārojis, parādās, tērpusies korsetē ar zeķturiem un tīkliņzeķēs, un cenšas mani apskaut. Mēģinu rast glābiņu, meklēdams īsto Amandīni, taču viņa jau atrodas kāda melnādaina, muskuļota smukuļa apkampienos. Divi jauni zēni glāsta Raulu, lai gan man nekad nebūtu ienācis prātā, ka viņš cenšas apspiest savas homoseksuālās tieksmes. Tā kā ir pie šīs vietas jau pieradusi, Stefānija to izmanto, lai uz mirkli iejuktu jaunu meiteņu pulciņā, kuras pazīst sievietes ķermeņa visslēptākās vietas, bet Roza uz rolsroisa aizmugurējā sēdekļa atdodas savam pasaku princim.

Gribu viņu no turienes aizvilkt projām, taču manu fantāziju Amandīne, kuras garās, blondās matu cirtas kontrastē ar melno ādas tērpu, satver manu galvu un, velnišķīgi smiedamās, iespiež manu seju starp savām vēsajām krūtīm. Savukārt Fredijs atrodas arābu sieviešu harēma ielenkumā, un visām nabās mirdz briljanti. Citu pēc cita viņš tām norauj zīda plīvurus gluži kā margrietiņas ziedlapas.

Kur mēs esam iekūlušies? Mana sapņu Amandīne, ātri mirkšķinot acis, ar skropstu galiņiem man kutina kaklu. vŠķiet, ka trīsuļojošs taurenītis mani kutina ar saviem zīdainajiem spārnu galiem. Vai es būtu par to sapņojis? Cik brīnišķīgi! Amandīne man uzsmaida, un viņas skatiens ir ļoti pavedinošs. Tad viņa ar lūpām man…

195.    NO POLICIJAS ARHĪVA

Dienesta ziņojums atbildīgajām iestādēm

Šorīt gaisā pacēlusies pieredzējušu tanatonautu grupa. Tā vēl joprojām ir iestrēgusi otrajā teritorijā. Vai iejaukties?

Atbildīgo iestāžu atbilde Pagaidām vēl ne.

196.    BUDISTU FILOZOFIJA

"Ja mums dzīvē nav laimes, kaut ari esam apveltīti ar daudziem tikumiem, tad tas ir mūsu sliktās pagātnes karmas dēl.

Ja, par spīti tam, ka esam nekrietni, mums ir laimīga dzīve, arī tas ir pagātnes karmas dēļ.

Arī mūsu pašreizējai rīcībai, tiklīdz radīsies piemērots gadījums, būs visas iespējamās sekas."

NaradaTera. "Renesanses doktrīna"

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

197. MĀKOŅOS

Viņa man vieglītēm koda ausis. Un, starp mums runājot, man tas patīk. Pat ļoti. It īpaši, kad viņa kož ausu augšdaļā. Un auss ļipiņās. Man nepatīk, ja kož kaklā. Toties patīk, kad kož plecos. Viņa zina visu par manām jutīgajām vietām! Un to izmanto. Pat ļaunprātīgi. Tad mana sapņu Amandīne, kļūdama vēl pārgalvīgāka, man…

Taču tad Fredijs, atbrīvojies no hūriju skavām, mūs sapulcē un liek pārvarēt savas seksuālās dziņas. Saspiežamies cieši kopā, turot cits cita nabassaites. Man blakus kāds daoistu mūks ir pārbijies līdz nāvei. Viņš zina: lai gan mēs dodamies uz brīnumainām teritorijām, tās tomēr ir bīstamas.

Vairākas reizes cenšamies pārtvert Rozu, tomēr veltīgi. Viņa jau ir šķērsojusi Moch 3 un pievienojusies rindā stāvošajam mirušo pūlim.

Tāpat kā viņa, arī mēs tagad esam nonākuši oranžajā teritorijā. Cik tālu vien sniedzas skatiens, stiepjas garā nelaiķu rinda. Daži izskatās pārsteigti, ieraugot, ka mēs joprojām esam satvēruši cits cita nabassaites, kas tie par dīvainiem tūristiem, kas no dzīvo pasaules dodas ekskursijā uz Nāves kontinentu?

Lielākajai daļai tomēr par mums nav nekādas intereses.

Mēģinu pūlī sameklēt Rozu.

Tur ir eksotiskos karos nogalinātu kareivju bataljoni, epidēmiju upuri un kaudzēm ceļu satiksmes negadījumos bojā gājušo. Mirušie, mirušie un atkal mirušie. Visu tautību un visu valstu mirušie. Lepras slimnieki, noziedznieki, kuriem izpildīts nāvessods, uz elektriskā krēsla sēdinot, sārtos sadedzinātie, politiskie upuri, neuzmanīgi faķīri, hronisku aizcietējumu upuri, svešzemju pētnieki, kuriem iešauts ar saindētām bultām, zemūdens peldētāji, kas par daudz nokaitinājuši haizivis, jūras kājnieki, drebelīgi alkoholiķi, paranoiķi, kas, bēgot no saviem vajātājiem, metušies laukā pa devītā stāva logu, gumijas lēcēji, par kuriem izturīgāka tomēr izrādījusies gumija, pārāk ziņkārīgi vulkanologi, tuvredzīgie, kas nav ievērojuši tuvojošos kravas furgonu, tālredzīgie, kas nav pamanījuši gravas, astigmatiķi, kas nav saredzējuši putnu zirnekli, liceja audzēkņi, kas nav atšķīruši odzi no zalkša.

Mēs viņus visus izgrūstām.

"Roza, Roza," es viņu saucu ar telepātijas palīdzību.

Uzreiz galvas uz manu pusi pagriež vairākas sievietes, kuras sauc Roza. Ērkšķu un vilšanās pilnas Rozes. Tāpat kā pārējās, arī viņu ektoplazmas vēsta viņu dzīvesstāstu. Kāds greizsirdīga vīra upuris, kāda zemniece, ko atriebīgais tēvs pārsteidzis siena gubā, kāda večiņa, kas nomirusi un neko no savas bagātības tā arī nav izbaudījusi, bet viņas mazbērni to jau paspējuši izšķērdēt.

Es virzos uz priekšu kopā ar pārējiem mirušajiem. Mirušie, mirušie un atkal mirušie. Narkomāni, kas pārdozējuši narkotikas, sievietes, kas pārāk stipri sistas, uz banānu mizām paslīdējušie, ar gripu saslimuši neveiksminieki, līdz aizsmakumam nopīpējušies smēķētāji, maratonu uzvarētāji, Pirmās formulas piloti, kas nav noturējušies pagriezienā, neveiksmīgi nosēdušies lidmašīnu piloti, tūristi, kas iedomājušies, ka Hārlema noteikti skaistāka izskatās naktī, ģimeņu vendetu amatieri, nepazīstamu vīrusu atklājēji, trešās pasaules ūdens dzērēji, mežā apmaldījušies ogotāji, Otrā pasaules kara mīnu kolekcionāri, policistiem virsū uzskrējuši reketieri, ar "lamatām" aprīkotu automašīnu aizdzinēji.

Tur ir arī motociklisti, kas bijuši pārliecināti, ka ir pietiekami vietas, lai apdzītu smago mašīnu, un smago mašīnu vadītāji, kas sagriezuši mašīnas stūri, lai izvairītos no smagās mašīnas apdzinējiem motociklistiem, un automašīnu stopētāji, kurus pēkšņi aizķēris motocikls, jo tajā ietriekusies smagā mašīna.

Tie, kam pārstādītas aknas, sarunājas ar tiem, kam pārstādīta sirds. Bērni nopeļ savus vecākus, kas tos nebija atraduši, kad viņi, spēlējot paslēpes, bija paslēpušies ledusskapī.

Starp mirušajiem nav manāma ne vismazākā spriedze. Te valda pilnīgs miers. Bosnieši draudzīgi pastaigājas kopā ar serbiem. Korsikāņu klani savā starpā salīgst mieru. Kuģa katastrofā bojā gājušais sarunājas ar lidmašīnas katastrofā bojā gājušo.

Fredijs atgādina, ka mums nav laika izklaidēties. Mēs sastājamies viņam apkārt, gatavi izveidot to figūru, ko bijām izmēģinājuši tanatodromā. Turoties cits pie cita tā, lai pasargātu nabassaites, izveidojam piramīdu. Tās augšgalā stāvošie Fredijs, Rauls un Amandīne tur mani uz saviem pleciem.

Es pavēstu Rozai, ka esam šeit ieradušies, lai viņu pierunātu atgriezties mājās. "Kāpēc?" viņa jautā. Roza uzskata, ka viņai jau pienācis laiks aiziet. Savu eksistenci jāprot pienācīgi izbeigt, un viņa ar savu galu ir apmierināta, jo nomira pēc tam, kad bija izveidojusi veiksmīgu dzīvi. Roza bija aizgājusi, kad jutās laimīga un viņas projekti tika veiksmīgi īstenoti. Ko gan vēl vairāk varētu vēlēties?

Es iebilstu, ka viņa ir mirusi, pirms tai piedzimis bērns, un ka es ļoti vēlos no viņas bērnu. Roza atbild Stefānijas vārdiem: "Problēma ir tā, ka ļaudis ir iedomājušies, ka uz šīs Zemes ir neaizstājami un nespēj to atstāt. Kāda pašpārl iecinātība!"

Viņa uzskata, ka uz pasaules ir pietiekami daudz cilvēku, lai viņai nevajadzētu nožēlot, ka tur neatgriežas. Un beigās, lai tik daudz nevajadzētu klausīties manos aicinājumos, Roza ņem kājas pār pleciem, pa ceļam ar elkoņiem izgrūstot rindā stāvošo mirušo pūli, lai tam ātrāk tiktu garām.

Mana sieva un, viņai sekojot, arī mēs, izkļūstam cauri ceturtajai komatozajai sienai un nonākam zināšanu zemē.

Nevienam neko nejautājot, uzzinu, kāpēc E = mc2 , un šī atbilde man šķiet ģeniāla. Apjaušu arī, kāpēc pasauli pastāvīgi sašķeļ kari. Es pat redzu, kur paslēptas manas mašīnas atslēgas, ko tik sen meklēju.

Uzzinu atbildes uz veselu kaudzi jautājumu, kurus pat neesmu uzdevis. Piemēram, ka burbulīšus atkorķētā šampanieša pudelē var saglabāt, pudeles kakliņā ievietojot sudraba karoti (tas man allaž šķitis milzīgs noslēpums!).

Es saprotu, ka pasaule nežēlojoties jāpieņem tāda, kāda tā ir, to netiesājot, un ka vienīgajām cilvēka ambīcijām vajadzētu būt visu laiku censties pilnveidoties. Manas zināšanas vairojas tādā ātrumā, ka man šķiet smadzenes tūlīt pārsprāgs. Uzzinu visu par dzīvi, dzīvām būtnēm un lietām. Cik lieliska ir apziņa, ka visu zini! Cik gan Ādamam vajadzēja justies laimīgam, kad viņš iekoda zinību ābolā, bet Ņūtonam kad ābols tam uzkrita uz galvas!

Jā, patiešām, iespējams, ka sastapšanās ar zināšanām no visiem pārbaudījumiem ir pats grūtākais.

Virzos uz priekšu pa zināšanu teritoriju. Nebūtiskas un nozīmīgas zināšanas. Absolūtas zināšanas un relatīvas zināšanas. Pēkšņi apstājos, jo mani apstulbinājusi atklāsme, ka es nekad neesmu mīlējis. Protams, esmu izjutis līdzcietību un maigumu. Manu sirdi sasildījuši gan draugi, gan arī cilvēki, ar kuriem man vienkārši paticis būt kopā un sarunāties. Bet vai esmu pa īstam mīlējis? Un vai es vispār esmu spējīgs mīlēt? Mīlēt kādu ārpus sevis, kādu, kas neesmu es? Prātoju, ka es noteikti tāds neesmu vienīgais un ka ir daudz cilvēku, kas nekad nav pa īstam mīlējuši, tomēr tas neko neatrisina. Es tur nesaskatu ne attaisnojumu, ne mierinājumu. Nāves eksperiments man vismaz ir atvēris acis attiecībā uz kādu ideju, kas man vienmēr šķitusi muļķīgas jūtelības auglis, lai būtu laimīgs, jāmīl. Mīlestība ir vislielākā egoisma izpausme, skaistākā dāvana, ko cilvēks var uzdāvināt pats sev. Un izrādās, ka es nekad neesmu bijis uz to spējīgs!

Bet kā tad ar Rozu? Biju taču domājis, ka viņu mīlu, jo viņas dēļ pat nomiru. Patiesībā es viņu nemīlēju pietiekami stipri. Roza, ja man tevi izdosies no šejienes izvilkt, ja vien mēs no šejienes izkulsimies, tu apstulbsi no tā, cik milzīga būs mana mīla pret tevi! Un turklāt tā taču neko nemaksā!

Nabadzīte! Viņa noteikti būs apstulbusi. Nekas nav biedējošāks par lielu mīlestību, ko pēkšņi sniedz kāds, kurš allaž centies savas jūtas apslāpēt. Tas reizē ir gan mulsinoši, gan patīkami! Kā es ilgojos Rozai ātrāk pavēstīt, ka esmu spējīgs saprast, ko nozīmē pa īstam mīlēt!

Lidoju ātrāk, un arī pārējie dara tāpat. Roza atrodas gaiteņa galā. Kad iepazītas pilnīgas zināšanas, viņa izkļūst cauri piektajai komatozajai sienai un nokļūst ideālā skaistuma zemē.

Zlorkš!

Kāds trieciens!

Pēc tam kad esam sastapušies ar bailēm, ar vēlmēm, ar laiku un zināšanām, šeit paveras brīnišķīga zaļojoša pasaule ar ziediem, augiem un krāšņiem kokiem tik mirdzoši raibās krāsās kā tauriņa spārni. Kā gan lai apraksta neaprakstāmo? Ieraugu nevainojami daiļu sievietes seju, planēju virs viņas, un tā pārvēršas par ziedu ar tik krāsainām ziedlapiņām kā katedrāles logu vitrāžās. No caurspīdīgiem ezeriem mums uzsmaida zivis ar garām kristāla peldspurām. Karmīnkrāsas gazeles lec pār ziemeļblāzmu.

Tās nav nekādas halucinācijas. Ideālais skaistums uzjundī visas manas līdzšinējās atmiņas par skaistumu un noved tās līdz kulminācijai. Arī mani draugi redz vīzijas. Ap Raulu laidelējas melni, mirdzoši tauriņi. Stefanijai apkārt rotaļājas sudrabaini delfīni. Frediju ieskauj zaļi un balti brieža mazuļi, kuru muguru klāj putas. No tālienes plūst Kloda Debisī "Fauna diendusa". Arī mūzika ir skaistums. Un smaržas visur jūtama viegla un svaiga smarža.

Redzu Rozu, kas nedaudz palēnina gaitu, bet pēc tam atkal traucas pretim vilinošajai gaismai. Šķiet, ka tās stari izstaro tādu labestību, ka pievelk arī mani.

Mana sieva nonāk pie sestās sienas Moch 6. Līdz šim vēl nevienam tanatonautam nav izdevies izkļūt tai cauri.

Kā Roza steidzas pretim nezināmajam! Turklāt tagad viņai vairs netraucē nabassaite.

Zlorkš!

Un Roza jau ir izkļuvuši cauri sienai. Tagad viņa atrodas Terra incognita\parFredijs mums liek mainīt izvietojumu. Viņš vēlas, lai izveidojam stabilu pamatni ar smailu virsotni, un paziņo, ka tālāk dosimies tikai mēs ar viņu divatā viņš tāpēc, ka ir no mums visiem vispieredzējušākais, bet es tādēļ, ka vienīgais varu pārliecināt savu sievu atgriezties. Rauls mani iedrošina.

Uz priekšu, tikai uz priekšu, pretī nezināmajam!

198. SŪFIJU FILOZOFIJA

"Esmu cēlies no tās dvēseles, no kuras radušās

visas dvēseles, Nāku no pilsētas, kas ir pilsēta visiem tiem,

kuriem citas nav. Šīs pilsētas ceļam nav gala, nāc, zaudē visu, kas tev pieder, jo šis ceļš ir viss.

Kā sāls es izšķīstu uzticības jūrā,

Un nepaliek ne bezdievība, ne ticība, ne pārliecība,

ne šaubas. Bet man sirdī mirdz zvaigzne, Un tajā apslēptas septiņas debesis."

Džalaladina Rumi rubaji

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

199. KLĀT ESAM

Fredijs mani pārsteidz. Daudz nevilcinoties, viņš tuvojas robežai, ko vēl nekad neviens cilvēks nav šķērsojis. Nabassaite ir nostiepta līdz galam, tomēr Fredijs varonīgi virzās uz priekšu, taču es gan tik tikko velkos. Jūtos noguris no visiem šiem nāves pārsteigumiem. Tomēr nojaušu, ka mums priekšā atrodas pēdējā nāves noslēpuma atrisinājums. Lielākais no visiem noslēpumiem beidzot būs atminēts.

Kas gan izraisa šo nāves upuru… nāvi? Šeit, aiz šī aizkara, norisinās visi trilleri un mīlas romāni, fantāzija apvienojas ar iztēli, bet visas pasaules mitoloģijas ar dabaszinātni.

Sākumā nedaudz saminstinos, bet tad steidzos uz priekšu.

Te nu tā ir pēdējā Nāves kontinenta teritorija.

Es to redzu.

Uz brīdi pat aizmirstu par Rozu. Visnoslēpumainākais un apslēptākais no visiem noslēpumiem, ko cilvēkiem vēl nekad nav izdevies atklāt, es stāvu tavā priekšā. Es tevi redzu, es tevi jūtu, es tevi gaidu. Šeit ir beigas. Ziloņu kapsēta. Šeit mirst visu gaismu gaisma un visu skaņu skaņas. Visas dvēseles un visas idejas.

Esmu Paradīzē.

Man galvā ieskanas miljoniem debesu melodiju. Zvaigžņu putekļi man sūta savus maigos atvadu sveicienus. Gan mirstoša zvaigzne, gan cilvēks veic vienu un to pašu ceļu. Tie dodas uz Paradīzi.

Es eju caur miglu, ar savām vieglajām kā vate kājām minot šo dārgo zemi. Manas caurspīdīgās rokas it kā sveicinot paceļas pret debesīm. Es nometos ceļos un skūpstu irdeno zemi.

Pie tā, ka esmu nonācis Paradīzē, vainīga vai nu kļūda, vai mīla. Cik te ir skaisti! Daudz skaistāk par sestās teritorijas ideālā skaistuma vīzijām. Tās bija tikai reprodukcijas, vājš atdarinājums. īstās Paradīzes skaistums pārspēj visu.

Paradīze ir mana vienīgā zeme, mana dzimtene, vienīgais mana šovinisma objekts. Esmu šai vietai piederīgs. Man šķiet, ka vienmēr esmu to pazinis un vienmēr zinājis, ka es no šejienes nāku un šeit arī atgriezīšos. lūr tālu lejā, uz Zemes, biju tikai uz mirkli iegriezies. Pavadīt brīvdienas. Esmu ektoplazma, kas nekad tā pa īstam nav bijusi Mišels Pensons. Es nekad neesmu bijis šis garlaicīgais un muļķīgais tips!

Viņš ir tik neveikls, bet mans īstais es… tik izveicīgs. Izveicība ir pats galvenais tikums. Vēlos kļūt par domājošu miglu. Un es tā biju pieķēries gan Zemei, gan savam ķermenim! Jaunības kļūda…

Ieraugu Rozu un mīlu viņu daudz spēcīgāk nekā uz Zemes. Kāpēc lai mēs atgrieztos lejā, savā tik cieši apžmiegtajā ādā, sāpošajos ķermeņos un nomācošu rūpju pārpilnajās smadzenēs? Tagad taču mēs abi esam šeit! Un mums vairs nav bail no laika. Un mums vairs ne no kā nav bail.

Man nospļauties par tanatonautiem, kas mani gaida pie Paradīzes durvīm. Viņi muļķīgi darīja, ka palika tur. Esmu atkal atradis savu Zemi un savu pasauli. Tas ir visu atklājumu atklājums. Atrodos pie sava pirmsākuma. Un redzu īsto Sauli. Tai blakusesošā, Zemes cilvēku Saule man šķiet dzeltenīga. Bet pa īstam balta, tīri balta Saule ir vienīgi Paradīzē.

Esmu Paradīzē. Un es vēl gribēju no tās pasargāt Rozu kādi maldi! Migla izklīst. Ieraugu zem sevis garu mirušo straumi. Tā šķiet kā upe, kas, virzoties tālāk uz priekšu, sadalās. Nolaižos zemāk, lai šo parādību aplūkotu tuvāk. Patiesībā šī dvēseļu straume sadalās četros atzaros, un tagad starp cilvēkiem var ieraudzīt dzīvnieku un pat augu dvēseles. Paradīzei droši vien ir vēl kādas durvis, pa kurām tās visas šeit iekļuvušas. Tur ir gan jūras anemones, gan aļģes, gan lāči, gan rozes.

Absolūts sinkrētisms*. Esam vienoti, jo arī uz Zemes esam cietuši visi kopā. Nepieciešams izvairīties no vardarbības. Nebūt pret citiem vardarbīgam. Lai kādi arī viņi būtu, tik un tā nav pieļaujama vardarbība. Šis eksistences likums pārņem visu manu būtību. Līdz šim esmu bijis tikai nevērīgs cilvēks, kuram kādu dienu bija jānokļūst Paradīzē, lai pamanītu pats savu nevērību.

Upe, kas nes sev līdzi cilvēku, dzīvnieku un augu dvēseles, sadalās četros atzaros. Kurās no Raula kabinetā kaudzēs sakrautajām grāmatām jau bija attēlota Zeme, ko apskalo četras upes? Par to raksta gan indieši, gan ebreji. Atmiņā uzpeld atsevišķas frāzes no Raula dienasgrāmatas: "SENEBREJU MITOLOĢIJA. Paradīze atrodas septītajā debesu sfērā. Turp ved divas durvis. Mēs turp tiekam aicināti diet un priecāties. Tur tek četras upes viena no gaisa, viena no medus, viena no vīna un viena no vīraka…" Arī Korānā teikts, ka "Paradīzi apskalo četras upes".

Aprakstot Paradīzi, senos laikos ļaudis visā plašajā pasaulē izmantoja vienas un tās pašas metaforas.

Četras upes. Četras ūdens plūsmas. Nevis vienkārši labās un ļaunās dvēseles, bet gan četri dažādi dvēseļu veidi, ko drīzāk var pielīdzināt četriem dažādiem toņiem zemam, vidējam, spalgam un ļoti spalgam.

Četri dvēseļu veidi.

Sekojot Rozai, mēs ar Frediju peldam pa četrām mirušo upēm.

Un pēkšņi es ieraugu eņģeļus.

200.     KRISTIEŠU FILOZOFIJA

"Svētlaimīgie skaidri saredzēs visu noslēpumu atrisinājumu, kas apliecinās padevīgu pakļāvību ticībai uz Zemes. Trīsvienība, atdzimšana, atpestīšana, apslēptie providences likumi, kas vada dvēseles, pasauli un cilvēku rīcību, kuru izcelsme mums pārāk bieži šķiet grūti atminama mīkla vai neizskaidrojama sensācija. Viņi iepazīs Dieva Tā Kunga ceļu pārdabisko spēku šo izredzēto pārtapšanai par svētajiem un Dievišķības pašas dziļākās būtības nebeidzamos brīnumus."

Monsiņjors Elija Meriks

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

201.     ESAM GALĀ

Pa gabalu viņus varētu noturēt par jāņtārpiņiem. Eņģeļi.

Es uzreiz sapratu, ka tie ir viņi.

Paradīzes iemītnieki eņģeļi.

Šis skats ir mūsu sarežģītā ceļojuma vērts!

Fredijs mani satver aiz pleciem un purina gluži kā plūmju koku. Viņš kliedz, ka mēs taču nozvērējāmies aizvest Rozu atpakaļ pie dzīvajiem, nevis palikt kopā ar viņu Nāves kontinentā. Fredijs lūdzas, lai es neaizmirstu savu misiju. Viņš momentā ir uztvēris visas manas domas. Cik gan ātri ektoplazmas cita citu saprot!

Rabīns runā, gribēdams vest mani pie prāta. Un apmātība ir beigusies. Nāve, esmu tevi uzveicis tāpat kā sievieti baltajās atlasa drānās, un tu mani vairs nesavaldzināsi pat tad, ja parādīsies Paradīzes veidolā.

Fredijs nomierinās. Viņš saprot, ka izdevies mani pārliecināt. Pat Paradīze nav stiprāka par manu gribu. Es zinu, ka joprojām eksistēju. Mana dvēsele un miesiskais ķermenis vēl nav šķirti. Esmu veidots no saprāta un matērijas, bet saprātam jābūt stiprākam par matēriju. Un jāsaglabā līdzsvars starp jūtām un prātu.

Es zinu, kas es esmu. Un zinu, kas mēs esam nevis divas dvēseles starp visām pārējām, bet gan divi tanatonauti, kas veic savu misiju. Mēs neesam miruši, bet dzīvi, un tādēļ varam izpētīt Nāves kontinentu, bet pēc tam atkal atgriezties uz Zemes. Un esam šeit ieradušies, lai glābtu Rozu. Kopā ar mirušo straumi peldam medus upē. Visi esam iejukuši vienā barā. Mirušie neizpratnē uz mums noraugās, jo mums joprojām ir nabassaites. Nezinu, kāpēc tās vēl nav pārtrūkušas. Lai kā arī būtu, tās turas stingri.

Visas četras upes ir ļoti garas. Jūtamies kā pārpildītā lidostā atvaļinājumu laikā.

Es pilnā kaklā kliedzu: "Roza! Roza!" — un kāds večuks, kuru aprijuši viņa paša badīgie kaķi, sadzird manus kliedzienus un dod zīmi, ka viņa atrodas mums priekšā.

Droši vien viņa jau ir izgājusi visas pārbaudes un nonākusi vietā, kur novērtē dvēseles.

Tā ari ir, fatālists apstiprina ar telepātijas palīdzību. Dažām dvēselēm ir priekšrocības salīdzinājumā ar pārējām. Vispirms tās panāk, bet pēc tam apdzen citas dvēseles, kas zaļajā teritorijā stāv rindā gadsimtiem ilgi. Ej nu sazini, kāpēc…

-Jūs sakāt, ka viņa jau atrodas vietā, kur novērtē dvēseles?

Nūja. Tur tiek novērtēta viņas dvēsele. Tiks noteikts, cik daudz laba un cik daudz ļauna viņa paveikusi šajā eksistencē, un tikai tad pieņems lēmumu par viņas nākamo reinkarnāciju.

Un kur dvēseļu tiesa notiek?

Ej tikai uz priekšu. Apmaldīties nav iespējams. Tikai taisni uz priekšu.

202. DAOISTU FILOZOFIJA

"Viedais mīl šo dzīvi, kamēr dzīvo, bet pēc tam to aizmirst. Tas, kuram ir universāla dvēsele, nekad nepazaudē savu "es".

Uguns žagaru buntei nozīmē to pašu, ko miesa dvēselei. Liesmas pāriet uz citiem žagariem tāpat, kā dvēsele pāriet uz jaunu ķermeni. Uguns deg un neapdziest. Dzīve turpinās un nekad neapstājas."

Čuandzi

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

203.     NO POLICIJAS ARHĪVA

Dienesta ziņojums atbildīgajām iestādēm

Jūs atteicāties iejaukties, lai viņus aizkavētu. Tagad viņi jau ir tur nokļuvuši. Cerams, ka vēl nav par vēlu. Tieciet galā paši.

Atbildīgo iestāžu atbilde Gan jau tiksim.

204.     DVĒSELES TIESA

Mēs ar Frediju peldam baltajā miglā starp cilvēku, dzīvnieku un augu dvēselēm. Nonākam kādā ielejā, kur visas četras mirušo straumes saplūst vienā. Mirušie joprojām virzās pretim gaismai. Tagad viņi jau ir nonākuši tuvāk eņģeļiem.

Sākumā eņģeļi šķiet tādas pašas ektoplazmas kā visas pārējās. Viņiem nav nabassaites, toties tos iekļauj fosforescējošas gaismas riņķis, pa kuru šaudās daudzkrāsainas uguntiņas. Viņi uz mums noraugās, bet gaismas riņķi, kas viņus iekļauj, iezaigojoties veido brīnumainus rakstus, it kā, krāsām mainoties, viņi būtu spējīgi izteikt savas domas.

Viņi kūleņo no augšas uz leju un no vieniem sāniem uz otriem gluži kā auglis mātes vēderā un vaicā, ko mēs ar savām nabassaitēm te meklējam. Mēs meklējam kādu sievieti.

Kāds eņģelis pavēsta, ka viņš esot tas, kurš spēj atrast pazudušo.

Es viņam aprakstu, kā izskatās Roza. Eņģelis apstiprina, ka vina esot tuvu dvēseļu novērtēšanas vietai. Viņš man pa gabalu norāda uz gaismas apmirdzētu, miglas ieskautu kalnu, kas paceļas virs ielejas, kurā četras upes saplūst vienā. Šī kalna virsotne izstaro to gaismu, kas ir mūsu ceļvede kopš ierašanās Paradīzē.

Kopā ar mirušajiem dodamies augšup pa taciņu, kas ved pretim šai gaismai.

Virs kalna virsotnes laidelējas trīs eņģeļi ar vēl spožākām aurām nekā tiem, ko mēs sastapām iepriekš.

Tie nav parasti eņģeļi, Fredijs man pačukst. Tie ir ercenģeļi.

Patiešām, tur viņi mirgo, kamēr mirušo pūlis ar tādām grūtībām pamazām tuvojas.

Rabīns man parāda Rozu, kas atrodas augstāk kalnā, ko apmirdz paša izstarotā gaisma un ercenģeļu mirdzums. Tur uz kāda neliela laukuma sastājas mirušie, gatavodamies mirušo tiesai.

Nākamais, paziņo kāds ercenģelis.

Bet nākamā ir Roza.

Ej pie viņas, pārliecini tiesu, lai viņu atbrīvo, rabīns mani mudina.

Viņš pats vairs nevar doties man tālāk līdzi. Fredijs tur gan manu, gan savu nabassaiti, kas ir tik stipri nostiepušās, ka teju var pārtrūkt. Mēs nudien rotaļājamies ar savu dzīvību. Tālāk man jādodas vienam, bet viņš uzmanīs mūsu abu nabassaites.

Es steidzos pie ercenģeļiem, gandrīz kliedzot:

Pagaidiet! Pirms sākat tiesāt šo sievieti, man jums jāpaziņo, ka mēs, dzīvie, nevēlamies, lai viņa stātos jūsu tiesas priekšā!

Ercenģelis mani uzlūko un nemaz nešķiet pārsteigts. Viņa ar telepātijas palīdzību raidītā balss ir maiga un nomierinoša. Ercenģelis šķiet gatavs diskusijām. Šim nāves sūtnim nepiemīt nekas biedējošs. Viņš pat pūlas mani nomierināt, tāpat kā apkārt esošie nelaiķi.

Paskaidrojiet!

Roza ir mirusi, jo kļuva par kādas huligānu bandas upuri, taču viņai te nekas nav meklējams.

Arī abi pārējie ercenģeļi ir tikpat patīkami. Šajā apgaismojumā viņi nedaudz atgādina citplanētiešus no Stīvena Spīlberga filmas "Trešās pakāpes ciešie kontakti".

Ercenģeļi jautā, ar kādām tiesībām es atļaujos iejaukties šeit notiekošajā. Viņi nopēta aiz manis stāvošo rabīnu un mūsu neskartās nabassaites.

Vai esmu pareizi sapratis to, ka jūs viņu vēlaties aizvest atpakaļ uz Zemi?

Jā. Mēs esam četrdesmit dzīvie, kas pie jums ieradušies viņu glābt.

Visi trīs ercenģeļi paiet malā, lai apspriestos. Viens no tiem atritina caurspīdīgu pavedienu, kurā ir daudz mezglu, un šķiet, ka viņš no tiem iegūst daudz interesantas informācijas.

Ercenģelis palūkojas vispirms uz mani, tad uz Rozu, vēl nedaudz apspriežas ar pārējiem un beidzot paziņo:

Ja veseli četrdesmit dzīvie uzņēmušies tādu risku, tad šī sieviete tiešām tur lejā, uz Zemes, vēl ir nepieciešama. Mēs jums atļaujam viņu vest līdzi, taču nabassaiti tai atdosim tikai tad, ja viņa pati to vēlēsies un mums palūgs.

Roza šaubās. Tagad viņas liktenis atrodas viņas pašas rokās. Jūtu, ka viņas prāts būtu gatavs labprātīgi šķirties no lielās dzīves spēles. Tāpat kā tikko es pats, ari Roza domā, ka šeit ir viņas īstā un vienīgā dzīvesvieta. Tomēr tai pašā laikā kaut kas viņā iespējams, ka mīlestība pret mani, šīm izjūtām pretojas.

Mums visapkārt gan mirušie, gan eņģeļi ar interesi gaida, uz kuru pusi nosvērsies svaru kausi.

Kāda tā ir laime, ja kāds mirstīgais tevi tik stipri mīl! nomurmina kāds harakiri izdarījis japānis.

Kāds mocekļa nāvē miris bērns viņam piekrīt.

Viens no eņģeļiem paziņo, ka tā ir pirmā reize, kad viņš piedzīvo šādu jucekli. Kāds cits priecājas, ka esam līdz šejienei tikuši. Situācija ir diezgan neparasta.

Roza uzlūko ercenģeļus, taču viņi atsakās iejaukties lēmuma pieņemšanā.

Ja viņa to vēlēsies, tad ercenģeļi ķersies pie Rozas dvēseles novērtēšanas, bet, ja ne, tad viņa drīkst atgriezties atpakaļ uz Zemes un turpināt savu dzīvi ar tās priekiem un bēdām un labajiem un sliktajiem darbiem. Viņa vienīgā spēj izlemt savu likteni. Nedaudz augstāk kalnā, mums aiz muguras nostājies, notiekošo vēro Fredijs. Pa gabalu mūs var noturēt par līgavu un līgavaini kāzu ceremonijā fantastiskā, baltā katedrālē. Mēs ar Rozu esam pagriezušies viens pret otru, mums aiz muguras stiepjas gara, pelēka viesu rinda, bet priekšā izslējies Gaismas kalns.

Roza pavirzās vienu soli tuvāk ercenģeļiem, tad vēl vienu. Man aizraujas elpa, bet tad pēkšņi viņa apsviežas apkārt un metas manos apkampienos.

Piedodiet, viņa saka, bet man vēl tur, lejā, tik daudz kas darāms!

Apstulbušie eņģeli maina krāsu. Ja līdz šim šī vieta izskatījās gaiši dzeltena, tad tagad tā kļūst zilgana. Bet ercenģeļi atmaiguši mums uzsmaida. Tagad sāk rosīties

ķerubi, kas ir sīciņi kā vabolītes. No manas sievas vēdera &gt; * &gt; tagad stiepjas nabassaite, kuras galu es nevaru saredzēt, lai to vilktu uz ieeju melnajā caurumā. Roza atkal ir pievienojusies dzīvajiem, un nabassaite saista viņas dvēseli un ķermeni.

Pievienojamies Fredijam, kas saprot, ka mūsu plāns ir izdevies.

Mirušie no mums atvadās:

Laimīgu atgriešanos materiālajā pasaulē, draugi!

Viņiem tā tiešām ir vajadzīga, nopūšas kāds amerikāņu slepkava — psihopāts, kuram izpildīts nāvessods uz elektriskā krēsla. Es gan labāk nosprāgstu nekā atgriežos materiālajā pasaulē. Ja vēlaties zināt manas domas pasaule ir bēdu ieleja.

Taču mēs vinā neklausāmies.

Atgriešanās uz Zemes ir patīkamāka nekā aizlidošana. Mēs vairs nebaidāmies pazaudēt savas nabassaites. Vispirms kāpjam lejā pa Gaismas kalnu, tad peldam pa četrām, bet pēc tam pa vienu mirušo straumi. Tāpat kā laši atgriežamies sākumpunktā, kuru pametām, lai vēlāk atkal tur atgrieztos.

•Draugi mūs sagaida aiz sestās komatozās sienas un, mums atgriežoties, domās aplaudē. Visu laiku viņi gaidījuši, uztraukušies par to, ka mūsu nabassaites nostiepušās līdz galam, un nobažījušies par to, ka mēs varētu neatgriezties.

Ap mums priecīgi lidinās Rauls, Stefānija, Amandīne, ķīniešu mūki un rabīni, kas ļāvuši līdz galam iepazīt gan dzīvi, gan nāvi. Atpakaļceļā vēlreiz šķērsojam visas Moch teritorijas.

Vēlreiz dodamies cauri skaistumam, zinībām, pacietībai, baudām un bailēm.

Esam jau tikpat kā izkļuvuši no melnā cauruma. Ārpusē esošo zvaigžņu mirdzums šķiet nožēlojams salīdzinājumā ar to fantastisko gaismu, ko redzējām tur, dziļumā. Laimīgi lidināmies Visumā, kad pēkšņi uzrodas kāda noziedzīgu ektoplazmu banda.

205.     HINDUISTU FILOZOFIJA

"Cilvēks atgādina spilvendrānu. Viena var būt sarkanā, cita melnā krāsā, taču visas šūtas no viena auduma. Ar cilvēkiem ir tāpat viens ir skaists, cits neglīts, trešais godprātīgs, ceturtais ļauns, taču Dievs visiem ir viens."

Rāmakrišna

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

206.     NERAŽA

Bijām iedomājušies, ka esam izlīguši ar Kalnu Veci, kas bija palicis bez nogalinātajiem asasīniem un Koalīcijas kareivjiem, kuriem bija atgriezies veselais saprāts. Tomēr izrādījās, ka tā nav. Pēc dažām pieklājības izpausmēm, kas tika nodemonstrētas mūsu tanatodromā, karavadonim zibens ātrumā bija atgriezusies viņa patiesā daba. Tā kā tagad, kad bija parakstīta lielā vienošanās starp reliģijām, viņa rīcībā vairs nebija musulmaņu, Kalnu Vecis bija savācis nelielu tanatonautu algotņu karaspēku.

Viņš mums ar telepātijas palīdzību pavēsta, ka ekumenisms ir tikai lamatas, lai iemidzinātu visu konfesiju modrību un ļautu ebrejiem iekarot Paradīzi.

Fredijs iebilst: Nāves kontinents nevienam nepieder, un ir tikai normāli, ka priesteri ir vienoti, nosodot jebkādu vardarbību. Pēdējais dzīvais palikušais asasīns paziņo, ka viņš tagad pazīstot visu to viltīgo apvārdošanu, uz kuru spējīgi rabīni, un vairs neļaus sevi apmuļķot.

Uzjautrināts pamanu starp viņiem mūsu bērnības ienaidnieku resno Martinesu, kurš bija pieteicies par tanatonautu kandidātu mūsu letālo lidojumu laikā un kuram mēs toreiz bijām atteikuši, bet viņš mūs tā arī nebija pazinis. Tagad Martiness mūs ienīst, kaut gan mēs viņu bijām izglābuši no drošas nāves. Dīvaini, bet tie cilvēki, kas jums nodarījuši pāri, šajā pāridarījumā vaino jūs pašus. Un, ja jūs vēl turklāt viņiem izdarāt kādu pakalpojumu, tad viņu naids pret jums kļūst neizmērojams.

Algotņu ir vairāk par mums, un es esmu ļoti nobijies. Cik muļķīgi būtu nomirt tagad, kad mūsu lielais piedzīvojums ir gandrīz galā!

Lai mūs aizsargātu, pirms pagūstam viņu aizkavēt, rabīns jau atmudžina savu nabassaiti no pārējām un to pavelk. Ar šo manevru viņš mēģina novērst uzmanību no mums, pārējiem.

—      Ātrāk bēdziet projām! Fredijs mums uzsauc. — Ja paliksim visi kopā, tad neviens no mums uz Zemes neatgriezīsies.

Mēs vilcināmies rabīnu atstāt, bet viņa telepātiskais ziņojums ir tik pavēlniecisks, ka beigās mēs tam pakļaujamies, ar varu velkot sev līdzi Amandīni, kas par katru cenu grib cīnīties kopā ar savu vīru.

—Fredij! sauc Amandīne.

—  Dodieties projām, atstāj mani te, es kļūšu par Lamedvavu!

Un, kamēr algotņi metas tam virsū, viņš vicina savu sudraboto nabassaiti ap galvu gluži kā ektoplazmisku laso.

Fredij!

Vecais rabīns raida nomierinošus signālus.

Mums ausīs skan viņa pēdējie vārdi:

Dodieties projām! Es atdzimšu, cik ātri spēšu. Nepalaidiet garām tā bērna dzimšanu, kam būs tādi paši iniciāļi kā man. Viņš pazīs man piederošās lietas. Bēdziet un neaizmirstiet: F. M.!

Fredijs saņem triecienu un dod prettriecienu. Ar savu Paradīzes kaujas pieredzi vecajam, aklajam rabīnam ātri izdodas pārraut vairāku uzbrucēju nabassaites, kamēr vini cenšas tam uzbrukt.

Atguvusies arī Stefānija metas cīņā. Mēs viņai piebiedrojamies, taču par vēlu. Kalnu Vecis jau ir paspējis pārraut Fredija nabassaiti.

Vēl pēdējais atvadu sveiciens, un rabīns aizlaižas pretim gaismai.

Tagad algotņi uzbrūk mums.

Tu un es abi kopā stāsimies pretim plānprātīgo baram! Rauls sauc.

Cīnāmies plecu pie pleca. Amandīne varonīgi metas cīniņā ar Martinesu. Roza atsit divu pretinieku dvēseļu uzbrukumu. Rauls uzbrūk dažiem algotajiem slepkavām. Bet man, kā allaž, neveicas, un es nokļūstu aci pret aci ar pašu Kalnu Veci!

Skaidrs, ka tas neko labu nesola.

Atvairu sitienus, cik labi spēju. Viņam ir paveicies ar tik vāju pretinieku kā es. Kalnu Vecis aptin nabassaiti man ap kaklu, it kā gribēdams nožņaugt. Viņš to savelk aizvien stingrāk, un mana dvēsele izjūt neciešamas sāpes. Kalnu Vecis no visa spēka parauj manu nabassaiti. Jau šķiet, ka dzirdu klikšķi, kas mani nosūta pie ercenģeļiem, kad pēkšņi viņa satvēriens kļūst vaļīgāks. Kad Amandīne bez īpašām pūlēm ir pieveikusi Martinesu, viņa pielavās no aizmugures un pārrauj apmātā asaslna nabassaiti. Vecais virs pats ir apstulbis no notikušā viņu ir pieveikusi sieviete!

Paradis nosūtīt cilvēkus uz mākslīgu paradīzi, tagad viņš šaubās, vai īstā būs tikpat pievilcīga. Kalnu Vecis izmisīgi cenšas sasiet savas sudrabainās nabassaites driskas, pūloties izveidot dubultmezglus un drošības mezglus. Taču nāvē, tāpat kā dzīvē, otra iespēja nepastāv. Var jau būt, ka kaķiem ir deviņas dzīvības, taču cilvēkiem gan ne. Kas zudis zudis. Neviens no asaslna sasietajiem mezgliem nav pietiekami stiprs, lai dzīvību noturētu.

Zlorkš!

Un gaisma iesūc Kalnu Veci gluži kā izlietne ēdiena atliekas. Starp izdzīvojušajiem algotņiem valda apjukums.

Mēs atviegloti nopūšamies.

Amandīne lūdzas, lai glābjam viņas vīru tāpat, kā bijām glābuši Rozu, taču mēs zinām, ka ir jau par vēlu, lai Frediju glābtu, un ka mēs esam bezspēcīgi.

Nožēlas pilni pametam Paradīzes virpuli. Nonākam uz melnā cauruma malas, kur mirstošās zvaigznes raida savus pēdējos agonijas starus, pirms tās iesūc piltuvē.

Laižamies lejā. Atkal ieraugām Saules sistēmu. Veicam starpplanētu slalomu. Vēlreiz sastopamies ar krievu kosmonautiem, kas tikpat kā nav pavirzījušies uz priekšu, kopš mēs viņiem pirmoreiz aizlidojam garām. Šķērsojam meteorītu lauku. Netālu no Mēness palēninām gaitu. Zem mums jau saredzama zilganzaļā zemeslode. Redzam Eiropu, tad Franciju un Parīzi. Vairs nav iespējams apmaldīties. Ektoplazmiskā nabassaite vienmēr nogādā sākumpunktā.

Nonākuši drošībā virs galvaspilsētas, atraisām savējās, bet Rozas ektoplazmu pavadām uz Senluisas slimnīcu. Viņa ienirst slimnīcas jumtā tik viegli kā purva rāvā. Cerams, ka pārāk garais ceļojums viņai nebūs radījis nekādus neatgriezeniskus bojājumus!

Caur jumtu iekļūstam atpakaļ tanatodroma celtnē, tad šķērsojam stāvus, sienas un atgriežamies savos sāpošajos, jutīgajos ķermeņos.

Mana ektoplazma sastopas ar manu miesisko ķermeni. Caurspīdīgais un krāsainais. Stabilais un gaisīgais. Vieglais un smagais. Tos vajag atkal apvienot. Es ieslīdu atpakaļ savā ķermenī kā biezā slēpošanas kombinezonā. Neviens man nav mācījis, kā iekļūt atpakaļ savā ādā, tādēļ nākas improvizēt. Uz labu laimi dodos atpakaļ caur galvu tāpat, kā biju izkļuvis ārā.

Nav nemaz tik patīkami atkal nonākt savā miesiskajā apvalkā. Atkal sajūtu reimatismu, aftas, niezi, kariešu, īsi sakot, visus tos sīkumus, kas nekad neliek mierā.

Atkal esmu apvienojies pats ar sevi. Mans ķermenis un dvēsele veido vienu veselu. Jūtu, kā kņud kāju pirksti.

Lēnām atveru acis. Atkal ieraugu ierasto pasauli, un pirmais, ar ko tajā sastopos, ir elektrokardiogrammas pīkstošais monitors. Sirdsdarbība pamazām normalizējas.

Kad visi beidzot esam atguvuši līdzsvaru, steidzos zvanīt uz slimnīcu. Viņi tieši grasījušies man zvanīt. Mediķi ir satraukuma pilni, jo noticis īsts brīnums! Roza negaidot atlabusi. Viņa ir pie pilnas apziņas un jūtas labi.

Pievienojos pārējiem, kas sastājušies ap Fredija krēslu, kur viņš guļ, muti plati iepletis, it kā cenšoties atkārtot tā bērna iniciāļus, kurā viņš atdzims.

F. M.

Fredija stiklainās, aklās acis ir plaši atvērtas. Pieeju klāt un vieglītēm aizveru viņa plakstiņus. Uz nesatikšanos šai saulē!

TREŠAIS LAIKMETS: PROFESIONĀLU LAIKS

207. TARO MĀCĪBA

Nāve ir trīspadsmitā taro kārts. Tai nav nosaukuma. Faktiski tā taro attēlu sērijā veido pārtraukumu. Pirmās divpadsmit kārtis ir kā pirmās divpadsmit diennakts stundas. Tie ir "mazie noslēpumi".

Kad pagājušas divpadsmit stundas, pusdienlaikā parādās nāve un sākas ceļojums citā, lielo noslēpumu vai divpadsmit atlikušo diennakts stundu dimensijā.

Dziļākā, ezoteriskā nozīmē trīspadsmitā kārts ir profāna nāve, kurš atdzimst iniciēts. Šī nav neveiksmīga kārts.

Ja neizdodas pārvarēt nāves stāvokli, nav iespējams progresēt.

Marseļas taro kāršu nozīmes skaidrojums

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

208. VĒSTURĒS MACIBU GRAMATA

MŪSU SENČU TICĪBA

Iedzīvotāju aptauja, kas Eiropā veikta 1981. gadā (otrās tūkstošgades beigās), klasificējot ticīgos pēc piederības pie dažādām konfesijām. Uzziņu avots: Žans Štocels. "Mūsdienu vērtības". Francijas Universitātes izdevniecība, 1983

209. PAR EŅĢEĻIEM

-Ticēt, ka pastāv… eņģeļi? Kā tad!

Mans brālis Konrāds atteicās pārkāpt šo Rubikonu. Viņa skepticisms un materiālisms jau tā tikuši pakļauti bargiem pārbaudījumiem. Konrāds atteicās doties vēl dziļāk šajā mūsdienu apmātībā, ko sauca tanatonautika.

Skaidrs, ka domu par eņģeļiem nebija tik viegli sagremot. Turklāt, ja kāds man agrāk būtu teicis, ka pēc nāves mūs sagaida eņģeļi, es pats būtu smējies. Atklāti sakot, nebūtu ticējis ne simtajai daļai no tā, ko man izdevās piedzīvot.

Taču visgrūtāk nācās aprast ar domu, ka nāve ir atsevišķs kontinents, un tas mums tagad jau aiz muguras. Bijām ari nonākuši pie atziņas, ka mums ir dvēsele, kas spēj pārvietoties, un ka tā ir nemateriāla. Un ka ar mūsu miesisko apvalku to saista sudrabota saite. Un ar ko gan eņģeļi lai būtu sliktāki? Turklāt kaut kādā veidā tie tiek pieminēti visās reliģijās.

Prezidents Lisinders lūdza, lai visus jaunākos atklājumus glabājam kā vislielāko noslēpumu. Pagaidām pietiktu, ka mēs atklātu to, ko bijām uzzinājuši par Paradīzes visapslēptākajām dzīlēm.

Eņģeļi, tas nu gan ir vareni! Tā tik mums vēl trūka. Un kāpēc tad lai jūs nesastaptu pašu Dievu?

Viņš uzskatīja, ka mūsu rokās ir bumba ar laika degli un ka ar sprādzienu labāk nogaidīt. Prezidents ļoti saniknojās, uzzinājis, ka Kalnu Vecis un viņa algotņi bija nogalinājuši rabīnu Maieru.

Atkal šitais ķēms ar turbānu galvā, kas neko citu, izņemot vardarbību, nepazīst? Vai viņš tur augšā domā uzsākt karu pret neticīgajiem, vai? Mēs viņam neļausim Paradīzē šitā uzdarboties!

Viņš jau ir miris, Rauls sacīja. Tā bija sīva cīņa, tomēr Mišelam un Amandīnei izdevās viņu nogalināt.

Kāda tam nozīme! Lisinders iesaucās, sēžot pie sava sarkankoka galda. Man līdz kaklam visi tie reliģiskie kari! Mēs taču dzīvojam divdesmit pirmajā gadsimtā, nevis viduslaikos! Cik gan ilgi var paciest neciešamo! Gan es ar to tikšu galā.

210.     HINDUISTU MITOLOĢIJA

"Cilvēks tiecas pēc atbrīvošanas.

Ja trīsdesmit piecus miljonus reižu atkārto HarēKrima mantru, tas ļauj atbrīvoties no vissmagākajiem grēkiem, un tie ir:

•  nogalināt augstdzimušu brahmaņu kastas cilvēku;

•  nolaupīt otra mantu;

•  piesavināties zeltu;

•  gulēt ar zemākās pāriju kastas sievieti.

Viņš pat būtu atteicies no visiem dharmas likumiem, lai iegūtu tīrību un brīvību."

Kali. Samtarana Upanisad

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

211.    APVIENOTĀS NĀCIJAS

Nākamajā nedēļā Francijas Republikas prezidents Zans Lisindera kungs uzstājās Apvienoto Nāciju Ģenerālajā Asamblejā ar uzrunu. Viņš uzsvēra, ka tagad, kad tanatonautika kļuvusi par ierastu lietu, nepieciešams nodrošināt mieru Nāves kontinentā. Pēc pašdarbības, medicīnas, baiļu, vēlmju, ekonomijas, astronomijas un vardarbības laikmeta tagad bija iestājies likumdošanas laikmets.

Bija pienākusi likumdevēju kārta pildīt savus pienākumus. Tanatonautikai nepieciešams izstrādāt hartu ar saviem likumiem, papildinājumiem un obligātajām uzvedības normām, citādi virs mūsu galvas izveidotos mūžīgie Mežonīgie rietumi.

Par diviem tanatonautikas likumiem jau esam nobalsojuši, un ko tas mums ir devis? Ekvatoriālās Gvinejas pārstāvis vīlies iebilda.

Tātad ar tiem vien nepietiek, vajadzīgi vēl citi, Lisinders neatlaidās.

Un, saņemot samērā vāju atbalstu, viņam tik tikko izdevās piedāvāt divus jaunus likuma pantus, kas turpmāk būs pazīstami kā trešais un ceturtais likums tanatonautikas jomā.

Trešais pants. Aizliegts pārraut jebkuras ektoplazmas nabassaiti.

Ceturtais pants. Ikviens fiziskais ķermenis ir atbildīgs par savas ektoplazmas rīcību.

Tālāk seko soda sankciju uzskaitījums attiecībā uz cietumsodiem un soda naudām, kas noteiktas proporcionāli ektoplazmu nodarījuma apjomam.

Francijas Republikas prezidents bija noskaņots kategoriski: Nāves kontinentam ir jāpaliek neitrālai teritorijai gluži kā starpzvaigžņu Anktartīdai. Nevienam nav tiesību tur izvērst karadarbību vai to iekarot.

ANO ģenerālsekretārs ar to bija vienisprātis:

Paradīze pieder visiem. Ja būs nepieciešams, mēs turp nosūtīsim zilās ķiveres, kuru uzdevums būs uzturēt mieru un nodrošināt brīvu mirušo un tanatonautu kustību.

Zāli pāršalca pārsteigtu balsu murdoņa. Fidži salu pārstāvis pacēla galvu no sava laikraksta, bet Surinamas pārstāvis salēcās, jo šie vārdi viņu bija atmodinājuši no ierastās snaudas.

Bet protams, kāpēc gan ne? turpināja ģenerālsekretārs. Turklāt Kalnu Vecis taču jau bija sapulcējis savu privāto armiju, lai šo vietu iekarotu. Tātad ari mums ir iespējams turp nosūtīt mūsu spēkus jeb Zilās ektoplazmiskās ķiveres tādu kā sava veida karmisko policiju.

Trešais un ceturtais likuma pants tika pieņemts ar lielu balsu vairākumu. Aptuveni divdesmit valstis balsoja pret vai atturējās, lai nerastos problēmas ar Saūda Arābiju, kas, kā visi zināja, bija oficiāli atbalstījusi un finansējusi Kalnu Veča kara operācijas.

Turpretim piedāvājums izveidot karmisko policiju tika noraidīts. Pašlaik Paradīzē nepastāvēja nekāda vardarbība, kas ļautu šādi rīkoties, turklāt tas varētu pārāk dārgi izmaksāt. Cita starpā, runājot par zilo ķiveru nosūtīšanu kosmosā, vēlreiz tika skartas "Zemes problēmas". Vai nepieciešamības gadījumā viņiem būs atļauts nogalināt, vai arī viņi tur atradīsies, vienīgi lai neļautu nogalināt citiem? Kad runa ir par tādu vietu, tad nu gan ir jāpalauza galva! Delegāti nolēma atteikties no idejas par ektoplazmiskās ANO armijas izveidošanu.

Lisinderam bija taisnība, kad viņš ektoplazmisko cīņu problēmu nolēma sakārtot no juridiskā viedokļa. No šī brīža Nāves kontinenta miera traucētāji tika pasludināti ārpus likuma. Turklāt pieņemot tanatonautikas likumus, mūsu darbība beidzot tiks oficiāli atzīta. Daudzi joprojām neticēja, ka mēs tiešām esam šķērsojuši Moch 6, taču mēs atbildes vietā ievērojām pilnīgu klusēšanu.

Mūsu apakšstāva veikaliņā mana māte tagad pārdeva pabeigtu Nāves kontinenta plānu ar sešām durvīm un septiņām iepazītām teritorijām. Tas nedaudz atgādināja trompeti ar paplašinātu lejasdaļu un smailu virsotni. Krāsas cita citai sekoja noteiktā secībā zila, melna, sarkana, oranža, dzeltena, zaļa un balta. Karte bija tik skaista un precīza, ka to pie sienas droši varētu piekārt kāds topošais zinātnieks vai nelabojams sapņotājs.

Konrāds paraksta vietā bija uzrakstījis vārdus Terra incognita. Jo vai tad mēs nebijām uzzinājuši visu (patiešām visu?) par šo tālo zemi?

Protams, bijām uzzīmējuši ari baltās krāsas teritoriju, tomēr atturējāmies no jebkādām runām par eņģeļiem vai Gaismas kalnu. Tam vēl bija par agru.

Mūsu Bitšomonas tanatodroma augšstāva dzīvoklī notika kārtējā sanāksme.

Tā kā Fredija starp mums vairs nebija, visi mani apbēra ar jautājumiem par to, kas ir "dvēseles novērtēšana", un, protams, par tai sekojošo reinkarnāciju. Es atkal un atkal stāstīju, kā mēs bijām nonākuši Paradīzes dziļumā, par nebeidzamo mirušo straumi, kas sadalījās četros atzaros, par balto, plašo līdzenumu, par dvēseļu tiesas kalnu un trim ercenģeļiem — tiesnešiem.

Es to visu redzēju, taču ar redzēšanu vien nepietiek. Tas ir arī jāizprot.

