Verbērs Bernārs

Tanatonauti-3. Mēs - dievi

Romānā "Mēs dievi" mani visvairāk sajūsmina tas, ka dieviem piemīt cilvēciskas vājības un ari viņu izturēšanās ir tāda pati kā cilvēkiem. B. Verbēra vēstījums ir humora un raibu notikumu piesātināts.

Maija Indraša, tulkotāja

***

Bernāram Verbēram neapšaubāmi ir gana meistarīga roka, lai viņa pēcnāves dzīves eposi iegultu zinātniskās fantastikas apcirkņos pietiekami augstā plauktiņā.

Raimonds (no interneta materiāliem)

Brīvdomātājam Žerāram Amcalagam

Programma „Kultūra"

Šis projekts tika finansēts ar Eiropas Komisijas atbalstu. Šī publikācija atspoguļo vienīgi autora uzskatus, un Komisijai nevar uzlikt atbildību par tajā ietvertās informācijas jebkuru iespējamo izlietojumu.

Bernārs Verbērs Mēs dievi

Bernārs Verbērs

Mēs dievi

Priekšvārds

Un ja nu savas pēdas cilvēces vēsturē atstājušas visatpalikušākās civilizācijas, nevis visattīstītākās?

Ja tā rūpīgāk papēta, tad uzzinām, ka izzudušās kultūras nebūt nav bijušas viszemāk attīstītās. Lai izmainītu visas tautas likteni, reizēm pieticis vienīgi ar to, ka zaudētāju vadonis noticējis pretinieku pamiera solījumiem vai cīņas gaitu izmainījuši neparedzēti laikapstākļi. Vēlāk uzvarētāju vēsturnieki savos aprakstos pēc savas patikas izmainījuši zaudētāju pagātni, attaisnojot viņu iznīcināšanu. Lai nākamās paaudzes nemocītos sirdsapziņas pārmetumos, visas domstarpības atrisina frāze "Posts uzvarētajiem". Un Darvins ar savu "dabiskās izlases" un "piemērotāko izdzīvošanas" teoriju šiem slaktiņiem pat atradis zinātnisku attaisnojumu.

Iznāk, ka masu kapi un aizmirstas nodevības ir tās, kas veidojušas uz Zemes dzīvojošo cilvēku vēsturi.

Kurš gan īsti pats ir kaut ko redzējis?

Un kurš tā īsti kaut ko zina?

Man ir tikai viena atbilde — "Dievs" vai "dievi", protams, ja vien "Viņš" vai "viņi" vispār eksistē.

Esmu centies iztēloties šos bezkaislīgos lieciniekus, kas vēro šurpu turpu tekalējošos cilvēkus — gluži kā entomologi vēro skudras.

Un, ja dievi tiešām eksistē, tad kāda viņiem ir izglītība?

Viss attīstās. Ko viņi ir darījuši no savas jaunības līdz vecumdienām?

Kā viņi iejaucas notikumos? Un kāpēc mēs viņus interesējam?

Esmu meklējis atbildes Svētajos rakstos, sākot ar Tibetas mirušo grāmatu un beidzot ar ēģiptiešu "Mirušo grāmatu", neizlaižot arī šamanismu un piecu kontinentu iedzīvotāju vareno kosmogoniju. Un iegūtā informācija tikai ļoti retos gadījumos ir pretrunīga, it kā pastāvētu kādas par mums augstākas dimensijas kolektīvā uztvere un kosmiskās spēles noteikumi.

Filozofija vienmēr ir bijusi pretrunā ar zinātni, taču es uzskatu, ka tās vieno "laicīgais garīgums". Un tas allaž meklējis jautājumus, nevis atbildes.

Bet visā citā esmu ļāvis vaļu iztēlei.

Es uzskatu, ka "Mēs dievi" ir "Tanatonautu" un "Eņģeļu impērijas" dabisks turpinājums. Pēc Paradīzes iekarošanas un eņģeļu pasaules atklāšanas šķita loģiski, ka vēl augstāks attīstības līmenis varētu būt vienīgi dieviem…

Un tieši tādēļ ir atgriezušies Mišels Pensons, tāpat arī viņa dīvainais draugs Rauls Razorbaks, Fredijs Maiers, Merilina Monro visi kādreizējie tanatonauti un kādreizējie eņģeļi, kurus vieno devīze: "Mīlestība par šķēpu, humors par vairogu!" Un es ļāvu, lai šī fantāzijas pasaule mani ved sev līdzi gluži kā nomoda sapnis. Un atsevišķus notikumus turpināju izdzīvot naktī.

Rakstot es klausījos mūziku no dažādām filmām, galvenokārt no "Gredzenu pavēlnieka", "Kāpas" un "Kaijas, vārdā Džonatans Livingstons". No klasiskās mūzikas tai var pievienot Bēthovena deviņas simfonijas, Mocarta, Griga, Debisī, Baha, Semjuela Bārbera darbus un Gistava Holsta "Planētu simfoniju", bet no roka Maiku Oldfīldu, Plteru Gabrielu, Yes un Pink Floyd.

Kad sāku runāt ar savu izdevēju par šo projektu, viņu sajūsmināja šāds pasaules radīšanas variants. Rezultātā tapa vairāk nekā tūkstoš lapu, kas veido trīs sējumus. Mana varoņa iniciācijas meklējumus vainago tikšanās ar pasaules Radītāju.

Un varbūt arī jūs sev uzdosiet jautājumu: "Bet ko darītu es, ja es būtu Dievs?"

Bernārs Verbērs

"Tu esi šurp vests, lai to visu redzētu."

Ecekiēls 40-4.

"Tie, kas nav izpratuši pagātni,

Tie, kas nav izpratuši cilvēces pagātni

kopumā,

Un it īpaši tie, kas nav izpratuši paši savu pagātni,

Saņems spriedumu to izdzīvot vēlreiz."

Edmonds Velss. Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija.

V sējums

Viens izmēģinājumu kāmltis saka otram: "Esmu izdresējis zinātnieku. Ikreiz, kad nospiežu šo podziņu, viņš man dod graudus."

Fredijs Maiers

1. ENCIKLOPĒDIJA. SAKUMS

… Nekā.

Sākumā nebija nekā.

Ne visniecīgākais gaismas stariņš netraucēja šo tumsu un klusumu.

Šis "Nekas" bija it visur.

Tā bija pirmā spēka valstība.

"N" spēka, Neitrālā spēka.

Taču šis "Nekas" alka par kaut ko kļūt.

Tā nu nebeidzamā Visuma pašā vidū izveidojās balta pērle kosmiskā Ola, kurā bija apkopotas visas iespējas un cerības.

Tad šī Ola sāka plaisāt…

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums

2. KAS ES ESMU?

Sākumā es biju parasts mirstīgais. Pēc tam es biju eņģelis. Un par ko es kļūšu tagad?

3. ENCIKLOPĒDIJA. SĀKUMS (turpinājums)

… Tad kosmiskā Ola uzsprāga.

Tas notika 0 gadā, 0 mēnesī, 0 dienā, 0 stundā, 0 minūtē un 0 sekundē.

Otrais spēks saspridzināja pirmsākuma Olas čaumalu divsimt astoņdesmit astoņās drumslās.

Tas bija "D" spēks, Dalīšanās spēks.

No šīs eksplozijas uzplaiksnīja gaisma, radās karstums un milzu šalts sīku putekļu, kas mirdzēdami sabirza tumsā.

Bija dzimusi jauna Pasaule.

Sīkās daļiņas dejoja, atskanot tālaika simfonijai, laiks bija sācis ritēt…

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums

4. IERAŠANĀS

Es lidoju.

Esmu gars un traucos Visumā ar savu domu ātrumu.

Esmu atstājis Eņģeļu impēriju, bet kurp es dodos?

Klusi planēju gaisā.

Priekšā uzmirdz gaisma.

Tā vilina manu dvēseli. Gluži kā naktstauriņš traucos pretim gaismai.

Sideriskā tukšumā atklāju kādu vientuļu planētu.

Planētu ar divām saulēm un trim mēnešiem.

Mana dvēsele iekļūst tās atmosfērā, un tās virsma mani pievelk.

Es krītu.

Kāds pārsteigums! Es vairs nespēju pacelties gaisā. Mani notur gravitācijas spēks.

Tur lejā tuvojas okeāns, tas traucas man pretim.

Laižoties lejā, es sacietēju. Mana āda kļūst matēta vispirms pēdas, tad kājas, tad rokas un seja. Caurspīdīgā apvalka vietā tagad parādījusies sārta un matēta āda.

Kāju pirksti sajūt triecienu.

Milzu ātrumā es pāršķeļu tirkīzzilo ūdens spoguli.

Esmu zem ūdens.

Tas ir auksts, glums un pretīgs.

Es smoku. Man trūkst elpas. Kas ar mani notiek? Man vajadzīgs… gaiss.

Es ķepurojos. Man noteikti jāizkļūst laukā. Sāļais ūdens kož acīs. Es cieši aizmiedzu plakstiņus. Es kārpos. Beidzot nokļūstu virspusē, no visa spēka ievelku gaisu krūtīs un kāds atvieglojums! man izdodas izkļūt no ūdens.

Es elpoju!

Vispirms sajūtu paniku, bet tad manas izjūtas kļūst gandrīz patīkamas.

Izelpoju un tad atkal ievelku plaušās gaisu.

Ieelpa, izelpa. Tas man atgādina pirmo elpas vilcienu, pēdējo reizi piedzimstot kā cilvēkam. Gaiss šī neparastā narkotika, bez kuras nav iespējams iztikt. Plaušu alveolas piepūšas gluži kā nelieli gaisa baloni. Atveru acis un ieraugu debesis. Labprāt trauktos augstu gaisā, pretim mākoņiem, taču esmu Zemes pievilkšanas spēka gūstā.

Apkārt dvēselei jūtu miesu, un tā mani nomāc. Mani kauli ir stīvi, bet āda jutīga, un prātā iešaujas kāda biedējoša doma. Es nodrebu.

Es vairs neesmu eņģelis. Vai es atkal būtu kļuvis par cilvēku?

5. ENCIKLOPĒDIJA. SĀKUMS (turpinājums)

… Bija pagājis tikai pāris mirkļu, un dažas no šīm daļiņām kāda trešā spēkā ietekmē apvienojās. Tas bija "A" jeb Apvienības spēks.

Neitronu daļiņas, kas pārstāvēja Neitrālo spēku, savienojās ar pozitīvi uzlādētām daļiņām jeb protoniem, lai veidotu centru. Negatīvi lādētās daļiņas jeb elektroni riņķoja ap šo centru, lai tas atrastos pilnīgā līdzsvarā.

Visi trīs spēki kopā bija atraduši katrs savu vietu un atbilstošu attālumu citam no cita, lai veidotu jau sarežģītāku, vienotu veselumu jeb Apvienības spēka pirmo veidojumu atomu. Kopš tā laika enerģija bija pārveidojusies par matēriju.

Tas bija pirmais evolūcijas izrāviens.

Tomēr šī matērija sapņoja sasniegt augstāku stadiju. Tā radās Dzīvība.

Dzīvība bija jauna Pasaules pieredze, un tās sirdī pēdas bija atstājuši visi trīs spēki (Apvienības, Dalīšanās un Neitrālais spēks), kas veidoja trīs sākumburtus ADN.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums

6. SAVĀ ĀDĀ

Cik grūti atkal kļūt par miesisku būtni pēc tam, kad esi bijis tīrs gars!

Tas ir smagi. Man tas jau bija piemirsies.

Un es jūtu, kā ādas iekšienē ņirb nervi un asinsvadi un gurkst iekšējie orgāni. Jūtu, kā pukst mana sirds un kā siekalas kāpj rīklē. Es tās noriju. Platu muti nožāvājos, atsedzot savus gluži jaunos zobus. Noklepojos.

Pārbaudu, kā darbojas žoklis. Pats sevi aptaustu. Jā, es esmu ieguvis ķermeni. Viss ir tieši tāpat kā toreiz, kad biju parasts mirstīgais uz Zemes. Un tagad es klausos ar ausīm, nevis ar dvēseli.

Tā kā lidot vairs nespēju, es peldu. Cik peldēšana ir sarežģīts pārvietošanās veids! Lēns un nogurdinošs.

Beidzot es pamanu kādu salu.

7. ENCIKLOPĒDIJA. SĀKUMS (noslēgums)

… Taču ar šo jaundzimušo pasauli dzīves pieredze vēl nebeidzās, jo Dzīvība pati alka sasniegt augstāku līmeni. Un tā sāka vairoties, dažādoties un eksperimentēt ar formu un krāsu, temperatūru un izturēšanos. Un tā meklēja un taustījās, līdz atrada ideālu veidojumu, lai turpinātu savu evolūciju.

Cilvēku.

Cilvēks sastāvēja no tauku kārtas, asinsvadu tīklojuma un muskuļiem, ko klāja bieza un elastīga āda, un bija novietots uz vertikāla karkasa, kuru veidoja divsimt astoņi kauli. Turklāt tam bija piešķirta īpaši attīstīta centrālā nervu sistēma, kurai piemita redzes, dzirdes, taustes, garšas un ožas uztvere.

Ar cilvēka rašanos Dzīvībai tika dota iespēja piedzīvot inteliģences pieredzi. Cilvēks auga, ^vairojāsjuņ sastapa gan savus ciltsbrāļus, gan citus, dfcīvtis radVjumus.

Viņš tos Mīlēja.

Viņš pār tiem Valdīja.

Viņš tos Ignorēja.

Bet tikmēr Dzīvība cerēja sasniegt vēl augstāku attīstības pakāpi. Kopš tā laika varēja sākties tādi nākamie eksperimenti kā Apziņas piedzīvojumi.

To joprojām turpināja uzlādēt trīs pamatenerģijas:

Mīlestība,

Dominēšana,

Ignorēšana.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums

8. SALA

Sasniedzu krastu. Sāp visas maliņas. Visi kauliņi. Ik muskulis. Ik cīpsla. Sabrūku zemē. Ilgā peldēšana izsmēlusi manus spēkus. Man salst, un es klepoju. Paceļu galvu un aplūkoju apkārtni. Atrodos pludmalē ar dzeltenīgām un smalkām smiltīm. To sedz bieza migla, kas ļauj saskatīt tikai kokospalmu stumbrus. Pēc viļņu šalkām uzminu, ka nedaudz tālāk atrodas klintis, ko līdz pat smailēm apskalo ūdens. Nevarīgs un apjucis es nodrebinos. Un atkal uzmācas urdošais jautājums, kas mani vajājis visu mūžu: "Kas gan man šeit meklējamsr

Pēkšņi sajūtu jūras un augu smārdu. Jau biju piemirsis, ka ar degunu spēju saost. Mani ieskauj tūkstošiem smaržu. Rēnais, joda piesātinātais gaiss, ziedu un putekšņu, zāles un sūnu smarža. Un kokosriekstu, un vaniļas, un banānu smarža. Nedaudz var sajust ari kaut ko saldu, iespējams, lakricu.

Plati atveru acis. Atrodos uz salas, uz kādas nošķirtas planētas. Līdz pat horizontam nav saredzama ne zemes strēle. Nez vai bez augiem šeit ir tikai viens dzīvības paveids?

Kāda skudra atbild uz manu jautājumu, rāpdamās uz augšu pa manu kājas īkšķi. Viņa ir viena. Paņemu skudru uz rādītājpirksta un tuvinu acīm. Viņa kustina taustekļus, cenšoties saprast, kas ar viņu notiek, taču es labi zinu, ka viņa saredz tikai milzīgu, sārtu veidolu.

Kur mēs atrodamies?

Skudras taustekļi sakustas, izdzirdot manas balss skaņu. Es viņai šķietu kā tāds silts kalns, kura elpa apdullina viņas ožas receptorus.

Novietoju skudru atpakaļ smiltīs, un viņa līkločiem pamet šo vietu. Mans skolotājs Edmonds Velss bija šo kukaiņu speciālists. Iespējams, viņš man varētu iemācīt, kā ar tām apieties. Taču es šeit esmu viens pats.

Tajā pašā mirklī gaisu pāršķeļ kliedziens. Tas ir cilvēka kliedziens.

9. ENCIKLOPĒDIJA. SASTOPOTIES AR NEZINĀMO

Cilvēku visvairāk biedē Nezināmais. Tiklīdz viņš šo Nezināmo iepazīst, viņš nomierinās. Tomēr neziņa rosina cilvēka iztēli. Tā ikvienā modina iekšējo dēmonu, viņa "tumšo pusi". Un, iztēlojies, ka ir sastapies ar tumsas spēkiem, cilvēks patiesībā saskāries pats ar savas zemapziņas dēmoniem. Tomēr tieši tajā mirklī, kad cilvēks sastopas ar kādu jaunu, nezināmu parādību, viņa apziņa darbojas vislabāk. Viņš kļūst uzmanīgs. Viņš ir modrs. Ar savām uztveres spējām viņš cenšas saprast apkārtējo, lai neļautos bailēm. Viņš atklāj sevī vēl neapjaustus talantus. Nezināmais viņu vienlaikus gan satrauc, gan pievelk. Viņš no tā gan baidās, gan uz to cer, lai redzētu, vai viņa smadzenes pratīs rast risinājumu, lai tam piemērotos. Iekams kādai lietai vēl nav sava nosaukuma, cilvēces acīs tai piemīt izaicinājuma spēks.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums

10. PIRMĀ TIKŠANĀS

No klints augšas atskan kliedziens. Metos tajā virzienā, no kurienes tas atskan, vienlaikus gan satraukts par to, kas kliedzienu varētu būt izraisījis, gan šīs cilvēka klātbūtnes iedrošināts. Traucos uz priekšu, tad rāpjos pa nogāzi uz augšu un aizelsies nonāku uz klinšainā zemesraga.

Tur kāds guļ, uz vēdera izstiepies. Tas ir baltā togā tērpts vīrietis. Pieeju viņam klāt un apgriežu otrādi. Vīrietim sānos vēl kūp apdegums. Grumbaino seju sedz sirma bārda. Redzētais mani satrauc, un šis cilvēks šķiet pazīstams. Esmu to jau redzējis grāmatās, vārdnīcās un enciklopēdijās. Un pēkšņi man ataust apskaidrība. Zils Verns.

Vairākas reizes norīstos, pirms siekalas samitrina manas balssaites, un izdvešu:

Jūs esat…

Vārdi man dedzina rīkli.

Vīrietis sakampj mani aiz rokas un raugās manī ar ārprātīgu skatienu.

NEKĀDĀ GADĪJUMĀ… nedodies tur… AUGŠĀ!…

Kurp nedoties?

… NEDODIES AUGŠĀ!

Viņš dreb pie visām miesām, bet viņa pirksti sažņauguši manu dūri. Viņa acis ieurbjas manās, tad novēršas un raugās kādā punktā man virs pleca, un viņa sejā saskatu milzīgu pārbīli.

Es pagriežos, bet neredzu neko citu, izņemot kokospalmas, ko pa pusei aizklāj miglas vāli un kas viegli šūpojas vējā. Pēkšņi, it kā draudošās briesmas būtu viņam ļāvušas atgūt enerģiju, vīrietis pielec kājās, traucas uz kraujas malu un grasās lēkt tukšumā. Metos viņam pakaļ un saķeru aiz rokas tieši tajā mirklī, kad viņa ķermenis sasveras.

Vīrietis man pretojas un pat iekož rokā, lai tikai es viņu palaistu vaļā. Neliekos mierā un ar otru roku saķeru viņu aiz togas. Viņš mirkli manī noraugās, pārsteigts par manu cīņas sparu, un tad skumji uzsmaida. Togas baltais audums neglābjami ieplīst. Vēlos no jauna viņu saķert, taču tad viņa augums ar trulu būkšķi sabrūk valgajās smiltīs. Starp maniem sažņaugtajiem pirkstiem paliek auduma strēmele.

Žils Verns guļ zemē gluži kā aiz diedziņiem raustāma salauzta lelle.

Es lēnām pieceļos un ar acīm iztaustu apkārtni, kas viņu tik ļoti bija izbiedējusi. Velti. Redzu vienīgi koku stumbrus, palmas, kas šūpojas vējā, nezūdošo miglu un, iespējams, tālumā kalnu.

Vai sakāpinātā iztēle būtu ar veco vīru izspēlējusi ļaunu joku?

Ar pūlēm norāpjos no kraujas, un gaiss kļūst aizvien tveicīgāks un smagāks. Kad nonāku pludmalē, sev par milzīgu pārsteigumu, ieraugu, ka rakstnieka ķermenis ir pazudis. Smiltīs saredzams vienīgi viņa ķermeņa nospiedums un, kā man šķiet, pavisam svaigas zirga pakavu pēdas.

Neesmu vēl atjēdzies no pirmā pārsteiguma, kad jau sastopos ar jaunām dīvainībām. Virs galvas sadzirdu spārnu vēdas. No miglas aizsega iznirst kāds lidonis un sastingst manu acu augstumā. Tagad redzu, ka šī spārnotā būtne nav putns, bet gan miniatūra, jauna meitene, kam ir milzīgi, luminiscējoši, zili monarhtauriņa spārni, kurus rotā gari, melni izliekumi.

— … Hm… labdien! — es saku.

Viņa pārsteigta mēmi manī nolūkojas, galvu šūpodama. Meitenei ir lielas, zaļas acis, vasarraibumini un gari, rudi mati, kas saņemti kopā ar zāles pinumu. Viņa turpina plivināties man gar ausīm un pētīt mani tā, it kā pirms tam neko tamlīdzīgu nebūtu redzējusi.

Meitene man uzsmaida, un es atsmaidu pretim.

Hm… Mm… vai jūs saprotat, ko es saku?

Meitene-tauriņš atver muti un gluži kā garu lenti

izbāž tievu, garu karmīnkrāsas mēli.

Viņa viegli sapurina savus ugunssarkanos matus, taču, kad ar pirkstiem vēlos pieskarties tās sejai, meitene, spārnus vēcinot, aizbēg.

Metos viņai pakaļ, paklūpu uz asajiem akmeņiem un nostiepjos visā garumā. Plaukstu šķeļ milzīgs pušums.

Sajūtu svelošas sāpes.

Tās atšķiras no sajūtas, kāda bija, kad sāļais ūdens koda acīs vai kad plaušām trūka gaisa. Es asiņoju.

Pārsteigts noraugos, kā sārtās asinis pil uz manas gaišās ādas.

Biju jau aizmirsis, cik nepatīkami ir… sajust sāpes. Domāju par visiem tiem mirkļiem, kad biju cilvēks un jutu sāpes. Ieauguši nagi, cauri zobi, aftas, neirīti, reimatisms… Kā gan es to visu biju spējis izturēt? Skaidrs tikai tādēļ, ka nezināju: pastāv arī dzīve bez jebkādām ciešanām. Taču tagad, kad esmu izbaudījis, cik jauki būt tīram garam, sāpes šķiet neizturamas.

Meitene-taurenis pazudusi lielo, miglas klāto koku aizsegā.

Nez kādā pasaulē šoreiz esmu nosēdies?

11. UN JA NU MĒS ESAM VIENĪGIE VISĀ IZPLATĪJUMĀ?

Kādudien man iešāvās prātā šī dīvainā doma: "Un ja nu mēs esam vienīgie visā izplatījumā?" Nez kāpēc pat vislielākie skeptiķi lolo ideju, ka pastāv citplanētieši un ka pat tad, ja zemes cilvēki cietīs neveiksmi, tur augšā, tālu prom, citām domājošām būtnēm viss izdosies. Un tas nomierina… Bet ja nu mēs esam vienīgie? Vieni paši. Ja nu visā bezgalīgajā izplatījumā nav citu dzīvu un domājošu būtņu? Un ja nu visas planētas ir tādas kā Saules sistēmā redzamās pārāk aukstas vai pārāk karstas un veido gāzes, magmas vai klinšu kaudzes. Ja nu tas, ko piedzīvojam uz Zemes, ir tik neparastu nejaušību un sakritību virkne, ka nekas tamlīdzīgs nekad nekur citur nav atgadījies? Ja nu tas ir unikāls un neatkārtojams brīnums? Tas nozīmē, ka tad, ja mums viss neizdotos un mēs iznīcinātu mūsu planētu (un ar atomieročiem, piesārņošanu utt. mums ir lielas iespējas to izdarīt), viss būs beidzies. Iespējams, ka pēc mums iestāsies "the game is over" stāvoklis bez vismazākajām izredzēm izspēlēt vēl vienu spēles partiju. Var būt, ka mēs esam vienīgā iespēja. Doma, ka tādu citplanētiešu nemaz nav, šķiet biedējošāka nekā tā, ka viņi tomēr ir… Tas ir negaidīts pavērsiens. Un vienlaikus liela atbildība. Var būt, ka visgraujošākā un arī vissenākā vēsts ir šāda: "Iespējams, ka mēs esam vienīgie visā izplatījumā un, ja mums viss neizdosies, tad vairs nekur nekā nebūs."

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums

12. TIKŠANĀS

Man jāatrod meitene-taurenis. Ienirstu kokospalmu mežā un vienlaikus arī aizvien biezākā miglā. Pēkšņi izdzirdu čaboņu un sastingstu kā zemē iemiets. Caur izkliedētajiem miglas vāliem ieraugu būtni ar cilvēka torsu un zirga ķermeni.

Radījums ir sakrustojis rokas uz krūtīm, sejas izteiksme ietiepīga, bet uz skausta tam melnas krēpes, kas atgādina vēja pluinītu šalli. Vīrietis-zirgs man lēnām tuvojas un paver rokas gluži kā apskāvienam. Es strauji atkāpjos. Kad tas iezviegdamies saslejas uz pakaļkājām, ar dūrēm sizdams sev pa krūtīm, tam pa nāsīm izplūst elpas mutuļi. Viņā jaušams vienlaikus gan cilvēcisks, gan dzīvniecisks spēks. Kamēr viņš ar pakaviem kārpa zemi gluži kā vērsis, kas gatavojas uzbrukumam, es metos prom, ko kājas nes. Taču smagā zirga soļu dipoņa dzirdama aizvien tuvāk. Viņš mani ir panācis un sakampj ar savām spalvainajām rokām. Cilvēks-zirgs mani paceļ, piespiež pie krūtīm un nes projām. Viņu nespēj ietekmēt ne mani kliedzieni, ne izmisīgā spārdīšanās. Aulekšiem viņš metas projām. Karājoties gaisā pārdesmit centimetru virs zemes, jūtu, kā papardes man kutina potītes.

Abi kopā šķērsojam kokospalmu mežus, līdz nonākam plašā izcirtumā, no kura augšup ved taciņa. Viņš dodas pa to tālāk, mani neizlaižot no rokām. Tā mēs auļojam ilgi. Garām slīd vēl citi meži, līdzenumi un mazi ezeriņi, ko ieskauj salīkuši koki.

Taciņa izbeidzas plašā laukumā. Tā vidū slejas, kā man šķiet, milzīga, sniegbalta pilsēta, ko ieskauj vairākus metrus augsti marmora mūri. No divām pusēm to ieskauj pakalni, kas aizsedz skatu. Mums priekšā no miglas iznirst tikai kalna pakāje.

Uz sniegbaltā mūra izdalās pilsētas vārtu zeltītā velve, ko no abām pusēm balsta divas kolonnas viena melna, otra balta. Mūsu ceļojums ir galā.

Cilvēks-zirgs noliek mani zemē, satver aiz rokas un vairākas reizes uzsit ar iespaidīga paskata āmuriņu pa vērtni. Pēc dažiem mirkļiem vārti lēnām atveras. Uz sliekšņa parādās kāds divmetrīgs, bārdains resnvēderis baltā togā, kura galvu apvij vīnogulāju vainags. Pārmaiņas pēc tam gan nav ne tauriņa spārnu, ne zirga pakavu. Ja neņem vērā viņa milža augumu, citādi šis vīrietis šķiet "gluži parasts".

Viņš uzlūko mani ar aizdomām.

Vai jūs esat "tas, kuru mēs gaidām"? vīrietis jautā.

Izjūtu atvieglojumu, beidzot ieraugot savā priekšā kādu, kurš runā un ar kuru es varu sazināties.

Uzjautrinātā tonī milzis piebilst:

Jebkurā gadījumā es jau tagad redzu, ka jūs esat… (viņš nolaiž acis) kails.

Steigšus aizsedzu savus dzimumorgānus ar rokām, bet vīrietis-zirgs iespurdzas tāpat kā meitene-taurenis, kas pēkšņi ir uzradusies atkal. Pat ja šie abi nerunā, viņi saprot visu, ko viņiem saka.

-Ja nu šeit gluži nav "jāierodas vakartērpā", te tomēr nav arī nekāds nūdistu klubs.

No kādas tarbas viņš izvelk baltu tuniku un togu un pamāca, kā tās pareizi uzvilkt. Audums divreiz jāaptin ap ķermeni, bet atlikušais gals jāpārmet pār plecu.

Kur es atrodos?

Pēdējās iniciācijas vietā. Mēs šo vietu mēdzam dēvēt par Ēdeni.

Un pilsēta?

Tā ir galvaspilsēta. To mēs saucam par Olimpiju. Bet kā sauc jūs? Nu, vismaz, kā jūs sauca tajā laikā, kad jums bija pašam savs vārds?

Pirms kļuvu par eņģeli, es tik tiešām biju mirstīgais.

Pensons. Mišels Pensons. Francūzis. Vīrietis. Precējies. Ģimenes tēvs. Aizgāju bojā, kad kāds "boings" sadragāja manu māju.

Mišels Pensons.

Milzis savā sarakstā ievelk keksīti.

Mišels Pensons? Ļoti labi. Villa Nr. 142 857.

Pirms doties tālāk, gribu zināt, kas man šeit meklējams.

Jūs esat skolnieks un ieradāties apgūt visgrūtāko amatu.

Redzot manu neizpratni, viņš paskaidro:

Jau būt eņģelim nemaz nebija tik viegli, vai ne? Tad ziniet, ka var būt vēl smagāk. Šī uzdevuma veikšanai nepieciešams talants, izveicība, radošums, inteliģence, smalkums, intuīcija… D-ievs (milzis šo vārdu drīzāk izdveš nekā izrunā). Jūs atrodaties Dievu valstībā.

Protams, man jau bija šķitis, ka pastāv kādas par eņģeļiem pārākas būtnes, tomēr… lai es būtu cerējis, ka kādu dienu varētu kļūt par… dievu…

Taču to, protams, var iemācīties. Bet pagaidām jūs esat dievu māceklis, mans sarunu biedrs precizē.

Tātad neesmu vēlreiz kļuvis par cilvēku, kā biju iedomājies, kad atklāju, ka man ir cilvēka miesas apvalks. Edmonds Velss reiz man paskaidroja, ka "Elohims"vārds, kurā ivritā dēvē Dievu, — patiesībā ir daudzskaitlī. Pirmās monoteistiskās reliģijas paradokss savu vienīgo Dievu tā apzīmē daudzskaitlī.

Un jūs?

Mani mēdz dēvēt par Dionīsu. Daži mani kļūdaini apraksta kā svētku un vīna orģiju dievu. Tas ir kļūdaini un nepatiesi. Es esmu brīvības dievs. Jo tās plašākā izpratnē brīvība vienmēr šķiet aizdomīga un viegli var tikt saistīta ar izlaidību. Esmu jau ļoti sens dievs un daudzinu brīvību izpaust to, kas mūsos ir vislabākais. Tādēļ jo sliktāk, ka tieku uzskatīts par brīvdomātāju.

Viņš nopūšas, paņem vīnogu un to norij.

Šodien ir mana kārta sagaidīt jaunpienācējus, jo es esmu Dievu skolas pasniedzējs jeb, citiem vārdiem runājot, dievu skolotājs.

Milzīgais dievu skolotājs, kura galvu ieskauj vīnogulājs, meitene-taurenis, kas plivinās gaisā, un cilvēks-zirgs, kas kārpās… Kur gan esmu nokļuvis?

Tur, lejā, uz kraujas, es biju nozieguma aculiecinieks.

Dionīss mani laipni uzlūko, neizrādot sevišķu interesi par tikko uzzināto.

Vai nozieguma upuri pazināt? — viņš jautā.

Šķiet, ka tas bija Žils Verns.

Žils Verns? viņš atkārto, atkal paņēmis savu sarakstu. Žils Verns… Ak jā, XIX gadsimta fantastikas rakstnieks. Pārāk ātri, viņš tiešām ieradās pārāk ātri… Turklāt bija pārāk zinātkārs. Ziņkārīgiem cilvēkiem, ziniet, bieži mēdz rasties problēmas.

Problēmas?

Tāpēc pats labāk neesiet pārāk ziņkārīgs. Es jau nu lieliski zinu, ka mums ir ļoti grūti visus pieskatīt, jo šajā kursā ir milzīgs skaits audzēkņu. Tomēr pagaidām dodieties uz savu mitekli, šinī gadījumā uz savu villu. Tur jūs jutīsieties kā mājās.

Pagājis jau tik ilgs laiks, kopš man nekur nav bijis "savu māju".

Ēdenē naktīs un arī rītausmā mēdz būt vēss. Iesaku ātrāk iekārtoties savā miteklī. Villā Nr. 142 857. Ķerubīne jūs turp labprāt aizvedīs. Tas nav tālu, tomēr, ja esat noguris, varat turp aizjāt kentaura mugurā.

Ķerubīne meitene-taurenis, kentaurs vīrietiszirgs visi šie cilvēka un dzīvnieka krustojumi ir vīzijas.

Tikai vīzijas. Tas man atgādina "Doktora Moro salu", kurā kāds jucis zinātnieks bija sakrustojis cilvēkus ar dzīvniekiem.

Es labprātāk tur dotos viens. Kur tas ir?

Dodieties pa galveno avēniju uz priekšu, šķērsojiet centrālo laukumu, tad iegriezieties trešajā ielā pa kreisi Olīvkoku ielā. Atrast 142 857. namu būs pavisam viegli. Atpūtieties, tomēr esiet modrs. Tiklīdz pulkstenis nozvanīs trīs, jums jāierodas centrālajā laukumā.

Uzvelku kājās Dionīsa pasniegtās sandales. Tā nu, apauts un ietērpts savā mantijā, ieeju pa Olimpijas milzīgajiem vārtiem.

13. ENCIKLOPĒDIJA. DEBESU JERUZALEME

Fragmenti no Sv. Jāņa apokalipses: "Viņš mani aiznesa garā uz lielu, augstu kalnu un rādīja man svēto pilsētu Jeruzālemi nokāpjam no debesīm no Dieva. (..) Tai bija liels, augsts mūris ar divpadsmit vārtiem un uz vārtiem divpadsmit eņģeļu; tur bija uzrakstīti divpadsmit vārdi, tie ir Israēla divpadsmit cilšu vārdi…"

"Pilsēta celta četrstūrī, tikpat gara, cik plata."

"Viņā sanesīs tautu greznumus un dārgumus. Nemūžam tur nekas neieies, kas nesvēts, un neviens, kas dara negantību un melo."

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums

14. svētlaimīgo pilsēta

Pārsteigts ieraugu savā priekšā atmirdzam dievu pilsētu.

Kā gaiša līnija cauri pilsētai vijas plats, ciprešu dzīvžoga ieskauts ceļš.

Es dodos uz priekšu pa Olimpijas galveno avēniju.

Šur tur pakalnus un ielejas izraibina grandiozas celtnes, ko, iespējams, būvējuši titāni. Koka tilti šķērso upju tīklojumu, upes ieplūst mēļu ūdensrožu klātos ezeros. Uz dienvidos redzamajām stāvajām nogāzēm gozējas milzu, ar bambusu apjozti baseini, meldrāji un palmas. Šķiet, it kā kāds arhitekts smagā dzērumā būtu uzzīmējis savu vīziju pilsētu tik mainīgu aiz augstajiem mūriem paslēptu daili.

Raibs pūlis ņirb avēnijās, plašajās ielās un sīkajās sānieliņās. Gados jaunie vīrieši un sievietes, tāpat kā es, tērpušies baltās togās. Iespējams, ka tie ir dievu mācekļi. Viņi man nepievērš ne mazāko uzmanību.

Kāda jauna sieviete dzeltenā togā izvedusi pastaigāties suni ar trim takša galvām, kurš izskatās gluži kā tāds minicerbers. Tepat arī kentauri, satīri un ķerubīnes.

Pamanu, ka redzami gan tēviņi, gan mātītes — taureņi ar puišu un meiteņu ārieni un pat kentauri ar platām, garas, biezas vilnas klātām krūtīm.

Dodos tālāk, un manām acīm paveras aizvien jaunas ainas. Tirdziņi, kuros cilvēki un dīvaiņi sazinās ar zīmju palīdzību, mazas no baltiem akmeņiem celtas mājiņas ar sarkaniem dakstiņu jumtiem un korintiešu kolonādēm, balustrādes ar skulptūrām un strūklakas ar akmens tritoniem, kam no rīkles šļācas ūdens ar vara krāsas atspulgiem.

Siltais gaiss smaržo pēc ziedputekšņiem un svaigi pļauta zāliena. Pamanu dažādu graudaugu laukus, kas stiepjas līdzās sakņu dārziem. Vienaldzīgi pret šo iespaidīgo ainavu zāli gremo daži gluži parasti zālēdāji kazas, aitas un govis, kas izskatās tieši tāpat kā uz Zemes.

Aiz priedēm parādās aizvien jaunas un jaunas villas. Tās visas ir vienstāva celtnes.

Avēnijas galā es nonāku plašā, apaļā laukumā ar baseinu, kura vidū uz nelielas saliņas aug simtgadīgs koks.

Kad pieeju tuvāk, redzu, ka šis majestātiskais koks ir ābele ar zelta krāsas augļiem. Vai tā būtu Ēdenes dārza ābele, Labā un Ļaunā iepazīšanas koks, kas Ādamam un Ievai aizvēra Paradīzes vārtus? Tās mizu izvagojušas tūkstošgades, bet ābeles saknes stiepjas virs zemes, apvijot šīs salas klintis. Tās varenie, žuburainie zari slejas debesīs, aizsedzot baseinu, kas apskalo saliņu, un pat mūra žogu ap baseinu. Ābeles ēna krīt gandrīz pār visu galveno laukumu.

Man atkal nāk prātā rindiņas no Svētā Jāņa apokalipses: "Viņas ielas vidū un upei abās pusēs bija dzīvības koks .. un viņa lapas bija tautām par dziedināšanu. "

No galvenā laukuma stiepjas četras plašas, perpendikulāras avēnijas. Uz ielu plāksnītēm var izlasīt to nosaukumus.

Austrumos Elizejas lauki.

Ziemeļos amfiteātris un megars.

Rietumos pludmale.

Taču neviena plāksnīte nenorāda, kas atrodas dienvidos. Maiga vēsmiņa skar manu skaustu. Es pagriežos un ieraugu, ka man aiz muguras klusi lidinās ietiepīga paskata ķerubīne ar rudiem matiem.

Ko tu no manis gribi? Kā tevi sauc?

Himera nošķaudās, un es tai pastiepju togas stūri, lai palīdzētu noslaucīt degunu.

Labi. Ja tu neko nevēlies man teikt, tad es tevi saukšu par… Sņauku. Tas, kurš cērt malku, ir malkas cirtējs, tas, kurš vijas, ir vīteņaugs, bet tas, kurš šņauc degunu, kļūst par… šņauku.

Šņauka satraukti plivinās, saskaitusies, ka es par viņu smejos. Viņa izbāž savu smailo tauriņa mēli, vaibstās un bola acis. Viņu atdarinot, es arī izbāžu mēli, bet tad turpinu iet tālāk, vairs nepievēršot Šņaukai nekādu uzmanību.

Ievēroju, ka visas avēnijas ir taisnas, bet visas ielas ir līkas un vijas ap galveno laukumu. Mitekļu priekšā plešas dārzi ar man nepazīstamiem kokiem, kuru ziedi atgādina orhidejas, bet to smarža sandalkoka un neļķes smaržu.

Olīvkoku ielas nams Nr. 142 857 ir balta villa ar sarkanu dakstiņu jumtu ciprešu koku paēnā. Ap to nav ne sienas, ne žoga. Akmens celiņš ved līdz durvīm, kurām nav slēdzenes. Ķerubīnei, kas man seko, lieku saprast, ka esmu mājās un nevēlos, lai mani traucē. Viņas neapmierinātā seja sapīkst vēl vairāk, kad es tai deguna priekšā aizcērtu durvis.

Tagad redzu, ka durvis var aizvērt ar koka aizbīdni, un atviegloti nopūšos.

Uzreiz sajūtu, kāda bauda atrasties vietā, kur neviens mani nevar traucēt. Sen neesmu tā juties. Kā "savās mājās". Paveros apkārt. Plaša viesistaba ar sarkanu dīvānu un zemu, melnu koka galdiņu tās vidū, bet pie baltās sienas piekārts plakanā televizora ekrāns.

Pie sienas atrodas grāmatskapis, kurā ir tikai grāmatas ar pilnīgi neskartām, baltām lapām.

Televizors bez pults.

Grāmatas bez teksta.

Noziegums bez izmeklēšanas.

Pa labi no grāmatskapja atrodas krēsls un rakstāmgalds ar daudzām atvilktnēm. Uz tā novietota tintnīca ar tajā iemērktu zoss spalvu. Vai no manis tiek gaidīts, lai es aizpildu šīs tukšās lapas?

Galu galā esmu pārliecināts, ka mani piedzīvojumi ir pelnījuši, lai tos pastāsta, un, tāpat kā ikviens no mums, arī es gribu aiz sevis atstāt kaut ko paliekošu. Bet no kura gala lai sāk? "Kāpēc gan ne ar burtu A?" mana iekšējā balss čukst. "Tas būtu tikai loģiski." Tātad "A". Apsēžos pie rakstāmgalda un sāku rakstīt.

"A… Ak, vai es drīkstu to visu stāstīt? Pat tagad, atpakaļ atskatoties, nespēju noticēt, ka es, Mišels Pensons, esmu piedalījies tik varenos piedzīvojumos un…"

Spalva gaisā apstājas. Es taču esmu bijis tikai Mišels Pensons. Bet Paradīzē atklāju, ka es kā cilvēks esmu izdzīvojis daudzas dzīves, kās stiepušās trīs miljonu gadu garumā. Esmu bijis mednieks, zemnieks, mājsaimniece, amatnieks un ubags. Esmu bijis gan vīrietis, gan sieviete. Esmu pazinis gan spožumu, gan postu, gan labklājību, gan slimības, gan varu, gan kalpību. Vairums manu dzīvju bijušas pavisam parastas… Tomēr man tikušas piešķirtas arī kādas desmit visnotaļ interesantas karmas. Ar astronomiju fanātiski aizrāvusies odaliska ēģiptiešu izredzēto vidū, druīdu dziednieks, kas dziedē ar augiem apburtajā mežā, kareivis, kas spēlē dūdas anglosakšu zemē, samurajs, kas prot meistarīgi cīnīties ar zobenu

Japānas impērijā, dejotāja, kas 1830. gadā Parīzē dejo franču kankanu saviem neskaitāmajiem mīļākajiem, ārsts ķirurģiskās antiseptikas atklājējs cariskajā Sanktpēterburgā…

Savā pēdējā dzīvē biju Mišels Pensons un viņa ārieni esmu saglabājis joprojām. Pēdējā zemes dzīvē tuva draudzība mani saistīja ar Raulu Razorbaku un viņš mani iesaistīja dīvainā piedzīvojumā. Pieauguši abi bijām kļuvuši par zinātniekiem un savas zināšanas (es ārsta, bet viņš biologa) apvienojām, lai veiktu eksperimentu, kurā bija iesaistīta gan zinātne, gan garīgums, kā izkļūt no cilvēka ķermeņa un doties atklāt mirušo kontinentu.

Mēs to nosaucām par "tanatonautiku", no grieķu vārda "thanatos" nāve un "nautis" pētnieki.

Kopīgiem spēkiem mēs, tanatonauti, uzbūvējām "tanatodromus", no kurienes pacēlāmies gaisā. Pacietīgi apguvām to, kā atdalīties no ķermeņa un kā dvēselēm pacelties virs Zemes. Cīnījāmies, lai nokļūtu Paradīzē pirmie, apsteidzot klerkus un pazīstamāko ticību pārstāvjus. Iekļuvām pa septiņiem Nāves kontinenta vārtiem, apņēmīgi iekarojot aizvien jaunas teritorijas. Būt tanatonautam nozīmēja gan kļūt par pirmatklājēju, gan arī ļoti riskantu nodarbošanos. Mazpamazām es atklāju tūkstošgades noslēpumus, kas bija pa spēkam tikai iniciētajiem. Es par tiem pastāstīju daudz vairāk, nekā cilvēce bija gatava uzklausīt.

Lidmašīna, kas sadragāja manu viesistabu, izdzēsa manu Mišela Pensona un visu man vistuvāko cilvēku dzīvību. Tā mani atkal aizsauca uz debesīm.

Tur, augšā, mani izvērtēja un tiesāja par to, ka es, pēdējo reizi būdams cilvēka kārtā kā Pensons, biju darījis gan labu, gan ļaunu. Par laimi, šajā procesā man bija tiesības uz fantastisku advokātu pašu Emīlu Zolā, kas bija rakstnieks un mans sargeņģelis. Pateicoties viņam, es izspruku sveikā, un man šķita, ka uz visiem laikiem esmu atbrīvojies no pienākuma atkal atdzimt kā mirstīgajam.

Kļuvu par tīru garu. Eņģeli. Un kā eņģelim man tika uzticēti trīs cilvēki, kuriem savukārt man tagad bija jāpalīdz izkļūt no reinkarnāciju cikla. Labi atceros šos savus trīs "klientus" krievu kareivi Igoru Cehovu, amerikāņu modeli un aktrisi Veneru Šeridanu un franču rakstnieku Zaķu Nemro.

Taču cilvēkiem palīdzēt nav viegli. Mans audzinātājs eņģeļu jautājumos Edmonds Velss mēdza sacīt: "Tā vietā, lai būtu laimīgi, viņi cenšas mazināt nelaimes." Viņš man iemācīja, kā iedarboties uz cilvēkiem ar pieciem paņēmieniem sapņiem, intuīciju, zīmēm, medijiem un kaķiem. Tā man izdevās izglābt vienu no saviem klientiem — Žaku Nemro un viņam piedāvāt izkļūt no reinkarnāciju cikla, ja vien viņš to vēlētos. Kas attiecas uz mani pašu, tad man atļāva pamest Eņģeļu impēriju, lai es varētu pacelties vēl vienu pakāpi augstāk.