Tā kā manu prātu bija nodarbinājis viens vienīgais mērķis glābt savu sievu -, tad nebiju iedomājies iegūt vairāk informācijas vai iztaujāt eņģeļus. Man vienkārši bija šķitis, ka, mirušajiem tur ierodoties, tika "novērtēti" viņu labie un sliktie darbi, lai notiktu viņu nodzīvotajai dzīvei atbilstoša reinkarnācija.

— Vai jūs vispār aptverat, kādu iespaidu atstāj šāds apgalvojums? prezidents Lisinders man uzbruka.

Savukārt Rauls, vicinot rokās fotogrāfiju, kurā bija redzams kāds vīrs ar sirmiem deniniem un viedu skatienu un kuru viņš vienmēr nēsāja līdzi, taujāja, vai gadījumā neesmu manījis viņa tēvu.

Es sabožos. Tur augšā taču bija tik milzīgs mirušo pūlis! Nē, viņa tēvu, tāpat kā, starp citu, arī savējo, es netiku redzējis. Mans draugs taču pats bija redzējis, kā mirušo straume pieaug jau no oranžās teritorijas. Mūsu dvēseles virzījās uz priekšu ļoti lēnām un milzīgā pūlī. Šajā juceklīgajā dvēseļu miljonu straumē, kas lēnām virzījās uz priekšu, kādu pamanīt bija pilnīgi neiespējami.

Amandīne, kuras ierastie melnie tērpi tagad šķita ļoti piemēroti sērām, jautāja:

Vai tu tiešām esi pārliecināts, ka aizgāji līdz pašam galam un ka tālāk vairs nekā nav?

Es nopūtos. Kā gan par to var būt pārliecināts?

Dziļumā atradās Gaismas kalns. Tas bija kalns, kurā tika novērtētas dvēseles un kurš izstaroja to gaismu, kas mūs vilināja tālāk, sākot jau ar pirmajām durvīm. Turklāt nespēju iedomāties, kas vēl var notikt pēc tam, kad pieņemts karmiskais spriedums. Neko īpašu aiz šī kalna neredzēju gluži vienkārša iemesla dēļ — šis kalns tā mirdzēja, ka aizsedza horizontu.

Varbūt aiz kalna vēl kaut kas tomēr bija… iebilda mana sieva, kas tā bija aizņemta ar savu dilemmu atgriezties uz Zemes vai ne, ka apkārtnei nebija pievērsusi nekādu uzmanību.

Joprojām alkdams atrast savu tēvu, Rauls piedāvāja doties vēl vienā kolektīvā lidojumā, lai veiktu plašākus pētījumus. Es nemaz tā nealku atkal doties uz Nāves kontinentu, taču pārējie bija ļoti aizrāvušies ar domu, ka varēs sastapt eņģeļus, izprast savas dzīves jēgu, redzēt apziņas robežu un tā tālāk un tā joprojām.

Amandīne, Stefānija un Roza tūlīt pacēla roku, pieteikdamās par brīvprātīgajām. Mana sieva šķita pilnībā atkopusies no slimnīcas un bija lieliskā formā. Roza vēlējās atgriezties tur, augšā, lai pārbaudītu, vai viņas hipotēze par balto strūklaku otrā pusē melnajam caurumam ir pamatota.

Gribi vai negribi nācās piekrist kļūt viņām par pavadoni.

Visi kopā pacēlāmies gaisā piektdien, trīspadsmitajā maijā. Tā bija ļoti vējaina diena. Aiz loga koki locījās, bet mākoņi dzinās cits citam pakaļ. Man vējš diez kā nepatīk, bet ko tu padarīsi!

Visi pieci, ietērpti specapģērbos, sasēdāmies savos plastmasas olveidīgajos apvalkos, un visas iekārtas tika pieslēgtas datoriem. Videokamera dūca.

Seši… pieci… četri… trīs… divi… viens. Starts…

Nospiedu slēdzi. Uz priekšu, uz eņģeļu zemi!

212. EBREJU MITOLOĢIJA

Trim smadzeņu dalām atbilst trīs dvēseles:

•  Hipotalāms Ruašs. Tas ir mūsu izdzīvošanas līmenis: ēst, dzert, gulēt, vairoties.

•   Limbiskā sistēma Nefešs. Tas ir mūsu emociju līmenis: bailes, vēlmes, skaudība, emocijas.

•  Kortekss Nešamahs. Tas ir mūsu saprāta līmenis: loģika, stratēģija, filozofija, estētika un spēja kontrolēt abas pārējās smadzeņu daļas.

Kabalā teikts, ka fiziskās nāves brīdī notiek vairākas smadzeņu un fizioloģiskās izmaiņas. Zohar tiek skaidrots, ka, ķermenim sabrūkot, Nefešs jeb mūsu bioloģiskā enerģija izzūd. Ruašs, kas saistīts ar dzīvības enerģijas plūsmu, paliek nedaudz ilgāk, tomēr beigās arī tas izzūd. Transcendentālā daļa jeb Nešamahs pilnībā pamet ķermeņa apvalku. Šo Ego augstāko daļu spēj uztvert to palicēju dvēseles, ko aizgājējs mīlējis savas Zemes dzīves laikā. Viņa tēvs un jau mirušie ģimenes locekļi sapulcējas ap Nešamahu, un viņš tos redz un pazīst, tāpat arī visus tos, ko pazinis uz Zemes, un viņi visi pavada mirušā dvēseli līdz vietai, kur tā pēc tam paliks.

Nāves brīdī ļauts redzēt savus jau mirušos vecākus un draugus. Ja aizgājējs bijis tikumīgs, tie priecājas un sveic viņu savā pulkā. Ja viņš nav bijis tikumīgs, tad viņu atzīst tikai Gehinomā (šķīstītavā) nonākušie. Tur dvēseles tiek attīrītas no sārņiem.

Gehinomu var ieraudzīt tikai pēc fiziskās nāves. Vajadzību pēc tās var salīdzināt ar vajadzību pēc kārtīgas dušas, kad beigusies nogurdinoša sporta spēle, vai ari ar ūdenslīdēja uzturēšanos dekompresijas telpā, tam paceļoties virs ūdens. &gt;

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

213. PIE EŅĢEĻIEM

Mans otrais ektoplazmiskais ceļojums nenoritēja tik veiksmīgi kā pirmais. Pirmā lidojuma laikā es domāju tikai par to, kā glābt Rozu, bet domas par citiem ļauj aizmirst personiskās raizes.

Šoreiz es pārāk daudz ļāvos pārdomām. Vai kaut kur nav paslēpies vēl kāds asasīns ar saviem algotņiem vai sātanisti, kas gatavi mums negaidot uzbrukt un pārraut mūsu nabassaites?

Man bija bail.

Tomēr centos bailes neizrādīt.

Veidojot vienu eskadriļu, cieši kopā saspiedušies, lidojām Visumā ar domas ātrumu. Aizlaidāmies garām Saulei, kas Zemes griešanās spēka ietekmē atradās tieši uz tā ceļa, kas veda uz Galaktikas centru.

Centos atvairīt mūžīgi uzmācīgo jautājumu ("Ko es šeit vispār…"). Nu, jūs jau paši zināt, par kādu jautājumu es runāju.

Kad vēlreiz sastapām krievu kosmonautus, man tas vairs pat nešķita smieklīgi. Laižoties starp meteorītiem, uzmetās zosāda, un katras jaunas planētas tuvošanās bija laba iespēja, lai ļautu savai ektoplazmai atpūsties.

Apbrīnoju Galaktiku, kas pletās ap mums. Cik tā bija milzīga! Ciktāl sniedzās skatiens, visapkārt bija tikai zvaigznes un zvaigznes. Kādam vajadzētu parūpēties par kārtību starp visām šīm uz Piena Ceļa izmētātajām zvaigznēm. Piena Ceļš! Grieķi to bija šādi nosaukuši, jo šis zvaigžņotais ceļš atgādināja piena strūklu, kas plūda no Zeva sievas dievietes Hēras krūts.

Mātes piena apskaloti, devāmies tūrisma ceļojumā uz Nāves kontinentu.

Lai aizmirstu par bailēm, izbaudīju šo nemitīgi mainīgās starpzvaigžņu pasaules krāšņumu. Un to visu mana ektoplazma lidojuma laikā redzēja.

Oriona migla atgādināja Senžakē baznīcas gliemežvāka formas ornamentus pirms sabrukšanas. Varēja saredzēt zvaigžņu miglāju, ko sauc pa Zirga Galvu. Patiesībā tas drīzāk līdzinājās izliektam kaklam. Tālāk uz priekšu, no manis pa kreisi, varēja saredzēt krusta formas Gulbja zvaigznāju, bet vēl tālāk mainīgās Lielā Magelāna mākoņa zvaigznes, kas atgādināja apgāztu sālstrauciņu. Un, palūk, kur supernova Vega! Šķita, ka šie nosaukumi paši uzpeldēja manā apziņā, kaut gan patiesībā man tos čukstēja Roza. Viņa bija sapratusi, ka zvaigžņotais skats mani fascinē, un dalījās ar mani savās zināšanās. Mana sieva ir vienreizīga!

Pagrieziens. Tālu priekšā, no mums nedaudz pa labi, var saredzēt Andromedas galaktiku. Tā ir mūsu planētas māsa, un tās abas šķir tikai aptuveni divi miljoni gaismas gadu. Ap Andromedas centrālo asi izvietotās zvaigznes ir dzeltenākas nekā mūsu Galaktikā saredzamās. Tās nepašaubāmi ir jaunākas. Varam secināt, ka mūsu vecais labais Piena Ceļš ir vecāks nekā vina radiniece Andromeda.

Astronomijas mācību stunda, kas norit kosmosā! Pasakaini! Tas ir daudz aizraujošāk par jebkuru safari.

Tomēr arī šeit ir plēsoņas. Dzinējsuņu zvaigznājā (tīrā sakritība) divas galaktikas gatavas mesties viena otrai virsū. Mazāko, kas pēc formas atgādina jūrasezi, pievelk lielākā, kas ir spirālveida.

Tā ir M 51 galaktika jeb galaktika-plēsoņa, ar telepātijas palīdzību man paskaidro Roza. Šī galaktika ir tik milzīga, ka iesūc visas pārējās galaktikas, kas tai pagadās pa rokai. Pašlaik viņa gatavojas aprīt NGC 5195 galaktiku. Kad tās abas būs pietiekami tuvu viena otrai, viens no M 51 spirālveida atzariem pastiepsies, lai ar to satvertu NGC 5195.

Un to "apēstu"?

Nē. Tās apvienosies, lai kopā izveidotu lielāku galaktiku, tātad tādu, kas pievelk vēl spēcīgāk un ir vēl plēsīgāka.

Savi plēsoņas ir visur. Pat inertai matērijai drāmas nav svešas.

Mēs turpinām ceļu uz savu mērķi. Laižamies garām eksotiskām planētu sistēmām, sarkaniem un baltiem zvaigžņu putekļu mākoņiem, sasalušiem meteorītiem ar saviem dzīvības aizmetņiem, kas gatavi uzplaukt uz to eksistencei piemērotas planētas. Zvaigznēm nosēta teritorija mijas ar tādām teritorijām, kurās valda tumsa, aukstums un tukšums.

Un, lūk, arī beidzot melnā nāves cauruma ziedkauss! Pie pašas cauruma malas zvaigznes cita ar citu saskrienas, veidojot ap milzīgā tuneļa ieeju mutuļojošu apli.

Savijam savas piecas mirdzošās nabassaites vienā ciešā drošības saitē un, izmantojot Fredija ektoplazmisko horeogrāfiju, dodamies uzbrukumā pēdējam bastionam.

Pirmā teritorija. Tiekam ierauti melnā cauruma virpulī tāpat kā kaimiņzvaigžņu "spožais saturs" stari un sīkas daļiņas. Nonākam Nāves kontinenta krastā. Pirmās komatozās sienas membrāna vibrē gluži kā bungādiņa, tai pieskaroties. Kas to būtu domājis, ka mirušo pasaule atgādina cilvēka ausi! Zlorkš! Un es jau atrodos želejveida sienas otrā pusē.

Otrā teritorija. Atkal sastopamies ar pagātnes bailēm un cīnāmies ar nenogurdināmajiem briesmoņiem. Šie cerberi nevar vien sagaidīt, kad es beidzot pa īstam nonākšu nāves zemē.

Trešā teritorija. Atkal manas fantāzijas, šoreiz vēl piesātinātākas. Priecājos ar tām atkal sastapties. Cik gan briesmīga būtu dzīve bez fantāzijas! Tomēr cenšos pārāk ilgi nekavēties ne atmiņās, ne fantāzijās.

Ceturtā teritorija. Pacietība. Mirušo straume lēnām plūst pa oranžo līdzenumu. Laižos pāri ņudzošajai masai, šoreiz rūpīgi pētot nelaiķus, kas to veido. Neticami, cik daudz šeit sastopu tādu cilvēku, ar kuriem vienmēr esmu sapņojis satikties! Te ir Merilina Monro, Filips K. Diks, Žils Verns, Rablē un Leonardo da Vinči. Te ir arī daži mītiem apvīti vēstures grāmatu varoņi Kārlis Lielais, Verkingetorikss, Džordžs Vašingtons, Vinstons Čērčils un Levs Trockis.

Cik neviendabīgs ir šis pūlis! Pamanu arī Džeimsu Dīnu, Fredu Astēru (kas nespēj nociesties un laika nosišanai nodemonstrē dažus stepa soļus), Moljēru, Geriju Kūperu, karalieni Margo, Liliānu Gišu, Luīzi Brūksu, Zolā, Hudini, Mao Dzedunu, Avu Gārdneri, Bordži (ģimenes locekļi sastājušies apkārt Lukrēcijai).

Nepacietīgākie cenšas turēties straumes vidū, lai ātrāk sasniegtu vilinošo gaismu. Tie, kas nav tik apzinīgi, slaistās gar malām. Daudzi šo atelpu cenšas izmantot, lai tiktos ar neparastiem mirušajiem.

Pēdējā Krievijas cara ģimene strīdas, un visi cits citam uzbrūk par to, ka nav laikus paredzējuši revolūciju. Luijs XVI cenšas tos mierināt viņš pats taču arī nebija pamanījis, ka tuvojas apvērsums! Luijs XVI pagriežas pret Marko Polo, lai apspriestu kartogrāfiju, jo patiesībā šīs simpātiskās karaliskās ektoplazmas īstā aizraušanās bijusi kartogrāfija. Tiesa, viņš nedaudz interesējies arī par atslēdznieka amatu, tomēr zīmēt Kanādas upes un pārvietot vārdus Terra incognita bijis Luija XVI iecienītākais hobijs, par kuru neviens neko nav pat nojautis.

Paradīze patiešām ir vēl pēdējais smalkais salons, kur var no sirds patērzēt! No augšas pamanu Viktoru Igo ar garo bārdu, kas mēģina "piecirst kanti" medniecei Diānai. Rauls ir simpātisks, bet viņš allaž uzdod mīklas, taču nesniedz tām atminējumu. Es nolaižos blakām Viktoram Igo un izmantoju situāciju, lai no viņa uzzinātu atminējumu viņa šarādei. Sākumā viņš dusmojas, jo es viņam iztraucēju "cirst kanti", taču, kad paskaidroju sava traucējuma iemeslus, viņš sāk smieties un izskaidro mīklas atrisinājumu.

Pirmkārt, pļāpa. Pļāpa ir un paliek pļāpa. Otrkārt, tas ir gājputns. Tātad tā ir ārzemniece. Treškārt, tā ir kafija. Un tā arī patiešām ir kafija! Atrisinājums tā ir kafija "bavāriešu gaumē".

Tas izrādās tik vienkārši, ka es par to pat nebiju iedomājies.

Kāda vienreizēja izdevība uzdot jautājumus visizglītotākajiem cilvēkiem! Ja man būtu vairāk laika, es sameklētu Stradivari, lai uzzinātu viņa dārgo vijoļu līmes noslēpumu. Un mēģinātu uzzināt, kur pazudis Sent-Ekziperī un kāpēc no augšas var saredzēt milzīgos zīmējumus Čīlē un Peru.

Pēkšņi ieraugu kādu pazīstamu seju. Tā taču mana vecvecmāmiņa Aglaja! Steidzos pie viņas. Viņa mani uzreiz pazīst un saprot manas steigas iemeslus. Vecvecmāmiņa, protams, redzējusi, kā es uzvedos, kad viņa nomira, taču viņa man to nepārmet, jo manā sirdī izlasījusi manas patiesās izjūtas. Tik daudz citu, kas bija raudājuši, taču bija tikai tukši liekuļi, kas centās sev pievērst uzmanību!

Es par to tā nopriecājos, ka vēlos atrast savu tēvu, lai viņam to ātrāk pavēstītu, taču mana vecvecmāmiņa Aglaja pastāsta, ka viņa to tēvam jau pateikusi un ka turklāt viņš pašlaik jau atrodas tālu mums priekšā.

Atviegloti uzelpojis, turpinu lidojumu.

Redzu, kā Rauls veltīgi meklē savu tēvu, bet Amandīne uzskrien virsū Fēliksam un izliekas, ka nav viņu pazinusi, kaut ari pasaules pirmais tanatonauts viņu izmisīgi sauc. Stefānija rāmi planē virs mirušo pūļa, turpinot savu ceļu pretim gaismai. Bet mana sieva — astronome atrodas mūsu grupas priekšgalā un steidzas, lai ātrāk pārbaudītu, vai melnā cauruma dziļumā atrodas izeja uz balto strūklaku.

Piektā teritorija. Zināšanas. Gluži nejauši un nevienam speciāli nejautājot, es uzzinu kēksa recepti. Ceturtdaļa sviesta, ceturtdaļa miltu, ceturtdaļa cukura un ceturtdaļa olu. Ari tas ietilpst zināšanās. Vajadzētu šo recepti atcerēties, kad atgriezīšos uz Zemes.

Sestā teritorija. Šeit mīt skaistums. Cita aiz citas tālumā aizvijas violetu mežģīņu dobes. Ciktāl sniedzas skats, mirdz mēļas, okera, sarkanas un dzeltenas krāsas fraktāli. Zaigojoši taureņi cenšas izvairīties no sārtu bezdelīgu knābjiem. Zili, melni un balti vardēm līdzīgi abinieki atpleš savus spārnus, kas atgādina sienāžu spārnus. Uz pakaļkājām nostājies zeltains vienradzis. Skaistums ir daudzveidīgs. Tāpat kā bailes.

Septītā teritorija. Mēs nonākam pitMoch 6sienas, un mūsu nabassaites joprojām ir cieši savītas.

Varbūt šis ceļojums nav gluži tikpat satraucošs kā pirmais, tomēr šie lidojumi nekad nekļūs par ikdienas paradumu. Vai tad kosmosa kuģis Challenger neeksplodēja tādēļ, ka panākumu pēc visi sāka uzskatīt, ka kosmiskie lidojumi nemaz nav bīstami? Nekas nevar būt pilnīgi drošs pat tad, ja dvēseles atdalīšanās no ķermeņa izrādītos pavisam vienkārša metode. Ne mirkli nedrīkstam zaudēt modrību. Mēs taču dodamies tik tālu, turklāt milzīgā ātrumā! Pārvietojoties tādā tempā, pat visniecīgākais starpgadījums var izvērsties par īstu drāmu.

To, ko tagad atklājam, mēs nekad nevarētu ieraudzīt pat tad, ja kosmosā būtu nosūtīts satelīts ar vislabāko teleskopu! Mēs atrodamies starp zvaigznēm, pašā Galaktikas centrā, melnā cauruma dziļumos, turklāt varam atgriezties uz Zemes. Kurš astronauts gan varētu cerēt vēl uz kaut ko vairāk?

Bet mums, pieciem nāves musketieriem, ceļojums tagad tuvojas beigām. Esam nonākuši pie lielā priekškara, aiz kura slēpjas nāves beigu tēls. Es tam tuvojos, bet pārējie vilcinās man sekot. Viņi redz, ka mirušo straume izkļūst cauri Moch 6 sienai, taču katru domājošu būtni biedē paša pēdējā nāves posma iepazīšana. Es tikai paraustu plecus. Turklāt es jau tur esmu bijis. Paceļu biedējošā priekškara malu un aicinu savus draugus man sekot.

Mūs apžilbina spoža gaisma, kas reizē ir gan biedējoša, gan pievelkoša. Pārsteigts konstatēju, ka esmu priecīgs, jo atkal esmu nokļuvis šajā cilindriskās formas plašajā, baltajā līdzenumā, ko aizplīvuro migla. Lejā mirušo upe sadalās četrās attekās.

Parādās pirmie eņģeļu apveidi tik spoži un krāsaini salīdzinājumā ar blāvajām ektoplazmām! Ja man kādu dienu vaicātu, kāds ir cilvēka viscēlākais mērķis, tagad es zinātu, ko atbildēt, viscēlākais mērķis ir panākt, lai cilvēka dvēsele ir tik skaista kā labestīgs eņģelis. Taču kā lai to paveic?

Kāds sportiska izskata eņģelis atlaižas pie mums un jautā, kāpēc mēs ar savām neskartajām nabassaitēm šeit atrodamies. Aiz ziņkārības? Vai tādēļ, ka vēlējāmies, lai turpinās zinātnes progress? Pat Stefānija, kurai nekad netrūkst, ko teikt, klusē. Tad "tas" atbild mūsu vietā:

-Jūs esat Lieliniciētie, vai ne?

Kas? brīnās Rauls.

Lieliniciētie, eņģelis pacietīgi atkārto.

Acīmredzot mūsu ielaušanās viņu pārāk nepārsteidz.

Par "Lieliniciētajiem" viņi dēvē "dzīvos", kas nokļuvuši līdz šejienei. Tas nozīmē, ka pirms mums te jau ir pabijuši citi, taču nebija to izpauduši. Citi tanatonauti? Mūki, šamaņi, rabīni vai Viedie, kas, nevienam neko nesakot, bez tehnikas palīdzības kopš neatminamiem laikiem veica šādus ceļojumus?

Eņģelis pasmaida. Tagad es saprotu, kāpēc viņš un viņa līdzinieki man nebija radījuši nekādas problēmas pirmā Paradīzes ceļojuma laikā. Viņi bija pieraduši uzņemt pie sevis Lieliniciētos, lai arī, kā mēs vēlāk uzzinājām, šie apciemojumi nemaz tik bieži nebija.

214. SIBĪRIEŠU MITOLOĢIJA

Saskaņā ar Sibīrijas šamaņu ticību pēc nāves viss apgriežas ar kājām gaisā. Cilvēks nonāk zemē, kur viss, kas agrāk atradās augšā, tagad ir apakšā, un viss, kas agrāk bija skaidrs, kļūst neskaidrs.

Reizēm gadās nokļūt mirušo zemē kāda šamaņu rituāla laikā, slimam esot, dzērumā vai sapnī. Dažreiz gadās aizceļot uz mirušo valstību, pašam to nemanot.

Tāpēc ir dažas lietas, ko noteikti vajadzētu iegaumēt.

Mirušo zemē koki aug otrādi, saknēm stiepjoties debesīs, upes plūst uz kalniem, nakts ir gaiša, jo spoži spīd mēness, bet diena ir tumšs, jo saule izstaro vāru gaismiņu.

Šīs nianses ļauj uzreiz atšķirt, vai jūs atrodaties starp dzīvajiem vai ne.

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

215. ASALIJA

Eņģeli, kurš mūs sagaida, franču valodā sauc Žeroms, bet ebreju — Asalija, kas nozīmē "tas, kurš atklāj patiesību". Taču citās valodās viņam ir vēl daudz dažādu apzīmējumu. Ēģiptiešiem viņš ir Pta, šumeriem Enki, romiešiem Apollons, gaiļiem Mapanoss, īru ķeltiem Diansehts, vāciešiem Freirs, slāviem Svarogs, hinduistiem Savitars, actekiem Hočipilli, bet inkiem Illapa…

Šeit viņa uzdevums ir atklāt patiesību un palīdzēt dvēselēm garīgi pilnveidoties. Asalija labprāt atbild uz Raula jautājumiem par Paradīzi. Tajā ir septiņdesmit divi galvenie eņģeļi un septiņsimt tūkstoš parastu eņģeļu. To hierarhija ir pavisam vienkārša. Pirmā triāde sastāv no serafiem, ķerubiem un troņiem, otrā no tikumiem, virskundzības un varas, bet trešā, visaugstāk stāvošā, no valstīm, ercenģeļiem un eņģeļiem. Trīs galvenie ercenģeļi ir ercenģelis Gabriēls (ziņnesis un iniciators), ercenģelis Mihaēls (pūķu uzveicējs) un ercenģelis Rafaēls (ārstu un ceļotāju aizbildnis).

Mums ir izvēle varam uzskatīt eņģeļus par svētajiem, Lamedvaviem vai Bodhisatvām, Būdām, Izredzētajiem vai

Tsadikiem. Viņu nosaukumi mainās atkarībā no reliģijas. Reinkarnācijas ciklu pabeigušajiem vairs nevajag atdzimt, un viņi ir uzņēmušies atbildību par tranzīta dvēselēm. Lai mums viss galīgi nesajūk, nolemjam viņus saukt vienkārši par "eņģeļiem".

Pabeidzis savu stāstījumu, Žeroms-Pta-Hočipilli mūs pamet. Tā kā pūlis turpina drūzmēties, viņam darba netrūkst. Savu apmeklējumu turpinām bez pavadoņa.

Es prātoju, vai ir vēl kāds dievs vai dievi, kas uzskatāmi par augstākstāvošiem nekā šīs eņģeļu kohortas. Lai gan ebreji apgalvo, ka Dievs ir viens, tomēr Fredijs man bija iemācījis, ka ebreju valodā dievu sauc Elohims un ka šis vārds ir daudzskaitlī. Tātad?

Septiņdesmit divi galvenie eņģeļi… Arī šis skaitlis man kaut ko atgādina.

Tas ir Jēkaba kāpņu pakāpienu skaits, — Rauls ar telepātijas palīdzību man paskaidro.

216. GALVENIE EŅĢEĻI

Kā piemērs šeit seko dažu galveno eņģeļu uzskaitījums, kam ir bībeliska izcelsme. Tikpat labi tie varētu būt arī grieķu, ķīniešu, indiešu utt. eņģeļi.

1.    eņģelis Vehuiahs, meditācijas un garīgās gaismas aizbildnis.

2.    eņģelis Jeliels, apvalda nepamatotu sacelšanos.

3.    eņģelis Siataels, novērš likstas.

4.    eņģelis Elemiahs, palīdz atklāt nodevību.

5.    eņģelis Mahasiahs, ļauj sadzīvot ar apkārtējiem.

6.    eņģelis — Lelaels, dziedē slimības.

7.   eņģelis Ahaijaks, palīdz atklāt dabas noslēpumus un izgudrot jaunas tehnoloģijas.

8.    eņģelis Kahetels, atvaira ļaunos garus.

9.    eņģelis Haziels, ļauj panākt ietekmīgu personu atbalstu un liek pildīt solījumus.

10.    eņģelis Aladiahs, sargā tos, kas glabā noslēpumus.

Minēšu vēl dažus, kas varētu būt noderīgi:

12.    eņģelis Hahaijaks, valda pār sapņu pasauli un reizēm ar sapņu palīdzību atklāj visapslēptākos noslēpumus.

13.    eņģelis Jeiazels, valda pār draudzību, samierināšanu un laulāto uzticību.

14.   eņģelis Mabahels, pasargā no mantojuma atņemšanas.

16.    eņģelis Hakamiaks, pasargā no nodevējiem.

17.    eņģelis Lauviahs, atvaira skumjas un nakts bailes.

18.     eņģelis Kaliels, palīdz negaidītās likteņa likstās.

20. eņģelis Pahaliahs, aizsargā baznīcas kalpotājus un burvjus.

23. eņģelis Melaels, ļauj ceļot bez starpgadījumiem.

26. eņģelis Hahuiahs, ļauj uzvarēt tiesas procesos.

38. eņģelis Haamiahs, ļauj atklāt apslēptas bagātības.

42. eņģelis Mikaels, aizsargā politiķus un valdniekus.

50. eņģelis Daniels, iedvesmo tos, kas svārstās starp vairākām izvēlēm.

53. eņģelis Nanaels, palīdz zinātniekiem.

59. eņģelis — Hariels, pārliecina bērnus izturēties pret vecākiem ar lielāku cienu.

69. eņģelis Rokels, palīdz atrast pazudušas lietas vai tos, kas tās nozaguši.

72. eņģelis Mumiahs, ļauj zelt uzņēmumiem, bet cilvēkiem dzīvot garu mūžu.

N. B. Konkrētu problēmu gadījumā pretēji tam, kā tiek apgalvots slavenajā izteicienā "labāk lūgt Dievu nekā svēto", ieteicams vērsties pie eņģeļa, kas specializējies kādā noteiktā jomā, nevis pie kādas vispārīgas dievības.

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

217. PATĪKAMĀ SABIEDRĪBĀ

Stefānija, kas atkal atguvusi ierasto uzņēmību, uzrunā kādu eņģeli, kas izskatās gan pēc vīrieša, gan pēc sievietes. Citi eņģeļi ar viņu nesarunājas, un neizskatās arī, ka viņš pats meklētu to sabiedrību.

Kā jūs sauc?

Viņš ari nešķiet sevišķi pārsteigts, mūs šeit sastopot, un labprāt atbild:

Samuels. Tomēr jūsu pasaulē mani biežāk dēvē par Sātanu, Nāves eņģeli, Hadesu vai Lielo Hermafrodītu. Šumēri mani dēvē par Nergalu, bet ēģiptieši par Setu. Noteikti man ir vēl daudz citu vārdu, taču, es ļoti atvainojos, tomēr nespēju tos visus atcerēties.

Viņš mirgo ļoti dīvainā… melnā nokrāsā! Sis mirdzums nedaudz atgādina to, kādā naktsklubos atspīd baltas drēbes.

Stefānija strauji no viņa atvirzās.

Un jūs šeit, Paradīzē, pacieš?

Viņš iesmejas pērkondimdošus smieklus.

Protams. Paradīze un elle taču ir viens un tas pats! Šeit mani pacieš tieši tāpat kā lejā jūsu pasaulē. Turklāt es no visiem eņģeļiem esmu visvajadzīgākais. Es pavedinu nejēgas un modinu viņos viszemiskākās tieksmes, tā pierādot viņu nejēdzību. Protams, es zinu, ka uz Zemes esmu atstājis sliktu iespaidu, tomēr vienīgais ceļš, kā piespiest nejēgas pilnveidoties, ir tiem pierādīt viņu pašu nejēdzību! Pateicoties man, tiem, kas kļūdījušies, tiek dota iespēja laboties. Vai tad kāda tautas gudrība nevēsta: lai paceltos, jānokļūst pašā apakšā? Es ļaudīm palīdzu nogrimt pašā dibenā, lai tie varētu pacelties augšā.

Pēkšņi viņa sejas izteiksme vairs nemaz nešķiet sātaniska.

Patiesībā es kalpoju labajam, tomēr, iespējams, pārāk oriģinālā veidā, lai jūs to spētu saprast.

Stefānija iegrimst pārdomās. Taču es jau esmu visu sapratis. Visas katastrofas un nāvējošie konflikti taču neizceļas pārēdoties, nodarbojoties ar seksu vai piedzeroties! Vislielākie kari vienmēr uzsākti, vienīgi aizstāvot labo un nekad ļauno. Vai tad Samuela jau pieminētā tautas gudrība lieku reizi neliecina par to, ka no ļaunā var nonākt pie labā?

Kad Samuels ir devies projām, pie mums pienāk kāds eņģelis, kas stādās priekšā kā apskaidrības eņģelis PēterisErmess-Aniels-Merkūrs un mums paskaidro, ka velni ir tikai eņģeļu ēnas.

Jūs taču esat Svētais Pēteris! Stefānija iesaucas, kā jau itāliete, kas nekad neaizmirst katķismu. Vai ne? Jūs taču esat Paradīzes atslēgu glabātājs Svētais Pēteris?

Jā, tas es esmu, viņš atbild. Iepriekšējie Lieliniciētie mani tā iesaukuši, jo es bieži esmu vienīgais eņģelis, kam atrodas laiks aprunāties ar jaunatnācējiem.

Svētais Žeroms-Hočipilli jau papūlējās mums šo to paskaidrot.

Tad jau jums ir paveicies.

Ko īsti nozīmē "Paradīzes atslēgas"?

Svētais Pēteris-Ermess nogroza galvu.

Tādas atslēgas šī vārda materiālajā nozīmē nemaz nepastāv. Tas ir tikai tāds tēls. Patiesībā es iedodu to zināšanu atslēgas, kas ļauj izprast Paradīzi.

Un tad viņš sāk savu stāstu par septiņdesmit diviem galvenajiem eņģeļiem. Tāpat kā ikvienam eņģelim, arī viņiem ir savas ēnas puses jeb septiņdesmit divi galvenie velni. Katram no tiem pieder sava pils, ko šeit sauc par sfēru. To pavisam ir simt četrdesmit četras.

Svētais Pēteris-Ermess ir ļoti pļāpīgs. Viņš atver vēl dažas slēdzenes. Dižais ercenģelis Gabriēls ir paša Velna projekcija, un otrādi. Bet trim ercenģeļiem atbilst trīs dēmonu dižie prinči Belcebuls, Šaitans un Jog-Sotoshs jeb Apokalipsē aprakstītais Vētrainais haoss.

Nu, vai nav iespaidīgi?

Viņš mums parāda kādu melnu, skrandainu eņģeli, kas ātri slīd uz priekšu virs mirušo upes. Kad tas tuvojas, rindā stāvošie nodreb, it kā tiem būtu uzpūtis ledains vējš.

Vai ar eņģeļiem iespējams sazināties arī tad, ja šeit neierodas? es jautāju.

Protams. Katrai cilvēciskai būtnei ir pašai savs sargeņģelis un pašai savs velns.

Tātad tautas paruna, kas man līdz šim bija šķitusi tik naiva, patiesībā bija atainojusi to, kas ir vistīrākā patiesība. Sargeņģeli un velnu…

Tiklīdz Lieliniciētie centās nodot savas zināšanas tālāk pēc iespējas saprotamākā veidā, viņus neviens vairs neņēma nopietni, uzskatot, ka visi šie ticējumi ir tikai māņticība. Vismaz cilvēki tagad to zināja. Daudzi no viņiem. Turklāt bija to zinājuši jau sen. Nē, nevis sen, bet vienmēr.

Katram cilvēkam viņa dzimšanas dienā tiek piešķirts savs sargeņģelis un savs velns. Vēlāk viņi šeit ierodas, lai aizstāvētu dvēseles tajā dienā, kad tās tiesā ercenģeļi. Viņus izsaukt ir ļoti vienkārši. Pietiek tiem raidīt lūgsnu vai izraisīt emocijas, kas atbilst tām jomām, par kurām viņi atbild. Un attiecīgās sfēras meridiānu uzreiz satricina vibrācija. Tad eņģelis ierodas uz Zemes, lai redzētu, vai nepieciešams iejaukties. Mēs darbojamies tikai vertikālā režīmā no augšas uz leju un no lejas uz augšu. Un katrs esam saistīti ar emocionālo meridiānu, kas darbojas kā kravas lifts, kurš ieprogrammēts kādam noteiktam stāvoklim dusmām, mieram, harmonijai… Nekāda izvēle nav iespējama. Un arī pārprogrammēšana ne. Es, piemēram, palīdzu vienīgi tiem, kas vēlas "saprast", jo es esmu Svētais Pēteris-Ermess — eņģelis atslēgu glabātājs un izskaidrotājs.

Tā, lūk. Tas ir tik vienkārši un reizē tik "tehniski". Pietiek par to tikai iedomāties, kad eņģelis jau steidzas palīgā. Beidzot es izprotu lūgsnas spēku un noderīgumu. Lūgties nozīmē pieprasīt kāda konkrēta eņģeļa ierašanos.

Protams, par to ir jāmaksā sava cena, mūsu skolotājs precizē.

Es izbrīnā saraucu savas ektoplazmas uzacis. Kā tad tā, vai tad eņģeļu pakalpojumi nav par velti? Un kā tos iespējams apmaksāt?

Ar karmu. Tas ir barters. Jābūt gatavam atteikties no daļas savas enerģijas, lai piepildītu vēlēšanos, bet, lai saņemtu eņģeļu palīdzību bez atlīdzības, jāpiemīt iekšējai tīrībai. Tomēr tā notiek reti.

Barters. Nu kā tad. Nedaudz atgādina "Faustu". Lai iegūtu spējas, nākas pārdot dvēseli. Prātā sāku sastādīt Svētā Pētera-Ermesa izsniegto atslēgu sarakstu.

1.   Vienmēr cienīt eņģeļus un nepieļaut nevienu negatīvu domu par viņiem.

2.    Vienmēr ievērot eņģeļu hierarhiju: zemākstāvošajiem eņģeļiem ar noteiktu specializāciju lūgumu nodod augstākstāvošie galvenie eņģeļi.

3.     Lai izpelnītos svētā uzmanību, katru lūgumu apmaksāt ar enerģijas zudumu, karmas eroziju un sevis ziedošanu.

4.     Var izsaukt gan eņģeli, gan velnu. Viņu iedarbīgums neatšķiras, atšķiras tikai cena, kas par to jāmaksā. Lai atriebtos, labāk izsaukt taisnības eņģeli nekā dusmu velnu.

5.     Eņģelim vienā reizē drīkst lūgt tikai vienu lietu. Viens eņģelis nozīmē kādas noteiktas misijas īstenošanu noteiktā laika periodā.

6.    Kad misija pabeigta, no eņģeļa var atbrīvoties, sakot: "Tu man vairs neesi vajadzīgs." Eņģelim nevajadzētu pārāk ilgi atrasties uz Zemes. Tad viņš tur izraisa nekārtības. Eņģelim nepieciešams pēc iespējas ātrāk atgriezties savā pilī. Ja tā pārāk ilgi paliek tukša, tajā var iekļūt atbilstošo zemāko sfēru negatīvā enerģija.

Naids liek vibrēt sfērai, kas atbilst naida hierarhijai, ko pilnīgi noteikti vada kāds zemāku pasauļu nelabais. Bet mīlestība savukārt iedarbina augstāko pasauļu sfēru. Baltos eņģeļus vada mīlestība uz labo, bet melnos uz ļauno. Lai kā arī būtu, visas lūgsnas tiek sadzirdētas.

Pēkšņi eksistence man kļūst daudz saprotamāka. Dzīvē mēs vienmēr iegūstam to, ko vēlamies. Bet, ja mēs kaut ko neiegūstām, tātad to nemaz tā īsti nevēlamies. Eņģeļi atšķir īstas vēlmes no bērnu untumiem. Un piepilda tikai īstas vēlmes.

Noklausījies šajos telepātiskajos, viedajos vārdos, es prātoju, ka tad, ja visi cilvēki uzzinātu, ka iespējams iegūt visu, ko viņi vēlas, problēmas ar to tikai sāktos. Lieliniciētie pareizi darījuši, ka savas atklāsmes vienmēr paturējuši noslēpumā.

Svētais Pēteris-Ermess satrūkstas, it kā būtu sadzirdējis, ka viņu kāds sauc, un mūs pamet. Droši vien kāds uz Zemes lūdz, lai viņš atnāk.

Amandīne, Stefānija, Rauls, Roza un es turpinām iepazīties ar šo vietu, ciktāl to ļauj savītās nabassaites.

Visapkārt plivinās serafi, kas atgādina sīkus, cilvēkveidīgus kolibri. Notveru vienu no tiem un pamanu, ka tam ir seši spārni kā sienāzim.

Kāpēc tev ir seši spārni, mazais eņģelīt?

Viņš mani nicīgi nopēta.

-Tas taču ir rakstīts visās bībelēs! Ar diviem spārniem es aizsedzu seju, ar diviem dzimumorgānus, bet vēl ar diviem lidoju.

Sastapies ar šo sīko eņģelīti, kas smejas par manu neziņu, es saņemu drosmi uzdot savu lielo jautājumu, kas man ir uz mēles visu laiku, kamēr es runājos ar Pēteri-

Ermesu. Taču esmu jau nopratis, ka lielais atslēgu glabātājs izsniedz tikai tās atslēgas, kuras pats vēlas kādam uzticēt. Manam serafam noteikti nav tik lielas pieredzes šajos jautājumos.

Esmu šeit redzējis mirušos, eņģeļus, ercenģeļus un velnus… Bet saki man, eņģelīt, vai virs jums atrodas arī Dievs!

Viņš ar vieglu kustību norāda virzienu aiz kalna.

Ko gan es par to zinu? — viņš saka. Šeit neviens Dievu nav sastapis, tomēr daži eņģeļi tic, ka viņš pastāv un ka viņš ir visur. Es pats esmu agnostiķis. Esmu kā neticīgais Toms, kuru tu varbūt sastapsi. Ticu tikai tam, ko redzu pats savām acīm.

Viņš iesmejas sīkus eņģeļa smiekliņus.

Turpinu iztaujāt, noraugoties uz gaismas apspīdēto kalnu, kur notiek pēdējā tiesa.

Un aiz kalna vai tur turpinās Paradīzes gaitenis?

Kas to lai zina? viņš ķircinošā balsī saka. Varbūt

&gt; &gt;

turpinās, bet varbūt ved pie Dieva. Mana vieta ir šeit, bet tava uz Zemes.

Viņš savicina spārnus un aizlaižas.

Roza mūs mudina doties aiz kalna, lai noskaidrotu, vai tur patiešām atrodas baltā strūklaka, kas līdzsvaro melno caurumu, taču mūsu nabassaites jau ir pārāk stingri nostieptas, lai varētu doties vēl tālāk uz priekšu. Turklāt Stefānija uzstāj, ka mums pēc iespējas ātrāk jānokļūst atpakaļ savos miesiskajos apvalkos. Nu jau ir pagājis labs laiks, kopš uzsākām lidojumu, un vajag pasteigties, ja negribam atgriezties nekrotiskas ādas blāķos.

Ar nožēlu steidzamies atpakaļ uz tanatodromu.

218. ARĀBU MITOLOĢIJA

Kad mirušais nonāk kapā, divi eņģeļi Munkars un Nakirs — par viņu lem) tiesu. Un atkarībā no viņu sprieduma kaps uz laiku pārvēršas par elli, šķīstītavu vai Paradīzi. Lai glābtu notiesātos, eņģeļi vēlāk var Dievam par mirušajiem aizlikt kādu labu vārdu. Pateicoties viņiem, aizgājēji izkļūst no elles un kļūst par tso'rom (nelieliem gurķiem). Un, nomazgājušies trīs upēs pēc kārtas, viņi atkal kļūst tīri.

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

219. PIRMĀS RŪPES

Kad esam atgriezušies, Rauls pielec no sava krēsla. Viņš ir kā uzvilkts. Tumšās acis šķiļ uguni, bet rokas vicinās kā divi saniknoti zirnekļi.

Ko jūs tur redzējāt? Vai tu satiki savu tēvu?

Nē, taču kāds eņģelis man par viņu pastāstīja.

Svētais Pēteris-Ermess?

Nē, viņš atteicās, bet velns labprāt izpildīja manu lūgumu.

Raula vēlēšanās visu uzzināt vienmēr bijusi tik liela, ka tā acīmredzot ir izraisījusi spēcīgas vibrācijas. Taču patiesība izrādās tik briesmīga, ka to varēja atklāt vienīgi melnais eņģelis. Es nodrebu, pirms mans draugs sācis savu stāstu.

Kā velns tika apgalvojis, Razorbaka kungs un kundze beigās vairs vispār nespēja saprasties. Fransiss pameta novārtā sievu un pilnībā nodevās sava darba "Nepazīstamā nāve" rakstīšanai. Jo tālāk virzījās viņa pētījumi, jo vairāk sieva no viņa attālinājās. Beidzot viņa sev sarūpēja mīļāko, kura vārds bija Filips.

Tad notika nenovēršamais. Kādu dienu Raula tēvs uzskrēja abiem balodīšiem virsū, kad tie atradās viens otra apkampienos. Dusmas. Strīds. Draudi šķirties. Razorbaka kundze guva virsroku un apņēmās cīnīties līdz galam. Ja reiz būtu jāšķiras, tad tiesas izdevumi būtu jāapmaksā Raula tēvam un viņa alimentos saņemtu pienācīgu summu par Raula audzināšanu.

Tajā pašā vakarā Fransiss Razorbaks tualetē bija pakāries pie ūdenstvertnes. Viņa dēlam tagad tā vairs nešķita pašnāvība, bet gan slepkavība. Ar savu laulības pārkāpšanu Raula māte bija viņa jūtīgo tēvu piespiedusi spert visizmisīgāko soli. Tā viņa bija ieguvusi mantojumu, turklāt turpināja satikties arī ar savu mīļāko.

Neviens šo krāpšanu neatklāja. Šķita tikai loģiski, ka filozofijas profesors, kurš aizrāvies ar nāves pētījumiem, vēlas uz to palūkoties no spoguļa otras puses un izdara pašnāvību. Pat Rauls pats tam bija noticējis! Bez velna palīdzības viņš nekad nebūtu uzzinājis patiesību.

Patiesība ir visspēcīgākais ierocis no visiem, un tumsas eņģelis nebija skopojies ar detaļām un nozieguma motīviem. Patiesībā Paradīzē tā pirmo reizi tika pabeigta nozieguma izmeklēšana. Kādas gan iespējas pavērās, pateicoties Nāves kontinenta atklāšanai!

Sapulcējušies jumta dzīvoklī, sūcot Amandīnes kokteiļus, cenšamies mierināt savu draugu. Taču šķiet, ka visi mūsu centieni uz viņu iedarbojas gluži pretēji. Jo biežāk mēs atkārtojam, ka šis atgadījums jau pieder pagātnei, un lūdzam, lai viņš ņem vērā visus apstākļus, liek mierā mirušos un ļauj dzīvajiem dzīvot viņu dzīvi, jo niknāks viņš kļūst.

Viņa ir nogalinājusi manu tēvu! viņš kliedz, sakampis galvu rokās gluži kā spailēs.

Tā nebija, viņš izdarīja pašnāvību. Tu taču nevari zināt, kas viņam darījās galvā, kad viņš to iebāza cilpā.

Varbūt es nezinu, bet mans velns gan to zina. Mans tēvs mīlēja savu sievu, bet viņa to piekrāpa, un tas arī viss!

Velna uzdevums taču ir atstāt nejēgas neziņā! es neliekos mierā.

Taču Rauls vairs nav spējīgs spriest vēsu prātu. Tas ir tā, it kā šī uzmācīgā doma būtu deformējusi realitāti.

Dusmu uzplūdā viņš pielec kājās, apgāž krēslu un glāzi un kā viesulis metas lejā pa tanatodroma kāpnēm.

Es nojaušu, ko viņš grasās darīt, un steidzīgi sāku meklēt vina mātes telefona numuru, lai to brīdinātu. Es viņai saku: viņas dēls ir pārliecināts, ka viņa vainojama Raula tēva nāvē, un pašlaik traucas pie viņas, lai atriebtos. Viņa dievojas, ka viņš kļūdoties, ka viņa varētu ļoti viegli mūsu priekšā attaisnoties, tomēr steidzas ātrāk nolikt klausuli.

Ātrumā sametusi somā pašu nepieciešamāko, Raula māte pamet dzīvokli, pirms Rauls ar dusmās izķēmotu seju uzlauž durvis.

Viņš draudīgi metas iekšā, taču māti nesastop. Tad Rauls traucas pie mātes kādreizējā mīļākā Filipa. Viņš metas tam virsū, tomēr Filips izrādās stiprāks un nogāž puisi uz paklāja. Tas viss izskatās vienkārši smieklīgi! Lepnais tanatonauts pārvērties par gražīgu puišeli, kas piecērt kāju un dusmās grib visu izdemolēt!

Cik viegli var nokļūt dusmu varā!

Pirmo reizi atskāršu, ka bieži vien labāk ir nezināt patiesību. Labāk tai dzīties pakaļ nekā to notvert, tādēļ jau Svētais Pēteris bija klusējis. Vai tad Fredijs nemēdza sacīt, ka "gudrais meklē patiesību, bet dumjais to jau ir atradis"?

Mana māte ir visīstākā kuce, Rauls lādas, kad ir atgriezies pie mums.

Kas tu tāds esi, lai viņu tiesātu? Stefānija sadusmojas, liekot slapju dvieli pie viņa zilumiem. Ja kas, arī tavs tēvs nebija bez vainas. Viņš bija māti pametis novārtā un interesējās vienīgi par savām grāmatelēm. Tu pats man stāstīji, ka viņš arī par tevi nelikās ne zinis. Viņa taču tevi uzaudzināja!

Taču Rauls ir tādā stāvoklī, ka nav iespējams viņu vest pie prāta.

Mans tēvs taču bija zinātnieks! Filozofs! viņš skandina. Viņš bija nodevies zinātnei. Viņš pavēra ceļu uz nāves pētījumiem. Bet mana māte viņu nogalināja!

Roza uzliek vēso roku uz viņa karstās pieres.

Tas nav tik vienkārši, — viņa saka savā melodiskajā balsī. Patiesībā tev vajadzētu pateikties savai mātei. Novedot tavu tēvu līdz pašnāvībai, viņa tevī modināja alkas pēc zināšanām, nerimstošu apetīti, ko vajadzēja apmierināt. Ar viņas gādību tu studēji bioloģiju, specializējies murkšķu ziemas guļā, kļuvi par tanatonautikas celmlauzi un beigās pat atklāji Nāves kontinentu!

Un patiesību arī, — nomurmina Rauls.

Ja tas spēj tevi nomierināt, vēlos atgādināt, ka tur, augšā, viņai noteikti kādreiz nāksies stāties tiesas priekšā. Viņas dvēseli vērtēs tāpat kā visas pārējās. Eņģeļiem par šo lietu ir zināmi visi fakti, ieskaitot tava tēva liecības. Taisnība uzvarēs. Tā ir tikai cilvēku augstprātība, kas viņiem liek iztēloties, ka taisnība obligāti panākama uz Zemes. Taisnība ir tikai ilūzija.

Jā, es piebilstu, uzticies eņģeļiem un liktenim. Tur, augšā, viņa saņems tādu sodu, kādu ir pelnījusi.

Varbūt viņi tai liks atdzimt par milzīgu vardi? Amandīne ieminas, lai Raulu nomierinātu.

Viņš vienā rāvienā izdzer konjaka glāzi, ko viņa tam pasniedz, un uzreiz pieprasa nākamo.

Droši vien arī vardes mēdz būt laimīgas, viņš norūc. Es vēlētos, lai viņa atdzimst par tarakānu un lai kāds viņu samin ar kurpes papēdi.

Es arī palūdzu glāzi alkohola.

Zini, Raul, man šķiet, ka tev derētu viena kārtīga psihoanalīze, es nopūšos, jo patiesībā tu neesi gatavs uzklausīt velna atklāsmes.

Neaizmirsīsim, ka velns tomēr ir ļaunuma eņģelis, piebilst Amandīne.

Es uzsitu Raulam uz pleca.

Vai tu atceries, kā mēs ar tevi kopā cīnījāmies pret Sātana pielūdzējiem, bet tagad tu esi gatavs vērsties pie viņa pēc atbalsta, lai atrisinātu privātus jautājumus?! Tu jau esi gluži kā tāds operetes Fausts!

Man pēkšņi ir piegriezies, kā viņš tīksminās pats par savām dusmām. Es labprāt būtu gribējis šo piedzērušos lupatu kārtīgi sapurināt.

Paklausies! es iesaucos. Tu mums vēl būsi vajadzīgs tanatodromā ik dienas un ik minūti. Tā ka vienreiz liec savu māti mierā! Mums nav tik daudz laika.

Rauls ļauni iesmejas.

Kas tad tas par viszini, kurš man te taisās lasīt morāli? Labāk paskaties pats uz sevi! Ari par tevi es kaut ko uzzināju.

Es paraustu plecus.

Tas nav iespējams, es saku, jo Sātans tev pastāstīja par tavu tēvu tādēļ, ka tu to tik ļoti vēlējies. Bet kādēļ lai viņš būtu runājis par mani?

Mans vecais, labais draugs, mans vissenākais draugs… Laikam es vibrēju pietiekami stipri, lai viņš man pastāstītu taisnību ari par tevi.

Es intuitīvi sajūtu, ka šī patiesība man sāpēs. Tikai labākie draugi prot iesist tā, lai mums sāpētu. Gribu iesaukties: "Uz priekšu, odze, pārkod savu indes zobu!" taču bailes mani ir paralizējušas. Kamēr viņš bārsta savas atklāsmes, es turu ausis aizspiestas. Pēc triju sieviešu sejas izteiksmes varu noprast, ka labi nav. Rozu it īpaši aizskar otrā no patiesībām.

Tiklīdz atrauju plaukstas no ausīm, Rauls kliedz:

Tu nedzirdēji? Vēlies, lai es atkārtoju? Taviem vecākiem nevarēja būt bērni! Jūs ar Konrādu esat adoptēti! Tā ir pirmā patiesība.

Man ir tāda sajūta, it kā es būtu pakļuvis zem kravas mašīnas. Tā mani vajājusi un tagad grasās saspiest pankūkā. Apkārt viss sabrūk. Mana pagātne vairs nav mana pagātne. Un mana ģimene nekad nav bijusi mana ģimene. Mans tēvs nav mans tēvs, un mana māte nav mana māte, bet mans brālis nav mans brālis. Un pat vecvecmāmiņa Aglaja…

Rauls ar baudu mani noraugās. Tagad ir mana kārta pārdzīvot! Kad viņš grasās atklāt otro patiesību, viņa sejā parādās sadistisks prieks.

Patiesība numur divi!

Jau tas vien, ka jums uzbrauc smagā mašīna, ir briesmīgi. Un kur nu vēl, ja otra pārbrauc jūsil vēl siltajām un asiņojošām iekšām. Es no visa spēka ar pirkstiem aizspiežu bungādiņas. Negribu zināt. Neko negribu zināt. Dieva dēļ, kaut viņš man vispirms atļautu sagremot pirmo patiesību! Kur nu, es jau redzu, ka viņš pavēstījis arī otro, jo gan Amandīnes, gan Stefānijas, bet it īpaši Rozas acīs redzams apjukums. Saniknots atbrīvoju rokas un zibenīgi ar dūri iesitu pa žokli tam, kas tikko vēl skaitījās mans labākais draugs.

Sasisto vaigu berzēdams, viņš mani uzlūko ļaunā priekā.

Paldies! viņš saka. Bija ļoti patīkami saņemt šādu aperkotu. Un kur nu vēl no tā saucamā labākā drauga!

Tagad derētu pateikt kaut ko tādu, kas viņu noliktu pie vietas, taču nespēju atrast īstos vārdus. Un es izmetu gluži nesakarīgu frāzi tā, it kā tas būtu kāds īpaši gudrs domu grauds:

Pats tu tāds!

220. EBREJU MITOLOĢIJA

"[..] Un viņi ieraudzīs pasauli, ko tie neredz, un pamanīs laiku, kas tagad tiem apslēpts. Un, laikam ejot, tie nenovecos. Jo viņi mitināsies tur, augšā, atgādinās eņģeļus un līdzināsies zvaigznēm, un varēs pārvērsties, par ko vēlēsies, par skaistumu un trauslumu, par gaismu un par slavas spozmi. Jo viņiem pie kājām pletīsies Paradīzes plašumi. Viņi ieraudzīs to dzīvo, nebeidzamo skaistumu, kas mitināsies zem troņa, un eņģeļu pulku, ko neļauj saredzēt mani vārdi un kam pavēlēts atrasties savās vietās līdz otrajai atnākšanai."

Baruhs. LI, 8-11.

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

221. NO POLICIJAS ARHĪVA

Dienesta ziņojums atbildīgajām iestādēm

Daži neapzinīgi eņģeļi izpauduši mirstīgajiem konfidenciālu informāciju. Tam var būt bēdīgas sekas. Nepieciešams iejaukties, lai šim bīstamajam piedzīvojumam darītu galu.

Atbildīgo iestāžu atbilde

Jūs vienmēr satraucaties nieku dēļ. Mēs pilnībā kontrolējam situāciju. Līdz šim viss noritējis, kā nākas. Nav nekāda iemesla uzskatīt, ka šoreiz būs citādi.

222. VĒSTURES MĀCĪBU GRĀMATA

Jābūt ļoti stipram, lai saskartos ar patiesību. Cik no mums ir tādu, kas to aukstasinīgi gatavi uzklausīt? Uzzinājusi par tanatonautikas nelabvēlīgo ietekmi, Valsts Izglītības ministrija nekavējoties skolās ieviesa Objektīvas Patiesības Uztveres (OPU) mācību priekšmetu. Sākumā šo mācību kursu pasniedza tikai vecākajās, bet vēlāk arī jaunākajās klasēs. Vēl nedaudz vēlāk tas tika iekļauts bakalaura grāda saņemšanas eksāmenu programmā.

Vēstures grāmata. Pamatkurss. 2. mācību gads

223. BĀRENIS

Tikko abi ar Rozu esam nokļuvuši līdz istabai, tā sākam nodoties mīlestībai. Viņa metas man virsū un čukst ausī, ka grib no manis bērnu. īstajā laikā, jo arī es no viņas jau sen gribu bērnu.

Līdz šim mājās bijām turējuši tikai dzīvniekus un augus. Vispirms kādu zaļojošu augu (ļoti apnicīgi), tad apelsīnkociņu (kas deva neiedomājami lielu augļu ražu), tad sarkanu zivtiņu (Leviatānu), ko kādu dienu bez acīmredzama iemesla atradām peldam ar vēderu uz augšu, tad ūdens bruņurupuci Zuzū (kas augu dienu to vien darīja kā gremoja sīkus tārpiņus), tad jūrascūciņu (ko nosaucām par Kvīkvīku, jo viņa visu laiku kvieca "kvī, kvī, kvī", lai mums paziņotu, ka grib ēst), tad kaķi, kurš apēda jūrascūciņu, un tad suni, kurš visu laiku trenkāja kaķi atriebās par to, ka tas bija apēdis cūciņu.

Kāds bērns tagad būtu pašā laikā. Viņš savukārt varētu atriebt kaķi, raustot suni aiz ausīm, astes, ķepām un bakstot tam acis un purnu. Daba bērnus apveltījusi ar spējām atjaunot vienlīdzību.

Kā allaž, saglabājot zinātnisku pieeju, Roza pēta kalendāru.

Datumi varētu derēt, viņa paziņo.

Varbūt pat varētu dzemdēt Fredija reinkarnāciju, es atzīmēju.

Fredijs taču bija teicis, ka centīsies izstāvēt rindu oranžajā teritorijā pēc iespējas ātrāk, lai atdzimtu gada laikā. Hmm, jau pagājuši trīs mēneši…

Ja paveiktos, tad tas vēl varētu izdoties.

Lai kā arī būtu, šī doma Rozai patīk. Būtu lieliski kļūt par Fredija reinkarnācijas vecākiem.

Kārtējo reizi mēs būtu celmlauži. Vai gan vēl kādam varētu ienākt prātā dzemdēt bērnu ar jau iepriekš izraudzītu dvēseli? Tas ir gandrīz tāpat, kā ražot vāzi, lai tajā ievietotu ziedus, kas jau nopērkami veikalā.

-Tad tik ķeramies pie darba, es mundri nosaku.

Lai gan mūsu mīlēšanās norit itin draiskulīgi, esmu pārsteigts, kad pamanu, ka Rozai, atkal noliekot galvu uz spilvena, ir skumja sejas izteiksme.

Es viņai uzreiz vaicāju, vai kaut kas nav tā, kā vajadzētu. Viņa nopūšas un liek man apsolīt, ka aizspiedīšu ausis ikreiz, kad Rauls mēģinās man izstāstīt otro patiesību.

Gan tas viņam pāries, es saku. Raulu vienkārši sarūgtinājis tas, ka viņa māte nogalinājusi tēvu, un viņu var saprast.

Tev taču ar to nav nekāda sakara, Roza iebilst. Un es nesaprotu, kāda ļauna prieka pēc viņš tev par katru cenu grib atklāt tās Sātana pretīgās patiesības. Lai nu vai kā, tu viņam pamatīgi sadevi! Nemaz nezināju, ka manam vīram ir tāds boksera talants! — viņa saka, atkal man piespiežoties cieši klāt.

Es novaikstos.

Tā bija pirmā reize, kad es kādam iesitu, lai pa īstam nodarītu sāpes… Un tādēļ pazaudēju savu labāko draugu.

Nē taču, — viņa pārliecinoši saka. Raulam pret tevi nav nekādu iebildumu. Kā mēdza teikt mans onkulis Gijoms: "Ja kāds uz tevi dusmojas, tad patiesībā viņš dusmojas nevis uz tevi, bet gan pats uz sevi."

Mēs atkal mīlējāmies. Pieķeru, ka man atkal prātā iešāvusies uzmācīgā doma: "Ko es šeit vispār…" taču cenšos to aizgaiņāt ar citām, patīkamākām domām, bet pēc tam arī ar patīkamākām sajūtām.

Pēc tam Roza, apburoša savā naktskreklā, pārliecas pāri balkona malai, lai papriecātos par zvaigžņoto nakti. Mēness izskatās milzīgs, taču tam apkārt esošās zvaigznes cenšas no tā neatpalikt.

Reizēm iedomājos, kā būtu, ja mēs pārstātu spēlēt šos burvja mācekļus, — viņa ieminas. Paskat, kā pēdējās Paradīzes zonas atklāšana mūs noskaņojusi citu pret citu.

Tu taču netaisies atbalstīt tos obskurantistus, kuri grib, lai mums aizliedz pētījumus?

Protams, ne. Es tikai gribu, lai pastāv kaut kādi ierobežojumi, kas mūs neļautu galīgi apkaunot. Iespējams, ka atgadījums ar Raulu ir brīdinājums. Iedomājies, ja kurš katrs tā iedomātos tur ierasties un satiktu kādu eņģeli, kas viņam visu ko sastāstītu!

Mieru, tikai mieru! Pat ja Rauls man pastāstīja, ka esmu bārenis, kas tur īpašs? Manu izturēšanos taču tas nekā nav ietekmējis. Gluži otrādi esmu vēl pateicīgāks saviem audžuvecākiem, ka viņi mani adoptējuši un uzaudzinājuši.

Mēģinu no viņas izvilināt arī otru patiesību, jo gribu redzēt, vai varu to sagremot, tomēr Roza atsakās to izpaust un liek, lai es apsolu, ka nekad necentīšos to izdibināt. Viņas acīs var saskatīt pārliecību par to, ka otrā patiesība izraisītu vēl daudz lielāku postu nekā pirmā.

Lai gan nespēju iedomāties, kas varētu būt vēl briesmīgāk kā uzzināt, ka cilvēki, ko tu vienmēr esi uzskatījis par saviem vecākiem, nemaz nav tavi īstie vecāki.

Aizmiegam viens otra apskāvienos.

No rīta Rauls ir pazudis. Neviens nezina, kur viņš varētu būt.

Tanatodromā tagad esmu palicis viens pats starp trim sievietēm Rozu, Amandīni un Stefāniju. Mana sieva pie vienas no augšstāva dzīvokļa sienām pielīmējusi plakātu ar Galaktikas attēlu, kura centrā ir redzams Paradīzes bezdibenis. Es bieži raugos uz šo attēlu visu mūsu pūliņu rezultātu. Šķiet, ka viss nāk no turienes un turp arī atgriežas gan enerģija, gan gaisma, gan idejas, gan dvēseles. Tā ir gan izgāztuve, gan izejmateriāls. Mūsu eksistences jēga.

Paradīze.

Tur ir Fredijs. Un arī visi mūsu pirmie tanatonauti Marselēns, Hjū, Fēlikss, Radživs… vesels leģions FlerīMerožī cietuma ieslodzīto…

Reizēm vakaros apsēžos pie uztvērēja ar milzīgo antenu, ko esam uzstādījuši uz tanatodroma jumta, un monitorā vēroju, kā mirušie lidinās baros gluži kā baloži. Labu ceļavēju, mani laikabiedri…

Katru aizgājēju apzīmē zaļš punktiņš. Daži pārvietojas ātrāk par citiem. Acīmredzot viņi vairāk vēlas atstāt šo pasauli. Ļoti reti pamanu, ka kāda dvēsele atgrieztos uz Zemes. Vai to būtu izglābuši mediķi, kāds vienpatis tanatonauts vai arī tas ir kāds mīlētājs, kurš nevēlas pamest savu sirdspuķīti, vai kāds noslepkavotais, kurš grib atriebt savu nāvi, mūks, kurš ieslīdzis meditācijā, vai arī kāds eņģelis, kurš slepus apciemo kādu, kurš to aicina pie sevis?

Ja runājam par Raulu, mums šķiet, ka viņš klaiņo kaut kur tepat, pa šo gluži materiālo Zemi, meklējot savu miesīgo māti. Faktiski jau necik tālu viņš arī nebija aizklīdis. Tā ari nespējis nevienu sameklēt un noguris no cīņas ar mums, pārējiem, viņš klīst pa bāriem, iztēlojies, ka apreibināšanās ar alkoholu tam pie izdevības ļautu uzlabot lidojuma tehniku.

Kādu dienu atžirdzis viņš konstatē, ka pats ar sevi uzsācis milzu diskusiju par taisnīgumu. Rauls atgriežas tanatodromā, piezvana pie mana dzīvokļa durvīm, atvainojas, ka mani tā sāpinājis, un svinīgi apsola, ka nekad nemēģinās man atklāt otro patiesību, ko es, par laimi, nebiju sadzirdējis.

Es viņam ne īpaši pārliecinoši pateicos. Lai gan zinu, ka pastāv tāda informācija, kas pilnībā varētu sašķobīt manas eksistences pamatus, tomēr labprāt vēlos turpināt dzīvi neziņā. Par šādu izvēli pats nemaz tādā sajūsmā neesmu.

Vakarā mana audžumāte un adoptētais brālis ierodas pie manis ciemos. Lai arī viņi ir tikai svešinieki, tomēr novērtēju viņu nozīmi manā dzīvē. Bez visniecīgākās šaubu ēnas mani vecāki pret mani vienmēr bija izturējušies kā pret savu bērnu tā ka man pat nebija radušās ne vismazākās aizdomas. Viņi par mani gādāja. Viņi neizpauda noslēpumu. Viņi mani bāra un radīja vēlmi pret tiem sacelties, it kā es būtu viņu īstais bērns. Man bija izdevies atbrīvoties no sava Oidipa kompleksa pret savu stulbo, neīsto brāli, man bija izdevies neapzināti iemīlēties savā nejaukajā mātē un izjust sāncensības garu ar savu nožēlojamo brāli. Par to es esmu ļoti pateicīgs.

Droši vien jau ir tikai taisnīgi spēt pateikties tiem, kas jums darījuši labu, un nelaizīt rokas tiem, kas jums darījuši pāri. Tas šķiet tik vienkārši, tomēr reizēm rodas milzīga vēlme rīkoties gluži pretēji, pašam nesaprotot, kāpēc tā ir.

Es viņus apskauju tik cieši kā vēl nekad, prātojot lai kas ari gadītos, es nemūžam nevēlētos tur augšā satikties ar saviem īstajiem vecākiem, kas mani bija pametuši tik vienkārši, it kā es būtu kaut kāda lupatu lelle. Negribu zināt, kādi iemesli (un tādi, turklāt gana labi, protams, vienmēr atrastos) viņus spieduši tā rīkoties, negribu viņus ne acīs redzēt. Ja viņi ir pametuši mani, tad es arī viņus esmu pametis. Bet tos, kuri pieņēmuši mani, arī es pieņemu. &gt;

Man ir tikai viena īstā ģimene mana uzmācīgā māte un mans kretīniskais brālis Konrāds. Raula atklāsme man bija ļāvusi gūt kādu citu, vēl daudz vērtīgāku atklāsmi.

Draugus neizvēlas, taču izrādās, ka savu ģimeni gan var izvēlēties!

224. KRISTIEŠU MITOLOĢIJA

"Ja tad par Kristu sludina, ka viņš ir augšāmcēlies no miroņiem, kā tad daži jūsu starpā saka, ka neesot miroņu augšāmcelšanās? Ja nav miroņu augšāmcelšanās, tad arī Kristus nav augšāmcēlies. Un, ja Kristus nav augšāmcēlies, tad veltīga ir mūsu sludināšana un veltīga arī jūsu ticība. [..] Ja mēs šai dzīvē ceram tikai uz Kristu vien, tad esam visnožēlojamākie cilvēki. [..] Ja mirušie neceļas augšām, tad: "Ēdīsim un dzersim, jo rīt mēs mirsim.""

Pāvila 1. vēstule korintiešiem, XV

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

225. LEKCIJAS

Tā kā noslēpums vēl nav atklāts, mēs palielinām lidojumu skaitu, lai pēc iespējas labāk vai, ja paveiktos, līdz galam izpētītu Paradīzes pēdējo telpu.

Eņģeļi pie mūsu apmeklējumiem jau ir pieraduši. Viņi mūs iesaukuši par "Lieliniciētajiem viendienlšiem". Labprāt vai nelabprāt viņi tomēr piekrīt atbildēt uz visiem mūsu jautājumiem, it kā šī nodarbošanās ietilptu kādā viņiem jau ierastā procedūrā.

Tuvāk iepazīstot, eņģeļi izrādās itin draudzīgi un ārkārtīgi gudri, jo tā taču kā nekā ir super Bodhisatva, Lamedvavas elite vissvētākie no svētākajiem.

Pamazām izzinām dzīves jēgu, tomēr tā arī paliekam vienīgie, kam tā zināma. Kādu dienu Lisinders nolemj, ka šāda situācija ievilkusies pārāk ilgi. Iepriekšējā dienā viņš bija mēģinājis pagarināt savu prezidenta mandātu uz trešo termiņu. Viņa bilance visās jomās gan politikā, gan ekonomikā, gan diplomātijā izrādījusies katastrofāla. Tagad viņam vēlēšanās ir atlicis tikai viens trumpis tanatonautika. Runāt par eņģeļiem un Paradīzi šķiet gudrāk nekā atklāt recesijas rādītājus, bezcerīgi strauji pieaugošo bezdarbnieku skaitu un absolūti demoralizējošo tirdzniecības deficītu.

Lisinders cer, ka mēs uzspodrināsim viņa uzvarētāja imidžu. Galu galā tieši viņš taču ir Nāves kontinenta pētījumu kampaņas uzsācējs un tas patiešām bijis drosmīgs, pat pārgalvīgs projekts. Saprotams, ka sabiedrība vēlas uzzināt kaut ko vairāk par to, kas notiek pēc nāves. Un kā citādi lai to panāk, ja ne iemetot urnā vēlēšanu biļetenu, uz kura būtu rakstīts tā prezidenta vārds, kura prezidentūras termiņš tikko beidzies? j

Tas atmaksājas, jo vienbalsība ir solis pretim nāves izskaidrojumam. Tāda īsumā ir mūsu drauga vēlēšanu programmas būtība.

Es gan neuzskatu, ka pienācis laiks cilvēkiem atklāt, ka aiz Moch 6 sienas atrodas baltā teritorija, kurā dzīvo eņģeļi un kurā mirušajiem nākas atbildēt par visiem tiem labajiem un ļaunajiem darbiem, ko viņi paveikuši uz Zemes. Es labi zinu, kādu ļaunumu šī patiesība var nodarīt.

Un ko visu tik tur augšā var uzzināt! Kurš pasūtījis Kenedija slepkavību, kurš izplānojis Merilinas Monro nāvi un kurš ielicis ieroci Ravaijaka rokā, kas slēpies aiz dzelzs maskas un kur atradusies pirāta Melnās bārdas dārgumu slēptuve; tur, augšā, ja vien ir vēlēšanās, var uzzināt visus atrisinājumus un iegūt visas atbildes. Bet vai tas patiešām ir vajadzīgs?

Turklāt, ja ikviens zinās, ka pietiek tikai tā sirsnīgāk pasaukt eņģeli, lai viņa vēlēšanās piepildītos, kādus ķīviņus tas nākotnē varētu izraisīt! Vienu vēlmes bieži varētu izrādīties pilnīgā pretrunā ar citu vēlmēm. Vieniem vajadzētu varu, citiem mantojumu, vieni sapņotu par mieru, bet citi par asisnspirti. Kā gan būtu iespējams vienlaikus piepildīt visu Zemes iedzīvotāju vēlmes?

Un vai tāda pasaule, kur visas vēlmes varētu piepildīt, vienkārši izsaucot eņģeļus, galu galā neizrādītos īsta elle? Kā mēdza teikt Fredijs: "Nospļauties par mūsu vēlmēm! Ja tās piepildītos, tad tik sāktos garlaicība." Atceros to, kā biju vēlējies kāda ģeogrāfijas skolotāja nāvi, kurš bija sevišķi viegli aizkaitināms. Atceros arī, kā reiz biju vēlējies, lai man pieder vesels harēms sieviešu, un kā es vēlējos, lai būtu miris. Paldies Dievam, ka eņģeļi mani nebija uzklausījuši, tāpat kā nebija uzklausījuši tos daudzos tirānus, kuri bija vēlējušies kļūt par pasaules valdniekiem.

Nē, — apkopojis visu savu gribasspēku, es iebilstu. Eņģeļu esamību tomēr nevajadzētu atklāt. Cilvēki šādam paziņojumam vēl nav gatavi.

Kas tad nu, Mišel? prezidents ievaicājas, laipni smaidīdams. Vai nu tā vajag pārspīlēt tikai tāpēc, ka uzzinājāt, ka esat adoptēts!

Nu, protams. Taču mani neliek mierā arī otrā, vēl neuzzinātā patiesība. Neuzdrīkstēdamies atklāt šo savu apsēstību, es turpinu:

Var jau būt, bet ko jūs teiksiet par Raulu un viņa māti?

Viņš momentā pamanās atbrīvoties no šīs problēmas.

Razorbakam derētu atpūta. Viņš pārāk daudz dzer. Es viņu jau pārliecināju uzsākt ārstniecības kursu. Rauls apsolīja, ka, tiklīdz jutīsies labāk, tā uzreiz atgriezīsies, lai atbalstītu mūsu vēlēšanu kampaņu.

Un kā tad paliek ar viņa māti, kas visu laiku spiesta slēpties?

Viņš tai jau piedevis.

Šis jaunums mani apstulbina.

Kā jums izdevās panākt tādu žēlsirdību?

Prezidents priekā saberzē rokas.

-Tie jūsu eņģeļi ir diezgan praktiskas būtnes. Ne jau es pārliecināju Raulu, bet gan Stefānija. Tā kā tas bija melnais eņģelis Sātans, kurš visu šo putru ievārīja, tad to izstrēbt viņa izsauca tā alter ego ercenģeli Gabriēlu. Redziet, Mišel, Paradīzei tomēr vajadzētu uzticēties. Ļaunumu, ko tā izraisa, tā spēj arī pārvērst labajā.

Ko es varu teikt? Turklāt kas es tāds esmu, lai uzdrīkstētos iebilst valsts galvam? Raulam noteikti atrastos, ko iebilst, taču vina šeit nav un ne bez iemesla! Bet Stefanija, Roza un Amandīne nesaskata nekādus šķēršļus, kāpēc nevarētu visiem atklāt šo milzīgo noslēpumu. Tā nu es pakļaujos pārējo gribai.

Tā nu mēs uzsākam savu "šovbiznesa" periodu. Uzstājamies ar lekciju ciklu dažādās pasaules valstīs, visur nedaudz pastāstot par mūsu tikšanos ar eņģeļiem, serafiem, džiniem un pat velniem. Sākumā ierodamies visi kopā Stefānija, Amandīne, Roza un es. Taču pamazām atklājas, ka Amandīnei vienīgajai piemīt īsts talants vadīt šāda veida pasākumus.

Pēkšņi izrādās, ka apburošajai medicīnas māsiņai, kas līdz šim bijusi klusa un rezervēta, piemīt īsts oratora talants. Bieži vien gadās, ka visklusākie cilvēki izrādās vislabākie oratori, ja vien tiem dod iespēju izteikties.

Amandīne prot pastāstīt par savu aizraušanos ar tanatonautiku. Ar sajūsmu viņa stāsta par Paradīzi, kurp dodas aizvien biežāk, lai meklētu (tiesa gan, līdz šim veltīgi) Frediju un aprunātos ar Svēto Pēteri. Turklāt tas, ka viņa nesen kļuvusi par atraitni, viņas stāstiem piešķir tikai vēl vairāk ticamības. Atraitne nekad nemelotu par tēmu, kas viņu pašu tik dziļi skārusi, it īpaši tādēļ, ka viņas vīrs taču bijis labākais tanatonautu lidojumu horeogrāfs!

Amandīnes lekcijas pārvēršas īstās izrādēs. Tērpusies no galvas līdz kājām melnā, viņa iznirst prožektoru spožajā gaismā, kamēr koris dzied uvertīru no Carmina Burana. Aizvien vairāk viņa sāk līdzināties savai ektoplazmai, ko es sastapu visos mūsu starpzvaigžņu lidojumos, blonds eņģelis ar vārnas augumu.

Kādu vakaru, kad viņa pabeigusi savu kārtējo uzstāšanos, roku paceļ kāds žurnālists.

Šī dvēseļu tiesa man šķiet nesaprotama. Vai jūs tiešām vēlaties sacīt, ka tur, augšā, viņi skaita punktus, lai mēs iegūtu plusus un mīnusus?

Mirkli padomājusi, viņa atbild:

-Jā. Dzīve nedaudz atgādina bakalaura eksāmenu. To kārto tikmēr, līdz iegūst apmierinošu atzīmi.

Telpā atskan čalas.

Un cik punktu vajag iegūt, vaicā vīrietis, lai dvēsele beigtu savu reinkarnācijas ciklu?

Svētais Pēteris ar atslēgām nav skopojies, jo Amandīne nosauc precīzus skaitļus:

Sešsimt punktu. Atbilstoši triju ercenģeļu noteiktajai robežai, lai vairs nebūtu jākārto dzīves eksāmens, ir jāiegūst sešsimt punktu.

Zāle valda liela kņada. Tad jau iznāk, ka dzīve ir tikai viena liela klases telpa, kurā visi cenšas iegūt pēc iespējas vairāk plus punktu un izvairīties no sliktajām atzīmēm un nullēm?

Lai gan šāda "skolnieciska" likteņa vīzija liek ļoti vilties, tomēr tā vismaz šķiet loģiska.

Pietiek ar vienu noteiktu labu rīcību, lai uzreiz iegūtu sešsimt punktu, — Amandīne precizē.

Zālē atskan atvieglotas nopūtas. Tātad pietiek vienreiz dzīvē labi uzvesties, lai būtu glābts! Tikmēr lektore precizē:

Taču tieši tāpat slikta rīcība spēj sabojāt visu dzīvi. Kāds eņģelis man pastāstīja, ka cilvēks var sevi pazudināt vai izglābties, ja kādā konkrētā brīdī rīkojas šķietami pavisam nevainīgi. Dvēseļu tiesa norit ļoti detalizēti, un tiesneši veic vissīkākos aprēķinus. Faktiski no desmit tūkstošiem mirušo nevienam pašam neizdodas iegūt sešsimt punktu un pārvērsties par tīru dvēseli. Lielākā daļa neiztur eksāmenu un spiesta reinkarnēties.

Seko vēl vesels birums citu jautājumu.

Vai tur, augšā, ir arī dzīvnieki?

Jā, un, ja tie labi uzvedušies savas dzīvnieku dzīves laikā, tad atdzimst par cilvēkiem. Cilvēki atrodas uz visaugstākā reinkarnācijas pakāpiena, jo viņiem vienīgajiem piemīt abstraktā domāšana.

Vai tas nozīmē, ka mēs visi esam bijuši dzīvnieki, pirms kļuvām par cilvēkiem?

Protams. Evolūcija notiek, minerālam pārvēršoties par augu, augam par dzīvnieku, dzīvniekam par cilvēku, bet cilvēkam par tīru dvēseli. Tāda ir dzīves jēga.

Amandīne jau bija atklājusi gandrīz visus noslēpumus, tomēr jautājumi turpina birt bez apstājas.

Vai ir iespējama arī regresija?

Jā, ir. Ja savas eksistences laikā kāds rīkojies ļoti slikti, tas atgriežas zemākā dzīvības formā. Var gadīties, ka no cilvēka jāpārvēršas atpakaļ par dzīvnieku. Tomēr tā notiek ļoti reti.

Bet kas tad notiek ar sliktajiem cilvēkiem, kuri tomēr nav tik ļauni, lai pārvērstos par dzīvniekiem?

Viņi atdzims cilvēkos, kuru dzīve būs īpaši grūta un kurā viņus sagaidīs pārbaudījumi, kaut arī viņiem ir labas īpašības. Patiesībā jau elle ir šeit, uz Zemes. Tie, kas ir slikti izturējušies, atdzimst zemēs, kurās plosās karš vai bads. Viņi ir nabadzīgi, slimi un kropli… Šādos šausmīgos apstākļos tiem tiek dota iespēja izpirkt savus grēkus.

Tā viņi daudz uzskatāmāk spēj uzupurēties citu labā un vieglāk parādīt savu labo gribu.

Žurnālists nekavējoties atkal paceļ roku.

Vai jūs tur, augšā, dzirdējāt stāstām, ka tie, kas piedzimuši bagātās Austrumu zemju ģimenēs, visi ir tādi cilvēki, kas savā iepriekšējā dzīvē labi uzvedušies?

Amandīne nopūšas.

Tas būtu pārāk vienkārši. Cilvēks bagātā austrumnieku ģimenē var justies pat ļoti nelaimīgs, bet laimīgs trešās pasaules graustu kvartāla karstumā un saspiestībā. Jo, kā zināms, tieši tā dēvētajās augstas attīstības valstīs ir ari visaugstākais pašnāvību rādītājs.

Samulsusi publika virzās uz izeju.

226.     KRISTIEŠU MITOLOĢIJA

"Tāpat būs arī ar mirušo augšāmcelšanos. Sēts top iznīcībā un uzmodināts neiznīcībā. Sēts top negodā un uzmodināts godībā; sēts top nespēkā, uzmodināts spēkā. Sēta top dabīga miesa, uzmodināta garīga miesa."

Svētā Pāvila 1. vēstule korintiešiem XV, 42-44

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

227.     NABA

Rauls devās meklēt savu māti, kura, neko nenojauzdama par viņa noskaņojuma pārmaiņām, turpina bēguļot. Lai gan tagad viņš par to runā mazāk, tomēr joprojām šķiet dusmu pārņemts. Atbrīvojies no alkohola atsāpinošās iedarbības, viņš ar katru dienu kļūst aizvien vairāk sapīcis. Pēc tam kad Rauls tik ilgi ir centies atrast savu tēvu, tagad viņš pazaudējis arī māti. Turklāt šādi gadījumi psihoanalītiķiem ir pazīstami. Tā lieku reizi izpaužas Oidipa komplekss, tikai Raula gadījumā tas ir apgriezts ar kājām gaisā, jo viņš mīl savu tēvu, bet grib nogalināt māti.

Stefānija cenšas Raulu mierināt, cik vien labi spēj, un viņi daudz laika pavada sarunājoties. Satiekot mani, Rauls klusē, it kā kaunētos no tā, kā bija uzvedies.

Amandīne tagad ir īsta zvaigzne. Viņa kļuvusi par mūsu tanatonauti numur viens un laidelējas turpu šurpu starp Bitšomonu un Paradīzi, kur, kā viņa apgalvo, Svētais Pēteris, ar kuru viņa kļuvusi ļoti tuva, viņu dēvē par "savu iniciēto mazulīti".

Lisinders priekšvēlēšanu aptaujās ieņem aizvien augstākas pozīcijas, bet mēs ar Rozu pa to laiku esam aizņemti ar pilnīgas Paradīzes ģeogrāfiskās kartes izveidi. Kas seko aiz dvēseļu tiesas zonas? Mēs tur esam bijuši nez cik reižu, tomēr mums tā arī nebija izdevies nokļūt aiz Gaismas kalna un redzēt, kas tur atrodas, jo mūsu nabassaites bija izrādījušās par īsām. Un, tā kā Roza tagad ir stāvoklī, mēs nevēlamies zināšanu dēļ riskēt ar savu dzīvību.

Mana sieva astronome turpina uzskatīt, ka melnā cauruma dziļumos atrodas tā pretmets baltā strūklaka, kas gluži kā šautene ar paplašinātu stobru izšauj dvēseles. Pa vienu pusi mirušie tiek ievilkti iekšā, bet pa otru izstumti ārā, pretim savai reinkarnācijai. Un, kamēr viņa pati vēl nav par to pārliecinājusies, Roza nododas absolūti prozaiskiem gamma staru pētījumiem. Tie ir apveltīti ar lielāku enerģiju nekā rentgena vai ultravioletie stari. Viņa uzstāda jaunu gamma staru detektoru, kas ļauj mums no Zemes labāk novērot Paradīzes apkārtni un mūsu Galaktikas centru.

Kādu dienu, kad esmu tikko nomazgājies vannā, vēl kādu laiciņu uzkavējos, vērojot, kā ūdens burbuļodams plūst notekcaurulē. Visi astronomijas noslēpumi slēpjas tādā pašā virpulī, melnā caurumā kā tas, kurā aizplūst viss izlietotais ūdens. Tam centrā atrodas ar enerģiju apveltīts aplis. Atceros Raula veco mīklu kā novilkt apli un tā centru, neatraujot zīmuli no papīra.

Ūdens aizplūst notekā. Bet kā aizceļo mūsu dvēseles? Jebkurā gadījumā nav vērts lauzīt galvu uzmanība vienmēr jākoncentrē uz galveno. Stefānija jau bija apstiprinājusi, ka īstais "es" meklējams tajā saiknē, kas mūs uz laiku saistīja ar māti. Nabassaitē. Caur turieni mēs uzņēmām barību, asinis un spēku, taču piedzimstot šīs durvis aizvērās. Tomēr Stefānija apgalvo, ka naba joprojām paliek tikpat svarīgs punkts mūsu gravitātes, tātad mūsu īstais centrs.

Tā kā naba joprojām ir saistīta ar visām tām zonām, ko agrāk barojusi, tad slimības gadījumā pietiek to sasildīt, lai sasiltu viss ķermenis.

Caur savu nabu mēs sākam dzīvi, bet Galaktikas nabā mēs mirstam.

Joprojām stāvu un veros uz tukšo noteku, līdz beidzot uzmetu uz savas mitrās ādas halātu.

228. ĒĢIPTIEŠU MITOLOĢIJA

Antīkajā Ēģiptē, XVIII dinastijas laikā, pēc faraonu un dažu augstdzimušo nāves viņu iebalzamēšanas ceremonija tika veikta ļoti precīzi un stingri. Vispirms mirušo noguldīja uz muguras. Ceremonijas vadītājs parasti bija kāds Ozīrisa priesteris, ietērpts kā Hors. Viņu pavadīja četri palīgi, kas simbolizēja četras debespuses. Tie vispirms veica līķa epilāciju, bet pēc tam pārgrieza vēderu kreisajā pusē tajā vietā, kur atrodas diafragma. Ozīrisa priesteris iebāza roku iegriezumā un izņēma tikai tos orgānus, kas pūst: aknas, liesu, plaušas, zarnas, kuņģi. Kad tie bija notīrīti un apstrādāti ar konservējošiem, uz augu bāzes pagatavotiem šķīdumiem, viņi tos ievietoja atpakaļ ķermenī. Lai ķermenis nesadalītos, palīgi pārklāja krūškurvi ar gudronu. Tad viņi ķermenī ielēja eļļu un piebāza to ar audumu un mirrēm, lai tam piešķirtu ierasto formu. Tas pats tika izdarīts arī ar galvaskausu. Pa mirušā nāsīm viņi iebāza stienīti, ar kuru pārdūra deguna dobumu. Tad iebalzamētājs caur vienu nāsi varēja galvā iestumt āķveida instrumentu, ar kuru sasmalcināt smadzenes, bet pēc tam pa otru nāsi tās izpūst ārā. Kad smadzenes bija izņemtas, ceremonijas vadītājs arī mirušā galvaskausā ievietoja gudronu. Viņš to viendabīgi sadalīja pa visu galvaskausu, viegli grozot mirušā galvu visos virzienos. Beigās visu ķermeni notina ar safrāndzeltenām lina saitēm. Uz plakstiņiem novietoja divas no koka izgatavotas acis, bet pēc tam uz sejas uzlika kartona bēru masku, uz kuras bija uzzīmēta mirušā seja. Tai vajadzēja izskatīties jaunai un rāmai.

No Bulaka (Kaira) kolekcijas papirusa Nr. 3

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

229. STĀSTI PAR DZĪVNIEKIEM

Amandīnes lekcijas kļuva aizvien populārākas. Manas mammas veikaliņā plakāti, kuros viņa bija redzama ļoti seksīgos, tomēr neatkailinātos apģērbos, tika iztirgoti zibens ātrumā. Amandīnes fenomenālie panākumi ievērojami palielināja mūsu ģimenes uzņēmuma ienākumus. Tomēr tās nebija būtiskākās sekas, ko izraisīja šis izcilais uzvedums.

Sākumā viņa pievilināja tikai intelektuāļus, kas bija izslāpuši pēc kaut kā neparasta, un ziņkārīgos, kurus interesēja viss, kas saistīts ar ezoterismu. Nostāsti, kas izplatījās par šiem pasākumiem, beidzot pievilināja arī zinātniekus. Un tad kādam televīzijas kanālam ienāca prātā doma pārraidīt mūsu tanatonautes šovu tiešraidē. Viņu telefons no jautājumu biruma vai lūza. Cilvēki pēkšņi bija sākuši interesēties par savām karmām. Viņus interesēja viss kas viņi bijuši savās iepriekšējās dzīvēs un par ko kļūs nākamajās, un atbildes uz mūžīgajiem jautājumiem no kurienes es nāku, kas es esmu un kurp eju.

Kādu vakaru, pēc kārtējās lekcijas, kad esam aizgājuši uz taizemiešu restorānu, sākam spriedelēt par dzīvnieku reinkarnāciju. Vai tiešām ir iespējams, ka visi cilvēki, kas sasēdušies ap šo galdu, kādreiz bijuši cirslīši, vardes vai kailgliemeži?

Atnesis pēc rozēm smaržojošu aperitīvu un krevešu krekerus, mūsu sarunās iesaistās arī Lambēra kungs. Viņš atzīstas, ka bieži atpūšas, stāvot uz vienas kājas, un šī poza viņam šķietot visērtākā. Un viņš secina, ka acīmredzot kādreiz bijis gārnis, un arī mums nodemonstrē, kā iespējams saglabāt lielisku līdzsvaru, stāvot uz vienas kājas.

Amandīnei šķiet, ka viņa kādreiz ir bijusi trusis. Viņa arī mums nodemonstrē savas īpašās iemaņas. Viņa diezgan iespaidīgi prot kustināt ausis uz priekšu un atpakaļ, turklāt var redzēt, kā darbojas viņas vaigu muskuļi, bet degutiņš kustas gluži kā truša purniņš, turklāt viņa smiedamās mums atgādina, ka vairāk par visu tai garšo burkāni.

Ja tā labi padomā, šķiet, ka man galvā uzpeld kaut kādas atmiņas par lapsu. Vai tie būtu tikai mani untumi un ilūzijas? Dziļi sevī jaušu izjūtas, kādas rodas, uz četrām ķepām skrienot pa zāli. Zinu, kāda ir sajūta, lēciena laikā saliecoties, bet pēc tam atkal mugurkaulam iztaisnojoties, ķermeni veikli noturot līdzsvarā ar garās, pūkainās astes palīdzību. Ja tā labāk padomā, atceros arī, kā es pavadīju garās ziemas alā, kopā ar lapsu mātīti un mazajiem lapsēniem. Tā ir labākā atpūta, kādu var vēlēties.

Pavasarī es līksms skraidīju pa mežu, apreibis no sūnu un mārsila smaržas, kas man kņudināja purnu. Kā ir iespējams, ka es zinu, kāda ir sajūta, skrienot uz četrām ķepām, un kā ir pārziemot alā?

Jo vairāk domāju, jo skaidrāk izkristalizējas atmiņas par manu lapsas dzīvi. Es neskrēju pietiekami ātri, lai būtu veiksmīgs mednieks. Atcerējos sāpīgas tikšanās ar durstīgajiem ežiem. Meža smaržu. Kad biju lapsa, ievelkot gaisu nāsīs, pagriezies vēja virzienā, uzreiz varēju iegūt pilnīgu priekšstatu par apkārtni. Es to labi atceros. Un kā to lai izskaidro?

Arī pārējie ir pārsteigti par savām eksogēnajām [37] atminām. &gt;

Šī tēma ir aizrāvusi visus, kas atrodas restorānā, un drīz vien arī viņi iesaistās mūsu sarunās. Kāds tukls kungs ar garu degunu atceras, ka esot bijis zilonis, kāda sīka, bikla kundzīte atzīstas, ka reiz bijusi paipala, bet kāds neizteiksmīgs kungs domā, ka bijis dinozaurs Tyrannosaurus rex, un visiem nodemonstrē savus asos zobus. Pēc dzīvnieku dzīves nonākam arī līdz cilvēku dzīvei.

Dīvaina nianse karma palīdz loģiski izskaidrot daudzas slimības. Tie, kam ir jutīgs kakls, bieži izrādās Francijas revolūcijas laikā giljotinēto reinkarnācijas. Astmātiķi ir kādreizējie slīkoņi, ar priapismu [38] sirgst kādreizējie pakārtie, klaustrofobi ir kādreizējie pazemes cietumos ieslodzītie, hemoroīdi ir reiz uz mietiem uzdurtajiem, bet parkinsonisms ar nāvessodu uz elektriskā krēsla sodītajiem. Ar aknu mazspēju slimo noindētie, bet ar kuņģa čūlu tie, kas iepriekšējā dzīvē sev izdarījuši harakiri. Ar psoriāzi slimo sadegušie, migrēna ir tiem, kas izdarījuši pašnāvību, iešaujot sev lodi galvā, bet tuvredzīgie kādreiz bija bijuši kurmji.

Visi gandrīz precīzi spēj atcerēties kādu savādu iepriekšējo dzīvi.

Restorānā ir daudz kādreizējo viduslaiku bruņinieku, astoņi bijušie faraoni un daudz bijušo baznīctēvu un prostitūtu.

Gandrīz katrs atceras dīvainus notikumus. Visdrīzāk, tās ir ainas no… Holivudas filmām. Ja es vēl spēju noticēt tiem, kas domā, ka reiz bijuši zemnieki, tad tiem, kuri uzskata, ka bijuši Indiāna Džonss, Barbarella, Tintins, Asterikss vai Erkils Puaro, gan derētu atgādināt, ka tādi patiesībā nekad nav eksistējuši. Bet tie tomēr ir jauki brīži.

Restorānā mums piebiedrojas arī Lisinders. Šķiet, ka viņš ari ir labā noskaņojumā. Prezidents gardu muti notiesā spageti ar bazilika mērci, bet pēc tam sāk mums stāstīt par politiku.

Pēc straujā kāpuma tagad viņa reitings aptaujās stāv uz vietas. Lisinders jūt, ka pienācis īstais bridis tādam notikumam, kas pa īstam iespaidotu mūžam mainīgo sabiedrības noskanu.

Būtu daudz labāk, ja Amandīne varētu cilvēkiem pastāstīt par īsto dvēseļu novērtēšanu, nevis samierinātos ar filozofiskām un morālām koncepcijām, viņš saka. Runa ir par pēdējo, izšķirošo dialogu, kas ir kā reinkarnācijas prelūdija. Vajadzētu sīkāk izpētīt šo plusu un mīnusu sistēmu.

Tā dzimst ideja par "Sarunu ar mirstīgo".

Nogādāt tur, augšā, ektoplazmisko kameru, lai uzfilmētu to, ko pašiem tā īsti pat nebija izdevies redzēt, nav iespējams. Toties var censties atcerēties visus sīkumus un iegaumēt dzirdēto. Taču kuram no mums ir pietiekami trenēta atmiņa, lai iegaumētu, bet pēc tam atkārtotu visus šos telepātiskos dialogus starp ercenģeļiem dvēseļu tiesnešiem un dvēseli, kas gatavojas reinkarnācijai?

Maksims Vilēns! iesaucas Roza. Ektoplazmiskais reportieris, "Ilustrētā Laikraksta Tanatonautiem

Amatieriem" žurnālists. Viņš ir apveltīts ar fenomenālu atmiņu. Lūk, tas mūsu uzdevumam būs īstais cilvēks!

Lieliski! iesaucas Lisinders. Turklāt viņš notikušo var uzzīmēt komiksos. Mani vēlētāji ieraudzīs Paradīzi, nepametot savus krēslus.

Viņš pat saskaita to papildu balsu skaitu, ko iegūtu, pateicoties šādai liecībai.

Es ļoti labi zinu, ka ektoplazmām piemīt lieliska redze, jo tās skatās nevis ar acīm, bet gan ar sirdi. Vai tad aklais Fredijs nav lielisks tanatonauts? Un tomēr ikreiz, kad es tur, augšā, sastopu Maksimu Vilēnu, man jādomā par to, kā viņš var iztikt bez savām biezajām brillēm.

Neliela auguma, tuvredzīgs, apaļīgs ar bārdiņu un izsmējīgo izskatu Maksims Vilēns ļoti atgādina TulūzuLotreku.

Nākamajā rītā mēs viņu uzaicinām pie sevis uz tanatodromu.

Kāda laime, ka jums ir tāda atmiņa, Amandīne Maksimam pielabinās, kad viņš piekrīt mūsu uzaicinājumam. — Es gan, ja kaut ko nepierakstu, tūlīt to aizmirstu.

Žurnālists savelk savas biezās lūpas vainīgā smaidiņā.

Tieši tā jau ir mana problēma, ka es atceros pārāk daudz, viņš saka. Dažreiz es šo to būtu labprāt aizmirsis.

Tā kā jaunā sieviete izskatās pārsteigta, viņš paskaidro: Tiklīdz kāda informācija nonāk manās smadzenēs, tā tur paliek uz visiem laikiem. Mana galva stāvgrūdām piebāzta ar nevajadzīgu informāciju, un garīgā bagāža ir tik liela, ka sāk jau kļūt apgrūtinoša. Desmitiem reižu esmu sācis rakstīt grāmatu, lai pēc dažām lappusēm apstātos, jo man galvā mudž tik milzīgs daudzums literāro atsauču, un tad man šķiet, ka rakstu plaģiātu. Lai varētu sarakstīt pats savu darbu, vispirms jāaizmirst tie, ko sarakstījuši citi, taču es to nespēju.

Vienmēr biju Vilēnu apskaudis viņa enciklopēdiskās atmiņas dēļ, bet tagad izrādās viņam pašam šķiet, ka tas ir trūkums. Tiešām, reizēm labāk neatcerēties… Ja vien varētu kaut kur dziļi norakt to Sātana otro patiesību!

Un pēkšņi Lisinders mums ķircinoties izstāsta, ka viņam savukārt piemīt fenomenālas spējas aizmirst. Tādējādi viņš mierīgi var piesavināties savu priekšgājēju priekšlikumus, kurus viņš pats, būdams opozīcijā, kādreiz noraidījis. Viņš arī viegli spēj piedot tiem, kas viņu aizskāruši, tā izpelnoties augstsirdīga cilvēka reputāciju, kas ļoti vairo viņa popularitāti.

Nabaga Maksims, kas nespēj aizmirst! Tādēļ viņam nācās palikt par žurnālistu un viņš nekad nevarēs kļūt par rakstnieku.

Toties mums viņa spējas lieti noderēs. Ķeramies pie viņa misijas pasākumu plāna izstrādes. Un tas ir šāds: Stefānija, Roza, Amandīne un es veicam diversiju, lai novērstu eņģeļu uzmanību, bet Maksims tikmēr uzrāpjas pēc iespējas augstāk Gaismas kalnā, lai varētu noklausīties spriedumus.

Sacīts, darīts. Pēc trim dienām mūsu grupa veic lidojumu, lai iegūtu vēl sensacionālāku ektoplazmisko reportāžu nekā Paradīzes kauju apraksti, kas Vilēnam nodrošinājuši slavu žurnālistikas unikālajā žanrā.

Maksims iegaumē visus dialogus. Kopā ar atbilstošiem zīmējumiem tie tiek publicēti "Ilustrētajā Laikrakstā Tanatonautiem Amatieriem", bet vēlāk ari Amandīnes

Bail otrajā grāmatā "Sarunas ar mirstīgo". Oriģinālais manuskripts, kam ir milzīga vēsturiska vērtība, atrodas Vašingtonas Smitsona institūta Nāves muzejā zem stikla.

230.    VĒSTURES MĀCĪBU GRĀMATA

Tanatonauti pret eņģeļiem vienmēr izjutuši lielu cieņu. Jebkurā gadījumā atliek tikai ieraudzīt eņģeli īstu eņģeli, un uzreiz ir skaidrs, ka tas jāciena. Iespējams, ka eņģeļi ir apmēram tādi, kādi cilvēki būs 100 000. gadā. Viņi ir miljons reižu attīstītāki un izsmalcinātāki nekā mēs. Viņiem ir pavisam cita laika uztvere. Cilvēki ir iesprūduši starp pagātni, ar kuru tiem nākas samierināties, un nākotni, no kuras viņi baidās. Eņģeļi stāv pāri gan pagātnei, gan tagadnei, gan nākotnei. Viņi mums piedāvā gluži jaunu koncepciju, tā saucamo "tagadnes nākotni". Eņģelis apzinās katras rīcības īsa, vidēja un ilgtermiņa sekas un izvēlas "tagadnes nākotnes" rīcību tāpat, kā mēs izvēlamies ēdienus pašapkalpošanās bufetē. Ja mēs izvēlamies vārītus burkānus, tad jau iepriekš zinām, kā tie garšos. Tieši tāpat eņģelis, tiklīdz sāk kaut ko darīt, jau uzreiz zina, kādas tam būs sekas.

Vēstures grāmata. Pamatkurss. 2. mācību gads

231.     ĪSA MAKSIMA VILĒNA BIOGRĀFIJA

Bērnībā Maksims Vilēns bija pavisam parasts bērns un no pārējiem atšķīrās tikai ar to, ka neviens viņā neklausījās. Tiklīdz viņš sāka kaut ko stāstīt, tā uzreiz nez no kurienes uzradās kāds, kas viņu pārtrauca. Mājās pie galda viņam tieši tajā mirklī palūdza: "Padod man sāli!" Pamatskolā skolotājs noteica: "Tagad pāriesim pie jaunās vielas." Tiklīdz viņš atvēra muti, tā uzreiz uzradās kaut kas cits, kas piesaistīja apkārtējo uzmanību, vai kāds, kurš tieši tajā brīdī izšņauca degunu.

Maksimu tas vēl vairāk skumdināja tādēļ, ka viņš pats vērīgi ieklausījās ikvienā sarunu biedrā un varēja stundām, ne vārda neteikdams, kāri tvert visu, ko viņam stāstīja.

Tā kā šāda uzmanība bija glaimojoša, viņš ieguva daudz draugu, kuri viņam stāstīja visu, ko zināja un kas viņus interesēja tādās jomās kā hipnoze, pirmās palīdzības sniegšana, Viktorijas laikmeta literatūra, informātika, grieķu-romiešu karš, astrofizika, Napoleona karu stratēģija, matemātika, dodekafoniskā mūzika un daudzās citās. Viņš kāri tvēra visu, kas papildināja viņa zināšanu krātuvi ar jaunu vielu pārdomām.

Tomēr Maksimam nepatika visu laiku tikai ņemt, neko nesniedzot pretim. Sākumā viņš darīja, ko spēja, lai piespiestu citus viņā ieklausīties. Galu galā nedaudz uzmanības viņam tomēr izdevās izubagot. Taču, tikko Maksims sāka spriedelēt, tā viņa vecāki uzreiz žāvājās un steigšus mainīja sarunas tematu, bet skolotāji izklaidīgi noteica: "Ļoti interesanti, taču tas nav par tēmu." Līdzīgi notika arī ar viņa draugiem.

Varbūt vainīga bija viņa balss, kas bija tik zema un maiga, ka sarunu biedru iemidzināja? Basa toņkārta, iedarbojoties uz sirdi un krūškurvja zonu, ieaijā un iemidzina. Toties augstas skaņas gluži pretēji satrauc un piesaista, jo tās iedarbojas tieši uz smadzenēm. Maksims prātoja par to, ka augstā balss tembrā var stāstīt vienalga ko un ir lielākas izredzes tikt uzklausītam nekā tad, ja zemā balsī stāsta kaut ko patiešām aizraujošu.

Viņš centās izmainīt savu balsi, tomēr nekādus panākumus neguva. Tad, visā vilies, Maksims kļuva par mūku-trapistu. Un starp šiem cilvēkiem, kuri bija devuši zvērestu klusēt un ar kuriem viņam nebija iespējams sarunāties, viņš beidzot sajutās pieņemts un novērtēts.

Tur Maksimam pietika laika pārdomāt situāciju, un beidzot viņš to pieņēma tādu, kāda tā bija. Viņš bija dzimis, lai uzklausītu, tāpēc nekad nekļūs par vēstītāju. Tā nu viņš, beidzot ar to samierinājies, pameta klosteri un turpināja krāt zināšanas, citus uzklausot. Protams, Maksims joprojām nespēja nevienam nodot savas zināšanas, jo viņš joprojām nespēja nevienu ieinteresēt, taču kļuva par plašu un neizsmeļamu staigājošu datu banku.

Ar tiem domugraudiem, ko viņš bija uzkrājis un ko daudzi uzskatītu par pilnīgi liekiem, viņš itin viegli varēja uzvarēt jebkurā televīzijas spēlē, kurā bija jāatbild uz jautājumiem.

Neskatoties ne uz ko, Maksims Vilēns nemitējās kāri uztvert jebkuru informāciju. Viņš atklāja, ka viņa vēlmju īstenošanai vispiemērotākā ir žurnālistika. Maksims tika galā ar visām rubrikām: jaunākie notikumi, zinātne, tenkas, politika un kultūra. Un rakstot viņam nevajadzēja uztraukties par savu balsi, jo starp daudzajiem laikraksta abonentiem vienmēr atradās kāds vērīgs lasītājs.

Lai viņu varētu labāk saprast un lai uzturētu sava mītiskā lasītāja uzmanību, Maksims sāka savus stāstījumus papildināt ar ilustrācijām. "Ne vienmēr pietiek ar vārdiem vien," viņš prātoja, "bieži gadās, ka to papildināšanai nepieciešams arī attēls." Kopš šī brīža viņš iesniedza visus savus rakstus kopā ar ilustrācijām. Tā viņš kļuva par "Ilustrētā Laikraksta Tanatonautiem Amatieriem" hronistu slavenību.

Sākumā Maksimam rakstīšana bija tikai izpausmes līdzeklis, lai rastu glābiņu no savām problēmām. Taču drīz vien viņš saprata, ka vēstījumam nepieciešama stingra uzbūve. Ar rakstīšanu viņš tā pa īstam aizrāvās kopš tā laika, kad sāka to uztvert kā eksakto zinātni. Maksims Vilēns cerēja: viņam izdosies uzrakstīt iespaidīgu tekstu, un, jau ievadrindu izlasot, jebkurš lasītājs tiks tā savaldzināts un nohipnotizēts, ka vairs nespēs atrauties un viņam nekas cits neatliks kā izlasīt līdz galam.

Un tā būs vina atbilde visiem tiem ļaudīm, kas vinā nekad nebija ieklausījušies.

Maksims mēdza teikt: "Manā vērtību skalā literatūrai ierādīta ļoti liela loma. Es zinu, ka tās galamērķis nav veidot skaistas frāzes vai jaukus varoņus un pat ne interesantu sižetu. Literatūras mērķis ir ļaut cilvēkiem sapņot aizvien pārdrošākus sapņus."

Ļaut cilvēkiem sapņot aizvien pārdrošākus sapņus…

Kaut arī viņam bija ambiciozi plāni, Maksims tā arī palika tikai žurnālists, kuram neizdevās sarakstīt kaut visniecīgāko grāmateli. Iespējams, ka viņš savu latiņu bija pacēlis pārāk augstu.

232. EBREJU MITOLOĢIJA

"Visbriesmīgākā ir tā diena, kad cilvēkam pienācis laiks atstāt šo pasauli. To tiesā visas četras pasaules puses, un no visām četrām pusēm reizē tas saņem sodu. Četri elementi (ūdens, zeme, uguns, gaiss) sastopas cilvēka ķermeni, un katrs to velk uz savu pusi. Tad ierodas kāds vēstnesis, kura vēstījums dzirdams septiņdesmit pasaulēs. Ja cilvēks izrādījies vēstījuma cienīgs, tad to ar prieku uzņem visās šajās pasaulēs, bet viņa nāve kļūst par svētkiem, ko svin visās pasaulēs. Taču, ja notiek citādi un ja viņš izrādās necienīgs, posts viņam!

Zohar

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

233.     NO POLICIJAS ARHĪVA

Uzvārds: Vilēns. Vārds: Maksims. Mati: brūni. Augums: 1 m 62 cm. īpašas pazīmes: nav.

Piezīmes: tanatonautu kustības aizsācējs. Trūkums: neuzkrītoša āriene.

234.     SARUNA AR MIRSTĪGO

"Saruna ar mirstīgo". Žurnālista Maksima Vilina teksts un ilustrācijas

Darbība norisinās Gaismas kalna pakājē pie Paradīzes pēdējās robežas, kur atrodas mūsu likteņa tiesnešu dižo ercenģeļu mītne. Darbojošās personas: trīs ercenģeļi un Šarls Donahjū, tikko mirusi persona. Šarla Donahjū sargeņģelis nav varējis ierasties, taču tas ne vismazākajā mērā neietekmē pieņemtā sprieduma saturu un nozīmi.

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS. Sveicināti, Donahjū kungs!

DVĒSELE. Kur es atrodos?

Mirušais izbrīnīts raugās apkārt un berzē to vietu savas ektoplazmas kreisajā pusē, kur viņam nesen amputēta roka. Šarls Donahjū paceļ galvu un aplūko Galīgā Sprieduma kalnu un trīs tiesnešus ercenģeļus, kas darbojas ar caurspīdīgiem pavedieniem, kuros iesieti daudzi mezgli.

TIESNESIS ERCENĢELIS RAFAĒLS. Jūs atrodaties Dvēseļu virzības centrā, un mēs tūlīt ķersimies pie jūsu pagājušās dzīves novērtēšanas.

DVĒSELE. Novērtēšanas?

TIESNESIS ERCENĢELIS RAFAĒLS. Jā, pie tiesāšanas. Tiks pārbaudīta jūsu dzīve, lai novērtētu jūsu izturēšanos un nolemtu, vai var izbeigt jūsu reinkarnācijas ciklu uz Zemes.

DVĒSELE. Es uzvedos loti labi.

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS (aplūkojot dokumentus). Jums to gribētos gan.

DVĒSELE. Stāvot rindā, dzirdēju runājam, ka man ir tiesības pieaicināt par aizstāvi savu sargeņģeli. Vai viņš nav ieradies?

TIESNESIS ERCENĢELIS MIHAĒLS. Jā, jums tiešām ir tiesības pieprasīt, lai tiesā piedalās gan jūsu sargeņģelis, gan jūsu personiskais Sātans, bet viņi abi patlaban ir ļoti aizņemti uz Zemes. Nezinu, vai jūs to zināt vai ne, bet sargeņģelis jums tika piešķirts jūsu piedzimšanas dienā. Bet kādai personai, kas dzimusi vienā dienā ar jums, bija steidzami nepieciešams izsaukt pie sevis gan savu sargeņģeli, gan Sātanu. Tas ir kāds īpaši smags gadījums ar pārmērīgu pilnvaru izmantošanu. Tomēr jums nevajadzētu uztraukties jūs tiksiet tiesāts taisnīgi. Jūsu sargeņģeļa un Sātana apziņa lidinās virs šī kalna, un mēs uzklausīsim arī to.

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS. Jūsu gadījums tiks izskatīts pilnīgi objektīvi. Šī ir vistaisnīgākā vieta no visām. Mēs par jums jau visu zinām. Mēs pat zinām, kādu centienu pamudināta bija ikviena jūsu rīcība.

DVĒSELE (sparīgi). Man nav ko sev pārmest. Esmu bijis nevainojams. Man bija trīs bērni. Pirms nāves savai ģimenei es atstāju ļoti labu mantojumu. Pašlaik viņi droši vien ir patīkami pārsteigti. Ja gribat zināt manas domas, tad šķiet, ka man izdevies viņiem sagādāt ļoti jauku pārsteigumu.

TIESNESIS ERCENĢELIS RAFAĒLS (kamēr Gabriēls vicina caurspīdīgu pavedienu, kas pilns ar mezgliem). Nez vai to var saukt par "labu uzvedību". Vai jūs redzat šos mezglus? Katrs no tiem atbilst kādai rīcībai jūsu dzīvē.

Tie izskatījās kā mirdzošas atmiņu lodes un ļoti atgādināja tās, kas sagaidīja mirušos aiz pirmās komatozās sienas.

TIESNESIS ERCENĢELIS RAFAĒLS. Jūs te pieminējāt savu sievu, taču es redzu, ka viņa jūsu dēļ bieži raudājusi. Jūs viņu krāpāt, vai ne? Turklāt ar pilnīgu stulbeni.

DVĒSELE (noskaņota diezgan fatāli). Mūsdienās tikumi ir visai brīvi…

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS (ļoti nelaipni). Parasta izvirtība. Mīnus sešdesmit punktu (viņš pēta pārējās atmiņu lodes). Jūs minējāt arī kaut ko par saviem bērniem. Bet vai jūs pats ar viņiem nodarbojāties? Es redzu, ka jūs mēdzāt iekārtoties tā, lai tieši viņu dzimšanas brīdī dotos atvaļinājumā, bet vēlāk aizbildinājāties ar komandējumiem, lai nebūtu jāklausās viņu nakts raudāšanā, un tas jums tik labi izdevās, ka jūsu sieva tika pamesta viena tieši tad, kad jūs viņai bijāt visvairāk vajadzīgs.

DVĒSELE. Es taču vienmēr biju tā apkrāvies ar darbiem, ka kritu no kājām, un tas viss tikai savas ģimenes labklājības dēļ. Turklāt ikreiz, kad atgriezos mājās, es savus bērnus apbēru ar rotaļlietām.