Un tā nu tagad esmu nokļuvis… Ēdenē. Esmu jau bijis gan mirstīgais, gan eņģelis. Nez par ko es kļūšu šoreiz?

Dionīss teica, ka par dievu mācekli.

Nolieku spalvu atpakaļ tintnīcā un pieceļos, lai turpinātu iepazīties ar villu. Pa labi no viesistabas es atklāju vēl vienu istabu, kurā atrodas milzu gulta ar baldahīnu. Drēbju skapī mani gaida pāris desmitu tādu pašu baltu tuniku un togu, kāda man jau ir mugurā. Istabas pagarinājumā atrodas vannasistaba, kurā ir marmora ūdenstvertne, vanna un izlietne ar apzeltītu ūdens krānu. Pudelīte ar pelēku lavandas ziedu pulverīti. Kad es ielaižu vannā ūdeni, pulveris tajā sāk putot. Es izģērbjos un svētlaimīgi tajā iegrimstu.

Aizmiedzu acis. Dzirdu, kā sitas mana sirds…

15. VIESIS

… tuk, tuk.

Es satrūkstos. Vēl kāda šņauka? Klauvējieni nerimstas, un, saslapinot grīdu, es dodos to padzīt. Ar vienu roku pieturu ap pleciem apņemto dvieli, bet ar otru pakampju muguras birsti un, šādi bruņojies, atveru durvis.

Taču būtne, ko ieraugu uz sliekšņa, nav himera. Tas ir mans audzinātājs eņģeļu jautājumos Edmonds Velss, kas man uzsmaida.

Tu taču man teici "uz redzēšanos"!

Bet jūs man atbildējāt "ardievu".

-Tieši tā. Ar… dievu nozīmē "pie dieviem".

Un, kā rādās, te mēs arī patiešām atrodamies.

Ilgi stāvam apkampušies.

Beidzot es atkāpjos, lai viņu ielaistu iekšā. Viesistabā Edmonds Velss ērti iekārtojas uz sarkanā dīvāna un, kā allaž, bez gara ievada steidzas man paziņot:

Šādi paaugstināti tikuši ļoti daudzi. Tā kā pagātnē "viņi" zaudējuši daudz audzēkņu, tad šoreiz "viņiem" ir grandiozi nodomi. Un "viņi" atļāva arī man ierasties.

Edmonds Velss nemaz nav mainījies un ar savām smailajām ausīm un trijstūraino seju izskatās tikpat noslēpumains kā allaž. Viņš vienmēr uz mani atstājis milzīgu iespaidu. Pēdējoreiz, atrodoties cilvēka veidolā, viņš bija entomologs, kas pētīja skudras. Tomēr viņa jājamzirdziņš allaž bijis uzkrāt zināšanas un izveidot tiltus, kas vieno būtnes, kuras pirms tam nav spējušas sazināties savā starpā. Un ne tikai skudras un cilvēkus, bet arī eņģeļus un cilvēkus.

Mana villa nav tālu no tavējās, es dzīvoju Olīvkoku ielā villā Nr. 142 851, viņš pavēsta tā, it kā mēs kopā pavadītu atvaļinājumu, kamēr es ātri uzvelku tuniku, togu un sandales.

Viņš mani uzrunā ar "tu", bet es viņu ar "jūs", nespēdams pret viņu izturēties familiāri. Es čukstu:

Te notiek dīvainas lietas. Šeit ieradies, pludmalē sastapu Žilu Vernu. Viņš manās rokās nomira. Sānos tam bija izdedzināta brūce. Noslepkavots. Dionīss man itin rāmi paskaidroja, ka Zilam Vernam bijušas problēmas, jo viņš ieradies par agru un izrādījies pārāk… ziņkārīgs.

Žils Verns vienmēr bijis celmlauzis, atzīst Edmonds Velss, un šis dīvainais noziegums uz viņu nav atstājis lielāku iespaidu kā uz Dionīsu.

-Viņam pietika laika vienīgi mani brīdināt, lai nerādos Olimpa kalnā, it kā viņš tur būtu redzējis kaut ko šausmīgu.

Šķiet, ka Edmonds Velss iegrimis pārdomās, bet tad pavēršam skatienus uz loga pusi, pa kuru var redzēt kalna pakāji, ko sedz bieza migla. Es neliekos mierā:

Šeit viss ir tik dīvains.

Labāk jau saki "brīnumains".

Un šīs grāmatas? Tām ir baltas lapas.

Mans skolotājs plati pasmaida:

Tātad mums tās jāaizpilda. Es varu turpināt rakstīt savu darbu "Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija".

Un tajā vairs netiks stāstīts par cilvēkiem vai dzīvniekiem un pat ne par eņģeļiem, bet gan par dieviem.

No plecā uzkārtās tarbas viņš izvelk grāmatu, kas, uzmetot acis, neatšķiras no manējām, tikai šķiet jau nedaudz apbružāta.

Viņš ar roku noglāsta tās malu.

Tagad tas, ko mēs piedzīvosim, nezudīs. Pēc atmiņas esmu pierakstījis tos stāstu fragmentus, kas man šķituši vissvarīgākie, un tos papildināšu ar visu, ko mēs šeit atklāsim.

Bet kāpēc jūs esat…

Vari mani uzrunāt ar "tu". Tagad vairs neesmu tavs skolotājs, esmu tāds pats dievu māceklis kā tu. Mēs esam vienādās lomās.

Kāpēc tu esi… Nē, atvainojiet, bet es to tiešām nespēju, labāk tomēr teikšu "jūs"… Kāpēc jūs tik neatlaidīgi tiecaties pēc zināšanām?

Sākumā viņš ir pārsteigts, ka nespēju izmainīt mūsu attiecības, tomēr neuzstāj.

Varbūt tāpēc, ka bērnībā mani uzmācīgi vajāja doma: es neko nezinu. Tā bija īsta mānija. Kad nebiju no galvas iemācījies dzejoli, reiz man kāds skolotājs pateica: "Tu esi tukšpauris." Kopš tā laika es alkstu iegūt pēc iespējas vairāk zināšanu. Un mani interesē ne jau dzejoļi, bet gan informācija. Trīspadsmit gadu vecumā sāku aizpildīt biezas klades ar attēliem, zinātnisko informāciju un savām pārdomām (viņš pats pasmaida par šīm atmiņām). Es izgriezu kailu aktrišu fotoattēlus un tos ielīmēju savā kladē līdzās matemātikas formulām, lai man rastos vēlme to atkal atvērt. Nemitējos šo kladi aizpildīt. Kā tev jau zināms, kad nonācu Eņģeļu impērijā, vēlējos turpināt šo enciklopēdijas projektu un ar to ieinteresēju kādu cilvēku. Tas mani gandrīz iedzina postā. Šeit esmu iecerējis turpināt savus relatīvo un absolūto zināšanu meklējumus.

Vai top enciklopēdijas piektais sējums?

Piektais oficiālais sējums, taču esmu izdevis arī vairākus neoficiālus sējumus, kas paslēpti dažādās vietās.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdijas, kas paslēptas uz Zemes?

Protams. Manas apslēptās bagātības, ko vēlāk atklās tie, kam pietiks pacietības tās meklēt. Taču pašlaik esmu iesācis rakstīt šo.

Es to aplūkoju. Uz vāka Edmonds Velss kaligrāfiskā rokrakstā ir uzrakstījis: RELATĪVO UN ABSOLŪTO ZINĀŠANU ENCIKLOPĒDIJA. V SĒJUMS.

Viņš sniedz man šo grāmatu.

Es to rakstu, jo, nejauši tiekoties, esmu no daudziem cilvēkiem saņēmis milzīgu daudzumu zināšanu. Taču, tiklīdz esmu gribējis tās nodot tālāk, lai šīs zināšanas turpinātu dzīvot, esmu ievērojis, ka bijis pārāk maz tādu cilvēku, kurus šī dāvana interesētu. Bet to var pasniegt tikai tam, kurš gatavs to saņemt. Tad nu es to visiem pasniedzu manuskripta veidā. Gluži kā jūrā iemestu pudeli. Lai to saņem tie, kas spēj novērtēt pat tad, ja es viņus nesatieku.

Es to atveru. Pirmās nodaļas virsraksts vēsta: "Sākums."

Nākamie "Sastopoties ar nezināmo", "Un ja nu mēs esam vienīgie visā izplatījumā", "Debesu Jeruzāleme"… Pēdējo nodaļu sauc "Skaitļu simbolika"…

Atkal? Par to taču jūs jau rakstījāt četros pārējos sējumos!

Taču enciklopēdists nemaz neapmulst.

Šajā skaitļu simbolikā taču paslēpts visu noslēpumu atrisinājums. Es to visu laiku atkārtoju un papildinu, jo tā veido visvienkāršāko ceļu uz Visuma evolūcijas nozīmes izpratni. Vai tu atceries, Mišel…

16. ENCIKLOPĒDIJA. SKAITĻU SIMBOLIKA

Apziņa attīstās atbilstoši skaitļu simbolikai, kuru pirms trim tūkstošiem gadu izgudroja indieši.

Izliekta līnija nozīmē mīlestību.

Krusts nozīmē pārbaudījumu.

Horizontāla līnija nozīmē pieķeršanos.

Aplūkosim skaitļu grafisko attēlojumu!

1  minerāls. Vienkārša vertikāla svītra bez izliekuma vai horizontālas līnijas. Nav ne pieķeršanās, ne mīlestības. Minerālam nepiemīt apziņa. Tas vienkārši ir. Tā ir matērijas sākuma stadija.

2  augs. Virs horizontālās līnijas atrodas izliekta līnija. Horizontālā līnija nozīmē pieķeršanos zemei, tā ir sakne, kas tur pie zemes. Virs tās pret debesīm pavērsts mīlestības izliekums, jo lapas un ziedi mīl gaismu.

3  dzīvnieks. Divi mīlestības izliekumi. Dzīvnieki mīl gan zemi, gan debesis. Taču, tā kā nav horizontālās līnijas, tie nav nevienam pieķērušies. Tie atrodas emociju varā. Bailes, vēlēšanās… Divas izliektās līnijas nozīmē divas mutes. Vienu, kas kož, un otru, kas sakampj.

4  cilvēks. Tā simbols ir krustošanās. Tas nozīmē, ka viņam ir izvēle. Viņš atrodas krustcelēs un var pats izlemt, kādā virzienā doties. Cilvēkam tātad pastāv alternatīva: vai nolaisties līdz 3 dzīvnieka stadijai vai pakāpties augstākā attīstības stadijā.

5  cilvēks ar apziņu. Cipars ir apgriezts 2. Šis simbols sastāv no horizontālās līnijas (pieķeršanās debesīm) un izliekuma (mīlestības uz zemi). Cilvēks ir gudrs. Viņš ir pārvarējis dzīvnieka iedabu. Viņš prot uz notikumiem paraudzīties no malas un nereaģēt instinktīvi vai emocionāli. Viņš ir pārvarējis savas bailes un iekāri. Viņš mīl savu planētu un savus līdziniekus, vienlaikus tos vērojot it kā no malas.

6  eņģelis. Apgaismotā dvēsele ir atbrīvota no pienākuma miesiski atdzimt. Tā ir pabeigusi miesisko reinkarnāciju ciklu un tagad ir tikai tīrs gars, kurš vairs nejūt ne sāpes, ne cilvēka elementārās vajadzības. Eņģelis ir mīlestības izliekums, spirāle, kas no sirds paceļas pret debesīm, tad pavēršas pret Zemi, lai palīdzētu cilvēkiem, un pabeidz apli, paceļoties pret debesīm, lai sasniegtu citu, vēl augstāku dimensiju.

7  dievs. Vai vismaz "dievu māceklis". Eņģelis paceļoties sasniedz augstāku dimensiju. Tāpat kā piecniekam, tam ir vertikāla līnija, kas to velk uz augšu. Taču mīlestības izliekuma vietā, kas vērsts uz leju, tam ir svītra. Viņš iedarbojas uz pasauli, kas atrodas lejā. Septiņniekā kā apgrieztā četriniekā ietverts arī krusts. Tas ir pārbaudījums, krustceles. Lai paceltos vēl augstāk, nepieciešams kaut ko sasniegt.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija (fragments no IV sējuma)

17. PIRMĀS SVINĪBAS AMFITEATRI

Bet kas atrodas vēl augstāk? Vai astoņi?

Pulkstenis nozvana trīs. Mēs steidzamies uz centrālo laukumu ar simtgadīgo ābeli. Citi baltās togās tērptie dievu mācekļi mūs jau apsteigusi. Tur ir dažāda vecuma cilvēki. Noteikti tie, kuri uz Zemes bijuši pēdējo reizi. Mēs uz viņiem lūkojamies, pārsteigti, ka mūsu ir tik daudz, un mēģinot uzminēt, kas mūsos varētu būt tik īpašs, ka esam pelnījuši šeit atrasties.

Jauna meitene safrāndzeltenā togā ar žestiem mūs mudina stāties vienā rindā.

Nu, lūk, arī hora [1] ir klāt, Edmonds Velss man pačukst.

Nezinu, man nav pulksteņa.

Mans audzinātājs pasmaida.

Tu nesaprati. Tā viņas vienkārši sauc.

Un viņas ir divdesmit četras?

Nē, viņš man čukst ausī. Viņas ir tikai trīs.

Likumības hora Einomija, taisnības hora Dike un miera hora Eirēne. Tās visas ir pusdieves, jo ir taisnības dievietes Temīdas un dievu valdnieka Zeva meitas.

Spriežot pēc tā, cik veikli šī hora mūs visus nostāda rindā, nodomāju, ka šī laikam būs pirmā no trim minētajām. Einomija… Grieķu valodā priedēklis nozīmē "labs", tāpat kā vārdā "euphonie" laba skaņa, vārdā "euphorie" — labs garastāvoklis, bet mūsu horas gadījumā labs vārds. Cits pēc cita audzēkņi nosauc savus vārdus, bet Einomija klātesošos atzīmē savā sarakstā un norāda, kurp tiem doties. Kad pasaku, kas es esmu, hora mani rūpīgi nopēta. Droši vien arī viņa prāto, vai esmu tas, "kuru gaida".

Tomēr viņa man tikai norāda uz Ziemeļu avēniju, kas ved uz amfiteātri.

Pie ieejas jau sapulcējusies nākamā grupiņa. Šoreiz otra hora tā noteikti ir Dike arī pārbauda vārdus sarakstā. Garām ejot, palūkojos tai pār plecu un ieraugu, ka Žila Verna vārds ir izsvītrots un tā vietā ierakstīts… Edmonds Velss. Vai mans audzinātājs pēkšņi aizstājis nogalināto rakstnieku?

Kad nosaucu savu uzvārdu Pensons, saņemu kādu kārbu. Ziņkāres dzīts, es to uzreiz atveru. Tajā atrodas plaukstas lieluma krusts, kam augšgalā ir caurspīdīga stikla izliekums ar ķēdīti, aiz kuras to pakārt kaklā. Zem tā atrodu trīs slēdzīšus, un uz katra no tiem iegravēts cits burts.

Tas ir ēģiptiešu dzīvības simbols, — saka Edmonds Velss. "Dievu scepteris".

Dievu scepteris… Es to apgriežu otrādi un ieraugu skaitli 142 857. Tas ir manas villas numurs. Kopā ar savu audzinātāju un draugu ieejam amfiteātri. Ar aplī izkārtotajām sēdvietām un skatuvi tas izskatās tieši tāpat kā jebkurš cits amfiteātris. Visapkārt, sastājušies nelielās grupiņās, apspriežas satrauktie audzēkņi.

Tāda sajūta, kā atrodoties bērna sapnī, es saku.

Mans draugs izvirza citu hipotēzi.

Vai arī grāmatā. It kā kāds būtu uzrakstījis grāmatu ar šo notikumu norises vietu. Lasītājam atliek tikai noliekties pār grāmatas lapām, lai tā atdzīvotos. Un arī mēs tajā esam.

Es tikai paraustu plecus, taču viņš nesatricināmā mierā turpina:

Kāds rakstnieks būs pievārējis visu grieķu mitoloģiju, lai to materializētu un lai mēs tajā dzīvotu. Es uzskatu, ka "viss sākas un viss beidzas" romānā.

Sāku uztvert viņa domu gaitu.

Šajā gadījumā rakstnieks mūs pēta kā romāna personāžus. Bet vai viņš šo stāstu jau pabeidzis rakstīt? Vai viņš to sācis rakstīt no beigām vai arī kopā ar mums viņa radītajiem tēliem uzzina to, kā risinās notikumi?

Viņš mani uzlūko pa pusei nopietni, pa pusei uzjautrināts.

Kāda dzeltenā togā tērpta meitene ar ziedu un augļu vainagu galvā mums pamāj, lai palaižam garām jaunpienākušos.

Trešā hora?

Nē, šī man drīzāk izskatās pēc cita veida pusdieves -Sezonas .

Tik tuvu stāvot, es pat sajūtu viņas smaržu. Uzvēdī maijpuķītes un lilijas. Ja tā ir "sezona", tad viņai jābūt pavasarim. Es jūsmoju par meitenes lielajām, dzintarainajām acīm, linu baltajiem matiem un trauslajām rokām. Vēlos viņai pieskarties, taču Edmonds Velss mani no tā attur.

Nopētu savus klasesbiedrus, kas ieņēmuši sēdvietas cits no cita atstatus. Netrūkst slavenību, šķiet, ka starp pārējiem manu pavīdam gleznotāju AnrīTulūzu-Lotreku, rakstniekus Gistavu Flobēru un Etjēnu de Mongolfjē vienu no brāļiem, kas izgudroja gaisa balonu, keramiķi Bernāru Palisī, impresionisma gleznotāju Klodu Monē, lidotāju Klemānu Adēru un skulptoru Ogistu Rodēnu.

Te ir ari sievietes traģisko lomu atveidotāja Sāra Bernāra, skulptore Kamila Klodela, ārste Marija Kirl, aktrise Simona Siņorē un dejotāja-spiedze Mata Hari.

Kā augstākās sabiedrības pārstāvis Edmonds Velss tuvojas Matai Hari.

Sveicināti, esmu Edmonds Velss, bet tas ir mans draugs Mišels Pensons. Vai jūs gadījumā neesat Mata Hari?

Jaunā brunete apstiprina, ka tā ir gan. Saskatāmies, īsti nezinot, ko lai tālāk saka.

Kamēr mēs ieņemam savas vietas amfiteātra rindās, lēnām iestājas vakars. Debesīs parādās nevis viens, bet veseli trīs trijstūrī izvietoti mēneši. Olimpa kalna virsotne joprojām grimst miglā.

Skaļā balsī uzdodu jautājumu, kas mani nomoka:

Kas īsti tur augšā atrodas?

Pirmais man atbild Vinsents van Gogs:

Tur pelēkā krāsa sajaukusies ar zeltaini brūniem atspīdumiem, oranžu un zilu krāsu.

Mata Hari nočukst:

Tas ir noslēpums.

Žoržs Meliess piebilst:

Tā ir maģija.

Gistavs Eifelis pusčukstus pavēsta:

Tā ir Visuma arhitektūra.

Simona Siņorē piebilst:

Tur atrodas filmas producents.

Marija Kirī sapņaini nosaka:

Tas ir Visuma princips.

Sāra Bernāra šaubās:

Mēs atrodamies Olimpijā. Vai tur gadījumā nav…

Zevs?

Aiz muguras kāda balss noskalda:

Tur nekā nav.

Mēs pagriežamies. Ieraugām sīku vīreli ar gariem, pelēcīgiem matiem, apaļām brillītēm un bārdu.

-Tur, augšā, nekā nav. Ne Zeva, ne Visuma arhitekta, ne brīnumu… Nekā. Visu sedz sniegs un migla. Tāpat kā kalnos.

Kamēr viņš to ar tādu pārliecību paziņo, kalna virsotnē pēkšņi uzplaiksna gaismas kūlis. Tas mirkšķina gluži kā auto miglas lampas.

Vai jūs to redzējāt?

-Jā, bārdainais turpina. Es redzēju gaismu. Pavisam parastu gaismu. Lai raisītu jūsu iztēli, "viņi" kalna virsotnē ieslēdz prožektoru, bet jūs uz to blenžat kā tādi knišļi, ko pievelk lampas gaisma. Tās visas ir tikai ārišķības un acu apmāns.

Kas jūs tāds esat, ka atļaujaties tik kategoriski izteikties? Sāra Bernāra aizkaitināta vaicā.

Jūsu padevīgais kalps Pjērs Zozefs Prudons.

Prudons? Anarhijas ideologs? Edmonds Velss šķiet pārsteigts.

Viņš pats personiski.

Biju gan dzirdējis par šo nemiernieku, taču man nebija ne jausmas, kā viņš varētu izskatīties. Jāatzīst, ka viņš ir līdzīgs Kārlim Marksam. Protams, tajā laikā bārdas un gari mati bija modē. Viņam ir augsta piere, un mati izskatās tā, it kā būtu sasieti astē. Viņš piebilst:

Esmu ateists, anarhists un nihilists Prudons, un es ar to lepojos.

Tad jau jūs esat atdzimis no jauna, Sāra Bernāra nosaka.

Nūjā. Taču reinkarnācijai neticu tik un tā.

Un esat kļuvis par eņģeli.

Tā ir gan, tomēr nekādiem eņģeļiem es neticu.

Un tagad jūs esat dievu māceklis.

Jā. Un kļūšu par ateistu dievu, Prudons pavēsta, pats gandarīts par tik trāpīgu apzīmējumu. Un vai jūs paši patiesībā šai dievu skolai ticat? Iedomājieties, vajadzēs taču kārtot bakalaura eksāmenu demiurģijā!

Mūsu sarunā iesaistās vēl kāds students. Vīrietis acīmredzami stipri šķielē, taču, cik vien ir viņa spēkos, cenšas to neizrādīt.

Skaidrs, ka tur, augšā, viņš pārliecināti iesaucas, ir kaut kas ļoti iespaidīgs un skaists. Un mēs esam tikai dievu mācekļi, slkdieviņi. Taču tur atrodas pats varenais Dievs.

Ko jūs ar to gribat sacīt? es viņam jautāju.

To, ka ir kaut kas, kas ir par mums daudz pārāks savā cildenumā, savā apziņā, itin visā, viņš sajūsmināti paziņo.

Šo jaunpienācēju sauc Lisjēns Diprē, un viņš apgalvo, ka bijis ofitalmologs. Un, kaut gan pats šķielējis, palīdzējis citiem uzlabot redzi, līdz beidzot sapratis, ka vienīgais pareizais ceļš, lai saredzētu, ir ticība.

Kā tad. Jums nu gan labpatīk gvelzt visādas blēņas, saka Prudons. Es gan nebaidos paziņot, ka nav ne "tā Dieva, ne Kunga".

Pārējie studenti nosodoši protestē, bet anarhists tikai turpina:

Es esmu kā tāds Svētais Toms. Ticu tikai tam, ko redzu. Un es redzu, ka uz kādas salas ir sapulcējušies cilvēki, kuri, lai gan tik daudzas reliģijas aizliegušas izrunāt viņa vārdu, bez mitas daudzina: "Dievs tā, un Dievs šitā." Jūs apgalvojat, ka esat ticīgi, bet patiesībā šeit salasījušies zaimotāji. Un kas gan patiesībā ir Dievs? Un vai mums piemīt kādas īpašas spējas? Es tikai manu, ka esmu pazaudējis savus eņģeļa atribūtus. Pirms tam es lidoju un spēju izkļūt cauri matērijai. Tagad jūtu izsalkumu, slāpes un esmu ieģērbts togā, kas man kņudina visas maliņas.

Viņam ir taisnība. Ari man šis raupjais auduma gabals šķiet traucējošs, un, tikai izdzirdot vārdu "izsalkums", vēders savelkas un kurkstēdams sauc palīgā.

Bet Pjērs Zozefs Prudons turpina:

Es jums saku, ka visas šīs kartona dekorācijas, šis dūmakainais kalns, tā ir tikai miglas pūšana acīs.

Šajā brīdī izdzirdam aprautas, dobjas skaņas.

Tas ir kentaurs, kurš rībina milzu bungas, kas tam pakārtas kaklā.

Tad parādās vēl viens kentaurs un viņi sit bungas unisonā, tad vēl viens, un drīz vien tā jau ir divdesmit kentauru procesija, kas sit bungas no visa spēka.

Viņi tuvojas, sastājušies cits aiz cita, tad virzās uz priekšu gar amfiteātri, bet pēc tam sapulcējas mums apkārt un apstājas. Bungas rīb aizvien skaļāk. Mūsu krūškurvji vibrē un sirdis pukst vienā ritmā. Tagad jau viņu ir aptuveni simts, un viņi tikai bungo un bungo. Šis ritms man pulsē visā ķermenī — deniņos, krūtīs, rokās un kājās. Es sajūtu ikvienu vissīkāko sava jauniegūtā ķermeņa kauliņu.

Šķiet, ka kentauri uzsākuši kādu vibrējošu dialogu. Vieni improvizē solo, kas izklausās kā aicinājums citiem atbildēt ar to pašu vadmotīvu.

Pēkšņi šo procesiju iztraucē skaļš zviedziens.

Kā amazone jāšus zirga mugurā parādās kāda sieviete. Galvā viņai ir spoža bruņucepure, bet mugurā sudrabota toga. Rokās sieviete vicina šķēpu, un uz pleca viņai sēž pūce un noraugās uz apkārtējiem. Kentauri ar paceltām bungu vālītēm rokās tūlīt sastingst.

Kamēr sieviete virzās uz arēnas centru, apkārt valda neparasts klusums. Šķiet, ka arī viņa ir divmetrīga. Tāpat kā Dionīss. Un tāpat kā visi pārējie dievu skolotāji.

Sieviete iesāk, skaidri izrunājot vārdus:

Jūsu šajā kursā patiešām ir ļoti, ļoti daudz. Un visi vēl nemaz nav ieradušies. Jūs jau esat aptuveni simts, bet pārējie jums piebiedrosies vakarā. Vēl nekad te nav bijis tik daudz audzēkņu. Kopā jūs būsiet simt četrdesmit četri.

Divpadsmit reiz divpadsmit, Edmonds Velss man iečukst ausī. Tāpat kā simt četrdesmit četri Ādama un Ievas bērni un simt četrdesmit četri pirmie cilvēki…

Sieviete ar šķēpu sit pret zemi, it kā lai apklusinātu satrauktos audzēkņus.

Katram kursam mēs izraugāmies eņģeļus, kas cēlušies no vienas valsts un kultūras mirstīgajiem. Šādi mēs izvairāmies no nacionālisma, kas veicinātu brīvdomīgu grupējumu veidošanos. Šogad esam izraudzījušies kādreizējos frančus.

Dieviete pārlaiž acis amfiteātrim. Visi stāv kā zemē iemieti. Pat Prudons ir apklusis. Viņa strauji nolec no zirga, kurš pat nepakustas.

Šeit, viņa turpina, — jūs esat "dievi no tautas vidus", tāpat kā citi kļūst par "ganāmpulka ganiem". Šeit jūs iemācīsieties kļūt par labiem ganiem.

Kamēr viņa staigā pa arēnu, pūce paceļas no viņas pleca un lidinās virs mūsu galvām.

Vēlos jums paziņot, ka pavisam būs divas sesijas, kuru laikā par jūsu izglītību rūpēsies divpadsmit dievu skolotāji. Lūk, viņu saraksts!

1.   Uguns dievs Hēfaists.

2.    Zemestrīču un zirgu dievs Poseidons.

3.    Kara dievs Arējs.

4.    Ceļojumu dievs Hermejs.

5.   Auglības un zemkopības dieviete Dēmetra.

6.    Mīlas dieviete Afrodīte.

8. Laulības aizstāve dieviete Hēra.

8.    Mājas pavarda dieviete Hestija.

9.    Mākslas dievs Apollons.

10.    Medību dieviete Artemīda.

11.    Svētku dievs Dionīss, kuru jūs jau pazīstat.

12.    Un, visbeidzot, aiz katedras nostāšos es — gudrības dieviete Atēna.

Nezinu, kāpēc, bet no visiem šiem vārdiem man atmiņā iespiežas tikai viens: mīlas dieviete Afrodīte… Jā, viņa skaisti izrunāja šo vārdu. Man ir tāda dīvaina sajūta, it kā es viņu jau pazītu. Vai arī ka viņa bijusi manas pagātnes ģimenes locekle. Vai varbūt manas nākotnes ģimenes…

Paspērusi dažus soļus, dieviete ar bruņucepuri galvā turpina:

Šiem divpadsmit skolotājiem pievienosies vēl daži dievi. Pirmajā mācību sesijā tie būs Sīzifs, Prometejs un Hērakls, bet otrajā jūs apciemos Orfejs, Edips un Ikars. Vēl jāpiemin laika dievs Krons, kas sagatavos jūs ievadlekcijām, un Hermafrodīts, kas sniegs jums psiholoģisku atbalstu, ja jums tas šķitīs nepieciešams, un allaž būs jūsu rīcībā.

Amfiteātri atsākas kņada, taču Atēna vēl nav beigusi savu runu. Viņa atkal ar šķēpu uzsit pa zemi.

Jāpiebilst, ka šeit, tāpat kā ikvienā citā sabiedrībā, nepieciešams ievērot stingrus noteikumus.

1.   Nekad nepārkāpt Olimpijas teritorijas robežas pēc tam, kad pulkstenis ir nozvanījis desmit reizes, norādot, ka pagājušas divdesmit divas stundas.

2.     Nekad neizturēties vardarbīgi ne pret vienu salas iedzīvotāju neatkarīgi no tā, vai tas būtu dievs, himera vai audzēknis.

3.    Nekad nekavēt lekcijas.

4.     Nekad nešķirties no sava cilpas krusta, šīs rotas, kas jums tika nodota kopā ar lādīti. Jums tā visu laiku jānēsā, aplikta ap kaklu. Tā ļaus jūs atšķirt no citiem un noderēs jūsu darbā.

Audzēkņu rindas atkal pāršalc balsu murdoņa, uz kuru Atēna, kas saprot, kādu neizpratni izraisījuši viņas vārdi, atbild ar paskaidrojumu:

Gribu, lai jūs zinātu, ka ārpus Olimpijas pilsētas mūriem jūs vairs nebūsiet drošībā. Sala slēpj tādas briesmas, ko jūs pat nespējat iztēloties.

Taču čalas nevis pieklust, bet gan atkal pieņemas spēkā.

Turklāt, viņa piebilst jau skaļāk, šeit ir kāds, kurš pratīs jums atņemt jebkādu vēlēšanos ceļot. Un tas ir pats Nelabais.

Un, šo vārdu izrunājot, viņa šausmās nodreb.

Šoreiz viņa ir izraisījusi īstu vētru. Viņas šķēps vairs nelīdz, un, lai mūs apklusinātu, kentauriem nākas sist bungas. Katrs velnu iztēlojas citādi. Bungas apklust.

Savas runas nobeigumā Atēna saka:

Rīt notiks pirmā lekcija. Laika dievs Krons jūs gaidīs uz 0 lekciju. Vēlreiz atkārtoju, ka lekcijām jānorit mierīgi, rāmi un bezkaislīgi.

Šajā mirklī atskan šausmīgs agonijas kliedziens.

18.  ENCIKLOPĒDIJA. KLIEDZIENS

Dzīve sākas un beidzas ar kliedzienu. Senajā Grieķijā kareivji, dodoties uzbrukumā, kliedza "alala", kas tiem kalpoja par cīņas saucienu, lai iedrošinātu pārējos. Ģermāņi kliedza savos vairogos, lai radītu rezonanses efektu, kas spēja satracināt pretinieka armijas zirgus. Ķeltu mitoloģijā sastopams nakts kliedzējs Hopers Nozs, kas ar saviem kliedzieniem ievilka lamatās ceļotājus. Bet Jēkaba dēls Rubenss (Bībelē) spēja kliegt tik stipri, ka ikviens, kurš to izdzirdēja, aiz bailēm nomira.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. V sējums

19.  PIRMĀ OFICIĀLĀ SLEPKAVĪBA

Atskan gari stiepts kliedziens, kas pēkšņi apklust.

Mēs satraukti saskatāmies. Šķiet, ka troksnis nāk no amfiteātra aizmugures. Atēnas pūce jau laižas uz to pusi, un arī kentauri joņo ārā no arēnas. Mēs visi steidzamies turp.

Vesels pūlis drīz vien salasījies ap kentauriem, kas aplī sastājušies apkārt tai vietai, kur, ar elkoņiem izlauzis ceļu cauri pūlim, es ieraugu upuri, kurš guļ uz muguras, plati ieplestām rokām. Sirds vietā viņam rēgojas tik milzīgs caurums, ka tam cauri var saredzēt zemi. Tāpat kā Žilam Vernam, arī viņam āda apkārt ievainojumam ir apdegusi.

Es nodrebu. Kad biju eņģelis, cerēju, ka esmu atbrīvojies no nāves bailēm uz visiem laikiem. Tagad, kad esmu kļuvis miesisks, senās bailes atkal atgriezušās. Tātad atkal esmu kļuvis savā ziņā mirstīgs. Es ne tikai izjūtu ciešanas, bet varu arī nomirt.

Nez kādēļ dievi sev lieguši eņģeļu privilēģijas? Jau satumsis, un kāds audzēknis tuvina šausmu izķēmotajai sejai lāpu, apgaismojot arī klātesošos, kas atgādina apstulbušus statistus. Es jautāju:

Kas viņš ir?

Tas ir Klods Debisī, nočukst kāds melomāns. "Fauna diendusas" komponists bija kopā ar mums un nozuda tā, ka es pat nepamanīju.

Kurš gan to izdarījis? kāds cits ievaicājas.

Nelabais… savu pieņēmumu izsaka mistiķis Lisjēns Diprē.

Un kāpēc gan ne jūsu "varenais Dievs"? Prudons ironizē. Ja jau viņš tiek uzskatīts par taisnīgo Dievu, kāpēc gan lai viņš laiku pa laikam savu draudzi nesodītu?

Atēna bažīgi šūpo galvu. Viņas pūce riņķo virs mūsu galvām, it kā meklēdama iespējamo slepkavu.

Vainīgais ir viens no jums, dieviete pavēsta. Tas ir kāds dievu māceklis un… dievu slepkava.

Apzīmējums "dievu slepkava" izklausās iespaidīgi.

Kurš pēdējais redzēja upuri dzīvu? viņa jautā.

Divi kentauri novieto mūziķa ķermeni uz nestuvēm. Viņi tam pāri pārsedz pārklāju, un man šķiet, ka upuris zem tā vēl sakustas. Izberžu acis. Droši vien tā ir kāda refleksu izraisīta kustība vai arī man rēgojas. Es nomurminu:

Un tas nav pirmais noziegums. Pirms viņa jau bija Zils Verns.

Kurš to teica?! — iesaucas Atēna. Nebiju domājis, ka viņa tik labi dzird.

Paslēpjos aiz kāda priekšā stāvošā galvas. Pūce atkal paceļas spārnos un lido zemu virs mūsu galvām, lai mūs labāk saredzētu. Kad putns laižas man pāri, es jūtu viņa spārnu vēdas.

Asinsizliešana dievu valstībā… Dievu slepkava noteikti ir viens no šī kursa simt četrdesmit četriem audzēkņiem.

Viņas seja kļūst ļoti barga.

Gan es vinu atklāšu un sodīšu. Un ticiet man šī sodīšana kļūs par paraugprāvu.

144 1, tātad tagad esam palikuši vairs tikai 143, Prudons atzīmē. Cik var manīt, viņu īpaši nesatrauc ne noziegums, ne sodīšanas draudi.

Toties es satraukti sažņaudzu plaukstā cilpas krustu, kas man aplikts ap kaklu.

20. ENCIKLOPĒDIJA. ANHA

Anha jeb cilpas krusts Senajā Ēģiptē ir dievu un karaļu simbols. Tas ir T burta formā, bet virs tā izliekta cilpa. To mēdz dēvēt arī par dievietes Izīdas radīšanas orgānu un asiņu spēka simbolu. Tas arī atgādina, ka iegūtā vai vēlamā dievišķības sasniegšana notiek pārnestā nozīmē atšķetinot mezglus, bet patiesībā panākot dvēseles izaugsmi.

Anha atrodas Ehnatona, kā arī vairuma citu saules kulta priesteru rokās. Ja to turēja aiz cilpas bēru ceremonijas laikā, tika uzskatīts, ka tieši šis krusts ir kā atslēga uz debesu valstību un neļauj profāniem iekļūt aizliegtajā teritorijā. Reizēm tas tika uzzīmēts uz pieres starp acīm un simbolizēja to, ka jauniniciētais apņēmies glabāt noslēpumu. Tas, kurš pazina viņpasaules noslēpumus, nedrīkstēja tos nevienam atklāt, citādi viņš tos aizmirstu.

Savukārt kopti uzskatīja, ka anha ir atslēga uz debesu valstību.

Cilpas krustu var sastapt arī indiāņiem, un tas simbolizē aktīvā un pasīvā principa apvienību, tātad divus dzimumus, kas apvienoti vienā androgīnā vienībā.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums

21. ZILAIS MEŽS

Vai jums nešķiet, ka mēs grasāmies darīt milzīgu muļķību?

Mēs ar Edmondu esam šķērsojuši Olimpijas pilsētas austrumu mūri, par virvēm izmantojot auduma gabalus, ko esam sasējuši kopā.

Vienīgais veids, kā to uzzināt, ir to izdarīt, Edmonds Velss atbild.

Kamēr mēs lēnam rāpjamies pa virvi uz leju, es pie sevis murminu:

-Žils Verns teica, lai "nekāda gadījumā turp nedodas".

Mana svārstlšanās kaitina manu skolotāju.

Ko īsti tu vēlies, Mišel? Lai mēs turpinātu slaistīties un izgudrot dažādas hipotēzes par to, kas atrodas kalna virsotnē?

Šajā izlēmības pilnajā cilvēkā, kas mani mudina izdarīt pārkāpumu, es vairs neatpazīstu to Edmondu Velsu, kas kādreiz mācīja pakļauties Eņģeļu impērijas likumiem.

Kad beidzot esam pārrāpušies pāri nocietinājuma mūrim un atlaižu virvi, kurā biju iekrampējies, rokas deg kā ugunīs. Mēs aši paslēpjam no auduma novītās virves kādā akāciju krūmā.

No šejienes var saredzēt tikai divus mēnešus, bet kalns izskatās vēl daudz iespaidīgāks.

Olimps…

Pa garo zāli virzāmies uz austrumiem. Nogāze kļūst stāvāka, un pļavu nomaina aizvien biezākas birztalas, līdz beidzot tās jau veido blīvu mežu. Tad nogāze kļūst lēzena, bet mūsu solis starp kokiem raitāks.

Mijkrēšļa debesis kļūst peonijsārtas.

Pēkšņi izdzirdam troksni. Pieplokam pie zemes starp papardēm. Lēnām tuvojas kāds baltā togā tērpts stāvs. Tātad students. Jau grasos celties kājās un viņu pasaukt, taču Edmonds mani parauj aiz piedurknes un ar zīmēm rāda, lai turpinu slēpties. Nesaprotu, kāpēc viņš ir tik piesardzīgs, bet tad ieraugu kādu ķerubīni, kas pārlaižas viņam pāri un aizlido uz pilsētas pusi. Pēc dažām sekundēm atauļo kentaurs un sagrābj pārgalvi.

Kerubīnes atrod, bet kentauri notver, Edmonds nočukst.

Cilvēks-zirgs ved mūsu biedru uz dienvidiem, un es prātoju:

Nez ko viņi ar to iesāks?

Edmonds Velss šķiet pavisam domīgs, bet cilvēkszirgs tikmēr izgaist tālēs. Edmonds aplūko apkārtni, lai pārliecinātos, ka tuvumā nav ne ķerubīnes, ne kentaura.

Ja precīzi aprēķinām, kā teica Prudons, mēs vairs neesam 143. Tagad mēs esam 143 1, tātad 142.

Starp kokiem slapstoties, dodamies tālāk un uzmanīgi vērojam apkārtni. Mēs slēpjamies, izdzirdot visniecīgāko troksnīti, tomēr klusumā var saklausīt vienīgi lapu čaboņu. Austrumu vējš pieņemas spēkā. Tas kļūst aizvien stiprāks, piepūš mūsu togas kā buras, šūpo kokus un norauj tiem lapas.

Pa gabalu pamanu kādu ķerubīni, kas cenšas pacelties spārnos, līdz beidzot vētras priekšā padodas. Man šķiet, ka šīs spārnotās meitenes mīt pašas savā ciematiņā. Bet varbūt milzīgā putnu ligzdā. Iztēlojos, kā šīs tauriņmeitenes baudkārā labsajūtā gozējas savā ar sūnām, ķērpjiem un zariņiem izklātajā ligzdā.

Tagad dzirdama pakavu dipoņa. Tepat netālu šurpu turpu skraidelē kāds kentaurs. Nav šaubu, ka viņš meklē jaunus likumu pārkāpējus. Paslēpjamies pēc iespējas dziļāk kādā grāvī, kamēr viņš ošņā gaisu. Krēpes plivinās vējā un sitas viņam sejā. Kentaurs saslejas pakaļkājās, lai labāk saredzētu apkārtni, un paliek tā stāvam, aizlicis plaukstu priekšā acīm. Tad viņš paķer kādu garu koku un ar to sit pa krūmiem, lai noķertu iespējamos svešiniekus. Tomēr vēja brāzmas beidzot gūst virsroku, un ari kentaurs aizjoņo uz pilsētas pusi.

Beidzot iztraušamies no grāvja. Vējš pamazām norimst. Man klab zobi, un es nespēju savaldīties.

Tev salst? jautā Edmonds Velss. -Nē.

Tev ir bail? Es neatbildu.

-Tev ir bail no dievu slepkavām? — Edmonds neliekas mierā. -Nē.

Tad no velna?

Ari nē.

No kā tad? Bail, ka tevi varētu noķert kentaurs?

Es domāju par… Afroditi.

Edmonds Velss man līdzjūtīgi uzplikšķina pa plecu.

Nesāc nu te fantazēt.

Dionīss taču teica, ka šī arī ir pēdējās iniciācijas vieta. Tādēļ ir tikai normāli, ka te viens otram blakām ir gan vislabākais, gan visļaunākais un ka šeit var sajust gan absolūtas bailes, gan absolūtu iekāri. Velns un mīlas dieviete…

-Ak, Mišel, mūžam tu fantazē! Paskat, jau esi iemīlējies sievietē, kuru pat vēl neesi sastapis. Tas ir vārda spēks, vai ne? "Mīlas dieviete" tev vienkārši sagādā baudu izrunāt šos vārdus…

Nogāze, uz kuras aug mežs, kļūst aizvien stāvāka.

Debesis maina krāsu no sarkanas līdz mēļai un no mēļas līdz pelēkai, bet beidzot tās kļūst tumšzilas. Iur, augšā, no miglas ieskautās trijstūra formas kalna virsotnes atkal tiek raidīts jauns gaismas signāls, it kā lai mestu mums izaicinājumu.

Tumsa sabiezē. Es vairs neredzu pats savas kājas. Jau gudroju, ka labāk vajadzētu atteikties no mūsu nodoma, kad lejā pulkstenis nosit divpadsmit naktī.

Tagad jau viss grimst tumsā. Tomēr es pamanu sīku gaismiņu, kas iemirdzas papardēs. Tas ir jāņtārpiņš. Mūsu acu augstumā paceļas īsts jāņtārpiņu spiets un veido gaismas mākoni.

Edmonds Velss notver vienu no šiem fosforescējošajiem kukaiņiem un novieto sev uz plaukstas. Jāņtārpiņš nebēg projām. Tas pat sāk izstarot stiprāku gaismu. Ar baudu skudru pētnieks man pasniedz jāņtārpiņu, kas saritinās manā plaukstā. Esmu pārsteigts, ka tāda sīka radībiņa spēj izstarot tik spēcīgu gaismu. Lai gan acis pamazām apradušas ar tumsu, tomēr šis jāņtārpiņš man kalpo par kabatas lukturi.

Ar jāņtārpiņu palīdzību mēs turpinām ceļu, līdz pēkšņi cauri tumsai sāk lauzties vēl citas gaismiņas. Atkal paslēpjamies grāvī, lai no turienes vērotu pārsteidzošu skatu: dievu mācekļi pārvietojas, ar cilpas krustiem raidot zibeņus, kas tiem apgaismo ceļu. Tātad šie krusti spēj izraisīt zibeni. Tagad es saprotu, kāpēc Atēna bija tik kategoriska, kad apgalvoja, ka Klodu Debisī nogalinājis kāds no dievu audzēkņiem. Jo āda ap viņa ievainojumu bija pārogļojusies. Būdama gan cilpas krusts, gan dzīvības krusts, anha ir arī nāves krusts. Tur augšā ejošie ir pamanījuši mūsu klātbūtni. Viņi izdzēš savus cilpas krustus, bet mēs noliekam uz zemes savus jāņtārpiņus. Tagad mēs viņus vairs neredzam un viņi mūs ari ne, tomēr jūtam, ka atrodamies vieni no otriem apmēram piecdesmit metru attālumā. Nolemju riskēt:

Kas jūs esat?

Bet kas esat jūs? atsaucas kāda sievietes balss.

Sāciet jūs pirmie!

Ļoti tuvu kāda vīrieša balss atbild:

Nē, jūs pirmie!

īsts kurlo dialogs. Tad es ierosinu:

Satiksimies pusceļā.

Labi. Skaitām līdz trīs. Viens… divi… trīs…

Neviens pat nepakustas. Šī aina man atgādina rindkopu no Velsa enciklopēdijas, kurā stāstīts par cietumnieka paradoksu, kurš tā arī nespēja līdz galam uzticēties saviem līdzzinātājiem, tādēļ labāk nodeva citus nekā riskēja ar to, ka tie varētu nodot viņu pašu. Taču kaut kas mani mulsina. Šī vīrieša balss… tā man šķiet pazīstama. Neticīgi ievaicājos:

Raul, tu?

Mišel!