TIESNESIS ERCENĢELIS MIHAĒLS. Vai jūs iedomājaties, ka rotaļlietas spēj aizstāt tēvu? Man tiešām žēl, bet vēl simts punktu mīnusā.

DVĒSELE. Kas tie par mīnus punktiem?

TIESNESIS ERCENĢELIS RAFAĒLS. Lai pabeigtu reinkarnācijas ciklu un kļūtu par viedo, jums par pēdējo uzturēšanos uz Zemes jānopelna vismaz sešsimt plus punktu. Pagaidām esat saņēmis simt sešdesmit mīnus punktu. Turpināsim. (Viņš turpina ritināt vaļā saiti un nonāk pie vairākiem sniegbaltiem mezgliem.) Savus vecākus jūs iebāzāt trešās kategorijas pansionātā, kur tos apciemojāt ne biežāk kā reizi gadā.

DVĒSELE. Viņi taču bija bērna prātā, turklāt es biju tā pārstrādājies…

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS. Kad viņi jūs audzināja, jūs pats arī bijāt, kā pats teicāt, "bērna prātā". Turklāt jums bija urīna nesaturēšana. Un jūs bijāt liels kliedzējs, nekārtīgs, netīrīgs, nosiekalojies un nespējāt lāgā noturēties uz kājām. Tomēr jūsu vecākiem gan pietika pacietības izturēt visus jūsu untumus.

TIESNESIS ERCENĢELIS MIHAĒLS. Un nevajag visu vainu uzvelt darbam! Labāk parunāsim par jūsu sekretāri!

DVĒSELE (pārsteigta). Ak tad to ari jūs zināt!

TIESNESIS ERCENĢELIS RAFAĒLS. Šeit mēs visu zinām, visu redzam un visu uzskaitām. Jūsu vecāki bija ļoti izmisuši, ka jūs vairs neredz. Viņiem jūsu tiešām pietrūka. Turklāt pansionātos pret tiem večukiem, kurus biežāk apciemo, medicīnas māsas daudz labāk izturas. Taču par pamestajiem viņas uzskata, ka tie tāpat nevienam nav vajadzīgi. Un viņas tos neizbēgami sāk ignorēt.

DVĒSELE. Es taču viņiem sūtīju diezgan daudz dāvanu.

TIESNESIS ERCENĢELIS MIHAĒLS. Atkal tas pats vecais meldiņš! Arī viņi nekādas dāvanas neprasīja. Viņiem bija nepieciešama jūsu klātbūtne tāpat kā jūsu sievai un bērniem.

DVĒSELE. Vai tik jūs nedaudz nepārspīlējat? Viņi nemaz tajā pansionātā tik slikti nejutās. Ikreiz, kad devos tos apciemot, viņi man apgalvoja, ka viss esot kārtībā…

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS. Tāpēc, ka viņi jūs mīlēja un negribēja, lai jūs justos vainīgs. Vēl mīnus simts punktu! Nekā spoža. Jau esam savākuši mīnus divsimt sešdesmit punktus.

DVĒSELE. Pagaidiet! Tas šķiet pārāk vienkārši. Tiesāt cilvēkus un piespriest tiem sodu. Varētu domāt, ka jūs jau iepriekš esat noskaņoti pret un ņemat vērā tikai slikto. Es taču uz Zemes paveicu ari labus darbus.

TIESNESIS ERCENĢELIS MIHAĒLS. Ko jūs ar to domājat?

DVĒSELE. Es taču ierīkoju pudeļu rūpnīcu! Es devu darbu bezdarbniekiem, es baroju viņu ģimenes, es ražoju lietas, kas cilvēkiem lāva labāk dzīvot. Ak…

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS. Nu tad varbūt parunāsim par jūsu pudeļu rūpnīcu. Tā piesārņoja visu rajonu.

TIESNESIS ERCENĢELIS MIHAĒLS. Un kādi tur bija darba apstākļi! Jūs bijāt radījis nepārtrauktu konfliktu starp strādniekiem un vadību. Jūs noskaņojāt vienus pret otriem, lai tos pazemotu.

DVĒSELE. Skaldīt un valdīt ir viens no mūsdienu menedžmenta likumiem. Jūs man nevarat pārmest to, ka esmu studējis tirgus zinības!

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS. Par rūpnīcu mīnus sešdesmit punktu. Jau trīssimt divdesmit punktu zem vidējā līmeņa. Un tagad pievienosim dažādus "sīkumus".

DVĒSELE. Sīkumus? Kas tie vēl par sīkumiem?

TIESNESIS ERCENĢELIS RAFAĒLS. Savas dzīves laikā jūs esat pieļāvis 8254 reizes melus, kaitējot apkārtējiem, 567 parastas gļēvulības un 789 smagas gļēvulības un sabraucis 45 sīkus dzīvniekus. Turklāt vēlēšanās jūs vēlējāt, par ko pagadās, spēlējāt uz naudu, braucāt ar trokšņainu automašīnu un… &gt;

DVĒSELE (samulsusī Donahjū ektoplazma). Es teiktu, ka jūs mani gribat pataisīt par īstu nelieti!

TIESNESIS ERCENĢELIS RAFAĒLS. To es neesmu teicis. (Viņš joprojām pētīja saiti, kas bija pilna ar mezgliem, no kuriem pašlaik ar paukšķi, gluži kā šampanieša pudeles korķi, izsprāga atmiņu lodes.) Jūs regulāri nodevāt asinis slimnīcām. Plus divdesmit punktu. Jūs izglābāt kādu autobraucēju uz autoceļa, kad viņa mašīna grasījās uzsprāgt. Plus piecdesmit punktu. Savas vecās drēbes jūs atdevāt Pestīšanas armijai, nevis izmētāt miskastē. Plus desmit punktu.

DVĒSELE. Un neaizmirstiet manas nāves apstākļus!

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS (joprojām pētot mezgloto saiti). Jums taisnība, tiem tiešām vērts pievērst uzmanību. Jūs ietriecāties platānā, lai izvairītos no riteņbraucēja, kad jums priekšā izbrauca divas smagās mašīnas, kas mēģināja viena otru apdzīt. Starp citu, abi šoferi atrodas tieši aiz jums un gaida savu kārtu…

Donahjū pagriežas un ierauga divas dvēseles nepacietīgi mīņājamies rindā.

DVĒSELE. Vai!

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS. Jāatzīst, ka šajā gadījumā jums vismaz bija laba reakcija. Desmit plus punktu, taču jūs būtu saņēmis vēl vairāk, ja bez riteņbraucēja jums būtu izdevies izvairīties arī no platānas.

DVĒSELE (apvainojusies). Ko?

TIESNESIS ERCENĢELIS MIHAĒLS. Tā taču bija pavisam jauna platāna, kas tikai vēlējās augt un pasargāt ceļu no saules, bet jūs to pārlauzāt uz pusēm! Nākamreiz pacentieties izvairīties gan no smagajām mašīnām, gan no velosipēdista un platānas. Labāk gluži vienkārši iebrauciet grāvi. Iespējams, ka tad jūsu mašīna aizdegtos un arī jūs pats būtu sadedzis. Seit tos, kuri sadeguši, ļoti augstu vērtē.

DVĒSELE. Vai tāpēc, ka tā ir briesmīga nāve?

TIESNESIS ERCENĢELIS RAFAĒLS. Jo nāve ir sāpīgāka, jo vairāk tā līdzinās mocekļa nāvei. Par nāvi sadegot jūs būtu saņēmis simts plus punktus.

DVĒSELE. Ko jūs domājāt, teikdams "nākamreiz"?

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS (ļoti pacietīgi). Kā mēs novērtēšanas sākumā jau minējām, lai pabeigtu reinkarnācijas ciklu, nepieciešams sešsimt punktu. Bet jūs šo eksistenci pabeigsiet ar mīnus divsimt trīsdesmit punktiem. Tas jau nemaz nav tik briesmīgi.

TIESNESIS ERCENĢELIS MIHAĒLS. Vēl jo vairāk, ja konstatējam, ka šī ir tikai jūsu simt deviņdesmit trešā reinkarnācija cilvēka veidolā. Mēs varam jūs tikai nosūtīt uz citu ķermeni. Nākamajā eksāmenā centieties gūt labākus rezultātus nekā mīnus divsimt trīsdesmit punktu.

DVĒSELE (pārbijusies). Uz citu ķermeni?

TIESNESIS ERCENĢELIS MIHAĒLS. Jā, uz citu ķermeni, lai jūs sāktu jaunu eksistenci. Dzīvi, kuru jūs būsiet izvēlējies.

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS. Protams, jo jūs vienmēr saņemat to, ko pats esat izvēlējies.

TIESNESIS ERCENĢELIS MIHAĒLS. Turklāt mēs šeit esam, lai sniegtu savus pakalpojumus dvēselēm. Mūsu uzdevums ir palīdzēt jums kļūt labākām. Tas ir jūsu pašu labā, lai ļautu jums pilnveidoties, bet pēc tam atkal atdzimt.

TIESNESIS ERCENĢELIS RAFAĒLS. Mēs jums dosim iespēju labot iepriekšējās dzīvēs pieļautās kļūdas. Jūs paši izvēlaties savas stiprās un savas vājās puses, ar kurām sākt savu nākamo eksistenci. Palūkosimies, kas tad mums te ir uzkrājies, mīnus divsimt trīsdesmit punktu.

Tad trīs ercenģeļi pasauc divus serafus, kas laidelējas virs viņu galvām visas šīs ainas norises laiku. Tie viņiem tūlīt atnes auklas ar lodēm attēliem, kas glabā daudz informācijas.

TIESNESIS ERCENĢELIS RAFAĒLS. Šeit mums ir gluži svaigs saraksts ar tiem nākamajiem vecākiem, kas tieši pašlaik grasās mīlēties.

DVĒSELE. Vai tad es varu izraudzīties arī savus vecākus?

TIESNESIS ERCENĢELIS MIHAĒLS. Cik reižu jāatkārto, ka savu dzīvi var izvēlēties! Tomēr uzmanieties, lai nekļūdītos! Tātad vai jūs labāk vēlētos bargus vai mīlīgus vecākus?

DVĒSELE (neizpratnē). Hmm… Kāda starpība?

Viens no serafiem pārraida telepātisku attēlu. Kāds tukls pāris, kaili ielikušies gultā, cenšas iekārtoties tādā pozā, lai viens otru nenospiestu zem sava lielā svara. Velti nopūlējušies vispirms viens augšā, otrs apakšā, bet pēc tam otrādi, viņi beidzot sakļaujas sāniski gluži kā divas tējkarotes.

Iezvanās telefons, bet sieviete vīrietim ar zīmēm rāda, lai viņš neceļ klausuli. Vīrietis ir piesarcis koši sarkans un sviedriem noplūdis. Viņš skaļi elso. Sievietes seja ir sašķobījusies, un viņa tam ieķērusies matos.

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS. Tie ir Dehorņa kungs un kundze, ļoti jauks pāris. Maigi, gādīgi, mīloši. Vienīgais trūkums ir viņu profesija. Viņi strādā restorānā, un viņu uzņēmums nav līdz galam pārdomāts. Vakaros viņi jums liks apēst visu to, kas būs palicis pāri. Viņu firmas ēdieni ir cūkgaļas ragū ar pupām un šokolādes profitroles. Jūs ātri kļūsiet resns tāpat kā viņi. Tātad vai jūs šie Dehorņi ieinteresējuši?

DVĒSELE (ar nepatiku noraugoties uz šo pāri un viņu apgrūtināto mīlēšanos). Laikam jau ne.

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS. Visiem vecākiem ir gan savas labās īpašības, gan savi trūkumi. Ar tādu atzīmi jūs nez cik izsmalcinātus vecākus nevarēsiet atļauties.

Ar telepātijas palīdzību tiek atsūtīti citi attēli.

TIESNESIS ERCENĢELIS RAFAĒLS. Poletu ģimene. Vīrietim pieder tabakas veikaliņš, viņš daudz pīpē un dzer. Viņa sieva ir analfabēte un pakļāvīga kā suns. Vakaros Poleta kungs bieži atgriežas mājās piedzēries un sit visus pēc kārtas, sievu un bērnus ieskaitot. Ar tādu tēvu siksnas sitieni birs kā krusa, par to varat būt drošs.

Tieši šajā brīdī jau minētais Poleta kungs ir sagrābis savas sievas sēžas apaļumus un ar nagiem tos plēš līdz asinīm. Taču viņa ij nedomā žēloties, bet gan sten ekstāzē.

DVĒSELE. Viņi taču ir sadomazohisti. Man no tādiem bail. Nākamos, lūdzu!

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS (šauboties). Ar mīnus divsimt trīsdesmit punktiem…

TIESNESIS ERCENĢELIS MIHAĒLS. De Sirnahi. Snobiski šika ģimenīte. Jauni, sportiski, vienmēr formā, labi čomi. Viņiem ir plašs paziņu loks, viņi bieži iet uz krogiem un ceļo pa visu pasauli.

Un viņi visi vēroja, kā divi jauni, skaisti cilvēki zem palagiem laimīgi mīlējās.

DVĒSELE. Beidzot jūs man piedāvājat kaut ko sakarīgu, nevis kaut kādus briesmoņus!

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS. Tik vienkārši tas nemaz nav! Pārņemti ar savu laimi, viņi jums ļaus darīt, kas tik ienāk prātā, bet paši ir tik enerģiski, ka viņiem blakām jūs vienmēr atrādīsieties ēnā un jutīsieties bikls un nevarīgs.

TIESNESIS ERCENĢELIS RAFAĒLS. Sākumā jūs būsiet greizsirdīgs, taču vēlāk sāksiet viņus ienīst, bet viņi ir tā pārņemti viens ar otru, ka jūs nemīlēs pietiekami stipri. Jūs būsiet sapīcis un īdzīgs. Viņi šķitīs jauni pat sešdesmit gadu vecumā. Taču jūs būsiet tāds mazs večukiņš jau no divpadsmit gadu vecuma. Cik grūti samierināties ar domu, ka jūs ienīstat pats savus vecākus! Un drīz jūs sāksiet neieredzēt visu pasauli.

DVĒSELE. Labi, labi, es jau sapratu. Un ko vēl jūs man varat piedāvāt?

TIESNESIS ERCENĢELIS RAFAĒLS. Mums jāatklāj gan jūsu izvēles sliktās, gan labās puses, pat ja tas jūsu izvēli padara vēl sarežģītāku.

TIESNESIS ERCENĢELIS MIHAĒLS. Varbūt pāriesim pie Gomelēnu ģimenes. Pāris jau gados, kas vairs necerēja, ka tiem vēl varētu būt bērni. Šī kundze, kam jau sākusies menopauze, varēs dzemdēt, pateicoties in vitro apaugļošanas sasniegumiem. Jūs viņiem būsiet necerēta dāvana.

DVĒSELE (kļūstot aizvien ērcigāka). Un kur tad šoreiz ir lamatas? Es kļūšu resns, jo pārēdlšos konfektes? Viņi mani sitīs par katru sliktu atzīmi, jo vēlēsies lepoties ar manām sekmēm mācībās?

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS. Nē. Lai arī jau veci, viņi tomēr ir ļoti jauki.

DVĒSELE. Tad jau tas ir tieši tas, kas man vajadzīgs.

TIESNESIS ERCENĢELIS RAFAĒLS. Jums tā šķiet? Jūs viņus tik ļoti mīlēsiet, ka nespēsiet izkļūt no ģimenes čaulas. Jūs vienmēr paliksiet mājās, sevī noslēdzies, un nespēsiet atvērties citiem cilvēkiem. Jūs tā dievināsiet savu māti, ka neviena sieviete tai nespēs līdzināties. Un neviens vīrietis jums nešķitīs tik gudrs un saprotošs kā jūsu tēvs.

TIESNESIS ERCENĢELIS MIHAĒLS. Tā kā viņi ir veci, tad drīz nomirs, un jūs, tādu maigu bāreni, pametis vienu šajā pasaulē. Jūs jutīsieties kā putniņš, kas izkritis no ligzdas, bet vēl neprot lidot. Un dzīvosiet mūžīgā nožēlā par vinu nāvi….

DVĒSELE (bezcerīgi). Un kas vēl palicis jūsu krājumos?

Kāds pārītis kaislīgi murdzās šikā viesistabā uz paklāja.

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS. Tie ir Širubli. Kaut arī patlaban viņi grasās mīlēties, tomēr jau pēc dažām dienām izšķirsies.

TIESNESIS ERCENĢELIS MIHAĒLS. Šķirti vecāki. Jūs dievināsiet savu māti. Viņai jau tagad ir mīļākais, kurš jūs vēlāk ienīdīs. Viņi jūs iespundēs sienas skapī, lai varētu netraucēti mīlēties. Māte jūs sitīs ikreiz, kad ieraudāsieties, jo baidīsies, ka jūsu dēļ viņas mīļākais to varētu pamest. Lai arī jūsu tēvs jūs nedēļas nogalēs dažreiz paņems pie sevis, tomēr arī viņa prātu vairāk nodarbinās viņa mīļākās nekā jūs.

DVĒSELE. Jo tālāk, jo trakāk.

TIESNESIS ERCENĢELIS RAFAĒLS. Tik traki nemaz nav! Šim pārītim ir arī dažas priekšrocības. Viņi jūsos izraisīs naidu un vēlēšanos atriebties par tādu dzīvi. Jūs ienīdīsiet visas sievietes, jo tās jums atgādinās māti. Šī vienaldzība jūs padarīs neatvairāmu, un jūs būsiet īsts siržu lauzējs. Tēva dēļ jūs nicināsiet arī visus vīriešus un alksiet varas, lai tos pakļautu. Tieši šādas nelaimīgas bērnības dēļ iespējams kļūt par plaukstoša uzņēmuma galvu vai valstsvīru ar dzelžainu tvērienu.

TIESNESIS ERCENĢELIS MIHAĒLS. Turklāt jums atliks tikai pieminēt jūsu drūmo bērnību, lai cilvēkos modinātu līdzcietību un tie jums piedotu visas jūsu ļaunprātības.

TIESNESIS ERCENĢELIS RAFAĒLS. Un, ja jūs sadomāsiet sarakstīt savu autobiogrāfiju, to momentā izķers, bet producenti centīsies izcīnīt filmēšanas tiesības. Ļaudis dievina stāstus par grūtu bērnību.

Ektoplazma Donahjū mirkli šaubās. Pārītis, kas tik sirsnīgi mīlējās uz paklāja, šķiet diezgan pievilcīgs. Tomēr viņš saņemas.

DVĒSELE. Man nav ne vismazākās vēlēšanās kļūt par kaut kādu Kozeti vai Gavrošu. Varbūt tomēr varētu kādu citu pārīti?

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS. Diemžēl ar jūsu mīnus divsimt trīsdesmit punktiem tas ir viss, ko varam piedāvāt. Resnie restorāna īpašnieki, dzērāji kalpotāji, snobiski šikais tusētāju pārītis, vecie dumiķi un kašķīgie šķirteņi. Tā ka izlemiet, turklāt veicīgāk, jo jums vēl vajadzēs izvēlēties veselības traucējumus.

DVĒSELE. Man taču nav nekādas izvēles!

TIESNESIS ERCENĢELIS RAFAĒLS. Par to vajadzēja domāt agrāk. Vajadzēja labāk izturēties pret saviem vecākiem, sievu un bērniem, tad jūs būtu ieguvis vairāk plus punktu un arī mēs jums varētu piedāvāt kaut ko labāku. Mirušajam, kurš bija rindā pirms jums, bija tikai mīnus divdesmit punkti, un mēs viņam varējām piedāvāt brīnišķīgu vīna tirgotāju ģimeni. Tie ir ļoti jauki cilvēki, kas viņam varēs nodrošināt lielisku izglītību un līdz ar to arī iespēju kļūt pietiekami gudram, lai vairs nevajadzētu turpināt reinkarnācijas ciklu.

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS. Vēl jums ir iespēja nokļūt kādā no trešās pasaules valstīm. Lai ari pieēsties pilnu vēderu jums tur neizdosies, toties nokļūsiet ļoti draudzīgā vidē.

DVĒSELE. Ja reiz jācieš tik un tā, es vismaz vēlētos palikt tajā pašā valstī.

TIESNESIS ERCENĢELIS MIHAĒLS. Lai arī kā negribētos ietekmēt jūsu lēmumu, tomēr es jums ieteiktu izvēlēties nejaukos šķirteņus. Jo vairāk jūs savā Zemes dzīvē cietīsiet, jo vairāk punktu izdosies uzkrāt savai nākamajai dzīvei. Uz lietām jāprot palūkoties ilgtermiņā. Dzīve taču paiet tik ātri!

Serafi visapkārt izkarina piedāvāto pāru attēlus.

TIESNESIS ERCENĢELIS RAFAĒLS. Es arī uzskatu, ka tā ir laba izvēle, kas ļaus jums pilnveidoties. Lai gan bērnība būs smaga, pieauguša cilvēka dzīvē tā jums tiks atlīdzināta.

DVĒSELE (vēršoties pie Gabriēla). Un kā jūs pats rīkotos?

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS. Man šķiet, ka es būtu izvēlējies Poletu ģimeni ar vardarbīgo tēvu tabakas veikala pārdevēju alkoholiķi. Esmu pārliecināts, ka vajag izvēlēties pēc iespējas nožēlojamāku bērnību, un dzīve vēlāk kļūst labāka. Un pienāks tā laimīgā diena, kad jūsu tēvs vairs neuzdrošināsies jūs sist, jo jūs būsiet kļuvis stiprāks par viņu, nemaz nerunājot par to mirkli, kad atstāsiet mājas, skaļi aizcērtot durvis, beidzot atbrīvojies no viņu tirānijas…

DVĒSELE. Bet jūs taču pats man pārmetat, ka savā iepriekšējā dzīvē neesmu par saviem vecākiem pietiekami rūpējies!

TIESNESIS ERCENĢELIS RAFAĒLS. Katra dzīve ir citāda. Nav viena absolūta likuma. Ir tikai normāli, ka pusaudzis cenšas izbēgt no sliktu vecāku ietekmes. Un, ja vēlāk izdosies viņiem piedot, tad pēc tam varēsiet iegūt jums tik noderīgos plus punktus.

Šarla Donahjū ektoplazma iegrimst garās pārdomās, uzmanīgi pētot katra pāra attēlu.

DVĒSELE (smagi nopūšoties). Nu labi, ņemšu tos nejaukos šķirteņus…

TIESNESIS ERCENĢELIS MIHAĒLS. Varu galvot, ka tā ir tiešām laba izvēle. Lai notiek, tātad pēc deviņiem mēnešiem jūs reinkarnēsieties Širublu ģimenē.

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS. Tagad pāriesim pie veselības problēmām. Arī tās jūs varat izvēlēties pats. Ar jūsu mīnus divsimt trīsdesmit punktiem jums nāksies izvēlēties divas no šāda uzskaitījuma: reimatisms ar paralīzi, kuņģa čūla, nepārtrauktas zobu sāpes, hroniska sejas neiralģija, nepārtrauktas nervu lēkmes, tuvredzība, kas robežojas ar aklumu, kurlums, konverģenta šķielēšana, diverģenta šķielēšana, vienmēr slikta elpa, psoriāze, vēdera aizcietējumi, Alcheimera slimība, kreisās kājas paralīze, stostīšanās, hronisks bronhīts un astma.

DVĒSELE. Hm…

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS. Un labāk pasteidzieties, citādi es izlemšu jūsu vietā, jo aiz jums taču sastājusies gara rinda!

DVĒSELE. Lai notiek, tad uz labu laimi ņemu kuņģa čūlu un astmu.

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS (atzīmējot sarakstā). Nav slikta izvēle. Uzreiz redzams, ka esat lietpratējs.

DVĒSELE. Mani iepriekšējā dzīvē mocīja hronisks bronhīts un zobu sāpes. Tas nebija izturams, tādēļ šoreiz labāk izvēlos kaut ko citu.

ERCENĢELIS TIESNESIS GABRIĒLS. Vēl atlicis tikai tāds sīkumiņš. Vai jūs vēlaties atdzimt par vīrieti vai sievieti?

DVĒSELE. Kāda starpība?

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS. Vīrieti iesauc karadienestā, un viņa vidējais dzīves ilgums ir astoņdesmit gadu. Ja būsiet sieviete, nāksies ciest dzemdību sāpes, toties dzīves ilgums būs apmēram deviņdesmit gadu.

DVĒSELE. Mirklīti, vai pareizi saprotu, ka tad, ja neatdzimšu par vīrieti, nevarēšu kļūt par lielu, harismātisku priekšnieku un siržu lauzēju, kā jūs man solījāt.

ERCENĢELIS TIESNESIS MIHAĒLS. Tie nudien ir vīrieša cienīgi aizspriedumi! Jūs kļūdāties, jo nākotne pieder tieši sievietēm tirāniem, pareizāk gan būtu teikt "tirānēm". Šajā gadījumā tikai jāapgriež otrādi ierastās lomas. Visi vīrieši kritis jums pie kājām un ļaus jums apliecināt savu varu pār viņiem. Turklāt paradumi nemitīgi mainās, un valsts vai uzņēmumu vadībā var sastapt aizvien vairāk sieviešu.

DVĒSELE. Dzemdības droši vien ir ļoti sāpīgas…

TIESNESIS ERCENĢELIS RAFAĒLS. Es jums ieteiktu epidurālo anestēziju. Turklāt sievietes orgasms ir deviņas reizes spēcīgāks nekā vīrieša. Tikai sievietes iepazīst īstu baudu.

DVĒSELE. Nu, jums jau tās lietas labak zināmas nekā man.

TIESNESIS ERCENĢELIS MIHAĒLS. Kā jums šķiet, kāpēc meiteņu dzimst tik daudz vairāk nekā zēnu? Pirms izvēlēties, cilvēki ievāc informāciju.

DVĒSELE. Nu labi, būšu sieviete.

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS. Tagad pāriesim pie jūsu globālās misijas. Protams, jūs to nevarat atcerēties, bet jūsu dvēsele radās pirms septiņsimt tūkstoš gadiem ar uzdevumu radīt tādu mākslas darbu, kas izraisītu apvērsumu glezniecībā. Bet ko jūs šajā jomā esat paveicis? Neko, izņemot dažus ne īpaši daudzsološus kricelējumus uz jūsu skolas burtnīcu malām. Jūs taču neesat izmantojis nevienu no iepriekšējām dzīvēm, lai īstenotu savu misiju!

TIESNESIS ERCENĢELIS RAFAĒLS (vīlies). Lūk, kāpēc cilvēce atpaliek tik daudzās jomās… Atliek tikai kādam neīstenot savu sūtību uz Zemes, un uzreiz pārstāj progresēt vesela mākslas vai zinātnes nozare.

DVĒSELE. Es biju tik aizņemts darbā, ka man nemaz neatlika laika saviem vaļaspriekiem.

TIESNESIS ERCENĢELIS MIHAĒLS (neizpratnē). Vai jūs par mums ņirgājaties? Kā es redzu, tad savās iepriekšējās dzīvēs jūs esat bijis mamutu mednieks, divriču vadītājs, kambarkungs kādā pilī, Āfrikas pētnieks, pērļu zvejnieks un kinoaktieris, un pa visu šo laiku neesat izbrīvējis kaut vienu nedēļu, lai uzgleznotu vismaz vienu gleznu?

DVĒSELE. Baidos, ka man tas vienkārši nekad nebija ienācis prātā.

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS. Nu tad šoreiz beidzot tam būtu īstais laiks. Visa cilvēce gaida uz jūsu ieguldījumu glezniecībā. Jūsu slinkošanas dēļ māksla nespēj iegūt otro elpu. Simtiem mākslinieku un grafiķu gaida, lai spētu pilnīgāk izpausties un papildinātu jūsu sniegumu. Daži pat nomirst, tā arī neko neuzgleznojuši.

DVĒSELE. Man tiešām žēl. Šoreiz pacentīšos darīt visu, ko spēšu. Tiesa gan, māksla nenes nekādu sevišķo peļņu. Bieži vien uz atzinību jāgaida savi piecdesmit gadi.

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS (izsmējīgi). Vai kungs kaut kur steidzas? Bail, ka pēdējais tramvajs neaiziet? Jums taču būs aptuveni deviņdesmit gadi laika. Vai tiešām ar to ir par maz, lai visu labi apdomātu un nopirktu kaut vienu otiņu?

DVĒSELE. Turklāt kā sievietei man būs vēl grūtāk izpausties…

TIESNESIS ERCENĢELIS RAFAĒLS. Grūtības tikai palielina nopelnus. Ja jūsu mākslas darbs būs tik satriecošs, kā mēs sagaidām, un jums tiešām izdosies uzgleznot savu "Džokondu", es pats personiski apņemos jums piešķirt septiņsimt plus punktus, kad nākamreiz stāsieties mūsu tiesas priekšā. Turklāt tad jūs varat atļauties iegūt veselus simts mīnus punktus! Tā kā starp gleznošanu kādu laiciņu varēsiet atvēlēt arī izvirtībām.

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS. Ja kungs tā steidzas, varam viņam izkārtot Mocarta variantu.

DVĒSELE (ieinteresēti). Kas tas par Mocarta variantu?

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS. Jūs ātri radāt savu meistardarbu, gūstat viduvēju atzinību, nopelnāt tik daudz, lai pietiktu, ar ko izdzīvot, tad sakomponējat vēl milzīgu skaitu citu skaņdarbu, kas turklāt ir arī ļoti kvalitatīvi, un tad tinkš! un jūs nomirstat, jauns būdams. Trīsdesmit piecu gadu vecumā kā Volfgangs Amadejs Mocarts. Varētu pat drusku piemest līdz trīsdesmit deviņiem gadiem, ja tas jūs apmierinātu.

DVĒSELE (ieinteresēti). Izklausās vilinoši. Tam es labprāt piekrītu. Paldies!

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS. Mirklīti. Vēl neesam pabeiguši. Vēl jāizvēlas jūsu nāves veids.

DVĒSELE. Kāds vēl nāves veids? Es taču jau esmu miris!

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS. Es runāju par jūsu nākamo nāvi. Viss jāizlemj jau iepriekš.

DVĒSELE. Vai tikai jūs negribat sacīt, ka iepriekšējā reizē es savā stulbumā to platānu pats biju jau iepriekš izraudzījies?

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS. Bet protams! Un ko jūs vēlētos šoreiz? Vēl vienu ceļu satiksmes negadījumu, kokaīna pārdozēšanu, lai jūs noslepkavo kāds no jūsu faniem vai atraidītiem pielūdzējiem? Mums pieejamas visas iespējamās nāves: policija nogalina pārpratuma dēļ, uz galvas uzkrīt puķu pods, noslīkšana, pašnāvība. Jo sāpīgāka un šausmīgāka ir nāve, jo vairāk plus punktu jūs iegūstat. Daudzi katarieši, kas tikuši sadedzināti, ieguvuši piecsimt plus punktu un varējuši pabeigt savu reinkarnācijas ciklu. Tajā laikā sadegot iegūt nemirstību bija modē. Taču tagad ir parādījies arī šis tas vēl modernāks: trīssimts plus punktu par to, ka jūs nevainīgu uzsēdina uz elektriskā krēsla vai ka esat kļuvis par upuri ļaundabīgam audzējam, kas izplatījies pa visu ķermeni.

DVĒSELE. Paldies par kūkām! Es labāk gribētu nomirt tik ātri, ka pats to nemaz nemanītu, turklāt savā gultā. Aizmigt un vairs nepamosties.

TIESNESIS ERCENĢELIS RAFAĒLS. Man ļoti žēl, ektoplazma Donahjū, bet ar jūsu mīnus divsimt trīsdesmit punktiem tik patīkamu nāvi mēs jums nevarēsim piedāvāt. Jūsu gadījumā iespējama vienīgi vardarbīga aiziešana no dzīves. Turklāt tas jūsu mākslas darbam piešķirs vēl papildu auru. Iedomājieties kaut vai van Gogu! Palūk, kur cilvēks, kas prata labi gleznot, ciest un mirt mokās. Viņš uzreiz ieguva sešsimt punktu un varēja pabeigt savu reinkarnācijas ciklu. Van Gogs kļuvis par tīru dvēseli. Lūk, ko jums vajadzētu ņemt par piemēru!

DVĒSELE (žēlīgi). Bet es tā negribu mocīties!

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS. Jebkurā gadījumā Zemes dzīve nav paredzēta, lai izklaidētos. Turklāt ar tādiem vecākiem, kādus jūs esat izvēlējies, jau no paša sākuma nekāda rožainā dzīve jūs vis negaida!

DVĒSELE. Gatavā sodība! Nu labi, tad es ņemu pašnāvību. Tikai ātru un nesāpīgu.

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS. Es jums ieteiktu izlēkt pa logu.

DVĒSELE. Neiespējami. Man vienmēr bijis bail no augstuma.

TIESNESIS ERCENĢELIS RAFAĒLS. Tad pārgrieziet sev vēnas vannā ar remdenu ūdeni. Tikai uzmanieties! Lai tas tiešām izdotos, griezumiem plaukstu locītavās jābūt ļoti dziļiem. Citādi nekas nesanāks. Pielūkojiet, lai skuveklis būtu tiešām ass.

Donahjū ektoplazma ir mēma aiz šausmām.

DVĒSELE. Nu labi, lai būtu pašnāvība ar skuvekli…

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS (pētot mezglus uz saites). Tātad es rezumēšu. Esam vienojušies jūs atdzimsiet kā sieviete ar kuņģa čūlu un astmas lēkmēm. Šķirtie vecāki jūs kulstīs kā pelavu maisu. Jūs centīsieties pēc iespējas ātrāk uzgleznot to sasodīto gleznu. Jūs nomirsiet vannā, pārgriežot vēnas. Ka attiecas uz pārējo, jums ir tiesības uz brīvu improvizāciju. Ķeramies pie nākamā?

TIESNESIS ERCENĢELIS RAFAĒLS. Pag. Vēl jāaizpilda antropometriskās kartotēkas kartīte.

DVĒSELE. Kas tā vēl tāda?

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS. Nesatraucieties! Runa ir par dažu jūsu īpašību noteikšanu. Taču šajā jautājumā jūs neko nevarat iebilst. Mēs visu aprēķinām paši.

TIESNESIS ERCENĢELIS MIHAĒLS. Tātad es uzskaitu.

Fiziskais spēks: no zema līdz vidējam līmenim.

Skaistums: līmenis augstāks par vidējo.

Skatiena intensitāte: augstāka par vidējo.

Balss skanīgums: vidējs līmenis.

Harisma: ļoti augsts līmenis.

Asprātība: zems līmenis.

Prasme melot: augsts līmenis.

Tehniskās prasmes: zems līmenis.

DVĒSELE. Un ko tas nozīmē?

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS. Tas nozīmē, ka kundzei būs grūti nokārtot autovadītāja tiesības vai ka viņa nespēs pati salabot savu veļas mašīnu. Nekas īpašs.

DVĒSELE. Ir nu gan problēma! Ja reiz es būšu skaista un gudra, gan jau atradīšu kādu, kas palīdzēs.

TIESNESIS ERCENĢELIS MIHAĒLS. Es turpinu.

Gudrība: vidējs līmenis.

Savaldzināšanas spējas: augsts līmenis.

Izturība: zems līmenis.

Apņēmība: augsts līmenis.

Kulinārijas iemaņas: zems līmenis.

Aizkaitināmība: augsts līmenis.

DVĒSELE. Es būšu viegli aizkaitināma?

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS. Nūjā. Diezgan.

TIESNESIS ERCENĢELIS MIHAĒLS (neapmierināts, ka visu laiku tiek pārtraukts).

Spējas spēlēt kādu mūzikas instrumentu: zemas.

Spējas šaut ar revolveri: augstas.

Vēlme sportot: zema.

Vēlme pēc bērna: vidējs līmenis.

DVĒSELE. Tāda brīvā izvēle nu gan ir parocīga! Ko labu vēl jūs man paziņosiet? Vai man padosies krustvārdu mīklu atrisināšana? Man šķiet, ka paša izraudzītai reinkarnācijai tomēr ir pārāk daudz iepriekš nosacītu elementu, kas pastāv neatkarīgi no manas gribas. Es protestēju!

TIESNESIS ERCENĢELIS MIHAĒLS. Paskat tik, jūs jau esat aizkaitināts!

Ātri pabeigsim!

Kašķīgums: vidējs līmenis.

Raudāšana: augsts līmenis.

Piedzīvojumu alkas: zems līmenis.

Nākamais!

DVĒSELE. Vai es atcerēšos to, kas tagad notika?

TIESNESIS ERCENĢELIS MIHAĒLS. Protams, ne. Jūs neatcerēsieties itin neko, pat to, ka šeit vispār bijāt. Tas būtu pārāk vienkārši!

TIESNESIS ERCENĢELIS GABRIĒLS. Reizēm jums tomēr šķitīs, ka sajūtat tādas kā priekšnojautas, kā intuīciju. Tas arī viss, kas būs aizķēries jūsu atmiņā no šīs sarunas. Tas, vai jūs uzticēsieties savai intuīcijai, atkarīgs vienīgi no jums paša. Bet pietiks pļāpāt. Pasteidzieties nolaisties uz Zemes, pirms jūsu vecāki nav beiguši mīlēties, citādi vēl nokavēsiet. Uz priekšu!

Nākamais!

235.     KRISTIEŠU MITOLOĢIJA

"Mēs esam eņģeļu brāļi. Kad nonāksim debesu valstībā, kādu sajūsmu izjutīsim, uzlūkojot krāšņo eņģeļu kori! Un kāds prieks mūs pārņems par to, ka esam kļuvuši par šīs svētlaimīgās dvēseļu miriādes brāļiem uz mūžīgiem laikiem! Eņģeļi ir tādi dižgari, ka mūsu mākslinieki un ģēniji viņu priekšā šķiet īsti pigmeji."

Kanoniķis G. Panetons

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

236.    VĒSTURES MĀCĪBU GRĀMATA

NĀVES KONTINENTA TERITORIJAS KARTES BEIGU VARIANTS

1.  Pacelšanās gaisā.

2.  Dzīvības pazīmju izbeigšanās. Radiosignāla pārraide apmēram 86 kilohercu frekvencē.

3.  Koma.

4.  Šīs pasaules atstāšana.

5.  Lidojums Visumā. Tā ilgums: apmēram astoņpadsmit minūtes.

6.  Milzīga rotējoša gaismas apļa jeb Nāves kontinenta parādīšanās. Paplatinājums. Zilā pludmale.

7.  Nonākšana 1. teritorijā.

1. TERITORIJA

Zona: koma plus astoņpadsmit minūtes. Krāsa: zila.

Sajūtas: pievilkšanās, ūdens, plašums. Svaigums un līksme.

Vilinoša gaisma.

Ieteikumi lidojuma turpināšanai: nebaidīties šķērsot pirmo Nāves sienu.

Nokļūšana pie Moch 1.

2.  TERITORIJA

Zona: koma plus divdesmit viena minūte. Krāsa: melna.

Sajūtas: bailes, riebums, aukstums, šausmas. Sastapšanās ar vissāpīgākajām atmiņām uz deviņām kraujām, kas ir cita par citu stāvāka.

Joprojām saredzama gaisma, taču to aizēno atmiņas. Ieteikumi lidojuma turpināšanai: izprast savu pagātni un izvērtēt ikvienu savu rīcību. Nokļūšana pie Moch 2.

3.  TERITORIJA

Zona: koma plus divdesmit četras minūtes. Krāsa: sarkana.

Sajūtas: bauda, kaisle, siltums, miklums. Sastapšanās ar visperversākajām tieksmēm un visneprātīgākajām fantāzijām. Šeit izpaužas visapslēptākās vēlmes. Tās apzināties, tomēr tām neļauties. Šīm vēlmēm pakļaujoties, riskējam iestigt lipīgajā sienā uz visiem laikiem.

Ieteikumi lidojuma turpināšanai: pieņemt šīs fantāzijas, tomēr akli tām nepakļauties. Nokļūšana pie Moch 3.

4.  TERITORIJA

Zona: koma plus divdesmit septiņas minūtes. Krāsa: oranža.

Sajūtas: cīņa ar laiku, gaisa plūsmas, spēcīgs vējš.

Nebeidzama mirušo rinda, kas lēnām virzās pa cilindrisku, milzīgu līdzenumu.

Saskaršanās ar laiku. Pacietības apgūšana, jo minūtes velkas kā stundas, bet stundas kā mēneši. Iespēja satikt ievērojamas personības, kas mirušas, un ar tām sarunāties.

Ieteikumi lidojuma turpināšanai: atbrīvoties no bailēm zaudēt laiku vai no vēlmes to iegūt. Pieņemt nekustīgu stāvokli. Izturēties tā, it kā jūs būtu nemirstīgs.

Nokļūšana pie Moch 4.

5.  TERITORIJA

Zona: koma plus četrdesmit divas minūtes.

Krāsa: dzeltena.

Sajūtas: aizrautība, spēks, visvarenība. Visu, pat visneizprotamāko noslēpumu atrisinājums. Čakru izjūtas atklāsme, bet jogas praktizētājiem trešās acs atvēršanās.

Dao ceļa atklāšana daoistiem. Kabalas noslēpumu atrisinājums ebrejiem. Allāha dārzu parādīšanās musulmaņiem, bet Ēdenes dārza kristiešiem.

Absolūto zināšanu vieta. Visam ir savs eksistences izskaidrojums. Dzīves jēgas atklāšana no lielākas līdz visniecīgākajai.

Ieteikumi lidojuma turpināšanai: neļaut zināšanām jūs ietekmēt. Ļauties zināšanu apguvei, tomēr necensties tās visas aprīt kā prāta delikateses.

Nokļūšana pie Moch 5.

6.  TERITORIJA

Zona: koma plus četrdesmit deviņas minūtes.

Krāsa: zaļa.

Sajūtas: neparasts skaistums, pasakainas ainavas, sapņu un nevainojama skaistuma klātbūtne, brīnišķīgi ziedi un lieliski augi, kas stiepjas pretim daudzkrāsainām zvaigznēm. Zaļā teritorija ir absolūtā skaistuma zeme.

Tomēr tā ir arī negaidītu pārbaudījumu zeme. Absolūtais skaistums cilvēkam izraisa nepatiku pašam pret sevi. Viņš jūtas ļoti neglīts, nevajadzīgs, rupjš un neveikls.

Tā nav pazemojuma izjūta, bet gan nepatika pret sevi.

Ieteikumi lidojuma turpināšanai: pieņemt savu neglītumu.

Nokļūšana pie Moch 6.

7. TERITORIJA

Zona: koma plus piecdesmit viena minūte.

Krāsa: balta.

Šajā vietā mājo eņģeļi un velni. Teritorijas vidū atrodas gara mirušo upe. Tālumā redzams Galīgā sprieduma Gaismas kalns. Šeit beidzas dvēseļu migrācija pretim jaunai reinkarnācijai. Trīs ercenģeļi novērtē mirušo nopelnus.

Ieteikumi lidojuma turpināšanai: būt gatavam maksāt par saviem sliktajiem darbiem. Spontāni pieprasīt reinkarnāciju, kas dotu iespēju labot tās kļūdas un trūkumus, kas pieļauti iepriekšējās dzīvēs. Nokļūšana Gaismas kalnā.

Vēstures grāmata. Pamatkurss. 2. mācību gads

237. BAILES

Intervija ar Šarlu Donahjū, kas bija publicēta necilajā "Ilustrētajā Laikrakstā Tanatonautiem Amatieriem" guva plašu rezonansi visā pasaulē. Tā tika tulkota visās pasaules valodās ar visievērojamāko psihologu, filozofu, mācītāju, psihoanalītiķu un politiķu komentāriem.

Protams, mūsu draugs prezidents kārtējo reizi izrādījās visrunīgākais no visiem.

Viņš panāca, ka visos televīzijas kanālos tika pārraidīta viņa runa, kas vēstīja par mesiāniskās ēras sākumu.

Viņš apliecināja, ka tanatonautikai izdevies atvērt visas tās durvis, kas līdz šim bijušas slēgtas. Turpmāk vienmēr pastāvēs tāds jēdziens kā "pirms un pēc Nāves kontinenta atklāšanas". Ja viņā ieklausījās, nebija grūti uzminēt, ka viņš būtu vēlējies, lai šī jaunā ēra tiktu nodēvēta par Lisindera ēru. Kristīgais kalendārs ar atzīmēm "pirms un pēc Jēzus Kristus dzimšanas" tad būtu zaudējis savu nozīmi. Mēs dzīvojām 68. gadā pēc Žana Lisindera dzimšanas.

Lai gan Lisinderam nebija izdevies panākt pilnīgu sapratni, tomēr visi apjauta, ka ir noticis kaut kas ļoti nozīmīgs. Bija atvērušās milzu durvis, un vētra izmēza tīru kādu telpu, kas ļoti ilgi bijusi slēgta.

Tas bija milzīgs satricinājums uzzināt par Nāves kontinentu, kurā mīt eņģeļi, bet ercenģeļi mūs tiesā par mūsu pagājušajās dzīvēs paveikto… "Saruna ar mirstīgo" bija vēl viens apstiprinājums tam, ka mēs dzīvojam morālā pasaulē.

Uz Zemes varēja uzvesties labi vai slikti, tomēr cilvēki bija tikai skolēni, kuru uzdevums bija mācīties dzīvot, iepazīt līdzjūtību un augstsirdību, tikumību un apziņu.

Tas bija tik vienkārši, tik bērnišķīgi un tik morāli. Līdz šim par to bija minēts tikai katķisma grāmatās, bet gadsimtu gaitā lielais vairums cilvēku bija pārstājuši tam ticēt. Un tomēr tik daudzu dažādu konfesiju pārstāvji vienmēr bija sludinājuši, ka nākotne pieder krietniem cilvēkiem.

Kad aptvēru šāda paziņojuma risku, bija jau par vēlu iejaukties. Turpmāk to zinās visa pasaule. Bija svarīgi attīrīt savu karmu no visiem miasmiem un dzīvot tā, lai eksistence netiktu aptraipīta ar jebkādu nekrietnību. Dzīvot, ciest, mirt tikai tam ir nozīme, jo itin viss ir tikai sīka epizode līdz tīras dvēseles stāvokļa sasniegšanai.

Mēs meditējam jumta dzīvoklī.

Sveču izgaismotajos jumta logos varam saredzēt zvaigznes.

Mūsu zvaigzne Amandīne tagad ir sev izveidojusi priesterienes imidžu. Viņa valkā garas ķīniešu stila kleitas ar stāvapkakli un gariem šķēlumiem sānos. Visas lampas viņa ir nomainījusi ar svečturiem. Mūs apgaismo oranžas krāsas gaisma.

Es pirmais pārtraucu klusumu:

Ir izveidojusies kritiska situācija. Notikumi mūs apsteigusi. Esam zaudējuši kontroli. Tanatonautika draud mums izslīdēt no rokām.

To jau varēja sagaidīt, jo tā skar tik daudz būtiska! Amandīne noskandē traģēdiju aktrises balsī. Atklājot nāvi, esam piešķīruši jēgu dzīvei.

Kā vienmēr būdama mainīgā noskaņojumā, Stefānija paziņo:

Ar Kristoforu Kolumbu notika tieši tāpat. Kaut arī viņš bija atklājis Ameriku, tomēr ar savu atgriešanos kļūdījās. Viņš bija iedomājies, ka atstās uz cilvēkiem iespaidu ar papagaiļiem un šokolādi, bet par viņu tikai smējās. Paši esam vainīgi, ka visiem par mums nospļauties!

Mūžam šis Kolumbs…

Nabaga Kolumbs nomira trūkumā un aizmirstībā, Roza uzsver. Ar mums jau vēl tik traki nav.

Taču vissliktākais ir tas, ka viņa atklājums tam izslīdēja no rokām, itāliete turpina satraukties, jo Amerika ieguvusi savu nosaukumu, pateicoties Amerigo Vespuči, kurš bija vienīgais tās atklājējs, ko oficiāli atzina Spānijas galms. Arī mums taču tiek atņemti mūsu nopelni!

Pauzdams savu piekrišanu, es uzsitu ar dūri pa zemo galdiņu, gandrīz apgāzdams Amandīnes kokteiļus. Dīvaini, bet, kopš Rauls mūs ir pametis, man šķiet, ka jāārdās viņa vietā. It kā mūsu grupā kādam noteikti vajadzētu būt pārāk aizkaitināmam un straujam!

Mums jāpaliek tanatonautikas noteicējiem, es nodārdinu. Mēs esam tās atklājēji, un tādēļ mums ir tiesības to kontrolēt.

Ak tu nabaga nejēga, vai tad tu nesaproti, ka ar "Sarunas ar mirstīgo" publikāciju esam apsteigti, nopūšas Roza.

Vai dzirdējāt, ko stāstīja ziņās? iedegas Stefānija. Noziegumu un likuma pārkāpumu skaits strauji krities. Tagad taču nogalina tikai trakie!

Nu, ko iesāksim? — ievaicājas, kā allaž, praktiski noskanotā Amandīne.

Neko, atbild Roza. Esam saskārušies ar vispārējas labestības vilni. Nekas tāds pasaulē līdz šim vēl nav piedzīvots. Tad jau redzēsim, ko tas mums dos.

Sarūgtināti klusējot sūcam savus pārāk saldos dzērienus, kuros ir par maz alkohola. Pretīgi.

238. AMAZONES INDIĀŅU MITOLOĢIJA

Senos laikos guarani cilts indiāņi mita debesīs kopā ar dieviem. Viņu nodarbe bija uzmanīt, lai deg zvaigznes un planētas ir apgaismotas. Taču reiz kāds jauns kareivis, kam trūka izveicības, šaujot ar loku, izšāva bultu cauri zvaigžņotajam debesjumam un ieraudzīja Zemi ar visām tās bagātībām dzīvnieku bariem, putniem, medus kārēm, zivīm un augļiem, kas tam šķita tik kārdinoši, ka viņš par savu atklājumu pastāstīja saviem brāļiem. Izmantojot brīdi, kad dievi to nemanīja, guarani cilts indiāņi pa liānas lapām nolaidās uz Zemes. Tā viņi nonāca pie varenās Orenokas upes pašā meža vidū. Viņi mielojās ar Zemes ēdieniem, taču piesardzīgie zvēri drīz sāka slēpties, bet lietus tā samērcēja augļus, ka tie sapuva. No drudža drebošie indiāņi lūdzās, lai tiem ļauj atgriezties pie dieviem, taču bija jau par vēlu. Zvaigžņotais debesjums bija aizvēries, un guarani cilts indiāņi tika sodīti ar dzīvi uz šīs sarežģītās Zemes, kas viņus bija tik ļoti vilinājusi.

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

239. MAIGUMA PĀRŅEMTĀ PASAULE

Pasauli pamazam bija iekarojis maigums, un vairs nepastāvēja tāda iespēja, ka cilvēka karmu varētu sabojāt slikta rīcība, ka nāktos nomirt badā Āfrikā, kļūt par bezpajumtnieku Ņujorkā vai pārtikt no pabalsta Parīzē.

Nevienā zinātniskās fantastikas žanra romānā nebūtu iespējams iztēloties tādu Paradīzi Zemes virsū. Laipnība bija visus aplipinājusi gluži kā slimība.

Labdarības organizācijas nejaudāja pieņemt visus ziedojumus. Lai tām izrakstītu čeku par kādu naudas summu vai atdotu savas labākās drēbes, bija stundām jāstāv rindā. Pārslogotās slimnīcas veidoja rindā stāvošo sarakstus, lai visi gribētāji varētu nodot asinis, un to skaits nemitīgi turpināja pieaugt. Pastāvīgie konflikti pasaulē izzuda paši no sevis, un iepriecinātie ieroču tirgotāji pārtrauca postu nesošo tirdzniecību. It viss, kas kaut visniecīgākajā mērā varētu tikt uzskatīts par sliktu rīcību, izpelnījās vispārēju nosodījumu. Narkodīleri pārstāja narkomāniem tirgot narkotikas. Atlika tikai palūgt, un baņķieri uzreiz steidza izsniegt kredītus ar viszemākajām procentu likmēm. Klientu iespējas tos atlīdzināt viņus vairs neinteresēja. Bankrots labestības dēļ tiem nodrošināja karjeru Viņpasaulē.

Devīgie cilvēki applūdināja ubagus ar dāvanu straumēm. Nabagie pat bija iegādājušies aparātus, kas apstiprināja kredītkartes, bet naudas čekus pieņēma tikai tad, ja ziedotāji tiem uzrādīja personu apliecinošus dokumentus.

Durvju slēdzenes un drošības signalizācija vairs nebija vajadzīga. Mājokļu durvis, automašīnas un seifus varēja atstāt atvērtus. Zagt nevienam nenāca ne prātā!

Nebija ne zādzību, ne laupīšanu, ne ķildu, ne kautiņu, ne vardarbības. Toties uzplauka tirdzniecība. Negribēdami grēkot ar skopumu, ļaudis cits citu apdāvināja. Tiklīdz kāds aklais grasījās pāriet pāri ielai, tam pretim stiepās desmitiem palīdzīgu roku, un daudzi aklie, pašiem to negribot, maldījās pa trotuāru ielas pretējā pusē.

Trešās pasaules valstis saņēma ievērojamas subsīdijas. Ja kāds izkristu eksāmenā un būtu spiests atdzimt kādā trūcīgā valstī, tad labāk to jau iepriekš padarīt turīgāku, lai nākamā dzīve būtu pēc iespējas pārticīgāka. Visi rūpējās par to, lai saruktu iespēja atdzimt trūkumā.

Cilvēki gribot negribot centās smaidīt, lai savus tuvākos neaizvainotu ar sarauktu pieri, nelaipnu sejas izteiksmi vai asāku vārdu.

Ikviens bija ielāgojis to, ka reinkarnācijas cikls turpināsies bezgalīgi, ja viņš nebūs pietiekami labs un gudrs, lai kļūtu par tīru dvēseli. Un visi centās, cik spēja.

Mākslas, mūzikas, keramikas un pat kulinārijas kursi bija pārpildīti. Kas to lai zina varbūt tāpat kā Donahjū ektoplazmai, arī citiem cilvēkiem piemita kāds apslēpts talants, ko vajadzēja pēc iespējas ātrāk izkopt? Turklāt pat visdraņķīgākos darbus izķēra. Mecenāti, kas alka glābt trūcīgos māksliniekus, steidza viņu darbus izkarināt savos salonos.

Mācīties, pilnveidoties, uzzināt, kļūt labākam. "Uzturiet savas dvēseles skaistumu. Kopiet to kā puķu dārzu!" tālmācības izglītības reklāmas aicināja.

Priekšnieki piekrita palielināt savu padoto algu, no kuras tie savukārt atteicās, jo vēlējās, lai tiem būtu vairāk brīva laika savu talantu izkopšanai. Arodbiedrības pieprasīja "vairāk bibliotēku, nevis naudas". Celtnieki, rokas atrotījuši, steidza būvēt namus. Ikviens vēlējās lieku reizi pievienot kādu plus punktu savai karmai un, nokļūstot debesis, tur sastapt savus tuviniekus.

240. NAVAHO INDIĀŅU CILTS MITOLOĢIJA

Amerikas, bet jo īpaši navaho cilts indiāņiem ir slimīgas bailes no nāves. Viņi pat baidās tuvoties līķim. Tiklīdz kāds nomirst, indiāņi to lielā riebumā steigšus aprok, ievērojot visādus piesardzības soļus, piemēram, pēc iespējas mazāk pieskarties mirušajam. Mirušo aprok kādā slepenā vietā, labi tālu no ciemata. Neviens vairs nepieskaras mirušā lietām, netuvojas viņa teltenei; tiek uzskatīts, ka viss, kas viņam piederējis, ir netīrs.

Navaho cilts indiāņu mitoloģijā sastopami divi Varonīgi Dvīņi, kas reiz Saulei nozaguši ieročus, lai noslepkavotu briesmoņus, kuri vēlas nogalināt navaho cilts indiānus.

Šie briesmoņi ir Vecums, Netīrība, Trūkums un Bads. Tas, ka šie briesmoņi joprojām ir dzīvi, tiek izskaidrots ar kādu nelielu kļūmi, ko Varonīgie Dvīņi pieļāvuši. Un tam nevajadzētu pievērst uzmanību.

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

241. MEKLĒJOT F. M.

Tā kā Rauls bija aizrāvies ar dzeršanu, viņš neko no visām šīm pārmaiņām nemanīja. Viņam nebija izdevies izārstēties no alkoholisma. Rauls turpināja dzert, un, lai arī atradās aizvien mazāk bārmeņu, kas būtu ar mieru tam izmaksāt, viņš bija kļuvis par īstu alkoholiķi.

Tanatodromā mēs joprojām uzturējāmies četratā es un manas trīs sievietes: Roza, Stefānija un Amandīne. Šajā laikā mūsu iemīļotā nodarbe bija lasīt laikrakstos slejas ar jaundzimušo vārdiem, meklējot Fredija reinkarnāciju. F. M., F. M. un F. M. …

Mēs atradām tik daudz zīdaiņu, kuru iniciāļi bija F. M.! Fransuā Morlons, Fatima Moiha, Frenks Miņārs, Felīcija Menina, Fernands Melizjē, Florāns Mušiņārs, Fabiāns Merkantovičs, Fermens Magluārs, Florānsa Mervēna… Un ikreiz mēs satikāmies ar laimīgajiem vecākiem, tomēr, kad mūs iepazīstināja ar bērneli un kad mēs tam kopā ar desmitiem citu pulksteņu, pildspalvu un medaljonu parādījām tos, kas bija piederējuši Fredijam, neviens no viņiem nestiepa savas roķeles pretim mūsu bojā gājušajam draugam piederošajiem priekšmetiem.

Vel ir par agru, Roza mani mierināja. Tu taču atceries, cik gara bija rinda? Fredijs droši vien joprojām iestrēdzis mirušo korķī dzeltenajā teritorijā. Ja jau pat Viktors Igo, kas miris pirms pāris gadsimtiem, nav necik tālu ticis un vēl tikai gaida uz reinkarnāciju, ko tad runāt par Frediju!

Mirušie nevirzās uz priekšu visi vienādā ātrumā. Ja kāds ir tik pļāpīgs kā Viktors Igo, tad viņš, protams, ar apkārtējiem sarunādamies, velkas astē. Paskat, kā Donahjū ektoplazma centās pēc iespējas ātrāk reinkarnēties!

Iesaka taču būt pacietīgam, bet Fredijs vienmēr tāds bijis, Roza man atgādināja.

Patiesībā man šķiet, ka viņa pati cer dzemdēt mūsu rabīna horeogrāfa nākamo reinkarnāciju. Pēc neskaitāmām diskusijām mēs savu nākamo jaundzimušo jau esam nosaukuši par Frederiku Marselu Pensonu, bet savā starpā mēs viņu jau tagad dēvējam par Frediju junioru.

Es piedalījos dzemdībās. Tas bija lieliski! Vispirms skūpsti, tad mīlēšanās, bet pēc deviņiem mēnešiem šī mīlestība pārvērtās par 3,2 kilogramus smagu sārtu kamolīti, kas alka maiguma un mīlestības. Vēl nekad nebiju juties tik aizkustināts. Pat Nāves kontinents salīdzinājumā ar šo vienkāršo brīnumu, kas atkārtojies jau miljoniem reižu, dzīvības rašanos —, šķita tīrais nieks!

Vēl pirms dažām dienām savā Bitšomonas tanatodroma dzīvoklī mitinājāmies divatā. Bet tagad mēs jau bijām trīs. Vai gan iespējams vēl lielāks brīnums? Tam līdzās tanatonautika un mana karma šķita tīrie sīkumi! Vienīgi bērnam bija kāda nozīme. Mūsu Fredijam junioram.

242. NO POLICIJAS ARHĪVA

Dienesta ziņojums atbildīgajām iestādēm

Uzskatām, ka notikusi rupja kļūda. Mēs nedrīkstējām pieļaut tanatonautikas progresu. Pašlaik uzskaitē minēti desmit lidojumi dienā. Tehnika pilnveidojas. Tiek traucēts ķerubu, serafu, eņģeļu un velnu darbs.

Atbildīgo iestāžu atbilde

Nevajadzētu pārspīlēt. Kā mēs visi zinām, tanatonautika ir sena tradīcija. Tūkstošiem gadu sena tradīcija. Vienmēr esam ļāvuši virzīties uz priekšu tiem, kas zina, kā to darīt. Pagaidām nekas neliecina par to, ka būtu nepieciešams mainīt attieksmi.

243.     DAOISTU FILOZOFIJA

"Visa dzīve ir kā sapnis. Nāvi nevajadzētu apraudāt, jo tā nozīmē tikai mainīt formu. Kāpēc nožēlot to, ka jāpamet miteklis, kur esat nodzīvojis tikai vienu dienu!"

Laodzi

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

244.    JUNIORS

Nogaidījām veselu gadu, līdz nolēmām pārbaudīt, kā mūsu Fredijs juniors reaģēs uz Fredija seniora personīgajām lietām.

Tas bija tibetiešu reinkarnācijas atpazīšanas paņēmiens. Dažās Āfrikas ciltīs eksistē līdzīgs paradums. Tur mirušajam nocērt pirksta falangu, lai atpazītu jaundzimušo, kuram trūkst tās pašas falangas. Tibetiešu atpazīšanas rituāls mums šķita pieņemamāks.

Mēs ar Rozu un Amandīni bijām notupušies uz paklāja ar visām četrām, un bērns aplūkoja pulksteņus, pildspalvas un medaljonus, it kā tās būtu kādas aizraujošas un aizliegtas rotaļlietas. Parasti šāda veida priekšmetus turējām paslēptus, baidoties, ka viņš tos nesalauž vai, vēl ļaunāk, neapēd.

Zīdainis vispirms aplūkoja pulksteņus, tad dažus no tiem sajūsmināts sāka vicināt, bet divus saplēsa (apstiprinot manas bažas attiecībā uz man piederošām lietām), līdz beidzot mīlas pilnām acīm satvēra to, kas bija piederējis mūsu mīļajam rabīnam.

Jau bijām gatavi aiz prieka apkampties. Fredijs Maiers bija atgriezies uz Zemes mūsu dēla izskatā! Taču Roza mūs nedaudz atvēsināja.

Nesapriecāsimies par agru, viņa čukstēja, kamēr mazulis turpināja līkumot starp daudzajiem uz paklāja sarindotajiem priekšmetiem.

Es atkal aiz prieka gandrīz palēcos, kad viņš sāka lepni vicināt Fredija pildspalvu. Viņš to bija pazinis un starp visām pārējām izraudzījies tieši to.

Vairs nevarēja būt nekādu šaubu, vismaz es kopš šī brīža biju pārliecināts, ka esam atraduši īsto Frediju Maieru. Iespējams pat, ka viņš pats bija mūs izraudzījies tur, augšā, tajā brīdī, kad vajadzēja izvēlēties vecākus. Viņš bija īsts gudrinieks un zināja, ka mēs viņu pazīsim! Jebkurā gadījumā es biju pārliecināts, ka Fredijam Maieram un Frederikam Marselam Pensonam ir viena, turklāt kopēja karma.

Ar visām tām zināšanām, kas šajā bērnelī jau bija ieprogrammētas, mēs aiztaupīsim tik daudz laika!

Tiklīdz viņš būs sasniedzis atbilstošu vecumu, es viņu pieteikšu deju vai horeogrāfijas nodarbībās, Amandīne sajūsmināta paziņoja.

Viņš ies arī Talmūda skolā, es piebildu. Turklāt, ja mēs Fredijam junioram izstāstīsim Fredija seniora dzīvesstāstu, tas viņam ļaus sasniegt pamatīgu izrāvienu reinkarnācijas ciklā.

Viņš jau uzreiz būs ieguvis sešdesmit gadu pieredzi. Fredijs juniors taču būs pirmais mirstīgais, kurš atcerēsies divas dzīves!

Roza nemaz neslēpa savus grandiozos nodomus attiecībā uz šo ģeniālo bērnu.

Divdesmit gadu vecumā viņš jau būs izcils gudrinieks. Varbūt ar Mocartu bija tāpat? Varbūt arī viņš bija kāda cita izcila mūziķa reinkarnācija un viņa vecāki to uzreiz saprata.

Cits citu pārtraukdami, ārkārtīgi priecīgi mēs iztēlojāmies dažādus viņa nākotnes variantus.

Mazulim vairs nepievērsām uzmanību, un tad Fredijs juniors mūs aplēja kā ar aukstu dušu, nometot Fredija melno pildspalvu un sakampjot roķelēs daudz košāku oranžu luminiscējošas krāsas flomāstcru.

Elpu aizturējuši, sekojām katrai viņa kustībai. Mazulis aizmeta pa gaisu mirušā strasbūrieša pulksteni un medaljonu un pakampa jūraszilas šķiltavas un šokolādi zeltainā papīriņā. Sasodīts! Mēs momentā sākām uzlūkot savu karsti mīļoto dēlēnu kā kādu svešinieku, turklāt kāda cita svešinieka, ko mēs ne acīs nebijām redzējuši, turpinājumu.

Roza mēģināja mani mierināt un nomierināties ari pati, cenšoties pārliecināt, ka tas, vienalga, bijis kāds ļoti jauks cilvēks, ja jau nolēmis atdzimt mūsu mājās.

Tas taču nekas, ka viņš nav Fredijs un ka šis bērns mums pēkšņi šķiet tāds kā lai to labāk pasaka svešs. Mūs piekrāpuši. Mums piedzimis pavisam parasts bērns, kādas svešas karmas turpinājums. Tas nebija kāda svēta cilvēka, bet gan visparastākā cilvēka eksistences turpinājums.

Mums bija tāda sajūta, it kā mēs būtu adoptējuši kādu mazu korejieti vai ka mums tirgū iesmērējuši nepareizo preci.

Kāda vilšanās! Šokolādi apēst tomēr mazulim atļāvām. Viņš ar to nozieda visu seju, ko Roza gandrīz ar riebumu notīrīja.

Vakarā gultā starp mums izcēlās laulāto sadzīves konflikts. Sieva man pārmeta, ka es pārāk vieglprātīgi esmu mūsu mazuli nosaucis par Frediju. Tagad, kad bijām noskaidrojuši, ka tas nav viņš, bērns visu mūžu turpinās šo vārdu vilkt sev līdzi kā smagu nastu, kas tam nemaz nepiederēja!

Pēkšņā niknumā, kas mani pašu pārsteidza, es viņai pārmetu, ka šajā kļūmē vainojama viņa pati. Galu galā viņa taču savā vēderā, ne jau manā, bija iznēsājusi šo dīvaini .

Saniknota viņa man meta ar spilvenu un kliedza, ka vienmēr zinājusi: pastāv tikai viena iespēja no miljardiem, ka mūsu plāns varētu izdoties! Viena no miljardiem izredžu, ka tas varētu būt "īstais" bērns, es ar nožēlu aptvēru viņas vārdu jēgu.

Ari viņa jutās izsista no sliedēm, tomēr nevajadzēja aizmirst, ka tas bija mūsu bērns, kas bija radies, mūsu abu gēniem apvienojoties.

Varbūt vajadzētu viņu padarīt aklu, lai viņam būtu tādas pašas izredzes un talanti kā tam otrajam? es kliedzu.

Roza aiz dusmām pietvīka. Galu galā tas taču bija viņas dēls, par kuru mēs te runājām, un tāpat kā katra māte viņa to aizstāvēs ar zobiem un nagiem. Vēl nekad nebiju viņu redzējis tik niknu. Aizgūdamās viņa man meta sejā vecus pāridarījumus. Roza man pārmeta to, ka man trūkst iniciatīvas, ka es vienmēr esmu pakļāvies Raulam, ka man ir vājš raksturs, ka es ļauju savai mātei un brālim iegāzties manā dzīvoklī, ierasties uz pusdienām, kad vien viņiem ienāk prātā, pat nepainteresējoties, vai viņai ir laiks gatavot, turklāt vienmēr bez ziediem, sīkstuļi tādi!

Es atcirtu, ka viņa jau arī nemaz nav diez cik laba pavāre, ka viņa tā ierakusies savā astronomes darbā un ka viņai knapi atliek laiks, ko pavadīt kopā ar dārgo Frediju junioru, bet viņa taču galu galā ir māte!

Vārdi, pašiem to negribot, bira mums pār lūpām. Beidzot Roza uzrāva mugurā pirmo apģērba gabalu, kas pagadījās pa rokai, un aizgāja pie savas mātes.

Tā nu es kā tāds stulbenis paliku viens ar Frediju junioru, kurš, izdzirdot raudas, arī pats sāka taurēt kā sirēna. Es velti mēģināju viņu nomierināt, dodot tam iemīļotās rotaļlietas, līdz beidzot paņēmu viņu pie sevis gultā.

Kad mans dēls sāka miegā šņākuļot, devos uz viesistabu un mēģināju nomierināties, lasīdams kādu šausmu stāstu. Lasot šādu patiesi briesmīgu stāstu, savas likstas uzreiz šķiet pavisam niecīgas, tomēr šoreiz man nekā neizdevās aizmirst savu mazisko izturēšanos pret Rozu un visas tās nejaucības, ko biju viņai sarunājis.

Kā izrādījās, tieši šo mirkli bija izraudzījies Rauls, lai gluži negaidīti ierastos tanatodromā un, piesūcies kā mārks, iegāztos manā dzīvoklī.

Kaut gan viņš knapi turējās kājās, tomēr uzreiz pamanīja, ka esmu galīgi sašauts. Es pastāstīju par savu strīdu ar sievu. Raula seja pārvērtās, viņš ar dzērāja uzstājību man tuvojās un teica:

Mišel, pienācis īstais brīdis tev atklāt otro noslēpumu.

Citā reizē es būtu aizspiedis ausis vai Raulam kārtīgi iesitis, lai viņš aizvērtos. Taču tagad jutos kā ne savā ādā. Un, aizmirsis par visiem saviem sievai dotajiem solījumiem, es, gluži pretēji, centos noslēpumu no viņa izvilināt:

Vai tam ir kāds sakars ar Rozu?

Nu, savā ziņā jau jā.

Sper ārā!

Viņš nokrita uz paklāja, no kura bija aizvāktas visas Fredija seniora lietas. Es nometos uz vēdera viņam blakus. Rauls stulbi smējās, nosiekalodams paklāju. Tikai ar pūlēm atturējos, lai nesāktu viņu purināt. Taču tad viņš varētu izvemties, bet vīnu no paklāja iztīrīt nevarēs un Roza man to nekad nepiedos.

Nu, plāj vaļā kāda tad ir tā otrā patiesība? es nepacietīgi vaicāju, stutēdams savu draugu, lai to iemīcītu atpūtas krēslā.

Viņš žagojās.

-Tas… saistīts ar… mīlestību.

Ak tad ar mīlestību! Es biju pārsteigts.

Nūja. Kaut kur ir kāda sieviete, kas tevi mīl un gaida.

Tad viņš vēl kaut ko nomurmināja un beidzot sāka runāt sakarīgi. Savā iepriekšējā dzīvē es biju piedzīvojis lielu mīlestību. Mīlestību ar lielo burtu. Neaizmirstamus mirkļus ar kādu brīnišķīgu sievieti.

Diemžēl mūsu iepriekšējā dzīvē šī sieviete bija neauglīga un mums nevarēja būt bērni. Mēs abi to ļoti pārdzīvojām. Reiz, bēdu pārņemta, viņa neuzmanīgi šķērsoja ielu un viņu notrieca mašīna. Eņģeļi uzskatīja, ka tā bijusi sava veida pašnāvība. Lai kā arī būtu, es tā pārdzīvoju viņas nāvi, ka pēc dažiem mēnešiem arī pats aiz bēdām nomiru.

Kad dzērums sāka iziet, mans draugs ņēmās skaidrot, ka tad, ja kāds pāris piedzīvojis tik spēcīgu mīlestību, nespējot tikt pie bērniem, viņiem ir tiesības sastapties savā nākamajā reinkarnācijā, lai šo trūkumu labotu.

Tādēļ es noteikti satikšu šo sievieti, jo viņa ir mana īstā otrā pusīte. Rauls par viņu zināja gandrīz visu. Sātans viņam bija paguvis daudz pastāstīt.

Šajā dzīvē manu bijušo sievu sauca Nadīne Kenta. Viņa bija amerikāniete, bet dzīvoja Parīzē. Droši vien es viņai vienu otru reizi uz ielas jau biju pagājis garām, taču, tā kā visas manas domas aizņēma tanatonautika, nebiju viņu pamanījis.

Nadine Kenta! es atkārtoju sapņainā balsī.

Jā, šo vārdu man pateica Sātans.

Sātans ir ļaunuma eņģelis.

Jā, taču viņš nodarbojas ari ar zudušajām dvēselēm, teica Rauls, kas runāja tikpat pavedinoši kā viņa sarunu biedrs, kurš bija pārstāvējis tumsas spēkus.

Rauls bija Sātanu pamatīgi iztaujājis. Nadlnei Kentai piemītot izsmalcināts skaistums, tomēr savā dzīvē viņa esot iepazinusi tikai pāris vīriešu. Ja kāds Nadīnei jautājot, kāpēc tik burvīga sieviete dzīvo viena, viņa ar noslēpumainu smaidu atbildot, ka gaidot pasaku princi.

Pašlaik Nadīnei ir divdesmit deviņi gadi un viņas vecāki jau esot sākuši prātot, ka viņa tā arī palikšot vecmeita.

Bet šis pasaku princis…

Tas esi tu, velns lai parauj, tu lišķīgais koala! Es nespēju saprast, ko tik brīnišķīga sieviete spējusi tevī saskatīt, pat ja tas noticis tavās iepriekšējās dzīvēs!

Raula neprātīgos smieklus pārtrauca klepus lēkme.

Vai tu spēj to aptvert, Mišel, vecīt? Jau kopš savas dzimšanas tevi gaida īsta dieviete! Viņa grib tikai tevi vienīgo, un neviens cits viņu neinteresē. Tev nu gan veicas! Tu ne tikai jau esi iepazinis īstu mīlestību, bet tevi pat sagaida vēl viena!

Mīlestība, mīlestība… Nevarētu gluži teikt, ka man pret to būtu kaut kas iebilstams, taču man ar pirkstu norādīja, kura tieši jāmīl. Un tā bija kaut kāda Nadīne Kenta, par kuru es neko nezināju un līdz šodienai pat to, ka tāda vispār eksistē.

Pēkšņi es sapratu, kāpēc man līdz šim bija bijis tik grūti savaldzināt kādu sievieti, bet vēlāk piemēroties pāra kopdzīvei.

Patiesībā jau no paša sākuma bija ieprogrammēts, ka es radīšu bērnu šai Nadīnei Kentai. Bet Roza un Fredijs juniors bija tikai neuzmanības kļūda… Vismaz tā man tajā mirklī šķita.

Apjucis es pakampu telefona grāmatu un atšķīru to uz K burta. Melns uz balta, sīkiem burtiņiem tur bija rakstīts Kenta Nadīne. Daudz negudrojot, uzgriezu telefona numuru.

245. EBREJU MITOLOĢIJA

"Paradīzei ir divi dimanta vārti, bet to priekšā atrodas septiņdesmit tūkstoši eņģeļu kalpotāju. Kad ierodas Šķīstais (ar skaidru dvēseli), viņi noņem līķautu, kas tam bija pārklāts pāri, kad to apglabāja, un to ietērpj astoņos slavas mākoņos, un tam galvā liek divus kroņus, vienu no dārgakmeņiem un pērlēm, bet otru — no zelta. Un

rokās tam ieliek astoņus mirtes zarus. Un vini to aizved &gt; &gt;

uz vietu, kur tek astoņi ūdens avoti un jūtama astoņsimt rožu un miršu eļļas smarža. Katram Šķīstajam tiek piešķirts savs baldahīns, no kura plūst četras upes piena, vīna, nektāra un medus. Un katra Šķīstā priekšā nostājas sešdesmit eņģeļu un tam saka: "Ej un priekā nobaudi kādu malku no medus upes, jo tu esi pratis lasīt mūsu grāmatu."

Jalkuta. Ģenēze 2

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

246. NADĪNE

Klausulē atskan pavecākas sievietes balss:

Hallo!

Vai es steigā būtu uzgriezis nepareizu numuru?

Vai es varētu runāt ar Nadlni? nedrošā balsī vaicāju.

Ir jau diezgan vēls. Kā noprotu, sieviete pie telefona svārstās. Droši vien tā ir Nadīnes māte.

Es jūs lūdzu! es lūdzos.

Tūlīt pameklēsim, aizsmakusi balss ar nelielu neuzticības pieskaņu piekrīt.

Es gaidu. Dzirdu vieglus soļus. Maiga roka satver klausuli, un viņas lūpas tai tuvojas.

Klausos! Ar ko es, lūdzu, runāju? jautā liega balss, ko es pazīstu jau kopš vismaz trīssimt reinkarnācijas gadiem.

Nav nekādu šaubu. Tā ir Vina.

Klausos!

Klusums.

Tas esmu es, — es izstomu.

Man šķiet, ka klausules otrā galā kāds ieraudas. Taču tās ir prieka asaras. Un mēs sākam aizgūtnēm runāt, viens otru pārtraucot, bet vārdu plūsmu laiku pa laikam pārtrauc asaras. Mēs viens otram stāstām tik trakas lietas, kādas parasti nemūžam neuzdrīkstētos teikt cilvēki, kas viens otru nav pat redzējuši.

Kā tanatonauts jau esmu piedzīvojis dažādas grūtības un zaudējumus, tomēr vēl nekad neesmu dzirdējis kaut ko tik aizkustinošu un biedējošu kā šie uzticības un maiguma pilnie vārdi. Un es zinu, ka viņa jūt to pašu.

Es jau tik sen gaidu tavu zvanu, Nadīne maigi saka.

Zinu, — es nopūšos.

Atkal iestājas klusums.

Kur tu paliki? — es uztraucos.

Nebaidies, es nenoliku klausuli. Tepat vien esmu. Tev es vienmēr tepat vien būšu.

Man aizraujas elpa.

Tieši šajā mirklī samiegojušos sejiņu sarunā iejaucas Fredijs juniors, turklāt lai izrunātu savu pirmo vārdu:

Tēte!

Sīka, tukla rokele nemās slaucīt asaras no maniem tikko izdīgušajiem bārdas rugājiem. Paņemu dēlu rokās un nesu uz istabu. Es viņu rūpīgi apsedzu un aizveru durvis, kuras mana sieva ir apgleznojusi ar zili baltiem mākoņiem. Negribu vairs dzirdēt šos izmisīgos "klausos, klausos", kas atskan telefona klausulē.

Tā, tas nu ir noticis. Esmu uzzinājis šo bēdīgi slaveno patiesību! Sātaniskais Sātans! Kāpēc es to esmu uzzinājis? Tomēr, ja nekad nebūtu uzzinājis, ka tāda Nadīne Kenta vispār eksistē, es par to būtu dārgi samaksājis.

Es nolādu Raulu, es nolādu visus eņģeļus, bet Sātanu jo īpaši, un es nolādu tanatonautiku.

Noskūpstu savu dēlēnu, kuram jau veras ciet plakstiņi, uz abām viņa zilajām actiņām, ko viņš mantojis no mātes.

Viesistabā Rauls vai plīst no smiekliem. "Hallo, hallo!" Telefonā joprojām dzirdamas raudas. Es steigšus pakampju klausuli.

Es vairs nevaru to izturēt.

Kā es nevēlējos būt es pats! Un lai man nebūtu likteņa lemtas sievietes. Man ir tāda sajūta, ka nespēju pildīt kaut kādu vecu, iepriekšējās dzīvēs parakstītu līgumu.

Vēlos izkļūt no ādas, kurā iemājojusi mana dvēsele.

Ar nagiem iekrampējos savā rokā tik stipri, ka sāk tecēt asinis. Kāpēc man ir lemts nokļūt tik sarežģītā situācijā?

Un glābiņu no tās nav iespējams rast, jo šī situācija mani vajātu it visur.

Apstādiniet planētu, vēlos izkāpt.

Un es sāku murmināt klausulē vārdus, kas izmisumā plūst paši no sevis:

Aizmirsti mani, Nadīne! Dieva dēļ, šajā dzīvē aizmirsti par mani! Atrodi sev citu vīrieti un esi laimīga, es tevi lūdzu, Nadīne!

Tad, daudz negudrodams, sagrābju Raulu aiz apkakles un izmetu pa durvīm.

247. ĒĢIPTIEŠU MITOLOĢIJA

Mūžīgās dzīves recepte (pirms aizmigšanas katru dienu noskaitīt divdesmit astoņas reizes):

"Es esmu Ra dvēsele, kas izkāpusi no Nuna, dieva dvēselei piederošajiem ūdeņiem, ko radījis Hnums.

Es ienīstu sliktu rīcību.

Es tai neticu. Es ticu Maatai un ar to dzīvoju.

Esmu Hnums, kura dvēsele ir nemirstīga.

Esmu radies no pašas dzīves, no Nuna,

Hepri vārdā es pastāvu ik dienu.

Esmu gaismas valdnieks

Un ienīstu nāvi.

Esmu Nuns, un tie, kas dara ļaunu,

Man neko nenodarīs.

Esmu vecākais no dieviem,

un mana dvēsele ir dievu dvēsele Mūžība,

Bet mans ķermenis nav iznīcināms,

Un mani darbi ir pastāvīgi,

Jo esmu gadu valdnieks un pastāvības balsts.

Es dzēšu savus grēkus

Un redzu savu tēvu vakara valdnieku,

Kura ķermenī iemājojis Heliopoliss.

Un mani nospiež tumsas iemītnieku nasta

Ibisa rietumu kalnā."

Ēģiptiešu "Mirušo grāmata"

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

248. IZMAIŅAS SABIEDRĪBĀ

Tas, ka bija atklātas Septītās debesis, katru dienu nesa jaunas pārmaiņas. Tempļi stāvēja tukši. Kāda jēga piedalīties reliģiskās ceremonijās, ja reiz nāves noslēpums ir atklāts?

Pat pašiem priesteriem zuda ticība. Lai arī kā visu reliģiju prelāti centās sludināt, ka bijām atklājuši tikai eņģeļus, bet Dievu sastapuši nebijām, pielūgsmei un misticismam tik un tā bija pienācis gals.

Daži tempļi tika pārveidoti par muzejiem, citi par teātriem, bet vēl citi par dzīvojamām mājām. Kronis visam bija tas, ka vienā no baznīcām tika ierīkots baseins.

Ūdenī atmirdzēja daudzkrāsaino vitrāžu atspulgi, bet, ielecot baseinā, atskanēja ērģeļu mūzika.

Reliģija bija apdraudēta, bet tanatonautikas progress turpinājās. Gluži kā sēnes visās malās auga privātie tanatodromi. Daži no tiem vairāk atgādināja tūrisma firmas: "Nedēļas nogale Viņpasaulē. Ekskursija gida vadībā. Paātrināta garīgā apmācība. Nodrošina ar nesējraķetēm. Tanatonautika sertificēta mūka pavadībā. Iespējams noorganizēt tikšanos ar eņģeļiem."

Protams, lielākā daļa šo reklāmu bija melīgas. Parasti ekskursijas beidzās jau trešajā vai ceturtajā teritorijā.

Mēs bijām pietiekami dārgi samaksājuši par to, lai uzzinātu, cik bīstami ir doties vēl tālāk.

Lai arī Rauls bija atteicies no domas atrast savu māti, viņš tāpēc nedzēra mazāk un arī viņa rūgtums neizgaisa. Pēc notikuma ar Nadīni tas mani neuztrauca, jo man vairs nebija nekādas vēlēšanās ar viņu noņemties.

Tanatodromā tagad saimniekoja sievietes. Amandīne un Roza (ar kuru es drīz vien salabu) bija lieliskā formā, bet mēs ar Raulu staigājām ar gariem ģīmjiem kā cerības zaudējuši cīnītāji. Sievietes labpatikā noņēmās ar Fredija juniora audzināšanu, kas bija kļuvis par tanatodroma talismanu. Jāsaka, ka puišelis bija smaidīgs, ziņkārīgs un saticīgs. Iespējams, savā dziļākajā būtībā visi bērni ir viedi, un tikai dzīves pieredze vainīga pie tā, ka pieaugušie kļūst tik nesaprātīgi.

Kaut arī viņš nebija Fredija seniora reinkarnācija, Fredijs juniors pilnīgi noteikti bija dzīvespriecīgs un sportisks, ja spriež pēc tā, kā viņam patika izlodāt visus kaktus. Amandīne mēdza vinu noķert, lai samīļotu. "Tēte", "mamma", "pipī" un "kaka" bija četri vārdi, kuru savirknējumus viņš mēdza atkārtot. Vēlāk Fredijam junioram droši vien vajadzēs laba psihologa pakalpojumus, lai iemācītos atšķirt šos četrus jēdzienus.

Dēls bija manas dzīves turpinājums. Cilvēce turpināja savu attīstību. Viņa šūnas bija manu gēnu nesējas.

—  Cik var ņemties ar to sīko! — smējās Konrāds. Droši vien tik uzbāzīgs tēte viņam jau sen līdz kaklam! Es savējos gan lieku mierā.

-Tēte pipī? juniors pēkšņi vaicāja.

Mans brālis sāka smieties un atbildēja:

Nē, tētis kaka.

Man radās nelabas aizdomas, ka Konrāds nu gan nav nekāds labais pedagogs.

Brālis bija izveidojis tanatonautikas celtniecības uzņēmumu. Pēc pasūtījuma viņš būvēja tanatodromus jebkurā pasaules malā. Būdams lietpratīgs būvuzņēmējs, pēc klienta vēlēšanās viņš lidojuma telpās izveidoja mitoloģisku un mistisku interjeru. Pateicoties viņam, bija iespējams pacelties gaisā no Heopsa piramīdas vai Siksta kapelas kopijas. Tiem, kas bija mazāk turīgi, viņš piedāvāja individuālo tanatodromu celtniecību, kas izskatījās kā koka saunas, kurās bija iebūvēta visa tā aparatūra, kas bija nepieciešama veiksmīgai lidojumu veikšanai. Ja kāds vēlējās, tad par divsimt tūkstoš franku piemaksu viņš piegādāja arī skaņu sistēmu un tādu pašu tanatonautu specapģērbu kā mums.

Manas mātes bizness arī plauka un zēla. Viņa izveidoja izdevniecību, lai izdotu Amandīnes Balī Kopotos rakstus: "īsa pamācība mirstošajam", "Daži ieteikumi, kā labāk pavadīt nedēļas nogali Paradīzē", "Desmit mācību stundas tanatonautika", "Kas pirms nāves jāņem vērā astmatiķiem, sirdsslimniekiem un epileptiķiem".

Visas šīs grāmatas kļuva par bestselleriem, tomēr pastāvēja arī sīva konkurence. Tanatonautikas rokasgrāmatas, tāpat kā Viņpasaulē piedzīvotā apraksti, pieredzēja savus ziedu laikus.

Tagad lidojumi uz Nāves kontinentu bija pieejami pat tiem, kam nepietika naudas, lai iegādātos visus tos nieciņus, kuri tika tirgoti Konrāda veikaliņā. Ar meditācijas palīdzību savu ķermeni bija iespējams pamest jebkurā laikā.

249.     INDIEŠU FILOZOFIJA

"Dvēseles stāvoklis nāves brīdī nosaka, par ko mēs kļūsim savā nākamajā dzīvē. Vai gan iespējams, ka pēdējā brīdī apgarotas domas dzen asnus tā cilvēka dvēselē, kurš visu mūžu darījis ļaunu? Tomēr gadās, ka labie nolūki, kas uzkrājušies iepriekšējo dzīvju laikā, nāves brīdī izmaina tā cilvēka dvēseli, kurš nemitīgi kļūdījies sava mūža laikā."

Ma Ananda Moji

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

250.     CIK SAREŽĢĪTI

Dzīve ir tikai viena no pieturas vietām. Uz labu vai uz ļaunu, bet, zināšanām par Nāves kontinentu izplatoties uz Zemes, tās aizvien vairāk iesakņojās cilvēku prātos. Gan pirms, gan pēc tam būs citas dzīves, un dvēsele dzīvos ilgāk par ķermeni. Kaut arī Paradīze nebija sataustāma, toties bija zināma ģeogrāfiski precīza tās atrašanās vieta Visumā tas bija melnais caurums mūsu Galaktikas pašā vidū. Tagad gandrīz visi zināja, ka pastāv "kosmiskais" kontinents, ko veido septiņas debesis, un ka Septītajās debesīs mīt eņģeļi, kas spēj atrisināt visas problēmas.

Pirmais, kurš cieta no šiem atklājumiem, bija mūsu prezidents Lisinders. Līdz vēlēšanām bija palicis tikai mēnesis, kad viens no viņa sāncenšiem, Rišārs Pikpuss, apstiprināja, ka bijis Paradīzē un no kāda eņģeļa uzzinājis, ka viņš esot Jūlija Cēzara reinkarnācija.

Kurš eņģelis tad to teica? Lisinders vēlējās uzzināt kādu publisku diskusiju laikā.

Mumiahs, eņģelis, kurš palīdz veiksmīgi kārtot visus darījumus, viņš bez minstināšanās atbildēja.

Lisinders, kas Jūliju Cēzaru uzskatīja par savu paraugu un viņa biogrāfiju zināja no galvas, velti centās pieķert Pikpusu melos. Un Pikpuss apstulbušajiem žurnālistiem precīzi attēloja Senās Romas forumu un Verkingetoriksa nogalinātāja veselības problēmas. Pat Lisinderam pašam nebija ko iebilst.

Lielummānijas vai arī gluži vienkārši enciklopēdiskas atmiņas dēļ Pikpusam Jūlijam Cēzaram — sekoja tādi prezidenta kandidāti kā Robērs Molēns, kas apgalvoja, ka ir Napoleona Bonaparta reinkarnācija, un Filips Plū, kas dievojās, ka ir Aleksandrs Lielais. Taču mēs zinājām, ka eņģeļi ir nerunīgi, un apšaubījām šī jauno prezidenta kandidātu biruma apgalvojumu patiesumu.

Lai arī Lisinders varēja lielīties ar to, ka bija pirmais Valsts prezidents, kurš atklājis Paradīzi, tomēr arī Cēzara,

Napoleona un Aleksandra impērijas bija pietiekami varenas. Viņi visi solīja, ka spēs ne tikai atjaunot Francijai starptautisko spozmi, bet arī iekarot Nāves kontinentu.

Tās nu gan bija pamatīgas lamatas! Lisinderam nācās secināt, ka šī "paradīziskā" pieeja apdraud viņu pašu. Viņš nekavējoties saaicināja mūs visus pie sevis, lai kopīgi izgudrotu, kā izkļūt no šīs situācijas. Ja viltus Cēzaram, Napoleonam un Aleksandram izdosies pārliecināt vēlētājus, tad cīņas atsāksies ar jaunu sparu un Galaktika drīz vien kļūs nekontrolējama!

Roza piedāvāja meklēt glābiņu pie vēsturniekiem. Galu galā šo ievērojamo cilvēku dzīve ne vienmēr bija atdarināšanas vērta! Viņi taču bijuši izvirtuļi un tirāni! Viņi bija izpostījuši veselus kontinentus un izraisījuši neskaitāmas nāves. Sākām pētīt arhīvus. Jūlijs Cēzars ar saviem pilsoņu kariem iezvanīja Romas impērijas galu, Napoleons pazudināja Francijas revolūciju, un viņa bezjēdzīgie konflikti izraisīja asinsizliešanu Eiropā, bet Aleksandram Lielajam piemita stipri apšaubāmi tikumi, turklāt viņa slavenā impērija nepastāvēja ilgāk par viņa paša īso mūžu…

Negaidītu atbalstu mums sniedza gluži dīvaini personāži. Kāds cilvēks Verkingetoriksa reinkarnācija televīzijas raidījumā atgādināja, kā Cēzars bija nolēmis bada nāvei ielenktās Alēzijas iedzīvotājus. Vai veselu stundu viņš stāstīja par gallu-romiešu kara šausmām. Bet šī konflikta gailu upuri taču bija šodienas vēlētāju senči!

Kāda negaidīti uzradusies Žozefīnes reinkarnācija sieviešu preses izdevumos izplatīja baumas par to, ka izvirtīgais imperators pārgulējis, ar ko pagadās. īpašu uzmanību viņa pievērsa tam, kāds slaktiņš patiesībā bijis Spāņu karš, kādu krahu piedzīvoja Krievijas iekarošanas kampaņa un cik šausmīga bijusi drūmā Vaterlo sakāve.

Aleksandram Lielajam veicās daudz labāk, jo viņa dzīves šaubīgos faktus sīkāk zināja tikai antīkās vēstures speciāiisti. Tomēr arī par viņu bija zināmi daži slaktiņu un orģiju nostāsti.

Saskāries ar šādiem atsauksmju uzplūdiem, Lisinders savas iepriekšējās dzīves nolēma paturēt pilnīgā noslēpumā. Viņš paziņoja: lai liecinātu viņam par labu, pietiek ar viņa pašreizējo dzīvi, un tikai tā noteikšot viņa nākotni. Tā kā lielais vairums vēlētāju nebija atradušies eņģeļiem ne tuvumā un nevarēja lepoties ar savu iepriekšējo eksistenci, tiem pieņemamāka šķita Lisindera atturība. Viņa pieeja vēl augstāk tika novērtēta tādēļ, ka visi zināja, ka cilvēkus pēc nāves novērtēs pēc tā, ko viņi būs paveikuši šajā dzīvē. Un ar ko gan varētu izcelties kaut kāds Pikpuss, ja agrāk viņš bijis Jūlijs Cēzars!

Tomēr Aleksandrs Lielais un viņa eņģeliskā seja cilvēkiem patika tik un tā. Viņš bija pārņemts pats ar sevi, lepns un augstprātīgs, un tieši šīs īpašības bija nepieciešamas, lai iekarotu pūļa simpātijas. Nedēļu pirms vēlēšanām sociālajās aptaujās viņš bija ieguvis 34 % varbūtējo vēlētāju balsu, bet mēs ar saviem 24 % no viņa stipri atpalikām. Bet Jūlijs Cēzars un Napoleons, katrs attiecīgi ar 13 un 9 %, atradās šī saraksta pašā apakšā.

Mums var palīdzēt tikai kāds negaidīts brīnums! nopūtās vēlēšanu kandidāts Lisinders.

Man ir ideja, Amandīne sapņaini noteica.

251.     HINDUISTU FILOZOFIJA

"Ja nemitīgās reinkarnācijas perspektīva dažiem indiešu domātājiem šķiet apnicīga un viņi labprāt vēlētos pārtraukt šo mokošo nāves un tai sekojošo atdzimšanas spēli, tad tauta gan tai labprāt pakļaujas."

Aleksandrs Dāvids Nīls. "Indija, kurā es dzīvoju"

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

252.    VĒLĒŠANAS, TURPINĀJUMS

Amandīnei tiešām bija kāda ideja, turklāt tā nemaz nebija zemē metama. Gandrīz pirms pašām vēlēšanām māsu pirmsvēlēšanu komandai pievienojās "ektoplazmiskais reportieris" Maksims Vilēns. Un "brīnums", uz ko tā bija cerējis Lisinders, notika.

Vilēns sasauca preses konferenci, kuras laikā viņš mierīgi paziņoja, ka eņģeļi esot nobalsojuši par Lisinderu. Kāpēc tā? Tāpēc, ka tikai viņi, turklāt viņi vienīgie, zināja, kas noticis Lisindera iepriekšējās dzīvēs, tādēļ viņš uz tiem paļaujas.

Šis apgalvojums visu izšķīra. Reti kurš bija gatavs riskēt un iegūt mīnus punktus, balsojot par kandidātu, kurš nešķita vēlams Debesīs. Uz vēlēšanām neieradās tikai slimie un tie, kas to fiziski nespēja. Ar 73 % balsu vairākumu Lisinders tika atkārtoti ievēlēts par prezidentu. Malacis, Maksim!

Pateicoties sakariem ar eņģeļiem un savam leģendārajam godīgumam, Lisinders atkal bija prezidents! Nekad un neviens nebūtu atļāvies apšaubīt Vilēna apgalvojumus, jo viņa "Saruna ar mirstīgo" taču bija tik patiesa!

Tomēr šis jaukais cilvēks bija sev uzkrāvis pamatīgu nastu mīnus punktu! Viņš bija uzkrītoši melojis. Eņģeļi nu gan nekad nebija pauduši jebkādu viedokli par vēlēšanām. Un, atklāti sakot, par mūsu vēlēšanām viņiem bija nospļauties.

Pateicībā par savu uz Zemes izdarīto grēku Maksims Vilēns no prezidenta saņēma Tanatonauta ordeni.

Vai tikai tu neesi Makjavelli reinkarnācija? ceremonijas laikā es viņam smejoties jautāju.

Mazais vīrelis bikli pasmaidīja.

Man labāk būtu paticis, ja tu mani salīdzinātu ar Danti vai Šekspīru.

Bet tu taču meloji!

Vai tu par to esi pārliecināts? Es nemaz nezinu, vai vispār ir iespējams samelot, jo patiesība mainās atkarībā no laika un vietas. Lisinderu taču ievēlēja? Tas nozīmē, ka debesīs viņš tika labvēlīgi novērtēts.

Un viņš man piemiedza ar aci. Arī labvēlīgi.

253. NO POLICIJAS ARHĪVA

Dienesta ziņojums atbildīgajām iestādēm

Mēs jūs brīdinājām. Tagad jau ir par vēlu. Problēmas ir neizbēgamas.

Atbildīgo iestāžu atbilde

Situācija joprojām tiek kontrolēta. Nevajadzētu mūs par zemu novērtēt.

254.     EBREJU MITOLOĢIJA

"Pirms nav pārtrūcis sudraba pavediens…"

Eklēsiasts, XII, 6

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

255.     PAGĀTNES IZSKAIDROJUMS

Pēc Lisindera atkārtotās ievēlēšanas eksperimentālā tanatonautika kļuva par masu tanatonautiku. Ļaudis aizvien biežāk devās līdz pašam Paradīzes galam.

Un tas nevarēja palikt bez sekām.

Jebkurš varēja apgalvot, ka debesīs ir sarunājies ar eņģeli un no turienes atvedis sensacionālu informāciju. Tā kādā televīzijas ziņu raidījumā tika stāstīts par to, ka viņi it kā esot uzgājuši Ādolfu Hitleru, kurš atdzimis par pundurkoku.

— Par pundurkoku! — Roza brīnījās. Man šķita, ka cilvēku ektoplazmas vairs nevar pārvērsties atpakaļ par augiem!

—Kā es nopratu no tā, ko man pastāstīja Svētais Pēteris, tad atsevišķos gadījumos tas tomēr ir iespējams. Parasti atdzimstot mēs kļūstam labāki, taču, ja dzīves laikā esam izrādījušies tik stulbi kā dzīvnieki, tad nākamo dzīvi atkal sākam kā dzīvnieki. Bet tad, ja cilvēks izrādījies vēl dzīvnieciskāks par vismežonīgāko dzīvnieku, tas atkal kļūst par augu vai pat vēl ļaunāk par minerālu.

Nespēju tam noticēt… Hitlers ir pundurkoks kādā viesistabā, padomā tik!

Šo pundurkoku atradām, jo kāds pļāpīgs eņģelis bija nosaucis adresi, kur to meklēt. Fīrera reinkarnācija piederēja kādas turīgas ģimenes pusaudzim. Šis zeņķis nesaprata, kā pundurkoka dzīve var būt sods. Viņš šo kociņu ļoti rūpīgi kopa un par to gādāja.

Rūpīgāk to pārdomājot, sapratu, kas par lietu. Pundurkociņa dzīve ir nemitīgas mokas. Vispirms augu ievieto pārāk mazā podiņā, bet pēc tam nemitīgi apgriež. Tās ir līdz tādam līmenim novestas mocības, ka sāk jau atgādināt mākslu. Visa pundurkociņa dzīve ir vienas vienīgas mokas, jo nav ūdens, bieži tiek apgriezti zari, nepietiek vietas, trūkst gaisa un barības vielu.

Tā kā kociņam neļauj augt lielākam, tas uz visiem laikiem paliek punduris, bet visam pārējam, kas aug uz šīs Zemes, pieder viselementārākās no visām tiesībām tiesības augt lielākam.

Tiesa gan, aizbildinoties ar to, ka tā izskatās skaistāk, ķīnieši ilgi uzskatīja, ka arī savu meitu kājas drīkst cieši ietīt, lai tās neaug lielākas. Taču gadījumā ar pundurkociņu patiesībā viss bija vēl daudz briesmīgāk! Runa nebija tikai par saknēm. Tika apgriezti gan zari, gan galotne, gan saknes. Un tā ik dienas.

Tas bija visizsmalcinātākais soda veids, kādu varēja piemērot šim šausmīgajam kara noziedzniekam — likt tam atdzimt par pundurkoku. Es nodrebēju, kad atcerējos, cik nelaimīgs biju juties, kad mani vecāki, lai taupītu naudu, bija man likuši vilkt mugurā mana brāļa Konrāda pārāk šaurās drēbes.

Cepuri nost, tiesneši ercenģeļi! Varena ideja! Tomēr atradās cilvēki, kas sevi uzskatīja par daudz ļaunākiem un izsmalcinātākiem atriebējiem nekā viņi! Viņi izplatīja petīcijas, kurās pieprasīja, lai pundurkokam piespriež nāvessodu. Lai pundurkoku iznīcinātu, to pakāpeniski izraka no zemes, līdz nāve (man par lielu nožēlu) to atbrīvoja no mūžīgajām ciešanām.

Tad sekoja dažādu vairāk vai mazāk ticamu atklāsmju birums. Kas attiecas uz mani, es nu neticēju, ka eņģeļi būtu bijuši tik runīgi, turklāt ar tik daudziem cilvēkiem, un es ikreiz ar vislielākajām aizdomām tos pārbaudīju. Ja mēs noticētu dažiem tūristiem, kas atgriezušies no Viņpasaules, tad Henrija IV nāvē nebija vainojams Ravajaks, Dzelzs maska bija Luija XIV māsa, Raulu Vālenbergu, zviedru diplomātu, kas nacistu okupācijas laikā bija izrādījis varonību, slēpjot Ungārijas ebrejus, bija nogalinājis KGB, bet "Sarkanās kapelas" pretošanās kustības mocekļus bija nodevuši viņu "draugi" no franču komunistiskās partijas. Džons Lenons pats bija palūdzis savam slepkavam, lai to nogalina, jo vēlējās savai dzīvei darīt galu; Eona jātnieks bija hermafrodīts; Nikolā Flamels bija kļuvis bagāts, aplaupot un nogalinot vidusšķiras pārstāvjus, taču pēc tam paskaidroja, ka pēkšņi kļuvis bagāts, it kā atklājot filozofa akmens noslēpumu, bet Džeks Uzšķērdējs bija karaļa ģimenes ārsts Viljams Galls.

Galu galā visi asinskārie tirāni bija saņēmuši atbilstošu sodu: Staļins bija atdzimis par laboratorijas pētījumu žurku, Musolīni bija kļuvis par cirka suni, Mao par Pekinas pīli, bet vairums Dienvidamerikas fašistu bija atdzimuši par zosīm, kuras pārbaroja, lai pēc tam no tām iegūtu zosu aknas Ziemsvētkiem.

Lai kļūtu slaveni, bez šiem "dullajiem" atradās arī daudzi citi, kas izmantoja apšaubāmas debesu atklāsmes.

Izmanīgi cilvēki izklāstīja savas iepriekšējās dzīves, lai gūtu kādu labumu esošajā dzīvē. Kas to lai zina, vai viņi stāstīja patiesību vai ne. Kāds aziātu izcelsmes Parīzes pārtikas preču tirgotājs stāstīja, ka esot Modiljani reinkarnācija, un uzsāka tiesas procesu pret savu gleznu tirgotāju pēctečiem, lai tie viņam atlīdzinātu mākslas darbu vērtības pieaugumu. Kāda apburoša televīzijas aerobikas trenere dievojās, ka esot Botičelli reinkarnācija. Viņa esot varējusi nodibināt savu uzņēmumu, jo izsolēs pārdevusi vairākas gleznas, ko atguvusi no muzejiem.

Un kur nu vēl visas iespējamās kompensāciju lietas un prasības! Ja ticētu tam, ko daži stāstīja, tad vai visu cilvēces vēsturi vajadzētu pārskatīt, apgaismot, izskaidrot un tajā atklāt aplamības.

256.     KRISTĪGĀ MITOLOĢIJA

"Pati daba prasa, lai dvēsele tiktu attīrīta un izdziedēta. Ja tas nav noticis zemes dzīves laikā, šī izdziedēšana norit nākamajās dzīvēs."

Svētais Nisas Gregors

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

257.     LEJUPSLĪDE

Fredijs juniors auga lielāks, bet mūsu interese par tanatonautiku mazinājās, taču sabiedrības interese par to, gluži pretēji, aizvien pieauga.

Es vairāk nodevos mājas dzīvei. Pasaule pavērās, bet es noslēdzos sevī. Tajā laikā biju pārliecināts, ka galvenais dzīvē ir apprecēties, radīt bērnus un izveidot pietiekami stabilu ģimenes šūniņu, lai veselīga ģimenes dzīve turpinātos pēc iespējas ilgāk. Tā turpināsies tikmēr, līdz kļūs par atavismu, un šādi ir iespējams izvairīties no emocionāli nelīdzsvarotu, tirānisku un apātisku bērnu rašanās.

Biju laimīgs. Es mīlēju Rozu. Biju aizrāvies ar Fredija juniora audzināšanu. Es viņam izraisīju interesi par grāmatām, tāpat kā Rauls to reiz bija izraisījis man. Roza viņam iemācīja vērot zvaigznes. Agrāk cilvēki vairāk bija lūkojušies zvaigznēs, un viņu problēmas tiem bija kļuvušas salīdzinoši mazākas. Pateicoties mums, šī tradīcija tika atjaunota.

Man šķita, ka, nododot Fredijam savu aizraušanos ar lasīšanu, es viņam piešķiršu brīvu izvēli vēlāk pašam izglītoties. Katru vakaru es savam dēlam stāstīju to, kas, pēc manām domām, trīsgadīgam bērnam varētu būt visinteresantāk, leģendas, pasakas, fabulas un īsus stāstiņus ar jaukiem izpušķojumiem.

Taču ārpus mūsu komfortablā dzīvokļa sienām, protams, ar zināmu novēlošanos, sabiedrība turpināja saņemt tanatonautikas kustības, kuras pirmatklājēji mēs bijām, trieciena vilnus.

Reiz Stefānija atgriezās mājās, pamatīgi satraukusies. Kāds svešinieks uz ielas viņai bija piedāvājis ievērojamu naudas summu. Nevis lai viņu pavestu, bet tāpat vien, aiz labas sirds! Viņa bija kāvusies, lai tiktu no viņa vaļā.

Kā man piegriezušies visi šie labie, jaukie, salkanie ļautiņi!

Tev laikam labāk patiktu ļaundari? Roza jautāja.

Izbeidz runāt muļķības!

Stefānija aiz dusmām piesarka.

Nē, tās nav nekādas muļķības! Agrāk, ja kāds izrādīja laipnību, viņš to darīja tāpēc, ka tā vēlējās. Viņš pats varēja izvēlēties, vai grib būt laipns vai nejauks, un labprātīgi izvēlējās būt jauks! Taču tagad visi ir jauki aiz māņticības, jo baidās tur, augšā, izkrist eksāmenā! Kāda nejēdzība!

Durvīs, kuras jau sen nebija vērts censties turēt aizvērtas, parādījās kāds skrandās tērpies ubags, kura apģērbs liecināja par to, kādu stāvokli viņš ieņem sabiedrībā. Viņš mierīgi ienāca iekšā un devās tieši uz ledusskapja pusi. Paņēmis sviestmaizi ar kūpinātu lasi un svaiga alus bundžu, ubags ērti iekārtojās atpūtas krēslā, vienkārši lai piedalītos mūsu sarunā.

Stefānija metās viņam virsū un, pirms es paspēju viņu aizkavēt, izrāva tam no rokām sviestmaizi un skārdeni.

Kā jums nav kauna! — viņa iesaucās.

Vīrietis apstulbis blenza uz saniknoto itālieti. Kopš visas durvis stāvēja vaļā, viņš, tāpat kā viņa līdzinieki, bija radis iekļūt jebkurā dzīvoklī, lai paņemtu, ko vien sirds kāro.

Jūs… jūs… taču esat jukusi! viņš nomurmināja.

Tu, lempi, vai tev neviens nav mācījis, ka pie durvīm vispirms jāpieklauvē un tikai tad drīkst nākt iekšā!

Ubags bija sašutis.

-Jūs uzdrīkstaties man atteikt žēlastības dāvanu?

Runa nav par žēlastības dāvanu, bet gan par to, ka es nevaru paciest, ka tu ar savu netīrību un speķainajām lupatām piesmirdini manu māju!

Nabaga zellis pieaicināja mani un Rozu par lieciniekiem.

Tai sievietei laikam galvā galīgs tukšums! Viņa pati neapjēdz, ko dara… Ja viņa man atsaka žēlastības dāvanu, tad taču nopelna lērumu soda punktu savai karmai!

Mēs bažīgi nolūkojāmies Stefānija.

Man piegriezušies visa tā glaimošana! viņa kliedza. Vācies, paklīdeni!

Vīrietis viņā izsmējīgi blenza.

Labs ir, iešu ar. Tikai pēc tam nebrīnieties, ka atdzimsiet… (viņš kādu mirkli gudroja, kas varētu būt visļaunākais)… atdzimsiet slima ar vēzi!

Stefānija tuvināja savu seju viņējai, daudz nebēdājot par šausmīgo smirdoņu.

Atkārto, ko tu tikko teici!

Ar pretīgu smīnu sejā viņš vēlreiz atkārtoja:

Jūs atdzimsiet slima ar vēzi!

Nemaz nemanīju, ka mūsu itāliete būtu atvēzējusies, bet glāzes uz galda nodrebēja no pāris pliķu skaņas.

Vīrietis drīzāk šķita apstulbis nekā saniknots. Šī sieviete bija atļāvusies izturēties vardarbīgi pret ubagu. Viņš berzēja savus kvēlojošos vaigus.

Jūs man iesitāt! viņš iesaucās, acis pārgriezis.

Jā. Un esmu spējīga ne uz to vien! Vēzis, jūs sakāt? Lieliski. Tad jau vismaz šajā dzīvē man vajadzētu kārtīgi papriecāties. Un tev derētu tīties pēc iespējas ātrāk, citādi es iesperšu pa turieni, pa kurieni esmu nodomājusi.

Viņa man iesita, viņa man iesita! viņš gandrīz iedziedājās.

Pēkšņi ubags aptvēra, ka šīs pāris pļaukas viņu iecēla gluži vai mocekļa kārtā. Kļūstot par saniknotas un agresīvas migēras upuri, noteikti varēja nopelnīt ne mazums plus punktu.

Un viņš laimīgs izmetās pa durvīm.

Stefānija pagriezās pret mums.

Viņa ar roku notrausa pieri.

Goda vārds, vienreiz mēs visi sajuksim prātā! viņa teica.

Nezinājām, ko atbildēt. Patiesībā mēs ar Rozu šajā brīdi bijām nobažījušies par savu draudzeni. Ja nu viņa tiešām atdzimst slima ar vēzi?

-Tev nevajadzēja tā riskēt un viņam sist. Nekad nevar zināt… es iesāku.

Viņa mani uzreiz pārtrauca:

Vai tad jūs tiešām nemanāt, ka uz pasaules palikuši tikai vieni vienīgi mīkstmieši un lupatas? Vairs nav ne emociju, ne baiļu, ne strīdu! Visi kļuvuši gļēvi un māņticīgi. Viņi taču nav labi! Viņi ir parasti egoisti. Viņus uztrauc tikai pašu karma. Viņi cenšas darīt labu, tikai lai nodrošinātu sev labu nākamo dzīvi. Bet kuru gan tas uztrauc?

Es pēkšņi sapratu, ka arī pats savā būtībā vienmēr esmu bijis labs, tikai sava egoisma vadīts. Un vēl arī slinkuma pēc un tāpēc, ka nevēlējos sev sarežģīt dzīvi. Būt ļaunam nozīmēja domāt par citiem, par to, kā viņiem piekļūt un izgudrot visādas nekrietnības. Bet būt laipnam nozīmēja nevienu neaizskart, taču tad ari cilvēku pašu nekas neaizskāra. Laipnība bija iespēja ērti justies, saglabājot mieru.

Stefānija mūsu viesistabā ārdījās kā lauva krātiņā.

-Jūs man esat līdz kaklam. Man līdz kaklam arī visa šī sabiedrība, kopš tai esam atklājuši to, ko vajadzēja atstāt apslēptu! Palieciet sveiki, tanatonauti! Es aizeju.

Un bez garām ceremonijām viņa devās projām. Stefānija savāca savas mantas un pameta mūsu Bitšomonas mitekli, neatvadījusies no Raula, kurš, lai arī piedzēries, tomēr vēl arvien skaitījās viņas vīrs.

258. EBREJU MITOLOĢIJA

Vai miesa un dvēsele ir vienlīdzīgas Dieva tiesas priekšā?

Miesa var apvainot dvēseli apgrēcībā, jo, kopš tā viņu pametusi, miesa nekustīgi dus kapa dziļumā. Uz to dvēsele varētu atbildēt, ka, atbrīvota no grēcīgā ķermeņa, tā lidinās gaisā gluži kā putniņš.

Vai dvēsele un miesa šādi varētu izvairīties no Dieva tiesas? Mēs to pajautājām kādam gudrajam. Un, kā visi gudrie, viņš atbildēja līdzībā, kas vēstīja par karali, kurš bija izraudzījies par sava augļu dārza sargiem kādu aklu vīru un kādu vīru bez kājām.

Vīrs bez kājām nebeidza apbrīnot lieliskos augļus.

Ļauj man uzrāpties tev mugurā, lai tos noplūktu, viņš piedāvāja aklajam. Pēc tam mēs tos abi kopā apēdīsim. Aklais nespēja turēties pretim kārdinājumam, un, kad karalis atgriezās, viņa augļu dārzā nebija palicis neviens pats auglis. Pārsteigtajam valdniekam aklais atbildēja, ka neko nav redzējis, bet vīrs bez kājām -, ka nespēj uzrāpties kokā, lai noplūktu kaut vienu augli.

Karalis daudz negudroja. Viņš lika vīram bez kājām uzrāpties aklajam uz pleciem. Un abi kopā tie saņēma nūjas sitienus, it kā būtu viens vesels.