Tumsā mēs metamies viens otram pretim un taustoties, viens otru atraduši, izmisīgi apkampjamies. Rauls, Rauls Razorbaks! Mans labākais draugs. Mans brālis. Rauls, nerunīgais zeņķis, kuru sastapu Perlašēza kapsētā un kurš mani iedvesmoja iekarot vēl neiepazītas mūsu apziņas teritorijas. Kopā ar viņu es aizvien dziļāk iepazinu nāves teritoriju. Rauls īstenais tanatonautikas izgudrotājs un bezbailīgais viņpasaules jaunatklājējs. Viņš sāk vicināt savu cilpas krustu un nomērķē to uz zemi. Tā stars izgaismo gan viņa gareno, kalsno seju, gan arī manējo.

Mišel, vai tu man seko vienmēr un visur?

Viņš mani vēlreiz apskauj ar savām garajām rokām. Aiz Raula parādās vēl divi silueti. Es neticīgi berzēju acis. Ieraugu aklo rabīnu Frediju Maieru, kas mūs ievadīja kabalas noslēpumos. Fredijs ar savu apaļo seju un lāga vīreļa ārieni, ar savītām nabassaitēm savienotu grupu lidojumu aizsācējs, kas ar anekdotēm spēja noņemt spriedzi visbiedējošākajās situācijās.

Pasaule patiešām ir maza! viņš iesaucas. Pat nonākot uz citas planētas, tu tomēr atkal uzskrien virsū saviem draugiem…

Viņš apgaismo zemi ar vienu cilpas krusta gaismas staru, un es varu saredzēt viņa seju. Uz Zemes viņš bija akls, bet šeit ir atguvis redzi. Viņam pie sāniem maigi piespiedusies Merilina Monro. Mūsu seksa simbols eņģeļu valstībā bija kļuvusi par rabīna dzīvesdraudzeni. "Jo nekas pāri nespēj vienot tik spēcīgi kā humors," viņa mēdza teikt. Šī filmu zvaigzne savā pieguļošajā togā izskatās tik valdzinoša kā vēl nekad. Arī viņu es piespiežu sev klāt.

Paskat tik, saka Fredijs, knapi atpakaļ savā ādā, un jau visi iegansti ir labi, lai grābstītos gar manu sievu…

Bet Atēna teica, ka šeit atrodoties tikai franči. Ja atmiņa mani neviļ, Merilin, tu taču esi amerikāniete…

Fredijs paskaidro, ka, apprecoties ar viņu, Merilina varēja izraudzīties vienu no abām tautībām. Lai vienmēr paliktu kopā, viņa deklarējusies kā francūziete, un debesu administrācija to atļāvusi. Taču man šķiet, ka Olimpa varas pārstāvjiem īpaši patīk elzasiešu rabīna klātbūtne šajā kursā, ja jau viņi piekrituši šādam likuma pārkāpumam. Vai arī viņi tautībai piešķir nedaudz plašāku nozīmi, jo Mata Hari un Vinsents van Gogs, lai gan miruši Francijā, ir holandiešu izcelsmes…

Filmu aktrise joprojām izskatās tikpat satriecoši. Uzrautais deguntiņš, lielās, zilās acis, ko aizplīvuro garas, uzliektas skropstas, viņas pienbaltā āda viņā sajaucies tāds spēks un trauslums, maigums un skumjas, ka tas viss mani satrauc un aizkustina.

Tagad no tumsas iznāk Edmonds Velss. Starp Raulu un manu skolotāju vienmēr pastāvējusi zināma neuzticēšanās, taču izskatās, ka tagad viņi savas pretenzijas ir aizmirsuši.

"Mīlestība par šķēpu, humors par vairogu!" Merilina iesaucas, tā atgādinot par devīzi, kas mūs kādreiz vienoja.

Milzīga entuziasma pārņemti, mēs atkārtojam mūsu agrāko devīzi, daudz nebēdājot par ķerubīnēm un kentauriem.

"Mīlestība par šķēpu, humors par vairogu!"

Mēs sadodamies rokās. Atkal esam kopā un jūtamies lieliski. Uzpeld milzum daudz kopīgu atmiņu. Kad bijām eņģeļi, visi kopā devāmies kosmosā, meklējot planētu, uz kuras dzīvotu domājošas būtnes, un atradām Sarkano planētu.

Kopīgiem spēkiem mēs devāmies cīņā pret kritušo eņģeļu armiju un to uzveicām, izmantojot "mīlestību par šķēpu, bet humoru par vairogu".

-Toreiz mēs kļuvām par tanatonautiem un devāmies atklāt Nāves kontinentu, atgādina Fredijs Maiers. Kad kļuvām par eņģeļiem, mēs bijām eņģeļonauti un izpētījām Eņģeļu impēriju. Tagad, kad atklājam Dievu valstību, mums vajadzētu jaunu nosaukumu.

"Teonauti" no "theci", kas grieķu valodā nozīmē "dievs", jo mēs pētīsim dievības, es saku.

Labs ir, lai ir "teonauti", mani draugi piekrīt.

Rauls pamāca, kā man rīkoties ar savu cilpas krustu.

Lai tas radītu gaismu, D slēdzis vispirms jāpagriež, bet pēc tam uz tā jāuzspiež. Apgaismojot zemi, ieraugu, ka mani trīs draugi nosmērējušies melni ar zemi.

Mēs zem mūra izrakām tuneli stūri, kur to aizsedz kāds krūms, paskaidro rabīns. Bet akmeņus krāvām kaudzē. Trijatā tas notika ātri.

—      Turpināsim ceļojumu visi kopā, — piedāvā Edmonds Velss.

Tagad mēs jau esam pieci. Starp kokiem rāpjamies pa krauju uz augšu. Tad šķērsojam gravas un tālāk dodamies pa taciņām. Aiz kāda dzīvžoga mēs nonākam dīvainā vietā.

Tā ir kāda ieleja, bet tās vidū plūst tirkīzzila straume, kas ir vairākus desmitus metru plata. Tā mirguļo un spīd, tāpēc tumsā atgādina lielu, no iekšpuses izgaismotu baseinu.

Ūdens virsma tumsā ir necaurredzama, tomēr vietām iemirdzas ūdenī mītošās noctiluca, kas ir ūdens jāņtārpiņu sugas eksemplāri. Tie ir viņi, kas izgaismo ūdeni.

Vēl nekad nebiju redzējis tik piesātinātu zilo toni.

I. DAIĻDARBS ZILĀ

.

22. ZILĀ STRAUME

Tā ir tik zila…

Mēs ilgi paliekam uz vietas un vērojam ūdens plūsmu. Jāņtārpiņi lidinās virs ūdens virsmas kā gaismas pleķīši brīnumainā gleznā.

Vējš pierimst. Neviens kentaurs nav nekur tuvumā manāms. Ja viņi jau devušies pie miera, nez kā viņi guļ? Stāvus, noliektu galvu kā zirgi vai arī apgūlusies uz sāniem kā cilvēki?

Tālu lejā, ielejā, pulksteņa zvans nošķindina vienu naktī, un tad, mums par lielu izbrīnu, pie horizonta parādās spoža gaisma. Cauri miglai izspraucas gaismas straume, kas ir daudz spēcīgāka par to, kas reizēm iemirdzas kalna virsotnē. Tātad šeit rītausma parādās vienos naktī, un es saprotu, ka pienācis laiks, kad uzlec otrā saule. Tā nepaceļas tik augstu kā pirmā un tūlīt kļūst sarkana.

Tā kā pēc jāņtārpiņiem vairs nav nekādas vajadzības, viņi nemanot nozūd. Tirkīzzilā straume uz dzeltenīgo smilšu un blāvi zaļā meža fona kļūst mēļa. Mēs ejam gar krastu, meklējot braslu, taču ceļu aizšķērso šalcošs ūdenskritums, kas Merilinai Monro atgādina "Niagaras" filmēšanu. Mēs tam netiekam garām. Tālāk uz priekšu, lejtecē, straume joprojām ir spēcīga, tomēr šķiet, ka tā mūs neaizrautu sev līdzi. Vai riskēt un pārpeldēt upei pāri vai turpināt meklējumus?

Mūsu dilemmu pārtrauc soļu troksnis, un mēs aši metamies grāvī. Tas ir kāds dievu māceklis, kurš viens pats mums tuvojas. Rauls vienā mirklī pielec kājās:

—      Tēvs!

Izskatās, ka Fransisu Razorbaku šī negaidītā tikšanās pārsteidz daudz mazāk.

— Raul, ko tu te dari?

-Tātad tu biji iedomājies, ka es nevaru kļūt par dievu,

tēt?

Fransisam no togas izkrīt kāda grāmata. Rauls steidz to pacelt. Fransiss Razorbaks paskaidro, ka pēc tam, kad uz zemes bija izdevis "Šo nepazīstamo nāvi", šeit viņš savu darbu turpinājis ar "Mitoloģiju". Kad viņš te ieradies, viņš pierakstījis visu, ko atcerējies no savām grieķu filozofijas un mitoloģijas lekcijām, kurām tika dāsni šķiedis spēkus savas pēdējās dzīves laikā. Viņš cerēja, ka šīs simt lappuses izdosies papildināt ar saviem atklājumiem uz šīs salas.

Edmonds Velss paziņo, ka viņu tas ļoti interesē un ka arī viņš pats turpina rakstīt savu enciklopēdiju. Viņš priecātos, ja varētu tajā iekļaut arī Fransisa Razorbaka mitoloģijas zināšanas, kas neapšaubāmi ir pilnīgākas nekā viņējās.

Taču Fransiss Razorbaks atkāpjas atpakaļ.

— Lai kāds cits baudītu manu pētījumu augļus? Tas būtu pārāk vienkārši! Katram pašam savs darbs darāms un savs ceļš ejams.

Es uzskatu, ka zināšanas nepieder nevienam, mans audzinātājs saka. Tās var izmantot visi. Šķiet, ka mēs grieķu mitoloģiju galvenokārt esam iepazinuši, pateicoties Hēsiodam. Mēs neko neizgudrojam, neko neradām, mēs tikai katrs savā veidā rezumējam tās zināšanas, kas pastāvējušas jau pirms mums.

Taču Fransiss Razorbaks klusē. Viņu šie argumenti nav pārliecinājuši.

Jūs neesat izgudrojis grieķu mitoloģiju, bet es neesmu izgudrojis kvantu fiziku. Un nekas no tā mums nepieder. Mūsu darbi ir tikai transmisijas vektori. Mēs esam vienīgi lentes, kas sasien ziedus buķetē.

Fransisa Razorbaka seja strauji piesarkst.

Kad biju mirstīgais, es nevienam nedevu savu zobu birstīti un neļāvu, ka ēd no mana šķīvja. Un es neredzu nekādu iemeslu, kādēļ man savu uzvedību vajadzētu mainīt tagad, kad esmu kļuvis par dievu. Kolīdz cilvēks sāk visu bezjēdzīgi jaukt kopā, viss jūk un brūk. Paturiet vien savas puķītes savā buķetītē, bet es uzmanīšu savējās.

Bet, tēti… Rauls mēģina iejaukties.

Labāk paklusē, dēls, tu no tā visa tāpat neko nesaproti, Fransiss Razorbaks viņu pārtrauc.

-Bet…

Mans nabaga Raul! Vienmēr tu čīksti un vaidi. Uz mata kā tava māte. Tāpat kā tu, viņa, nabadzīte, allaž palika manā ēnā, un, kad es jūs atstāju, secināju, ka spējat dzīvot, tikai visu vainu uzveļot citiem.

Bet, tēti… tas taču biji tu, kurš mūs pameta!

Razorbaks iztaisno augumu un nopēta savu dēlu

no galvas līdz kājām. Rauls savukārt saraujas pavisam sīciņš.

Jūs atstādams, es jūs piespiedu atklāt pašiem savus talantus. Ja muskuļus nedarbina, tie atrofējas. Jo drosme ir muskulis un neatkarība ir muskulis, un ambīcijas ir muskuli.

Rauls cenšas sevi aizstāvēt:

Bet, tēti, tu taču pats teici gan "pakļaujies man", gan "esi brīvs". Taču šie divi jēdzieni ir pretrunā viens ar otru.

Es no augšas tevi vēroju un ļoti labi redzēju, ka tu drīzāk gan slaistījies, nevis virzījies uz priekšu.

Bet, tēvs, kā tu vari tā runāt? Rauls protestē. Es izgudroju tanatonautiku. Un es atklāju Sarkano planētu.

-Tas mani maz iespaido, tēvs turpina. Tu vienmēr panāci, lai kāds cits tev seko. Un kas, es prasu? Kāds vēl neizlēmīgāks un bailīgāks nekā tu. Viens pats tu varētu tikt ātrāk, tālāk un augstāk. Bez viņiem tu būtu varējis kļūt par īstu varoni.

Par mirušu varoni, Rauls nopūšas.

Tēvs parausta plecus.

Šajā duelī mums tā īsti nav vietas, kaut gan es pēkšņi pamanu, ka mana drauga acīs iegailējas tas mirdzums, par kuru agrāk tā mēdzu bažīties.

Savu bravūru un savu sapratni par uzupurēšanos tu pats esi pierādījis, izdarot… pašnāvību, tēvs, Rauls neliekas mierā.

Lieliski! tēvs iesaucas. Es izdarīju pašnāvību, lai turpinātu pētīt jaunas teritorijas. Nāves teritorijas. Lai jums parādītu ceļu. Vienmēr ļauties vilinājumam, noniecināt dievus un izaicināt likteni. Taču tu vienmēr esi izsvēris visus par un pret un tikai dubultojis šaubas, pirms kaut ko uzdrīkstējies uzsākt.

Un tad, it kā būtu noguris no šim nebeidzamajām sarunām, Fransiss Razorbaks pēkšņi izģērbjas un iemet savu togu un grāmatu kādā papardes krūmā. Tad viņš kails ielec ūdenī, neliekoties traucēties ne par aukstumu, ne straumi, un peld projām perfektā kraulā. Nonācis straumes vidū, viņš pagriežas pret mums:

Redzi, dēls, tu vienmēr vilcinies, vienmēr labāk gaidi uz citiem nekā kaut ko uzsāc pats. Bet dzīvē vispirms jāmetas iekšā ar pilnu krūti un tikai pēc tam jāspriedelē.

Mēs jau grasāmies sekot pārgalvīgā piemēram, bet Merilina mūs attur. Virs ūdens iznirst kādi dīvaini radījumi. Sievietes-zivis. Viņu ķermeņa augšdaļa ir kā jaunām sievietēm, bet apakšdaļa beidzas ar garu zivs asti un sānu un muguras peldspurām.

Viņu zvīņas vizuļo sudrabaini zilas.

Uzmanies, tēvs! — Rauls iesaucas.

Taču kādreizējais profesors viņā neklausās. Viņš jau peld uz priekšu ar pilnu sparu. Kad viņš pamana draudus, ir jau par vēlu. Velti viņš cenšas peldēt vēl ātrāk, tomēr pretējo krastu sasniegt viņam tik un tā neizdodas. Ūdens būtnes viņu jau sagrābušas aiz kāju lieliem un parauj zem ūdens. Rauls grasās mesties ūdenī, lai viņu glābtu, taču rabīns Fredijs Maiers viņu nelaiž.

Laid mani vaļā! — Rauls kliedz un cenšas izrauties.

Fredijam ilgi neizdodas viņu noturēt.

Es noprotu, ka tagad pienākusi mana kārta rīkoties, un, pacēlis kādu akmeni, bliežu ar to savam draugam pa galvu. Esmu viņu tikko atkal sastapis, bet ne jau tādēļ, lai atkal zaudētu. Kādu mirkli viņš pārsteigts mani uzlūko, bet tad visā garumā izstiepjas smiltīs.

Viņa tēvs ūdeni vēl pēdējo reizi novicina roku virs ūdens un tad pazūd pavisam.

Auļos tuvojas kāds kentaurs, kurš būs izdzirdējis mūsu kliedzienus. Mēs ar Frediju satveram Raulu aiz rokām un kājām un nesam uz grāvi, kurā paslēpjamies. Kentaurs aizauļo garām, ierauga mūsu pēdu nospiedumus, tos apošņā, tad ar kādu sausu zaru izvanda biezi saaugušos zaļumus un beidzot aizrikšo projām.

Sirēnas izbāž no ūdens savas daiļās sejas un uzsāk dziedāt kādu skaistu dziesmu, lai mūs mudinātu tām pievienoties.

Šovakar mēs tāpat vairs neko nevarēsim izdarīt. Man šķiet, ka laiks atgriezties, uzacis saraucis, secina Edmonds Velss.

Man vēl ir tieši tik daudz laika, lai paņemtu grāmatu, ko sauc "Mitoloģija".

23. MITOLOĢIJA. GRIEĶU ĢENĒZE

Sākumā bija Haoss.

Pirms tā nebija nekas. Tas radās bez formas, bez trokšņa, bez uzliesmojuma un bija nebeidzams. Pagāja tūkstošiem gadu miega, pirms Haoss negaidīti radīja Gāju Zemi.

Auglīgā Gaja izdēja olu, un tā radās mīlestības pulsācija jeb Eross. Kā neiemiesojies dievs Eross pārvietojās Visumā, viņš nebija saredzams un sataustāms, tomēr visur izplatīja mīlas pulsāciju.

Haosam iepatikās radīt dievības. Tādēļ viņš neapstājās, bet izveidoja arī tumsu Erebu un nakti Nikti.

Tie ilgi nekavējās un savienojās, bet no šīs savienības radās viņu bērni Aiters, kas pacēlās, lai pārliektos pār Visumu, un gaisma Hēmera, kas sāka to apgaismot. Pa to laiku tumsa un nakts bija sākuši ķīvēties. Erebs un Nikte necieta savus tik dīvainos bērnus un drīz vien no tiem attālinājās. Kad uzradās Aiters un gaisma, tumsa un nakts steidzās projām, taču, kad viņi nolēma atgriezties, bija pienākusi citu kārta doties projām.

Bet Gajai dzima aizvien jauni bērni.

Tā radās debesis Urāns, kas izpletās Gajai virs galvas, kalni Urea, kas iekārtojās tai pie sāniem, un ūdens Ponts, kas plūda tai pa ķermeni. Vēl viens, ceturtais, bērns slēpās mātes klēpī. Tā bija pazemes alu pasaule Tartars. Kopš tā laika Gaja ar debesīm, jūru, kalnu un pazemes pasauli reizē bija gan dieviete, gan ideāla planēta. Tomēr tā vēl joprojām nebija zaudējusi savu auglību un tās panteons vēl nebija gatavs. Kopā ar savu pirmo dēlu Urānu viņa laida pasaulē divpadsmit titānus, trīs kiklopus un trīs hekatonheirus milžus ar piecdesmit rokām un desmit galvām.

Taču, kad Urāns saprata, ka ir tikai spēļmantiņa savas mātes rokās, viņš atteicās no tēva lomas, sāka nīst titānus un kiklopus un ieslodzīja tos pazemes valstībā Tartarā. Saniknotā Gaja izkala krama sirpi un iedeva to saviem bērniem, kas to paņēma līdzi pazemē. Lai tiktu brīvībā, viņiem vajadzēja nogalināt savu vājprātīgo tēvu.

Taču viņi visi pārāk baidījās no sava radītāja, lai uzdrīkstētos kaut ko uzsākt. Labāk nīkt cietumā nekā izraisīt debesu dusmas. Un vienīgi Krons, titānu pastarītis, pastiepa roku pēc sirpja. Viņš ieradās tajā brīdī, kad Urāns ar varu ieguva viņa māti Gāju, nocirta savam tēvam sēkliniekus un iemeta tos jūrā. Urāns aiz sāpēm gaudoja, viņš devās projām augstu kalnos un tur palika šausmās par sava bērna izdarīto noziegumu, un steidza Kronu nolādēt: "To, kurš paceļ roku pret savu radītāju, nogalinās paša dēls."

Pēc tik daudzām radībām un vardarbības debesis Urāns un zeme Gaja izšķīrās uz visiem laikiem. Un bija pienācis laika dieva Krona valdīšanas laiks.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums (Pēc Fransisa Razorbaka darba motīviem, kuru savukārt iedvesmojis Hēsiods 700 g. p. m. ē.)

24. MIRSTĪGIE. 0 GADS

Atslīgstu atpūtas krēslā savā villā. Esmu pārguris. Tāda nakts. Tomēr atgriešanās bija vieglāka nekā turpceļš, pateicoties manu draugu zem mūra sienas izraktajam tunelim. Taču mums nācās nest Raulu, kas joprojām bija bez samaņas.

Numurs uz drauga cilpas krusta man ļāva uzzināt viņa adresi. Viņš bija apmeties villā Nr. 103 683. Mēs viņu novietojām gultā. Rīt viņam uz pieres rēgosies pamatīgs puns, toties mans draugs joprojām būs starp mums, nevis zilās upes dibenā.

Aizveru acis. Manu miesu pārņem jaunas sajūtas. Nogurums. Muskuļi deg kā ugunīs. Sirds dauzās kā neprātīga. Esmu nosvīdis slapjš, un mana tunika līp pie miesas. Turklāt esmu izsalcis. Izsalcis un izslāpis. Esmu pārguris, tomēr pārāk uztraucies, lai varētu aizmigt. Pat ja neesmu dzirdējis nozvanām pulksteni tornī, jūtu, ka noteikti jau ir divi no rīta.

Nu, lūk. Pulkstenis nozvana divas reizes. Man noteikti jāatpūšas. Mācības sākas astoņos. Šķiet, ka mirstīgā ādā man bija nepieciešamas vismaz sešas stundas atpūtas, lai atgūtu spēkus.

Es grozos gultā no vieniem sāniem uz otriem, un mans skatiens apstājas pie cilpas krusta, kas ir man ap kaklu. Tas tiešām ir skaists. Uz labu laimi nospiežu D podziņu. Cilpas krusts izstaro gaismu, kas uzmirdz nevis kā viens stars, bet gan kā spoži balts zibsnis, kas vērsts uz mērķi. Spēka pārpilnībā tas sadragā vienu no krēsliem.

Lūk, par ko kļūst cilpas krusts, kad to neizmanto apgaismošanai! Svētais ierocis. Kad pagriežu D slēdzi, redzu, ka tas gaismas kūli padara spēcīgāku vai blāvāku. Jo gaisma kļūst spēcīgāka, jo vairāk tā atgādina lāzera staru. Un kam noder burts A? Pagriežu podziņu un nospiežu. Nekas nenotiek. Un N? Gaidu visādas katastrofas, taču ne televizora ekrāna iedegšanos.

Tātad mans cilpas krusts patiesībā ir tā televizora pults, ko es visur izmeklējos. Un kas tad paredzēts Olimpijas televīzijas programmā? Vēroju attēlu. Gultā guļ sīka auguma sieviete ar ieslīpām acīm, apkārt sastājušās divas medicīnas māsiņas un kāds vīrietis. Sieviete tūlīt dzemdēs. Viņa sakož zobus, bet nekliedz. Arī māsiņas klusē. Viss norit godbijīgā klusumā. Ekrāna stūrītī redzams cipars 1. Ieslēdzu otro kanālu. Vēl vienas dzemdības. Šoreiz tā ir kāda tukla blondīne. Un gaismas ir mazāk, toties ļaužu vairāk. Kāds vārgulīgs vīrelis ar spaniela skatienu, noteikti vīrs, bālu seju ir sažņaudzis dzemdētājas roku, kas savukārt spiež viņējo. Brīdi pa brīdim viņš sevi piespiež noliekties, lai redzētu, kas notiek, taču tūlīt šausmās atkāpjas. Sieviete elš kā sīks suņuks un, šķiet, grieķu valodā pamāca visus pēc kārtas, kas darāms pasaulē. Ap viņu darbojas vesels spiets medicīnas māsu un jaunu ārstu. Var redzēt, ka dziļāk telpā sapulcējusies visa ģimene. Tomēr nākamās māmiņas balss noslāpē pārējās. Viņa dod pamācības un lamā visu medicīnisko personālu.

Trešais kanāls. Tajā dzemdības nenorit slimnīcā, bet gan koka būdā Āfrikā. Redzamas vienīgi sievietes. Vecmāte iestiprina savos sapītajos matos sarežģītus rotājumus, bet viņai mugurā grezna kleita, gluži kā svētkos. Apkārt sastājušās meitenes tamtama spēlētāju pavadījumā dzied kādu melodisku dziesmu, un viņām piebalso ļaudis, kas gaida dārzā.

Ceturtā kanāla nav. Ņemot vērā, ko rāda trijos pirmajos, secinu, ka Olimpijā televīzijā rāda tikai dzemdības. Protams, ja tā nav diena, kas "īpaši veltīta dzemdībām visā pasaulē".

Vēlreiz ieslēdzu pirmo kanālu. Vārgulīga radībiņa klusi raud. Kāda medicīnas māsa tai ap rokas locītavu apliek rokassprādzi birku, bet pēc tam mazuļa rokā iedur perfūzijas adatu. Kāda cita medicīnas māsa tam nāsī ievieto caurulīti, ko piestiprina ar leikoplastu.

Otrajā kanālā brangs zīdainis spārdās ar kājiņām un bļauj, bet visa ģimene viņam aplaudē. Visi steidz viņu nobučot, kamēr kāda ar slikti uzasinātām šķērēm apbruņojusies medicīnas māsa noņemas ap viņa nabassaiti.

Trešajā kanālā vecmāte paņēmusi rokās jaundzimušo un pie loga rāda to ziņkārīgajiem, kas salasījušies dārzā. Tie atkal atsāk dziedāt savu dziesmu, kuru, gultā guļot, dungo arī jaunā māmiņa.

Intuīcijas pārņemts, ieplešu acis. Trīs dzimšanas. Žēlīgais Dievs! Tie taču ir mani kādreizējie klienti, trīs dvēseles, par kurām es kā eņģelis reiz biju atbildīgs. Mēģinu tos atpazīt. Afrikāņu zīdainis, protams, ir amerikāņu zvaigzne Venera Šeridana, kas jaunajā dzīvē bija vēlējusies rast savas visdziļākās saknes. Grieķu zīdainis droši vien »

ir mans krievu kareivis Igors. Palikdams uzticīgs kirilicai, viņš izvēlējies atdzimt helēņu zemē, un, tā kā māte viņu bija ienīduši, viņš vēlējās tādu, kas viņu dievina, jo, redzot, kā tuklā sieviete viņu apber ar skūpstiem, neviens nešaubās, ka viņš ir izkļuvis no lāstu cikla, kad desmit reinkarnācijās bija nolādēts un viņa māte vēlējās viņu nogalināt. Tad jau aziāts būs mans rakstnieks Žaks. Viņš jūsmoja par Austrumiem un, palūk, tur arī ir nokļuvis. Starp citu, es ievēroju, ka tas, ka esmu atbrīvojis Zaķu no uzdevuma piedzimt no jauna, nav viņu iedvesmojis kļūt par eņģeli… viņš izvēlējies atgriezties uz Zemes, lai darbotos kā bodhisatva, "apgaismota" dvēsele, kura gribējusi atgriezties, lai savā veidā iedarbotos uz sev līdzīgajiem.

Visi jaundzimušie izskatās pēc maziem, krunkainiem večukiem. Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdijā pareizi teikts, ka pirmajās sekundēs pēc dzimšanas zīdainim ir tā vecā cilvēka seja, kas viņam bija pēdējās reinkarnācijas beigu stadijā. No tās viņam saglabājušās arī dažas atmiņu paliekas līdz brīdim, kad sargeņģelis tam zem deguna iespiež aizmirstības iedobi. Eņģeļa amnēzijas skūpsts.

Tomēr sīka meitenīte, kas ir afrikāņu jaundzimušā māsa, šajā mirklī mazulim čukst ausī kādu teikumu, kas mani satrauc: "Neaizmirsti, tikai neaizmirsti, kas ar tevi agrāk noticis. Neaizmirsti un, kad pratīsi runāt, pastāsti to man, jo esmu visu aizmirsusi."

25. MITOLOĢIJA. KRONS

Kad Krons bija ticis vaļā no sava tēva Urāna, to kastrējot, viņš pārņēma troni. Urāns, atrazdamies tālu no Zemes, par sevi atgādināja vienīgi sporādisku lietavu veidā. Bet viņa māte Gaja Zeme sāka meklēt citu mīļāko starp saviem bērniem, un viņas izvēle apstājās pie ūdens Pontosa. Viņi abi deva dzīvību neskaitāmām ūdens radībām. Arī titāni nodevās asinsgrēkam ar savām māsām. Vecākais, Okeāns, kopā ar Tefidu radīja trīs tūkstošus meitu, jūras dievietes okeanīdas un visas upes, kas plūst uz jūru. Nikte laida pasaulē miegu Hipnīdu, nāvi Tanatu, strīdu Erīdu un dusmas Nemesi. Krons izveidoja savienību ar Reju, un no tās radās Hestija, Hēra, Dēmetra, Aīds un Poseidons. Taču, atcerējies, ka viņa tēvs to nolādēja, pavēstot, ka arī viņu paša bērni gāzīs no troņa, viņš tos aprija uzreiz pēc dzimšanas.

Reju tā nokaitināja šīs zvērības, ka viņa apmetās Krētā, lai tur dzemdētu sesto atvasi Zevu. Viņa paklausīja savas mātes Gajas padomam, kas tai ieteica, kā izlikt Kronām lamatas. Viņai vajadzēja iedot Kronām drānā ietītu akmeni, izliekoties, ka tas ir jaundzimušais. Lētticīgais tūlīt to aprija. Paglābies, pateicoties šai kara viltībai, Zevs uzauga kādā alā, nimfu lolots, kas viņam dziedāja ikreiz, kad viņš grasījās brēkt, kliegt vai raudāt, jo to varētu sadzirdēt Krons.

Tā Zevs sasniedza pieauguša cilvēka vecumu. Tad viņš savam tēvam piedāvāja ļoti kārdinošu alkoholisko dzērienu, kam bija pievienojis spēcīgas vemjamās zāles. Viltība izdevās. Kopā ar autiņā ietīto akmeni Krons atvēma savus piecus pirmos bērnus. Un viņš nepaspēja ne atjēgties, kad Zevs, Hestija, Dēmetra, Poseidons un Aīds paslēpās augstu Olimpa kalnā.

Lai atriebtos, Krons pasauca talkā savus brāļus un māsas titānus. Nemirstīgo karš izvērtās par sīvu cīņu starp veco un jauno gvardi. Tā kā titāni bija daudz pieredzējušāki, tad sākumā viņi guva virsroku, taču viens no viņiem, Prometejs, pārgāja Zeva pusē un sniedza tam padomus. Viņš tam ieteica paaicināt palīgā vienacainos kiklopus un hekatonheirus ar simts rokām. Viņi visi izrādījās lieliski sabiedrotie. Viņi piedāvāja Zevam negaisu, zibeni un pērkonu, Poseidonam trijžuburi, bet Aīdām bruņucepuri, kas padara neredzamu.

Cīņa turpinājās, līdz olimpieši izcīnīja galīgo uzvaru. Pieveiktie titāni tika piekalti ķēdēs pasaules visdziļākajās dzīlēs zem Tartara kalna. Bet olimpiešu tēvs baudīja privilēģiju un tika izsūtīts uz Svētlaimīgo salu.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums (Pēc Fransisa Razorbaka darba motīviem, kuru savukārt iedvesmojis Hēsiods, 700 g. p. m. ē.)

26. SESTDIENA. KRONA LEKCIJA

Astoņi no rīta. Torņa pulkstenis iezvana rīta dievkalpojumu. Esmu gulējis pie ieslēgta televizora, sapinies savā ar dubļiem nosmērētajā togā. Nomazgājos dušā un apģērbjos.

Ir sestdiena jeb Saturna diena. Tā grieķu dievu Kronu sauc romieši.

Par brokastīm nedomāju. Olimpijas ielas ir kā izmirušas, un šur tur vēl saglabājušies neizklīdušas miglas vāli. Valgajā rīta rasā augi izdala pikantu aromātu. Redzu klīstam tikai dažus kentaurus, satīrus un nimfas, kas, šķiet, pārlaiduši grūtu nakti. Gaisīgajā togā man nedaudz salst. Zem ābeles jau sapulcējusies kāda saujiņa studentu, kas lēkā, lai sasildītos. Acīmredzot pirmajās dienās esmu bijis pārāk aizņemts, pētot slavenus nelaiķus, ja jau nebiju ievērojis savus draugus no Eņģeļu impērijas. Bet Rauls tā bija pārņemts ar saviem atklājumiem, ka amfiteātrī nebija pamanījis pat savu tēvu… Viņi visi ir šeit, trūkst vienīgi Raula.

Kur tad Rauls?

Merilina un Fredijs rausta plecus, bet Edmonds Velss domā, ka viņš mums piebiedrosies tad, kad viss pārējais kurss. Un tik tiešām var redzēt, ka no visām pusēm steigšus ierodas novēlojušies studenti.

Šeit valdošā gaisotne man atgādina skolas gada sākumu manā mirstīgā cilvēka bērnībā, kad, gaidot pie skolas, prātojām, kādi nez būs mūsu skolotāji.

Beidzot parādās arī Rauls ar pārsietu galvu. Viņš mums nepiebiedrojas un pat neatņem manu sveicienu, toties uzkrītoši iesaistās garās sarunās ar svešiniekiem.

Man apnicis viņu gaidīt, Merilina ierunājas. Man tā salst, ka uzmetusies zosāda.

Lai viņu sasildītu, Fredijs apkampj Merilinu, un viņa tam maigi pieglaužas.

Uz mūsu pusi nāk Mata Hari.

Šķiet, ka palicis par diviem studentiem mazāk. Izsaucot divi trūka. Mēs tagad esam tikai 140.

Viņi mūs nogalina, viņi mūs slepkavo citu pēc cita! iesaucas Prudons. Tā nav nekāda skola, bet gan īsta slaktētava. Pirmais bija DebisI, viņam sekoja vēl citi, līdz mēs visi būsim pagalam.

Nez kas ar tiem diviem notika? prāto šķielējošais students Lisjēns Diprē.

Viņi noteikti ir apmaldījušies mežā, es izvairīgi atbildu.

Vai jūs domājat, ka viņi riskējuši naktī aizbēgt? viņš brīnās.

Varbūt viņi atgriezušies Eņģeļu impērijā, es ierosinu.

Atēna runāja par kādu īpašu sodu, kas draud par dievu nogalināšanu, Merilina atgādina.

Olimpa dievi man vienmēr šķituši barbariski. Mūsu šīsdienas pasniedzējs Krons aprija savus paša bērnus.

Hora Einēmija, kas savā safrāndzeltenajā tērpā kā allaž izskatās nevainojami, aicina mūs doties viņai līdzi uz Dienvidu avēnijas pusi. Visi rindiņā sekojam viņai pa pēdām. Izmantoju situāciju, lai satiktu Raulu.

Es tev iesitu, lai tevi pasargātu. Es zināju, ka tu gribi glābt savu tēvu, taču tava pašuzupurēšanās nebūtu viņam līdzējusi.

Viņš mani nomēra no galvas līdz kājām, un es saprotu, ka salabšanai un piedošanai vēl ir par agru.

Krona pils atrodas avēnijas labajā pusē. Tā kā tai ir zvanu tornis, pils atgādina baznīcu. Zvani turpina apdullinoši zvanīt, lai atgādinātu par lekcijas sākumu. Portāls ir plaši atvērts, un hora Einēmija liek mums ieņemt vietas uz koka soliem iepretim paaugstinājumam, uz kura slejas rakstāmgalds; pie tā novietots metru augsts olu trauks, kuram apakšdaļā ir divi caurumi un atvilktne. Aizmugurē melnā tāfele jau gaida pasniedzēju.

Rauls cenšas apsēsties tālāk no manis.

Es paskatos apkārt. Pie sienām plauktos juku jukām izvietoti modinātājpulksteņi, rokas pulksteņi, sienas pulksteņi, pulksteņi ar dzeguzi, smilšu pulksteņi, ūdens pulksteņi un saules pulksteņi. Tur ir gan tādi kolekciju eksemplāri, kas droši vien maksā veselu bagātību, gan arī citi daudz pieticīgāki, gan no bakelīta, gan no plastmasas. Dzirdams īsts tikšķu juceklis. Mēs sačukstoties gaidām, līdz telpas aizmugurē atveras durvis un ienāk kāds vecs, vairāk nekā divus metrus garš vīrs, kura seju rausta nervu krampji.

Tikko viņš parādās, tā pulksteņi beidz tikšķēt. Vīrs noklepojas, aizlicis mutei priekšā dūrē savilktu plaukstu, un mēs uzmanīgi klausāmies.

—Mums Olimpijā ļoti patīk mīklas, viņš sāk runāt. Vienu es jums tūlīt uzdošu atminēt:

"Viņš aprij visu -

Putnus, zvērus, kokus, ziedus.

Viņš saēd metālu un sagrauž tēraudu,

Un cietus akmeņus saberž putekļos,

Noved līdz nāvei karaļus un iznīcina pilsētas,

Un nolīdzina visaugstākos kalnus.

Kas tas ir?"

Viņš klusējot uzlūko mūs, tad rezignēti apsēžas.

—Vai jums nekas neienāk prātā?

Neviens neizdod ne skaņas. Tad it kā nopūšoties viņš izdveš:

—      Tas ir laiks.

Viņš pieceļas un uzraksta uz tāfeles: "Krons."

Es esmu laika dievs Krons.

Šim skrandās tērptajam laika dievam nav ne vismazākās iznesības. Uz viņa tumši zilās togas izkaisītas zvaigznes, lai radītu debesjuma ilūziju, taču tajā rēgojas caurumi un tā žēlabaini nokarājas viņam pār rokām.

Esmu jūsu pirmais apmācītājs, tomēr neesmu jūsu pirmais skolotājs, viņš precizē. — Esmu nulles skolotājs. Es jums mācīšu, kā radīt laiku un arī kā to iegūt. Un ziniet, ka es biju pirms visiem citiem dieviem un esmu Zeva tēvs.

Atceros visu, ko es par viņu esmu lasījis Fransisa Razorbaka grāmatā. Šis… dievs, jaunākais no titāniem, ja esmu pareizi sapratis, nogrieza savam tēvam sēkliniekus, lai kļūtu par viņa vienīgo mantinieku. Pēc tam viņš nogalināja visus savus bērnus, lai tie nekļūtu par viņa sāncenšiem.

… Pirmais punkts. Zināt, kādi ir jūsu darbarīki.

Kamēr Krons uz tāfeles raksta: "Dievu darbarīki," -

viņš jautā:

Kurš var man atgādināt piecas sviras, ko jūs varējāt izmantot, kad bijāt eņģeļi?

Studenti paceļ roku. Krons norāda uz kādu bruneti ar bedrītēm vaigos. Viņa prātīgi uzskaita:

1)   sapņi,

2)    intuīcija,

3)    zīmes,

4)    mediji,

5)   kaķi.

Ļoti labi, meitenīt. Jūs visi varat turpināt tos izmantot, taču tagad jums ir vēl viens, dieviem raksturīgs darbarīks. Tas ir jūsu cilpas krusts.

Viņš izvelk no togas cilpas krustu, kas ir daudz lielāks par mūsējiem.

Aplūkosim to visi kopā. Uz tā ir redzami trīs melni slēdži ar baltiem burtiem uz tiem. A, D, N. Es jums pastāstīšu tikai par D slēdzi. Tas izraisa zibeni. Tas sadala, sagriež, iznīcina un sagrauj. Ja runājam par jūsu tautām, tad tas ļauj nograndēt pērkonam, aizdedzināt un nogalināt. Lietot taupīgi. Pat Olimpijā D slēdzis spēj nogalināt. Tādēļ ir aizliegts pavērst cilpas krustu pret kādu no studentiem, pret dievu skolotāju, pret himeru vai jebkuru citu dzīvu būtni. Ja jūs šo darbarīku izmantosiet ļaunā nolūkā, tad tiksiet sodīts. Es zinu: starpgadījums jau ir noticis un kāds students ir nogalinājis kādu citu studentu.

Kad Krons vēsi piebilst: "Gan pienāks arī šā dievu slepkavas laiks," man ir tāda sajūta, ka viņš skatās tieši uz mani, un es nodrebu, bet viņš turpina savu runu, atkal cieši veroties klātesošajos:

Vienmēr atcerieties, ka jūsu cilpas krusta baterijas jāuzlādē pirms lekciju sākuma. Savās istabās jūs atradīsiet nelielu iedobu pamatni, kurā tas jāievieto. Dvēselēm, kas šeit ieradušās nesen, precizēju, ka tas darbojas tieši tāpat kā mobilais telefons.

To pateicis, pasniedzējs parauj virvi, kas atrodas no viņa pa labi. Atskan zvans, un vēl viens varena auguma vecs vīrs ienāk auditorijā, gluži aizelsies zem milzīgas, ar brezentu pārsegtas bumbas svara, kuras diametrs ir vairāk nekā trīs metri un kuru viņš tikai ar pūlēm iedabū pa durvīm.

Beidzot izdevās, — viņš stenēdams noelšas. Mani spēki ir galā.

Atļaujiet jūs iepazīstināt ar Atlantu. Aplaudēsim, lai viņu uzmundrinātu!

Mēs aplaudējam. Sēkdams viņš smagiem soļiem dodas pie lielā olu trauka, kurā drīzāk iemet nekā ieliek bumbu, un tad ar milzīgu kabatlakatu noslauka sviedriem klāto pieri.

Jūs pat nevarat iedomāties, cik tā ir smaga.

-Atpūties drusku, līdzjūtīgi saka Krons. Tev kļūs labāk.

Nemaz man nekļūs labāk man līdz kaklam tādi darba apstākļi. Nevienam pat neienāk prātā, cik man ir grūts uzdevums. Man vajadzētu kādu palīgu vai vismaz ratus.

Gan jau vēlāk redzēsim, Krons samierinoši nosaka. Šis nav ne īstais laiks, ne vieta tamlīdzīgām sarunām.

Viņš ar zodu pamāj uz audzēkņu pusi. Elsdams skaļāk nekā kalēja plēšas, Atlants, kājas smagi cilādams, atstāj telpu.

Krons zemā balsī turpina lekciju:

Būt dievam nozīmē no mikrokosma pāriet uz makrokosmu. Kā eņģeļiem jūsu uzdevums bija amatnieciskā līmenī strādāt ar trim mirstīgajiem, sākot ar viņu dzimšanu un beidzot ar nāvi jeb, citiem vārdiem sakot, laika periodu, kas ļoti reti pārsniedza gadsimtu. Jūsu tagadējais, dievišķais uzdevums būs saistīts ar tūkstošiem cilvēku lielu baru un pat ar miljoniem cilvēku, kuriem jūs sekosiet vairākas tūkstošgades.

Esmu pati uzmanība un kāri tveru katru viņa izteikto vārdu. Krons norauj brezentu, un mēs ieraugām stikla bumbu. Šķiet, ka tās iekšienē iestiprināta vesela planēta, kuras virsma atduras pret bumbas sienām.

Panāciet tuvāk!

Mēs sapulcējamies tai apkārt, kamēr Krons aptumšo telpu, lai mēs labāk saredzētu planētu, kas tagad izstaro pati savu gaismu.

-Jūsu cilpas krustiem izliekumos ir iestiprināti palielināmie stikli. Novietojiet tos ar stikloto virsmu uz augšu, tad pagrieziet N slēdzi, kas jums jau kalpoja, lai pārslēgtu televīzijas kanālus, un tad aplūkojiet tuvāk jūs interesējošo vietu.

Es paceļu roku.

Un kam noder A slēdzis?

Krons izliekas, ka manu jautājumu nav dzirdējis, un mēs ķeramies pie jaunā darbarīka izmēģināšanas. Uzrāpjamies uz krēsliem, lai atrastos bumbas zemeslodes ekvatora līmenī, un ar vienu aci veramies krusta cilpveida izliekumā, lai aplūkotu planētas virsmu.

Vai šī stikla globusa iekšienē atrodas reāla pasaule? Žoržs Meliess jautā.

-Tas ir labs jautājums, taču atbilde noliedzoša. Šis globuss ir tikai ekrāns, un tas, ko jūs saredzat tā iekšienē, ir tikai šīs planētas apjoma un reljefa projekcija. Tāda kā hologramma.

Kā šis globuss tiek apgaismots?

Tas atstaro saules gaismu. Tomēr tas viss, ko tur redzat, notiek patiesībā, un arī viss, ko darāt jūs paši, tur norisināsies pa īstam.

Kur šī planēta patiesībā atrodas? jautā Gistavs Eifelis.

Kaut kur kosmosā. Tas jums nav jāzina. Tās atrašanās vieta nekā neietekmē jūsu paveiktos darbus.

Ar lupas palīdzību uz planētas virsmas ieraugu milzīgu, tumšu okeānu, ko šķērso baltas putaino viļņu līnijas. Ievēroju vairāku kontinentu reljefās aprises. Uz šīm zemes strēlēm atrodas pludmales, līdzenumi, meži, kalnu grēdas, ko vietām klāj sniegs, ielejas, tuksneši un sīkas un lielas upes. Palielinot attēlu, grozīdams N slēdzi, saskatu sīkus ciematiņus un lielus ciemus, pilsētas un pat ceļus un mājas. īsta miniatūra pasaulīte.

Turpinu grozīt N slēdzīti un ieraugu ganāmpulkus, kas ganās pļavās, sastrēgumus uz ceļiem un sīkus cilvēciņus, kas virzās pa pilsētu ielām. Pilsētas atgādina elpojošas būtnes, kas izpūš dūmu mutuļus un mirkšķina ar tūkstošiem sīku uguntiņu.

Taču man vēl trūkst skaņas. Krons to zina un visiem izdala austiņas, un parāda, kurā vietā uz anhas roktura tās var ieslēgt. Ja esmu pareizi sapratis, šī ierīce darbojas kā virziena mikrofons. Pret kurieni pavēršu lupu, no turienes dzirdu skanu.

Cilvēku pūlī izdalu divus sīkus cilvēciņus. Kaut kur jābūt automātiskajam tulkotājam, jo es viņu teikto uzreiz saprotu. Viņi žēlojas par izšķiesto laiku. Nedaudz tālāk kādā templī ļaužu pūlītis žēlojas, ka "dievi viņus pametuši".