Tāpat vienotas ir arī dvēsele un miesa. Un tās kopā stāsies Dieva tiesas priekšā.

Babilonijas Talmūds (Sanhedrin, 9 a/b)

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

259. VĒSTURĒS MACIBU GRAMATA

Tanatonautika palīdzēja pasaulei iepazīt mieru, uzplaukumu un laimi. Cilvēks beidzot bija sasniedzis to, pēc kā bija ilgojies trīs miljonus gadu kopš savas parādīšanās uz Zemes. Līdz šim tika uzskatīts, ka nāve ir sāpes un ciešanas. Pēc Nāves kontinenta atklāšanas šīs bailes pārstāja eksistēt.

Vajadzēja tikai uz Zemes labi uzvesties, un debesīs sagaidīja atlīdzība.

Pateicoties tanatonautiem, reizē ar kariem uz visas planētas izzuda arī naids un skaudība un sākās jauna ēra. Amerikāņu paleontologs Tunders piedāvāja aizvietot apzīmējumu homo sapiens ar daudz mūsdienīgāku homo thariatonautis. Homo thariatonautis ir cilvēks, kas kopš šī brīža nosaka ne tikai savu dzīvību un nāvi, bet arī visas savas iepriekšējās un nākamās dzīves.

Tas ir milzīgs izrāviens cilvēces attīstībā!

Vēstures grāmata. Pamatkurss. 2. mācību gads

260. MUZEJA APMEKLĒJUMS

Mums dzīve turpinājās bez Stefānijas, tā neapstājās.

Abi ar Rozu nolēmām izmantot Vasarsvētku nedēļas nogali, lai apmeklētu slaveno Smitsona muzeju, kur glabājas visas mūsu piedzīvojuma relikvijas. Šis ceļojums atmaksājās. Iespaidīgajā betona celtnē atkal ieraudzījām mūsu pirmo lidojumu krēslu, aizkustināti izlasījām pirmo brīvprātīgo vārdus, kas upurēja savu dzīvību uz tanatonautikas altāra, apstājāmies paši savu kopiju vaska figūru priekšā, kas attēloja tanatonautu ikdienas nodarbes.

Man pašam šķita, ka man ir maz kopīga ar šo smīnošo figūru ar milzīgo šļirci rokās. Mūsu zvaigzne Amandīne savā pieguļošajā melnajā kleitā bija izdevusies daudz labāk. Kādā stūri varēja aplūkot indiešu tanatonauta Radživa Bintū ķermeni, kas bija aizķēries baudu teritorijā un kam rokā joprojām bija iedurta perfūzijas adata. Ja viņš kādu dienu sadomātu atgriezties uz Zemes, tad ķermenis būtu viņa rīcībā, jo tika uzglabāts caurspīdīgā saldētavā. Tam līdzās esošā plāksnīte vēstīja, ka viņa nabassaite joprojām ir vesela.

Izstādē varēja aplūkot arī Bresona blokmājas maketu, bet tam līdzās izlasīt viņa skumjo dzīvesstāstu. Lidojošu cilvēku figūriņas atainoja dažādas tanatohoreogrāfiskās figūras, ko grupu lidojumiem bija izgudrojis rabīns Maiers. Milzīga, trīsdesmit metrus gara un desmit metrus plata freska diezgan precīzi attēloja Paradīzes kauju. Nospiežot slēdzīti, varēja pat noklausīties cīņu skaņu ierakstu ar vaimanām un tādām frāzēm kā "še tev, rāpuli!", "jūs, netīrie nodevējsuņi!", "uzmanieties, es mirstu!", šāvienu trokšņiem un plīstoša auduma stirkšķiem, kas atdarināja skaņu, ar kādu pārtrūkst nabassaites. Patiesībā tas bija stulbs inscenējums, jo ektoplazmas, pat tanatonautu, neizdeva ne skaņas, un, ja arī tās kādu skaņu būtu izdevušas, tad tā netiktu pārraidīta starpgalaktiskajā telpā.

Smitsona muzejs bija milzīgs. Visapkārt saprāta robežās uzstādīti automāti, kas skatītājiem radīja Paradīzes iespaidu un vienlaikus ļāva tiem nobaudīt popkornu, hotdogus un dzērienus ar ledu. Amerikāņi tādās lietās ir īsti meistari.

Galvenās zāles centrā kāda skulptūra atainoja to, kā Fēlikss Kerbozs cauri gadsimtiem paspiež roku Kristoforam Kolumbam. Šķiet lieki atgādināt, ka šeit redzamajam staltajam, smaidīgajam smukulim nav nekā kopēja ar to prasto rupekli, ko mēs patiesībā pazinām. Es lieliski varēju iztēloties, ka nākotnē parādīsies monētas ar viņa jaunizveidoto grieķa profilu un mūsu moto: "Uz priekšu, tikai uz priekšu, pretim nezināmajam!"

Man gan labāk būtu paticis mūsu vecais moto: "Tu un es abi kopā stāsimies pretim plānprātīgo baram!" Tas nekad nezaudēja savu aktualitāti.

Interesanti bija attēlota saruna ar ektoplazmu Donahjū. Uz caurspīdīga no organiskā stikla veidota ar neona gaismām apgaismota zemesraga (skaidrs, ka tas bija pēdējās tiesas kalns) bija uztupināti trīs savu laiku nokalpojuši vaskošanas aparāti, kam bija piestiprinātas garas, baltas bārdas un kas ar savām kustīgajām mutēm nemitīgi atkārtoja: "Šeit tiks novērtēti visi tavas pagājušās dzīves labie un ļaunie darbi."

Vēl tālāk varēja aplūkot ektoplazmisko lidojumu uztvērēju (manas sievas Rozas izgudrojumu) milzīgu parabolisko antenu un ekrānu ar zaļganas krāsas lēkājoša gaismas signāla imitāciju. Jutāmies tā, it kā būtu nokļuvuši Bitšomonā!

Ekspozīcijas nobeigumā tās iekārtotāji bija uzstādījuši lielisku, reljefu Paradīzes maketu. Trīsdesmit metrus augsta papjēmašē konusa platākajā daļā bija izveidots garš gaitenis, kurš, pakāpeniski sašaurinoties, beigās sasniedza divu metru diametru. Lai tajā iekļūtu, vajadzēja uzkāpt uz slīdoša gājēju celiņa, un pēc tam varēja lēnām slīdēt pa dažādu krāsu gaiteņiem. Komatozās sienas citu no citas atdalīja biezi plastmasas bārkšu aizkari, kuri neļāva saredzēt, kas aiz tiem slēpjas.

Ikreiz, kad tika šķērsota plastmasas Moch siena, bija dzirdama iesūcoša skaņa, bet pēc tam izstādes apmeklētāji nonāca melnajā, sarkanajā, oranžajā un pārējās teritorijās. Mums visapkārt pakāpeniski tika apgaismoti diapozitīvi, kas pēc mūsu nostāstiem attēloja Nāves kontinentu. Bija dzirdams, kā kāda balss komentē redzamo: "Šeit jūs varat aplūkot dažus no sātaniem, ko pirmie tanatonauti ieraudzīja, kad šķērsoja Moch 1." Attēlos redzamie sātani nemaz nebija līdzīgi mūsu paziņam — īstajam Sātanam.

Kas attiecas uz baudu teritoriju, ekspozīcijas veidotāji nebija vēlējušies pārāk samulsināt bērnus. Daži no šeit redzamajiem personāžiem aprobežojās tikai ar skūpstiem uz lūpām. Pacietības teritorijā slīdošais gājēju celiņš apstājās tik strauji, ka dažiem jau šķita, ka tas sabojājies. Zināšanu zonā kāda "aizkadra" balss sniedza tādu informāciju kā Pitagora teorēma a2 + b2 = c2 . īstas papildstundas skolēniem. Skaistuma kalngalus aizstāja daži rahītiski taureņi un smejoši delfīni. Visapkārt daudzas ģimenes fotografējās un apsprieda izstādes komentārus.

-Ja būsi pietiekami gudrs, tad arī tu reiz varēsi apmeklēt Paradīzi, kāds tēvs centās pārliecināt savu dēlēnu.

Es nu gan atturējos no tādu lietu stāstīšanas Fredijam junioram!

Slīdošais gājēju celiņš beidzās pie pašas izejas. Kad vairākas stundas bija pavadītas muzeja puskrēslā, dienasgaisma atgādināja baltās teritorijas vilinošo gaismu! Liels paldies! Grūti iedomāties labāku dāvanu pagurušajiem muzeja apmeklētājiem. Milzīgā telpā cita pie citas atradās daudzas kafejnīcas, kur bija jauki pasēdēt un nedaudz atpūsties, un suvenīru veikaliņi, kas bija labāk apgādāti ar precēm nekā manai mātei piederošais. Tur bija gan sporta krekliņi, gan starta krēslu pakaļdarinājumi, sātanu un eņģeļu modeļi, grāmatas ar eņģeliskiem un sātaniskiem attēliem un paplātes ar ēdieniem, kas ieteicami vieglākam startam.

Fredijs juniors priecājās par tēta bārdu un vicināja vairākus atslēgu piekariņus ar eņģeļu vārdiem, kuru vēl pietrūka viņa kolekcijai. Es pats nevarēju izšķirties, vai pirkt videokaseti ar datorā veidotiem attēliem, kas solīja, ka ļaus iepazīt visas tanatonautu lidojuma sajūtas "gandrīz kā īstenībā".

Tomēr atturējos. Beigu beigās man visa šī jezga bija pamatīgi apnikusi. Savu uzturēšanos viņpus Atlantijas okeāna beidzām nedaudz ātrāk, nekā paredzēts.

261.     EBREJU MITOLOĢIJA

"Cilvēka piedzimšana uz Zemes, tāpat kā nāve, rada tikai dvēseles pārvietošanos, kas vispirms atrodas vienā, bet pēc tam citā vietā. To sauc par dvēseļu migrāciju jeb Gilgoulim."

Zohar

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

262.     KARMOGRĀFIJA

Tanatonautika bija pārvērtusies par masu sporta veidu. Tas cilvēku daudzums, kas apmeklēja Viņpasauli, lai jau iepriekš nedaudz iepazītos ar savu pēdējo ceļojumu, bija prātam neaptverams. Galu galā nāve taču attiecas pilnīgi uz visiem.

Tā kā Visums bija pārpildīts, tad tiem, kas tikko bija miruši, nācās sev izlauzt ceļu starp šiem "tūristiem" ar neskartajām nabassaitēm, kas alka gūt vēl nebijušas izjūtas.

Visvairāk starp šīm tūristu grupām bija japāņu. Viņiem tanatonautika deva iespēju meklēt savus senčus, kurus tie pielūdza kulta līmenī. Un tas nebija nekāds brīnums, ja ņem vērā, ka japāņu sabiedrība bija pirmā, kas sāka tirgot "ektoplazmiskos priekšmetus". Dzenbudistu meditētāji bija apņēmušies tos ar domu spēku nogādāt Paradīzē.

Drīz vien arī lielajām firmām ienāca prātā sākt nodarboties ar ektoplazmisko mārketingu. Pirmo reizi kā mirušo, tā tanatonautu uzmanību 2068. gadā piesaistīja kāda reklāma, kas bija izvietota uz reinkarnācijas ceļa. Tā bija Koma-Kola reklāma: "Atsvaidziniet savu dvēseli ar Koma-Kola."

Apdrošināšanas aģentūras sekoja kādas Atlantas kompānijas piemēram. "Esat te nokļuvis? Tātad kaut ko būsiet darījis nepareizi. To nedrīkst atkārtot. Nākamās reinkarnācijas laikā izmantojiet Londonas Galvenās Apdrošināšanas kompānijas pakalpojumus. LGAtā ir drošība visās jūsu eksistencēs!"

Sākumā reklāmas tika izvietotas tikai uz piltuves ārējās malas, taču drīz vien arī aiz pirmās komatozās sienas.

Radās aizvien jaunas specializētas reklāmas aģentūras. Nevienam neprasot atļauju, tās ieņēma tos līdzenumus un vietas, ko mēs bijām uzzīmējuši savās ģeogrāfiskajās kartēs. Mūki pārkvalificējās un sakoncentrējušies ar lūgsnu palīdzību nosūtīja ziņas tieši uz vajadzīgo vietu tās bija paredzētas izlasīšanai Nāves kontinentā.

Tarifi mainījās atkarībā no virsmas. Bija pieejami formāti ar 1 reiz 2 metriem līdz 10 reiz 20 metriem. Debesīs nepastāvēja nekādi ierobežojumi, viss bija atkarīgs no medija enerģijas spēka.

Klientu netrūka. Koma-Kolai un LGA juku jukām sekoja ektoplazmisko ceļojumu tūroperatori ("Ar Nāves gaisa līnijām garantējam turp un atpakaļ ceļu"), pamperu ražotāji ("Jutīsieties ērti savā nākotnes jaundzimušā ādā ar Impermeablex pamperiem, kas piemēroti gan kādreizējiem večukiem, gan zīdaiņiem, par kuriem tie pārvēršas nākotnē"). Tika reklamēti piena produkti ("Pateicoties jogurtam "Tranzīts", jūs bez smaguma sajūtas nokļūsiet īstajā Paradīzē"), gultas piederumi ("Somnis matrači veiksmīgas meditācijas noslēpums"), mana brāļa Konrāda starta krēsli ("Imperatora troņi katapultas uz Viņpasauli, ar kurām apsteigt citus mirušos"), rokmūzikas grupas ("Dead-Stroy mūzika pat eņģeļus padarīs mēmus") un alkoholiskie dzērieni ("Lucillius augļu aperitīvs, ko jauki dzert ar serafiem").

Dažiem īpaši apdāvinātiem medijiem pat izdevās panākt, ka viņu reklāmas paziņojumi mirguļo. Nonākot pie Paradīzes melnā cauruma, tagad bija tāda sajūta, it kā jūs būtu nokļuvis pie kāda liela supermārketa ieejas. Lai arī ko par to domātu Rauls, Nāves kontinents tagad tiešām bija nokļuvis Tempļa tirgoņu rokās.

ANO panāca, ka tika izveidota starptautiska ētikas komisija, lai šīm nelikumībām darītu galu. Tika aizliegts izvietot atmiņu stimulējošu medikamentu reklāmas ("Ar Memorix jūs atcerēsieties visas tās muļķības, ko esat pastrādājis") pie ieejas melnajā ļauno atmiņu zonā. Tika aizliegts izvietot piepūšamu gumijas leļļu reklāmas sarkanajā baudu zonā, pulksteņu reklāmas pacietības zonā, enciklopēdijas zināšanu zonā, bet mākslas galeriju reklāmas absolūtā skaistuma zonā. Tik ļoti pārspīlēt gan nevajadzēja.

Bibliotēku plauktos krājās tādi darbi kā "Nāve un tās formalitāšu kārtošana", "Paradīze kontrastu zeme", "Mirt, bet pēc tam?", "Pamācība, kā saprasties ar citiem mirušajiem, svētajiem un eņģeļiem", "Reinkarnācijas ceļš tā plāns un padomi, kā uz tā neapmaldīties", "Daži ektoplazmiskās horeogrāfijas piemēri".

Uz Zemes viss bija kļuvis vienkāršs un saprotams. Tirdzniecība plauka, ļaudis cits citu mīlēja, nabadzība izzuda.

Reliģija bija izgaisusi. Vairs nebija naida, kas varētu šķelt cilvēkus. Visa pasaule bija sastājusies aiz labo darbu karoga.

Kur bija palikuši ciniķi, ironijas un sarkasma cienītāji? Pat humors vairs nebija cieņā. Humors balstās uz apsmieklu, bet ekskursijas uz Nāves kontinentu bija pierādījušas, ka nekas nebija izsmejams, ka visam, ikvienai rīcībai, pat visnevainīgākajai, bija sava cena un ka no augšas viss tika novērots un uzskaitīts.

Vēl viena problēma: absolūtais fatālisms, kas bija pārņēmis visu pasauli. "Kāda jēga kaut ko uzsākt," ļaudis prātoja, "ja tikpat iepriekšējās dzīves jau noteikušas manu karmu, un man nekas cits neatliek kā dzīvot ar vairāku tūkstošu gadu mantojumu. Kādēļ velti censties, ja mans liktenis tur augšā, Paradīzē, jau nolemts?" Kopā ar laipnību cilvēci iekaroja slinkums. Un kāda gan jēga piepūlēties, ja var aiziet uz kādu veikalu vai pie privātpersonām, lai izklaidētos, iepērkoties pēc sirds patikas?

Ja trūka materiālās motivācijas, kas cits varēja ļaudis pamudināt meklēt piedzīvojumus vai izdomāt jaunus projektus?

Kas attiecas uz Nāves kontinenta atklājumiem, tad par tiem es vienmēr esmu šaubījies. Mans satraukums vēl pieauga, kad kļuvu par liecinieku dīvainam notikumam. Reiz, kad ielu šķērsoja bērns, pēkšņi nez no kurienes uzradās sporta auto. Ar tik milzīgu ātrumu, ar kādu tas brauca, šoferis nekad nevarētu laikus nobremzēt. Atcerējies savu pirmo satiksmes negadījumu, es saucu: "Uzmanies!" Zēns apstājās, paskatījās uz mani, tad uz tuvojošos automašīnu un mierīgi paziņoja:

Ja tāds ir mans liktenis, tad nekas to nespēs apstādināt.

Un viņš palika stāvam uz vietas, rokas nolaidis, gaidot, kad viņu notrieks, pat neiedomājoties par to, ka arī mans brīdinājums bija daļa no viņa likteņa. Metos pie viņa un pēdējā brīdī zēnu izglābu.

-Tu, sīkais kretīn, tu taču varēji aiziet bojā tik stulbā veidā!

Viņš mani nekaunīgi nopētīja no galvas līdz kājām.

Nekā nebija, jo tev taču mani bija jāizglābj. Vismaz šodien…

Un viņš palēkdamies devās projām, it kā gaidītu, ka to nogalinās drusku vēlāk vienīgi tāpēc, lai mani izjokotu!

263. NO POLICIJAS ARHĪVA

Dienesta ziņojums atbildīgajām iestādēm

Nekavējoties to pārtrauciet! Tanatonautikā apslēpti milzīgi draudi. Cilvēki jau sākuši izvietot reklāmas uz reinkarnācijas ceļa. Pieaug Paradīzē redzētā bezjēdzīgo liecību skaits. Nekavējoties vajadzētu iejaukties.

Atbildīgo iestāžu atbilde

Jā. Situācija piedzīvojusi negaidītu pavērsienu. Mēs nopietni apsveram šādu iespēju.

264. APĀTIJA

Vai tiešām iespējams, ka viss mūsu lielais piedzīvojums kalpojis tikai tam, lai padarītu cilvēci pilnīgi apātisku, fatāli noskaņotu un bezmērķīgu?

Tādā gadījumā esmu izdarījis milzīgu grēku un man nāksies atdzimt neskaitāmas reizes, lai labotu šo postošo kļūdu.

Bija apnicis uz ielas kāpt pāri cilvēkiem, kas, rāmi izstiepušies, gaidīja, kad beigsies viņu pašreizējā eksistence. Tas vairs pat nebija fatālisms, bet gan atteikšanās no dzīves!

Es nodrebēju, kad atcerējos zēnu, kuram pilnīgi viss bija vienaldzīgs.

Arī Bitšomonas tanatodromā nevaldīja daudz priecīgāka gaisotne. Roza, Fredijs juniors un es aizvien vairāk noslēdzāmies savā ģimenes šūniņā, bet Amandīne turpināja konferenču turnejas.

Rauls, kuru pēc viņa vecākiem tagad bija atstājusi ari viņa sieva Stefānija, šādi bija ieguvis vēl vienu iemeslu, lai dzertu. Šķita, ka viņš cenšas alkoholā atrast kādu trešo pasauli, kaut ko pa vidu starp dzīvību un nāvi. Galu galā, iespējams, ka tieši alkohols bija visu meklējumu pamatā. Tādā gadījumā es uz Raulu biju velti dusmojies, jo ar savu piemēru viņš bija mani paglābis no šī slidenā ceļa.

Kādu vakaru biju palicis jumta dzīvoklī klausīties džeza mūziku. Sevišķi man patika kāds žēlabains un skumjš saksofona solo. Šāda veida mūziku neviens vairs neklausījās.

Atgriezusies no sava kārtējā šova, man pievienojās Amandīne. Es viņai nepievērsu tikpat kā nekādu uzmanību. Pabīdījusi malā kādu augu, viņa atlaidās man līdzās vienā no pītajiem krēsliem.

Vai tu esi noguris? viņa jautāja.

Nē. Man iestājusies dvēseles krēsla.

Dvēseles krēsla? Tā jau ir visiem!

Aizsmēķējusi vienu no tievajām cigaretēm, ko viņa

bija izņēmusi no paciņas, kuras Rauls bija izmētājis visās malās, Amandīne piebilda:

Vai tu vēl atceries, ko mēdza teikt Fredijs? "Gudrie meklē patiesību, bet muļķi to jau ir atraduši." Tagad beidzot visi ir atraduši patiesību.

Tad jau pilnīgi visi ir muļķi.

Jā, bet tā nav mūsu vaina.

Es apklusu, sirdsapziņas pārmetumu mocīts. Atcerējos to dienu, kad biju mātei vaicājis, ko nozīmē vārds "nāve". Redzēju, kā no segas ārā rēgojas manas vecvecmāmiņas Aglajas ledaini aukstā roka. Un redzēju to pārsteidzošo ainu, ko nekad neaizmirsīšu, trīs mirdzoši ercenģeļi tur, augšā, kas bija sapulcējušies, lai mūs tiesātu.

Patiesībā viņi nemaz nebija labvēlīgi. Viņi bija biedējoši, kaut arī smaidīja. Sāku saprast Stefāniju. Uzspiesta labestība bija tikpat šķebinoša kā zefīra un medus zupa ar granātābolu sīrupu.

Durvīs, rokas plaukšķinādama, parādījās Roza.

Ja esat izsalkuši, ātri kāpiet lejā! Pusdienas ir gatavas, un juniors grasās visu apēst viens pats. Drīz vairs nekas nebūs palicis pāri.

266. JOGAS MĀCĪBA

Lai šajā dzīvē justos pietiekami droši, jāievēro piecas lietas.

•   Veselība. Ja vēlaties saglabāt skaidru domāšanu, tad arī ķermenim jābūt veselam. Jāzina savs mērs, nekad nevajag pieēsties līdz ūkai.

•  Būt apmierinātam. Novērtēt to, kas mums ir.

•  Atturība. Neļaut tādām emocijām kā bailes no neparedzamā, bailes no nepatikšanām gūt virsroku, nepakļauties īslaicīgai baudai.

•   Mācīties. Izglītoties, lasot svētos rakstus un meditējot.

•   Upurēties Dievam. Mēs nedzīvojam sevis dēļ, bet gan tā dēļ, kas atrodas mūsos un ir par mums pārāks. Pats galvenais vienmēr saglabāt pieticību.

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

266. APRĒĶINI

Kopš "Sarunas ar mirstīgo" mēs zinājām: lai pabeigtu reinkarnācijas ciklu un kļūtu par tīru dvēseli, bija jāsavāc seši simti punktu. Taču atkārtota saruna ar Svēto Pēteri

Amandīnei sniedza daudz precīzāku informāciju. Viņa mūs iepazīstināja ar oficiāli apstiprināto tabulu.

MĪNUS PUNKTI

Meli 10-60

Aprunāšana 10-70

Pazemošana 100-400

Atteikšanās palīdzēt briesmās nonākušajam 100-560 Bērna pamešana 100-820

Vecāku pamešana — 100-910

Vardarbība pret dzīvniekiem 100-1370

Vardarbība pret cilvēkiem 500-1450

Noziegums, kas izraisa kāda nāvi, — 500—1 510

Atkārtota ļaunprātība soda punkti tiek reizināti ar 1,5

PLUS PUNKTI

Dāvanas savtīgos nolūkos — 10-50

Dāvanas nesavtīgos nolūkos 10-90

Prieka izraisīšana apkārtējos 10-100

Palīdzība briesmās nokļuvušam dzīvniekam50-120 Palīdzība briesmās nokļuvušam cilvēkam 100-270 Mākslas darba radīšana 100-410

Oriģināla ideja, kas paver progresa iespējas,100^50 Uzupurēšanās citu labā 100-620

Labas izglītības nodrošināšana bērnam 150-840 Atkārtotas labdarības koeficients plus punkti tiek reizināti ar 1,2

Šāda precizitāte cilvēkus padarīja vēl tramīgākus. Daži labprātāk izvēlējās izdarīt pašnāvību nekā grēkot, lai apstādinātu skaitītāju "uz nulles atzīmes", kā tajā laikā mēdza sacīt. Protams, šis izteiciens bija tikai metaforisks. Kāda japāņu firma bija veiksmīgi uzsākusi labo un slikto darbu skaitītāja karmogrāfa ražošanu. Tas izskatījās pēc neliela pulksteņa ar šķidro kristālu ekrānu un ciparu klaviatūru. Cilvēki to valkāja, apliktu ap labās rokas locītavu, jo uz kreisās rokas locītavas joprojām bija īstais pulkstenis.

Lai uzzinātu, ciktāl karma pavirzījusies, atlika tikai katru vakaru pirms gulētiešanas atzīmēt dienā paveiktos darbus. T iklīdz bija par maz plus punktu, uz karmogrāfa ekrāna parādījās zirdziņš. Tā bija pirmā karmiskās deģenerācijas pazīme, kurai sekoja suns, trusis, kailgliemezis un amēba. Sliktākajā gadījumā tas bija pētersīlis vai sēne.

Pateicoties karmogrāfam, varēja mierīgi nomirt, jo bija skaidri zināms, cik tabulas punktu iegūts, un varēja bez bailēm stāties ercenģeļu tiesas priekšā. Protams, šie plus un mīnus punktu aprēķini prasīja būt atklātam pašam pret sevi.

Ari mēs tanatodromā ar šo ierīci drusku paspēlējāmies. Roza secināja, ka viņai ir 400 plus punktu. Mans rezultāts bija daudz pieticīgāks tikai starp 0 un plus 5 punktiem. Nebiju pastrādājis pārāk daudz nelietību, tomēr nebiju arī nekāds svētais. Raulam galu galā bija izrādījusies taisnība es tiešām nebiju nekāds varonis, bet gan visparastākā viduvējība. Un arī mana karma bija viduvēja.

Fredijam junioram šī spēļmantiņa bija ļoti iepatikusies. Viņa gandrīz "nevainīgais" karmogrāfs laipni vēstīja, ka Fredijs nopelnījis plus 25 punktus, bet tāpēc jau tas mazulim patika ne mazāk. Tiklīdz viņš bija norāvis drauga rotaļu zirgam asti, tā tūlīt steidzās pie karmogrāfa, lai uzzinātu, cik mīnus punktu ieguvis.

Šī ierīce lieliski aizvietoja grēksūdzi.

267. ĀRPUS SPELES

Konrādam neizdevās iegūt licenci karmogrāfa ražošanai. Japāņi savu izgudrojumu rūpīgi sargāja un tā patenta tiesības nevienam pašam nepiešķīra. Tad mans brālis nolēma pievērsties pavisam citam tirdzniecības veidam tabletēm, kas domātas, lai "izstātos no spēles" jeb "īpašās nesāpīgās pašnāvības" tabletes. Viņa moto bija: "Labāk jauna dzīve nekā bezjēdzīga eksistence." Tas bija vienkārši un saturīgi. Konrāds, kas pret tanatonautiku vienmēr bija izturējies ļoti skeptiski, tagad pirmais iedrošināja ļaudis spert izšķirošo soli. Bizness kā nekā pirmajā vietā.

Kāda likteņa ironija drīz vien starp saviem pirmajiem klientiem viņš sastapa pats savu dēlu manu brāļadēlu Gistavu, kurš bija izmisumā, jo nebija nokārtojis pārbaudes darbu matemātikā. Atvadu vēstules vietā pusaudzis bija uzkricelējis: "Neuztraucieties. īss mirušo pasaules apmeklējums, un es jau būšu atpakaļ, tikai citā ādā."

Viņa vecāki bija pārliecināti, ka viņam, protams, ir taisnība, tomēr viņi nezināja, kur tieši notiks viņa reinkarnācija. "Tik daudz pūļu un tik rūpīgi izraudzīta mācību programma, un tas viss vējā vienas sliktas matemātikas atzīmes dēļ, izmisumā rauj kaut matus no galvas!" Konrāds lādējās un nevarēja saprast, vai sava dēla nāvi apraudāt vai ne.

Mēs ar Rozu uztraucāmies. Ja nu Fredijam arī uz to ir nosliece? Mūsdienās nepatikšanas atgadās tik ātri! Kaut gan bijām iepazinuši Paradīzi, tomēr nevēlējāmies, lai mūsu bērns turp dotos pārāk ātri, turklāt pats sev pārraujot nabassaiti.

Lai viņu izdotos atturēt no šis jaunās modes, kas izplatījās skolās un licejos, mēs aizvietojām ciānkālija tabletes, kas bija paredzētas, lai "izstātos no spēles", un ko viņš bija nopircis par savu kabatas naudu, ar pavisam nevainīgām konfektēm, kurām bija cukura glazūra. Un, lai viņš nepakļautos pēkšņai vēlmei lēkt tukšumā, visiem logiem pierīkojām restes.

Roza darīja, ko spēja, lai jebkuros apstākļos viņu nomierinātu. Ja viņš atnāca ar dienasgrāmatu, kas bija pilna ar sliktām atzīmēm, mēs tam uzdāvinājām kādu dāvanu. Mēs nekad sarunā ar viņu nepacēlām balsi, Fredijs bija mūsu mīlestības ieskauts, un mēs viņu nemitīgi pārliecinājām par savu atbalstu. Galvenais bija tas, lai mūsu dēls tā mīlētu dzīvi, ka būtu pārliecināts: citā reinkarnācijā viņš nekad nesastaptu tik kolosālus vecākus.

Tomēr visiem vecākiem neveicās tik labi kā mums. Bērnu, tāpat kā pusaudžu pašnāvību skaits bija pieaudzis.

Kā kaut kas nepatika vai bija atgadījusies kāda ķibele hops! un gatavs. Visjūtīgākie visu laiku staigāja ar ciānkālija kapsulu, kas bija paslēpta caurā zobā, un, kā tikai kaut kas atgadījās, viņi tūlīt darīja galu šai par neizdevušos uzskatāmai eksistencei. Tā kā dzīve bija spēle, pietika tikai pacelt roku, lai no tās izstātos, pateicoties mana brāļa Konrāda brīvā tirdzniecībā pieejamai pilulai.

Rezultātā uz ielas vairs tikpat kā nevarēja sastapt vecus (tiklīdz uzradās pirmā krunciņa, tā uz priekšu, pretim jaunai jaunībai, pirms iepazīts neglābjamais vecuma aizvainojums), kā arī norūpējušos vai ļoti jūtīgus cilvēkus. Bija palikušas tikai nenobriedušas būtnes, kuras bija apsēdusi doma darīt labu, valdīja slinkums vai māņticība.

Tā patiešām bija īsta sabiedrības problēma. Līderi un radoši cilvēki vairumā gadījumu ir cilvēki, kam bijusi grūta bērnība un kas no tās bija izkļuvuši ar dūru spēku un izdzīvojuši, norūdot savu raksturu stingru kā tērauds. Taču tagad, kad, atgadoties visniecīgākajai likstai, pašnāvība solīja iespēju nostādīt skaitītāju atpakaļ nulles stāvoklī, nākamā elite izzuda, tā arī nesasniegusi brieduma gadus.

Lisinders un viņa valdība lieliski apzinājās šo problēmu. Viņa administrācijā bija vieni vienīgi gļēvuļi un nulles, kas nebija spējīgi pieņemt nevienu nopietnu lēmumu, jo ļoti baidījās kādu aizskart. Tomēr, lai visgudrākie un visjūtīgākie jaunieši izbeigtu darīt pašnāvības, bija svarīgi rīkoties pēc iespējas ātrāk. Tā kā nāve bija kļuvusi tik banāla, bija nepieciešams dzīvot dzīvi šeit un tagad, nevis kaut kur citur nezināmā nākotnē. Taču tas nebija tik vienkārši, jo neviens cilvēks vairs nebija dzīvei tik stipri pieķēries, lai par to cīnītos vai sakostiem zobiem pārciestu likstas. Vēl ļaunāk, visi vēlējās uzzināt, par ko viņi reinkarnēsies, it kā tā būtu kāda ruletes vai loto spēle. Tur augšā taču laimīgi cipari kritīs visiem!

Tā radās NDPA Nacionālā Dzīves Propagandas Aģentūra. Lisinders iesaistīja projektā labākās reklāmas aģentūras, lai tās izgudrotu saukļus, idejas un koncepcijas, kas piespiestu cilvēkus vairāk pieķerties savai eksistencei, un lai tā viņiem nebūtu līdz kaklam apnikusi.

Vai gan kāds pirms 2000. gada kaut kam tādam būtu varējis noticēt? Visi aiz smiekliem vai plīstu pušu, izdzirdot, ka reiz būs nepieciešama reklāmas kampaņa, lai ļaudis novērtētu viselementārāko, visdabiskāko un visvienkāršāko, kas tiem dots, dzīvi.

268. REKLĀMA

Dzīve ir emocijām bagāts mirklis. Suzanna M., 20 gadus veca studente, stāsta:

"Sākumā es dzīvi sevišķi nemīlēju. Es pat uzskatīju, ka mīlēt dzīvi ir vecmodīgi. Mani vecāki bija dzīvi, mans onkulis, mani vecvecāki un visi pārējie manas ģimenes neveiksminieki bija dzīvi, un es prātoju, kā viņiem izdevās palikt šeit un paciest to, ka viņi kļūst veci un sabrūk kā tādi grausti. Kādi nejēgas!

Dzīve man tiešām šķita bezjēdzīga. Es pat mēģināju no tās bēgt ar alkohola un narkotiku palīdzību. Taču no narkotikām man kļuva slikti un no alkohola arī. Un man radās vēlēšanās aiziet no dzīves. Bet tad man iešāvās prātā kāda doma. Kāpēc gan, pirms aiziet no dzīves, neapceļot pasauli? Un beidzot es uzzināju, cik dzīve ir lieliska. Augi, dzīvnieki un pat akmeņi taču dzīvoja! Un es sev vaicāju kāpēc tad lai es arī nedzīvotu?

Tagad savu izvēli nenožēloju un, kad redzu visus tos jauniešus, kas šaubās, es viņiem saku: "Paklau, pamēģiniet taču apceļot pasauli arī jūs! Un jūs redzēsiet, ka dzīve ir kaut kas tāds, kas uz šīs pasaules saglabāsies vēl ilgi!"

NDPA Nacionālās Dzīves Propagandas Aģentūras ziņojums

269. NO POLICIJAS ARHĪVA

Dienesta ziņojums atbildīgajām iestādēm

Tas jau kļuvis par īstu neprātu! Jūs taču esat stiprs. Neļaujiet pašlepnumam gūt virsroku! Nebaidieties atzīt savas kļūdas! Jūsu pacietība ir postoša. Ļoti postoša. Visiem.

Atbildīgo iestāžu atbilde

Bailes jūs padarījušas aklus. Nedaudz rāmāk, es jūs lūdzu. Bet, galvenais, bez panikas. Mēs joprojām visu kontrolējam.

270.    JAPĀŅU MITOLOĢIJA

Mēs esam tikai smilšu graudi, un mēs visi turamies kopā.

Mēs esam kā smilšu graudi pludmalē, bet bez smilšu graudiem nebūtu pludmales.

Poēma, tulkota no jamato senās japāņu valodas

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

271.     PAŠNĀVĪBU VĀJPRĀTS

Nacionālā Dzīves Propagandas Aģentūra centās, cik spēja, tomēr guva nožēlojamus rezultātus. Vajadzēja atgadīties kaut kam patiešām traģiskam Lambēra lietai, lai pašnāvību kustība vienā mirklī izbeigtos.

Tas notika kādā svētdienā mūsu Bitšomonas tanatodromā. Dažreiz mēs saviem draugiem ļāvām izmanot mūsu lidojuma krēslus. Taizemiešu restorāna īpašnieks Lambēra kungs mums bija palūdzis, lai ļauj viņam vienā no tiem apsēsties. Nebija nekāda iemesla viņam to neļaut, vēl jo vairāk tādēļ, ka Lambēra kungs zināmā mērā bija uzskatāms par tādu kā mūsu personāla ēdnīcas vadītāju un mēs centāmies ar vinu uzturēt labas attiecības.

Viņš apsēdās. Mēs noregulējām aparatūru. Lambēra kungs skaitīja "seši, pieci, četri, trīs, divi, viens, starts" un nospieda bumbierveida slēdzi.

Pagaidām viss noritēja normāli, toties atgriežoties gan atgadījās kaut kas pavisam dīvains.

Kad Lambēra kungs atvēra acis, man šķita, ka esmu sastapis vēl vienu Žanu Bresonu. Viņš bija drudžains, nervozs, un pat viņa seja vairs nemaz nelīdzinājās mūsu vienmēr tik nosvērtā taizemiešu restorāna īpašnieka sejai. Mūsu priekšā tagad atradās cilvēks, kura acu skatiens itin nemaz nebija maigs un draudzīgs, it kā tas būtu pilnīgi cits cilvēks. Varbūt tas bija misters Haids, kurš līdz šim bija veiksmīgi izlicies par Dr. Džekila-Lambēra kungu?

Vai jums viss kārtībā, Lambēra kungs? es jautāju.

O jā! Iesākumam pavisam labi. Pat par daudz labi! Vēl nekad neesmu juties labāk.

Vai jums izdevās nokļūt Nāves kontinentā? Amandīne uztraucās.

Kā tad! Apmeklēju gan, tā sakot, apmeklēšanas pēc.

Tā nudien ir interesanta vietiņa.

Lai gan viņa balss un sejas panti bija tādi paši kā agrāk, tomēr biju gatavs apzvērēt, ka mums ir darīšana ar pavisam citu personu.

Vēlāk izrādījās, ka Lambēra kungs turklāt kļuvis sardonisks, bet acu skatienā pavīd pat kaut kas perverss. Attiecībā uz pavārmākslu viņš bija aizmirsis pilnīgi visu, ieskaitot savu meistarstiķi rīsu nūdeles bazilika mērcē.

Lambēra kungam pēkšņi par virtuvi bija nospļauties. Un viņš pārdeva savu restorānu. Lai taču tie viņa dārgie klienti vienreiz paši meklē, kur ieturēties! Kas viņam tur par daļu! Lambēra kungs devās prom no pilsētas, un mēs viņu vairs nekad nesastapām.

Šis atgadījums mani ļoti uztrauca, tādēļ apspriedos ar kolēģiem no citiem tanatodromiem. Viņi apgalvoja, ka līdzīgus gadījumus ir jau piedzīvojuši. Tāpat kā es, arī viņi bija iedomājušies par doktora Džekila sindromu, tādēļ šo parādību turpmāk visi sāka šādi dēvēt. Šīs problēmas apspriešanai nolēmām noorganizēt videokonferenci. Indiešu tanatodroma vadītājam Radživa kungam bija padomā kāds izskaidrojums, ko mums piedāvāt. Lai arī mistisks, tomēr tas bija izskaidrojums. Saskaņā ar viņa teoriju šo parādību izraisīja pašnāvnieki. Ja kāds sevi labprātīgi nogalināja pirms laika, kas tam bija atvēlēts līdz viņa pēdējai tiesai, šī ektoplazma pārvērtās par klīstošo dvēseli. Tā palika šeit, virs Zemes, un klejoja, meklējot ķermeni, kurā iemiesoties, lai tajā nodzīvotu atlikušo sava mūža dalu. Taču sameklēt brīvus ķermeņus bija ļoti grūti, un daudz pašnāvnieku tā klejoja vairākas tūkstošgades. Dzīvie šīs klīstošās dvēseles bija nodēvējuši par "spokiem". Tā kā tās bija nožēlojamas un izmisušas, viņas mēģināja iebiedēt cilvēkus, lai tos pārliecinātu, ka tām vēl joprojām ir kāda vara. Klīstošās dvēseles iebiedēja bailīgos un naivos cilvēkus, naktīs klauvējot pie sienas, čīkstinot parketu vai drebinot griestu lampas.

Sliktākajā gadījumā viņas pat bija spējīgas izsaukt neparedzētu lietu vai negaisu, bet tas arī bija viss, ko tās varēja. Klīstošo dvēseļu izdarības drīzāk gan bija smieklīgas, un tām vajadzētu izraisīt līdzjūtību, nevis izbīli.

Tie ir tā dēvētie ļaunie gari, paziņoja Dakaras tanatodroma direktors.

Mēs viņus dēvējam par blolos blolos bians, ja tie ir vīrieši, un blolos blas, ja sievietes, precizēja Abidžanas tanatodroma vadītājs.

Var jau būt, ka tā arī ir, taču ar šo jauno pašnāvības modi debesis droši vien mudž no spokiem, kas meklē jaunu miesisko apvalku, nopūtās viņa kolēģis no Losandželosas.

Radživa kungs turpināja savu izskaidrojumu:

Ja kāds mirstīgais meditē vai nodarbojas ar tanatonautiku, viņš uz laiku atstāj savu fizisko ķermeni. Un, ja kāda klīstošā dvēsele gadās tuvumā, tad tā iekļūst tajā.

Mēs klusējot saskatījāmies. Kādu risku bijām uzņēmušies savu daudzo lidojumu laikā! Vēl ļaunāk mūsu un visu šo "tūristu" dēļ, kas bija devušies uz Viņpasauli, spokiem bija pieejams prāvs skaits ķermeņu, kuros iekļūt. Kāds paradokss! Pašnāvnieki, kas bija iedomājušies, ka atstāj šo pasauli labākas dzīves dēļ, patiesībā samierinājās ar pirmo eksistenci, kas pagadījās pa rokai! Un arī tikai tad, ja tiem paveicās! Jo nebija nemaz tik viegli piemērotā mirklī sastapt brīvu miesisko apvalku.

Ikviens atcerējās kādu gadījumu, kad cilvēks atgriežoties šķita izmainījies. Tagad bija skaidrs, ar ko izskaidrojama straujā garastāvokļa maiņa un dīvainā izturēšanās.

—Nepieciešams izziņot trauksmi, es teicu. Jāpanāk, lai cilvēki pārtrauc izdarīt pašnāvības un pat nodarboties ar tanatonautiku! Tas taču ir pārāk bīstami!

Un katrs savā valstī mēs sasaucām preses konferences.

Neviens mums neticēja. Atradās tādi skeptiķi, kuri paziņoja, ka mēs ar šo sportu atkal vēlamies nodarboties vieni paši, kaut gan tas jau bija kļuvis tik demokrātisks, ka pat strādnieki brīvdienās varēja mierīgi tanatonautēt. Ko mēs uz to varējām atbildēt? Neticot mūsu brīdinājumiem, ektoplazmisko ceļojumu aģentūras turpināja nodarboties ar savu biznesu. Vienmēr atradās karstgalvji, kas vēlējās doties pastaigās uz visattālākajiem kontinentiem, pārliecināti, ka nekādi nelaimes gadījumi ar viņiem nevar notikt.

Doma, ka lidojuma laikā kāds varētu iekļūt viņu ķermenī, dažus tomēr nobiedēja. Nebija sevišķi patīkami iztēloties, ka tad, ja atgadītos kļūme, jebkurš varētu izlikties par jums, iekļūt jūsu ģimenē un varbūt pat jūsu sievas gultā un neviens to pat nepamanītu!

Ar pašnāvības kandidātiem situācija bija nedaudz citāda nekā ar Viņpasaules tūristiem. Vieni ilgojās pēc piedzīvojumiem, bet citi pēc drošības un laimes. Konrāds velti pazemināja cenas savām pilulām, kas bija paredzētas, lai "izstātos no spēles". Tik un tā neviens tās nepirka. Kļūt par klīstošo dvēseli, kas meklē ķermeni, kurā iemājot, turklāt reizēm šie meklējumi turpinājās pat gadsimtiem ilgi, tā nu gan nešķita nekāda iepriecinošā nākotnes perspektīva!

Cilvēki bija sapratuši, ka pašnāvība nebūt neatgriež skaitītāju nulles pozīcijā un ka ikvienu eksistenci vajag izdzīvot līdz galam. Un viņi atkal iemācījās samierināties ar dažādām likstām.

Mana indiešu kolēģa izskaidrojumam bija vēl viena priekšrocība. Tā sniedza mierinājumu mazuļu un pusaudžu vecākiem, kuru bērni slimības vai kāda nelaimes gadījuma dēļ bija miruši pārāk agri. Iespējams, ka kāds pašnāvnieks pēc reinkarnācijas šādā fiziskā ķermenī varēja vēl kādus gadus nodzīvot. Vīrietis, kurš izdarīja pašnāvību sešdesmit gadu vecumā un kuram vajadzēja mirt sešdesmit sešu gadu vecumā, atdzima kāda bērna ķermenī, kam nāve bija lemta sešu gadu vecumā.

Karmu vadīšana pilnīgi noteikti bija sarežģīta zinātne, un katru dienu to papildināja aizvien jauni likumi.

Rauls bija noslēdzies vientulībā. Es zināju, ka viņš visu laiku domā par Stefāniju. Mēs par Stefāniju uzzinājām no laikrakstiem. Viņa bija savākusi īstu "ķerto" komandu. Šī itāliešu tibetiešu budiste, ko mēs bijām tik ļoti mīlējuši, visās malās skandināja, ka labajam jābūt līdzsvarā ar ļauno. Un, lai arī cik zinoši mēs tagad būtu, saskaroties ar šo tik pelēko ikdienu, cilvēkiem, vienalga, atkal radīsies vēlēšanās izdarīt pašnāvību.

Viņas vadībā huligānu banda melnās ādas jakās braukāja ar motocikliem un visus pūliņus pielika tādu no modes izgājušu nodarbju reklamēšanai kā laupīšana, slepkavība, izvarošana vai zādzība. Tomēr bailes sabojāt karmu bija pārāk spēcīgas, tādēļ Stefanijai nebija viegli atrast sev jaunus piekritējus un viņas iniciatīva palika bez īpašas ievērības.

Stefānija bija kļuvusi par sava veida nacionālo ūnikumu, un, pat ja policistiem bija iespējams aizturēt viņu vai kādu no viņas bandas, tad viņi tomēr to nedarīja. Policija bažījās, ka šādu rīcību varētu uzskatīt par vardarbību, un prātoja, ka jebkurā gadījumā šie bandīti savās nākamajās reinkarnācijās saņems pelnītu sodu.

Tomēr gan Raulam, gan man Stefānija radīja nopietnas problēmas. Iemiesodama ļaunumu, viņa pierādīja, ka šajā pasaulē vēl joprojām pastāv briesmas. Labo viņa padarīja pievilcīgu. Tātad, ziedodama savu karmu sabiedrības atveseļošanai, galu galā viņa bija rīkojusies pašaizliedzīgi.

Visi bijām pārsteigti, ka nolādētā Stefānija patiesībā ir kļuvusi par svēto. Bijām neziņā, ko lai iesāk. Beidzot nolēmām, ka vajadzētu doties uz Viņpasauli, lai paraudzītos, kas tur jauns.

272. REKLĀMA

Četrdesmit divus gadus vecais šķirtenis Vinsteka kungs vada modeļu aģentūru. Viņš ļoti mīl dzīvi un mums pastāstīja, kāpēc tas tā:

"Man dzīve nozīmē sievietes. Viņas ir tik atšķirīgas. Viņu mute, acis, kājas, krūtis, smaržas, gaita, matu griezums un stāja itin viss ir atšķirīgs. Man nekad nepietiks laika, lai paspētu viņas visas iepazīt. Tādēļ esmu priecīgs, ka dzīve galu galā nemaz nav tik īsa. Pašlaik grasos precēties divpadsmito reizi. Būtu laimīgs, ja varētu nodzīvot līdz simts gadu vecumam, lai iepazītu pēc iespējas vairāk sieviešu. Tā kā sievietes eksistē tikai šajā dzīvē, esmu pateicīgs gan dzīvei, gan sievietēm."

Nacionālās Dzīves Propagandas Aģentūras reklāma

273. KĻŪST AIZVIEN SAREŽĢĪTĀK

Uz Paradīzes ceļa vienmēr atrodas tik daudz, par ko lauzīt galvu! Turklāt šiem lidojumiem vairs nav nekā kopēja ar tiem, ko mēs veicām kādreiz pagātnē, kad vientulīgi laidelējāmies starp mirušajiem.

Tikko bijām atstājuši Zemi, uzreiz iejukām ektoplazmisko tūristu pūlī, kuru nabassaites bija savītas kopā ar viņu gida pārkvalificējušos mūka nabassaiti.

Un kur nu vēl daudzās reklāmas! Filmas, kuras nedrīkstētu palaist garām nākamajā eksistencē, ātri pagatavojamu ēdienu, kaķu un suņu barības, cigarešu, neparastu ceļojumu reklāmas… Un, protams, milzīga Nacionālās Dzīves Propagandas Aģentūras reklāma, kas cildināja visus tos jaukumus, ko solīja atgriešanās dzīvē!

Lisinders centās Nāves kontinentā nodrošināt vislielāko drošību. Jau pie ieejas turku dejojošā derviša projicēts paziņojums noteica toni:

"Laipni lūgti Paradīzē! Jūs atrodaties tūkstoš gaismas gadu attālumā no Zemes. Uzmanību! Aizliegts ceļot vienam. Rūpīgi uzmaniet, lai jūsu ektoplazmiskā nabassaite ir cieši sastiprināta kopā ar jūsu gida nabassaiti."

Tālāk sekoja ar Apvienoto Nāciju atbalstu pieņemtie likumi.

1. pants. Paradīze nepieder nevienai valstij vai reliģijai.

2.  pants. Paradīze ir brīvi pieejama visiem, un nevienam nav tiesību neļaut tai brīvi piekļūt.

3. pants. Aizliegts citiem pārraut ektoplazmisko nabassaiti. Tā ir krimināla rīcība, un par to piemērojama kriminālatbildība.

4. pants. Ikviens fiziskais ķermenis ir atbildīgs par savas ektoplazmas nodarījumu.

5. pants. Tanatonautikas tūristiem šī vieta jāatstāj tādā kārtībā, kādā viņi to gribētu redzēt pēc savas nāves.

6. pants. Aizliegts traucēt eņģeļiem pildīt savus pienākumus.

7. pants. Aizliegts atcerēties citu atmiņas un fantāzijas. Ikvienam ir tiesības uz savu personisko pieredzi gan uz Zemes, gan Paradīzē.

8.   pants. Aizliegts reklāmas, kas izvietotas gaitenī, apzīmēt ar ektoplazmiskiem grafiti zīmējumiem.

9.  pants. Aizliegts slēpties aiz komatozajām durvīm, lai biedētu mirušos, kas pārvietojas tranzītā.

10. pants. Aizliegts sarunāties ar ercenģeļiem dvēseles tiesas laikā.

11.  pants. Aizliegts iejaukties, lai izteiktos par vai pret kādu dvēseli tās novērtēšanas laikā. Nekāda ārēja liecība nespēj ietekmēt ercenģeļu spriedumu.

12.   pants. Paradīze nav atrakciju parks. Vecākiem, kas ceļo kopā ar saviem bērniem, tiek lūgts tos turēt aiz nabassaites.

Viss šeit bija paredzēts tūristu ērtībai un drošībai. Uz pirmajām komatozajām durvīm bija rakstīts:

"Moch 1. Uzmanību! Naidīgas atmiņas. Jūtīgiem cilvēkiem ieteicams atturēties. Tiem, kas nespēj pieņemt savu pagātni, tiek lūgts atsaitēt savu nabassaiti no gida nabassaites un atgriezties savā ķermenī."

Kaut arī vini tika brīdināti, tikko mirušie un tanatonauti tomēr turpināja grūstīties. Daži mēģināja uzveikt savas sāpīgās atmiņas ar cīkstoņu paņēmieniem. Cik tas viss bija nepiedienīgi! Grieķu tūristi kā lūriķi slepus lūkojās atmiņu lodēs, kas uz viņiem neattiecās.

Visapkārt izvietotās reklāmas cildināja psihoanalītiķu un privātdetektīvu nopelnus, un tās bija paredzētas tiem, kam vēl bija iespējams labot savas kļūdas.

Kā ikreiz melnajā teritorijā, atkal sastapos ar savu satiksmes negadījumu, strīdiem ar brāli, Fēliksa Kerboza nāvi, kādreizējo neprātīgo mīlestību pret Amandīni un vēl kaudzēm visādu nebūtisku notikumu, ko tā arī nebiju spējis aizmirst. Jau biju sācis pie tā pierast.

Moch 2 un atgriešanās sarkanajā baudu zonā. Dažiem tūristiem bija īpaši neķītras fantāzijas. Man sāka šķist, ka šī vieta aizvien vairāk atgādina sievietes silto un miklo vagīnu. Iespējams, ka Amandīne iztēlojās, ka tie ir vīrieša dzimumorgāni.

Neskatoties uz izmairiam likumdošanā, šeit tika reklamēti seksšopi, plpšovi un pornofilmas.

Atvairot savas orģiju fantāzijas un jaunus tēviņus ar pārmērīgi lieliem locekļiem, Amandīne mani vilka projām, lai es atkal neaizrautos ar viņas dubultnieci melnā ādas kostīmā. Man pakaļ traucās kāda sieviete, saucot, ka viņa ir Nadīne Kenta. Es ar telepātijas palīdzību kliedzu pretim, lai liek mani mierā, jo esmu precēts ģimenes cilvēks un tēvs. Tad Nadīnes tēls izplūda un pieņēma Stefānijas apaļīgās formas.

Es acīmredzot sapņoju par visām sievietēm, kas atradās manā tuvumā.

Nobažījusies Amandīne mani turēja aiz rokas līdz pat Moch 3.

"Uzmanību! Atrodamies pie Moch 3. Tūlīt jūs nokļūsiet oranžajā teritorijā. Nepacietīgajiem iesakām atgriezties, iekams nav par vēlu."

Šīs sienas šķērsošana ilgst ne vairāk par divām trim minūtēm, tomēr mums ir tāda sajūta, ka paiet četras piecas stundas. Visās malās redzamas pulksteņu ražotāju reklāmas. Patiešām, kāda jēga izdot likumus, ja tie tikpat netiek ievēroti.

Es vairs nemaz nejutos pārsteigts, ka satiku zvaigznes un dažādus ievērojamus cilvēkus. Vienkārši steidzu ātrāk tikt no turienes projām. Jutos no tā visa pārsātināts.

Cik briesmīgs ienaidnieks gan var būt laiks!

Dzeltenā zona. "Uzmanību, Moch 41 . Tūlīt jūs nokļūsiet zinību zonā. Ja neesat gatavs uzzināt visas pasaules patiesības, labāk iesakām atturēties!"

Heurēka! Heurēka! ar telepātijas palīdzību auroja sajūsminātie grieķu tūristi.

Beidzot bijām nokļuvuši pie Moch 6.

"Esiet sveicināti Septītajās debesīs! Šeit izbeidzas likteņi. Jūs atrodaties melnā cauruma gaišajā nobeigumā. Tiem, kam jāstājas tiesas priekšā, novēlam veiksmīgu reinkarnāciju! Pārējiem atgādinām, lai jūs netraucējat eņģeļus darbā," vēstīja virpuļojošais dervišs savā postenī.

Bijām nokļuvuši baltajā dvēseļu novērtēšanas zonā. Eņģeļi mūs jau pazina. Tūristiem viņi nepiegrieza nekādu vērību, toties trīs no viņiem pienāca pie Raula, Amandīnes un manis.

Daži grieķi viņiem uzdeva jautājumus, kurus eņģeļi izlikās nedzirdam.

Ja jau te ir Olimps, grieķi vaicāja, kur tad ir Zevs?

Šie stulbeņi neko nebija sapratuši. Te nebija ne Zeva, ne Jupitera, ne Ketcalkoatla, neTora, ne Izīdas. Eņģeļiem nebija augstākstāvoša valdnieka. Tāpat kā viņiem nebija viena vārda, bet gan visādi vārdi, un nebija tautības, jo tiem bija visas tautības, reliģijas un filozofijas. Cik gan muļķīgs bija šāds šovinisms, kas lika ticēt, ka vienas dievības ir pārākas par citām!

Uzreiz nemaz nepamanīju, ka kāds no grieķiem pēkšņi iekliedzas nevis aiz pārsteiguma, bet aiz bailēm.

Viss kļuva nedaudz skaidrāks, kad viņš savā valodā, ko mēs visi ar telepātijas palīdzību zinājām, iesaucās:

Mana nabassaite ir pārtrūkusi!

Tas nav iespējams! gids mierīgi atbildēja. Viņš joprojām ir sastiprināts ar mūsu grupas sasaiti.

Nē, kāds cits gaudoja. Tā pārrauta zemāk!

Tas nozīmēja, ka laikā, kad ektoplazma šeit pastaigājās, tās ķermenis uz Zemes ticis nogalināts. Tā kā viņa nabassaite bija savīta kopā ar pārējām, tad viņš bija palicis ar tiem sasaistīts. Kad grupa atbrīvos savas nabassaites, šis nelaimīgais, tad jau mirušais, dosies pretim jaunai reinkarnācijai. Cik briesmīgi ir apzināties, ka esi miris tādā veidā, turklāt tik tālu no mājām!

Tik tikko bijām aptvēruši, kas noticis, kad vēl viens no tūristiem iekliedzās, ka ir nogalināts. Cits pēc cita veseli astoņpadsmit grieķi bija spiesti atklāt šo skumjo patiesību. Lai arī savītās nabassaites joprojām bija neskartas, ar Zemi viņus vairs nekas nesaistīja. Visi astoņpadsmit bija zaudējuši savus fiziskos ķermeņus! Un visiem kopā tiem nācās pievienoties garajai mirušo straumei.

Tik tiešām miesiskos apvalkus var ievainot jebkurā brīdī un tos pamest vienmēr ir bīstami. Kad bijām to apjēguši, mēs ar Raulu un Amandīni centāmies saīsināt ceļojumu, lai pēc iespējas ātrāk atgrieztos mūsu ērtajās aizsargbruņās savā ķermenī.

Vakara laikrakstos tika uzrādīti nežēlīgā debesu nozieguma vaininieki, un tā bija Stefānija ar savu bandu. Itāliete bija nosūtījusi galvenajām preses aģentūrām paziņojumu, kurā vēstīja, ka turpmāk uzbruks tanatodromiem un turpinās nosūtīt kosmisko ceļojumu amatierus uz Nāves kontinentu. Šādi viņa vēlējās nogalināt nāves bailes un atklāt tās noslēpumu. Varens plāns, neko neteiksi!

Stefanijai ir taisnība! iesaucās Rauls. Mēs tiešām esam aizgājuši par tālu.

Es iebildu:

Bet tu pats taču biji pirmais, kurš vēlējās uzzināt visu par nāvi! Un tagad, kad esam šo noslēpumu atklājuši, tu to sāc nožēlot?

Mans draugs nudien bija pilnībā izmainījies. Staigādams šurpu turpu pa jumta dzīvokli, viņš paziņoja:

Labāk būtu palikuši neziņā. Openheimers taču arī vēlāk nožēloja, ka izgudrojis atombumbu.

Mēs ar Raulu un Amandīni mājām ar galvu. Rauls pēkšņi bija sācis runāt ar tādu pašu akcentu kā viņa sieva:

Pieņemsim, ka mums ir izdevies darīt galu pašnāvībām. Taču paraugieties apkārt! Cik gļēvi kļuvuši cilvēki! Tagad taču vairs vispār nekas nenotiek. Ne karu, ne noziegumu, ne krāpšanas, ne aizraušanās. Vienīgi Stefānija vēl nav zaudējusi drosmi!

Patiešām, pasaule bija kļuvusi neciešama. Es biju sācis nodarboties ar tanatonautiku, lai cīnītos ar garlaicību, bet tanatonautika bija padarījusi garlaicīgu visu pasauli!

Caur loga stiklu pamanīju kādu jaunu puisi, kas zagšus pielīmēja plakātu. Uz tā bija redzams melnbalts Stefānijas foto un trekniem, sarkaniem burtiem rakstīts: "Kopīgiem spēkiem atjaunosim ļaunumu!"

274. ROZENKREICIEŠU FILOZOFIJA

"Jūsu vēlmes nosaka dzīvi. Ap jums pastāv mentāla atmosfēra, kas visu piesaista, tomēr ne vienādā mērā. Šo mentālo atmosfēru veido arī jūsu bailes, kas ir vēlmju negatīvā sastāvdaļa. Tās ir vienas monētas divas puses, jo bez jūsu apzinātajām vēlmēm pastāv jūsu neapzinātās vēlmes un bailes. Tā jūs piesaistāt tos cilvēkus un notikumus, kas veido jūsu dzīves audeklu. Darbība ir tikai iemiesota vēlme.

Vienīgais veids, kā sevi atbrīvot, ir atmudžināt pagātnes un tagadnes situāciju emocionālos mezglus."

Makss Hendels. "Rozenkreiciešu kosmogonija"

275. DVĒSEĻU LAUPITAJA

Fredija juniora kliedziens lika Rozai un man visu pamest un traukties pie televizora. Puertorikāņu multiplikācijas filma, ko viņš skatījās, pēkšņi bija pārtrūkusi. Uz ekrāna raustījās melnbaltas svītras.

Tēt, salūza!

Tomēr nekas nebija salūzis, jo svītru vietā tagad parādījās Stefānija.

-Viņai taču izdevies nelegāli ieņemt piecdesmit trešo kanālu! Tas ir vispopulārākais, un tam ir vislielākais skaits skatītāju, — apbrīnā iesaucās Roza.

Apklusinājām savu dēlēnu, kas bija sašutis, ka viņam laupīta iespēja skatīties savu iemīļoto raidījumu, un es piespiedu skaņas taustiņu, lai labāk sadzirdētu, ko mūsu draudzene saka.

Stefānija atradās kaut kur mežā un, stāvēdama ar zāli apaugušā uzkalniņā, uzrunāja nelielu ļaužu pulciņu.

Paldies, ka atnācāt! Stefānija teica. Zinu, cik drosmīgam jābūt, lai ļautos ļaunumam, riskējot sabojāt dvēseli, taču mēs rīkojamies visas cilvēces vārdā!

Starp muskuļotiem, tetovētiem puišiem tumšos bezročos un meitenēm ar gariem, izlaistiem matiem, kas gūla pār viņu saplēstajām džinsa jakām, atskanēja apstiprinoša murdoņa. Stefānija vienlaikus vērsās gan pie saviem piekritējiem, gan miljoniem televīzijas skatītāju.

Pasaule pati par sevi nav ne laba, ne ļauna. Daba, Dievs vai arī jebkurš cits pamatprincips, ko esam izraudzījušies par savas eksistences pamatu, nesniedz ne atalgojumu, ne sodu. No mūsu pieredzes jāmācās mums pašiem. Un ir tikai viena īsta kļūda — neziņa.

Cilvēces vēsture ir pilna ar dažādām zvērībām un riebeklībām. Taču mums arī no tām jāgūst mācība. Ciešanās gūtās zināšanas vienmēr ir iedarbīgākas nekā priekā gūtās.

Un es varu apliecināt to, ka savas pēdējās tiesas laikā jūs izdzīvosiet visus tos priekus un visas tās ciešanas, ko būsiet sagādājis savam tuvākajam. Un visu to, ko būsiet pieredzējis. Jo Zeme ir vieta, kur gūstam pieredzi. Bet visa uz Zemes paveiktā nozīmi jūs aptversiet savas nāves mirklī. Es varu apliecināt, ka patiesībā ercenģeļi, norādot uz jūsu visnosodāmāko rīcību, nepaudīs ne dusmas, ne sašutumu. Viņi tikai pasmiesies par jūsu muļķību.

Dzīves mērķis nav būt labam. Dzīves mērķis ir sevi īstenot. Dzīves mērķis ir nevis būt laipnam, bet gan censties visu izzināt. Dzīves mērķis ir pārvarēt neziņu.

Bordžu dinastijas trīsdesmit gadu valdīšanas laikā Itālija iepazina gan karu, gan šausmas, gan slepkavības, gan indēšanas, tomēr tā iepazina arī Leonardo da Vinči, Mikelandželo un renesanses laikmeta garīgo pacēlumu. Turpretim Šveicē tika piedzīvoti pieci miera un demokrātijas pilni gadsimti, kad valdīja brālības gars, — un ko viņi ir nesuši pasaulei? Vienīgi pulksteņus, lai varētu vēl precīzāk noteikt, cik laika aizvadīts bezgalīgā garlaicībā.

No laika gala Labais cīnījies ar Ļauno, Skaistais ar Neglīto, Patiesība ar Meliem, Jan ar Iņ, un tieši šī konfrontācija ļāvusi sasniegt progresu, jo vēl nekad šīs dažādās parādības pasaulē nav varējušas iztikt viena bez otras.

Taču, iepazīstot Nāves kontinentu, ar šo tik cilvēcisko vēlmi vienmēr visu vienkāršot, cilvēki savas eksistences jēgu pakļāvuši vienam vienīgam mērķim — būt labiem! Tā taču ir milzīga kļūda! Es varu apgalvot, ka patiesībā

Ļaunums ir nepieciešams, lai viss uz Zemes notiekošais atrastos līdzsvarā!

Visi piecdesmit jaunieši, kas bija sastājušies viņai apkārt un izskatījās cits par citu noziedzīgāki, skandēja:

Mēs esam Ļaunuma nesēji! Mēs esam Ļaunuma nesēji!

Paldies, mani draugi! Pirmo reizi, cenšoties atgriezt cilvēci realitātē, mēs aizraidījām uz Viņpasauli grieķu tūristu grupu gadījuma rakstura tanatonautus, kuriem Paradīzē nekas nebija meklējams. Tomēr tas bija tikai sākums, mūsu cīņa vēl nav galā! Un es varu apzvērēt, ka neaprobežosimies ar to vien!

Stefānijas tumšās acis raidīja zibeņus. Vēlmē aizstāvēt savu patiesību līdz galam viņa šķita pilnīgi pārvērtusies. Kāds bārdains un matains tips pēkšņi iznira viņai blakus un kliedza:

Mēs cīnīsimies pret tanatonautiem, lietojot draudus un vardarbību! Un mēs panāksim, ka tanatodromi tiek slēgti. Ikvienu, kurš sadomās doties ceļojumā uz Viņpasauli, esam nolēmuši sodīt ar nāvi! Nāves tūristi šis ir mūsu pēdējais brīdinājums!

Atskanēja smiekli, aplausi un motociklu rūkoņa.

Kāda panku meitene ar melnu zīmuli iezīmētām acīm un asinssarkanām lūpām centās pārkliegt pūļa murdoņu:

Bez tanatodromiem taču ir vēl daudz kas cits! Launumam jāvalda it visur! Šai pliekanajai atmosfērai vienreiz jādara gals! Un to var panākt ļoti vienkārši!

Un ko tu ierosini? kāda aizsmakusi balss jautāja.

Kāpēc gan atkal neklausīties smago roku? Gan radio, gan veikalos tagad dzirdama tikai klasiskā mūzika. Piegriezies! Gribu pērkondimdošus rokmūzikas koncertus!

Roku, roku! skandēja Ļaunuma cīnītāji.

Jūs to gribat? Nu tad saņemiet!

Kameras tagad bija pavērstas pret kādu pašdarbības roka spēlmani. Šis tips ar trīs dienas neskūtiem bārdas rugājiem un gumiju ap pieri bija uzrāpies uz sava motocikla, cigareti lūpu kaktiņā iespraudis, un gluži kā vissvētāko relikviju vicināja kādu kaseti. Uz tās bija rakstīts AC/DC un Highway to Hell nosaukums, kas bija tikpat sens, cik daudzsološs. Uz motocikla bija uzkarināts kasešu atskaņotājs. Viņš tajā ievietoja kaseti, ko visi apkārt stāvošie ar skaudību aplūkoja.

Viņš uzgrieza skaņu uz visskaļāko, un gaisu piepildīja aizvien varenāka dārdoņa.

Visi tūlīt metās tādā kā barbariskā cilšu dejā ap savu vadoni Stefāniju, atdarinot viņas jutekliskās kustības. Visus bija pārņēmusi viena un tā pati izjūta. Viņi vienīgie bija spējīgi atmodināt pasauli!

Ja mēs eksistējam, tad tā ir Dieva griba! kliedza Stefānija.

-Ja mēs nogalinām, tad tā ir Dieva griba! bārdainis brēca.

-Ja mēs mīlam smago metālu, tad tā ir Dieva griba! panku meitene iekliedzās.

Dievs ir viss labais, bet Dievs ir arī viss ļaunais, jo Dievs ir viss, — aizgūtnēm turpināja Stefānija. Tur augšā es sastapu arī Sātanu, un es varu jums droši apgalvot, ka arī viņš ir ievērības cienīgs! Apstādini mūziku, Billij Džo!

Motociklists zibenīgi izpildīja viņas pavēli. Neviens vairs nedejoja, un, lai arī viņus visus līdzīgi virpuļojošajiem dervišiem bija pārņēmusi ekstāze, neviens pats neiebilda Stefanijai. Acīmredzot ļaunuma pielūdzēji Stefāniju dievināja un pakļāvās tai uz pirksta mājienu.

Tomēr izzudis ir ne tikai smagais metāls, bet arī alkohols! Cilvēki neuzdrošinās dzert, jo baidās, ka alkohola ietekmē varētu izdarīt kaut ko sliktu. No Zemes virsas izzudušas gandrīz visas alkohola ražotnes! Atvērsim tās pagrīdē un izplatīsim alkoholu visās malās!

Iedomājos, ka viņai nenāktu par ļaunu reizēm sastapties ar savu bijušo vīru. Ja nu reiz kāds nebija no alkohola atteicies, tad tas bija viņš! Un, spriežot pēc iztukšoto pudeļu skaita, Rauls lieliski zināja, kur to meklēt.

Acīmredzot necik daudz spožu ideju Ļaunuma sludinātājiem krājumā nebija, ja reiz viņiem tā bija iepatikusies doma popularizēt dzeršanu. Ar dzeršanu varēs panākt vienīgi to, ka vīrieši sitīs savas sievas un bērnus, iereibuši šoferi sabrauks nevainīgus cilvēkus, plus izvarošana, alkohola iespaidā atbrīvojoties visām tieksmēm! Kāds milzīgs akmens labsirdības dārziņā!

Urrā, lai dzīvo alkohols!

-Turklāt bez alkohola taču ir vēl arī…

Narkotikas, Billijs Džo pateica priekšā. Acīmredzot viņam viss ātri "pielēca".

Narkotikas! Stefānija apstiprināja. Atjaunosim narkodīleru tīklu. Gan jau nomalēs vēl kādi narkotiku krājumi ir saglabājušies. Atliek tikai tā pieklājīgāk palūgt kādreizējos bandu vadoņus. No viņiem mēs bez problēmām dabūsim koku, jo narkotiku tirgoņi noteikti būs pārliecināti, ka veic labu darbu, atbalstot narkomānus, kuru tik ļoti trūkst.

Kad Stefānija grasījās pabeigt savu runu, atkal atskanēja AC/DC ieraksta skaņas, iespaidu vēl pastiprinot ar vardarbīgu muzikālo fonu.

Mani draugi! Tagad jūs zināt, kas jums darāms nepieciešams savervēt jaunus mūsu ideju piekritējus, nogalināt tanatonautus un atsākt alkohola un narkotiku izplatīšanu. Un esmu pārliecināta, ka kopīgiem spēkiem mums izdosies atjaunot labā un ļaunā līdzsvaru.

Tad, lūkojoties tieši kamerā un uzrunājot televīzijas skatītājus, viņa mierīgi paziņoja:

Ļaunums atdzims! Bīstieties vai pievienojieties mums!

Tad ekrānu aizsedza tāda kā migla, bet pēc tam Fredijs juniors varēja mierīgi noskatīties līdz galam savu multiplikācijas filmu.

276. NO POLICIJAS ARHĪVA

Dienesta ziņojums atbildīgajām iestādēm

Mēs izrādījāmies lieki. Spontāni izveidojusies sabiedriskā kustība. Lai tanatonautiku padarītu nekaitīgu, Stefānija Čičelli nemaz nebija nepieciešama. Notikusi dabiska atbildes reakcija uz pārāk ieilgušo toleranci.

Atbildīgo iestāžu atbilde

Kāda starpība, ar kura rokām tas paveikts. Mēs turpinām ievērot mūsu veco labo atklātības politiku.

277. ZOROASTRIEŠU MITOLOĢIJA

Viena piektā daļā mirušo atkal parādās uz Zemes ar tādu pašu ķermeni, kāds tiem bija nāves brīdī, tajā pašā vietā, kur pēdējoreiz ievilka elpu. Viņi atgriežas pa pāriem tēvs un dēls, sieva un vīrs, skolotājs un skolēns, tas, kurš dod pavēles, un tas, kurš tām pakļaujas.

Ak, mostieties, miesiskās būtnes, jūs, kas esat ievērojušas jasatu, jūs, kas esat mirušas uz šīs Zemes!

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

278. BILANCE

Kaut arī Stefānija bija milzīga entuziasma pārpilna un daiļrunīga, viņai tomēr neizdevās atdzīvināt Ļaunuma spēkus. Viņai izdevās savākt tikai aptuveni pāris simtus huligānu, kas rāvās vaiga sviedros, lai vispārējā vienaldzībā sētu jelkādas noziedzības sēklas.

Itāliete izplatīja tūkstošiem skrejlapu, ko cilvēki pacēla no zemes un pat neizlasījuši izmeta tuvākajā atkritumu tvertnē. Tā viņi deva savu ieguldījumu pilsētas tīrībā, turklāt itin viegli nopelnīja kādu plus punktu.

Daži laikraksti pārpublicēja skrejlapu tekstu, un tam lasītāju tomēr netrūka.

"Kas tad vispār skaitās grēks?

Nogalināt? Taču, ja Dievs, lai kāds arī viņš būtu, vispār eksistē, tad viņš nekad nav traucējis cilvēkiem, izņemot to, ka licis izvairīties no pārapdzīvotības, tādējādi neļaujot iznīcināt citas sugas.

Laupīt? Kas mēs tādi esam, lai varētu pretendēt uz to, ka ir lietas, kas pieder tikai un vienīgi mums un nevienam citam? Laupīt nav nekāds grēks, tā drīzāk ir atteikšanās kaut ko uzskatīt par vienai noteiktai personai piederošu.

Necienīt Dieva vārdu? Taču, ja Dievs patiešām ir, tad runa ir par kādu ļoti viedu un ārkārtīgi gudru būtni, kas noliedz pārmērīgu lepnumu vai patmīlību. Ja Dievs ir, tad viņš smejas gan par tiem, kas viņu pielūdz, gan par tiem, kas viņu apvaino.

Uzskatīt, ka nav nekā svēta? Bet nekā svēta jau patiešām ari nav. Mācītājiem, kas sevi uzskata par Dieva tulkiem, pašiem piemīt pārmērīgas lepnības grēks. Kurš gan iedrīkstas apgalvot, ka tieši tā lieta vai vieta ir svēta un nevis kāda cita? Tās ir tikai pārmērīgas pretenzijas un nekas vairāk.

Bet eņģeļi vispār neko nenosaka. Jo pār viņiem valda kāda augstāka vara. Sauciet to par Dievu, ja vēlaties, tomēr neaizmirstiet, ka Dievam ir nospļauties par jūsu labajiem darbiem un laipnību.

Visas pasaules tautas, mostieties! Nav lielāka ļaunuma par laipnību."

Dusmās mūsu draudzene bija aizmetuši pa gaisu "Tibetiešu Mirušo grāmatu", savu kādreizējo bībeli, lai uzkluptu Mao Dzeduna "Mazajai sarkanajai grāmatai". Viņu aizrāva šī Ķīnas prezidenta tieksme nekavējoties rīkoties.

Tāpat kā viņš, arī Stefānija uzskatīja, ka tikai pretrunās atklājas pasaules īstā daba, un viņa sevi labprāt pielīdzināja Lielajam Stūrmanim, kurš runāja par nepārtrauktas revolūcijas nepieciešamību un, tāpat kā viņa, ari par Garo Ceļu, tai gatavojoties. Kā apgalvoja Mao, pretrunas ir domas dzinējs. Bet Ļaunuma revolūcija ir cilvēces nepieciešamība, piebilda Stefānija Čičelli.

Mao bija sava "sarkanā" armija, bet Stefanijai bija viņas "melnā" armija. Viņas pulki savos grautiņos izklaidējās pēc sirds patikas. Turklāt viņi ar to vēl ari nopelnīja. Par to cenu, kāda tur augšā būs jāmaksā par viņu grēkiem, vajadzēja izmantot katru iespēju gūt baudu, darot ļaundarības uz Zemes.

Nebija viegli "ieslēgt atpakaļgaitu" šajā labestības pārņemtajā pasaulē! Visi viņus dēvēja par "nabadziņiem", jo cilvēkus bija pārņēmis žēlums pret šiem nabaga ļaunuma izplatītājiem ar tik ļoti sabojātām karmām!

Tomēr viņu dēļ eksistence vairs nebija tik vienmuļa. Visi gaidīja, kāda būs viņu nākamā ļaundarība, un tas garlaicīgajai ikdienai piešķīra nedaudz asuma. Turklāt viņiem bija arī savi apbrīnotāji, kuri cildināja viņu altruistisko drosmi. Pateicoties šiem "ķertajiem", savā labā varēja iegūt diezgan lielu skaitu plus punktu.

Tagad, kad visi iespējamie apģērba gabali bija atdoti Pestīšanas armijai, tiklīdz kādā klētī nejauši tika uzietas narkotikas, alkohols vai ieroči, tas tūdaļ tika pierakstīts Ļaunuma cienītājiem. Lai arī viņi bija nogalinājuši daudz Paradīzes tūristu, specializētajām ceļojumu aģentūrām tomēr klājās tīri labi. Jo tikt nogalinātam, bez šaubām, bija labs veids, kā nomirt mocekļa kārtā.

279. MĒS TĀ NEBIJĀM RUNĀJUŠI

Tajā laikā Lisinders nolēma pielikt savai dzīvei punktu. Garāmgājēji atrada viņa izkropļoto ķermeni Monparnasa torņa pakājē. Prezidents bija pārkāpis parapetam lietainā dienā, kad slapjā šoseja spīguļoja.

Lai lēktu tukšumā, vajadzīga liela drosme. Un it īpaši sliktā laikā. Turklāt daudzi, kas izlec pa logu, paliek dzīvi.

Galvenokārt viņi izraugās ceturto vai piekto stāvu. Un viņi vai nu mīksti nosēžas uz kāda automobiļa pārsega vai atkritumu kaudzē, vai arī paralizēti un ar lauztām kājām nonāk invalīdu krēslā.

Lisinders sev nebija atstājis nekādas izredzes izglābties. Viņš bija izlēcis pa piecdesmit astotā stāva logu. Kā parasti, visu darīdams efektīvi, viņš bija ieņēmis izpletņlēcēja pozu ar galvu pa priekšu, lai kritiens būtu straujš un drošs.

Kāpēc viņš bija izdarījis pašnāvību tieši tagad, kad viņa politiskie rādītāji bija tik labi? Atskatoties pagātnē, es sev vaicāju, vai viņam pēkšņi nebija apriebusies šī gļēvā sabiedrība, kuras izveidē arī viņš pats bija piedalījies. Vai būtu iespējams, ka viņš šādi pats sevi sodījis ar nāvi, lai kļūtu par klīstošo dvēseli?

Kāda apkopēja bija atradusi atvadu vēstuli, ko aizgājējs bija atstājis uz sava galda.

"Beidzot esmu sapratis, ka no slavas nav nekāda labuma," mūsu draugs rakstīja. "Nemirstība ir apnicīga. Vēlos, lai manu vārdu aizvāc no visām mācību grāmatām un vārdnīcām. Vēlos, lai iznīcina visus manus pieminekļus. Vēlos, lai noņem visas plāksnītes ar ielu nosaukumiem, uz kurām būtu mans vārds. Vēlos loti vienkāršas bēres, bez lieka pompa un kortežas. Nevēlos, lai mani apglabā polsterētā zārkā zem marmora plāksnes. Nevēlos nekādus ziedus, ne vainagus, ne asaras, ne Rekviēmu, ne bēru apdziedāšanas. Lūdzu, lai mani apglabā kāda koka pavēnī. Un lai nav kapa plāksnes, kas par mani atgādinātu. Vēlos atgriezties tieši zemē, lai man cauri aug koka saknes un lai mani grauž kailgliemeži, kāpuri un ķirmji.

Varbūt tad es, kaut arī izdarīju pašnāvību, tomēr atdzimšu par auglīgu humusu? Ja mana miesa, man dzīvam esot, nekādu īpašo labumu nedeva, tad lai tā vismaz kļūst par labu kompostu pēc manas nāves.

Ilgi esmu to meklējis un tagad beidzot esmu izpratis dzīves jēgu. Vienalga, vai tas būtu prezidents vai bomzis, karalis vai vergs, mēs visi esam vienlīdzīgi. Sīki smilšu graudiņi bezgalīgajā Visumā. Es lūdzu, lai man ļauj paturēt privilēģiju cilvēces acīs būt tikai smilšu graudiņam. Jā, es biju tikai smilšu graudiņš, tomēr, ja nebūtu smilšu graudiņu, nebūtu arī pludmaļu."

Kā jau varēja paredzēt, iekšlietu ministrs tik musinošu dokumentu nolēma nekavējoties sadedzināt. Prezidenta Lisindera nāve varēja kļūt par vēl vienu tanatonautikas kustības bremzējošu faktoru. Tomēr tā nenotika. Pēc viņa grandiozajām bērēm pretēji viņa vēlmēm, kas tika ignorētas, vēstures grāmatās viņam tika veltītas veselas nodaļas, bet pilsētas Rātslaukumā tika uzstādīts milzīgs piemineklis. Pagaidu valdība pieņēma dekrētu, ar kuru Bitšomonas tanatodroms turpmāk tika nodēvēts Lisindera vārdā, bet tanatonautikas ordenis par Lisindera ordeni.

Nebija iespējams uzskaitīt visas tās pilsētas un ciematus, kuros viņa vārdā tika nosaukti bulvāri, ielas un laukumi.

Dzīvi reizēm tomēr iespējams izvēlēties, bet nāvi izvēlēties ir daudz grūtāk.

Rišārs Pikpuss bez jebkādiem sarežģījumiem tika ievēlēts par prezidentu. Viņa pirmā publiskā uzruna tika veltīta Lisinderam. Pikpuss apliecināja, ka viņa galvenais

mērķis ir turpināt izcilā tanatonautikas "pamatlicēja" uzsākto darbu.

Kad visas šīs ceremonijas tuvojās nobeigumam, Rauls man paziņoja, ka nodomājis atkal precēties. Stefānija bija no viņa tik ļoti attālinājusies, ka viņš sevi uzskatīja par brīvu cilvēku.

280. REKLĀMA

Televizora ekrānā redzams apmēram četrdesmit gadus vecs, smaidīgs vīrietis sniegbaltā kreklā stāvam pie melnas tāfeles.

"Labdien, esmu profesors Filipini. Esmu zinātnieks. Es ilgstoši veicu dzīves pētījumus. Palūkojieties uz šo formulu (viņš ar rādāmkociņu norāda uz tāfeli)! Tas ir ūdeņradis. Atoms plus elektrons nekas nevar būt vienkāršāks par to. Bet tagad palūkosimies uz šo zemāk redzamo (un viņš virza rādāmkociņu pa tāfeli)! Tā ir DNS formula. Dezoksiribonukleīnskābe. Jau nedaudz sarežģītāka, vai ne? Bet tāda ir dzīve. Visumā tā ir reti sastopama parādība. 99 % Visuma veido ūdeņradis, un tajā var sastapt tikai 0,00000001 % DNS. Cilvēks nespēj izgatavot dezoksiribonukleīnskābi. Lūk, cik dzīve ir sarežģīta!

Tādēļ to veltīgi nešķiediet, jo ikviena dzīve ir ļoti vērtīga. Un, ja jūs necienāt pats sevi, tad vismaz cieniet to ķīmisko dzīvi, kas ir jūsos!"

Aizkadrā dzirdama samtaina sievietes balss: "Šī ir NDPA (Nacionālās Dzīves Propagandas Aģentūra) reklāma."

281. MEZOPOTĀMIEŠU MITOLOĢIJA

"Bet tu, Gilgameš,

Ja reiz tavs vēders allaž pilns,

Līksmo dienu un nakti,

Lai katra tavas dzīves diena

Ir prieka un līksmes pilni svētki.

Ja reiz tavas drānas tik greznas,

Mazgājies tīrs,

Noglāsti bērnu, kas tev pie rokas, Priecē sievu, kas tavos apkampienos, Jo tas ir vienīgais, uz ko cilvēks tiesīgs."

No eposa "Gilgamešs"

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

282. LAULĪBA

Šoreiz Raula izredzētā bija Amandīne. To es nebiju gaidījis. Jumta dzīvoklī kopīgi pavadīto vakaru laikā ne Roza, ne es nekad nebijām manījuši ne maigus skatienus, ne roku pieskārienus, ne slepenus skūpstus. Naktī ne reizi nebijām dzirdējuši, ka noklaudzētu viņu dzīvokļu durvis. Turklāt savas nepārtrauktās pļēgurošanas laikā Rauls nebeidza vien raudāt pēc Stefānijas.

Beidzot starojošajiem jaunlaulātajiem bija pienākusi svētku diena. Un pēc deviņiem mēnešiem Amandīne dzemdēja mazo Vijolīti. Šis notikums Raulu pilnībā izmainīja. Viņš, kurš vienmēr bija jutis atkarību no saviem vecākiem, tagad pats bija nonācis barjeras otrā pusē un arī savus radītājus ieraudzīja pavisam citā gaismā.

Reiz mēs abi viņa viesistabā ilgi sarunājāmies. Pār Raulu pēkšņi bija nākusi apskaidrība, un tagad viņš saprata, kā viņa māte spējusi novērsties no vīrieša, kurš pats to bija pametis novārtā, jo viņu interesēja vienīgi nāve. Protams, viņa tēvu bija ienīduši un piekrāpusi, tomēr pati savām rokām viņa to nebija nogalinājusi. Viņš pats saprata, cik vientuļš ir šajā pasaulē, par kuru bija zaudējis jebkādu interesi, jo viņa domas nodarbināja tikai Viņpasaule, un tāpēc nolēma pakārties. Ne jau sieva viņu piesēja pie ūdenstvertnes!

Kamēr viņš runāja, Vijolīte brēca. Tas bija viņas veids, kā sazināties ar šo pasauli. Tiklīdz viņa nesaņēma tik daudz uzmanības, cik vēlējās, vai ja viņai momentā nepasniedza to rotaļlietu, kuru viņa pieprasīja, Vijolīte uzreiz sāka kliegt. Amandīne ņēmās viņu mierināt.

Kliedzošās mazulītes balss decibeliem noslāpējot Raula balsi, viņš man uzticēja savas pārdomas:

Ir tikai viens veids, kā mīlēt savus vecākus: lai ko tie arī darītu, visu viņiem piedot. Jo vēlāk atliek tikai piedot pašam sev, ka neesi spējis piedot viņiem.

Mans draugs atcerējās visādus niekus, kas viņu tā bija nokaitinājuši bērnībā. Kad viņš bija mazs, viņš nevarēja ciest, ka māte mazgā traukus, nevis nodarbojas ar viņu. "Pāris minūtīšu pacieties," viņa tam teica. Bet Rauls māti apvainoja, ka viņa par to neliekas ne zinis, jo viņa nekavējoties nepakļāvās tā tirānijai. Lai atbrīvotos no mīlestības pret māti un lai viņu sodītu, Rauls noslēdzās sevī.

Ja tā padomā, tad viņa attiecības ar vecākiem stipri atgādināja manējās ar maniem vecākiem!

Vijolīte joprojām kliedza, un tagad Rauls pats aizsteidzās pie viņas. Tēva rokās mazulīte pamazām atguvās no raudām. Vai viņa tam kādu dienu spēs piedot, ka viņš nav atsteidzies pietiekami ātri? Vai viņa tam kādu dienu spēs piedot, ka viņš tai nedāvāja visu savu mīlestību un visas pasaules rotaļlietas?

283.     REKLĀMA

Liela auguma, nesamērīgi veidots džinsos ģērbies jauneklis ar izspūrušu matu ērkuli izgāzies sarkanīgā ādas krēslā.

"Čau! Mani sauc Tomass Frelino. Man patīk pavadīt laiku draugu pulkā. Dzīve jau tāpat ir jauka, bet kopā ar draugiem tā ir vēl aizraujošāka. Ko mēs kopā darām? Nu, spēlējam kārtis un… nu, atkal spēlējam kārtis. Es, draugi, kārtis — tas man patīk. Un, protams, dzīve. Jo, ja nebūtu dzīves, tad taču nebūtu ne kāršu, ne draugu, vai ne? Tad nu lai dzīvo dzīve, čaļi!"

Maiga aizkadra balss: "Šī ir NDPA (Nacionālās Dzīves Propagandas Aģentūra) reklāma."

284.    VĒDU FILOZOFIJA

"Cilvēkam ar tūkstoš galvām

Ir tūkstoš acis un kājas.

Tas aizņem Zemi no viena gala līdz otram

Un vēl desmit pirkstu platumā.

Cilvēks nav nekas cits kā šī pasaule -

Tas, kas ir jau pagājis un kas vēl tikai būs.

Viņš ir nemirstības valdnieks,

Jo tic kam vairāk nekā dienišķā maize."

Rigvēda

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

285. VISS KĻŪST VĒL SAREŽĢĪTĀKS

Tajā nakti es redzēju sapni.

Sapnis bija tik spēcīgs, tik reālistisks, tik loģisks, tik sakarīgs un vienlaikus tik biedējošs, ka pamodies es metos to pierakstīt visos sīkumos. Lūk, šī sapņa pieraksts!

"Ercenģelis Gabriēls nokāpa uz Zemes, lai uzstātos Apvienoto Nāciju Asamblejā. Viņa runa bija vienkārša un tieša: "Cilvēki nepārstāj vairoties, un mūsu dienestu katru dienu burtiski applūdina tikko mirušie. Septiņi miljardi cilvēku tas nudien ir par daudz! Kā trim ercenģeļiem iespējams novērtēt visas šīs dvēseles, pat ja tie strādā divdesmit četras stundas! Oranžo teritoriju pārpildījušas dvēseles, kas stāv rindā. Arhīva lietas tiek rakstītas milzīgā steigā. Tajās rodas kļūdas. Viedie reinkarnējušies par gangsteriem, kamēr īsti riebekļi kļūst par tīrām dvēselēm, pirms laika un nelikumīgi pabeidzot reinkarnācijas ciklu."

Ercenģelis Gabriēls cilvēkiem piedāvāja izvēli: vai nu beidzot pienācīgi regulēt dzimstību, vai arī sūtīt Debesīm palīdzību. Galu galā, ja jau ektoplazmas, kas atstājušas dzīvus ķermeņus, nonāk līdz Nāves kontinentam, kāpēc tad tās tur nevar uzkavēties mazliet ilgāk, lai palīdzētu ar karmisko lietu uzskaiti un kontroli?

Ārkārtas sanāksmi sasaukušie planētas valstu vadītāji ļoti labi saprata šo problēmu. Viņi atzina, ka nespēj noteikt stingru dzimstības kontroli, tādēļ balsoja par otro risinājumu nosūtīt uz Paradīzi ektoplazmiskos ierēdņus.

Radās jauna "kantora žurku" kategorija. Pastāvīgie papīru darboņi katru rītu pārvērtās par ektoplazmiskiem sūtņiem un sēdās savos starta krēslos tieši tāpat, kā citi tai pašā laikā iekāpa nomales metro vai vilcienā. Eņģeļi debesīs tiem bija iedalījuši atsevišķus galdus, pie kuriem viņi varēja pēc sirds patikas pētīt savu klientu lietas.

Protams, šie starptautiskie funkcionāri bija devuši zvērestu. Taču tad viens no tiem pirmo reizi pastrādāja ko neatļautu. Pēc tam kad bija iepazinies ar sava dēla lietu, viņš to brīdināja, lai tas izbeidz terorizēt savus klasesbiedrus, citādi viņš atdzims par kailgliemezi.

Lai gan tas varētu šķist gluži nevainīgi, tomēr zvērests bija lauzts.

Pilnība neeksistē, un administrācijās, turpinot papildināt sarakstus, pieaugot iedzīvotāju skaitam, zvērestu nodevušo ektoplazmu skaits drīz vien bija tik liels, ka pieauga ari pārkāpumu skaits.

Piemēram, runājot par šo konkrēto zeņķi, kurš ietiepīgi turpināja ar citiem izstrādāt ļaunus jokus, viņa tēvs beigās nedaudz izmainīja mezglus dēla saitē, lai uzlabotu savas atvases karmu, tai pievienojot 100 punktus. Opā! Veikli gan. Ja neesi pieķerts, neesi vainīgs.

Bet bez ģimenes taču vēl ir arī draugi. Un draugu draugi… Un tie, kā jau allaž labi informēti, zināja, ka ierēdņi, pat ja tie ir nodevuši zvērestu, ne vienmēr saņem īpaši labu atalgojumu, tādēļ uzzināja, kurš nodarbojas ar viņu lietu, un tam iešķieba aploksni ar pieklājīgu summiņu. Dažas naudas zīmes un laba reinkarnācija garantēta!

Drīz vien bija izveidojies īsts labo reinkarnāciju melnais tirgus! Bagātie maksāja, lai noskaidrotu, cik tālu viņi tikuši ar savu karmu un cik grēku tie vēl drīkst atļauties. Viņi jau iepriekš nodrošināja to, ka piedzims turīgās ģimenēs un ar labu veselību. Tā bagātie kļuva bagāti un veseli arī savā nākamajā dzīvē, bet nabagie ari savā nākamajā eksistencē palika trūcīgi un slimi.

Tas vairs nebija nekāds sapnis, bet gan īsts murgs. Izveidojās jauns buržuāzijas paveids tanatokrāti.

Lai kāda arī būtu vinu uzvedība uz Zemes, kļuva neiespējami atdzimt labākam, ja nebija pietiekami naudas, lai uzpirktu ektoplazmisko ierēdni. Agrāk tas, kas biedēja cilvēkus, bija grēkošana. Tagad būt nabadzīgam, jo cilvēki zināja, ka tādi tie paliks vienmēr, visās reinkarnācijās, bez jebkādas iespējas izkļūt no šī apburtā neveiksmju loka.

Visi spēles noteikumi bija mainījušies. Tagad cilvēki dzīvoja, dzenoties pēc naudas. Lai to iegūtu, visi līdzekļi bija labi zagšana, prostitūcija, krāpšana, noziegumi un narkotiku tirdzniecība. Tas bija pilnīgs pretstats tikumības periodam. Pilnīgi viss tika darīts, vienīgi dzenoties pēc naudas.

Manam dēlam Fredijam pie skolas durvīm uzbruka reketieri, bet sievai Rozai lielveikalā no rokām izrāva maku.

No pelniem atdzima mafija. Tagad visi, daudz negudrojot, nolīga profesionālus slepkavas, lai iegūtu otra mantu vai atbrīvotos no komerciāla sāncenša. Jo iegūt naudu nozīmēja iegūt karmisko nevainību, un vai gan par to jākaunas?

Pār pasauli valdīja nauda. Atlikušie dažādo reliģiju pārstāvji uzsāka kampaņu, kurā aicināja, lai cilvēki izbeidz iejaukties Paradīzes lietās.

Taču atteikties no Viņpasaules nozīmētu atkal visu atbildību uzticēt eņģeļiem, bet tie vairs nespēja tikt galā ar septiņiem miljardiem planētas iedzīvotāju. Pasaule kļuva aizvien mežonīgāka un vienaldzīgāka…"

Pamodos trīcošs un sviedriem noplūdis. Vai tiešām iespējams, ka esam tā nomaldījušies no pareizā ceļa?

Biju pārliecināts, ka eņģeļi man bija nosūtījuši ziņu ar sava parastā saziņas veida — sapņu — palīdzību. Un šī vēstījuma saturs bija skaidrs apstāties, iekams situācija nav kļuvusi nekontrolējama.

Es ātri iegāju dušā, apģērbos un nokāpu kafejnīcā, lai kopā ar pārējiem pabrokastotu. Tur sastapu tikai Raulu. Juniors jau bija aizgājis uz bērnudārzu, bet Amandīne un Roza iepirkties.

Vēroju kaķi, kas uzturējās mūsu kafejnīcā. Viņš izskatījās pavisam rāms. Tāds kaķis, kurš visu bija sapratis un savā pašreizējā reinkarnācijā to vien darīja kā slaistījās apkārt. Laimīgais dzīvnieks. Viņš droši vien atdzims par kaut ko ļoti bezrūpīgu.

Tajā brīdī kafejnīcā, skaļi kliegdams, ieskrēja kāds policists. Bija grūti saprast visu, ko viņš teica, taču kopumā tas nozīmēja: "Jūsu tanatodroms! Viņi grasās izdemolēt jūsu tanatodromu!"

286. EBREJU FILOZOFIJA

"Tāpat kā cilvēka ķermenis sastāv no dažādiem cits citam pakārtotiem locekļiem un daļām, kas savstarpēji sadarbojas un reaģē, kopā veidojot vienu veselu organismu, tāpat ari visa plašā pasaule sastāv no dažādu lietu hierarhijas, kas, pareizi darbojoties un reaģējot, veido vienu veselu organisko ķermeni."

Zohar

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

287. UZBRUKUMS BITŠOMONAS CIETOKSNIM

Tie bija Ļaunuma nesēji. Droši vien Stefānija bija viņiem devusi rīkojumu nopostīt mūsu tanatodromu. Caur pirmā stāva un veikala logiem redzējām, kā viss tika demolēts ar beisbola nūju un velosipēda ķēžu palīdzību.

Rauls man piebikstīja.

Tu un es abi kopā stāsimies pretim plānprātīgo baram!

Šī frāze mani momentā atgrieza pagātnē, kad mēs ar Raulu vēl bijām labākie draugi pasaulē un kad viņš uz mani bija atstājis lielu iespaidu, ar savu balsi aizbiedējot sātanistus. Lai arī likme bija augsta, toreiz mēs cīņā uzvarējām. Taču šoreiz šķita, ka uzvarēt mums nebūs pa spēkam. Tomēr mani tracināja tas, ka mātes veikaliņš tiek izdemolēts, ka no saplīsušajām atmiņu lodēm, kas pirms tam bija izskatījušās tik skaistas, izlijis viss ar sniegpārsliņām pildītais šķidrums, ka saplēsti plakāti ar Paradīzes attēliem un sporta krekliņi sabradāti kājām, bet Amandīnes fotoattēliem piezīmētas ūsas vai citas vēl daudz nepieklājīgākas lietas.

Metāmies iekšā pa atvērtajām durvīm. No sākuma neviens mūs pat nepamanīja. Raulam bija izdevies pakampt garu alumīnija cauruli, pie kuras agrāk bija piestiprināts milzīgs plakāts. Viņš to man pasvieda.

Tas bija tā, it kā viņš man būtu padevis stafetes nūju. Es uzreiz aizmirsu to, kā mēs bijām viens uz otru sadusmojušies un kā viņš bija kļuvis par alkoholiķi. Cieši sažņaudzu rokās improvizēto ieroci.

Mēs atkal bijām kopā. Mēs abi kopā stāsimies pretim visai pasaulei.

Tagad ari viņš paķēra alumīnija cauruli. Netālu no mums uzdarbojās diezgan biedējoša izskata huligāni — mataini un smirdīgi, un viņu ķermeņus klāja miroņgalvu un dažādu elles zīmju tetovējumi, bet sejas bija savilktas ņirdzīgā smīnā, kas pauda naidu un nežēlību.

Viens no viņiem ar nazi graizīja šalles ar Paradīzes kartes attēliem, kamēr otrs ar zobiem plosīja vispieprasītākās lellītes eņģeļus.

— Tūlīt pat izbeidziet! iekliedzās Rauls.

Mūsu iejaukšanās viņus apstulbināja. Viņi bija pārliecināti, ka šajā tik miermīlīgajā pasaulē vairs neatradīsies neviens, kas pretotos viņu pēkšņajam uzbrukumam. Pirms mums viņi jau bija veiksmīgi izņirgājušies par policistiem un kareivjiem un tagad jutās neuzveicami.

Viņi uz mirkli apstājās, taču ātri atguvās. Ducīgākais no viņiem mums tuvojās, teju vai smaidot. Viņš pastiepa roku, it kā gribēdams ar mums sasveicināties, bet, pienācis tuvāk, iespēra man ar kāju pa pavēderi. Vajadzēja ieņemt aizsardzības pozīcijas. Biju aizmirsis, ka Ļaunuma pielūdzējiem nekas nav svēts un ka viņiem neeksistē nekāds goda kodekss.

Sakņupis nokritu uz ceļiem. Tai pašā mirklī redzēju, kā Rauls metas virsū manam pāridarītājam, no visa spēka iesitot tam ar alumīnija cauruli pa galvu. Tad mums uzbruka otrs huligāns.

Sākās dūru cīņa. Es atkal pielēcu kājās un metos uzbrukumā, cik labi spēju. Pašam par lielu pārsteigumu, man nemaz tik slikti negāja. Iespējams, ka Paradīzes kaujas man bija iedvesušas lielāku pārliecību. Galu galā vai tad es nebiju pieveicis briesmīgo asasīnu barvedi, lai ari tas notika ar Amandīnes palīdzību?

Pakampu kādu Fēliksa figūriņu un to sadragāju pret augumā lielākā huligāna galvu. Viņš sabruka. Paldies tev, Fēliks! Otrais negaidīja, kamēr mēs ar viņu izrēķināsimies, bet metās uz augšējiem stāviem meklēt papildspēkus. Mēs viņam dzināmies pakaļ.

Sestajā stāvā pārsteidzām četrus ar cirvjiem bruņotus spēka mitriķus, kas uzjautrinājās, visu, kas pagadījās pa rokai, sakapājot mazos gabaliņos. Viņi jau bija "pieveikuši" starta krēslus, citu pēc cita sasmalcinājuši monitoru ekrānus un osciloskopus, kas ļāva uztvert lidojumus.

Tas, kurš, visdrīzāk, bija viņu barvedis, šķita tāds kā pazīstams. Un šoreiz arī viņš mūs pazina.

Paskat, paskat, ko tad es te redzu! — viņš iesaucās.

Tagad arī Rauls viņu pazina. Tas bija resnais Martiness mūsu klases lielākais ienaidnieks, kuram bijām izglābuši dzīvību pirmo tanatonautikas lidojumu laikā. Atcerējos, ko mums bija mācījis Maiers: "Ja kāds jums dara ļaunu, bet jūs viņam par to neatriebjaties, viņš jūs necietis vēl vairāk. Bet, ja kāds jums būs nodarījis kaut ko ļaunu un jūs nevis cenšaties atriebties, bet gan izglābjat viņam dzīvību vai darāt labu, viņš jūs ienīdīs vēl stiprāk. Taču savi ienaidnieki jāmīl, jo tas viņiem krīt uz nerviem."

Un šis bija tieši tāds gadījums. Tā vietā, lai justos pateicīgs par to, ka mēs viņu bijām paglābuši no FlerīMerožī bīstamajiem eksperimentiem, Martiness mūs vainoja tajā, ka bijām viņam atņēmuši Fēliksa slavu. Viņš metās Raulam virsū ar cirvi, ko tas neveikli centās atvairīt ar alumīnija cauruli. Tā tika pārcirsta uz pusēm.

Tai pašā laikā vēl divi milzeņi metās man virsū. Rauls ar veiklu kājas kustību iespēra pa Martinesa roku, kas bija satvērusi cirvi. Ierocis nokrita zemē.

Maita, tūlīt tu dabūsi! mūsu klasesbiedrs iebrēcās.

Viņš sagrāba Raulu aiz rīkles un sāka žņaugt. Taču mans slaidais un lokanais draugs izlocījās un sakampa vinu aiz vidukļa.

Man vairs nebija laika sekot viņu duelim, jo mani uzbrucēji mani nogāza zemē. Mēs cīkstējāmies kā puišeļi. Es viņus rāvu aiz matiem, bet viņi ar saviem garajiem, netīrajiem nagiem ieķērās man kaklā. Mēs vārtījāmies pa zemi. Viņi jau gandrīz bija guvuši uzvaru, kad pēkšņi atskanēja kāda balss.

Puiši, es jau nāku!

Un Maksims Vilēns, apbruņojies ar nunčaku, metās mūs glābt. Ar šo austrumnieku ieroci rokās viņš izskatījās diezgan smieklīgs, toties tas bija īstais brīdis, lai mums palīdzētu. Cik tomēr labi, ja jums ir draugi!

Jāsauc policija! es kliedzu.

Tas neko nedos, atbildēja Vilēns. Viņi nekad neuzdrīkstētos kauties. Pat pogotajiem ir bail sabojāt savu karmu!

Sākās īsts juceklis. Pa gaisu lidoja dažādi priekšmeti, ar kuriem centāmies trāpīt cits citam pa seju; klusumu pāršķēla beisbola nūju sitieni, ko pārtrauca truli dūres sitieni pa miesu. Mēs tā bijām aizņemti ar sišanu un žņaugšanu, ka nepievērsām nekādu uzmanību motocikla rūkoņai un nedzirdējām soļus, kas atskanēja, kādam kāpjot augšā pa kāpnēm.

Durvīs parādījās kāds siluets.

Tā bija Stefānija.

Pietiks! — viņa nokomandēja.

Viņa uz mums nomērķēja ar automātisko 9 mm kalibra revolveri. Pacēlām rokas virs galvas.

Pa mežiem blandoties, apaļīgā itāliete bija pamatīgi novājējusi. Acīmredzot kastaņi un vāveres nav diez cik barojošas. Viņa izskatījās lieliski ar tumšu cepuri, kurai bija sarkana odere. Stefānija nedaudz atgādināja manas trešajā teritorijā redzētās fantāzijas. Viņa gandarīta mūsos nolūkojās.

Es jau sen gaidīju šo atkalredzēšanos, viņa teica.

Varēji piezvanīt. Būtu sarunājuši tikšanos, — Rauls indīgi noteica.

Acīmredzot bijušā vīra joki nebija viņas gaumē. Stefanijai aiz muguras zobus klabināja viņas rokaspuiši.

Pietiks gvelzt blēņas, Raul, viņa noskaldīja karavadoņa (par kādu bija kļuvusi) tonī.

Es tevi uzmanīgi klausos, Stefānija.

Tavai zināšanai es ar saviem vīriem esmu šeit ieradusies, lai iznīcinātu tanatodromu. Esmu ļoti daudz domājusi, Raul. Mēs kļūdījāmies. Mēs nomaldījāmies jau pašā sākumā. Monstrs, ko mēs radījām, ir jāiznīcina.

Martiness, kam asiņoja lūpa, vaigu berzēdams, piedāvāja:

Bet ja nu mēs iesākumam novāktu šos tipus?

Nē, viņa bargi noteica. Tie ir mani draugi.

Viņa pienāca man klāt un pieskārās.

-Jūs esat mani draugi, Mišel, Raul, Maksim. Es jums nekad neko ļaunu nedarītu. Taču to visu tomēr vajag nopostīt. Uz priekšu! — viņa nokomandēja.

Un viņas banda turpināja visu lauzt un postīt. Viņi salauza starta krēslus un aparatūru un saplēsa pudelītes.

Raul, lūdzās Stefānija, vēl joprojām ar savu šaujamieroci turot mūs uz grauda. Es lūdzu, pieliec vienreiz tanatonautikai punktu. Ja ne, tas var slikti beigties.

Rauls nolaida rokas gar sāniem un tuvojās viņai. Biju pārliecināts, ka viņa šaus, tomēr viņa nešāva, un Rauls ar savām lūpām pieplaka viņējām.

Maieram bija taisnība, kad viņš teica: "Ienaidnieki jāmīl kaut vai tāpēc, ka viņiem tas krīt uz nerviem!" Viņi skūpstījās, un šajā mirklī, kad skūpsts bija pārtraucis vardarbību, bija kaut kas pasakains. Un Martiness to nevarēja izturēt. Izmantodams vispārējo apjukumu, viņš paķēra cirvi un ietrieca to Raulam mugurā.

Tas notika tik ātri, ka neviens nepaspēja uz to reaģēt.

Rauls plati iepleta izbrīnās pilnās acis un tad, sapratis, ka ir nogalināts, pasmaidīja un atkal sāka kaislīgi skūpstīt Stefāniju. Viņš to mīlēja vairāk par visu pasaulē un vēlējās atstāt šo pasauli, viņu skūpstot. Viņš bija atklājis nāvi, dzīves jēgu un tomēr, kad tuvojās viņa aiziešana, domāja vienīgi par pēdējo baudas mirkli. Vēl kaut nedaudz mīlēt uz šīs Zemes, pirms doties uz Viņpasauli.

Tad viņš nokrita uz ceļiem. Cirvis tam joprojām bija iecirsts mugurā.

Ātrāk! es saucu. Vēl nav par vēlu, vajag salabot ektoplazmiskā starta krēslu, mums jāatgūst Rauls, pirms viņa dvēsele nav sasniegusi mirušo valstību!

Nē! Stefānija sacīja, un viņas balsī varēja sajust asaras. Nē, ļaujiet viņam mierīgi nomirt.

Viņa padeva saviem rokaspuišiem zīmi, lai tie mūs sasien.

Ar sasietām rokām es metos uz priekšu, lai piekļūtu tuvāk Raulam. Viņš vēl bija dzīvs. Mans draugs atvēra acis, pazina mani, pasmaidīja un nomurmināja kaut ko, ko tikai es vienīgais sadzirdēju:

"Dzīvības saite ir atraisīta.

Esmu atstājis aiz muguras visu to slikto, kas manī mīt.

Ak, visuvarenais Ozīris,

Beidzot es dzimstu no jauna.

Palūkojies uz mani, es dzimstu no jauna!"

Viņš pastiepās uz priekšu, lai noskūpstītu itālietes kājas, un vēl pēdējo reizi noraustījās.

Mēs velti zaudējām laiku, un es dusmojos. Taču Stefānija bija pieņēmusi lēmumu Raulam bija jāmirst "normālā" nāvē. Tāpat kā kādreiz, nevienam necenšoties viņu aizkavēt. Es atceros, kā agrāk cilvēki mira, un vienīgais, par ko bija jāuztraucas, bija viņu apbedīšana un nožēla. Šodien mirušie tik bieži tika atgriezti uz Zemes, ka biju par to jau aizmirsis.

Par pēdējo piemiņu uz šīs Zemes Raula dvēsele mums pameta gaisa skūpstu.

Patiesībā tā bija skaista nāve! Labprāt arī pats būtu tādu vēlējies. Domāju par to, ka Rauls bija pratis mīlēt. Viņš tik ļoti mīlēja savu tēvu, ka bija gatavs tam doties līdzi uz Viņpasauli. Viņš tik ļoti mīlēja savu māti, ka bija viņai piedevis to, ka tā viņu nebija pietiekami mīlējusi. Rauls mīlēja grāmatas. Un mani viņš mīlēja tik stipri, ka iesaistīja savos piedzīvojumos. Viņš mīlēja Amandīni un bija mīlējis Stefāniju. Maiers mēdza teikt: "Pa īstam mīlēt ir ļoti grūti. Parasti tam ir atvēlēta tikai viena dzīve, un to nevajadzētu palaist garām."

Raula ķermenis atdusējās Stefānijas rokās. Viņas acis bija miklas. Apkārt stāvošie Stefānijas rokaspuiši vairs īsti nesaprata, ko iesākt. Viņu vadone raudāja tas nudien bija pretrunā ar visiem Ļaunuma nesēju priekšrakstiem. Viņi stāvēja, rokas nolaiduši.

Nu, braucam, viņa teica.

Motocikli ierūcās. Un viņi pazuda tikpat pēkšņi, kā bija parādījušies.

Es raudzījos uz sava drauga līķi. Iespējams, ka dvēsele jau bija atstājusi viņa miesisko apvalku. Vai šajā miesā vēl bija iespējams atgriezt dvēseli?

Tagad jau bija par vēlu, Raula dvēsele droši vien atradās oranžajā teritorijā, iejukusi starp miljardiem citu mirušo. Mēs viņu vairs neatradīsim. Kad aptvēru, ka viņš ir miris neglābjami miris, sapratu, ka esmu zaudējis savu brāli. Savu vienīgo, īsto, lielo brāli…

Man gribējās gaudot uz Mēnesi — gluži kā koijotam tuksnesī. Aūūūū! Neviens taču nebūtu sapratis, ka tas ir vienīgais veids, kā protu izteikt sāpes. Ja mirst labākais draugs, nevajag kā koijotam gaudot uz Mēnesi. Vajag raudāt. Un to zina visi.

288. VĒSTURES MĀCĪBU GRĀMATA

Tas notika 2068. gadā, kad Maksims Vilēns, viens no tanatonautikas pamatlicējiem, paziņoja:

"Kamēr cilvēks ir mirstīgs, satraukumam nav pamata."

Tā viņš cauri gadsimtiem atbildēja amerikāņu filozofam Vudijam Elenam.

Kas varēja būt vēl briesmīgāks par nemirstību? Vai spējat iedomāties dzīvi, kas nemitīgi turpinās, atkārtojas un velkas nebeidzami?

Cilvēkiem drīz viss būtu apnicis, un viņi kļūtu skumji, bezmērķīgi un kašķīgi. Vairs nebūtu tāda mērķa, kas jāsasniedz kādā noteiktā laikā, un nebūtu arī ne cerību, ne ierobežojumu, ne baiļu. Nemanot aizritētu cita citai līdzīgas dienas. Valdības varētu valdīt nebeidzami. Visu aizkavētu stiprākie, kas nekad nenovecotu. Un neviens nevarētu darīt galu savai dzīvei.

Nemirstība ir tūkstošreiz sliktāka nekā nāve.

Par laimi, mūsu ķermeņi noveco, mūsu laiks uz Zemes ir ierobežots, mūsu karmas atjaunojas, un katra jauna dzīve ir pārsteigumu un vilšanās, prieka un nodevības, ļaunprātību un labestības pilna.

Lai dzīvotu, ir vajadzīga Nāve. Satraukumam tiešām nav pamata, jo, par laimi, reiz mēs visi mirsim!