Mēs visi sajūsmināti lūkojamies savās lupās. Atceros to laiku, kad, būdams eņģelis, es vēroju lodveida darinājumus, lai redzētu, kas notiek ar maniem mirstīgajiem. Izmainu redzes leņķi kā kinooperators, izmantojot visus iespējamos rakursus. Daži, pirkstgalos pacēlušies, pēta ziemeļu puslodi, turpretim citi saliekušies vēro dienvidu zemes. Ar austiņām un anhām mēs atgādinām ārstus, kas veic milzīga, dzīva izauguma medicīnisko pārbaudi.

Mēs kā rotaļājoties izkļūstam cauri sienām. Caur jumtu spējam iekļūt mājās, tad dzīvokļos un uzzināt tur dzīvojošo noslēpumus. Tumsas zonā valda nakts. Vieni guļot krāc, bet citi mīlējās. Vēl citi nespēj aizmigt un pieceļas, lai uz balkona izsmēķētu kādu cigareti, un pie viena aplaista ģerānijas. Šur tur redz kādu neizslēgtu televizoru.

Tagad pienācis rīts. Cilvēkveidīgās sīkaliņas ceļas, mazgājas, ģērbjas un steigā ēd brokastis. Daži gatavojas skolai. Pieaugušie steidzas uz fabrikām un birojiem.

Pārpildītās ielas čum un ņudz. Automašīnas sastrēgumos signalizē, kājāmgājēji metro ieejās skraidelē turpu šurpu. Paiet diena, un viss sākas no otra gala. Logos iedegas gaisma, televizori atkal tiek ieslēgti.

Televīzijā pārraida jaunākās ziņas. Palūkosimies, ko tad žurnālists stāsta. Kādā kalnainā apvidū redzami cilvēki ar ieročiem rokās. Viņi kliedz, skrien, cīnās, šauj, vaid aiz sāpēm un mirst.

Dieviem karš noteikti nozīmē aizraujošu izrādi, jo vairums no mums savas lupas ir pavērsuši tieši uz kaujas lauku. Vērojam karotājus, pat nezinot, kas un pret ko īsti karo. Daži studenti noslēdz derības, ka uzvarēs tie, kas ģērbti tumši zaļajos formas tērpos; tie šķiet izveicīgāki nekā tie, kam formas tērpi ir gaiši zaļi. I'aču nāve ielaužas arī pilsētās. Ļaudis sapulcējušies kādā kinozālē, lai noskatītos romantisku komēdiju, kad pēkšņi celtne uzsprāgst. Neprātīgi kliegdami, viņi haotiski metas uz visām pusēm. Sirēnām kaucot, ierodas ātrās palīdzības mašīnas. Saplosītie ķermeņi mētājas uz trotuāra un ielas vidū. Gan vīrieši, gan sievietes raud, vaimanā un izmisumā lauza rokas.

Pēc tam glābēji aizved mirušos, iela tiek notīrīta un dzīve turpinās. Cilvēki atgriežas pie savām ikdienas nodarbēm līdzīgi kā skudras pēc tam, kad bērns iespēris ar kāju pa pūzni.

Mēs satrūkstamies, kad ieskanas zvans, un Krons atkal iededz gaismu. Stāvam un beržam acis, kā no dziļa miega pamodināti. Kādu brīdi pat šķiet, ka atrodamies turpat, kur redzētie cilvēki. Mēs noliekam lupas un noņemam austiņas.

Neļaujiet cilvēku drudžainajai rosībai sevi ietekmēt, laika dievs mums iesaka. Jums jāizprot šo cilvēku būtība, centieni un cerības, nevis viņu… kustības.

No olu trauka apakšas Krons izvelk milzīgu, smagu sienas pulksteni ar sarežģītu mehānismu.

Vai kādam ienāca prātā doma par šīs planētas kalendāru?

Tumšmate, kura iepriekš jau bija uzskaitījusi piecas eņģeļu darba sviras, atkal paceļ roku.

Uz Zemes ir 2035. gads, viņa paziņo.

Pareizi, viņu ēras 2035. gads, Krons precizē. Patiesībā šie ļaudis drīzāk atrodas 15 miljardus gadu pēc Lielā Sprādziena, 5 miljardus pēc viņu planētas rašanās, 3 miljonus gadu pēc pirmā cilvēka rašanās un 6000 gadu pēc pirmās pilsētas izveidošanas. Tomēr, lai to uzskatāmāk aplūkotu, mēs tiem palīdzēsim saglabāt viņu galvenos orientierus.

Krons pagriež pulksteņa mehānismu, un uz ekrāna pulksteņa augšējā daļā parādās skaitlis 2035.

Šī vieta nedaudz atgādina mūsu Zemi, kāds students nomurmina.

Skolotājs piekrītoši pamāj.

Jo nepastāv tūkstošiem veidu, kā radīt pasauli, kur dzīvām būtnēm vairoties.

Un, mums par lielu atvieglojumu, viņš piebilst:

-Tomēr tā nebija jūsu Zeme. Vai kāds ievēroja atšķirības?

Atbildes birst kā no pilnības raga.

Apģērbs. Viņiem bija dīvaini apģērbi.

Ēdiens. Viņi ēda dīvainus ēdienus, kurus es nepazinu.

Reliģija. Uz Zemes nepazīst viņu reliģiskos simbolus, un viņu tempļi nemaz nav līdzīgi mūsējiem.

Uz šīs Zemes ir septiņi kontinenti, nevis pieci, un to forma ir citāda.

Vinu mašīnas ir lielākas.

Krons ikreiz pamāj ar galvu. Tad viņš piebilst:

Šī planēta ir arī lielāka nekā Zeme, un gadalaiki uz tās atšķiras daudz krasāk svelmainas vasaras un ļoti bargas ziemas… Turklāt uz tās ir vairāk nekā 8 miljardi iedzīvotāju. Mēs, dievi, katrai planētai esam piešķīruši savu apzīmējumu. Šī planēta ir "17. zeme". Zeme tādēļ, ka tai ir sava gravitāte, meteoroloģija un ķīmija tāpat kā uz Zemes, no kuras jūs nākat. 17. tādēļ, ka uz tās jau strādājuši 17 mūsu studentu kursi.

Un kā tādā gadījumā sauc Zemi, no kuras mēs nākam? jautā Edmonds Velss.

1. zeme .

Mēs visi jūtamies lepni par to, ka esam piederīgi "1. zemei", planētai, kas ir visa aizsākums. Pārējās planētas ir tikai blāvi pakaļdarinājumi. Krons apliecina:

"17. zeme" ir tikai jūsu "1. zemes" surogāts. Mēs to radījām speciāli, lai dieviem ir veidojums, kur vingrināties.

Patiesībā tā ir planēta-makets un paredzēta pētījumiem un eksperimentiem…

Šī ideja man šķiet aizraujoša.

— Es jums tūlīt nodemonstrēšu kaut ko tādu, uz ko neviens cits jūsu pasniedzējs nebūtu spējīgs.

Ar lepnu pulksteņmeistara smaidu uz lūpām, kurš lepojas ar savu sākotnējo veidojumu, Krons novieto dīvaino sienas pulksteni pie griestiem piekārtās lampas gaismā. Tagad aiz stikla var saredzēt veselu iegrieztu un gludu zobratiņu tīklojumu, kas mijas ar krāsainiem šķīdumiem pildītām caurulītēm. Šī mehāniskā mudžekļa vidū atrodas liela, apaļa ciparnīca ar diviem rādītājiem. Tās augšdaļā novietots ciparu ekrāns, uz kura redzams skaitlis 2035.

Krons uzmanīgi atver ciparnīcas aizsargstiklu un ar pirkstu pabīda garāko rādītāju uz priekšu. Paslepšus uzmetot skatienu planētai "17. zeme", konstatēju, ka tur mašīnas traucas kā meteorīti, bet cilvēki steidzas uz priekšu paātrinātā tempā.

Mēs atkal paņemam savus cilpas krustus, lai redzētu, kā pulkstenis iedarbojies uz planētu. Izskatās, it kā tā mums mirkšķinātu… Gaisma, tumsa, diena, nakts mainās milzīgā ātrumā, bet uz ekrāna nozib cipari: 2036, 2037, 2038, 2039…

Tā kā Kronām šķiet, ka laiks neiet uz priekšu pietiekami ātri, viņš garākā rādītāja vietā pieskaras īsākajam, un tagad tie vairs nav gadi, kas paiet, bet gan desmitgades. "17. zeme" tagad šķiet sastingusi un vairs nemirgo. Ēkas uz tās izzūd, un to vietā rodas jaunas, augstākas, ceļi vijas, kļūst plašāki, un parādās jaunas joslas, bet debesīs lidinās visu veidu gaisakuģi.

Tad pilsētas pārstāj augt, gaisakuģi klust retāki, līdz izzūd pavisam, autoceļi pārvēršas par taciņām…

2060, 2070, 2080, 2090… Es vēlētos, lai Krons aptur šo karuseli, jo nepieciešams saprast, kāpēc viss ir tā atpalicis, taču viņš turpina savu trako skrējienu.

2120, 2150, 2180 un 2190. Beidzot viņš apstājas pie 2222.

Apskatiet labi, viņš mudina, kas ar šo planētu noticis divu gadsimtu laikā!

Viņš atkal aptumšo telpu. Mēs uzliekam austiņas. Dūmakainās un izgaismotās pilsētas ir izzudušas. Izzudušas arī mašīnas. Izzudušas gaismiņas nakts tumsā. Redzamas tikai dažas klaiņojošas ciltis, kas bruņojušās ar lokiem un bultām.

27. ENCIKLOPĒDIJA. TRĪS SOĻI UZ PRIEKŠU, DIVI ATPAKAĻ

Civilizācijas dzimst, aug un mirst kā dzīvi organismi. Tām ir pašām savs ritms trīs soļi uz priekšu, divi atpakaļ. Tās elpo. Tās pazīst pacēluma periodus, kad šķiet, ka viss sagriezies vērpetē, kas rauj uz priekšu, vairāk ērtību un brīvības, mazāk darba, labāka dzīves kvalitāte, mazāk briesmu. Tas ir iedvesmas laiks. Trīs soļi uz priekšu. Tad, sasniedzot kādu noteiktu līmeni, skrējiens apstājas un līkne sāk krist. Iestājas apjukums, bet pēc tam mostas bailes, kas izraisa vardarbību un haosu. Divi soļi atpakaļ.

Parasti šajā fāzē tiek sasniegts viszemākais līmenis, un tad atkal sākas jauns pacēlums, taču cik daudz laika pazaudēts! Tā pieredzējām, kā tika izveidota Romas impērija; tā pletās plašumā, piedzīvoja uzplaukumu un visās jomās — tieslietās, kultūrā, tehnoloģijas attīstībā pārspēja visas citas tālaika civilizācijas… Un tad piedzīvojām, kā to pārņem korupcija un tirānija, līdz iestājās pilnīgs pagrimums, kad to iekaroja barbari. Bija jāgaida līdz viduslaikiem, lai cilvēce turpinātu savu darbu no tās vietas, kur tas bija apstājies Romas impērijas uzplaukuma laikos. Pat vislabāk pārvaldītās un visorganizētākās civilizācijas pazinušas kritumu. Šķiet, ka tas ir neizbēgams.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums

28. melnrakstu laiks

Pamesti lauki. Drupas. Izpostīti, kazenājiem aizauguši ceļi. Pussabrukuši nami, kuros paslēpušies tikai daži cilvēki, kas maizes kumosa dēļ gatavi nogalināt. Mežonīgu bērnu bari, kas par pārtiku sacenšas ar savvaļas suņu bariem. No kara paglābušies kareivji, kuri uzbrūk retajiem ceļotājiem, kas iztēlojušies, ka atradīs kādu labāku vietu, taču tiek aplaupīti un nogalināti.

2222. gadā uz "17. zemes" cilvēki ir aizmirsuši morāli un medicīnu. Dzīvus palikušos iznīcina epidēmijas. Vairs nav ne televīzijas, ne radio, ne vispārīga skatījuma uz lietām. Civilizācijas vietā stājusies nežēlīga vardarbība, valda princips "katrs pats sev tas tuvākais". Pieplacis lupai, es visos septiņos kontinentos cenšos saskatīt kaut ko, kas atgādinātu atmodu.

Ar lielu neatlaidību beidzot kāda bieza meža vidū esmu uzgājis klajumiņu, kur kāda cilts, šķiet, izveidojusi ciematiņu. Koka būdiņas uz pāļiem izvietotas puslokā cita iepretim citai. Vidū milzīgs ugunskurs silda cilvēkus, kam spožajos, ar dzīvnieku taukiem ieziestajos matos saspraustas putnu spalvas.

Atgriešanās aizvēsturiskajos laikos…

Kādā nostūrī vecs vīrs bērniem, kas uzmanīgi klausās, stāsta par šīs pasaules posta vēsturi, kādu tam pastāstījis viņa tēvs, kurš to savukārt uzzinājis no sava vectēva atmiņu rakstnieka. Kopā ar bērniem to klausos arī es.

"Reiz," viņš stāsta, "cilvēki lidinājās debesīs. Uz visas planētas viņi savā starpā sazinājās no attāluma. Viņi ceļoja īpašās lidojumu kabīnēs. Viņiem piederēja mehānismi, kas ļāva domāt labāk un ātrāk. Viņi pat bez uguns mācēja iedegt gaismu. Reiz… aptuveni simts tautas dzīvoja mierā, jo valdīja demokrātiska civilizācija. Un tad neliela valstu grupa, kas bija bagāta ar izejvielām, sāka apspiest šīs demokrātiskās vērtības, lai tās aizvietotu ar reliģiju, kas balstīta uz Aizliegtā. Tie, kas tai pievērsās, cits citu dēvēja par aizliedzējiem. Par viņiem sāka runāt, jo viņi nogalināja citu kultu piekritējus un aizdedzināja viņu tempļus, bet pēc tam ķērās klāt paši saviem mēreni ticīgajiem un, protams, saviem pretiniekiem. Tur, kur pulcējās demokrātijai uzticīgie, viņi novietoja bumbas, izraisot neskaitāmus upurus. Nezinot, kā lai atbild uz šo nepamatoto vardarbību, nenododot savas vērtības, demokrāti sākumā pievēra acis, bet pēc tam mēģināja aizliedzējiem pielabināties, pret tiem īpaši laipni izturoties. Taču viņi šādu attieksmi uztvēra kā vājuma apliecinājumu un pavairoja savas neģēlības. Jo nežēlīgāki bija aizliedzēji, jo vairāk demokrāti mēģināja attaisnot viņu slaktiņus, atrodot tiem attaisnojumu un vainojot sevi, ka paši tos izraisījuši.

Salīdzinājumā ar demokrātiem un citu konfesiju ticīgajiem aizliedzēju priekšrocība bija tā, ka viņi bija pārliecināti par sevi un savu ideju pamatotību un runāja skaidru valodu. Kamēr citi mocījās šaubās un kompleksos, viņi vienkārši aizliedza savām sievietēm mācīties un strādāt un piespieda palikt mājās, lai nodarbotos ar ēdiena gatavošanu un bērnu audzināšanu. Demokrāti bija pārliecināti, ka šajā pasaulē, kur valda zinātne, loģika un attīstīta tehnoloģija, tumsonība drīz izgaisīs pati no sevis. Tomēr tā vis nenotika. Aizliedzēju kustība tikai pieauga un attīstījās, it īpaši starp progresa pretiniekiem. Sākumā tā skāra vistrūcīgākās šķiras, kam šķita, ka viņas tā atmaksā bagātniekiem, un beigās sabojāja arī intelektuāļus, jo viņi šajā vardarbībā un vienkāršībā saskatīja jauna nākotnes projekta formu.

Cita pēc citas demokrātiskās nācijas krita ceļos, saliecās un nonāca šīs reliģijas pārstāvju jūgā. Tā vietā, lai stātos pretim, viņi turpināja savā starpā ķīvēties par to, kādiem līdzekļiem apturēt šo postu, tomēr nespēja neko izdomāt. Kamēr pēdējie sacelšanās piekritēji vēl tikai gari spriedelēja, visur jau valdīja vardarbība. Vienīgi Aizliedzēju ordenis veidoja likumus. Un ļaudis viņiem pievienojās, lai iegūtu mieru un drošu dzīvi, un pārgāja aizliedzēju ticībā. Sievietes pakļāvās vīriešiem, vīrieši — savam vadonim, bet vadonim bija tiesības uz visu. Neviens vairs neuzdrošinājās izteikties, neviens vairs neuzdrīkstējās mācīt kaut ko citu kā vienīgi to, kas bija reliģijā, neviens vairs neuzdrīkstējās izteikt pats savas domas. Visi bija spiesti noteiktās stundās bez mitas lūgties. Tos, kas centās no tā izvairīties, kaimiņi drīz vien nodeva.

Kāpēc tas izdevās? kāds bērns iejautājas.

Demokrātiem bija jautājumi. Aizliedzējiem bija atbildes. Kad izrādījās, ka demokrātiskās zonas bija tikai nelieli sektori, ko bija nomocījuši fanātiķu uzbrukumi, aizliedzēju vadonis beidzot atklāja savu identitāti. Tas nebija neviens no tiem teroristu vadoņiem, kas piedalījās visur, bet bija visbagātākās valsts izejvielu ražotājas oficiālais vadītājs. Cilvēks, kurš vienmēr skandināja par savu atbalstu demokrātijai. Aizliedzēju sistēmā divkosība tika uzskatīta rikai par kara viltību.

Šīs valsts vadītājs paziņoja, ka turpmāk viņš būs vienīgais Dieva vārda sludinātājs, un visiem pārējiem uzspieda pasaules diktatūru. Viņš izveidoja vadītāju un vadītāju vietnieku hierarhiju, un tie visi atradās viņa pakļautībā. Viņa likumus uzspieda politiskā un reliģiskā policija. Iedzīvotājiem bija aizliegts baudīt kaut vismazākās izpriecas, viņš ar savu ģimeni un visiem savējiem dzīvoja pārticībā, netiklībā un izpriecās, izbaudot visas bagātības dotās iespējas. Un sev neliedza neko.

Un turpināja lidot un pārvietoties bez zirgiem un ieguva gaismu bez uguns? vaicāja kāds no bērniem.

Vecais vīrs nokrekšķinājās un tad turpināja:

Aizliedzēji vajāja zinātniekus un inženierus, jo baidījās, ka tie varētu izgudrot kādus jaunus līdzekļus, kā viņiem pretoties. Ikviens, kas atgādināja domātāju, tika nomocīts līdz nāvei, lai neviens nevarētu izplatīt teorijas, kuras tika uzskatītas par musinošām. Aizliedzēji sadedzināja zinātniskos darbus un iznīcināja visus mākslas darbus, izņemot savējos. Ārstus, kuri pa lielākai daļai bija demokrāti, uzskatīja par burvjiem un nogalināja, un atkal sāka plosīties epidēmijas. Bez sieviešu izglītības, tehnoloģijas un medicīnas aizliedzēji aizliedza ceļojumus, mūziku, televīziju, grāmatas, viņi aizliedza pat putniem dziedāt, uzskatot, ka to dziesmas var izkonkurēt aicinājumu uz lūgsnu… Aizliedzēji pārrakstīja vēsturi, kā viņiem labpatika, un aizliedza jebkādas izklaides, izņemot publisko sodu izpildi stadionos. Visur valdīja bailes.

Bet kā tad mums izdevās izdzīvot? kāds cits bērns jautāja.

Beigās tirāns kļuva vecs un nomira. Dēli pārmantoja viņa vietu, savā starpā cīnoties. Kopš tā laika nebija vairs ne varenās armijas, ne lielās, vienotās reliģiskās policijas, teokrātiskā impērija sabruka. Kādreizējie virsnieki kļuva par karavadoņiem. Šur tur neatkarīgas bandas ar varu piespieda sevi atzīt. Nogalināt, lai tevi pašu nenogalina, kļuva par likumu. Saskaroties ar šī likuma spēku, daži, tāpat kā mūsu senči, nolēma aizbēgt no pilsētām, paslēpties mežos, labi tālu no kareivju, fanātiķu un klaidoņu uzbrukumiem. Tāpēc mēs vēl joprojām eksistējam un es jums spēju izstāstīt jūsu pašu vēsturi.

Ko tik es neatdotu, lai varētu turēt rokās grāmatu! Tad es spētu uzzināt, ko cilvēks darīja, lai varētu lidot debesīs kā putns, runāt no attāluma vai iedegt gaismu bez uguns…"

Neticu savām ausīm.

Tāpat kā es, arī citi dievu audzēkņi tādā vai citādā veidā ir uzzinājuši, kas noticis laikā no 2035. gada līdz 2222. gadam. Mēs neticīgi saskatāmies. Vai tiešām tik viegli ir novest attīstītu civilizāciju atpakaļ izejas punktā?

Krons jautā:

Kā jums šķiet, kāpēc šī planēta piedzīvojusi tādu lejupslīdi?

-Ticīgā tirāna diktatūras dēļ, kāds ieminas.

Tas ir tikai viens no iemesliem. Es sagaidu vairāk viedokļu no tiem, kam jākļūst par dieviem.

Demokrāti bija pārliecināti, ka viņu demokrātija ir stiprāka par reliģisko fanātismu, un, kad viņi beidzot atjēdzās, bija jau par vēlu. Viņi bija par zemu novērtējuši pretinieku.

Tas jau izklausās labāk.

Pārāk pieraduši pie savām ērtībām, demokrāti bija kļuvuši slinki un vairs nevēlējās cīnīties.

Nav slikti.

Vēlēdamies piedāvāt savu versiju, mēs runājam visi reizē. Ar rokas mājienu Krons pieprasa, lai runājam cits pēc cita. Edmonds Velss steidz pacelt roku.

Pastāvēja pārāk liela atšķirtība starp izglītotajiem un lielāko daļu iedzīvotāju. Elite progresēja aizvien ātrāk, bet lielākajam vairumam nebija ne vismazākās nojausmas, kā darbojas tās mašīnas, ko viņi ikdienā lieto. Kālab gan paaugstināt griestus, ja sabrūk grīda?

Pašu sasniegumi tiem radīja bažas, jo viņi tos nespēja izprast, taču kļūmes tos atgrieza ierastajā, tātad drošākā vai pagātnes pasaulē, sacīja Sāra Bernāra.

-Tas noritēja tā, it kā sliktie studenti būtu atbrīvojušies no labajiem, lai varētu mierīgi palikt vidējā līmenī, — piebilda Gistavs Eifelis.

Mazpamazām viņi bija zaudējuši domas brīvību, progresu, zināšanu kopumu, vienlīdzību starp dzimumiem un savu likteni uzticējuši izlemt tiem, kas bija atpakaļrāpuļnieciskākie un ciniskākie… iecietības vārdā! Voltērs uzsver.

Viņi bija pārāk atrauti no dabas, saka Ruso.

Viņi bija zaudējuši skaistuma izjūtu, piebilst van Gogs.

Viņi balstījās uz tehniku. Viņi ticēja, ka zinātnei ir lielāks spēks nekā reliģijai, uzsver Sent-Ekziperī.

Viņi izturējās vienaldzīgi pret zinātni un ticēja vienīgi reliģijai, precizē Etjēns de Mongolfjē.

Iespējams, tas ir tādēļ, ka reliģija ir neapstrīdama, bet zinātne vienmēr tiek apšaubīta.

Viņi visi bija kristieši… un tādiem tas arī bija paredzēts. Viņi dabūja, ko pelnījuši, paziņo Žozefs Prudons.

Tā nevar teikt, iebilst Voltērs, viņiem vienkārši neizdevās īstenot iecerēto.

Un viņi… cieta sakāvi, secina anarhists. Reliģija ir muļķu lamatas. Un šis ir acīmredzams pierādījums.

Nevar visas reliģijas "sabāzt vienā maisā". Bija tikai viena, kas cildināja vardarbību kā mistisku rīcību, jo tieši tā viņi ieviesa šādu teroru, saka Lisjēns Diprē.

-Tagad, kad "17. zeme" atgriezusies pie kases, kur "tirgo biļetes izbraukšanai", jūs varēsiet izmēģināt savus dievišķās improvizācijas talantus, paziņo Krons.

It kā lai ievērotu spēles noteikumus, laika dievs aicina katru no mums uz labu laimi izraudzīties kādu cilvēku sabiedrību, kas redzama vietumis klaiņojam, un mēģināt panākt tās progresu.

Ķeramies pie darba. Ar sapņu palīdzību un vēršoties pie medijiem, mēs cenšamies ietekmēt šamaņus, burvjus, priesterus vai aktierus, lai tie labāk iedarbotos uz to iedzīvotāju ikdienu, kas neko nav mantojuši. Ar cilpas krusta D slēdzi mēs iejaucamies konfliktos, sagraujot mūsu izraudzītās cilts ienaidniekus. Visapdāvinātākos mēs cenšamies iedvesmot uz zinātnes, tehnikas un mākslas izgudrojumiem. Tas nav viegli. Pamodušies, cilvēki aizmirst savus sapņus un nepareizi tulko zīmes. Mediji nesaprot, ko dievi vēlas. Reizēm tāda nesaprašana mani nokaitina.

Pamazām "pagāni" tomēr sāk apjaust to, ka es eksistēju, sāk mani bijāt, un es tos iedvesmoju ieviest nedaudz kārtības. Mūsu dievišķās izpausmes sākumā pārsteidz, tad biedē, līdz beidzot apbur. Uz " 17. zemes" izveidojas jaunas reliģijas. Ar ļaunumu uzveicam ļaunumu. Arī mani draugi ieguvuši uzticamus sekotājus. Merilinas apbrīnotāji viņu aizkustina. Pat vislielākās slavas mirkļos viņas cienītāji nebija viņu tā pielūguši.

Edmonds Velss klusējot vēro savus cilvēkus līdzīgi kā agrāk skudras.

Mums aiz muguras grozās Krons un laiku pa laikam noliecas, lai apskatītu mūsu darbu. Viņa grumbu izvagotā seja paliek bezkaislīga, un mums neizdodas uzminēt, vai mūsu iejaukšanās viņam patīk vai ne. Marija Kirī ir satraukusies par sava cilvēku bara rosīšanos, bet Sāra Bernāra uzjautrinās par savējā kļūmēm. Matas Hari seja ir noslēpumaina kā Madonnai.

Pēc tam kad divas stundas esam brīvi izmantojuši savu varu, laika dievs zvana zvanu un mums piedāvā aplūkot studiju biedru darbus.

Lielākais vairums nav panācis labākus rezultātus par mani, varbūt vienīgi izņemot Lisjēnu Diprē, kura kopiena šķiet progresējusi. Viņš sazinās ar eksotisku sēņu palīdzību. Apmetušies uz kādas salas un pagaidām drošībā no plēsoņām kaimiņiem šie cilvēki apgūst mākslu dzīvot, kas atgādina dzīvi septiņdesmito gadu hipiju komūnās. Tie ir miermīlīgi un rāmi. Viņiem piemīt brīvi tikumi, un ikviens piedalās visos pasākumos.

Krons kādā burtnīciņā pieraksta savus novērojumus un mūs izvaicā par pirmajiem iespaidiem.

Ja mēs tos pārāk nobiedējam, viņi kļūst par mistiķiem, atzīmē kāds dievu māceklis.

Taču, ja mēs viņiem ļausim vaļu, viņi darīs vairāk muļķību jeb, citiem vārdiem sakot, uzvedīsies kā īsti dzīvnieki, kāds cits izsaka nožēlu.

Ja viņi pārstās baidīties no soda, tad vairs nerespektēs neko.

Un kā jums šķiet, kādēļ? jautā mūsu pasniedzējs.

Katrs domā citādi.

-Viņus savā ziņā gluži dabiski pievelk nāve un sagraušana. Bez policijas un sodiem viņi vairs nerespektēs pārējos, saka kāda meitene.

Kāpēc? mūsu pasniedzējs viltīgi iejautājas.

No visām pusēm atskan atbildes.

Varbūt tāpēc, ka viņi tos īsti nesaprot.

Tāpēc, ka viņi cits citu nemīl.

Tāpēc, ka viņi nemīl savas sugas globālo projektu.

Tāpēc, ka viņi neredz.

Tāpēc, ka viņi to nespēj iedomāties.

Tāpēc, ka viņi dzīvo nemitīgās bailēs, — es saku.

Krons pagriežas pret mani.

Turpiniet savu domu!

Es prātoju:

Bailes tos padara aklus un traucē iztēloties mierīgu eksistenci ilgākā laika posmā.

Edmonds Velss šūpo galvu.

Viņi baidās, jo viņu apziņas evolūcija vēl atrodas sākuma stadijā, turpretim tehnoloģija attīstās pārāk strauji. Viņiem pieder neparasti darbarīki, bet dvēseles vēl snauž 3. līmenī, tādēļ galu galā viņi atgriežas pie tehnoloģijas, kas ir piemērota viņu dvēseles attīstības līmenim. Pie pamattehnoloģijas pamatbūtnēm.

Lielākā daļa studentu piekrīt.

Šķiet, ka arī Krons ir gandarīts par šādu atbildi.

Pagaidiet, pagaidiet! iejaucas Lisjēns Diprē. Ir tādi atsevišķi gadījumi. Bet ne jau visi. Piemēram, manā kopienā viņi ir izkļuvuši no bailēm un virzās pretim mīlestībai. Viņi jau pārvarējuši 3. līmeni, pašlaik ir 4. līmenī un drīz sasniegs 5. līmeni.

Tev tas izdodas, jo viņu nav daudz, — blakus esošais students bilst.

Kādreiz manu cilvēku skaits bija divpadsmit miljardi. Tagad tas samazinājies līdz trim miljardiem, no kuriem tikai divi vai trīs simti tiecas sasniegt 5. līmeni. Un turklāt to, ko neliels skaits izlēmīgu cilvēku spēja iznīcināt ar reliģijas palīdzību, citi var atjaunot ar savu garīgumu.

Tā ir, taču viņu jaunā reliģija esam mēs, Prudons ironizē. Tā reliģija, ko viņi izgudrojuši, tiek aizvietota ar to, kura viņiem tiek uzspiesta. Kāda starpība?

Es nerunāju par reliģiju, bet gan par garīgumu.

Manā uztverē tas ir viens un tas pats.

Man tomēr šķiet gluži pretēji. Reliģija ir gatavas domas, kas tiek uzspiestas visai pasaulei, bet garīgums nozīmē sakāpināti uztvert to, kas varētu atrasties "augstāk par pašu", — saka Lisjēns Diprē.

Un kā tev šķiet, vai tas, ka tu esi iztēlojies visiem zināmo vareno Dievu, mitinoties virs mums, nozīmē ticību vai garīgumu? Prudons izsmējīgi jautā.

Sākas debates. Krons atkal šķindina zvanu.

Laiks pāriet pie nākamā eksperimenta. Kas mūsu vārdā tika padarīts, lai mūsu vārdā tiek izmainīts, laika dievs nosaka, bārdu braucīdams. Pienācis laiks, lai uz šīs planētas izceltos mūs dievišķo dusmu izraisīts juceklis.

Visi pulksteņi un modinātāji rāda vienu un to pašu stundu pulkstenis 19, un klases telpa lēnām sāk grimt tumsā, kas iestājusies ārpusē.

Tā. Tagad visi pagriezīsim cilpas krusta D slēdzīti līdz galam.

Bet tas taču būs īsts genocīds! iesaucas Lisjēns Diprē.

Krons mierina kūdītāju.

Tev vēl ir ļoti maza pieredze. Lai dažiem simtiem cilvēku izdotos kaut visniecīgākais sasniegums, jāsakauj miljardiem cilvēku, kuru ciešanas nākas saīsināt.

Bet mana kopiena pierāda, ka viņus iespējams izglābt. Un šis mans niecīgais sasniegums, kā jūs to nodēvējāt, var pielipt arī citiem, paziņo Lisjēns Diprē.

Tavs sasniegums norāda uz to, ka tu esi diezgan izveicīgs dievs, un es esmu pārliecināts, ka Lielajā Spēlē tu paveiksi brīnumus.

Kādā vēl Lielajā Spēlē?

Dievu mācekļu spēlē. Y spēlē.

Bet es taču nevēlos spēlēt nekādu Y spēli, vēlos, lai mana nelielā kopiena turpina dzīvot tālāk. Palūkojieties, cik viņi ir laimīgi! Viņiem ir pašiem savs ciemats, kuru tie uztur kārtībā, viņi savā starpā nestrīdas, rada mākslas darbus un dzied…

Tā ir skaidra ūdens lāse duļķainā okeānā. Pienācis laiks nomainīt visu ūdeni. Krons sāk zaudēt pacietību.

Vai nekā nav iespējams viņiem aiztaupīt šo pārbaudījumu? — es uz labu laimi vaicāju.

No veca jauns neiznāk. Šajos ļaudīs, kuriem, kā jums šķiet, esat pieķērušies, jo esat sākuši viņus iepazīt, ir iesakņojušies slikti paradumi, ko izraisījuši miljoniem kļūdainu un vardarbīgu gadu. Viņu attīstības līmenis ir gan cēlies, gan no jauna krities. Viņu apziņas līmenis ir tāds pats kā mūsu seno laiku cilvēkiem. Viņiem piemīt vergu domāšana. No viņiem neko nav iespējams "izspiest". Tie nav pat "gatavi" cilvēki. Viņu līmenis uz apziņas skalas augstākais ir 3,1. Jūs dzirdat — 3,1, bet jūsējais ir 7! Viņi ir tikai… dzīvnieki.

Pat dzīvnieki ir pelnījuši dzīvot, saka Edmonds Velss.

Tā vietā, lai tiem piedēvētu tikumus, labāk atcerieties viņu netikumus. Vai tad jūs neesat redzējuši viņu slepkavības, netaisnību, fanātismu, nelietību un, visbeidzot, viņu mežonību? Vai tad jūs neredzējāt, cik vienkārši primitīva un vardarbīga reliģija tika uzspiesta visai planētai un neviens tam tā īsti pat nepretojās? Vienreiz tas jau notika. Un tas atkārtosies atkal. Man tiešām žēl, manu nabaga Lisjēn, bet šie cilvēki ir pretīgi…

Daži studenti piekrīt. Krons to izmanto, lai iedzītu naglu līdz galam.

Jūs tikai piebeigsiet līdz galam cilvēci, kurai jau iestājusies agonija. Tā ir daudz piedzīvojusi. Viņu kalendāros ir 2222. gads, bet patiesībā tai jau ir trīs miljoni gadu. Un viņa cieš reimatisma un vēža sāpes. Esmu pārliecināts, ka tad, ja tā mācētu runāt, viņa lūgtos, lai tās ciešanām dara galu… Tas nebūs nekāds noziegums, tā būs tikai eitanāzija.

Tomēr Lisjēns par to nebūt nav tik pārliecināts.

-Ja tas nozīmē būt par dievu… tad es nepiedalos.

Un viņš pagriežas pret mums.

Un arī jums visiem vajadzētu atteikties. Vai tad jūs neapjēdzat, ka jūs piespiedīs paveikt kaut ko zemisku? Vai tad tā vienkārši var izraudzīties planētu, sākumā ar to paspēlēties, bet pēc tam iznīcināt? Tā, it kā jūs grasītos nospiest kādu… kukaini!

Edmonds Velss novaikstās, tomēr nolaiž acis. Lisjēns uzrāpjas uz galda.

Paklau, puiši! Mostieties taču, dieva dēļ! Vai tad jūs nesaprotat, kas tūlīt notiks?

Neviens pat nepakustas. Nevarētu teikt, ka mēs būtu ļoti apmierināti ar to cilvēku kopienu, kas tam piešķirta. Vienīgi Lisjēnam Diprē izdevies panākt savas cilts evolūciju. Un viņam vienīgajam ir, ko zaudēt. Pat maniem meža iemītniekiem ir hroniska veselības problēma, ko man neizdodas atrisināt. Dizentērija. Viņi veltīgi košļā lapas ar analgētisku iedarbību, nekas nav mainījies. Man šķiet, ka ūdenī, ko viņi lieto, ir savairojies pārāk daudz amēbu.

Lisjēns uzbrūk mums visiem pēc kārtas.

Ruso, Sent-Ekziperī, Melies, Edīte Piafa, Simona Siņorē… Edmond Vels, Raul, Mišel, Mata Hari un tu, Gistav Eifeli… vai tiešām jūs ļausiet veselai pasaulei aiziet bojā?

Mēs nolaižam acis. Visi klusē.

Jauki, man viss skaidrs.

Šķebīgu dūšu Lisjēns norāpjas no galda un dodas uz durvju pusi.

Paliec! Merilina Monro iesaucas.

Es vairs nevēlos būt par dievu mācekli, Lisjēns paziņo, atpakaļ neatskatoties.

Tu vari palīdzēt cilvēkiem. Ja ne šiem, tad tiem, kurus mums piešķirs vēlāk, Sāra Bernāra viņam nosauc pakaļ, kad viņš tai iet garām.

Lai tos vēlāk nogalinātu? Labs darījums. Es spēju tikpat daudz, cik… cūku audzētājs savā lopkautuvē.

Lisjēns atgrūž draugu rokas, kas cenšas viņu aizkavēt, un dodas uz durvīm, un Krons vinu neaizkavē ne ar kādu vārdu, ne žestu.

Tikai vecais oftalmologs nomurmina:

Nabaga zēns. Viņš pats neapjēdz, ko zaudē. Katrā kursā atrodas kāda pārāk jūtīga dvēsele, kas nespēj izturēt šo triecienu. Nu ko, jo ātrāk tās aiziet, jo labāk. Vai te ir palikusi vēl kāda pārāk ievainojama dvēsele, kas vēlas izstāties no spēles? Lūdzu padot ziņu!

Nekādas reakcijas.

Krons novēršas no durvīm.

Šis mirklis man patīk vislabāk, viņš pavēsta.

Viņš ievelk elpu, tad skaļi izelpo un koncentrējas tā, it kā gatavotos nogaršot smalku ēdienu.

Uguni!

Prudons šauj pirmais. Milzīgs aisbergs atdalās no Dienvidpola un izkūst vienā acumirklī. Pārējie studenti viņam seko. Pēc īsa šaubu mirkļa es noregulēju savu cilpas krustu, to savicinu un notēmēju. Sākumā esam pārsteigti, kad redzam, ka, tēmējot kādai vietai, trāpām citur. Tad, kā neprāta pārņemti, uzbrūkam ledājiem. Pamanu, ka iznīcināt man sagādā zināmu baudu, iespējams, lielāku, nekā kaut ko radot. Jūtamies vareni. Mēs esam dievi.

Polu izkušana liek pacelties okeānu ūdenslīmenim. Milzīgi cunami bango pāri krastiem, iznīcina piekrastes ciematus, applūdina zemes, sadragā klintis, nogremdē ielejas, pārvēršot kalnu virsotnes salās, un pēc tam tās noslīcina. Dažu minūšu laikā uz planētas vairs nav palicis neviens zemes pleķītis, kurš nebūtu nogremdēts.

Kad Krons dod rīkojumu: "Pārtraukt uguni!" tur, kur bija septiņi plašie kontinenti, vairs nav nekā, izņemot melnu okeānu, ko šķērso putojošas viļņu svītras. Visaugstākā kalnu virsotne paceļas virs viļņu mugurām.

Nedaudzie dzīvnieki un cilvēki, kas brīnumainā kārtā izdzīvojuši, cenšas izvairīties no nāves, pieķeroties peldošiem objektiem. Darbinot cilpas krustu, pamanu sava veida Noasa šķirstu. Tad vēl vienu. Cilvēki pratuši izdzīvot. Apbrīnojama nepiekāpība.

Izbeigt viņu ciešanas! Krons dod rīkojumu.

Noregulējuši savus cilpas krustus, lai precīzi trāpītu, dievi šauj pa sīkajiem, peldošajiem mērķiem.

Vairs nav saredzams neviens cilvēks. Tā kā putniem nav, kur nosēsties, tie riņķo gaisā, līdz, spēkus izsmēluši, nogrimst ūdeņos, kur jūras pasaule cenšas atgūt savas tiesības.

Taču, sasildījuši polus, esam izraisījuši arī milzīgu miglas mākoni, kas pārklāj planētu un padara debesis necaurredzamas. Saules stari vairs neskar zemes virsmu, un temperatūra strauji krītas. Tā krītas tik ievērojami, ka vienā mirklī ūdens ir sasalis.

Zivis nonākušas sasalstošās jūras gūstā. Drīz " 17. zeme" ir kļuvusi par ledus planētu. Tās virsma veido vismilzīgāko slidotavu, kādu vien var iztēloties. Vairs nepastāv ne visniecīgākā dzīvības forma ne cilvēku, ne dzīvnieku, ne augu pasaulē.

Tās ir "17. zemes" beigas, kas tagad kļuvusi par ideāli noslīpētu pērli ar perlamutra mirdzumu. Balta ola, kas slīd kosmosā.

29. ENCIKLOPĒDIJA. KOSMISKĀ OLA

Viss sākas un beidzas ar olu. Vairumā pasaules mitoloģiju ola simbolizē rītausmu un mijkrēsli.

Vissenākajās ēģiptiešu kosmogonijās radīšana aprakstīta kā izcelšanās no kosmiskās olas, kas sevī slēpj sauli un dzīvības iedīgļus.

Orfisma piekritējiem Krons, kas aprij laiku, un nakts ar tumšajiem spārniem Faetons tumsā izdēja sudraba olu, kuras augšējā daļā atradās debesis, bet apakšējā Zeme. Kad tā atvērās, no tās izkļuva atklāsmes dievs Faness sanošas bites izskatā.

Indieši uzskatīja, ka Visums sākotnēji atdalījās no esamības, bet pēc tam izveidojās par olu, kuras čaumala veidoja robežu starp neko un kaut ko Hiraniagarbu. Šī kosmiskā ola viena gada laikā atvērās, un tās iekšējais apvalks pārvērtās par miglu, dzīslojums par upēm, bet šķidrums par okeānu.

Ķīnieši ticēja, ka no vispārējā haosa izveidojās ola, kas saplīsa, un no tās izkļuva Zeme Jin un debesis Jang.

Polinēzieši ticēja, ka sākumā bija ola, kas saturēja pamatni Te-tumu un virsotni Te-papa. Kad tā pārplīsa, viena virs otras izveidojās tris platformas, kur Te-tumu un Te-papa radīja cilvēkus, dzīvniekus un augus.

Kabala uzskata, ka pasaule radusies no olas, kas sašķīdusi 288 drumslās.

Arī japāņi, somi, slāvi un feniķieši uzskata, ka kosmogonijas centrā atrodas ola. Lai gan tā tik daudzām tautām ir auglības simbols, citām tā turpretim ir nāves simbols un viņi ēd olas sēru gadījumos. Šīs tautas pat ievieto olas kapā, lai tās aizgājējam dotu spēku ceļojumam uz viņpasauli.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums

30. OLU GARŠA

Olas. Koka olu trauciņā mums katram atnes jēlu olu. Ar mazo karotīti mēs tai pārsitam čaumalu, kuru pēc tam uzmanīgi nolobām, lai tā neiekļūst olas mīkstumā.

Sēžam uz garajiem soliem ziemeļu zonas megarā. Šī lielā, apaļā celtne uzbūvēta, lai dievu mācekļiem kalpotu par ēdnīcu.

Apsēžamies pie akācijkoka galdiem, kuri pārklāti ar baltiem kokvilnas galdautiem un uz kuriem redzamas olu piramīdas. Tā kā ir silts, durvis ir plaši atvērtas. Rauls no mums turas pa gabalu. Iegremdēju karotīti šķidrajā olas saturā un paceļu to pie mutes. Beidzot es nogaršošu īstu ēdienu. Tik sen nekas tā pa īstam nav nobaudīts. Kāda bauda! Sajūtu olas garšu uz mēles un aukslējām. Var atšķirt baltumu no dzeltenuma. Garša ir gan sāļa, gan cukurota, gan nedaudz sīva un salda vienlaikus.

Tūkstošiem garšas kārpiņu pārsteigtas ir pamodušās. Pēc taustes, dzirdes un ožas atklāju vēl vienu — garšas sajūtu.

Šķidrā ola kā strautiņš ieplūst man rīklē. Es sajūtu, kā tā nokļūst barības vadā, un tad šī sajūta izgaist.

Ēst. Norīt šo balti dzelteno masu… Cik gardi! Ēdu olas citu pēc citas.

Manā dzimtajā Leuvardenas ciematā Holandē, saka Mata Hari, — bija paraža ikreiz, kad tika būvēta māja, mest olu pāri jumtam. Kur tā nokrita, zemē tika ierakts viss, kas no tās bija palicis pāri, jo tautas ticējums vēstīja, ka tajā vietā iespers zibens. Protams, jautrākais bija tas, ka olu vajadzēja aizmest pēc iespējas tālāk, lai izvairītos no briesmām.

Edmonds Velss knibinās gar jēlo olu.

Man vēl nebija ienācis prātā, ka pirms pirmās, minerāla, stadijas bijusi 0 stadija ola. Mīlestības izliekums, tikai pilnīgi noslēgts…

Uz baltā galdauta viņš ar pirkstu velk nulli.

Viss tur sākas un turp arī atgriežas, piekrīt Gistavs Eifelis. Ola, nulle. Slēgts izliekums.

Ola man atgādina "17. zemi", sasalušo planētu, un rīstīdamies es aizmirstu jauno baudu, jo atceros pēdējos dzīvus palikušos iedzīvotājus ūdenī vicinām rokas; iztēlojos, kā viņi ķepurojas ledusaukstajā okeānā, un nespēju savaldīties. Metos uz krūmiem vemt. Es čukstu Edmondam, kas atskrējis mani atbalstīt:

Iespējams, ka Lisjēnam bija taisnība…

Nebija vis. Demisionēt nozīmē atstāt partiju. Kamēr tu esi partijā, tu vari mēģināt uzlabot lietu norisi. Taču, ja tu spēli pamet, tad viss ir zaudēts.

Mēs atgriežamies pie galda, kur visi dzīvi sarunājas un nolēmuši nepievērst uzmanību man uznākušajam vājumam.

Kas gan tagad notiks ar Lisjēnu? Merilina uztraucas.

Un tiešām, viņš mums nepievienojās pie galda, un, rūpīgi izpētījis apkārtni, redzu, ka arī ne pie viena cita galdiņa viņa nav.

Ja Lisjēns devies uz kalna pusi, tad viņu var noķert kāds kentaurs, minējumu izsaka Edmonds Velss.

Vai arī velns, piebilst kāds cits dievu māceklis.

Mēs visi nodrebam. Jau izrunājot viņa vārdu vien,

klātesošajiem pārskrien aukstas tirpas.

Tad parādās Dionīss un paziņo, ka tad, kad būs pabeigtas vakariņas, godinot "17. zemes" iedzīvotājus, notiks sēru ceremonija. Mums jāpārģērbjas jaunās togās un jāatgriežas amfiteātrī.

Man neiziet no prāta ar mūsu pašu rokām noslīcināto cilvēku pūļi.

31. ENCIKLOPĒDIJA. NĀVE

Marseļas zīlēšanā ar taro kārtīm nāvi-atdzimšanu simbolizē noslēpumainā 13. kārts bez nosaukuma. Uz šīs kārts redzams skelets miesas krāsā, kurš pļauj melnu lauku. Viņa labā kāja iegrimusi zemē, bet kreisā atbalstījusies uz kādas sievietes galvas. Apkārt redzamas trīs rokas, viena kāja un divi balti kauli. Labajā pusē smaidīga galva ar kroni. No zemes izlīduši dzelteni un zili asni.

Šai kārtij atbilst burti VITRIOL Visita Interiorem Terrae Rectijicando Invenies Operae Lapidem[2] .

Lai melnajā zemē izdīgtu jauni asni, nepieciešams izmantot izkapti, nopļaujot un nolīdzinot visu, kas tajā izaudzis.

Tā ir vislielāko pārmaiņu kārts. Tādēļ tā šķiet biedējoša.

Šī kārts nozīmē arī spēles pārtraukumu.

Divpadsmit pārējās kārtis uzskatāmas par mazajiem noslēpumiem. Taču, sākot no trīspadsmitās, nākamās apzīmē lielus noslēpumus. Un, sākot no tās, parādās kārtis, uz kurām attēlotas debesis un eņģeļi jeb debesu simboli. Ir iejaukusies augstākā dimensija. Visa pārtapšana notiek, izejot nāves-atdzimšanas fāzi. Ezoteriskā nozīmē tās ir dziļas pārmaiņas, kas izmaina cilvēku viņa pārtapšanā. Ja viņš mirst kā pilnīga būtne, tad neatdzimst.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums 32. SĒRAS

Man mutē ir sāja garša. Atceros Zilu Vernu. "Viņš ir ieradies par agru," sacīja Dionīss. Par agru, lai kaut ko ieraudzītu? Aizkulises pirms izrādes?…

Šeit notiek dīvainas lietas.

Horas un "sezonas" mūs sagaida amfiteātrī. Sapulcējamies centrā. Tāpat kā iepriekšējo reizi mūs ielenc kentauri ar bungām, tikai drīz tiem pievienojas arī citi ar medību ragiem, kam ir ļoti dobja skaņa. Kad Atlants novieto mūsu priekšā zem stikla gludu olu, par kādu ir kļuvusi mirusī "17. zeme", šajā bēru dziesmā var saklausīt monotonu, nomācošu melodiju.

Dionīss pieceļas kājās.

Ir mirusi kāda pasaule. Atcerēsimies visi šos daudzos cilvēkus, kas darīja, ko spēja, tomēr viņiem neizdevās sasniegt augstāku attīstības līmeni.

Ar godbijības pilnu žestu viņš norāda:

Šeit dus cilvēki, kam neizdevās pilnveidoties.

Viņš apkampj stikla zemeslodi. Krons nebilst ne vārda.

Daži studenti izskatās samulsusi. Bungu ritms paātrinās, un medību ragi vairs neatskaņo tik skumju melodiju kā iepriekš. Sākas svētki, un dievu mācekļi sastājas domubiedru grupās.

To rindās, kas aizrāvušies ar debesu iekarošanu, atrodas aviācijas dibinātājs Klemāns Adērs, lidojuma ar gaisa balonu izgudrotāji brāļi Mongolfjē, rakstnieks un lidotājs Antuāns de Sent-Ekziperī un fotogrāfs Nadars, kas fotografē no lidmašīnas. Okeāna šķērsošanas amatieris barons korsārs Robērs Sirkufs iegrimis sarunā ar marķīzi Lafajetu.

Atsevišķi nostājušies mākslinieki, skulptori un aktieri. Tur ir Henrijs Matiss, Ogists Rodēns, kas acīmredzot salabis ar Kamilu Klodelu, Bernārs Palisī, Simona Siņorē un Sāra Bernāra. Franču rakstnieki Fransuā Rablē, Mišels de Montēņs, Marsels Prusts, Zans de Lafontēns veido citu grupu. Es atrodos savu draugu tanatonautu Fredija Maiera, Merilinas Monro un Edmonda Velsa sabiedrībā. Rauls, joprojām sadumpojies, ir kaut kur viens pats, un vēl daži audzēkņi tādi kā Gistavs Eifelis, Mata Hari,

Žoržs Meliess, Žozefs Prudons un Edīte Piafa ir nostājušies pa vienam.

Tomēr visus nodarbina viens un tas pats temats.

Ikviens cenšas izprast tos likumus, kas valda mūsu jaunajā pasaulē. Mata Hari pieliek punktu dažādajiem minējumiem, varonīgi izsoļojot laukuma vidū.

Viņa ātri norauj togu, kas tai traucē kustēties, un, tērpusies vienīgi tunikā, sāk baudkāri šūpot gurnus, izpildot kādas Austrumu dejas soļus. Rokas izplestas, kājas ieliektas, tomēr daiļā seja paliek sastingusi un acu skatiens noslēpumains. Tagad es saprotu, kā šī sieviete spējusi savaldzināt tik daudzus vīriešus.

Viņa virpuļo ap sfērisko objektu, kurā atrodas "17. zemes" mirstīgās atliekas, tā, it kā vēlētos to atmodināt. Trīs Olimpijas mēneši atspīd gludajā stiklā, un to blāvais atspulgs padara šo mirkli vēl brīnumaināku. Mata Hari griežas aizvien ātrāk. Ritms kļūst straujāks, un viņas ķermenis izlokās, un mēs vienā balsī skandējam: "Aaaaaaak!" un sākam sist plaukstas, bet kentauri ar savējām sit pa bungu virsmu. Dejotāja slīd pa deju laukumu ar aizvērtām acīm. Mana sirds sitas vienā ritmā ar bungām, rokas pašas paceļas, bet mute kaut ko skandē kopā ar pūli. Mata Hari mūs ievelk savā transā.

Pēkšņi vina sabrūk zemē. Mēs satraukti saskatāmies, bet viņa smaidīga pieceļas kājās.

Tā tik ir dejotāja! Cik viņa ir neparasta! man blakām nebeidz vien atkārtot Žoržs Meliess un aplaudē no visa spēka.

Taču tagad mūsu uzmanība pievērsta kādai citai ainai. Ienāk dievu skolotāju grupa, ko var pazīt pēc to garajiem augumiem un košajām togām. Viņi iejūk pūlī un saplūst ar to. Pats pēdējais amfiteātri ieslīd kāds graciozs siluets. Es zinu, kas viņa ir, kaut ari mēs ar viņu vēl neesam iepazīstināti.

Tā ir viņa. Ak, turpmāk es visur saredzu tikai viņu Afrodītes tēlu. Ar apzīmējumu "skaista" vien ir par maz, lai viņu aprakstītu.

Viņa ir pats Dailes iemiesojums. Karmīnsarkanās togas krokās te parādās, te atkal pazūd viņas nevainojami izliektās kājas, ko no potītēm līdz ceļiem apvij sandaļu zeltītās lentes.

Afrodītes zeltaino matu gūzma kā ūdenskritums krīt pār sarkano audumu. Viņas āda ir viegli iedegusi. Ap kaklu apliktā kaklarota no pusdārgakmeņiem un dārgakmeņiem ametistiem, opāliem, rubīniem, briljantiem, granātiem, tirkīziem un topāziem liek viņas smaragdzaļajām acīm iemirdzēties vēl spožāk. Viņas gludo seju izdaiļo augstie vaigu kauli. Maigajās ausu ļipiņās iekārti auskari, kas izveidoti acs formā.

Tagad bungas un medību ragi atskaņo maigu melodiju. Kā atbalss ieskanas Krona pils zvani. Fredijs Maiers un Merilina Monro pirmie sāk dejot, un tūlīt viņiem pievienojas arī citi neparasti pāri. Es nespēju izlaist no acīm Afrodīti, kas ik pa brīdim sasveicinās ar citiem klātesošajiem dievu skolotājiem.

Vai viss kārtībā? Edmonds Velss jautā.

Mans audzinātājs mani pārsteigts uzlūko un tad, galvu nogrozījis, dodas Afrodītes virzienā. Viņa noliec savu burvīgo augumu, lai sadzirdētu, ko Velss čukst viņai ausī. Šķiet, ka Afrodīti tas uzjautrina, un tad viņa paskatās uz manu pusi.

Augstā debess!

Vina uz mani skatās!

Viņa man tuvojas. Viņa mani uzrunā!

Jūsu draugs saka, ka jūs esot pārāk kautrīgs, lai uzdrīkstētos mani uzlūgt uz deju, jau no liela attāluma dzirdama balss ar vieglu grieķu akcentu.

Es sajūtu viņas smaržas.

Sirds sitas tik stipri, ka mana toga pland. Man viņai jāatbild, taču rīkle ir izkaltusi un mēle neklausa.

Varbūt jūs vēlaties dejot? viņa atkal ierunājas.

Viņa pieskaras manai rokai.

Saskaroties ar viņas ādu, rodas elektriskam lādiņam līdzīgs efekts, un es kā taustīdamies ļauju sevi vest uz deju laukumu, kur viņa satver manu otru roku. Afrodīte ir vairāk nekā galvas tiesu garāka par mani, tādēļ viņai nākas pieliekties, lai es sadzirdētu vārdus, ko viņa čukst.

Vai jūs esat… "tas, kuru gaida"?

Es ieklepojos, lai spētu parunāt, un man izdodas izspiest:

-Hm…

Sfinksa saka, ka "tas, kuru gaida", zina ATBILDI.

Hm… kāds ir jautājums?

Tas, kuru Sfinksa uzdod, lai pazītu "to, kuru gaida".

Vai tā būtu mīkla: "Uz četrām kājām no rīta, uz divām kājām pa dienu un uz trim kājām vakarā"? Tai es patiešām zinu atminējumu cilvēks. Bērns rāpo uz četrām, pieaugušais staigā uz divām kājām, bet vecs večuks staigā ar spieķīti, tātad uz trim kājām.

Nē, to taču dievu skolēniem uzdeva atminēt jau pirms trim tūkstošiem gadu. Tā lieti noderēja Oidipam, taču kopš tā laika Sfinksa ir izdomājusi daudzas citas. Klausieties uzmanīgi, šī ir pati jaunākā.

Viņa pārstāj dejot un čukst savu mīklu, skaidri izrunājot katru zilbi. Jūtu, kā viņas karstā, smaržīgā elpa kutina man ausi.

-Tas ir labāks par Dievu.

Tas ir sliktāks par velnu.

Nabagiem tāds ir.

Bagātajiem tā trūkst.

Ja to apēd, tad nomirst.

Kas tas ir?

33. MITOLOĢIJA. OLIMPIEŠI

Kad bija beidzies dieva Haosa un laika dieva Krona valdīšanas laiks, pienāca olimpiešu dievu laikmets. Jaunais pasaules valdnieks Zevs sadalīja lomas un pagodinājumus atbilstoši tai degsmei, ko viņa brāļi un māsas izrādījuši, palīdzot cīnīties pret titāniem. Poseidonam tika uzticēts pārvaldīt jūras, Aīdām — Nāves valstību, Dēmetrai laukus un ražu, Hestijai uguni, Hērai ģimeni utt.

Kad lomas bija iedalītas, Zevs Olimpa kalna galā uzcēla pili un paziņoja, ka tur notiks visas dievu sapulces, kurās tiks izlemts pasaules liktenis.

Taču viņa māti Gāju tā sadusmoja dēla pārākums, ka viņa dzemdēja šausmīgu nezvēru Tifonu ar simts pūķa galvām, kas spļāva uguni. Nezvērs bija tik milzīgs, ka, gadījās viņam tikai pakustēties, jau izcēlās negaiss. Kad Tifons uzrāpās Olimpa kalnā, dievi tā pārbijās, ka pārvērtās par dzīvniekiem un aizbēga, lai paslēptos Ēģiptes tuksnesī. Tā nu Zevam vienam pašam nācās stāties pretim ļaunajam briesmonim. Un pūķis pieveica dievu valdnieku. Viņš Zevam izgrieza nervus un cīpslas un aiznesa viņu uz kādu alu. Tomēr jaunais dievs spiegs Hermejs, kas bija apvienojies ar olimpiešiem, uzlika galvā Aīda cepuri, kura viņu padarīja neredzamu un ar kuru viņš varēja atbrīvot Zevu. Hermejs Zevam ievietoja atpakaļ nervus un cīpslas un aizveda karali uz Olimpu. Kad Tifons devās pildīt savus pienākumus, Zevs no kalna virsotnes tam raidīja zibeņus. Briesmonis no kalna plēsa nost klintsbluķus un meta tos uz virsotni, taču Zevs ar saviem zibeņiem tos saskaldīja gabalos, kas krītot sadragāja Tifonu. Tad Zevs nezvēru ieslēdza ķēdēs un iemeta Etnas krāterī, kur tas dažreiz pamostas un atkal spļauj uguni.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums (Pēc Fransisa Razorbaka darba motīviem, kuru savukārt iedvesmojusi Hēsioda "Teogonija",

700 g. p. m. ē.)

34. ZILAJĀ MEŽĀ

Vēl viena nakts ekskursija. Visi tanatonauti ir atnākuši. Te ir gan Fredijs Maiers un Merilina Monro, gan Edmonds Velss un es. Turoties atstatu, mums seko pat Rauls, jo vēl joprojām tur uz mums ļaunu prātu.

Edmonds Velss iet man līdzās.

Nu, kā tad gāja ar Afrodīti?

Tas ir labāks par Dievu. Tas ir sliktāks par velnu… (tad vēl piebilstu) … nabagiem tāds ir. Bagātajiem tā trūkst. Ja to apēd, tad nomirst. Kas tas ir? Jums uz mīklām ir tāds talants, ka noteikti izdosies atminēt arī šo, kuru dieviete uzdeva man.

Viņš palēnina gaitu.

Atbilde noteikti ir pavisam vienkārša, mans audzinātājs beidzot paziņo. Uzreiz es nevaru atbildēt, bet es vēl padomāšu. Man tā tava mīkla patiešām šķiet interesanta.

Nonākuši Zilās upes krastā, mēs sākam būvēt plostu, lai varētu tikt tai pāri un sirēnas mūs nenotvertu. Nocērtam meldrus un sastiprinām tos ar liānām. Neizdarām nevienu lieku kustību. Strādājam, cik tik klusu spējam.

Vai tev gadījumā nav aiztaupījies kāds joks? meldru siešanā iegrimušais Edmonds jautā Fredijam.

Rabīns nedaudz atsvaidzina savu atminu.

Ir gan. Tas ir stāstiņš par kādu tipu, kas iegrimis plūstošajās smiltīs. Viņš jau ir iegrimis līdz vidum, kad ierodas glābēji. "Lieciet mani mierā," šis tips saka. "Esmu ticīgs, un Dievs mani izglābs." Viņš jau ir iegrimis dubļos līdz pleciem, kad glābēji atgriežas un piedāvā pasviest viņam virves galu. "Nē, nē," grimstošais atkārto. "Jūsu palīdzība man nav vajadzīga. Esmu ticīgs, un Dievs mani izglābs." Glābēji gan ir skeptiski noskaņoti, taču nevar rīkoties pret cietušā gribu. Drīz vien redzama vairs vienīgi grimstošā tipa galva. Glābēji vēlreiz atgriežas, un grimstošais atkal atbild: "Nē, nē. Esmu ticīgs, un Dievs mani izglābs." Glābēji nav uzstājīgi. Dubļos pazūd zods, deguns, acis, līdz vīrietis ir nogrimis un pagalam. Kad viņš nokļūst Paradīzē, viņš pārmet Dievam: "Kāpēc tu mani pameti? Es taču tev ticēju, bet tu nedarīji neko, lai mani glābtu!" "Es neesot neko darījis!" iesaucas Dievs. "Un kā tad paliek ar tiem glābējiem, ko es pie tevis nosūtīju veselas trīs reizes?"

Smiekli mūs kaut nedaudz izklaidē, un nakts vairs nešķiet tik draudīga. Tikmēr Rauls no savas puses dauza krūmājus. Vai viņš tic, ka viņa tēvs ir izbēdzis no sirēnu alas un pēc tam paslēpies meža krūmājos? Reiz viņš to bija atradis tualetē pakārušos ar nepabeigto grāmatu pie kājām. Kārtējo reizi tēvs Raulu pievīlis, paģērot, lai "viņš pierāda, ka ir tēva cienīgs pēc viņa nāves", un kārtējo reizi viņš to nespēj. Kā noprotu, tad vainu par to Rauls uzveļ mums, bet galvenokārt tieši man.

Par Raulu vairs daudz nebēdājot, mēs turpinām būvēt plostu, bet tad mūs pārsteidz kāds grifs. Tas ir dīvains radījums ar sikspārņa spārniem, ērgļa knābi un lauvas ķermeni. Mēs veikli izvelkam savus cilpas krustus, gatavi ar tiem izšaut un bēgt. Tomēr izskatās, ka šim dzīvniekam nav nekādu ļaunu nodomu. Tas neizdveš ne skaņas, kas varētu brīdināt kentaurus. Viņš pat pieglauž galvu man pie kakla, un es pamanu, ka šis radījums šķielē kā Lisjēns Diprē. Vai tas tiešām varētu būt viņš?

Tomēr izrādās, ka grifs nav vienīgā himera šajā apkaimē. No ūdens iznirst kāda sirēna un snaikstās pēc Raula, kas pārbīlī kāpjas atpakaļ. Viņa tam grib kaut ko teikt, taču no viņas sulīgajām lūpām atskan tikai vienmuļš dziedājums. Rauls satraukts sastingst. Intuitīvi izkristalizējas kāda doma, kas drīz vien kļūst par manu pārliecību. Ja šķielējošais grifs ir Lisjēna Diprē avatāra [3] , tad, iespējams, šī sirēna, kas pieglaimojas manam draugam, var būt Raula tēva Fransisa jaunais veidols. Tātad padzītie vai nosodītie dievu audzēkņi pārvēršas himerās. Lūk, arī izskaidrojums…

Iespējams, ka visi šie ķerubi, satīri un pārējās pārsteidzošās būtnes ir agrākie neveiksmīgie studenti. Viņi vairs nespēj paust savas domas, jo ir mēmi. Neatbildēts vēl paliek jautājums vai pārvērtībām ir kāds sakars ar vietu, kurā viņi cietuši neveiksmi? Tā kā Lisjēns aizbēga uz mežu, tad ir pārvērties par grifu. Fransiss nogrima upē un ir kļuvis par sirēnu. Arī tam, kāds šis cilvēks bijis kā personība, ir sava nozīme, jo mums priekšā nolaidies draudzīgs putns lira ar mirdzošām spalvām un sāk melodiski svilpot. Vai tas būtu Klods Debisī? Un kentauri tā steidza aizvākt upurus, lai mēs neredzētu, kā viņi pārvēršas, un lai noslēpums paliek neatklāts.

Edmonds Velss nebaidās glāstīt grifa lauvas krēpes, un grifs viņam to ļauj. Bet līdzās Raulam sirēna turpina savu žēlabaino dziedājumu.

Arī Merilina ir visu sapratusi:

Raul, viņa sauc, — paņem sirēnu rokās! Tas ir tavs tēvs.

Sirēna piekrītoši māj ar galvu. Rauls neticīgi sastingst uz vietas, bet tad bikli tuvojas šai sievietei-zivij, kas stiepj tam pretim rokas. Viņam grūti iztēloties, ka viņa tēvs varētu būt šī sieviete ar maigajiem vaibstiem, kuras garie, slapjie mati krīt pār gleznajām krūtīm… Viņa tēvs šī būtne, kas viņu aiz rokas velk pie mums, lai arī viņš mums palīdzētu būvēt plostu…

Bet, tēvs…

Sirēnas dziesma liek pakļauties.

Tavs tēvs zina, ko dara, saka Fredijs. Un, kas attiecas uz mums, tad tu vienmēr mūsu rindās esi gaidīts.

Mums jāturas kopā. "Mīlestība par šķēpu, humors par vairogu!"

Un, nomācis vēl pēdējās šaubas, Rauls atkārto mūsu veco moto. Viņa šaurā seja apskaidrojas. Mēs apkampjamies. Esmu laimīgs, ka atkal esmu kopā ar savu veco draugu.

Plosta celtniecība rit raitāk, kad to uzmana grifs, sirēna un lira.

Kad vienos no rīta uzlec otrā saule, mūsu peldrīks ir gatavs. Mēs to ielaižam ūdenī un cits pēc cita tajā sasēžamies. Airu vietā iramies ar gariem zariem. Fransiss Razorbaks mums palīdz, mūs stumjot uz priekšu ar spēcīgajām rokām un airējot ar zivs asti.

Vai citas sirēnas guļ? Viegla pūsma mūs velk pa labi, taču ar airiem neļaujam straumei mūs sanest. Uzmanām necaurredzamo ūdens virsmu, turpinot to apgaismot.

Pēkšņi no ūdens pastiepjas kāda roka. Es tikko paspēju iesaukties:

Uzmanību!

Un tagad jau mums visapkārt stiepjas sieviešu rokas kā pēkšņi uzziedējušas ūdensrozes. Tās sagrābj mūsu airus un, tos velkot, cenšas mūs nogremdēt. Vairums no mums palaiž zaru airus vaļā, lai pašus neierautu dzelmē. Rauls izvelk savu cilpas krustu un noregulē to uz D. Viņš šauj ūdenī, taču mēs vairs nevaram saredzēt ūdenī mītošos radījumus.

Fransisu Razorbaku notvērušas divas citas sirēnas un velk ūdenī, lai viņš nevarētu mums palīdzēt.

Pēkšņi sajūtam, ka kaut kas kustas zem plosta. Viņas mēģina to apgāzt. Mēs šaujam ar saviem cilpas krustiem, tomēr nespējam sirēnām trāpīt.

Beidzot mūsu braucamrīks tiek tik stipri sašūpots, ka tas apgāžas un mēs visi iekrītam ūdenī.

Kad esmu kārtīgi sarijies ūdeni, man izdodas dabūt galvu virs ūdens un es skatos, kurā virzienā ir lielākas izredzes sasniegt krastu. Tuvāk atrodas tas krasts, kuru tikko atstājām.

Arī mani draugi veikuši tādu pašu pētījumu.

Sirēnas jau sāk mūs tvarstīt.

Viena no tām satver mani aiz papēža un sparīgi velk. Mans ķermenis pazūd zem ūdens. Es ķepurojos no visa spēka, citādi pārvērtīšos par sirēnu.

Taču zibens ker roku, kas mani satvērusi, un sirēna palaiž mani vaļā.

Ārpus ūdens cilpas krusti darbojas nevainojami, un Mata Hari, uzrāpusies kādā kokā, tēmē trāpīgi.

Ātrāk! viņa sauc.

Šāvieni trāpa pa sirēnu rokām. Tās gan netiek ievainotas, tomēr, saņēmušas triecienus, naidīgās būtnes cita pēc citas palaiž mūs vaļā un, spalgi kliedzot, nozūd. Aizelsušies mēs beidzot sasniedzam krastu, kur dejotāja mums padod roku, lai palīdzētu izrāpties no ūdens.

Paldies! es viņai saku.

Nav par ko, Mata Hari atbild. Jūsu doma bija laba, taču man tomēr šķiet: lai nokļūtu otrā krastā, jums bija vajadzīgs stabilāks kuģis, nevis šī laiviņa. Šajā sakarā man ir kāda ideja, tomēr viena es to nespēju īstenot. Vai drīkstu pievienoties jūsu grupai?

Kopš šī brīža varat sevi uzskatīt par teonauti, — apliecina Edmonds Velss.

Tomēr es turpinu Matu Hari uzlūkot ar aizdomām. Nez cik sen viņa mums jau sekojusi? Velti cenšos kaut ko saskatīt viņas sejā. Dzidrais acu skatiens nepauž pilnīgi neko.

35. ENCIKLOPĒDIJA. SPOGULIS

Citu acīs mēs meklējam savu atspulgu.

Sākumā savu vecāku acīs.

Pēc tam savu draugu acīs.

Tad mēs metamies sava vienīgā īstā atspulga meklējumos. Tas nozīmē meklēt mīlestību, bet patiesībā drīzāk gan varam runāt par paša identitātes meklējumiem.

Mīlestība no pirmā acu uzmetiena bieži vien izrādās "piemērota spoguļa" atrašana, kurā mēs ieraugām atbilstošu sevis paša atspulgu. Tātad citu acīs mēs meklējam mīlestību. Tas ir brīnumains mirklis, kad divi paralēlie spoguļi viens otrā ierauga lielisku atspulgu. Turklāt pietiek novietot spoguļus vienu otram pretim, lai pamanītu, ka tie atspoguļo attēlu simtiem reižu nebeidzamā perspektīvā. Tādējādi "piemērota spoguļa" atrašana mūs papildina un paver tālus horizontus. Kāda varenība un bezgalības sajūta!

Taču abi spoguļi kustas un mainās. Divi mīlētāji pilnveidojas, nobriest un attīstās.

Sākumā viņi atrodas viens otram pretim, un, pat ja viņi virzās uz priekšu pa paralēliem ceļiem, tad var atšķirties ātrums vai virziens, turklāt viņi abi visu laiku nemeklē vienādus atspulgus. Tā rodas konflikts jeb mirklis, kad spoguļi vairs neatrodas viens pretim otram. Tās nav tikai mīlestības beigas, bet arī sava atspulga zaudēšana. Cilvēks otra acīs sevi vairs nesaskata. Un viņš nezina, kas viņš ir.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums

36. SPOGUĻA STADIJA. 2 GADI

Es ieziepējos, nomazgājos un atbrīvojos no sviedriem gluži kā no caurspīdīgas plēves kārtiņas. Mani muskuļi ir savilkti, deniņos pulsē, un sirds sitas kā negudra.

Mūsu dienas nudien ir notikumiem pārpilnas. Vakar pat slepkavība, atkalredzēšanās, svētki, vēl viena slepkavība, ceļojums, vēl viena atkalredzēšanās… Šodien es sāku dievu mācekļa gaitas, tad sekoja miniatūras pasaules atklāšana, tad šīs pasaules iznīcināšana, tad tikšanās ar skaistāko sievieti pasaulē, plosta būvēšana, mēģinājums pārpeldēt Zilo upi un cīņa ar sirēnām!

Beidzot esmu atgriezies mājās.

Pats savā vannā.

Afrodīte…

"Labāks par Dievu, sliktāks par velnu… "

Es vēl joprojām jūtu viņas smaržas, mana āda vēl glabā atmiņas par saskarsmi ar viņējo, bet auss sajūt viņas maigo dvašu.

"Labākspar Dievu…" Kas gan ir vēl labāks par Dievu? Superdievs. Dievu karalis. Dievmāte.

Jāpieraksta visi pieņēmumi, katra niecīgākā norāde uz atrisinājumu. Izkāpju no vannas, noslaukos dvielī, paņemu savu grāmatu ar tukšajām lappusēm un uzrakstu visu, ko vien atceros.

Censties par to vairs nedomāt. Pievērsties kaut kam citam.

Ieslēdzu televizoru. Kad vēl biju mirstīgais uz "1. zemes", tikai tas spēja pārtraukt manu domu spietošanu.

Palūkosimies, kur tagad atrodas mani trīs reinkarnējušies jaundzimušie.

1. kanāls. Sīciņā aziāte (kas reiz bijusi francūzis Zaks Nemro) tagad kļuvusi par apburošu divgadīgu mazulīti, un tas nozīmē, ka viena diena Olimpijā ir līdzvērtīga diviem gadiem uz Zemes.

Viņu sauc Juņ Bi, un viņa dzīvo Japānā, tikai nevis Tokijā, bet gan nelielā, mūsdienīgā ciematā ar augstām celtnēm. Viņa pusdieno kopā ar saviem vecākiem. Pēkšņi meitene nejauši nomet zemē glāzi, kas saplīst. Piesteidzas tēvs un viņu noper. Bērns sāk raudāt. Tad māte viņu paķer un par sodu ieliek vannā, no kurienes viņa pati netiek laukā, jo ir vēl pārāk maza. Tomēr mazulīte to cenšas izdarīt, līdz beidzot padodas un saritinās kamolā vannas dibenā.

Tad meitene ierauga uz emaljētās vannas malas novietoto spoguli. Viņa to paņem, paskatās tajā un sāk raudāt vēl stiprāk. Aizkaitinātais tēvs atgriežas un izslēdz gaismu. Juņ Bi turpina raudāt. Ēdamistabā māte pārmet tēvam, ka viņš pret bērnu ir pārāk stingrs, taču viņš atcērt, ka bērnam "nepieciešams gūt mācību". Vecāki strīdas. Tēvs metas uz guļamistabu un aizcērt durvis.

2.     kanāls. Puisēns (kas reiz bija bezbailīgais krievu kareivis Igors) tagad atsaucas uz vārdu Teotims. Ari viņš ieturas, bet ar milzīgu apetīti. Viņš saka, ka vairs nevēlas rīsus un zivi ar mērci. Māte viņu uzmundrina, apgalvojot: ja viņš neēdīs, tad neaugs liels. Es gandarīts konstatēju, ka tagadējā māte viņu nevajā kā tās no iepriekšējām karmām. Viņa ne tikai puisēnu labi baro, bet arī, kamēr viņš gariem zobiem ieturas, pieceļas kājās, lai zēnu noklātu slapjām bučām. Tēvam tas viss nerūp, viņš ir iegrimis avīzes lasīšanā. Pamanu, ka pa logu var redzēt jūru un zilas debesis. Galu galā pat telpas iekārtojums atgādina Olimpiju.

Māte atnes saldējumu, bet pēc tam konfektes.

Teotims pieēdies atstāj galdu. Viņš paņem plastmasas revolveri un sāk uz visām pusēm šaudīties ar šautriņām, kam ir gumijas piesūcekņi (atmiņas par kādreizējo Igoru?). Pēkšņi viņš ierauga spoguli, tuvojas tam, sāk rotaļāties ar savu spoguļattēlu un tam draudēt. Tad viņš pats uz sevi izšauj.

3.    kanāls. Mazais afrikānis Kuasi Kuasi (kurš reiz bija lieliskā amerikāņu topmodele Venera) tikko pabeidzis ieturēties. Viņš parakņājas kādā skapītī un atrod spogulīti. Tajā lūkoties viņam šķiet ļoti uzjautrinoši. Viņš izbāž mēli, sašķoba seju dažādās grimasēs un vai plīst aiz smiekliem. Vecākā māsa atnes mangustu, lielu žurku sugas pārstāvi, ko ieliek tam rokās. Viņi abi to glauda, tad meitene iznes to ārā, lai kopā ar saviem astoņiem brāļiem spēlētu paslēpes tuvējā krūmājā.

Kādreizējie klienti mani aizkustina. Venera būs savu iepriekšējo dzīvi uzskatījusi par pārāk virspusēju un vēlējusies atgriezties pie dabas, tādēļ izraudzījusies

Āfriku un džungļus. Žaks allaž bijis apmāts ar Austrumiem. Noteikti, ka viņš lūdzis, lai maina viņa dzimumu, jo vēlējies labāk iepazīt savu "iņ". Bet Igors ir izvēlējies savas iepriekšējās mātes pretmetu, un kādreiz sistais bērns tagad kļuvis par lutekli.

Katrs risina karmisko neirozi savā jaunajā miesiskajā ķermenī. Es prātoju par psihoanalītiķiem, kas uzskata, ka, atgriežoties agrā bērnībā, iespējams atšķetināt dvēseles samezglojumus. Ja vien viņi zinātu, ka jāatgriežas daudz tālākā pagātnē… Tik ļoti tālā pagātnē.

"Nevajag iztēloties dvēseli ķermenī, bet gluži otrādi ķermeni dvēselē," liecina Edmonda Velsa mācība. "Dvēsele, milzīga kā kalns, valda pār ķermeni, kas ir sīks kā klintsgabals. Dvēsele ir nemirstīga, bet ķermenis īslaicīgs."

Es lūkojos spogulī. Cik gadu man bija nāves brīdī manā pēdējā mirstīgajā dzīvē? Man drīz būtu četrdesmit. Man bija sieva un bērni. Es biju pieaudzis. Es pētu savu fizionomiju un pamanu, ka manā sejā kaut kas ir mainījies. Neesmu vairs tik saspringts. Esmu atmaidzis. Kad vairs nav rūpju, naudas, partneres, nodokļu, nekādu ģimenes rūpju, darba pienākumu, problēmu ar automašīnu, ar dzīvokli, atvaļinājumu, mantojumu, sejā ir izgaisušas dažas grumbas. Šeit man vairs nekas nepieder, un, atbrīvojies no šīs nastas, es jūtos viegli. Salīdzinājumā ar to, ar ko man nācās sastapties uz "1. zemes", mani piedzīvojumi ar Afrodīti, mīkla, kas jāatmin, dievu audzēkņa darbs, kalna virsotnes izpētīšana man šķiet tīrā bērnu spēlīte.

Nolemju doties pie miera. Pirms aizmigšanas nedrīkst aizmirst uzlādēt anhu. Šajā brīnumainajā pasaulē viņi nav bijuši pietiekami apķērīgi, lai izgudrotu cilpas krustu, kas uzlādējas pats.

Beidzot es ienirstu palagos, apkampju spilvenu un aizveru plakstiņus, kā tirgonis aizver slēģus, lai slēgtu veikalu. Taču tās pašas atkal atveras.

Kāds pasniedzējs mums būs rīt?… Ak pareizi.

Kalējmeistaru dievs Hēfaists.

Man iestājas mirkļa apskaidrība.

Un ja nu visi šie stāsti bijuši tikai sapnis?

Es nosapņoju, ka esmu tanatonauts.

Es nosapņoju, ka esmu eņģelis.

Es nosapņoju, ka esmu dievu māceklis.

Kad pamodīšos, atkal dzīvošu savu ierasto dzīvi, atkal nesīšu savu ierasto smago nastu, apkampšu savu normālo ģimeni un strādāšu savu normālo ārsta darbu slimnīcā.

Atceros to briesmīgo fragmentu no Enciklopēdijas: "Un ja nu Zeme ("1. zeme") ir vienīgā apdzīvotā planēta Visumā…" Apzinos, ka vienmēr drusku esmu ticējis citplanētiešiem.

Patiesībā pat visskeptiskākie un visateistiskākie no Zemes cilvēkiem kaut kam tic. Vienkārši tādēļ, ka tas ir tik patīkami. Un iespējams, ka tā ir viņu ticība, kas liek pastāvēt eņģeļiem, dieviem un citplanētiešiem. Pat ja tā nav.

"Realitāte ir tā, kas turpina pastāvēt, kad tai beidz ticēt.

Rīt es riskēju sastapties ar realitāti tieši sejā.

Sapratīšu, ka šis piedzīvojums ir bijis tikai sapnis.

Atcerēšos savu sapni par Eņģeļu impēriju un Olimpiju un pats sev teikšu: "Cik žēl, ka tā nav realitāte."

Es sapratīšu, ka nav ne reinkarnācijas, ne eņģeļu, ne Dieva. Ka tie ir tikai izdomājumi, kas paredzēti, lai būtu vieglāk izturēt dzīves satricinājumus. Mēs rodamies tāpat vien. Neviens tur augšā mūs neuzmana un par mums neinteresējas. Jebkurā gadījumā nekā nav ne tur augšā, ne ārpus mūsu realitātes. Un arī pēc mūsu nāves nekā nav. Cilvēks kļūst par gaļu, ko sagrauž tārpi.

Jā, iespējams, ka visa šī fantastiskā pasaule ir tikai sapnis un guļot es riskēju atgriezties ierastajā realitātē. Aizveru acis, ieintriģēts par to, kas notiks rīt pamostoties.

37. HĒFAISTS

Lai Zevam pierādītu, ka var bez viņa iztikt, Hēra viena pati bez jebkādas apaugļošanas deva dzīvību Hēfaistam. Viņa vārds nozīmē "tas, kurš spīd pa dienu". Kad Hēfaists iznāca no mātes miesām, jaundzimušais šķita sīks un ļoti neglīts. Aiz dusmām Zevs to sakampa un mēģināja nogalināt, uzmetot augstu debesīs virs Lemnosa salas. Hēfaists izdzīvoja, bet salauza kāju un uz visiem laikiem kļuva klibs.

Divas nereīdas Tetīda un Eirinome viņu uzņēma pie sevis un aizveda uz kādu alu jūras dibenā, kur divdesmit deviņu gadu laikā viņš pilnveidoja savu kalēja un burvja mākslu. (Zināšanai: šo teiksmu par sakropļoto kalēju var sastapt Skandināvijā un Austrumāfrikā. Jādomā, ka viņu sakropļoja tīšām, lai paturētu ciematā un neļautu apvienoties ar iespējamiem ienaidniekiem.)

Kad Hēfaists bija pabeidzis aroda apguvi, Hēra savu dēlu atveda uz Olimpu, kur tam piešķīra vislabāko smēdi, kurā divdesmit plēšas tika darbinātas dienu un nakti. Pateicoties savām zeltkaļa un burvja iemaņām, Hēfaists radīja īstus meistardarbus. Viņš kļuva par uguns valdnieku un metalurģijas un vulkānu dievu.

Tā kā viņš vainoja savu māti par to, ka viņa to nebija ātrāk atvedusi pie sevis, viņš tai izlika lamatas.

Hēfaists viņai izkala zelta troni, un, kad Hēra gribēja tajā apsēsties, viņu aptina burvju valgi. Lai atbrīvotos, Hērai nācās savam dēlam ar šķībo kāju apsolīt viņu pilntiesīgi uzņemt Olimpa dievu vidū. Kopš tā laika Hēfaists sāka kalpot visām dievībām, izgatavojot rotaslietas dievietēm un ieročus dieviem. Viņa darbiem var pieskaitīt Zeva scepteri, Artemīdas loku un bultas un Atēnas šķēpu.

Hēfaists izveidoja no māla jaunavu Pandoru. Lai viņam palīdzētu darbā, viņš no zelta izkala divas sievietes-robotus. Ahillejam Hēfaists izgatavoja vairogu, kas ļāva tam uzvarēt daudzajās cīņās. Pateicoties Hēfaistam, Krētas valdnieks Minoss ieguva bronzas robotu Taloju. Viena vienīga vēna savienoja robota kaklu ar potītēm (skulptoriem zināms paņēmiens, lai liktu tecēt vaskam). Katru dienu dzelzs milzis trīs reizes apskrēja apkārt salai, lai iemestu atpakaļ jūrā iekarotāju kuģus, kas peldēja tuvu krastam. Kad sardi iekaroja un aizdedzināja Krētu, Talojs metās degošajās oglēs. Sadegot pats, viņš citu pēc cita ievilka ugunī ienaidniekus, līdz tie visi pārvērtās oglēs.

Reiz Hēfaists dzirdēja, kā strīdas Hēra un Zevs. Dēls centās aizstāvēt māti. Saniknotais Zevs viņu otrreiz uzsvieda augstu debesīs virs Lemnosa salas, salaužot tam otru kāju. Tagad Hēfaists varēja staigāt tikai ar kruķiem,

bet viņa piespiedu karta trenētās rokas kļuva vēl spēcīgākas, un tas ļoti noderēja kalēja amatā.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums (Pēc Fransisa Razorbaka darba motīviem, kuru savukārt iedvesmojusi Hēsioda "Teogonija",

700 g. p. m. ē.)

38. SVĒTDIENA. HĒFAISTA LEKCIJA

Es pamostos, un tā ir "Olimpija, kas atrodas uz kādas izolētas planētas Visumā", realitāte, kas pārspējusi tādu realitāti kā tā, ka Parīze atrodas uz Zemes.

Jūtos gandrīz vīlies, ka esmu dievu māceklis. Būt mirstīgajam tomēr bija vienkāršāk. Turklāt, ja kaut ko nezini, vari to iztēloties, bet, kad to uzzini, tā ir liela atbildība.

Par ko es sapņoju?… Ak pareizi! Atceros. Es sapņoju, ka esmu ar savu ģimeni brīvdienās. Mēs braucām ar mašīnu, un, lai izkļūtu no Parīzes pa Orleānas vārtiem, vajadzēja stundām sēdēt satiksmes sastrēgumos. Bērni brēca, jo, stundām iesprostotiem mašīnās, viņiem trūka svaiga gaisa. Kad ieradāmies Kotdazīrā, bija ļoti karsts. Konstatējām, ka dzīvoklī, ko bijām noīrējuši, tecēja izlietne un logus nevarēja līdz galam aizvērt. Apgūlāmies pludmalē pēc saules aizsargkrēma smaržojoša cilvēku pūļa vidū, un es peldējos zaļganā ūdenī. Mana sieva Roza bez iemesla dusmojās. Mēs sameklējām kādu restorānu un pēc tam, kad veselu mūžību bijām gaidījuši, līdz kādam apkalpotājam beidzot labpatikās par mums izrādīt kādu interesi, ēdām eļļā ceptas atdzisušas mīdijas. Viens no mūsu bērniem bija slims. Tā kā mana sieva nezināmu iemeslu dēļ bija dusmīga, viņa mani vēlāk pameta restorānā vienu un es dzēru rūgtu kafiju, lasot laikrakstu, kurā bija rakstīts par terora aktiem.

Atbalstos uz elkoņiem. Tātad tas bijis sapnis. Un tas, ko tagad ieraugu, ir "īstā realitāte". Atveru logu, ievelku elpu krūtīs, un manās plaušās ieplūst pēc lavandas smaržojošs gaiss. Tātad viss turpināsies…

Šodien ir svētdiena jeb latīņu valodā dies dominicus — "Valdnieka diena". Saule jau glāsta Olimpu, bet Krona pulkstenis zvana, atgādinot, ka ir astoņi, tātad mums laiks doties uz lekciju, mūsu pirmo īsto lekciju, jo laika dieva stunda mums tika pasniegta tikai kā ievadlekcija.

Aizvelkos līdz vannasistabai un ar aukstu ūdeni aizskaloju projām pēdējās sapņa atstātās pēdas.

Uzvelku togu, tuniku un sandales un kādu mirkli savā dārziņā ieelpoju cipreses smaržu. Tam seko ātras brokastis megarā, tās sastāv no jēlām olām. Merilina un Simona Siņorē aizmirsušas, ka reiz bija dziedātāja un aktiera Iva Montāna mīlas sāncenses. Viņas mierīgi sarunājas citu aktrišu pulciņā.

Un tad es viņam teicu: "Mums, sievietēm, ir tikai divi ieroči: skropstu tuša un asaras. Taču mēs tos nevaram lietot abus reizē," saka Merilina.

Iesānis apgaismības laikmeta filozofi Voltērs un Ruso nav aizmirsuši savus kādreizējos strīdus.

Dabai vienmēr ir taisnība.

Nē, cilvēkam vienmēr ir taisnība.

Bet cilvēks ir daļa no dabas.

Nē, cilvēks to pārspēj.

Kā parasti, gleznotāji Matiss, van Gogs un TulūzsLotreks sasēdušies pie galda, tāpat kā ar aeronautiku apmātie Mongolfjē, Adērs, Sent-Ekziperī un Nadars. Barons Žoržs Eižēns Hausmans un inženieris Eifelis apspriež urbānisma problēmas. Hausmans atzīstas, ka nebūt nav sajūsmā par Eifeļtorni, kam, pēc viņa domām, ir dažas lauztas līnijas. Gistavs Eifelis turpretim apsveic Hausmanu par ideju saskaņot māju fasādes un izveidot lielus bulvārus.

Vai zināt, saka Hausmans, es to neizdomāju pats. Saņēmu norādījumus no Komūnas, ka vajadzīgas plašas ielas, lai sacelšanās gadījumā varētu šaut uz tautu ar lielgabaliem.

Samulsušais Eifelis izdzer jēlo olu.

Es viņus vēroju un saprotu, ka esmu sācis viņus uzlūkot kā konkurentus, nevis kā partnerus. Mēs šeit ieradāmies simts četrdesmit četri. Cik mēs beigās būsim palikuši?

Astoņi un trīsdesmit minūtes.

Garā rindā nonākam pie Austrumu vārtiem, kas ved uz Elizejas lauku avēniju. To apsargā divi milži, kam rokas sakrustotas uz krūtīm un bargs skatiens. Pēc "Rudens sezonas" rīkojuma viņi piekrīt atvērt milzīgo slēdzeni;

atskan metāla škinda un čīkstoņa.

Otrā pusē paveras garā Elizejas lauku avēnija, kuras malās sastādītos ķirškokus sedz baltu ziedu sniegs. Aiz kokiem ķerubīnes kopj smaragdzaļo zālāju un dobes ar raibiem ziediem. Viņas ar miniatūrām lejkannām laista augus un ar apaļām šķērēm nogriež nokaltušās lapas. Augstas sienas atdala Elizejas lauku avēniju no pārējās salas. Grifi to uzmana, lai neviens nevarētu ne tajā iekļūt, ne no turienes izkļūt.

Mēs apstājamies pie divdesmit metru augsta kvarca kristāla. Tā ir Hēfaista pils. Pils atmirdz tirldzzilā un zaļganā mirdzumā. Iekšpusē izdobts miteklis, kura caurspīdīgās durvis ir plaši atvērtas.

Kad ieejam iekšā, ieraugām plauktus, uz kuriem izvietotas vērtīgu minerālu kolekcijas. Katrs paraugs ir novietots uz savas pamatnes, un tam pievienots uzraksts ar tā zinātnisko nosaukumu ahāts, boksīts, cinks, pirīts, topāzs, dzintars, silikāts…

Zāles aizmugurējā daļā kāds desmits plēšu palīdz saglabāt uguni krāsnī, kas pēc izskata atgādina vulkānu. Telpas centrā atrodas paaugstinājums un uz tā rakstāmgalds un milzīgs olu trauks, kurā var ietilpt veselas pasaules.