Vēstures grāmata. Pamatkurss. 2. mācību gads

289. RAZORBAKA EKTOPLAZMA

Ercenģelis Gabriēls uzņēma Raula Razorbaka ektoplazmu ar visu Lieliniciētajam pienākošos godbijību.

Šoreiz viss ir kārtībā, viņš mierīgi konstatēja.

Nedaudz apspriedušies, trīs ercenģeļi atcerējās, ka tad, kad runa bija par Lieliniciēto, nebija nekādas vajadzības rīkot tiesu vai tirgoties par nākamo dzīvi. Šī dvēsele jau visu pati zināja, un tādēļ šī procedūra pilnībā atšķīrās.

Ercenģelis Rafaēls īsumā Raulam paskaidroja, ka šo samērā ātro nāvi, saņemot cirvja cirtienu mugurā, viņš bija izpelnījies par saviem nopelniem iepriekšējās dzīvēs. Tiem pateicoties, viņš bija arī ieguvis visas tās zināšanas, ko pats bija vēlējies, bet, pats galvenais, — bija kļuvis par Lieliniciēto. Tomēr vēl nebija pienācis laiks, lai Rauls pārvērstos par tīru dvēseli, viņš tika par daudz grēkojis, bija pārmērīgi lepns, nodevās dzeršanai un bija viegli pakļāvies atriebīgām tieksmēm.

Tomēr, tā kā darīšana bija ar Lieliniciēto un ņemot vērā tās īpašības, kas viņam bija ļāvušas nokļūt šādā kārtā, saskaņā ar paražām ercenģeļiem vajadzēja atteikties no tiesnešu privilēģijām. Tā nu ektoplazma Rauls Razorbaks varēja pati izvēlēties savu nākamo reinkarnāciju.

Mūsu drauga dvēsele no sirds pateicās. Arī viņa pati ļoti labi zināja, ka nav nopelnījusi sešsimt punktus, kas bija vajadzīgi, lai pabeigtu reinkarnācijas ciklu.

Es vēlos atdzimt par koku, Razorbaka ektoplazma pavēstīja.

Par ko? ercenģelis Gabriēls samulsa.

Par koku, Rauls stingri atkārtoja.

Ercenģelis Mihaēls mēģināja viņu vest pie prāta.

Paklausieties, jūs taču nenoliegsiet to, ka apziņa attīstās, no minerāla pārvēršoties par augu, no auga par dzīvnieku, bet no dzīvnieka par cilvēku. Šādu regresiju esam paredzējuši tikai vislielākajiem neliešiem. Kļūt par koku nav jūsu cienīgi.

Var jau būt, taču es esmu tā noguris! Ja es lūdzu, lai jūs man piešķirat šo regresiju, es pilnībā apzinos, ko daru. Emu pārguris no cilvēciskās pasaules rosības. Pat dzīvnieki par daudz rosās. Vēlos atkal kļūt par nekustīgu augu. Man tas nenozīmēs regresiju, bet gan dziļu mieru.

Lai notiek tā, kā jūs vēlaties! ercenģelis Gabriēls nopūtās.

Tas ir labi, dvēsele nopriecājās. Vai jūs man neparādītu, kādus augus varētu piedāvāt, lai es tajos iemiesotos. Noteikti kaut kur ir kāds augu pāris, kas grasās kopoties, kādi margrietiņu ziedputekšņi, kas nonākuši kontaktā ar savu vīrišķo ciltsbrāļu putekšņlapām.

Ievietojiet mani kādā augu sēkliņā, gurnā vai sīpolā! Un es izlīdīšu no zemes, lai dzīvi pavadītu veselīgā nekustīgumā. Beidzot pilnīgā mierā.

Bet augu dzīve jau nebūt nav mierīga! ercenģelis Rafaels iesaucās. Tos plosa vējš, grauž zālēdāji, mērcē lietus, un dzīvnieki un cilvēki tos samin, neskatoties, kur liek kāju.

Var jau būt, taču, tā kā augiem nav nervu sistēmas, tad tie necieš.

Kāds serafs nodemonstrēja vairākas lodes, kurās augi "nodarbojās ar mīlestību". Tas bija diezgan poētiski. Rauls kopā ar ercenģeļiem tajos naivi nolūkojās.

Palūkojieties uz šo! ercenģelis Mihaēls iesaucās. — Francijā grasās apaugļoties kāds Soternas vīnogulājs. Tas atrodas Ikemas pilī, lieliskā vīna dārzā. Palūkojieties uz šo vīnstīgu! To apspīd saule, tā saņem pietiekami mitruma, un vīnkopji to kopj ar tādu mīlestību. Varētu būt jauki kļūt par nelielu vīnogu stādiņu.

Rauls ar maigumu lūkojās uz augu, kurš kļūs par viņa tēvu. Viņa nākamais tēvs gan šķita nedaudz sašķiebies, taču itin jauks. Tā nu viņš nolēma kļūt par rozīni.

290. HINDUISTU FILOZOFIJA

Ikvienam ir sava "Dzīves grāmata". Austrumnieki to dēvē par "Hasīdu arhīvu". Tās lappusēs ir aprakstīta cilvēka rīcība visās iepriekšējās dzīvēs, domas un nākamās dzīves, kas nepieciešamas, lai karma nomierinātos. Gars var izvēlēties, ar ko sākt, nolīdzināt XVII gadsimta dzīves laikā sakrātos parādus, kā ari tos, kas radušies pēdējās dzīves laikā. Var būt, ka to ļaunumu, kas nodarīts pēdējās reinkarnācijas laikā, jau kompensējuši tie labie darbi, kuri paveikti tagadējās dzīves laikā.

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

291.     NO POLICIJAS ARHĪVA

Dienesta ziņojums atbildīgajām iestādēm Ko tagad iesāksim?

Atbildīgo iestāžu atbilde

Jums bija taisnība. Pienācis laiks iejaukties.

292.     ĶĒDES DARBĪBA

Tveicīgā vasaras naktī divos un vienpadsmit minūtēs uz trotuāra ņaudēja kāds kaķis. Kāds, kurš nespēja aizmigt, nokaitināts nolamājās, atrāva vaļā logu un meta ar čību uz to pusi, no kuras atskanēja ņaudieni. Priekšmets netrāpīja mērķī un nokrita uz kādas mašīnas vējstikla. Autovadītājs strauji nobremzēja. Jo labāk kaķim, kurš skriešiem šķērsoja ielu, jo sliktāk aizmugurē esošajai mašīnai, kuras šoferis nepaspēja noreaģēt uz notiekošo un ietriecās pirmajā automašīnā.

Trieciena rezultātā ieplīsa benzīna bāka. Cilvēki metās uz ielas. Kamēr viņi sprieda, ko darīt un kas maksās apdrošināšanu, kvēlojoši pelni no kāda garāmgājēja cigaretes iebira zemē notecējušajā benzīnā, tas aizdegās, un abas mašīnas uzsprāga. Degošs mašīnas spārns aizlidoja pa gaisu un iekrita atkritumu tvertnē, kurā bija paslēpies kaķis. Pārbīlī tas uzlēca uz sienas, apgāžot kādu tukšu konservu bundžu, kurā bija paslēpusies milzīga žurka. Iztramdītais dzīvnieks metās uz sporta laukumu, kur divi brašuļi laternas gaismā vingrinājās mest bumbu basketbola grozā. Kad viens no tiem pamanīja žurku, viņš iztrūkās un aizmeta bumbu pāri mūra sienai. Lidojot lielā ātrumā, tā trāpīja pa telefona būdiņas stiklu, no kuras kāda sieviete tieši tajā brīdi zvanīja savam vīram. Plīstot stiklam, viņa spalgi iekliedzās. Viņas vīrs bija aviodispečers un runāja pa telefonu savā darba vietā. Izdzirdējis klausulē savas sievas baiļu kliedzienu, viņš nejauši izdarīja neuzmanīgu rokas kustību. Ar to pietika, lai vīrietis nepareizi pārslēgtu kādu slēdzi.

Bet ar šī slēdža palīdzību lidmašīnai tika noraidīta precīza piezemēšanās trajektorija lidlaukā.

293. PĒDĒJĀS NESKAIDRĪBAS

Mans rokaspulkstenis rāda pulksten divus un trīspadsmit minūtes naktī. Šķiet, ka esmu visu pastāstījis.

Ak tā, gandrīz aizmirsu! Vēlreiz visu pārlasot, pamanīju, ka neesmu pastāstījis, kā var uzzīmēt apli un tā centru, neatraujot rakstāmo no papīra.

Jānoloka papīra lapas viens stūris. Tad pie pašas papīra malas jāiezīmē punkts tā, ka tas redzams abās salocītā papīra lapas pusēs. No šī punkta velciet rakstāmo gar nolocītā papīra malu, bet tā, lai neatstātu svītru. Tad novelciet pusapli lapas vienā pusē un, kad esat nonācis pie papīra malas, apstājieties. Tagad tikai jāatloka papīra lapa un, nepaceļot rakstāmo, jāapvelk aplis apkārt riņķa centram. Lapas abas puses viena otrai palīdz.

Tā jūs būsiet veicis sava veida ielaušanos citā dimensijā, lai paveiktu ko tādu, kas citādi nav iespējams. Būsiet izmantojis citu dimensiju…

Raulam bija taisnība lai atrisinātu dažas problēmas, jāpārvietojas uz citu izplatījumu, kur tev būs dota tāda iespēja.

Tas ir daudz iedarbīgāk par jebkādu mistiku, jo nozīmē tikai paplašināt domāšanu. Un gūt prieku, to paplašinot. Kā mēdza sacīt Maksims Vilēns: "Sapņot lielus sapņus." Neaizmirst par to, ka papīra lapai ir arī otra puse. Domāt par nāves otru pusi. Ja rakstot ir iespējams viss, kāpēc gan to neizmantot?

Dažreiz rakstot vai lasot es tiešām nokļūstu kādā citā dimensijā.

Man šķiet, ka tāpat ir arī ar likteņiem. Lai tie būtu piepildīti, tiem jāsākas vienā, bet jābeidzas citā dimensijā.

Ja es tagad sāktu sev uzdot mūžīgos jautājumus "no kurienes es nāku?", "kas es esmu?" un "kurp es eju?", varbūt man izdotos uz tiem atbildēt.

Zinu, ka esmu cilvēciska būtne, kas dzīvo šeit un tagad. Kāpēc? Lai piedalītos tanatonautikas pētījumos. Zinu, ka cilvēka domas spēks spēj visu ar iztēles ātrumu traukties cauri matērijai, uzkrāties grāmatās, visu veidot, izmainīt un iznīcināt. Zinu, ka domās var rast laiku, izplatījumu, zināšanas un skaistumu. Viss atrodas iekšpusē, vidū, bet ārpusē redzami tikai atspulgi.

Zinu, ka esmu tikai mironis, kam atlikta sprieduma izpilde.

Vēlreiz pārlasu uzrakstīto nu gan esmu visu pateicis. Viss ir uzrakstīts, tagad mierīgi varu to aizmirst.

Paldies eņģeļiem, kas man piešķīruši pietiekami daudz laika, lai es paspētu pastāstīt par Nāves kontinenta iekarošanu. Bet vai ir vērts to publicēt? Vai cilvēcei no tā būs kāds labums vai gluži pretēji ļaunums?

Metīšu monētu ja uzkritīs ģerbonis, tad es to publicēšu, ja cipars, — nepublicēšu. Mūžīgā vienas un otras puses refleksija. Metu monētu. Tā paripo zem skapja. Četrrāpus nometies, skatos, kas uzkritis. Ģerbonis.

Vēl pēdējais teikums manā grāmatā: "Līdz pēdējam mirklim es baidos, ka viņi man to neļaus pab…"

294. RAKSTIŅŠ KĀDĀ LAIKRAKSTĀ

"Neparastos apstākļos vakar vakarā gājuši bojā tanatonautikas pamatlicēji Mišels Pensons, Amandīne Balī un Roza Pensona. Uz tanatodroma uzkrita lidmašīna Boeing 787. Avāriju izraisījusi kāda lidojumu dispečera kļūda. Pašlaik speciālisti tanatodroma drupās meklē melno kasti, kas varētu sniegt sīkāku notikušā izskaidrojumu.

Viņu nāve acīmredzot iestājusies momentā. Izmeklētāji konstatējuši, ka savā nāves bridī Mišels Pensons atradies pie rakstāmgalda. Aprakstītās papīra lapas šīs drāmas laikā pārogļojušās, tādēļ mēs nekad neuzzināsim, ko šis tanatonautikas celmlauzis grasījies mums pavēstīt.

Pašlaik viņi droši vien jau atrodas Paradīzē, kuras atklāšanai veltījuši visus savus pūliņus. Miers viņu dvēselēm."

(Nākamnedēļ iznāks speciāls laikraksta izdevums, kas būs veltīts franču tanatonautu dzīvei un darbam.)

295. INDIEŠU MITOLOĢIJA

Sena indiešu leģenda vēsta, ka reiz visi cilvēki bijuši dievi. Taču viņi tik nelietderīgi izmantojuši savas dievišķās spējas, ka dievu valdnieks Brahma nolēma tās viņiem atņemt un paslēpt kādā vietā, kur cilvēki tās nespēs atrast. Grūtības sagādāja vienīgi drošas vietas meklējumi.

Sapulcējušies, lai šo problēmu atrisinātu, jaunākie dievi ieteica: "Apglabāsim cilvēka dievišķo spēku zemē." Bet Brahma atbildēja: "Tas neder, jo cilvēki raks tikmēr, kamēr to uzies."

Tad jaunākie dievi ierosināja: "Iemetīsim cilvēka dievišķo spēku okeāna dzīlēs." "Nē," Brahma atteica, "jo agri vai vēlu cilvēks izpētīs okeāna dzīles un kādu dienu to atklās un izcels uz zemes."

Tad jaunākie dievi paziņoja: "Mēs nezinām, kur lai paslēpj dievišķās spējas, jo šķiet, ka ne uz zemes, ne ūdenī nav drošas vietas, ko cilvēks reiz neuzies."

Brahma mirkli padomāja un tad paziņoja savu lēmumu: "Es zinu, ko mēs izdarīsim ar cilvēka dieviškajām spējām. Mēs tās apslēpsim cilvēka dvēseles dzīlēs, jo viņam nekad neienāks prātā tās tur meklēt."

Leģenda vēsta, ka kopš tā laika cilvēks pārmeklējis visu pasauli. Viņš meklējis uz zemes, niris okeānu dzīlēs un kāpis visaugstākajos kalnos, tomēr tā arī nav varējis atrast to, kas slēpjas dziļi viņā pašā.

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

296. VĒSTURĒS MACIBU GRAMATA

TESTS

Lai sagatavotos bakalaura eksāmeniem, pārbaudiet savas zināšanas tanatonautikā, piecu minūšu laikā atbildot uz šādiem jautājumiem, uzņemot laiku pēc pulksteņa.

1.      Kā sauca pirmo tanatonautu (vārds un uzvārds), kuram oficiāli izdevās paveikt ektoplazmisko lidojumu?

2.     Citējiet amerikāņu filozofa Vudija Elena vispopulārāko izteicienu.

3.     Cik komatozo sienu ir Nāves kontinentā (Uzmanību! Sienu, nevis teritoriju… )?

4.      Kādi ir trīs galvenie paņēmieni, kas ļauj dvēselei atdalīties no ķermeņa?

5.    Kas ir tahionas?

6.     Kā sauca pirmo tanatonautu, kuram izdevās šķērsot otro komatozo sienu?

7.    Kur tika uzbūvēts Parīzes lielais tanatodroms?

8.       Kāda ir vienīgā uztveramā ektoplazmiskā lidojuma pazīme?

9.    Kur atrodas Paradīze?

10.   Kāds ir Fredija Maiera ieguldījums tanatonautikas attīstībā?

11.    Kad notika Paradīzes kauja?

12.  Kādi ir trīs mūsu likteņlēmēju ercenģeļu kristītie vārdi?

13.  Kā pareizi veikt meditāciju, lai dvēsele atdalītos no ķermeņa?

y &gt;

14.    Kāpēc Stefānija Čičelli kļuva par dumpinieci?

15.   Kā nabassaiti saglabāt veselu dvēseles lidojuma laikā?

16.    Kas notiek ar nejēgām?

17.    Kas notiek ar viedajiem?

Vēstures grāmata, vidusskolas pēdējā klase

297.     NO POLICIJAS ARHĪVA

Dienesta ziņojums atbildīgajām iestādēm Esam gatavi. Gaidām norādījumus.

Atbildīgo iestāžu atbilde Ķerieties pie darba!

298.     AIZMIRSTĪBAS LAIKS

Un atkal es kopā ar saviem draugiem lidoju uz Paradīzi. Taču šoreiz mūsu nabassaites ir pārtrūkušas un mēs labi zinām, ka šis ir mūsu pēdējais lidojums šajā eksistencē.

Mēs ar Rozu un Amandīni gājām bojā savos Bitšomonas tanatodroma dzīvokļos, kļūstot par kādas nomaldījušās Boeing lidmašīnas upuriem. Vilēns tajā mirklī virtuvē paklupa un atsitās pret trauku mazgājamās mašīnas aso stūri. Mēs pacēlāmies gaisā visi reizē. Bez aparatūras, bez specapģērbiem, bez starta krēsliem, bez bumbierveida slēdža nospiešanas un bez mūsu slavenās skaitīšanas: "Seši… pieci… četri… trīs… divi… viens. Starts!"

Tagad mēs vairs neesam tanatonauti. Mēs esam šīsdienas mirušie un tomēr jūtamies priecīgi, ka pēdējā ceļojumā dodamies kopā.

Lielā ātrumā šķērsojam Saules sistēmu un tās perifēriju. Tā planējot, jau esam nonākuši līdz ieejai Galaktikas centrā. Pie Nāves kontinenta durvīm vairs nejūtam nekādas bailes. Mēs tur jūtamies kā mājās, jo uz turieni ekskursijās bijām devušies tik bieži kā citi uz Palavāleflo vai Truvilu.

Baltajās atlasa drānās tērptajai sievietei ar miroņa masku uz sejas, kas miedz man ar aci, nepievēršu nekādu uzmanību. Es jau sen vairs nebaidos no viņas tukšajiem acu dobumiem un ņirdzīgā, bezzobainā smīna.

Sastopamies ar tām pašām krāsām, ar kurām sastopas ikviens mirušais zilu, melnu, sarkanu, oranžu, dzeltenu, zaļu un baltu. Šķiet, ka kāds tur augšā nevar vien sagaidīt tikšanos ar mums. Izkļūstam cauri rindā stāvošajiem aizgājēju pūļiem tādā ātrumā, it kā vēl joprojām būtu tanatonauti.

Drīz vien esam nonākuši pie Gaismas kalna. Neesam kļūdījušies. Ercenģeļi mūs tiešām jau gaida. Lai varētu ar mums netraucēti sarunāties, viņi apstādina mirušo straumi, daudz nebēdājot par nepacietīgo ektoplazmu protestiem.

Svētais Pēteris šķiet sarūgtināts, jo parasti viņš ir tas, kurš uzklausa paskaidrojumus. Kopš laika gala vienmēr atradies kāds tanatonauts, kas vēlējies izpētīt Nāves kontinentu. Un eņģeļi allaž laipni uzņēmuši savus retos viesus un tiem uzticējuši Paradīzes noslēpumus. Atgriežoties daži no šiem viesiem vēlējušies uzzināto izpaust citiem cilvēkiem. Savas liecības snieguši Ābrams, Jēzus, Buda, Muhameds un vēl daudzi citi. Tā uz pasaules radusies Bībele, tibetiešu "Mirušo grāmata", Evaņģēlijs, Korāns, ķīniešu "Daodedzin" un pārējās svētās grāmatas.

Eņģeļi šos mirstīgos bija padarījuši par Lieliniciētajiem, kas par to bija izrādījuši pateicību, cenšoties savas zināšanas nodot visām nākamajām paaudzēm, lai tās varētu progresēt, pilnveidoties un ātrāk virzītos pretim tīru dvēseļu stāvoklim. Tā Lieliniciētie bija devuši savu ieguldījumu kā uz Zemes, tā debesīs.

Savus atklājumus viņi tomēr bija pieseguši ar noslēpumainības plīvuru, misticismu un noslēgtiem simboliem. Lieliniciētie tos bija apslēpuši aiz dīvainu leģendu un mitoloģijas aizsega. Un ko bijām izdarījuši mēs? Mēs šo noslēpumu bijām atminējuši, izpauduši, vienā mirklī aizvedot savus līdzgaitniekus neceļos un sējot uz Zemes nemieru.

Eņģeļi pret Lieliniciētajiem vienmēr bijuši labvēlīgi noskaņoti, jo vēl pirms mūsu parādīšanās tie visi bijuši viedi. Taču mēs bijām neapzinīgi. Mēs visiem izpaudām par dzīves un nāves jēgu. Mēs par to izstāstījām visiem, kam pagadās, un arī mums sekot aicinājām visus, kas pagadās. Mēs vedām tūristu pūļus uz turieni, kur noslēpumam bija jāpaliek noslēpumam, bet neatklātajam — neatklātam.

"Gudrais meklē patiesību, bet muļķis to jau ir atradis."

Ercenģelis Gabriēls aizkaitināts mums stāsta par mūsu "dižo" veikumu. Kauja par Paradīzes iekarošanu, milzīgi reklāmas plakāti nāves gaiteņos, "Saruna ar mirstīgo", kas publicēta vienā no vadošajiem preses izdevumiem, karmogrāfu juceklis… Ak Kungs, kādas nekārtības! Tiešām bija pēdējais laiks mūsu muļķīgajai rosībai pielikt punktu.

Jauki, Roza teica. Atgriezīsimies uz Zemes un izlabosim visu, ko esam ievārījuši!

Par agru sapriecājāties, iebrēcās Sātans. Jūs tur, lejā, vairs neesat vajadzīgi. Lai gan tas mums prasīja zināmu laiku, tomēr beidzot nolēmām, ka nosūtīsim uz turieni eņģeļu policiju, lai tā iejaucas šajos notikumos. Varat palūkoties, kas tur pašlaik notiek.

Kāds ķerubs mums demonstrēja lodes ar attēliem. Lielus un mazus, oficiālus un neoficiālus tanatodromus ķēra zibens, un tie uzsprāga. Visapkārt mētājās deformējušies starta krēsli, bet tanatonautikas mācību grāmatas sabirza putekļos. Dega Smitsona institūta Nāves muzejs Vašingtonā un manas mātes veikaliņš. Ektoplazmiskās reklāmas izgaisa mūsu acu priekšā. Pār pasauli brāzās viesulis, notraukdams savā ceļā visu, kas kaut nedaudz atgādināja tanatonautiku, to uz visiem laikiem izdzēšot no cilvēces apziņas. Viss mūsu iepriekšējā dzīvē paveiktais izzuda nebūtībā.

Jūs gribējāt uzņemties dievu lomu, — nodārdināja ercenģelis Gabriēls. Taču cilvēkiem pašiem jāizprot patiesība. Svētās zinības nedrīkst vulgarizēt.

Pēkšņi es ievaicājos:

Vai tādēļ jūs nogalinājāt Raulu?

Jā. Viņš bija pats pirmais un arī visbīstamākais no jums visiem.

Kādu apburošu serafu pārņēma aizvien lielāks niknums.

Atlika vēl pavisam nedaudz, lai jūs ar savu māniju apgaismotu visu to, kam vajadzēja palikt tumsas aizsegā, panāktu, ka prostitūtas "stutētu" laternu stabus uz reinkarnācijas ceļa.

Es bikli centos aizstāvēties:

Mēs esam tikai vienkārši mirstīgie, un, tāpat kā visi mirstīgie, arī mēs mēdzam kļūdīties.

Nē, nodārdināja ercenģelis Mihaēls, jūs esat Lieliniciētie. Tā vietā, lai to klusībā baudītu, jūs dzīves jēgu izlikāt vispārējai apskatei, tā iznicinot pašu eksistences būtību zinātkāri, vēlmi uzzināt un virzīties pa zinību ceļu uz priekšu.

Bet Rauls jau tieši to vēlējās!

Un tieši tādēļ viņš netiks iniciēts. Mēs neciešam, ja apkauno mūsu zināšanas. Pat visneprātīgāko sektu locekļi un fanātiķi vienmēr zinājuši, ka jācieš klusu un jāizsakās tikai metaforās. Taču jūs uzskatījāt, ka esat izveicīgāki nekā visi pārējie. Jūs vēlējāties popularizēt nāvi un visu sabojājāt…

Ercenģeļi turpināja uzskaitīt mūsu kļūdas.

Jūs zīmējāt un tirgojāt Paradīzes ģeogrāfiskās kartes, noskumis paziņoja ercenģelis Rafaēls.

-Jūs izdevāt… tūristu rokasgrāmatas.

Jūs izgudrojāt nāves mašīnas.

Jūs atkārtojāt mūsu vārdus.

Mudinot izdarīt pašnāvības, jūs panācāt to, ka radās tūkstošiem klejojošu dvēseļu.

Jūs no mums nebaidāties.

Jūs mūs necienāt.

Jūs mūs uzlūkojat par saviem kalpiem, nevis kungiem.

Mirušie, kas gaidīja spriedumu, vairs nebija tik nepacietīgi, jo notiekošais viņus bija ieinteresējis. Kopš viņi šeit atradās, tie vēl nekad nebija redzējuši, ka ercenģeļi šādi zaudētu pacietību un dusmotos uz nabaga ektoplazmām.

Nodevēji, jūs taču esat īsti nodevēji!

Kopš viņi bija sākuši mums izteikt pārmetumus, man nelika mieru kāds jautājums.

Var jau būt, ka jums taisnība, tomēr kādēļ tad jūs mums to visu atļāvāt darīt?

Dažu eņģeļu sejās pavīdēja sardonisks smīns. Iespējams, ka tie bija "debesu policisti", kas bija iejaukusies mūsu lietās. Acīmredzot viņi jau no sākuma vēlējās mums kaitēt. Bet turpināt iesākto mums bija ļāvuši citi, tie, kas tagad uztraucās.

Ercenģelis Gabriēls neapjuka.

Gribējām zināt, cik tālu jūs uzdrīkstēsieties iet.

Mēs arī reizēm izjūtam ziņkārību attiecībā uz cilvēkiem, nokaunējies piebilda ercenģelis Mihaēls. Dažreiz viņi ir tik viltīgi… Ja runājam par Raula tēvu, tad par to jau esam spriedelējuši. Ar savu darbu "Nepazīstamā nāve" viņš pārkāpis visas robežas. Sī darba publicēšana atklātu pārāk daudz.

Vēlāk, kad stafeti pārņēma viņa dēls, mēs gudrojām, ko iesākt ar šiem tanatonautiem, kas uzskatīja, ka nāves atklāšana ir sava veida sports. Tur bija tādi paši ziņkārīgie kā es, kas vēlējās ļaut, lai viņi rīkojas. Viņiem iebilda tie, kas tam nepiekrita, un "debesu policija", kas nebeidza skandināt trauksmes zvanu. Pa to laiku augšā vairums no septiņdesmit diviem baltajiem eņģeļiem un viņu septiņdesmit divi melnie dublieri uzskatīja, ka jānogaida, un tad jau manītu, ko darīt. Viņi bija ieteikuši lejā esošajiem eņģeļiem un policijai nestrēbt karstu. Mums šķita, ka tanatonautika pati sevi iznīcinās. Ikdienišķie cilvēki nespēj pietiekami koncentrēties, lai novestu līdz galam tik svarīgu eksperimentu. Taču jūs neesat parasti cilvēki. Jūs bijāt ieradušies pie mums, tādēļ esat pelnījuši kļūt par Lieliniciētajiem. Tomēr pēc tam esat nodarījuši daudz ļauna. Ak, šīs ektoplazmisko ceļojumu aģentūras! Pat ja to vēlētos, eņģeļi vairs nevarētu pieļaut tamlīdzīgu ielaušanos viņu slepenajā pasaulē. Un kur nu vēl to, ka cilvēki apgalvo: "Es zinu visu." Jums vajadzētu labāk pārdomāt Bībeles alegoriju par Ādamu un ābolu no atziņas koka. Absolūtās zināšanas nekad nav iespējams iegūt, pēc tām var tikai tiekties…

Ja runājam par jums, tad joki ir galā, noskaldīja ercenģelis Rafaēls. Tanatonautika ir mirusi reizē ar jums.

Bet ir taču jau par vēlu, bārās Roza. Pārāk daudz cilvēku lasījuši mūsu grāmatu. Rūpes par karmu tagad visiem skaitās tikums.

Ercenģelis Gabriēls ar nicīgu žestu viņu pārtrauca.

Jūs atkal grēkojat, apšaubot mūsu visvarenību, mūsu, kas sarīkoja Grēku plūdus, kas noslīcināja visus cilvēces grēkus. Pēc tam kad esam jums parādījuši visus šos attēlus, jūs joprojām uzskatāt, ka nav iespējams panākt, lai izzūd atminas? Visas atminas!

Neviens vairs neatceras, ko jūs esat paveikuši, — paziņoja Svētais Pēteris. Jūs būsiet kļuvuši par vēl vienu no tām mīklainajām leģendām, kurām neviens tā īsti netic, kā Lohnesa ezera briesmonis, Himalaju Sniega cilvēks vai Bermudu trijstūris. Protams, mīti vēstīs par tanatonautiem, taču ieklausieties, ko es saku neviens pat neiedomāsies, ka tāda tanatonautika kādreiz ir patiešām pastāvējusi. Es jums to varu svinīgi solīt. Tā būs tikai viena no īpaši jūtīgu cilvēku apslēptajām domām.

Bet Stefānija? es jautāju.

Arī Stefānija visu aizmirsīs. Tomēr atšķirībā no jums viņa tiks paglābta, jo centās turpināt Sātana darbus laikā, kad, cīnoties ar visiem šiem gļēvajiem, laipnajiem un māņticīgajiem, viņam tiešām bija nepieciešama palīdzība.

Sātans apmierināts pamāja ar galvu.

Mammas satraucās:

Bet kā tad būs ar Frediju junioru?

Un Vijolīti?

Arī viņi jūs aizmirsīs. Par bērniem varat neuztraukties. Viņi netiks sodīti par vecāku grēkiem.

299. MEZOPOTĀMIEŠU MITOLOĢIJA

"Pagāja sešas dienas un septiņas naktis.

Negaiss un vētra vēl trakoja,

Dienvidu aukas plosījās pa visu zemi.

Septītajā dienā

Plūdu vētra,

Kas gluži kā armija

Savā ceļā bija visu izpostījusi,

Sāka pierimt.

Jūra kļuva rāma,

Vējš mitējās,

Un Grēku plūdu kliedzieni apklusa.

Es raudzījos debesīs, un visapkārt valdīja klusums.

Redzēju cilvēkus, kas bija kļuvuši par māliem,

Bet nekustīgie ūdeņi veidoja jumtu.

Es atvēru lūku.

Gaisma man iespīdēja sejā,

Es nokritu uz ceļiem un sāku raudāt.

Viss bija beidzies."

Leģenda par Urnu Napištimu, kas Bībelē tiek dēvēts par… Noasu

Fragments no Fransisa Razorbaka zinātniskā darba

"Nepazīstamā nāve"

300. EBREJU MITOLOĢIJA

Kabalā vēstīts, ka cilvēka auglis ir viedais. Jau savas mātes vēderā tas zina visus pasaules noslēpumus. Taču tieši pirms viņa piedzimšanas no debesīm nolaižas eņģelis, lai liktu tam klusēt. Viņš tam pieliek pirkstu pie lūpām un saka: "Kuš…" Un auglis visu aizmirst. Un tikai viņa zemapziņa glabā miglainus, "dižus noslēpumus". No eņģeļa pieskāriena mums zem deguna radusies iedobīte — "virslūpas gultne".

Fredijs Maiers. "Darba piezīmes"

301. ATRISINĀJUMS

Vēl joprojām stāvam pie Gaismas kalna. Neviens no eņģeļiem nedomā mūs aizstāvēt ne Rozu, ne Amandīni, ne Vilēnu, ne mani. Viņi visi izstaro vienmērīgu gaismu, kas norāda, ka spriedums ir galīgs un nav pārsūdzams. Ercenģelis Gabriēls atkal sāk runāt:

Tomēr daudz vēlāk, iespējams, ka pēc tūkstošiem gadu, šeit ieradīsies citi Lieliniciētie, īsti Lieliniciētie, jo

mēs vairs nekad šeit neuznemsim tūristus. Mēs viņiem

&gt; »

izstāstīsim jūsu piedzīvojumus, un mazpamazām viņi atklās to, ko jums jau izdevās izpētīt. Vājš mierinājums!

Kaut kad nezināmā nākotnē par mums tiks sarakstīta vēl viena Odiseja, Bībele vai romāns, ej nu sazini, kas tieši! Raulam bija taisnība visas šis tā dēvētās mitoloģijas slēpj patiesību.

Un ko jūs ar mums iesāksiet? jautāja Amandīne.

Jūs darīsiet to pašu, ko citas dvēseles. Tāpat kā pārējie mirušie, kas nav ieguvuši sešsimt punktus, jūs reinkarnēsieties, un, protams, jūsu nākamā dzīve būs pavisam citāda nekā iepriekšējā.

Es pie sevis visu laiku atkārtoju: "Es biju tanatonauts, es biju tanatonauts, es biju tanatonauts." Ja es savai dvēselei iedvesīšu pārliecību, ka tanatonautika patiešām ir pastāvējusi un ka es esmu bijis viens no tās pamatlicējiem, iespējams, ka tā man kaut nedaudz no tā visa izdosies atcerēties savā nākamajā reinkarnācijā.

Uz priekšu! nokomandēja ercenģelis Gabriēls. Jūs taču gribējāt zināt, kas atrodas aiz sprieduma Gaismas kalna, vai ne?

Viņš pasmaidīja.

-Vēl daži soļi, un jūs to uzzināsiet.

Jūs tiešām esat ar mieru mums parādīt, kas atrodas tālāk Paradīzē? Roza sajūsmināta brīnījās.

Protams, jo jūs jau vairs neatgriezīsieties uz Zemes, lai visiem skandinātu, ko šeit esat redzējuši.

Gluži kā sapnī, mana sieva virzījās uz priekšu. Pat šajā pēdējā mirklī viņā mītošā astronome priecājās, ka varēs remdēt savu zinātkāri. Roza gandrīz skrēja, lai ātrāk ieraudzītu, kas atrodas melnajam caurumam otrā pusē.

-Tagad jūsu kārta, Mišel.

Vai mani netiesās?

Lieliniciētajiem nav sprieduma. Es Raulam to jau paskaidroju. Tomēr uzticieties mums. Jūs vēl esat jauns. Cilvēka veidolā esat piedzīvojis tikai simt piecdesmit trīs dzīves. Esam jums paredzējuši ļoti jauku reinkarnāciju.

Es tuvojos. Roza uz mani bažīgi lūkojās.

Tu un es abi kopā stāsimies pretim plānprātīgo baram! — es viņai uzsaucu ar telepātijas palīdzību.

Viņa man piesteidzās klāt, un viņas ektoplazma mani ilgi skūpstīja uz lūpām. Manas lūpas nejuta neko, toties manu dvēseli pildīja maigums.

Kopā, — viņa atkārtoja.

Tagad es devos pāri Gaismas kalnam, un tas, ko es tam otrā pusē ieraudzīju, bija kaut kas brīnišķīgs. Tas pārspēja visu to, ko bijām redzējuši citās Paradīzes zonās.

Pēkšņi es visu sapratu. Cik mēs bijām tālu no patiesības! Droši vien to neviens nebija gaidījis. Tas bija vienkārši lieliski.

Raudzījos melnā cauruma dziļumā un biju pārsteigts. Tas nebija tas, ko biju gaidījis. Satraukumā drebēju. Tagad es to zināju.

Nāvei otrā pusē atradās…

VĒSTURĒS MACIBU GRAMATA

DAŽI DATI, KO DERĒTU IEGAUMĒT

1492. gads cilvēks sper pirmos soļus uz Amerikas kontinenta.(??? nuja-cilvēki ir tikai angļi)

1969. gads cilvēks sper pirmos soļus uz Mēness.

Vēstures grāmata. Pamatkurss. 2. mācību gads

PATEICĪBAS

Davidam Bošāram, Žanam Kavē, doktoram O'Braienam, Žeromam Maršānam, Frederikam Lenormānam, Olivjē Ransonam, Patrisam Serram, Rišāram Dikusē, Gijomam Areto, Katrīnai Verbērai, doktoram Likām Etjēnam.

PASKAIDROJUMI

[1] penson (franču vai.) žubīte. (Šeit un turpmāk — tulk. piez.)

[2] asesors 1) senajā romā persona tiesā.

[3] Adepts tāda personība, kas apzināti ļaujas sava augstākā "Es" ietekmei.

[4] Tehnokrāti augsti kvalificēti speciālisti tehnikas un tehnoloģijas jomā, kas uzskata, ka vairumu nozīmīgu sociālo problēmu iespējams atrisināt ar tehniski orientētām metodēm.

[5] I gadsimtā p. m. ē. Galliju iekaroja romiešu karavadonis Jūlijs Cēzars. Gailu pretestību vadīja Verkingetorikss (latīņu Vercingetorvc), tomēr tā bija nesekmīga.

[6] Napoleons cieta smagu sakāvi, kad 1812. gadā, atkāpjoties no Krievijas, šķērsoja Berezinas upi. Kopš tā laika šis vārds franču valodā tiek izmantots kā vārda "katastrofa" sinonīms.

[7] in extremis (latīņu vai.) nāves brīdī.

[7] Tjersē derības derības, kurās tiek uzminēti trīs pirmie zirgi zirgu skriešanas sacīkstēs.

[8] lematin Šveices ikdienas laikraksts franču valodā.

[9] banderilja īss pīķis ar āķiem galā, ar kuru koridā dur vērsim.

[10] elisijs šeit: daļa no aīda valstības.

[11] Neokortekss — smadzeņu garozas visnesenāk attīstījusies daļa (pelēkā viela), kas saistīta ar intelektu.

[12] Limbiskā sistēma galvas smadzeņu un zemgarozas veidojumi, kas atrodas lielo pusložu pamatnē un izraisa emocionālos un afekta stāvokļus, kā ari regulē to izpausmi veģetatīvajās un izturēšanās reakcijās.

[13] ruperts Šeldreiks angļu bioķīmiķis un augu fiziologs.

[14] Čhīanmai otra lielākā pilsēta Taizemē.

[15] "the suri" ikdienas laikraksts, kas tiek izdots Apvienotajā Karalistē.

[16] tulkojis valdis rūmnieks.

[17] Hovards Filips Lavkrafts — amerikāņu zinātniskās fantastikas, fantāzijas un šausmu literatūras rakstnieks.

[18] biddie tievas cigaretes ar eikalipta aromātu.

[19] corriere della sera itāliešu ikdienas laikraksts.

[20] samsāra (sanskr. iziešana caur pakāpenisku stāvokļu virkni) klasiskajā indiešu filozofijā dzimšanas, nomiršanas un atkalatdzimšanas karmas ķēde, kurā iesaistītas visas dzīvās būtnes.

[21] bardo atrašanās starp dzīvību un nāvi. Bardo teorija sīki izklāstīta tibetiešu tantrās, tā acīmredzot radusies vēl pirms kristietisma.

[22] transcendentālā meditācija nekustīga sēdēšana ar taisnu muguru un aizvērtām acīm, kamēr pie sevis galvā tiek atkārtota mantra. Parasti jābūt kādam skolotājam, kas izskaidro šīs meditācijas būtību un iesaka mantru.

[23] asccndents noteikts zodiaka apļa grāds, kas atrodas horizonta austrumu pusē tai vietai un brīdim, kuram tiek sastādīts horoskops.

[24] Ješiva (senebreju vai. "sapulce") jūdaismā augstākā reliģiskā mācību iestāde.

[25] "Asiņainā Mērija" — populārs kokteilis, ko gatavo no tomātu sulas un degvīna.

[26] Franciski mīlestība ir l'amour [amUR], bet humors l'humeur

[ymCF.R].

[27] satprem franču rakstnieks, īstajā vārdā Bernard Enginger.

[28] Šrī Aurobindo bcngāļu izcelsmes indiešu nacionālists, dzejnieks, filozofs, mistiķis, jogs un guru. Integrālās jogas pamatlicējs.

[29] assassin (franču vai.) — slepkava.

[30] Sintoisti japāņu senākās reliģijas sintoisma jeb "Dievu ceļa" piekritēji.

[31] Daoisms jeb taoisms ir reliģiski filozofiska uzskatu sistēma, kuras pamatā ir Laodzi darbs "Daodedzin". Kāda leģenda vēsta, ka autors Laodzi dzimis 604. gadā pirms mūsu ēras Ču valstī.

[32] Ekumenisks vārds "ekumenisms" un "ekumenisks" ir cēlies no grieķu valodas vārda ar nozīmi "visa apdzīvotā pasaule".

[33] Kabala (senebr. Kabbalah) — mistiska jūdaisma mācība, kas visos laikos, it sevišķi sākotnē, pausta mutvārdos; tās noslēpumainajos rituālos iesvētīja pats skolotājs. Ezoteriskā kabala uzskata, ka tās pamatā ir nerakstītā "Tora" (dievišķā atklāsme), ko Mozus saņēma no paša Dieva. Mozus likumu ievērošana ir jūdaisma pamatprincips, bet kabala sniedz Dieva izpratnes metodes.

[34] Hasīdi jūdaisma īpaši ortodoksālā virziena sekta, kas sadzīvē īpašu uzmanību pievērš Svētajos Rakstos pausto ticības un sadzīves formu ievērošanai.

[35] Trapisti jeb cistercieši (Ordo Cisterciensis Strictioris Observantiae) ir ārkārtīgi reliģiozu Romas katoļu mūku ordenis. Savu dzīvi viņi velta Dievam pat tik lielā mērā, ka lielāko dienas daļu klusē, lai varētu iedziļināties svētajā un visos pārējos garos.

[36] edikts (lat. edictum) — romas valsts laikā visiem pilsoņiem saistošs rīkojums; kristietībā pāvesta vai koncila izdots rīkojums ticīgajiem.

[36] Sinkrētisms (grieķu vai. synkrētismoš) savienojums.

[37] eksogēns tāds, kuru izraisa ārēji faktori.

[38] priapisms priapos bija sengrieķu vīriešu fertilitātes dievs, kas tika attēlots ar lielu dzimumlocekli. Par priapismu medicīniskā terminoloģijā sauc stāvokli, kad crekcija turpinās vairāk par 4—6 stundām. Ja erekcija turpinās pēc šī laika, tā var bojāt brieduma ķermeņus, kas savukārt var novest pie impotences. Priapismu parasti izraisa asins atteces traucējumi no dzimumlocekļa.

Content

Verbērs Bernārs Tanatonauti

VĀRDNĪCA

PIRMAIS LAIKMETS: AMATNIEKU LAIKS

1. VĒSTURES MĀCĪBU GRĀMATA

2. MIŠELA PENSONA DIENASGRĀMATA

3. NO POLICIJAS ARHĪVA

4. PIE DIPONA VISS IR SVAIGS

5. NODAĻA, KURA VELAK GANDRĪZ NOMIRST GALVENAIS VARONIS

6.    REKLĀMA

7.   VĒSTURES MĀCĪBU GRĀMATA

8. NODAĻA, KURĀ VARONIS TOMĒR MIRST MAZĀK, NEKĀ SĀKUMĀ VARĒJA DOMĀT

9. NO POLICIJAS ARHĪVA

10. MAITU LIJA

11.   NO POLICIJAS ARHĪVA

12.    DRAUDZĪBA

13. SARGIET SAVAS IEKŠAS

14. MEZOPOTĀMIEŠU MITOLOĢIJA

15. RAULS IR ĶERTS

16. SPALVAS SVARS

17.      VĒSTURES MĀCĪBU GRĀMATA

18. PRET PLĀNPRĀTĪGAJIEM

1. NO POLICIJAS ARHĪVA

20. VĒSTURĒS MACIBU GRAMATA

21. DIŽFANTASTS

22. PASKĀLA FILOZOFIJA

23. NELIELI LABOJUMI

24. BALTO MŪKU ZEMĒ

25. LAPU MITOLOĢIJA

26. ŠĶIRŠANĀS

27.    HINDUISTU MITOLOĢIJA

28.    RAULS ATGRIEŽAS

29. ĀRSTA PENSONA VIEDOKLIS

30. VĒSTURES MĀCĪBU GRĀMATA

31. PREZIDENTS LIS1NDERS

32. NO POLICIJAS ARHĪVA

33. MINISTRS MERKASJĒ

34. VĒTURES MĀCīBU GRĀMATA

35. JAUNĀ AUSTRĀLIJA

36. ACTEKU MITOLOĢIJA

37. STARP CITU

38. VĒSTURES MĀCĪBU GRĀMATA

39. AMANDĪNE

40.    NO POLICIJAS ARHĪVA

41.    AMAZONIEŠU MITOLOĢIJA

42. NOZIEDZĪGĀS TIEKSMES PROGRESĒ

43. BUDISTU FILOZOFIJA

44. GATAVS PĀRMAIŅĀM

45.    VĒSTURES MĀCĪBU GRĀMATA

46.    UZ PRIEKŠU

47.    ĶĪNIEŠU FILOZOFIJA

48.    CIK AMANDĪNE IR SKAISTA

49. MAIJU MITOLOĢIJA

50. IZMĒĢINĀJUMU TRUSĪTIS MARSELĒNS UN DIEVIŠĶĀ SIEVIETE AMANDĪNE

51. VĒL VIENS

52. DIENESTA ATSKAITE VADĪBAI

53. DVĒSELES STĀVOKLIS

54. JAPĀŅU MITOLOĢIJA

55. UN ARI DESMITAIS

56. MEZOPOTĀMIEŠU MITOLOĢIJA

57. TEHNISKA KĻŪME

58. ATKAL NEKĀ

59. TIBETIEŠU MITOLOĢIJA

60. FĒLIKSS KERBOZS

61.    ČIPEVA INDIĀŅU MITOLOĢIJA

62.    NO POLICIJAS ARHĪVA

63.   VĒL VIENS MĒĢINĀJUMS

64. LISINDERS

65. VĒSTURES MĀCĪBU GRĀMATA

66. ĶELTU MITOLOĢIJA

67. PĒC SVĒTKIEM

68. NO POLICIJAS ARHĪVA

69. PRESĒ RAKSTĪTAIS

70. TIKŠANĀS AR "NOZIEDZNIEKU BANDU"

71. GRIEĶU MITOLOĢIJA

72. UZ PRIEKŠU!

73. AMAZONES INDIĀŅU MITOLOĢIJA

74. VISU VAI NEKO

75. GRENLANDIEŠU MITOLOĢIJA

76. ĢIMENE

77. BĪBELES MITOLOĢIJA

78. BŪT VAI NEBŪT

79. VĒSTURES MĀCĪBU GRĀMATA

80. GAIDĪŠANA

8. SKANDINĀVU MITOLOĢIJA

82. KONGRESU PILĪ

83. PERSIEŠU MITOLOĢIJA

84. KARTE

85. KĀDS RAKSTS LAIKRAKSTĀ

86. PĒC UZVARAS

87. EBREJU FILOZOFIJA

88. ĢIMENES LIETA

89. AUSTRĀLIEŠU MITOLOĢIJA

90. BITŠOMONAS TANATODROMS

91. TIBETIEŠU MITOLOĢIJA

92. PIE DARBA

93.     NO POLICIJAS ARHĪVA

94.     TEOLOĢIJAS JAUTĀJUMS

95. INTERVIJA

96. JAPĀŅU FILOZOFIJA

97. MENTĀLAIS ĶERMENIS

98. PUSDIENAS SVEČU GAISMĀ

99. KENIJIEŠU MITOLOĢIJA

100. FĒLIKSS AIZIET PAR TĀLU

101.    VĒDU MITOLOĢIJA

102.    NELIELS PĀRTRAUKUMS

103. ĶĪVIŅŠ

104.     ĶĪNIEŠU MITOLOĢIJA

105.     FĒLIKSA PĒDĒJAIS LIDOJUMS

106. AMERIKAS INDIĀŅU MITOLOĢIJA

107. BILS GREIEMS

108. DIENVIDĀFRIKAS MITOLOĢIJA

109. moch 1

110. NO POLICIJAS ARHĪVA

111. VĒSTURES MACIBU GRAMATA

112. AIZ MOCH 1 ROBEŽAS

113.ITĀĻU DZEJA

114.BIJĀM ATĻĀVUŠIES PAR DAUDZ

115. MEZOPOTĀMIEŠU MITOLOĢIJA

116. TANATOFOBIJA

117. JOGAS MĀCĪBA

118. STEFĀNIJA

119. NO POLICIJAS ARHĪVA

120.   JAPĀŅU FILOZOFIJA

121.    STEFĀNIJAS DZĪVESSTĀSTS

122.    VĒSTURES MĀCĪBU GRĀMATA

123.    JOGAS MĀCĪBA

124. ATKAL STEFĀNIJA

125.     KRISTIEŠU FILOZOFIJA

126.    VĒLREIZ STEFĀNIJA

127. REKLĀMA

128. SIRDĒSTI

129.    KRISTIEŠU MITOLOĢIJA

130.    STEFĀNIJA ATGRIEZUSIES

131.    EBREJU MITOLOĢIJA

132.    PAŠDARBĪBA

133. ASTROLOĢIJA

134. INTERNACIONALIZĀCIJA

135. ĶELTU MITOLOĢIJA

136. OTRĀ KOMATOZĀ SIENA

137. STEFĀNIJA MĪLĒJĀS GAISĀ

138. JOGAS MĀCĪBA

139. STEFĀNIJA IZJŪT ISTU BAUDU

140. VĒSTURES MĀCĪBU GRĀMATA

141. LISINDERAM IENĀK PRĀTĀ KĀDA DOMA

142. DEBESU ĢEOGRĀFIJA

143. DĪVAINĀ PASLĒPTUVE

144. PERSIEŠU FILOZOFIJA

145. NO POLICIJAS ARHĪVA

146. LIDOJUMS TURPINĀS

147. EBREJU MITOLOĢIJA

148. BEIDZOT KOPĀ

148. LIKTEŅA LEMTĀS KĀZAS

150. EBREJU FILOZOFIJA

151. TĀDA KĀ ČERKSTOŅA

152.    no policijas arhĪva

153.    MEZOPOTĀMIEŠU MITOLOĢIJA

15. HEURĒKA!

155. TIBETIEŠU MITOLOĢIJA

156. KUR ATRODAS PARADĪZE?

157. SATRAUKUMS

158.   VĒSTURES MĀCĪBU GRĀMATA

159.    EBREJU MITOLOĢIJA

160. PACIETĪBA

161.    VĒSTURES MĀCĪBU GRĀMATA

162.    MOCH 4

163.    NO POLICIJAS ARHĪVA

164.    AKLUMS UN GAIŠREDZĪBA

165. ĶERMEŅA PAMEŠANA

166. AJURVĒDAS FILOZOFIJA

167. ZAUDĒJUMI

168. ASASINU VĒSTURĒ

169. VIŅPASAULES ALGOTŅI

170. KORĀNA TEOLOĢIJA

171. VISS KĻŪST AIZVIEN SAREŽĢĪTĀKS

172. HASĪDU stĀsts

173. KARI

174.     ISLĀMISTU MITOLOĢIJA

175.     PARADĪZES KAUJA

PARADĪZES KAUJA

176.    ACTEKU MITOLOĢIJA

177.     EKUMENISMS

178. KRISTIEŠU MITOLOĢIJA

179. VĒSTURES MĀCĪBU GRĀMATA DAŽI DATI, KO DER IEGAUMĒT

180. moch 4

181. SŪFISTU FILOZOFIJA

182. moch 5

183. SKOLAS GRĀMATA

184. KONKURĒJOŠĀS TRAJEKTORIJAS

185. AUSTRUMU FILOZOFIJA

186. PAT ZVAIGZNES ATDZIMST

187. DAOISTU MITOLOĢIJA

188. RŪPES UN RAIZES

189.    NO POLICIJAS ARHĪVA

190.    LIELAIS LIDOJUMS

191. AUSTRUMU FILOZOFIJA

192. TUR AUGŠĀ

193.    BUDISTU FILOZOFIJA

194.    IELŪKOJOTIES NĀVEI SEJĀ

195.    NO POLICIJAS ARHĪVA

196.    BUDISTU FILOZOFIJA

197. MĀKOŅOS

198. SŪFIJU FILOZOFIJA

199. KLĀT ESAM

200.     KRISTIEŠU FILOZOFIJA

201.     ESAM GALĀ

202. DAOISTU FILOZOFIJA

203.     NO POLICIJAS ARHĪVA

204.     DVĒSELES TIESA

205.     HINDUISTU FILOZOFIJA

206.     NERAŽA

207. TARO MĀCĪBA

208. VĒSTURĒS MACIBU GRAMATA

209. PAR EŅĢEĻIEM

210.     HINDUISTU MITOLOĢIJA

211.    APVIENOTĀS NĀCIJAS

212. EBREJU MITOLOĢIJA

213. PIE EŅĢEĻIEM

214. SIBĪRIEŠU MITOLOĢIJA

215. ASALIJA

216. GALVENIE EŅĢEĻI

217. PATĪKAMĀ SABIEDRĪBĀ

218. ARĀBU MITOLOĢIJA

219. PIRMĀS RŪPES

220. EBREJU MITOLOĢIJA

221. NO POLICIJAS ARHĪVA

222. VĒSTURES MĀCĪBU GRĀMATA

223. BĀRENIS

224. KRISTIEŠU MITOLOĢIJA

225. LEKCIJAS

226.     KRISTIEŠU MITOLOĢIJA

227.     NABA

228. ĒĢIPTIEŠU MITOLOĢIJA

229. STĀSTI PAR DZĪVNIEKIEM

230.    VĒSTURES MĀCĪBU GRĀMATA

231.     ĪSA MAKSIMA VILĒNA BIOGRĀFIJA

232. EBREJU MITOLOĢIJA

233.     NO POLICIJAS ARHĪVA

234.     SARUNA AR MIRSTĪGO

235.     KRISTIEŠU MITOLOĢIJA

236.    VĒSTURES MĀCĪBU GRĀMATA

237. BAILES

238. AMAZONES INDIĀŅU MITOLOĢIJA

239. MAIGUMA PĀRŅEMTĀ PASAULE

240. NAVAHO INDIĀŅU CILTS MITOLOĢIJA

241. MEKLĒJOT F. M.

242. NO POLICIJAS ARHĪVA

243.     DAOISTU FILOZOFIJA

244.    JUNIORS

245. EBREJU MITOLOĢIJA

247. ĒĢIPTIEŠU MITOLOĢIJA

248. IZMAIŅAS SABIEDRĪBĀ

249.     INDIEŠU FILOZOFIJA

250.     CIK SAREŽĢĪTI

251.     HINDUISTU FILOZOFIJA

252.    VĒLĒŠANAS, TURPINĀJUMS

253. NO POLICIJAS ARHĪVA

254.     EBREJU MITOLOĢIJA

255.     PAGĀTNES IZSKAIDROJUMS

256.     KRISTĪGĀ MITOLOĢIJA

257.     LEJUPSLĪDE

258. EBREJU MITOLOĢIJA

259. VĒSTURĒS MACIBU GRAMATA

260. MUZEJA APMEKLĒJUMS

261.     EBREJU MITOLOĢIJA

262.     KARMOGRĀFIJA

263. NO POLICIJAS ARHĪVA

264. APĀTIJA

266. JOGAS MĀCĪBA

267. ĀRPUS SPELES

268. REKLĀMA

269. NO POLICIJAS ARHĪVA

270.    JAPĀŅU MITOLOĢIJA

271.     PAŠNĀVĪBU VĀJPRĀTS

272. REKLĀMA

273. KĻŪST AIZVIEN SAREŽĢĪTĀK

274. ROZENKREICIEŠU FILOZOFIJA

275. DVĒSEĻU LAUPITAJA

276. NO POLICIJAS ARHĪVA

277. ZOROASTRIEŠU MITOLOĢIJA

278. BILANCE

279. MĒS TĀ NEBIJĀM RUNĀJUŠI

280. REKLĀMA

281. MEZOPOTĀMIEŠU MITOLOĢIJA

282. LAULĪBA

283.     REKLĀMA

284.    VĒDU FILOZOFIJA

285. VISS KĻŪST VĒL SAREŽĢĪTĀKS

286. EBREJU FILOZOFIJA

287. UZBRUKUMS BITŠOMONAS CIETOKSNIM

288. VĒSTURES MĀCĪBU GRĀMATA

289. RAZORBAKA EKTOPLAZMA

290. HINDUISTU FILOZOFIJA

291.     NO POLICIJAS ARHĪVA

292.     ĶĒDES DARBĪBA

293. PĒDĒJĀS NESKAIDRĪBAS

294. RAKSTIŅŠ KĀDĀ LAIKRAKSTĀ

295. INDIEŠU MITOLOĢIJA

296. VĒSTURĒS MACIBU GRAMATA

297.     NO POLICIJAS ARHĪVA

298.     AIZMIRSTĪBAS LAIKS

299. MEZOPOTĀMIEŠU MITOLOĢIJA

300. EBREJU MITOLOĢIJA

301. ATRISINĀJUMS

PATEICĪBAS

PASKAIDROJUMI