Mums ieejot telpā, kāds vecs vīrs ar pulksteņmeistara lupu acī, kas zemu noliecies virs sava darbgalda, tagad cenšas iztaisnoties. Viņš ir tērpies tirkīzzilā togā un apsējis tādas pašas krāsas ādas priekšautu.

Tā ja. Ieņemiet savas vietas, viņš murmina, norādot uz soliem.

Divas zelta sievietes-roboti palīdz vecajam iesēsties ratiņkrēslā un stumj viņu uz mūsu pusi. Viņš mūs uzlūko. Pumpaino seju klāj grumbas, no ausīm un nāsīm rēgojas spalvu kušķi. Viņa atlētiskajām plaukstām ir gurnu apkārtmērs. Kad viņš paceļ rokas, lai izņemtu no acs pulksteņmeistara lupu, kļūstam mēmi. Aiz viņa stāvošajām sievietēm-robotiem ir daiļi, pareizi veidoti grieķu statuju sejas panti. Ja nebūtu dzirdama viņu hidraulisko un mehānisko zobratu čērkstona, viņas varētu noturēt par īstām sievietēm ar kauliem un ādu. Kaut kas mani satrauc. Viņām abām ir Afrodītes seja.

Lai man pierādītu, ka pienākusi izlīguma stunda un ka pēc visiem uztraukumiem mūsu attiecības atgriežas vecajās sliedēs, Rauls apsēžas man blakām, kad uz skatuves uzkāpj Hēfaists.

Uz sliekšņa parādās Atlants, kas grīļojas zem trīs metrus diametrā milzīgās sfēras, kuru tas ievieto olu traukā.

Viņš murmina:

Diezgan. Es vairs to nevaru izturēt. Es aizeju.

Ko tu tur teici, Atlant? Hēfaists neapmierināts vaicā.

Abi sirmgalvji apmainās izaicinošiem skatieniem.

Tāpat vien. Neko, Atlants nobubina.

Tik tikko savaldījies, milzis ar saliektu muguru dodas projām. Ar grūtībām Hēfaists iztraušas no sava krēsla, satver kruķus un, uz kreisā no tiem atbalstījies, ar labo roku raksta uz melnās tāfeles: "PIRMĀ LEKCIJA PASAULES RADĪŠANA." Tad viņš atkal atslīgst ratiņkrēslā, ko tam klāt pieripinājušas mehāniskās kalpones.

Kad esat noklausījušies ievadlekciju un kopā ar Kronu iemācījušies, kā lietot savu cilpas krustu "ļauniem mērķiem"…

Kad Hēfaists to saka, viņa sejā pavīd smīns. Tad viņš pieiet pie olu trauka, noņem pārvalku un atsedz "17. zemi", kas pārvērtusies par baltu pērli, kura peld stikla sfēras iekšienē.

… Kopā ar mani tagad uzzināsiet, kā to izmantot "labiem mērķiem". Viena pasaule mirst, atdodot savu vietu kādai citai.

Man šķiet, ka šī ola-zārks stikla pokāla vidū noraugās uz mani gluži kā acs. Nespēju aizmirst, ka reiz uz tās dzīvoja cilvēki. Cilvēki, kas, protams, bija pieļāvuši arī kļūdas, bet vai tādēļ tā bija pelnījusi, ka to šādi iznīcina?

Pienāciet tai klāt un noregulējiet cilpas krustus uz maksimālo stiprumu.

Un viņš skaita tā, it kā vērstos pie mirušās planētas:

Uguns tevi iznīcināja, un ugunī tu atdzimsi. Tūlīt mēs izkausēsim šo ledus gabalu. Ja esat gatavi, tad… uguni, dievu mācekļi!

No visām pusēm zibens iesper olā, to satricinot un savērpjot. Šķiet, ka sfēra pārvērtusies par dzīvu būtni, kas izcieš sāpes, vibrē un, sāpju spazmu pārņemta, cenšas atmosties.

No kūstošā ledus paceļas balti tvaika mutuļi. Baltā sfēra tagad pārvēršas pelēkā olā. Caur miglas vērpetēm redzam, kā tās virsma kļūst dzeltena, tad oranža, bet pēc tam sarkana.

-Turpiniet! pavēl kalējmeistars.

Planēta saplaisā kā kūka, kas tiek par ilgu cepta. Parādās vulkāni, kas šķiet kā plati ieplestas mutes, kuras velti sauc pēc palīdzības, līdz izspļauj oranži sārtas uguns liesmas. Turpinām šaut, un starp krāteriem parādās zeme, kas vispirms kļūst brūna, bet pēc tam melna, gandrīz pārogļojusies. Hēfaists dod zīmi, lai apstājamies. Tad viņš uz tāfeles uzvelk apli.

Planētu klāj tās ārējais apvalks epiderma. Magma ir zemes asinis, kas riņķo, planētas degošās sirds iedarbinātas. Nepieciešams panākt gan ārējo, gan iekšējo līdzsvaru.

Viņš uzraksta uz tāfeles vārdu "homeostāze".

Apvalks ir jutīgs un trausls, un ar tā palīdzību tiek panākts šīs pasaules iekšējais un ārējais līdzsvars. Tā virsmai jābūt biezai, tomēr ne pārāk biezai, citādi planēta tiktu saspiesta un iekšējais spiediens izraisītu vulkāna izvirdumus. Iegaumējiet jēdzienu "stingra, tomēr jutīga āda".

Tagad Hēfaists dod zīmi, lai turpinām šaut.

Mēs visi vienlaikus izšaujam, un "17. zemes" pārtapšana turpinās. Tā uzbriest, izpūš dūmu mutuļus un samilst aizvien lielāka. Virsmas plātnes sāk slīdēt, atsedzot sārtas magmas ievainojumu brūces.

Kūstošā vulkāna katlos jūs tagad varēsiet izveidot matērijas pirmo stadiju minerālu.

Dievu skolotājs tagad liek noregulēt mūsu anhu objektīva fokusu tā, lai iegūtu attēlu atomu līmenī.

Tagad mūsu lupas pārvēršas par mikroskopiem. Pārkarsētās zemes virsmas radītajā haosā parādās kodoli un atsevišķi elektroni. Mēneši tālu prom no savas planētas un planētas tālu prom no Saules.

Hēfaists turpina savu lekciju:

Sākumā katrs elements katlā bija atsevišķi. Jums harmoniski jāsavieno trīs pamatspēki negatīvais elektrons, neitrālais neitrons un pozitīvais protons, lai radītu pirmo pamatveidojumu — atomu. Uzmanieties, jo šīs sastāvdaļas ir ne tikai jāsavieno, tās nepieciešams arī pareizi izvietot. Katrs elektrons pareizi jānovieto uz orbītas, citādi tas atdalās. Ja mēs ar pietiekami spēcīgu mikroskopu aplūkotu matēriju, kas mums ir visapkārt, tad redzētu, ka to galvenokārt veido tukšums. Un tā, kas rada matērijas efektu, ir atsevišķo daļiņu kustība. Tā, ķersimies pie pirmā eksperimenta — izveidot ūdeņradi! Tas ir vienkāršs atoms, ko veido kodols un elektrons.

Ūdeņradis ir mūsu pirmais veidojums ex nihilo[4] . tas mums visiem izdodas bez grūtībām.

Nākamais būs hēlijs. To veido divi elektroni un protons.

Ari ar to nav nekādu problēmu. Hēfaists aicina ļaut brīvu vaļu mūsu radošajai fantāzijai.

Jūs radīsiet šo atomu, tad savienosiet to ar citiem līdzīgiem atomiem gluži kā ķieģeļus un tad izveidosiet molekulas, bet pēc tam matēriju. Rūpīgi veiciet darbu šajos trīs līmeņos atoms, molekula un matērija. Jums jāuzbūvē visskaistākā katedrāle, kādu vien spējat. Es pēc tam noteikšu trīs labākos.

Mēģinu dažādos veidos savienot elektronus, kodolus un atomus, kas atdalījušies planētas pārkarsētajā katlā, līdz saprotu, kā tos izmantot un izveidot caurspīdīgu akmeni. Es to pieslīpēju, šur tur noņemot pa kādam atomam. Palielinu kodola apjomu, pievienoju atomus dažām orbītām un citām noņemu. Vairākas stundas nopūlējies, esmu apmierināts ar savu Pensonītu, kas ir indigo krāsas kristāls.

Laiks ir beidzies. Hēfaists apstādina mūsu praktisko darbu un aicina aplūkot citam cita darbu. Rauls ir izveidojis zaļu, caurspīdīgu akmeni Raulītu, kas atgādina smaragdu, Edmonds ir radījis baltu akmeni ar sārtu spīdumu Edmondītu. Merilina ir radījusi zeltaini dzeltenu akmeni Monroītu, kas atgādina pirītu, bet Fredijs mūs iepazīstina ar savu sidraboti zilgano akmeni Maierītu.

Kalēju dievs ar savu sieviešu-robotu palīdzību pienāk pie katra no mums, pēta katra veidojumu, galvu mādams, lūdz nosaukt savu vārdu, ko ieraksta sarakstā, līdz beidzot atgriežas pie sava rakstāmgalda.

Tad viņš paziņo, ka visskaistākais ir Sāras Bernāras radītais akmens Sāraīts. Viņš mums rāda zvaigznes formas akmeni, ko klāj zeltaini vizuļi ar gaiši dzeltenu atspulgu. Tas atgādina jūrasezi, un es prātoju, kā gan viņa spējusi savienot atomus, lai izveidotu tādu formu. Man jau šķiet īsts izaicinājums izveidot prizmu jeb izstieptas formas kristālu, kur nu vēl zvaigzni…

Aicinu visus viņai aplaudēt, paziņo eksperts-zeltkalis. Šodien viņa ir izrādījusies vislabākā no visiem.

Lai gan neko nezinu par hemoloģiju, tomēr redzu, ka, izveidojot savu zvaigznes formas akmeni, Sārai Bernārai izdevies panākt izcilu astrālo mirdzumu.

Dārglietas mani vienmēr aizrāvušas, viņa atzīstas.

Sieviete-robots tūlīt uzliek uzvarētājai galvā lauru

vainagu, bet Hēfaists pārtrauc mūsu emociju uzplūdus, paziņojot, ka vienmēr no sarakstiem tiek izsvītrots arī viens vai vairāki vissliktākie studenti.

Kristiān Pulinjēn, jūs esat izkritis.

Nabaga nelaimīgais Kristiāns mēģinājis izveidot urāna atomu, ap kodola orbītu savācot apmēram simts elektronu. Rezultātā izveidojusies ļoti nestabila molekula. Tai ir tik daudz elektronu un tā ir tik nelīdzsvarota, ka to varētu izmantot par atombumbas degvielu.

Jūs esat izrādījies vislielākais nepraša no visiem dievu mācekļiem, tādēļ tiekat izslēgts.

Kristiāns Pulinjēns mēģina iebilst:

Ja man būtu bijis vairāk laika, tad izdotos sava atoma uzbūvi padarīt stabilāku un… Nesaprotu, es taču biju pārliecināts, ka… (Tad viņš pagriežas pret mums.) Es lūdzu, palīdziet man… Vai tad jūs nesaprotat, ka tas, kas tagad notiek ar mani, notiks arī ar jums?

Nepaspējam ne iepīkstēties, kad kāds kentaurs jau ir ienācis telpā un satvēris neveiksminieku.

Zirga un cilvēka krustojums jau aizved Kristiānu Pulinjēnu projām, un drīz vien viņa protesta kliedzieni vairs nav dzirdami. Dīvaini, ka tas manī neizraisa ne vismazāko satraukumu.

Rauls nomurmina: -Atņemam: 140 1 = 139.

Hēfaists atkal atgriezies pie "17. zemes" un ar sava cilpas krusta lupu rūpīgi pēta tās virsmu. Viņš izvelk savu pulksteņmeistara lupu, tad veic dažus labojumus pats ar sava cilpas krusta uguni un pavēsta:

Tagad uz šīs planētas ir pietiekami daudz dažādu minerālu, lai to padarītu stabilu.

Tad viņš parakņājas atvilktnē zem olu trauka un izņem no turienes Krona pulksteni, uz kura joprojām salasāms "2222. gads". Viņš nospiež kādu podziņu, un cipari mainās, līdz parādās "0000. gads".

Mēs esam aculiecinieki jaunas Zemes dzimšanai, paziņo kalēju dievs un uzraksta uz tāfeles "18. zeme".

Ar savu cilpas krustu viņš nedaudz sasilda tās virsmu, lai padarītu izturīgāku virskārtu, tad šur tur pievieno sāls kārtu.

Ar skumjām vērojot "17. zemes" nāvi, kad tā izzuda viļņos un ledājos, man sažņaudzās sirds, bet tagad, dzimstot " 18. zemei", jūtu cerību uzplūdus. Tā atgādina svaigi izceptu, kraukšķīgu, brūnu un sfērisku šokolādes kūku, kas tikko izņemta no krāsns.

39. ENCIKLOPĒDIJA. ŠOKOLĀDES KŪKAS RECEPTE

Sastāvdaļas sešām personām: 250 g melnās šokolādes, 120 g sviesta, 75 g cukura, 6 olas, 6 ēdamkarotes miltu, 3 ēdamkarotes ūdens.

Pagatavošana 15 minūtes. Cepšana 25 minūtes.

Uz ļoti mazas uguns katliņā ar ūdeni izkausē šokolādi, līdz iegūst smaržīgu krēmveida masu. Pievieno sviestu un cukuru, tad miltus, visu laiku maisot, līdz iegūst viendabīgu mīklas masu.

Pievieno masai 6 olu dzeltenumus.

Olu baltumus sakuļ ļoti stingrā masā, ko pēc tam viegli iecilā šokolādes mīklā. Iegūto mīklas masu ielej kūkas veidnē, kuras virsma iepriekš ieziesta ar sviestu. Cep cepeškrāsnī 25 minūtes 200 grādu temperatūrā (termostats nostādīts uz 7). Jāpanāk, lai virsa ir apcepusies, bet vidus mīksts, tādēļ nepieciešams kūku visu laiku uzmanīt un starp 20. un 25. minūti izņemt no cepeškrāsns. Kūka ir gatava, kad tās vidus ir izcepies un, iedurot nazi, tam pieķēries tikai nedaudz šokolādes.

Pasniegt siltu.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums

40. KĀDAS PASAULES RAŠANĀS

Sāls. Ēdams minerāls. Cik tam spēcīga garša! Paņemu vēl. Mēs mēģinām apgūt garšas sajūtu. Turpinu to izgaršot vēl, līdz tas vairs nešķiet tikai ass, bet sāk sāpēt aukslējas.

Tā mēs katrā ēdienreizē apgūstam tās dienas mācību stundas programmu.

Pēc tam atgriežamies amfiteātrī, kur esam sapulcējušies nosvinēt "18. zemes" dzimšanas dienu.

Bungu rīboņai un jautrajai mūzikai pievienojas vēl kāds instruments, kas saistīts ar mūsu uzturēšanos pie Hēfaista, cauruļveida vara zvani, kas izkārtoti rindā cits aiz cita un atgādina kalēja smēdes metālisko skaņu.

Sanākušie sastājas pāros, lai uzsāktu deju.

Visi sadodas rokās, lai izveidotu apli ap "18. zemi", kas dižojas arēnas vidū. Šķiet, ka šī planēta ar saviem pavisam jaunajiem, kastaņbrūnajiem kontinentiem pulsē mūzikas ritmā.

Gaidu, kad ieradīsies Afrodīte, taču šovakar šeit nav neviena dievu skolotāja, lai netraucētu klātesošajiem. Viss norit tā, it kā viņi būtu nolēmuši mūs atstāt vienus izpriecāties par mūsu jauno pasauli. Rauls mums ierosina to izmantot, lai aizbēgtu un mums būtu vairāk laika būvēt savu jauno plostu.

Vai es drīkstu jums piebiedroties? savā zemajā balsī jautā Edīte Piafa.

Mēs gan jau esam pilnā skai…

Laipni lūgta mūsu pulkā, Fredijs Maiers mani pārtrauc, kad grasos dziedātājai atteikt.

Tā nu mūsu teonautu grupa, kurai tagad pievienojušās arī Edīte Piafa un Mata Hari, attālinās un pazūd tunelī zem Austrumu mūra. Dažus mirkļus vēlāk mēs ienirstam Zilajā mežā un dodamies uz upes pusi.

Esam jau sapratuši: lai paglābtos no sirēnām, ar plostu nepietiks. Edmonds Velss un Fredijs Maiers ķeras pie kuģa projekta īstenošanas. Lai tas būtu stabilāks, sakraujam kuģa korpusā smagus akmeņus. Pilnīgā klusumā mēs sienam kopā niedres. Edīte Piafa nostiprina mezglus. Mēs ar Merilinu asinām garus kokus sirēnu atgaiņāšanai. Fredijs paiet maliņā, lai uzmeistarotu kaut ko, kas atrodas lielā maisā.

Lēni satumst nakts. Jāņtārpiņi mums rāda gaismu. Mums pievienojušies arī lira un šķielējošais grifs, kas gudro, kā varētu mums palīdzēt. Tad parādās negaidīts viesis. Slepus uzradies kāds satīru bērns, kurš sāk grābstīties Merilinai gar ciskām. Viņa to atgrūž, taču satīru bērns tai ieķeras togā. Kad viņai izdodas no tā atbrīvoties, viņš metas virsū Edītei Piafai, kas to tūlīt patriec. Tad satīrs ņemas mūs citu pēc cita raustīt, it kā gribētu mūs kaut kur aizvilkt un kaut ko svarīgu parādīt.

Ko viņš grib? jautā Rauls.

Satīrs uzreiz pārtrauc savus trikus un skaidri izrunā:

Ko viņš grib. Ko viņš grib. Ko viņš grib.

Mēs apstulbuši pagriežamies pret viņu.

Tu proti runāt?

Tu proti runāt. Tu proti runāt, satīrs mēdās.

Viņš atkārto tikai to, ko tam saka, Merilina bilst.

Viņš atkārto tikai to, ko tam saka, viņš atkārto tikai to, ko tam saka, satīrs atkārto.

Tas nav satīrs, tā ir atbalss, es saku.

Tā ir atbalss. Tā ir atbalss. Tā ir atbalss.

Viņš izvelk Pāna flautu, no kuras izvilina dažas notis, un tūlīt uzrodas arī citi satīri gan vīrieši, gan sievietes ar āža nagiem.

Šī lieta kļūst aizvien sarežģītāka, — nopūšas Fredijs Maiers.

Ši lieta kļūst aizvien sarežģītāka, šī lieta kļūst aizvien sarežģītāka, šī lieta kļūst aizvien sarežģītāka, visi satīri korī atkārto, it kā tā būtu malkas cirtēju dziesma.

Viņi mūs rausta aiz togām, lai kaut kur aizvestu, taču mēs viņiem turamies pretim.

Atceros, ka toreiz, kad biju vēl parasts mirstīgais, viens no maniem bērniem vēlējās nodoties līdzīgām spēlītēm un mani nokaitināja. Atkal jau spoguļa efekts: "Atkārtošu to, ko tu man teiksi." Kad studēju medicīnu, uzzināju, ka eholālijas slimnieki vienmēr atkārto pēdējo viņiem sacīto teikumu, vienalga, lai ar ko viņi sarunātos.

Kāds no satīriem sagrābj liānu un arī ķeras pie niedru sastiprināšanas. Viņi ne tikai atkārto mūsu teikto, bet arī darīto. Jo tālāk, jo trakāk.

Man šķiet, ka viņi grib mums palīdzēt. Merilina ir atmaigusi.

Tagad jau kādi divdesmit satīri atkārto mūsu kustības.

Viņi grib mums palīdzēt, viņi grib mums palīdzēt. Un, vairs tos netrenkājot, samierināmies, ka satīri ir

ar mums kopā.

Grūti būtu mūsu sameistaroto peldrīku nodēvēt par kuģi, tomēr šī laiviņa šķiet stabilāka nekā mūsu iepriekšējais plosts. Pirms uz tā uzkāpt, Fredijs Maiers no sava maisa izvelk striķi un apmet to ap koka stumbru. Rabīns vienmēr zina, ko dara, tādēļ mēs viņam neuzdodam nekādus jautājumus.

Cits pēc cita iesēžamies "kuģī" un paņemam airus. Satīri mūs iestumj pa straumei, tomēr mūsu peldierīcē nesēžas.

Paldies par palīdzību! es saku.

Paldies par palīdzību, paldies par palīdzību! viņi visi korī skandē.

Sākumā upes šķērsošana norit bez jebkādām problēmām. Virs mūsu galvām lidinās jāņtārpiņi, izgaismojot viļņu putas kuģa priekšgalā. Ūdens ir necaurredzams, un tik tikko pamanāmi vilnīši nedaudz sašūpo tā virsmu. Kuģa aizmugurē Fredijs izritina virvi. Tumšajās debesīs mirdz trīs Mēneši.

Jūtos pārsteigts, ka nekur nemana sirēnas. Vai nu viņas pašas šajā laikā būtu devušās pie miera, vai arī cenšas iemidzināt mūsu modrību? Slīdot pa ūdens straumi, drīz vien rodas atbilde uz šo jautājumu. Debesjumā atskan skumjš dziedājums, un drīz tam pievienojas arī citas sirēnas. Sievietes-zivis iznirst no ūdens, apmetas uz klintīm un laipni mūs vēro. Garie mati krīt viņām pār krūtīm, un viņas visas korī dzied hipnotizējošu dziesmu; iespējams, ka tā ir tā pati, kas reiz apbūra Odiseja jūrniekus un viņa odiseju. Fransisu Razorbaku nekur nemana. Droši vien viņš tiek turēts upes dzelmē, lai nevarētu mums palīdzēt.

Dziedājuma tonis paaugstinās un kļūst aizvien griezīgāks, līdz sāk mums plēst ausu bungādiņas. Ar žestiem Fredijs norāda Edītei Piafai, ka tagad laiks viņas uznācienam, un tik spēcīgā balsī, ka šķiet pārsteidzoši, ka tā spējīga iemājot tik trauslā ķermenī, Edīte nodārdina Mon legionnaire. Sirēnas uzreiz apklust, pārsteigtas, ka uz viņu dziedājumu atbild ar citu dziedājumu. Pamazām viņas tomēr atkal atsāk savu koncertu. Tomēr Edītei Piafai nekādas problēmas nesagādā vienā elpas vilcienā pārspēt viņu dziedājumu: "II etait grand, il etait beau, il sentait bon le sable chaud, mon legionnaire… "

Cerēsim, ka šis troksnis nepievilinās kentaurus, Mata Hari ir nobažījusies.

Cita pēc citas sirēnas atsakās no sava nodoma mūs pārliecināt un ienirst atpakaļ ūdenī. Mēs metamies apsveikt mūsu dziedātāju, kas aiz pagodinājuma nodzied līdz galam savu Legionnaire. Pamiers tomēr izrādās īss. Cenšamies tikt uz priekšu pēc iespējas ātrāk, kad sajūtam, kā airiem uzgulst smags svars. Sirēnas ir atgriezušās un spītīgi cenšas apgāzt mūsu kuģīti, tomēr tas ir izturīgāks, nekā izskatās. Tikko Merilina ir paspējusi pie .sevis noteikt: "Mīlestība par šķēpu, humors par vairogu!" mums atliek tikai tik daudz laika, lai izvilktu savas anhas un notēmētu uz visu, kas kustas. Savukārt Rauls no visa spēka vicina savu kārti, cerot apdullināt kaut dažus no tiem radījumiem, kas tam atņēmuši tēvu.

Jāņtārpiņi bēg zibens zibšņu gaismā. Tagad satrakojušos sirēnu, kas uzbrūk kuģim, vairs nav kāds desmits, bet gan vesels simts. Dažas no tām pat atļaujas izlēkt no ūdens, lai mums iesistu ar asti. Mūsu artilērija šauj, tomēr uz savām kājām sajūtu slapjas rokas un gludas zvīņas un ļengans ķermenis apvijas man ap potītēm. Sirēnu nagi iecērtas man rokās un kāju ikros, bet zobi, kas ir tik asi kā murēnām, iekožas plaukstu locītavās.

Mata Hari metas tuvcīņā sieviete pret sievieti-zivi. Rauls atrodas sliktā pozīcijā. Kāda sirēna tam uzlēkusi uz muguras un rauj ar desmitkārtīgu spēku. Viņš iekrīt ūdenī. Nometu savu airi un satveru anhu, ko, par laimi, neesmu aizmirsis uzlādēt. Ar vienu precīzi notēmētu zibeni es piebeidzu būtni, kas uzbrukusi Matai Hari uz aizmugurējā klāja. Ar nākamo šāvienu lieku Raula pretiniecei to palaist vaļā un steidzu savu draugu uzvilkt uz klāja.

Kuģis ir apstājies, jo mēs visus spēkus veltām cīņai. Esam pazaudējuši airus, un, lai aizstāvētos, mums palikuši tikai cilpas krusti. Tomēr Fredijs vēl nav pateicis savu pēdējo vārdu. No sava maisa viņš izvelk loku un bultu, kuras otram galam piesien līdzpaņemto virvi. Viņš nomērķē un iešauj bultu tuvākajā kokā. Tagad mūsu virve savieno abus krastus. Mēs pie tās pieķeramies un velkam, tā virzoties uz priekšu aizvien lielākā ātrumā. Vienlaikus sadalām pienākumus. Mēs ar Raulu un Matu Hari centīsimies izmantot cilpas krustus, cik vien labi spēsim. Edmonds, Fredijs, Merilina un Edīte Piafa iekrampēsies virvē, lai mēs beidzot spētu šķērsot upi.

Sirēnas, aptvērušas, kādu taktiku esam izraudzījušies, nu dodas pretuzbrukumā. Viņas uzbrūk gan zem ūdens, gan virs ūdens, gan lecot gaisā. Pilnā sparā apšaudām tās ar saviem cilpas krustiem, kad pēkšņi mana cilpas krusta D slēdzis pārtrauc darboties. Baterijas izlādējušās.

Šaubām nav laika. Metos uz priekšu, lai palīdzētu tiem, kas velk virvi, kad pēkšņi kuģis apgāžas. Ar vienu roku turamies pie virves, bet ar otru airējamies pa ūdeni. Tāpat kā pārējie, arī es spārdos, cik jaudāju, lai atsistu ienaidnieku, un aizelsušies mēs nonākam pretējā krastā mirklī, kad pie horizonta parādās otrā Saule.

Esam viscaur izmirkuši, mūsu spēki ir izsīkuši, tomēr cīņā nevienu neesam zaudējuši.

Kā mēs bez kuģa atgriezīsimies? — uztraucas Edmonds.

Fredijs Maiers novicina savu virvi:

Ja mums ir šī te, tad kuģis vairs nav vajadzīgs.

Viņš uzrāpjas kokā un apsien virvi ap kādu zaru.

Šādu veidu pārvietoties turpu atpakaļ dēvē par tiroliešu variantu. Alpīnisti to izmanto, lai šķērsotu bezdibeņus. Mums virve ļaus atgriezties, atrodoties virs upes, tātad paglābjoties no sirēnām.

Taču šīs ūdens radības sapratušas, kā grasāmies izmantot virvi, un lec, cenšoties to satvert. Viena no tām ieskrienas kā jūras delfīns, uzlec augstu virs ūdens un pieķeras virvei. Kāda cita steidzas darīt tāpat un pieķeras pirmajai, tai seko divas citas. Kad to ir salasījies vesels mudžeklis, virve zemu ieliecas un zars, ap kuru tā apmesta, zem viņu svara pēkšņi lūst.

Tagad tiešām būs grūti atgriezties.

Jo ļaunāk, paziņo Rauls. Galu galā konkistadori taču sadedzināja savus kuģus, lai tiem nerastos vēlme doties jūrā. Mums nav nekādas izvēles. Paliek tikai drosme.

Bet… bet ja nu mēs atgrieztos… peldus? bikli ierosina Edīte Piafa.

41. ENCIKLOPĒDIJA. CILVĒKS, KURŠ PĀRSNIEDZ GAISMAS ĀTRUMU

Starp avangardiskākajām no apziņas izpratnes teorijām ievērības cienīga ir Puatjē Medicīnas fakultātes profesora Režī Diteija teorija. Pamattēze, ko izstrādājis šis pētnieks, balstās uz Feinberga darbiem. Pastāvējušas trīs pasaules, ko noteicis tās sastāvā ietilpstošo elementu kustības ātrums.

Pirmā pasaule esot tā, ko mēs apdzīvojam, — "zemgaismas" pasaule. Tā ir matērijas pasaule, kas pakļaujas klasiskās fizikas un Ņūtona gravitācijas likumiem. Šo pasauli veido bradioni jeb daļiņas, kuru kustības ātrums ir mazāks par gaismas ātrumu.

Otrā esot "gaismas" pasaule. Šo pasauli veido daļiņas, kas rada gaismas mūri, luksoni, kuri pakļauti Einšteina relativitātes teorijai.

Un, visbeidzot, pastāv virsgaismas laiks telpa. Šo pasauli veido daļiņas, kas pārsniedz gaismas ātrumu, tahioni.

Režī Diteijs uzskata, ka šīs trīs pasaules atbilstot trim cilvēku apziņas līmeņiem: sajūtu līmenim, kas sajūt matēriju, lokālās apziņas līmenim, kas ir gaismas doma un pārvietojas ar gaismas ātrumu, un virsapziņas līmenim, kad doma pārvietojas ātrāk nekā gaisma. Diteijs uzskatīja, ka virsapziņas līmeni iespējams sasniegt ar sapņiem, meditāciju un atsevišķu narkotiku lietošanu, taču viņš runāja arī par kādu plašāku jēdzienu zināšanām. Pateicoties zināšanām par pasaules likumiem, mūsu apziņa darbotos paātrināti un sasniegtu tahionu pasauli.

Diteijs uzskata, ka "dzīvai būtnei virsgaismas pasaulē pastāv pilnīgs dzīvi veidojošo notikumu acumirklīgums". Attiecīgi pagātnes, tagadnes un nākotnes jēdzieni saplūst un izgaist. Pievienojoties Deivida Boma pētījumu rezultātiem, viņš uzskatīja, ka mirstot mūsu virsgaismas apziņa sasniedz citu, attīstītāku enerģijas līmeni tahionu laiku-telpu. Vecumdienās Režī Diteijs ar savas meitas Brigitas palīdzību izstrādāja vēl drosmīgāku teoriju, saskaņā ar kuru ne tikai pagātne, tagadne un nākotne apvienotos šeit un tagad, bet arī visas mūsu dzīves gan pagājušās, gan nākamās noritētu vienlaikus ar mūsu tagadējo dzīvi virsgaismas dimensijā.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums

42. otrā krastā

Starp abiem šīs upes krastiem nav nekā kopēja. Otrā krastā zeme ir melna, ziedi ir melni, tie ir melnie īrisi, un lapas ir tumšas.

Es varētu kaut ko nodziedāt, lai mūs uzmundrinātu, piedāvā Edīte Piafa.

Nē, paldies.

Pēkšņi satrūkstamies, jo atskan dobja rūkoņa, kas nāk no kādām milzīgām plaušām. Mums rodas ļauna priekšnojauta.

Ko tagad iesāksim? jautā Merilina.

Muksim projām! ierosina Edīte Piafa.

Tad izdzirdu sev virs galvas sīkšanu. Mana ķerubīne.

Uzmanību, spiegs! iesaucas Mata Hari, kas ar veiklu rokas kustību noķer ķerubīni un iesprosto plaukstā.

Vajag viņu nospiest, citādi viņa mūs nodos, saka Edīte Piafa.

Es atgādinu:

Viņu nevar nogalināt. Tā ir himera, tātad nemirstīga.

Bet mēs varam to ieslodzīt kādā vietā, no kuras vina nevarētu izbēgt, palabo Rauls.

Viņš saķer manu izspūrušo ķerubīni aiz spārniem. Viņa vicina dūri, it kā mums piedraudot, un ar plati atvērtu muti, izbāzusi savu tauriņa mēli, spalgi iespiedzas.

Iespējams, ka viņa, tāpat atsevišķi zvēri, izdod ultraskaņas, lai izsauktu kentaurus, brīdina Mata Hari.

Katram gadījumam ar lupatu vīkšķi, ko tā noplēsusi no savas togas, Mata Hari aizbāž muti ķerubīnei, kuru šāda rīcība aizkaitina vēl vairāk un kura lokās uz visām pusēm, cenšoties atbrīvoties. Es iejaucos:

Laidiet viņu vaļā! Es viņu pazīstu.

Rauls nemaz netaisās mani uzklausīt un apsien kādu no savas togas noirušu diedziņu viņai ap kāju. Šī radība cenšas kaut kā lidot, kāju izstiepusi, lai parādītu, ka diega saite tai dara sāpes.

Viņa noteikti zina, kas mūs sagaida, un ieradusies, lai mūs brīdinātu, es saku.

Vai baidās, ka atklāsim, kas mums priekšā atrodas, Rauls neuzticīgi atbild.

Es paraustu plecus un saliecu rādītājpirkstu kā laktu. Knisle tūlīt uz tā apsēžas. Izrauju tai no mutes togas vīkški, kas traucē izdot skanas.

Nevar visu laiku dzīvot vienās bailēs. Dažreiz vajag arī uzticēties un riskēt.

Mazā, apburošā himera neapmierināti sašķoba sejiņu un ar zodu man norāda uz diegu, aiz kura tā joprojām piesieta. Es to atsienu. Maniem draugiem par izbrīnu, vina nekur nelido.

Vai gribi mums palīdzēt? Es zinu, ka tu nerunā, tomēr mūs saproti, knislīt. Vai gribi mums palīdzēt? Tu mums esi vajadzīga. Ja piekriti, tad pamāj ar galvu. Viņa māj ar galvu no augšas uz leju.

Labi. Vai tu centies mūs brīdināt, lai nedodamies tālāk?

Viņa piekrītoši pamāj.

-Tu zini, ka mēs nevaram atgriezties.

Vina mums ar zīmēm rāda krastu un virvi.

Izskatās, ka viņa cenšas mums pateikt, ka var piestiprināt virvi otrā krastā.

Vai tiešām tu domā, ka viņa to mūsu dēļ izdarīs? brīnās Edīte Piafa.

Bet ķerubīne jau ir aizlaidusies, neko nepaņemot līdzi.

Šī virve jebkurā gadījumā ir pārāk smaga tādam tauriņam, Merilina saprotoši paziņo.

Labi, mums tāpat nekas cits neatliek kā palikt šeit un gaidīt kentaurus, Rauls saka. Mēs esam nolādēti.

Kāpēc lai mēs neietu uz priekšu? jautā Edmonds Velss. Mums tāpat nav ko zaudēt. Vismaz uzzināsim, kas atrodas priekšā.

Atkal atskan dobjā rūkoņa, un tagad dzirdami arī tik smagi soļi, ka zeme nodreb.

Es varu kaut ko uzdziedāt, lai izkliedētu briesmas, saka Edīte Piafa, bet pati nodreb pie visām miesām. Tas vienmēr nācis par labu.

Nē, patiešām, labāk nevajag.

Mēs nogaidām, līdz izdzirdam spārnu vēdas. Tur atgriežas knislīte kopā ar šķielējošo grifu. Viņa tam parāda virvi un nūju. Spārnotā lauva ar ērgļa knābi tos steigšus sagrābj un tad atkal aizlaižas uz upes otru krastu, lai tos novietotu tieši tā, kā es biju knislītei lūdzis. Šķielēšana tam traucē visu precīzi izdarīt, tomēr ar satīru palīdzību otrā krastā nūja tiek veikli iestiprināta zemē. Fredijs piesien virvi augstāk, lai sirēnas to nevar aizsniegt. Viņš piestiprina atpakaļ koka rokturi, kam pievienota aukla, lai tā mēs varētu atgriezties atpakaļ.

Nu tā. Tiroliešu pāreja ir atkal savā vietā.

Rabīns pa to dodas uz priekšu pirmais, lai pārbaudītu, kā viņa uzmeistarotā ierīce darbojas. Viņš klusām slīd virs zilajiem ūdeņiem. Ūdens radījumi, kas cenšas to saķert, tomēr nespēj viņu aizsniegt.

Izdevās! viņš mums uzsauc no otra krasta, nostiprinot tiroliešu pāreju. Merilina velk virvi, lai aizsniegtu rokturi, pie kura pieķerties, un pēc tam sveika un vesela piezemējas otrā krastā, tad savu veiksmi izmēģina Mata Hari, kurai seko Edmonds Velss, Edīte Piafa, Rauls un beidzot arī es.

Pa to laiku sirēnas atkal ir apvienojušās. Upes vidū mani sagaida īsta dzīvā kolonna. Lai varētu augstāk aizsniegt, viņas ir uzkāpušas cita citai uz pleciem. Mana kāja tiek stingri satverta.

Šī valdzinošā zivs draud mani ievilkt ūdenī. Lai to iztraucētu, ķerubīne nosēžas tai uz acīm.

Raula anha joprojām ir kaujas gatavībā, un labi tēmēts šāviens liek ienaidnieka rokai mani palaist vaļā.

Tagad arī es esmu nokļuvis otrā krastā.

Paldies, Raul!

Ķerubīne sīc, lai atgādinātu, ka arī viņai bijusi sava loma manā glābšanā.

Paldies, knislīt! Tīrais brīnums, ka esam izglābušies.

Satīri jau korī atkārto:

-Tīrais brīnums, ka esam izglābušies. Tīrais brīnums, ka esam izglābušies.

Un viņi mūs rausta aiz togām.

Ko vēl jūs vēlaties? brīnās Rauls.

Ko vēl jūs vēlaties. Ko vēl jūs vēlaties.

Rabīns aplūko savu tiroliešu pāreju.

Nākamreiz aukla jānostiprina augstāk, tad tikai vajadzēs pacelt kājas, lai paglābtos no sirēnām, viņš rāmi piebilst.

Pagaidām virvi nevajadzētu atstāt redzamā vietā, Edmonds Velss dod padomu. Nevajadzētu piesaistīt kentauru uzmanību. Noraisīsim to!

Esmu izmircis. Vēroju tumšo lapotni, no kurienes vēl joprojām atskan šausmīgā rūkšana, kas atbalsojas līdz šim krastam. Tas ir kāds dzīvnieks, kas jūtas vīlies, ka neizdevās mūs sastapt. Viņa rūkšanai pievienojas sirēnu skumjais dziedājums, it kā lai no mums atvadītos vai arī lai nožēlotu savu neizdošanos.

43. MITOLOĢIJA. SIRĒNAS

Vārds sirēnas nozīmē "tās, kas savalgo", jo tiek uzskatīts, ka viņu dziesmas ir lieliski piemērotas, lai cilvēkus sagūstītu savos valgos. Šīm upes dieva Aheloja un nimfas Kasiopejas meitām ir sievietes rokas un krūtis, bet augums beidzas ar garu zivs asti. Par viņu izskatu esot atbildīga Afrodīte, kas tās sodījusi par to, ka tās neatdevušas savu nevainību dievam.

Dziedot brīnumainās balsīs, sirēnas pievilina jūrniekus, kas pēkšņi vairs nespēj atrast pareizo ceļu. Kad kuģis nogrimst, sirēnas jūrniekus aprij. Sirēnu vārdi ir dažādi, tomēr leģenda vēsta, ka visslavenākā ir Partenope, kas

tikusi izmesta Tirēnas krastā, iepretim Kapri, lai radītu pilsētu Neapoli.

Alķīmiķiem sirēnas simbolizē sēra un dzīvsudraba apvienību, kas piedalās lielā meistardarba radīšanā.

Andersena pasakā "Mazā nāriņa" daudz prozaiskāk attēlots, kā kāda sirēna, dejojot ar princi, piekrīt zaudēt zivs asti, lai iegūtu tā mīlestību. Šis stāsts ir alegorija par to, kā cilvēki gatavi pārciest tūkstoš mocību, lai pārvarētu dzīvnieka līmeni un varētu pārvietoties uz divām kājām.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums (Pēc Fransisa Razorbaka darba motīviem, kuru savukārt iedvesmojusi Hēsioda "Teogonija",

700 g. p. m. ē.)

44. MIRSTĪGIE. 4 GADI. PĀRBAUDE AR ŪDENI

Atgriežos villā Nr. 142 857. Ar olām un sāli nepietiek, lai justos paēdis pēc tādas fiziskās piepūles. Būtu bijis priecīgs par pamatīgāku maltīti. Rīt mums ir lekcija pie jūras dieva Poseidona. Iespējams, ka ēdienkartē būs iekļautas zivis. Es neatteikšos pat no ceptas sirēnas astes.

Ienirstu vannā. Ar katru dienu un katru nakti pārbaudījumi kļūst aizvien grūtāki, un katru rītu jūtos vienlaikus gan pārguris, gan sajūsmināts, turklāt nespēju aizmigt, pat ja acis turu cieši aizvērtas.

Kāds troksnis aiz loga mani padara modru. Atveru acis un uzmetu uz pleciem dvieli. Tā ir knislīte, kas klauvē pie

loga. Aicinu viņu ienākt, bet pats atgriežos vannā. Kādu mirkli šaubos, vai izmesties kailam, kad mani uzlūko sīkā jaunas meitenes sejiņa, tomēr šī knislīte taču ir tikai ķerubīne un no himeras nevajadzētu īpaši kaunēties. Turklāt, kas to lai zina, kāda dzimuma viņa bijusi, pirms notika šī pārvērtība… Tā kā mana knislīte nav ne tuvu tik tikumīga kā es, tad viņa mierīgi apmetas uz vannas malas.

Man gribas ēst. Vai tev arī? No kā tu te pārtiec?

Atbildes vietā ķerubīne izšauj savu tauriņa mēli un

noķer kādu mušu, kurai nepaveicas lidot garām pārāk tuvu. Divi sakodieni, un kukainis ir pagalam.

Tagad saprotu, kāpēc tu vaiksties, kad es tevi saucu par knisli. Tas ir apmēram tāpat, kā tu mani sauktu par hamburgeru.

Ķerubīne pamāj ar galvu.

-Jo ļaunāk, es tevi tikpat turpināšu saukt par knislīti, jo uzskatu, ka tas tev lieliski piestāv.

Kā protestējot meitene-taurenis man iešļaksta acīs ziepjaino ūdeni, tomēr pati smaida.

Klau, esmu pārliecināts, ka tu zini visus šīs salas noslēpumus.

Mana sarunu biedrene kļūst nopietna, bet es sāku viņu izprašņāt:

Atbildi ar jā vai nē. Vai tu zini, kas atrodas Olimpa kalna virsotnē?

Atbilde nav ne jā, ne nē. Viņai ir noslēpumaina sejas izteiksme.

Vai bez dievu skolotājiem pastāv arī dievu valdnieks?

Viņa mirkli padomā, tad piekrītoši pamāj ar galvu.

Vai tu viņu esi redzējusi?

Noliedzošā atbilde tiek pausta tik nepārprotami, turklāt vairākas reizes, ka tas droši vien nozīmē, ka neviens no šejieniešiem to nav redzējis un nekad arī neieraudzīs.

Un velnu?

Viņa nodreb tāpat kā Atēna, kad to pieminēju.

Vai tu gadījumā nezini atbildi uz mīklu: "Kas ir labāks par Dievu un sliktāks par velnu?"?

Knislīte paveras gaisā. Par to viņai nav nekādas nojausmas.

Tagad izmēģinu, kā man veiksies ar kādu citu jautājumu:

Vai tu zini, kurš ir dievu slepkava?

Viņa paraugās uz manu cilpas krustu, tad laižas uz tā roktura pusi. Ko viņa man grib pateikt? Beidzot saprotu, ka ķerubīne iesaka to uzlādēt, lai varētu izmantot, gadījumā ja man uzbruktu dievu slepkava.

Vai tu domā, ka viņš gribēs nogalināt visus studentus citu pēc cita?

Viņa sparīgi kustina rokas, un viņas sejas izteiksme ir pārliecinoša.

Vai citos kursos jau ir notikušas tamlīdzīgas slepkavības?

Viņas lūpas bez skaņas veido "nē".

Beidzot nolemju rāpties laukā no vannas, uzmetu uz pleciem peldmēteli un ievietoju anhu uzlādēšanas ierīcē. Knislīte sirsnīgi māj ar galvu.

Vēl tikai pajautāju:

Vai tu pazīsti " 1. zemes" mirstīgos?

Viņa noliedzoši papurina galvu.

Tad atļauj man tevi ar dažiem no viņiem iepazīstināt.

Mana televizora ekrānā redzams, kā četrgadīgais Kuasi Kuasi kopā ar bariņu citu bērnu jautri plunčājas duļķainā dīķi. Viņi šļakstās un cits pēc cita ienirst netīrajā ūdenī. Nedaudz tālāk pļāpā bariņš sieviešu, kas izdauza veļu un laiku pa laikam uzmet acis saviem pēcnācējiem. Neviens neizskatās satraukts, kad parādās kāds krokodils un tuvojas bērniem, kas to tūdaļ notur par jaunu rotaļu biedru. Ar savām mazajām roķelēm viņi tam bungo pa galvu un kaitina, cik tik jaudā. Plati atplestu rīkli milzu rāpulis ierēcas, tomēr tas nebiedē ne mātes, ne bērnus.

Dīvaini, vai ne? Tādi ir tie manas planētas cilvēki, es saku. Es arī biju tāds pats. Un, starp citu, varbūt tu arī…

Knislīte atkal noliedzoši papurina galvu, un pēkšņi es saprotu, ka, iespējams, viņa nāk no kāda kursa, kurš ieradies no tādas planētas, par kuru es neko nezinu. Kā Sarkanā planēta, kuru atklāju, kad biju eņģelis.

Otrs televīzijas kanāls. Pludmale. Teotima māte tam ap rokām aplikusi peldpūšļus un ap vidukli peldriņķi ar pīles galvu. Bērns priecīgs šļakstās. Tāpat kā viņa tēvs, kas peld tālu prom no savas ģimenes, arī bērns nebaidās no ūdens. Māte viņu sākumā pietur, bet pēc tam palaiž vaļā. Puisēns vicina savas tuklās kājeles un ķepurojas uz priekšu, aizrijas ar ūdeni un sāk raudāt. Saprotu: tāpēc, ka māte pretTeotimu pārāk labi izturas, viņš kļuvis nedaudz tūļīgs.

Trešajā televīzijas kanālā Juņ Bi kādā baseinā raud, jo māte viņu pārāk stipri spiež sev klāt. Mazulīte ir vai zaļa no bailēm un raud, daudz nebēdājot par pūli, kas to ieskauj no visām pusēm, jo cilvēkiem šeit ir tikai daži centimetri ūdens, lai atpūstos, nesaskrienoties ar kaimiņiem.

Peldētāji tūlit sāk niknoties par meitenes kliedzieniem un izrādīt savu nosodījumu. Māte izceļ Juņ Bi no baseina, lai uzšautu tai pa dupsi, bet pēc tam iemet vienu pašu baseinā, cerot, ka tā viņai nāksies vienai pašai izķepuroties. Atkal atskan kliedzieni. Pamesta viena, mazulīte ķepurojas, aizrijas ar ūdeni un, pacēlusi galvu, spļaudās un klepo. Pārējo peldētāju pārmetumi tagad veltīti gan mātei, gan meitai, kas atsakās no savas peldēšanas stundas un atstāj dvielī ievīstīto Juņ Bi, kas trīc no aukstuma, kādā baseina stūrī.

Knislīte skatās, aiz pārsteiguma acis izbolījusi.

Es izslēdzu televizoru un viņai paskaidroju:

Tie ir mani kādreizējie klienti. Es ar viņiem nodarbojos viņu iepriekšējā dzīvē. Varbūt tu arī kādreiz esi bijusi eņģelis, vai ne? Bet pēc tam kļuvi par dievu mācekli?

Daiļā ķerubīne nekustīgi manī veras, bet pēc tam aizlaižas pa atvērto vannasistabas logu. Vēroju, kā viņa pārvēršas par naktstauriņu.

Pūlos apkopot savas domas. Diez kurš rit būs mūsu skolotājs?

45. MITOLOĢIJA. POSEIDONS

Krona un Rejas dēlu Poseidonu, "to, kurš padzirda", tāpat kā viņa brāļus, viņam piedzimstot, aprija viņa tēvs, bet Zevs viņu izglāba. Tā kā Poseidons bija Zeva brālis, tad kļuva par Olimpa dievu un saņēma pārvaldīšanai jūras valstību. Viņš vadīja viļņus, izraisīja vētras un lika avotiem plūst pēc savas patikas. Kopā ar Zevu Poseidons pieveica titānus un milžus, tiem metot ar klintsgabaliem, ko viņš izlauza ar okeāna spēka palīdzību.

Kad Olimpa saimnieks padzina savu tēvu Kronu no troņa, viņš piedāvāja Poseidonam pili Beotijā, kas atradās zem ūdens Egejas jūrā. Tomēr Poseidonam ar to vēl nebija gana. Viņš aizmeta savu trijžuburi uz Atēnu akropoli, un tajā vietā vēl šobaltdien var redzēt sāļā ūdens avotus. Tā kā Atēnai bijis muļķīgs paradums apmesties uz dzīvi tieši blakus pilsētai, Poseidons saniknojās un uzcēla ap pilsētu augstus vaļņus. Lai viņš piekristu apturēt šo postu, Atēnām vajadzēja atteikties no savas matriarhāta sistēmas un pieņemt patriarhātu, kas bija veltīts Poseidona kultam. Pilsētas sievietes zaudēja savas tiesības balsot, un bērniem vairs nedeva Atēnas vārdu. Tas Atēnai nemaz nepatika, un Olimpa saimniekam nācās iejaukties, lai novērstu "brāļu karu".

Lai gan Poseidons apprecēja nereīdu Amfitrīti, tādēļ viņš nepiedzīvoja mazāk mīlas dēku ar dievietēm un nimfām. Pēc tam kad viņš iejaucās, lai glābtu Afrodīti, kas tika pieķerta Arēja skavās, tā viņam dāvāja divus dēlus Rodosu un Herofilu. Ar Gāju viņi radīja briesmīgo milzi Anteju, kas klīda pa Lībijas tuksnesi un pārtika no lauvām. Lai paglābtos no jūras dieva, Dēmetra kļuva par ķēvi, bet Poseidons pārvērtās par ērzeli, un viņai piedzima zirgs Arions, kuram viena kāja bija kā cilvēkam un kurš spēja runāt. Ari Medūza ļāvās jūras dieva valdzinājumam tieši Atēnas templī, un, lai viņu sodītu, Zevs pamāja ar šķēpu, atņēma tai skaistumu un tās seju aizvietoja ar čūsku midzeni. Tomēr no šīs savienības radās spārnotais zirgs Pēgass. Poseidons radīja vēl citus briesmīgus pēcnācējus, tādus kā Tritons, kas bija pa pusei cilvēks, pa pusei zivs, kiklops Polifēms un milzis Orions.

Tomēr Poseidons vienmēr bija vēlējies paplašināt savu karalisti. Kopā ar Apollonu viņi noslēdza sazvērestību pret Zevu, kurš tos sodīja, pavēlot uzcelt nocietinājumus ap Troju, kurā valdīja karalis Laomedons. Karalis bija vienojies par algu, ko vēlāk atteicās maksāt, tādēļ Poseidons uzsūtīja jūras briesmoni, kurš viņa pilsētu iznīcināja.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums (Pēc Fransisa Razorbaka darba motīviem, kuru savukārt iedvesmojusi Hēsioda "Teogonija",

700 g. p. m. ē.)

46. AUGU LAIKS

Pirmdiena Mēness diena. Poseidona lekcija. Poseidona pils Elizejas laukos no ārpuses atgādina gaistošu smilšu pili, kas uzcelta pludmalē, gaidot nākamo paisumu. Tās iekšpuse gan vairāk līdzīga zvejnieka noliktavai ar laivām, tīkliem, gliemežvākiem un amforām. Gar sienām izvietoti akvāriji ar aļģēm, anemonēm un mirdzošiem koraļļiem. j

Mūsu šīsdienas pasniedzējs ir milzis ar sirmu četrstūraini apgrieztu bārdu. Poseidons nešķiras no sava trijžubura, ko velk aiz sevis, dzelzij žvadzot. Viņa sejā nav manāma ne vismazākā laipnības atblāzma. Poseidons mūs uzlūko tā, it kā jau iepriekš būtu uz mums sadusmojies, un nokliedz:

Atlant!

Tūlīt atsteidzas Atlants, novieto " 18. zemi" uz podesta zāles vidū un aiziet, nežēlojoties kā parasti.

Poseidons tai tuvojas un, pieplacis savai anhas lupai, gluži kā izmeklētājs, kas meklē kādus pierādījumus nozieguma vietā, drīz vien nodārdina:

Un to jūs saucat par pasauli!

Mēs sēžam mēmi un sarāvušies savos solos.

Es jums saku: ir tādas planētas, ka tiem, kas tās radījuši, aiz kauna vajadzētu nosarkt, viņš piebilst, uzsitot ar trijžuburi pa savu rakstāmgaldu. Kopš es Olimpijā esmu dievu skolotājs, vēl nekad, tiešām nekad neesmu redzējis tik nožēlojamu pasauli. Un kurp tad esat nolēmuši doties ar šo nelaimi, kas nav pat sfēriska?

Pasniedzējs pieceļas un staigā šurpu turpu gar paaugstinājumu, laiku pa laikam novicinot savu draudīgo trijžuburi uz mūsu pusi vai dusmās raustīdams bārdu.

Visur pauguri. Tā nav iespējams tikt uz priekšu. Jūs tur, lejā, aizejiet pakaļ Kronām.

Students, uz kuru Poseidons norādījis ar pirkstu, neko nevaicājot, dodas uz pasniedzēju istabu un nekavējoties atgriežas kopā ar laika dievu, kas ir noskrandis kā allaž.

-Tu mani aicināji?

Jā, tēvs. Vai redzējāt, kādu nešķīstību šis jaunais kurss paredzējis izmantot par starta pasauli?

Krons iestiprina acī savu pulksteņmeistara lupu, lai aplūkotu mūsu veikumu, nemitīgi vaikstās un gandrīz vai atvainojas:

Man tomēr šķiet, ka neko nevajadzēja atkārtot, kad biju viņiem iedevis kosmisko olu…

Tātad pie visa vainīgs Hēfaists. Student, ved viņu šurp! — nodārdina jūras dievs.

Tas pats students vēlreiz skriešiem metas projām un atgriežas kopā ar kalēju dievu, ko atbalsta abas viņa sievietes-roboti, kuras rūpējas par to, lai viņš nezaudē līdzsvaru. Hēfaists uzreiz saprot, ka problēmu radījusi "18. zeme", un ar savas anhas lupu viņš pēta mūsu planētu.

Nu, nav nemaz tik traki. Vai nu vajadzētu būt tādam perfekcionistam, viņš dusmojas.

Aizkaitinātais Poseidons tik dusmojas tālāk:

Ak tā? Taču es atsakos strādāt uz "18. zemes". Tieciet galā, kā zināt, taču jums tā jāizlabo vai arī jārada pienācīga "19. zeme".

Mēs klusējam. Ja jau skolotāji nespēj savā starpā vienoties, kur tad nu mēs, iesācēji studenti, varam iejaukties.

Runa tomēr ir par jaunu planētu, — Hēfaists iebilst.

Laika dievs saka:

To vēlreiz izveidot nozīmētu iekavēt lekcijas. Tas nav iespējams, tā ka nāksies vien samierināties ar šo nepilnīgo pasauli.

Tēvs un dēls neatlaidīgi lūkojas viens uz otru. Poseidons pirmais nolaiž acis un nopūšas.

-Tomēr, Hēfaist, tos negludumus gan nolīdzini.

Nelabprāt kalēju dievs ar savas anhas palīdzību piekāpjas, laika dievs tam pievienojas, paātrinot pulksteni, lai vulkāni, kurus otrs labo, ātrāk atdzistu.

Izlem pats, mēs tev vairs neko nevaram līdzēt, paziņo Hēfaists, dodot zīmi sievietēm-robotiem, lai viņu ved uz durvīm ratiņkrēslā, ko Krons, kurš arī alkst ātrāk tikt projām, palīdz stumt.

Pasaule, kas nav pilnīga un atrodas minerālu attīstības stadijā, nekad nekļūs par perfektu pasauli arī daudz pilnīgākās attīstības stadijās, purpina Poseidons, kad viņa kolēģi ir projām. — Planēta ir kā dzīva būtne. Tai ir jāelpo. Vai neesat nekad sev pajautājuši, kāpēc maizes garoza ir ar iegriezumiem? Un paraugieties uz šo pavirši veidoto planētu!

Ar sava uz maksimālo stiprumu noregulētā trijžubura zibeni viņš vēl šur tur pielabo "18. zemi", bet pēc tam pārguris atkal iztaisnojas. Pēdējie uguņojošie kalni apdziest gluži kā pēdējās sveces dzimšanas dienas tortē, un no tiem vēl virmo balti dūmi, kas paceļas debesīs, pārvēršoties mākoņos. Tie apvienojas, lai veidotu atmosfēru, pamazām pārklājot visu planētu ar mīkstu dūnu segu.

Kurš iepriekšējā nodarbībā saņēma labāko atzīmi? jautā jūras dievs, nodzēšot zālē gaismu.

Sāra Bernāra paceļ roku.

Tad jums būs tas gods veikt pirmo šāvienu. Centieties trāpīt mākoņos. Ar vienu nelielu zibeni vajadzētu pietikt.

Viņa paklausa. Lai arī nedaudz pārsteigta par tādu lūgumu, viņa noregulē savu cilpas krustu uz mākoņu segu. Tikko zibens ir skāris "18. zemi", gaišie mākoņi pārkārtojas un pārvēršas par tumši pelēkiem mākoņiem, kas kļūst melni un necaurredzami. Redzami zibens zibšņi, tikai tos vairs nerada mūsu cilpas krusti. No tās vietas, kur mēs atrodamies, saredzam tikai baltus punktiņus kā gaismas plankumus, kas mirkšķina. Augšā tie veido tīklojumu, kas saista atmosfēru ar planētas virsmu. Tajā brīdī tumšie mākoņi izplūst spēcīgā lietusgāzē.

Ar rokas kustību Poseidons mūs aicina nākt tuvāk sfērai un pavērot šo izrādi. Visas planētas plaisas piepilda brūngans ūdens. Dziļie rifi, kas atdala kontinentus citu no cita, piepildās ar ūdeni gausāk. Ielejas, kas grimst ūdenī, veido ezerus, kas reizēm pārplūst, izlīstot upēs un sadaloties avotos.

Un tad pēkšņi, it kā mākoņi būtu izlējuši visu savu saturu, lietus mitējas. Tumšie mākoņi atkal kļūst pelēki, tad balti, tad caurspīdīgi un beidzot izklīst. Telpa starp atmosfēru un planētas virsmu piepildās ar gaisu, bet lejā ūdens kļūst jūraszils.

Poseidons iededz gaismu.

-Tagad jūs esat nonākuši pie visinteresantākā mācību mirkļa. Tieši šeit un tagad mēs radīsim Dzīvību.

Viņš uzraksta uz tāfeles "Dzīvības radīšana", bet zemāk pieraksta:

0.    Sākuma punkts. Kosmiskā ola.

1.   Matērija. Minerāls.

2.    Dzīvība. Augs.

Nāk prātā Edmonda Velsa "Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija". 2 — augs: horizontāla svītra zem līknes, kas iestādīta zemē un mīl gaismu…

Poseidons mums parāda, kā rīkoties. Pietiek raidīt visniecīgākos zibens impulsus uz DNS šķiedru, bet impulsiem jābūt tik precīziem, lai tie būtu atomu līmenī. Tā mēs ierakstām dzīvas būtnes programmu, ar kuru rīkosimies. Tā, it kā mēs perforētu vienu no tām senlaicīgajām lentēm, kas kalpoja par informātikas programmu. Poseidons piebilst, ka pēc tam būs nepieciešama ari šīs atmiņas aizsardzība ar drošības sistēmas kodolu.

DNS šķiedrās varam ievietot visu, kas vien mums ienāk prātā. Mēs varam ieprogrammēt krāsu, formu, sajūtas, dažādu ādas biezumu, tās izturību un cietību.

Neticami, ko iespējams izdarīt tikai ar ūdeņradi, skābekli, oglekli un slāpekli, jo viss, kas dzīvo, ir vienīgi šo četru atomu kombinācijas. Pēc tam DNS programma paveiks visu pārējo.

Katram savam veidojumam, Poseidons paskaidro, jums jāatrod

•    veids, kā tas barosies,

•   veids, kā tas vairosies.

-Taustieties, izgudrojiet, meklējiet risinājumus! Ļaujieties vispārdrošākajām fantāzijām. Nešauboties iekarojiet jūras dzelmes, grotas, bedres un pat okeānu virsmas. Dariet tā, kā jums šķiet pareizi. Jums ir dažas stundas laika. Jums pietiks laika, lai labotu savas kompozīcijas un lai tās pieskaņotu klimatiskajiem apstākļiem, ko jums uzspiež jūsu kaimiņi.

Kā auto remontdarbnīcas darbinieki, kam rokas nosmērētas ar eļļu, tā mēs tagad rokamies šūnu sirdī. Es uzārdu DNS šķiedras, it kā grasī tos salabot motoru. Tad izkārtoju hromosomas kodolos kā šķiedras somā. Sākumā visas manis izveidotās struktūras sabrūk. Šūnas apvalks nav pietiekami izturīgs, vai arī kodola DNS ir mazticams.

Pamazām sāku saprast, kāda savstarpēja iedarbība iesaistīta manās kombinācijās, un iegūstu visvienkāršāko dzīvības formu — sfērisku baktēriju ar vienu šūnu, kas satur kodolu un tā DNS.

Atbildot uz Poseidona pirmo jautājumu, "kā tā barosies", mana baktērija absorbē gaismu ar fotosintēzes palīdzību un piesaista organisko molekulu druskas, kas palikušas pāri no manu kursabiedru mēģinājumiem. Atbildot uz otro jautājumu, "kā tā vairosies", ļoti vienkārši, ar partenoģenēzes palīdzību. Tā sadalīsies divās jaunās šūnās, kas būs tieši tādas pašas kā pirmā. Ar vienu acs kaktiņu es aplūkoju Fredija Maiera darbu, viņš strādā man blakām.

Viņam jau izdevies izveidot daudzšūni. Tā ir kāda aļģe. Rauls ir izstrādājis kādu ļoti vienkāršu, turklāt ļoti stabilu vīrusu, kas spēj baroties un vairoties cita organisma iekšienē. Edmonds Velss radījis sūkli, kas pārtiek ne tikai no gaismas, bet arī no gāzes. Ar filtrēšanas sistēmas palīdzību viņa radītais veidojums panes arī ūdeņradi, kas līdz šim visām dzīvības formām bijusi inde. Šāda enerģijas piegāde rada šķiedras, kuras palīdz pārvietoties pa virsmām. Savukārt Mata Hari, daudz nedomājot, izgudrojusi seksualitāti, radot organismus, kas vairojas, nevis daloties, bet gan apvienojoties un sajaucoties vinu DNS kodiem.

Nav slikti.

Tas nemaz nebija tik viegli, viņa atzīst. Man nācās iziet cauri kanibālisma fāzei, kad viens indivīds aprij otru, kad divas DNS sajaucas. Tad es sapratu, ka man to izdosies labāk paveikt divos posmos sākumā apvienojot divas šūnas būtnē ar dubultu DNS, bet pēc tam radīt trešo būtni, kas ir abu apvienojums. -1 + 1=3,jokojoties secina Edmonds Velss.

Man šķiet, ka šajā mirklī šādam teicienam piemīt neticams spēks. Dzīvības radīšanā 1 + 1=3 tātad nozīmē evolūcijas noslēpumu. Staigādams mums aiz muguras, lai redzētu, cik tālu esam tikuši, Poseidons steidz Matu Hari iedrošināt. Tūlīt citi studenti mēģina atdarināt šo revolucionāro sistēmu, kas ļauj izkļūt no vairošanās cikla vienatnē, pārejot uz divu dažādu indivīdu vairošanos.

Mēs veidojam un pārveidojam, uzlabojot savus prototipus un radot aizvien sarežģītākas būtnes. Tur var sastapt gan planktonus, gan tārpus. Daži vēlas ķerties klāt arī zivju izstrādei, taču Poseidons viņus aptur. Neveidot neko ar acīm un mutēm, pagaidām nevajadzētu attālināties no augu valstības. Paliekam pie 2.

Mēs piekrītam šiem ierobežojumiem. Mana Pensoniete ir bālgani sārta, taču izturīga ūdensroze. Tai ir ļoti vienkārša vairošanās sistēma, pateicoties Edmonda Velsa ierosinātajai filtrēšanai un manis izgudrotajam seksualitātes modelim, kurā gametas attīstās ūdenī. īsi sakot, izmantojam visu atklājumu pēdējos modes kliedzienus.

Raula Razorbakiete ir anemone, tikai ar gariem taustekļiem. Edmonds izlolojis savu Velsieti — mēļas krāsas aļģi, kura izskatās pēc salāta un aprīkota ar kapsulu sistēmu, kas piepildīta ar gaisu un ļauj peldēt pa virsu, tā saņemot vairāk skābekļa un gaisa. Tieku īpaši apbrīnots tādēļ, ka mana Pensoniete, dzīvojot dziļi ūdenī, uzņem tikai to skābekli, kas atrodas ūdenī, un to vāro gaismu, kas izkļūst cauri tā virsmai un iespiežas dziļāk.

Mata Hari uzmodelējusi savu Harijietiparastu, sarkanu ziedu, kas, zemē iestādīts, šūpojas. Tā sirds regulāri izspļauj ūdenī gametas, kuras, sastopoties ar citām, dod dzīvību jaunam augam. Tie sāk vairoties primitīvajā okeānā, un es pamanu, ka šie augi atšķiras tikai ar dzimumu un katrs no tiem sāk piemēroties videi citādi.

Gistavam Eifelim izdevies iespaidīgs veidojums, turklāt tas ir ārkārtīgi skaists. Viņa korallis aug, minerālam sajaucoties ar auga struktūru, un tā sārti oranžā krāsa izceļas zilganajā, satumsušajā ūdenī. Būdams nedaudz atturīgāks, Fredijs Merkūrijs izveidojis debesu krāsas putas, kas ir gaišas un vieglas un pieķeras klintīm, tās iekrāsojot tirkīzzilas. Sāras Bernāras krūms ar mīkstiem, melniem un zaļiem zariem gan ir skaists, taču tā vairošanās izrādās sarežģīta. Augi čum un mudž visās malās. Te ir vairāk nekā piecdesmit augu sugu, no kurām dažas nav neviena studenta roku darbs. Iespējams, ka tās ir radušās spontāni. Tomēr Poseidons mums iesaka augus nenovērtēt par zemu, jo tiem ir milzu vara, lai arī tie ir nekustīgi.

-Atcerieties, viņš saka, savā pēdējā mirstīgo dzīvē jūs apbrīnojāt augus un tie ietekmēja jūsu eksistenci. Kafija pamodina. Cukurs no cukurniedrēm vai cukurbietēm piešķir enerģiju tāpat kā šokolāde, bez kuras daži nespēj iztikt. Turklāt vēl ir tēja un tabaka. Ak šī tabaka! Parasta lapa, taču iedarbojas uz visu cilvēka organismu. Tā iejaucas tauku, miega, garastāvokļa regulēšanā… Un, protams, vēl ir augi, ko izmanto kā narkotikas, kokas un marihuānas lapas, magoņu sēkliņas un kaņepes… Vai nav uzjautrinoši, ka augs manipulē ar cilvēkiem? Cik civilizāciju augi ir sabojājuši! Nekad nenovērtējiet par zemu evolūcijas apmērus, lai arī tie jums sākumā šķiet pavisam niecīgi, tā jūs tik un tā spēj notvert savās lamatās.

Poseidons rausta savu sirmo bārdu, noliecas, pēta, kaut ko pieraksta, līdz beidzot paziņo uzvarētāju. Bernārs Palisī ir ieguvis tiesības uz zelta lauru vainagu. Keramiķim izdevies izveidot kompaktu augu, kas ļoti ātri aug un pārtiek tikai no gaismas un dažiem ķīmiskajiem elementiem, ko iegūst no zemes.

Zaudētājs šoreiz izrādījies Vinsents van Gogs. Gleznotājs ir izveidojis kādu ūdenspuķi ar zeltaini dzeltenām ziedlapiņām, kas atgādina saulespuķi, taču viņš to aprīkojis ar sistēmu, par kādu iedomājies tikai viņš vienīgais, — krāsu maiņas sistēmu, kas sākumā paredzēta kamuflāžai, taču viņš to ātri uzlabojis, lai viņa Gogiete mainītu toni vienkārši tāpat, bez jebkāda iemesla. Lai būtu skaisti.

Dabā estētika rada nevajadzīgu greznību, Poseidons sausi komentē. Šajā evolūcijas stadijā vispirms jādomā par efektivitāti.

Mūsu rindās daži gleznotāji neapmierināti sačukstas, tā paužot savu solidaritāti nelaimīgajam impresionistam, taču van Gogs nepiekrīt to pārtaisīt un iebilst:

Es nepiekrītu. Evolūcijas mērķis nav efektivitāte, bet gan skaistums. Mana Gogiete nav nekāda iesācēja kļūda. Mans darbs ir tiekšanās sasniegt pilnību, un man žēl, ka jūs to nespējat saprast.

Atvainojiet, van Goga kungs, — jūras dievs strupi atcērt, taču ne jau jūs nosakāt Olimpijas likumus. Būt veiksmīgam šeit nozīmē pakļauties pasniedzēju prasībām, nevis izgudrot savu kārtību.

Van Gogs izvelk savu cilpas krustu, taču bariņš kentauru jau ir klāt. Viņiem ir tādi vairogi kā specvienību policistiem, kas ieradušies palīgā. Gleznotājs pret viņiem pavērš savu cilpas krustu, taču viņi ir labi pasargāti. Tad viņš šīs bezcerīgās situācijas dēļ pavērš ieroci pats pret sevi, nomērķē ausī, izšauj un sabrūk zemē. Cilvēki-zirgi aiznes viņa līķi. Tas viss bija noritējis dažu sekunžu laikā.

Atņemam: 1391 = 138.

Neviens nav pat pakustējies. Tagad esam padevušies. Pārsteidzoši, cik ātri esam pieņēmuši viņu spēles noteikumus. Labākajiem tiek lauru vainagi, sliktākajiem iznīcināšana. Tagad mēs esam tikai parasts studentu kurss, kuri nobažījušies par eksāmenu nokārtošanu, lai netiktu izslēgti.

47. KRIEVU LELLES

Ja elektronam būtu piešķirta apziņa, vai viņš būtu iedomājies, ka ir iekļauts daudz lielākā veselumā nekā atoms? Vai atoms saprastu, ka viņš iekļauts daudz lielākā veselumā molekulā? Un vai molekula saprastu, ka tā iekļauta kādā lielākā veselumā, piemēram, kādā zobā? Bet vai zobs saprastu, ka viņš veido daļu no cilvēka mutes? Un, vēl jo vairāk, vai elektrons varētu iedomāties, ka viņš veido daļu no cilvēka ķermeņa? Ja kāds man apgalvo, ka tic Dievam, tas ir tāpat, it kā viņš apstiprinātu: "Es, sīkais elektrons, pretendēju uz to, ka zinu, kas ir molekula."

Bet, ja kāds man apgalvo, ka ir ateists, tas ir tāpat, it kā viņš man apstiprinātu: "Es, sīkais elektrons, pretendēju uz to, ka nav nevienas augstākas dimensijas par to, ko es pazīstu."

Bet ko gan teiktu visi šie ticīgie un ateisti, ja zinātu, ka patiesībā viss ir daudz plašāks un sarežģītāks, nekā viņu iztēle spēj aptvert? Bet kādu izsišanu no līdzsvara piedzīvotu elektrons, ja zinātu, ka ne tikai veido atomu, molekulu, zobu, cilvēka sastāvdaļu, bet ka arī cilvēks pats ir iekļauts planētas, Saules sistēmas, Visuma un kaut kā vēl daudz lielāka esībā, kam mēs vēl pat nezinām apzīmējumu. Mēs esam iekļauti rotaļā ar krievu lellēm, ko līdz galam nesaprotam.

Tādēļ es atļaujos apgalvot, ka cilvēku izdomātā Dieva koncepcija, iespējams, ir tikai nomierinoša šķietamība, sastopoties ar reiboni, kas viņus pārņem, saskaroties ar nebeidzami sarežģīto jautājumu par to, kas patiesībā atrodas virs viņiem.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums

48. JŪRAS PRODUKTI, AUSTERES UN JŪRASEŽI

"Sezona Rudens" atved aļģes, tad austeres, jūrasežus un jūras anemones. Pēc sāls un olām šie ēdieni mūs iepriecina. Valdzina joda un augu garšas sajaukums. Man ir tāda sajūta, ka noriju koncentrēta okeāna kumosiņus.

Neesam izgaršojuši mūsu radītos augus, un es prātoju, kā mana Pensoniete garšo. Vai tā ir tikai ciešama?

Rauls apsēdies man līdzās.

Nevarētu teikt, ka mēs ar tevi būtu daudz sarunājušies. Ko tu par visu to domā?

Atdalu austeri no gliemežnīcas un noriju, kamēr Rauls domīgi kasa zodu.

Man ir tāda sajūta, ka es vairs neesmu daļa no realitātes, ka spēlēju kādu spēli, kuras noteikumus nezinu, ka esmu tikai bandinieks, ko vada kāds nezināms režisors. Esam nokļuvuši kādā filmā vai televīzijas realitātes šovā… No visām pusēm vēro, ko mēs darīsim. Un tad vēl šie milzu dievi, togas, himeras, šie vīrieši-zirgi, šīs meitenestauriņi, sirēnas, grifi, satīri un dekorācijas, kas šķiet kā Salvadora Dalī radītas… Kad bijām tanatonauti, es jutos iepriecināts, citu pēc cita paceļot priekškarus, kas aizsedza noslēpumus. Mēs virzījāmies uz priekšu par spīti sistēmai, medicīnas arhaismam, dogmatiskajai reliģijai, dažādu veidu pamācītājiem. Ber tagad… kas ir mūsu īstie ienaidnieki?

No austeru šķīvja, ko kāda hora novieto mums priekšā, Rauls paņem jūrasezi. Ar nazi viņš uzmanīgi izņem to no čaulas, izvairoties no adatām.

Šīs lekcijas, kur mums liek atzīmes kā maziem bērniem: burkāns lauru vainags labiem studentiem, iznīcināšana nepakļāvīgajiem. Tas viss man nepatīk. Kad jūtos iedzīts stūrī, mani pārņem šausmas. Mēs atrodamies gravitātes, pilsētas mūru un jūras, kas ierobežo šo Ēdenes salu, gūstā. Bet pati sala ir apmaldījusies uz kādas planētas, kas atrodas kaut kur tālu projām.

Mēs brīvi izejam ārpus pilsētas mūriem gandrīz katru vakaru, — es saku.

Izskatās, ka mans draugs šaubās.

Pat šī mūsu bēgšana šķiet pārāk vienkārša. Tas notiek tā, it kā mums būtu izlikti niecīgi šķēršļi, lai pārliecinātu, ka pārkāpjam noteikumus, līdz…

-Kas?

Es prātoju, vai tas nav tieši tas, kas no mums tiek gaidīts. Vai pamanīji, cik veikli šķērsojām upi? Un ka vienmēr nejauši izsprūkam pēdējā brīdī? Pagājušajā reizē mums pat palīdzēja himeras… Vai tev tas nešķiet aizdomīgi? Varētu teikt, ka aiz šīs spēles kaut kas slēpjas.

Jā, bet kas?

Ar austeru nazi viņš norāda uz kalna virsotni.

Marionešu raustītājs. Dievu valdnieks.

Viņš smīn.

Ja vien tas nav pats nelabais.

Redzot, kā es izbaudu ēdienu, "Sezona Pavasaris" man atnes jaunu paplāti.

Un visas šīs burvīgās meitenes… Rauls turpina. Varētu domāt, ka filmas autori konkursam vērsušies modeļu aģentūrā.

Un tev labāk būtu patikušas vecas tašas?

Mans draugs nopūšas.

Šī rotaļlietas loma man šķiet neciešama. Tas man atgādina "Cietumnieku". Šo seriālu, kur cilvēki iesprostoti kaut kādā viesu namā un kur varonis atkārto: "Es neesmu numurs."

Es savukārt, šeit ierodoties, drīzāk domāju par "Daktera Moro salu". Zini, to, kur kāds nojūdzies ārsts veic eksperimentus ar cilvēku un dzīvnieku hibrīdiem?

Sarunas par kino mūs izklaidē.

Šī vieta man atgādina "Grāfa Zarofa medības", Merilina Monro saka. Vai esat redzējuši šo filmu, kur cilvēki-mednieki izmanto salas jaunpienācējus par dzīvu medījumu?

Vai "Highlander", kur beigās paliek tikai… saka Fredijs Maiers, apēdot austeri, kas gluži "košers" vis nav.

Kā pašā sākumā teica Edmonds Velss, rodas iespaids, ka tas viss ir neīsts. Mēs nebijām īsti pārbijušies ne tad, kad nomira Debisī, ne tad, kad aizgāja bojā van Gogs un citi. It kā arī mēs paši atrastos kādā filmā vai romānā, kur pazūd varoņi, tas arī viss. Un mums nemaz nav tādas izjūtas, ka arī mūs skartu briesmas, mēs tās analizējam kā trilleri…

Vai jūs esat lasījuši Zila Verna "Bagātību salu"? es jautāju.

Nez kādēļ mans jautājums rada spriedzi.

Šai grāmatai nav nekā kopīga ar mūsu stāstu, saka Merilina Monro. Drīzāk man šķiet, ka tas ir stāsts par kādu cilvēku bariņu, kas dzīvo kā Robinsons Krūzo.

Turklāt tur nav pilsētas.

Tur ir kapteinis Nemo, kas, paslēpies kaut kur uz salas, viņus uzmana… es saku.

Tādā gadījumā es drīzāk pieminēšu "Mušu valdnieku", Prudons saka. Vai atceraties tos bērnus uz salas? Viņi palikuši bez pieaugušajiem, vieni paši savā vaļā.

Es tiešām atceros šo Viljama Goldinga darbu, kas mani satrieca. Beigās bērni sadalījās divās grupās. Pirmajā grupā bija tie bērni, kas vēlējās aizdedzināt ugunskuru, lai to ieraudzītu kuģi. Otrā grupa atradās kāda žeņķa varā, kurš bija pats sevi pasludinājis par šīs grupas vadoni. Viņš vēlējās medīt un karot. Viņš citiem uzspieda hierarhiju, tad paaugstināšanas un sodu sistēmu. Pamazām otrā grupa iznīcināja pirmo.

Atsaucam atmiņā vēl citus stāstus, un tas mums izraisa nostalģiju pēc dzīves uz "1. zemes". Es pēkšņi sāku prātot, vai seriāli un kulta filmas pastāv arī uz citām planētām. Iespējams.

Un kas, tavuprāt, atrodas uz Melnās pasaules? Mēs prātojam par "Kerberu", "Bāskervilu suni", bet daži atsauc atmiņā "Alienu". Dīvaini, bet, kad piedēvējam šim monstram Holivudas varoņu vārdus un tēlus, viņš mums nešķiet tik bīstams.

-Atceros mazo, balto trusīti no Montī Paitona filmas "Svētais Grāls". Tāds pavisam mazītiņš trusītis, kurš lec un visiem pārkož rīkli tā, ka tie nepaspēj ne iepīkstēties.

-Vēl jau ir arī Purva nešķīstenis, kas parādās naktīs, Merilina Monro atgādina.

Un Drakula.

Tad mēs atkal izdzirdam kliedzienu. Atgriešanās realitātē. Mēs apklustam. Atskan vēl viens kliedziens, vēl šausminošāks nekā iepriekšējais, un mūs izbiedē līdz nāvei. Mēs tomēr neatrodamies filmā. Pielecam kājās. Pametam megaru un dodamies uz to pusi, kur norisinās baismie notikumi. Mums garām jau aizauļo kentauri. )

Kliedzieni atskan no kādas villas ar puspievērtām durvīm. Visi reizē dodamies iekšā. Mājoklis ir tieši tāds pats kā manējais. Zemē mētājas dakšiņa, ar kuru acīmredzot no ārpuses atvērts koka aizvērtnis.

Notikusi ielaušanās.

Viesistabā neviena nav. Televizora ekrānā redzams, kā kāds bērns lēkā klasītes. Tas uzmet akmentiņu uz 7. Tad tas uz vienas kājas lec uz 7. kvadrātu. Uz tā ar krītu ir rakstīts "debesis".

Dodos tālāk un vannasistabā atrodu Bernāru Palisī agonijā. Zibens spēriens tam pārogļojis pusi sejas. Taču viena viņa acs ir plaši atvērta, un plakstiņš trīsuļo. Viņš nav miris, un viņam izdodas izmocīt:

Dievu slepkava ir…

Viņš cenšas izrunāt vārdu, taču paģībst.

Kurš uzdrīkstējies? Kurš atļāvies? kliedz Atēna, izspraucoties cauri cilvēku pūlim, lai piekļūtu tuvāk mirušajam. Ar savu šķēpu viņa vandās pa mirušā apģērbu, meklējot vēl citus ievainojumus, bet viņas pūce paceļas spārnos, lai izpētītu apkārtni. Viņas abas neko neatrod. Kentauri pārsedz pārklāju nabaga Palisī mirstīgajām atliekām un izdzen mūs no mājokļa.

Aprēķins: 138 1 = 137.

Atēna mūs sapulcē villas ārpusē.

Šeit ir kāds, kurš nolēmis paņirgāties par dievu skolotājiem un tiem mest izaicinājumu. Dievu slepkava vēlas, lai Olimpijā atkal valda tāds pats haoss, kāds ir uz daudzām citām planētām, un grib nodibināt nāves un iznīcības valsti. Patiesībā, un tā esmu es, taisnības dieviete, kas jums to saka: viņš tālu netiks, noziegumi nepaliks nesodīti un viņš saņems īstu paraugsodu.

Kopā ar canatonautiem attālinos no šis skumjās vietas, un pēkšņi mums šķiet, ka visā pilsētā slēpjas neskaitāmas lamatas.

Viņš vēlējās runāt, viņš gribēja man pateikt slepkavas vārdu. Es jau izdzirdēju vārdus "dievu slepkava ir… .

-Tikpat labi viņš varēja būt gribējis teikt "velns" vai kāds no "dieviem".

a vien ta nebija viņa . Viņš vai viņa skan līdzīgi.

Mata Hari lūkojas apkārt, meklējot kādas pēdas.

Zemē mētājās dakšiņa. Uzbrucējs to tika izmantojis, lai no ārpuses attaisītu aizbīdni, Edmonds Velss atgādina.

Ja jau dievu slepkava uzbrūk pat māju iekšienē, tad neviens vairs nevarēs mierīgi gulēt. Durvis ir aizvērtas vienīgi ar koka aizvērtņiem.

Durvīm priekšā vajag aizlikt krēslu, un, ja tas apgāzīsies, tad troksnis mūs pamodinās, pat ja mēs būsim aizmiguši vannā, pavēsta metodiskā Mata Hari.

Merilina Monro šķiet satraukta.

Uz salas ir dēmons, — viņa saka, mēs vairs nekad nevarēsim mierīgi gulēt.

Rauls, saraucis pieri, iegrimst pārdomās.

Ja Atēnai taisnība, tad dievu slepkava nav ne velns, ne dēmons. Tas noteikti ir kāds no studentiem. Tātad mēs varam sevi aizstāvēt, cīnīties un vinu uzveikt. Viņš nav tāds kā visi tie monstri, kuri klīst pa salu un par kuru spēka apjomu mēs neko nezinām.

Mums ir pievienojies arī Prudons un tagad iejaucas sarunā:

Galu galā neviens nezina, kāds scenārijs mūs sagaida. Mēs atrodamies Agatas Kristi "Desmit mazos nēģerēnos". Mēs aiziesim bojā visi, cits pēc cita, līdz būs izdzīvojuši tikai divi no mums, tad tie noteikti zinās, kurš ir un kurš nav vainīgs.

Esmu pārsteigts:

Bet jūs taču bijāt jau miris, iekams Agatas Kristi kriminālromāni kļuva tik populāri.

Protams, taču, kad biju eņģelis, starp maniem klientiem bija to izdevējs un man bija tā priekšrocība, ka varēju izlasīt visus viņas darbus, kad tie vēl nemaz nebija publicēti.

Prudona ideja man šķiet laba, un es turpinu to apspriest.

Kā jebkurā kriminālromānā izvirzīsim hipotēzes. Tagad mēs esam simt trīsdesmit septiņi. Ne es, ne Rauls, ne Merilina, ne Fredijs, ne Edmonds neesam vainīgi. Kad dievu slepkava uzbruka, jūs visi atradāties man līdzās. Tātad paliek simt trīsdesmit divi aizdomās turamie.

Simt trīsdesmit viens, Prudons paziņo. Man arī ar to nav nekāda sakara.

Vai jums ir alibi? Un liecinieki? Rauls neticīgi jautā.

Hei, — iesaucas Prudons. Mums nevajadzētu citam citu turēt aizdomās. Tas tikai nokaitētu atmosfēru. Ļaujiet, lai dievu skolotāji veic izmeklēšanu. Viņiem ir daudz lielākas iespējas nekā mums.

Iejaucas Gistavs Eifelis.

Mēs neesam nekādi upurjēri, tāpēc mums vismaz vajag pašiem sevi aizstāvēt.

Un, izvilcis savu cilpas krustu, viņš cīnās ar iedomātu pretinieku.

Ja dievu slepkava tuvosies, es šaušu pirmais.

Ja dievu slepkava tuvosies, es kliegšu, saka Merilina.

Viņi visi kliedza, dārgā, mīlīgi piebilst Fredijs, tomēr tas viņus neglāba.

Pat ja mēs atstāsim izmeklēšanu skolotāju ziņā, mēs tomēr vismaz varētu sev uzdot dažus jautājumus, ierosina Rauls. Pirmām kārtām kāpēc slepkava par savu mērķi bija izraudzījies Bernāru Palisī?

Apsēžamies uz liela pakava formas marmora sola. No visām pusēm atskan pieņēmumi.

-Tāpēc, ka ir daudz vieglāk ķerties klāt kādam, kurš viens pats kavējas savā vannasistabā, nekā tiem, kas visi vienlaikus ietur maltīti kopējā telpā, uzskata Merilina.

Tāpēc, ka Bernārs Palisī izrādījās labākais students mūsu pēdējā vingrinājuma laikā, atgādina Sāra Bernāra.

Šīs pārdomas mūs satrauc. Vai slepkava nogalina labākos?

Tu taču arī saņēmi lauru vainagu, tomēr, cik man zināms, tu neesi nogalināta, saka Žoržs Meliess.

Atklāti sakot, lai gan es jums par to neesmu stāstījusi, taču, kad sēdēju pie televizora un grasījos aplūkot savus mirstīgos no "1. zemes", es istabā izdzirdēju troksni.

Labāko momentu viņa ir pietaupījusi beigām.

Es paņēmu savu anhu un gāju skatīties, kas tur ir.

Un kas tur bija?

Ar nepacietību gaidām, ko viņa teiks.

Logs bija vaļā. Varēja redzēt dubļainas pēdas.

Seko garš klusuma brīdis.

Iestājas nakts, un augstu kalna galā trīs reizes iemirdzas niecīga gaismiņa, kā aicinājums.

49. ENCIKLOPĒDIJA. NOSLĒPUMI

Daudzas mistiskās mācības slēpj ezoterisko fāzi, kas paredzēta vienīgi iniciēto elitei. Tās sauc par "Noslēpumiem". Vissenākie un vispazīstamākie Austrumu noslēpumi ir Eleusa noslēpumi, kas radušies VIII gadsimtā p. m. ē. Starp tiem bija attīrīšana ar ūdeni, gavēnis, lūgšanas, mirušo nokāpšanas ellē, viņu atgriešanās gaismā un augšāmcelšanās.

Orfiskajos noslēpumos, kas saistīti ar dievu Dionīsu, rituāls sastāv no septiņām daļām: 1) apzināšanās, 2) lēmuma pieņemšana, 3) rituālo ēdienu lietošana, 4) seksuālā saziņa, 5) pārbaudījums, 6) identifikācija ar Dionīsu. Un, visbeidzot, 7) atbrīvošanās ar deju.

Ēģiptē pazīstamie Izīdas noslēpumi ietver četrus pārbaudījumus, kas saistīti ar četriem elementiem. Pārbaudījumā ar Zemi iniciētajam bija jāprot vienam ar eļļas lampiņas palīdzību orientēties tumšā labirintā, kura galā atradās bezdibenis, kur tam vajadzēja nokāpt pa kāpnēm. Pārbaudījumā ar Uguni iniciētajam bija jāiet pa nokaitētiem, rombveidā izvietotiem dzelzs stieņiem, uz kuriem pietika vietas tikai vienai pēdai. Pārbaudījumā ar Ūdeni viņam vajadzēja šķērsot Nīlu naktī, neizlaižot no rokām lukturi. Pārbaudījumā ar Gaisu iniciētajam bija jāiet pa paceļamo tiltu, kas viņam zem kājām sabruka, un viņš palika karājamies virs bezdibeņa. Pēc tam postulantam aizsēja acis un uzdeva jautājumus, tad acu apsēju noņēma un lika nostāties starp divām kvadrātveida kolonnām, un tur viņam pasniedza fiziku, medicīnu, anatomiju un simboliku.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums

50. EKSPEDĪCIJA TUMSĀ

Grifs ķeras pie tiroliešu pārejas nostiprināšanas, un mēs cits pakaļ citam slīdam virs upes. Šoreiz es uzmanos, lai kājas būtu augstu paceltas un sirēnas nevarētu man ieķerties kāju ikros.

Edīte Piafa šoreiz nav izteikusi vēlmi mums piebiedroties. Mēs nezinām, vai tas ir aiz bailēm no monstra vai tāpēc, ka viņa ir sadusmojusies, jo mēs viņai neļāvām nodziedāt visu apnicīgo repertuāru.

Kad esam pārkļuvuši pāri Zilajai upei, mūsu priekšā stiepjas Tumšais mežs. Mūsu grupiņa pārkārtojas, un, kamēr Krona pils tornī pulkstenis sit vienpadsmit, mēs indiāņu zosu gājienā nozūdam jaunajā, neatklātajā zemē. Kad zvani beidz skanēt, klusumu pārtrauc vienīgi sirēnu klusās dziesmas, it kā mums atgādinot, cik skaista ir upe un Zilais mežs.

Vai jums ir bail? čukstus jautā Merilina Monro.

Edmonds Velss no savas neiztukšojamās tarbas izņem sauju jāņtārpiņu, kas paši brīvprātīgi piekrituši mūs apgaismot, un izdala pa trim katram mūsu ekspedīcijas loceklim. Atkal turpinām soļot ar pārgalvīgajiem Raulu un Matu Hari priekšgalā.

Tumšajā mežā visi ziedi ir tumši, un es nejūtos pārsteigts, kad ieraugu kliņģerītes ar ogļu melnām ziedlapiņām. Koki ar garajiem zariem šķiet gluži kā indiešu dievības ar daudzām rokām, kas draudīgi kustas vējā.

Mūžīgā migla tik tikko apslēpj kalna virsotni austrumos. Domas par to mani vajā.

Atceros kādu tēlu. Tas ir Žils Verns.

"Nekādā gadījumā nedodies tur augšā…"

Pagājušo reizi mūs bija šausmīgi pārbiedējusi pa gabalu dzirdamā aizsmakusi rūkšana. Šoreiz pat vējš pēkšņi pārstāj pūst koku lapotnēs. Pilnīgs klusums. Un tas ir vēl nomācošāks. Nesīc pat ne vissīkākais kukainītis, nav dzirdama putnu spārnu švīkstoņa lapotnē, un ne izbiedēts trusis, ne zebiekste nebēg, mums tuvojoties. Tikai nomācošs klusums un nakts tumsa. Mēs virzāmies tālāk pasaulē, kur kļūst aizvien aukstāks, klusāks un tumšāks.

II. TUMSAS AIZSEGĀ

.

51. TUMSĀ

• Tumsa.

Trīs mēneši norietējuši aiz horizonta, bet zvaigznes atrodas tik tālu, ka grūti tās saskatīt. Koki kļūst aizvien garāki un spēcīgāki un, mums uz priekšu virzoties, tikpat kā pavisam aizsedz debesis.

Man aiz muguras Merilinai klab zobi.

No tālienes dzirdami aizsmakuši elpas vilcieni.

Mēs sastingstam uz vietas.

Satveram savas anhas. Es savējo noregulēju uz maksimālo stiprumu, un pēkšņi elpošana vairs nav dzirdama, it kā mēs būtu pamodinājuši kādu guļošu monstru, kas apklusis, lai pēc tam mūs no jauna pārsteigtu.

Varbūt bēgsim projām? ierosina Merilina.

Rauls viņai ar roku aizspiež muti. Tad viņš noliek uz zemes savus trīs jāņtārpiņus un maziem solīšiem pa izgaismoto taciņu dodas uz priekšu pretim nezināmajam; Mata Hari tam min uz papēžiem. Mēs ar Frediju, Merilinu un Edmondu izkārtojamies četrstūrī, lai varētu uzmanīt visas debespuses. Vērīgi ieklausāmies.

Ielejā pulkstenis nozvana divpadsmit naktī. Izdzirdam tādu kā apspiestu lauvas rūcienu, bet pēc tam atkal iestājas klusums.

Man šķiet, ka briesmonis ir pavisam tuvu.

Pēkšņi mums pretim kāds smagi aulekšo. Iestājas panika. Jāņtārpiņi izkrīt mums no rokām, un tumsā mēs metamies bēgt.

Atkal nonākam pie Zilās upes, kas aizsargā robežu. Tiroliešu pāreja joprojām ir turpat, piestiprināta pie liela koka. Merilina lec pirmā un bez jebkādiem šķēršļiem nokļūst otrā krastā. Mēs lēkājam, lai satvertu rokturi virves galā. Gan zeme, gan milzīgais koks nodreb zem necilvēcisko soļu svara. Fredijs metas uz priekšu.

Mums ar Edmondu vairs nav laika gaidīt uz rokturi. Kā mācēdami rāpjamies uz augšu pa koku zariem, bet mūsu anhas šauj uz zemi esam nolēmuši bez cīņas nepadoties. Taču neviens briesmonis neparādās. Dzirdama tikai kāda aiz šausmām pārvērsta balss:

Bēdziet! Rauls kliedz kaut kur no mums pa kreisi tādā pašā bezcerīgā intonācijā kā Žils Verns toreiz, kad es ierados uz salas.

Ātrāk šurp! tikpat neprātīgi kliedz Mata Hari.

Rāpieties augšā, mēs esam uzkāpuši kokā, Edmonds viņai dod rīkojumu, cik tik mierīgi spēj.

Kad viņi mums piebiedrojas, dreboši un aizelsušies, es jautāju:

Vai jūs viņu redzējāt? Kas tas bija?

Rauls neatbild. Arī Mata Hari nespēj izdvest ne skaņas. Es viņai padodu tiroliešu pārejas rokturi, kas beidzot ir atgriezies pie mums. Nākamais ar savu veiklo reakciju, protams, ir Rauls. Tā negribas palikt pēdējam, taču man šķiet tikai normāli palaist pa priekšu skolotāju FMmondu Velsu. Un, kad esmu palicis viens pats, soļi strauji tuvojas.

52.    ENCIKLOPĒDIJA. BAILES

Egass Munišs 1949. gadā saņēma Nobela prēmiju medicīnā par savu ieguldījumu lobotomijā. Viņš atklāja, ka, nogriežot smadzeņu pieres daivu, var apspiest bailes. Jo šai daivai ir piešķirta īpaša funkcija, tā visu laiku darbojas, lai ļautu mums vizualizēt nākotnes iespējamības. Šis atklājums ļāva apzināties, ka bailes motivē mūsu spējas plānot laiku. Šīs spējas ļauj iepriekš paredzēt briesmas un galu galā apzināties to, ka reiz mēs mirsim. No turienes Egass Munišs secināja, ka… nedomāt par nākotni nozīmē samazināt bailes.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums

53.     PAGAIDU NOMETNE

Viņš tuvojas. Ikreiz, zemei nodimdot un man nodrebot, es aizvien skaidrāk apjaušu, ka nezvērs ir milzīgs.

Uzreiz saprotu arī, ka ir veltīgi gaidīt virvi ar rokturi, jo briesmonim nebūs grūti mani aizsniegt koka zaros. Es nolecu no koka otrā pusē, nevis tajā, no kuras nāk satraucošās skaņas. Monstrs jau ir tuvu. Es bēgu. Metos skriet tajā virzienā, kurā, kā man šķiet, no viņa attālinos. Viņš atkal tuvojas. Skrienu taisni uz priekšu. Viņš pārvietojas daudz ātrāk nekā es. Viņa apslāpētie rūcieni nepadara viņa skrējienu lēnāku. Zaudējis jebkādas cerības izglābties, metos brikšņos, saskrambājoties uz visa, kas trāpās man ceļā. Es neatskatos. Cauri koku lapotnei izspiežas pirmie dienas gaismas stari, taču tas man nepalīdz. Ik pa brīdim truli rēcieni atgādina, ka nezvērs min uz papēžiem.

Manas plaušas deg kā ugunīs, bet dzelkšņu saskrambātās rokas sūrst.

Tālumā draugi sauc mani. Nezinu, cik ilgi jau skrienu, kad pēkšņi paklūpu kādā grambā un ripoju lejā pa nogāzi, kas, šķiet, nekad nebeigsies. Es kūleņoju un savainojos uz augiem, no kuriem cenšos izvairīties. Tad kritiens beidzas kādā graviņā, kur pamanu dažādas koku šķirnes.

Acīmredzot monstrs nolēmis nelēkt man pakaļ. Es pieceļos, nopurinos, nolaizu brūces un aplūkoju apkārtni. Austrumos aiz kalna debesīs paceļas otrā Saule. Tātad man jādodas pretējā virzienā. Pa nogāzi tomēr vieglāk ir ripot lejā nekā kāpt augšā. Nolemju apiet kalnam apkārt pa dienvidu pusi. Es braši soļoju uz priekšu, līdz saprotu, ka ar katru soli grimstu aizvien dziļāk irdenā zemē. Tagad es atgādinu cilvēku no Fredija anekdotes, kas, grimstot plūstošajās smiltīs, atsakās no glābēju palīdzības, jo cer, ka Dievs to izglābs. Ja vien parādītos glābēji, es nu gan viņus iedrošinātu, lai netaupa spēkus.

Lēnām, nepielūdzami, nespēdams paiet, es grimstu aizvien dziļāk irdenajā zemē. Es saucu palīgā, taču pat monstrs mani neglābj. Esmu iegrimis zemē līdz padusēm, bet nekas nenotiek. Cik muļķīgas beigas!

Zeme man smeļas mutē un degunā. Es tūlīt nosmakšu. Nekad vairs nebūs citu lekciju. Nekad es neuzzināšu atbildi uz Afrodītes uzdoto mīklu.

Mana pēdējā vīzija ir knislīte, kas kā vājprātīga laidelējas man apkārt un rausta aiz ausīm, it kā viņa būtu spējīga mani izvilkt no šī muklāja.

Aizveru acis. Jau esmu zem zemes, tomēr turpinu grimt dziļāk. Bet ja nu tās ir tikai iedomas? Tagad manas sastingušās pēdas brīvi šķeļ gaisu. Apakšā ir tukšums.

Nu varu pakustināt ari savus stīvos ceļgalus. Beidzot viss mans augums brīvi iekļūst kādā apakšzemes dobumā. Es iekritu upē, kas mani nes pa straumi uz priekšu. Tā plūst uz stāvas vērpetes pusi, kas mani pa šauru reni griež kā salmiņu ar tukšu vidu. Mēģinu apturēt kritienu, taču esmu uzņēmis pārāk lielu ātrumu. Laižos lejā kā pa slidkalniņu baseinā. Šķiet, ka ainavas man brāžas pretim. Pēc nebeidzami ilga laika tekne izbeidzas kādas alas griestos, no kurienes iekritu ledainā ūdenī.

Es peldu, un ūdens plūsma mani nes uz augšu, un mani pārsteigtas vēro mirdzoši baltas zivis, kas izskatās pēc monstriem no okeāna dzīlēm. Plaušas sūrst, kad beidzot izpeldu virspusē. No visa spēka ievelku krūtīs gaisu un klepoju, izspļaudams ūdeni, kas mani smacē. Kustinot kājas no visa spēka, lai tikai izdotos noturēties virspusē, man izdodas satvert cilpas krustu un izšaut. Zibens gaismā redzu, ka atrodos pazemes ezerā plašā alā. Aizpeldu līdz akmens krastam, novelku savu slapjo un ar dubļiem nosmērēto togu un notīru sandales. Jauns zibens zibsnis man parāda sānu izeju.

Es virzos uz priekšu pa nebeidzamu labirintu. Eju no viena tuneļa uz otru, kas izcirsti tieši zemē, laiku pa laikam nonākot alās un velvēs, kas ir stalaktītu un stalagmītu pārpilnas. Tā eju ilgi. Reizēm nākas pieliekties, jo griesti kļūst zemāki, bet citviet tie ir augstāki. Reizēm brienu pa dubļainu ūdeni, kas man ir līdz ceļiem.

Pēkšņi nonāku telpā, kur ir krēsli, galdi un dažādi no koka izgrebti priekšmeti. Uz kādas mēbeles novietota pat svece, ko aizdedzinu ar cilpas krustu.

Nav šaubu, ka cilvēki šeit ieradušies, lai paslēptos. Vai kādreizējie studenti te būtu nodibinājuši pagaidu nometni? Kādā stūri starp kārtīm atrodas kaudze grāmatu ar neaprakstītām lapām, kuras ir līdzīgas tām, kas bija manā villā. Paceļu vienu. Tā ir aizpildīta valodā, ko nepazīstu. Zīmējumi ataino kuģi upē un cīņu ar sirēnām.

Tur redzams arī kalns ar apslēpto virsotni, it kā zīmētāji vēlētos savā veidā brīdināt: "Nekādā gadījumā nedodies tur augšā…"

Vēl tur var redzēt ikdienas un kalnā kāpšanas apavus, virves, āķi, taču… visu sedz bieza putekļu kārta. Kurpes man ir par mazām. Maniem priekšgājējiem bijušas mazākas kājas. Lai kā arī būtu, te sen neviens nav bijis.

Paņemu grāmatas, kārtis, kalnā kāpšanas piederumus un ar sveces palīdzību nokļūstu vienā no ejām, kas ved uz šo telpu.

Atkal esmu nonācis no klints un zemes veidotā labirintā. Es eju ilgi.

Man salst, esmu izsalcis un novārdzis. Nespēju vairs izturēt šo klaiņošanu. Atbrīvojos no smagās grāmatu un dažādo priekšmetu kaudzes, ko biju cerējis paņemt līdzi uz villu.

Pēc gara ceļojuma beidzot nonāku vietā, kas man šķiet pazīstama, jo tā ir pirmā ala, kurā es sākumā iekritu…

Izmisumā nopūšos. Jau grasos izbeigt savu cīņu par izdzīvošanu. Jo ļaunāk, ka es nebūšu pirmais dievs, kas pārvērties par himeru. Atdzimšu par hibrīdbūtni pa pusei cilvēks, pa pusei skudra -, kas maldās pa zemūdens labirintu. Edmonds Velss varētu ar mani lepoties. Grieķu mitoloģijā šādas himeras jau ir atainotas. Tie ir mirmidoni. Es izmisīgi iesmejos. Tā laikam ir pirmā vājprāta pazīme.

Pēkšņi parādās kāds trusītis albinoss. Es izberzēju acis. Laikam man rēgojas; tas tāpēc, ka atcerējos neganto balto trusīti no "Monti Paitona"… ja vien tas nav jautrais trusis no grāmatas "Alise brīnumzemē". Mazais grauzējs raugās uz mani ar savām sarkanajām ačelēm un tad ļepato uz to eju, pa kuru jau tiku vienreiz gājis. Man tāpat nav, ko zaudēt, un es viņam sekoju. Nonākot kādās krustcelēs, viņš pagriežas pa kreisi, bet es tur biju pagriezies pa labi. Vēl viens labirints. Baltais trusis ļepato uz kādu šauru eju, ko aizsedz stalagmīts. Tā ved uz vēl vienu eju. Tomēr nē, malā parādās dabiski veidotu klints kāpņu nelīdzenie pakāpieni. Es steidzos. Kaut gan pakāpieni nebeidzas, es vairs nejūtu nogurumu.

Atceros kādu fragmentu no Enciklopēdijas. VITRIOL — Visita Interiorem Terrae Rectificando Invenies Operete Lapidem.* Nāve-atdzimšana, nokāpjot pazemē… Esmu nokāpis pazemē. Tagad kāpju no tās ārā. Beidzot atspīd gaisma. Virspusē saullēkta gaisma man cērtas acīs, kas pieradušas pie katakombu tumsas.

Trusītis-albinoss saslej ausis, kustina purniņu un sāk ļepatot ātrāk. Es viņam sekoju. Tur ir Zilā upe, bet blakām Tumšais mežs, taču monstru vairs nemana. Trusis mierīgi dodas uz ūdenskritumu, kas pirmajā mirklī šķiet nepārvarams. Apstājos un uzmanīgi vēroju apkārtni, meklējot kādu pāreju uz otru krastu. Mana šaubīšanās kaitina mazo grauzēju, kas lēkā man apkārt, lai iedrošinātu viņam sekot. Kad viņam tas apnīk, trusis viens pats dodas aiz ūdens sienas un nozūd, lai līksms atkal parādītos Tumšā meža pusē.

* Sk. 110. lpp.

Eja zem ūdenskrituma! Es steidzos turp. Ja neskarts grib nokļūt upes otrā pusē, tas ir vēl labāk nekā tiroliešu pāreja.

Esmu glābts.

Otrā krastā, atvadu sveicienam pakustinājis ausis, baltais trusis prom ir.

54. MITOLOĢIJA. ARĒJS

Zeva un Hēras dēls ir kara dievs Arējs. Viņa vārds nozīmē "Vīrišķīgais". Viņa atribūti ir zobens, maitu lija un suns. Arējs ir pats cīņas gars. Viņš smejas par slaktiņiem, un viņam patīk atrasties pašā cīņas vidū. Arējs ir pazīstams ar savu straujo dabu un nevaldāmo temperamentu, kura dēļ viņš laiku pa laikam sastrīdas ar citiem dieviem. Trojas aplenkumā saniknotā Atēna viņu ar akmeni ievainoja kaklā. Patiesībā Arējs ne vienmēr uzvarēja. Milži, Poseidona dēli, no kuriem viņš centās pasargāt Artemīdu un Hēru, viņu bija trīspadsmit mēnešus ieslodzījuši bronzas vāzē, un Hermejam nācās iejaukties, lai viņu atbrīvotu.

Kara dievu Arēju vilināja arī mīlas dēkas, un viņa mīlas piedzīvojumi parasti beidzās diezgan slikti. Kad Afrodīte izklaidējoties viņu savaldzināja, viņas vīrs Hēfaists notvēra laulības pārkāpējus metāla tīklā, ko uzmeta uz viņu gultas. Citi dievi atsteidzās, lai par šo pāri pasmietos, un Arējs varēja atgriezties Trāķijā, tikai kad bija apsolījis, ka par savu kļūdu samaksās. No šī sakara piedzima meitene Harmonija, nākamā Tēbes karaļa Kadmosa sieva. Afrodītes greizsirdību tas nemazināja.

Kad viņa bija pieķērusi Arēju Auroras gultā, viņa jauno, maigo meiteni sodīja, liekot tai visu laiku nodarboties ar mīlestību.

Ar sirēnu Arējs radīja Diomēdu, kas kļuva par Trāķijas karali un bija pazīstams ar to, ka baroja savus zirgus ar nejauši sastaptu svešinieku gaļu. Ar nimfu Aglaju viņš radīja Alsipeju, kuru nolaupīja viens no Poseidona dēliem un kuru viņš atrieba, nogalinot savu pretinieku.

Olimpa tiesā tas bija pirmais tiesas process par slepkavību. Poseidons apvainoja Arēju slepkavībā ar iepriekšēju nodomu, taču Arējs tik labi aizstāvēja šo lietu, ka dievi viņu attaisnoja. Grieķi Arēju necik augstu nevērtēja. Viņiem labāk patika miermīlīgāki dievi. īpaši viņi baidījās no Arēja dēliem briesmām Deimosa un bailēm Fobosa, kas tēvu pavadīja jāšus zirga mugurā.

Romieši turpināja viņa kultu ar vārdu Marss, bet ēģiptiešiem tas ir Anurs, kam ir kopīgas īpašības ar Arēju.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums (Pēc Fransisa Razorbaka darba motīviem, kuru savukārt iedvesmojusi Hēsioda "Teogonija",

700 g. p. m. ē.)

55. OTRDIENA. ARĒJA LEKCIJA

Kad pēc īsa naktsmiera es ierodos megarā uz brokastīm, visi mani draugi pārsteigti pielec kājās.

Mišel, mēs jau domājām, ka tu esi…

Miris?

Un viņi man pastāsta, ka nebija mani pametuši. Kad viņi redzēja, ka es viņiem nesekoju, Rauls un Mata Hari bija atgriezušies atpakaļ no otra upes krasta un gājuši pa manām pēdām. Tad tās pēkšņi izbeigušās, tālāk zeme bijusi izvagota visos virzienos, un tad pēdas pazudušas tumšajā mežā. Tad viņi nolēmuši griezties atpakaļ un meklēt savu tiroliešu pāreju.

Kas īsti notika?

Man nav nekādas vēlēšanās viņiem visu atklāt. Neesmu gatavs stāstīt par plašo pazemes zāli ar tās relikvijām. Paturu pie sevis arī savu tikšanos ar trusi-albinosu. Steigā ēdot austeres un aļģes, kas mums ir brokastīs, es viņiem uzticu vienīgi to, ka zem ūdenskrituma ir eja.

Krona pils tornī pulkstenis nozvana astoņi trīsdesmit, pieliekot mūsu sarunai punktu.

Šodien ir otrdiena, Marsa diena. Marss ir Arēja romiešu vārds, un mēs steidzamies uz šī kara dieva mitekli, lai noklausītos mūsu trešā pasniedzēja lekciju. Dodamies uz augšu pa Elisija lauku, paejot garām Hēfaista un Poseidona mitekļiem.

Arēja pils ir cietoksnis, virs kura slejas torņi un novērošanas tornīši ar šaujamlūkām.

Tur var nokļūt pa paceļamo tiltu, kas šķērso aizsarggrāvi ar zaļganu ūdeni. Pils iekšpusē, ieroču zālē, ir izlikts apskatei viss, kas cilvēces vēstures laikā kalpojis, lai slepkavotu un nogalinātu. Gaismas atspulgi izgaismo vāles, šķēpus, akmens cirvīšus, pīķus, āvas, nunčakus, zobenus, musketes, šautenes, bumbas, granātas un raķetes. Katram ierocim līdzās ir uzraksts, kurā norādīta tā izcelšanās vieta un ražošanas datums.

Dievs Arējs parādās, ietērpies tumšā togā. Tas ir vairāk nekā divus metrus garš milzis ar biezām, tumšām ūsām, biezām uzacīm un iespaidīgiem muskuļiem. Ap pieri viņam apņemts tumšs apsējs. Ar viņu kopā ir labradors un maitu lija. Suns apsēžas viņam blakām. Plēsīgais putns uzmetas uz tāfeles augšējās malas.

Arējs mūs sākumā nopēta, nostājies uz paaugstinājuma, tad nokāpj no tā.

Viņš nostājas mūsu planētas priekšā, ko Atlants, visu laiku sāpēs vaikstīdamies, novietojis, cik tik uzmanīgi spējis, olu traukā un pēc tam nozudis, ne vārda neteikdams.

Arējs ar sava cilpas krusta lupu aplūko mūsu darbu.

Es par to nemaz nešaubījos. Jūs esat domājuši tikai par estētiku, nevis par izdzīvošanu! Neviena auga ar ērkšķiem, neviena indīga izauguma!

Auditoriju pāršalc čuksti.

Klusumu! Jūs laikam esat iedomājušies, ka pasaules veido tāpat, kā tamborē mežģīnes?

Novietojis savu ieroci uz rakstāmgalda, viņš pagriežas pret melno tāfeli un raksta:

0.    Kosmiskā ola.

1.   Minerāla stadija.

2.   Augu stadija.

3.    Dzīvnieku stadija.

Ar savu garo augumu izslejoties mums visiem pāri, kara dievs sāk pērkondimdoši smieties.

Divas 3. stadijas lūpas. Vai jūs tās pazīstat? Lūpas, kas kož, lūpas, kas skūpsta. Nogalināt un mīlēties, lūk, piepildītas dzīves noslēpums! Kas gan spēj iepriecināt vēl vairāk nekā ienaidnieka gārdzieni, kurš mirst ar dunci vēderā, ja ne sieviete, kura svētlaimē pamirst jūsu rokās?

Daži vīriešu kārtas studenti pauž savu atzinību. Savukārt no sieviešu puses atskan aizvainojuma murdoņa.

Es zinu, Arējs sardoniski turpina, — ka jums ir mācītas labas manieres, taču, ja dažus mani izteikumi šokē, tad ziniet, ka man par to nospļauties! Es dievinu kautiņus pat tad, ja es pats dabūju pa ģīmi. Kad pusdievs Hērakls man sadeva pa purnu, es nodomāju: "Beidzot ir kāds manis cienīgs pretinieks!" Lai jums, pārējiem, tas kalpo par piemēru. Nebaidieties ne no viena un ne no kā, pat no saviem skolotājiem ne.

Viņš mūs izaicina.

Ja kāds man grasās uzbrukt, lai tik panāk šurp. Uzbrucējam vienmēr ir priekšroka. Viņš sit pirmais un runā pēc tam.

Un, lai vārdi saskanētu ar darbiem, viņš starp mums izraugās vienu ar atlēta augumu un saķer aiz togas.

Nu, draugs, vai pacīnīsimies?

Un, pirms students paspēj kaut ko atbildēt, viņš tam ar dūri iesit pa vēderu.

Aiz sāpēm čokurā sarāvies, students pauž noraidījumu šādam piedāvājumam.

Žēl gan, saka kara dievs, notriecot viņu zemē.

Tad viņš norāda uz savu upuri.

-Tagad jūs paši redzējāt, kādas priekšrocības ir uzbrucējam. Tas attiecas uz dažādu veidu sitieniem. Vispirms tu sit, bet pēc tam apdomājies, bet, ja otrs izrādās spēcīgāks, tad… tu atvainojies.

Viņš pagriežas pret savu upuri un izsmējīgā tonī, pieliecies pavisam tuvu viņa sejai, saka:

-Atvaino, vecais, es to nedarīju tīšām. Sitiens kaut kā paspruka pats no sevis.

Un Arējs tam iesit vēlreiz, šoreiz jau stiprāk, bet pēc tam iepriecināts pagriežas pret auditoriju un turpina:

-Tas ne tikai jūs atraisa, bet turklāt ari rada cieņu pret jums. Nu labi… ļaudis vienmēr grib izskatīties "laipni". Taču tā nav vis laipnība, bet gan samākslotība. Visas civilizācijas, kas izgatavoja vāles, bultas un akmens cirvīšus, ir iznīcinājušas tās, kas izšuva sedziņas, cepa cukurkūkas un darināja emaljētus traukus. Tāda, lūk, ir vēstures realitāte. Un tie, kas atsakās to pieņemt, par to bargi samaksās. Mēs nedzīvojam nekādā mīkstmiešu pasaulē. Ja jums patīk izšūt ar krustdūrieniem, tad es iesaku labāk uzreiz pamest dievu studijas.

Kara dievs staigā starp mums turpu šurpu.

No laika gala vienmēr pastāvējusi cīņa, un ne jau labā cīņa pret ļauno, kā daži vientieši to iztēlojušies, bet gan… zobena cīņa pret vairogu.

Soļodams starp rindām, rapieri šķindinādams, viņš skandina:

Ikreiz, kad kaut kur tiek radīts kāds jauns iznīcības ierocis, tūlīt tiek izgudrots arī ierocis aizsardzībai. Bulta pret bruņām, kavalērijas uzbrukumi pret šķēpiem, lielgabali pret mūriem, šaujamierocis pret bruņu vesti lūk, tāds ir cilvēces attīstības ceļš. Kari ir daudz vairāk darījuši tehnikas attīstības labā nekā parasta ziņkārība, estētika vai rūpes par ērtībām. Atcerieties, ka pirmais "1. zemes" ierocis radās kā raķetes VI prototips, kas paredzēts, lai nogalinātu pēc iespējas vairāk nevainīgu civiliedzīvotāju, un tas pavēra ceļu uz Visuma iekarošanu.

Viņš apklust, izbraucot ar roku cauri biezajam, tumšajam matu ērkulim, un no saviem augstumiem mūs nomēra no galvas līdz kājām.

Un vēl kas. Rādās, ka jūsu vidū ir kāds noziedznieks, dievu slepkava, kurš nolēmis izrēķināties ar saviem studiju biedriem.

Telpā valda pilnīgs klusums. Neviens nereaģē uz sacīto.

Man personiski pret viņu nav nekādu iebildumu. Es uzskatu, ka visi līdzekļi ir labi, lai uzvarētu šajā dievību spēlē. Mērķis attaisno līdzekļus. Lai gan tā ir nekaunība, par to der padomāt. Man tas patīk. Es zinu, ka citi dievu skolotāji ir satrakojušies, taču es viņiem teicu: "Bet vai tad tāda nav evolūcijas jēga?" Stiprākais uzvar vājāko. Uzbrucējs uzvar "aizmugures žurkas". Tātad atliek tikai aplaudēt tam, kurš iznīcina savus konkurentus. Un neceriet, ka jūs aizstāvēs sistēma vai salas administrācija, jo tad jūs riskējat sastapties ar ļoti nepatīkamiem pārsteigumiem…

Un viņš vēsā tonī piebilst:

Turklāt dievu slepkavam vajadzētu zināt, ka viņam šeit ir sabiedrotais, un, ja vēlaties paspēlēties, viens otru nogalinot, tad viss, kas redzams šajā telpā, ir jūsu rīcībā.

Un viņš mežonīgi iesmejas.

Tā, bet tagad palūkosimies uz jūsu pasauli "18. zemi". Jūs tātad esat pagatavojuši mīlīgu akvāriju, kurš ir skaisti izrotāts ar ūdensrozēm un jūraszvaigznēm. Šādam interjeram nav ne vainas, taču pienācis laiks izlaist uz skatuves īstos aktierus.

Izgatavojiet peldspuras, mutes un zobus un atdzīviniet šo okeānu. Pie darba! Darbības princips tāds pats kā ar augiem. Izveidojiet DNS un pēc tam sāciet programmēt. Taču jūsu darbības lauks šoreiz ir daudz plašāks. Ļaujiet fantāzijai brīvu vaļu!

Arējs atgāžas savā krēslā, bet mēs ķeramies pie dzīvnieku izveidošanas. Es uzskatu, ka runa ir par īstu mākslas darbu radīšanu. Es izveidoju formu, nokrāsoju tās virsmu un tad ķēros pie uzbūves variantiem, lai izstrādātu oriģinālu pārvietošanās veidu. Dievu skolotājs mūs rosina izmēģināt visu, kas vien nāk prātā, un tā rodas groteski, daudzkrāsaini un caurspīdīgi radījumi…

Sākumā visi mūsu veidojumi atgādina zivis.

Gistavam Eifelim pirmajam iešaujas prātā saviem radījumiem piešķirt kustīgu mugurkaulu, lai tiem būtu stabila ass, uz kuras balstīties.

Žoržs Meliess izveido sfēriskas, izvalbītas un kustīgas acis, kas ļauj skatīties gan uz priekšu, gan atpakaļ. Rauls Razorbaks noņemas ar peldspuru, kas veicina ūdens kulšanu, lai varētu ātrāk pārvietoties. Mata Hari uzmeistaro ādu, kas spēj maskēties un piemēroties jebkādiem apstākļiem.

Mēs salīdzinām un apspriežam savus darbus, un tas nokaitina mūsu šīsdienas skolotāju.

Vai esat iztēlojušies, ka atrodaties kaut kādā brīvdienu klubā? Jūs domājat, ka esat šeit, lai rotaļātos ar savām figūriņām? Nekā tamlīdzīga, mēs šeit atrodamies, lai uzbruktu, iekarotu un cits citu iznīcinātu! Džungļu likumi valda arī kosmosā. Stiprākais uzvar vājāko. Asais ieduras gludajā. Pat galaktikas aprij cita citu!

Un viņš divreiz uzsit pa galdu ar sava zobena plakano malu.

Pietiks spēlēties! Tagad veidojiet dzīvniekus ar jaunu mērķi — "apēst un netikt apēstam" vai, ja jums tā labāk tīk, "nogalināt un netikt nogalinātam".

Un pēdējo teikumu Arējs uzraksta uz tāfeles.

Viņš bola acis.

Tā ja, mani mīlīši. Dzīve ir vienkārša tikai tad, ja katrs ir paslēpies savā mazajā okeāna nostūrītī. Un tad es uzbūvēja kaut ko tāpat vien. Bet, tiklīdz sākas cīņa citam pret citu, uzreiz redzams, kurš ko uzmeistarojis un kurš rada… problēmas.

Viņš turpina staigāt starp rindām.

Izdzīvot, lūk, mūsu mērķis. Bet līdzekļi jāatrod jums. Soda sankcijas ir ļoti vienkāršas. Pašlaik jūs esat 137. Tātad kļūsim par jūras pirātiem. Jūs cīnāties savā starpā, un zaudētāji tiks atskaitīti. Tas liks jums padomāt un, iespējams, nedaudz pakustināt jūsu niecīgās dievu smadzeņu daiviņas.

Viņš nostājas pie sfēras.

Citiem vārdiem sakot, cīnieties uz dzīvību un nāvi!

Viņš saliecas, lai nāktu pie mums un uzmanītu mūsu darbu.

Pie "18. zemes" viņš vēl izsmējīgi nosaka:

Cik tas jauki, vēl pēdējie mirkļi uz pasaules, kurā valda miers!

Mēs atkal ar sparu ķeramies pie darba. Mūsu prototipi tiek pilnveidoti, nobriest, nostiprinās un kļūst sarežģītāki.

Merilina Monro radījusi medūzu ar gariem taustekļiem, kas raida sīku, saindētu harpūnu mākoņus. Zorža Meliesa murēnai ir ļoti laba redze, tā mitinās, paslēpusies klinšu ieplakās, un uzmana, kad tai kaut kas patrāpīsies pa tvērienam… Ja pretinieks ir pārāk sīksts, murēna paslēpjas savā slēpnī, bet, ja trāpījies varbūtējais medījums, metas tam virsū.

Rauls pamazām veido kustīgu žokli, kuru kopā savieno vairāki muskuli.

Cenšamies atcerēties " 1. zemes" dzīvniekus.

Daži studenti saviem radījumiem izveido arī spārnveida izaugumus, lai tie sasniegtu lielāku ātrumu, bet citi spailes vai ilkņus. Mūsu zivis ir aprīkotas kā kara lidmašīnas. Sākumā mēs nedaudz cits no cita noskatāmies, bet mazpamazām atrodam katrs savu pieeju.

Raula izgatavotie žokļi pārtapuši par kādu jaunu rombveida rajas paveidu ar viegliem spārniem un garu, kustīgu asti, ar kuru var cirst kā ar pātagu.

Edmonds Velss sarindo sīku zivteļu baru, kas ir sīkstas kā sardīnes. To īpatnība ir tā, ka tām ir izlūki, kas brīdina, ja priekšā atrodas laupījums vai no aizmugures uzbrūk kāds plēsoņa. Ja pēdējam tomēr izdodas nokļūt tām tuvāk, tad pa to brīdi, kamēr viņš aprij dažas zivteles, pārējām ir diezgan laika, lai aizbēgtu. Viss norit tā, it kā šī zivju komūna kopā veidotu vienu vienotu, milzīgu un spēcīgu zivi. Mans skolotājs ir no jauna ieviesis principu, saskaņā ar kuru "vienotībā ir spēks".

Mata Hari uzlabo savu kamuflāžas koncepciju. Bez tā, ka tas spējīgs pārvietoties pa jūras dzelmi, kā tam labpatīk, šis dzīvnieks ir diezgan līdzīgs kalmāram, kas izspļauj tinti, ja pretinieks atklāj viņa klātbūtni.

Tikko izveidoti, mūsu dzīvnieki uzreiz cits citu sameklē, tad seko, tad cīnās un cits citu aprij. Augi, ko mēs izgatavojām iepriekšējās lekcijas laikā, visapkārt turpina augt un vairoties, nodrošinot vajadzīgās uzturvielas mūsu pirmās paaudzes zivīm zālēdājām. Pēdējās savukārt kalpo par uzturvielām jaunajām, plēsīgajām zivīm, kuras ar dzīvnieku proteīniem saņem kalorijas, kas tām nepieciešamas, zibenīgi uzbrūkot vai izmisīgi atkāpjoties.

Otrajai plēsēju paaudzei seko trešā superplēsēju paaudze.

Dzīvnieki savā starpā sazinās. Kalmāri izgudrojuši fotolīzes valodu, kas nozīmē, ka tie maina krāsu, un bieži vien tas notiek ļoti ātri, lai cits citu brīdinātu vai sauktu pēc palīdzības.

Drīz rodas ceturtā paaudze, kas ir vēl plēsīgāka.

Un lielā zemūdens kauja var sākties.

Par to vēsta milzīgas viļņu šļakatas " 18. zemes" okeāna virspusē, kur uzkrājas beigtās zivis, ko tūlīt sakampj viņu līdzinieki nekrofāgi. No manis pa kreisi mana kaimiņiene Beatrise Šafanū, atcerējusies Arēja padomus, izveido aizsargvairogu. Viņas bruņuzivs atgādina bruņurupuci ar mīkstu ķermeni, kas kā sendvičs iespiests starp divām lielām kaula plāksnēm.

Zozefs Prudons šoreiz vairāk orientējas uz zivīm plēsoņām, kas ir straujas un spēcīgas. Viņa prototips, ko tas nemitīgi cenšas uzlabot, ir no haizivju dzimtas. Šai zivij ir žokļi, kas sasmalcina, trīs rindas trijstūra zobu, kas ir asi kā žiletes, deguns, kas uztver kustību, un tā spēj peldēt milzīgā ātrumā. Citi ūdens iemītnieki baidās tai tuvoties, un šī zivs drīz kļūst par zemūdens pasaules biedu.

Arī uz mani šī zivs atstājusi iespaidu, tomēr es neesmu ar mieru radīt tik agresīvu būtni. Mana zivs arī ir liela un gara, tai ir īsas, noapaļotas formas peldspuras, lai plēsoņu zobi to nevarētu tik viegli sakampt, tās āda ir ļoti gluda, bet deguns — spics, lai varētu precīzi trāpīt Prudona haizivīm aknās. Kad tā ir pabeigta, mana zivs ir līdzīga delfīnam. Tā gluži dabiski sanāk, ka mūsu izveidotie dzīvnieki atgādina pazīstamus arhetipus.

Mans kaimiņš Bruno Baijārs, kas sēž pa labi no manis, ir ietekmējies no Prudona un modelē barakudu ar milzīgu rīkli. Man aiz muguras kāds students noņemas ar trekna zuša veidošanu, kas aizstāvas, sitot ar elektrību.

Fredija Maiera zivs-klauns dzīvo simbiozē ar indīgām jūras anemonēm, kas to pasargā no nelūgtiem viesiem. Rabīns ir pirmais, kurš iedomājies apvienot ne tikai divas sugas, bet ari divas ļoti atšķirīgas dzīvības formas. Pēc tāda paša principa kāds cits students novieto savu zivipilotu Prudona haizivs tuvumā, lai to aizvestu pie laupījuma, un tajā pašā laikā lielākā no tām aizstāv mazāko. Draudzēties ar spēcīgākajiem allaž bijusi laba izdzīvošanas metode.

īstajā okeānā tā iemītnieku aprises kļūst aizvien smalkākas un precīzākas. Aizsardzībai skrimšļi tiek pievienoti tur, kur virsbūve nav pietiekami stipra. Ada kļūst izturīgāka, nezaudējot tās elastīgumu.

Arējs atkal piesaista mūsu uzmanību.

Viņš uzraksta uz tāfeles: "Galvenā nozīme ir stratēģijai."

Daži no jums jau sākuši saprast, kā padarīt savu radību izturīgāku. Tomēr fiziskajam spēkam un plēsīgumam arī ir savas robežas. Tāpēc ir citi līdzekļi, kā uzvarēt, bet tas jau būs jūsu prototipu nākamās paaudzes mērķis.

Bez spēka tagad meklējam arī citus ceļus. Un mēs tos atrodam.

Vairošanās stratēģija reizēm kompensē cīņas prasmes trūkumus. Tādas sugas, kas lāgā neprot aizstāvēties, izdzīvo, izdējot fenomenālu daudzumu oliņu, vai arī tāpēc, ka mātīte, lai pasargātu mazuļus no briesmām, paņem tos mutē, bet vēlāk atkal izspļauj ārā. Izrādās, ka saražot daudz mazuļu nozīmē pat uzbrukuma tehniku, jo dažas lielās zivis, lai arī labi bruņojušās, nonāk grūtībās, jo milzīgie mazuļu bari tām atņem barību vai parazitē

vinu ķermeņos. »

Iedvesmojies no sava skolotāja Edmonda Velsa, es uzlaboju saziņu starp savām ūdens radībām. Tagad tās dzīvo kā viena ģimene un sazinās ar ultraskaņas palīdzību. Apkārtējie nepārņem manu ideju veidot grupas. Turpretim dažādu veidu kamuflāža, mimētisms, pievilināšana, ilkņi, inde, zobi un ātra vairošanās gūst zināmus panākumus. Drīz vien dievu mācekļi nosaka savu radījumu teritorijas, kuras tie aizstāv gan ar peldspurām, gan ar ilkņiem. Un ikviens nosūta savus izlūkus, lai pārbaudītu, kā pretinieks spēj aizstāvēties.

Iepriekšējo paaudžu zivis ir pamestas un, turpinot vairoties, dod savu ieguldījumu apkārtējā vidē. Tā kā tās bijušas pārāk tālu no pilnības, tām iedalīta laupījuma loma.

Šī konfrontācija mūs visus ļoti satrauc. Man visapkārt studenti redz, kā viņu radītās ūdens būtnes tiek saplosītas un sakropļotas tādēļ, ka trūkst viendabīgas stratēģijas.

Pa ūdens virsu peld beigtās zivis, kas netiek apēstas, jo to ir pārāk daudz. Dažas, gabaliņos sadalījušās, nogrimst dzelmē, un kādam studentam iešaujas prātā doma izveidot krabi nekrofāgu, kas tās apēstu.

Rezultāts ir tāds, ka ar viņa krabi notiek ļoti straujas mutācijas, un tas pat mēģina uzbrukt Beatrises Šafanū bruņurupuču bruņām. Viņa ir spiesta saviem rupučiem izveidot papildu aizsargkārtu. Viņa pārklāj bruņas ar īpašu, slidenu laku, lai tajās nevarētu ieķerties pat visasākās spīles.

Arējs mūs iedrošina, piespiež un liek sacensties ar vēl lielāku cīņas sparu. Kādā brīdī mūs, pašiem to neapzinoties, sāk uzmundrināt skaņdarbs "Carmina burana".

Karš plosās visapkārt. Pēc zināma laika sprīža, kas man šķiet īss, sugas it kā būtu stabilizējušās. Nevienam vairs neizdodas iekarot pretinieka teritorijas, un visi veiksmīgi aizstāv savējās.

Arējs nolemj visu apturēt, lai rezumētu situāciju.

Viņš paziņo, ka vispirms nosauks divdesmit labākos, bet pēc tam noteiks, kurš tiks izslēgts. Mēs aizturam elpu.

Vispirms Prudons saņem lauru vainagu par savu haizivi simtprocentīgu plēsoņu. Otrais ir Žoržs Meliess — par viņa murēnu ar īpaši attīstīto redzi. Trešā ir Beatrise Šafanū par savu jūras bruņurupuci ar bruņām, ko neviens pretinieks nespēj pat ieskrambāt. Ievērojot vienīgi vairoga principu, viņai izdevies izveidot lielisku prototipu. Nākamie ir Bruno Baijārs un Fredijs: viens ar barakudu, bet otrs ar zivi-klaunu. Tad seko Mata Hari ar kalmāru un Merilina ar medūzām. Tūlīt aiz viņiem ierindojas Raula raja. Tad tieku nosaukts es ar saviem delfīniem, taču Arējs man pārmet, ka šie prototipi nemaz nešķiet biedējoši. Viņš uzskata, ka tie ir izdevušies pēc formas, taču neizdevušies pēc satura. Viņi drīzāk rotaļājas, nevis uzbrūk. Un Arējs apgalvo, ka šajā evolūcijas stadijā rotaļa ir lukss, ko mēs vēl nevaram atļauties. Un es velti iebilstu, ka spēle ir gatavošanās karam. Viņš man saka, ka vispirms jādomā par izdzīvošanu un plēsonību.

Saraksta apakšgalā Arējs ierindojis tās sugas, kurām nav ne efektīva uzbrukuma, ne aizsardzības pielāgojumu. Pārāk gausas haizivju sugas, medūzas ar indēm, kas neizšļācas, kad tas nepieciešams, pārāk ļengani kalmāri, asroņkāji, kam pinas taustekļi, sardīnes, kas slikti komunicē, un mazkustīgi zuši. Spriedums nav pārsūdzams. Neprašas tiek atskaitīti. Sanāk veseli divpadsmit audzēkņi uzreiz. Jauns aprēķins: 137 12… Tagad mēs esam palikuši tikai 125.

Starp divpadsmit atskaitītajiem Montēņs ir vienīgā slavenība. Viņš pagriežas pret mums un, būdams labs spēlētājs, novēl mums visiem labu veiksmi. Uz sliekšņa parādās kentauri, lai veiktu savu uzdevumu, notiesātie tiek aiznesti projām; mēs grasāmies celties kājās, bet Arējs mūs apstādina.

Stāt! Ko gan jūs iedomājaties? Šī lekcija vēl nebūt nav galā. Tā ir tikai tikko sākusies. Pēc zivīm jūs ķersieties klāt dzīvniekiem, kas mitinās uz zemes. īss starpbrīdis, lai ieturētos un izvingrinātu kājas, un turpināsim nodarbību.

56. ENCIKLOPĒDIJA. VARDARBĪBA

Pirms austrumnieku ierašanās Ziemeļamerikas indiāņi dzīvoja sabiedrībā, kas ievēroja mērenību. Protams, pastāvēja arī vardarbība, bet tā vairāk bija saistīta ar rituāliem. Nebija pārmērīgas dzimstības, tādēļ arī nebija karu, lai novērstu demogrāfiskās pārmērības. Cilts ietvaros vardarbība kalpoja, lai apliecinātu drosmi, saskaroties ar sāpēm un bezizejas situācijās.

Cilšu kari galvenokārt izcēlās sakarā ar konfliktiem par medību teritorijām un reti nonāca līdz slaktiņiem un nogalināšanai. Svarīgi bija otram pierādīt: ja vien gribētu, varētu iet vēl tālāk. Tomēr vispār tika uzskatīts par nelietderīgu kļūt vēl vardarbīgākiem.

Ilgi indiāņi cīnījās ar austrumu iekarotāju celmlaužiem, uzsitot tiem pa plecu ar zobenu, tā pierādot, ka viņi varētu to arī iedurt, ja vien gribētu, bet tie otrie viņiem atbildēja ar šaujamieročiem. Jo, lai ievērotu nevardarbību, tas jādara abām pusēm.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums

57. DZĪVNIEKU LAIKS

Lai nezaudētu ne mirkli laika, mēs reizēm mēdzam ieturēties turpat lekciju norises vietā. "Sezona Vasara" mums atnes grozus ar ēdieniem. Pārtikas produktu dažādošana turpinās. Pēc jūras veltēm tagad pienākusi kārta jēlām zivīm. Ēdienkartē ir tuncis, makrele un menca, kas tiek pasniegti ar karpačo. Esam izsalkuši, un jēlā zivs mums atkal piešķir enerģiju.

Ne vārda nepārmīdami, iestiprināmies. Steidzamies, jo zinām, ka Arējs nevar vien sagaidīt, kad varēs turpināt "Spēli". Turklāt, kamēr mēs ēdam, ietērpies savā melnajā togā, anhu vicinādams, kara dievs izsauc lietu, lai tuksnesīgos kontinentos rastos veģetācija. Ārpus okeāna augi saņem vairāk gaismas un gaisa, bet mikroelementu pārbagātība veicinās mūsu prototipu vielmaiņu.

Noslaukām mutes, kad Arējs mūs aicina ievērot kārtību.

Nu jau būs gana laika zaudēts. Pie darba! Novietojiet šo zivju zupu uz cietas zemes.

Izjūtam spēles garšu un vēlamies paklausīt dievu skolotājam, tādēļ turpmākajās stundās vairums mūsu zivju ir izrāpušās uz sauszemes, viņu peldspurām pārvēršoties par neveiklām ķepām. To plaušas ātri piemērojas gaisa ieelpošanai un sāk vairoties kontinentos un arhipelāgos, pārvēršoties par vardēm, salamandrām, sīkām ķirzakām, lielām ķirzakām, bet pēc tam par… dinozauriem.

Un atkal uz "18. zemes" sākas kaujas trauksme, ikvienam paliekot uzticīgam savam īpašajam stilam. Fredijs savu zivi-klaunu izstiepj par garu diplodoku ar trauslu kaklu. Lai gan dzīvnieks ir divpadsmit metrus garš, tomēr tas ir trausls. Raulam, saglabājot savas rajas spārnu virsmu, izdodas izveidot pterodaktili lidojošu ķirzaku ar garu, smailu purnu un sīkiem zobiņiem. Viņš ir pirmais, kura dzīvnieku suga lido. Es uzreiz atpazīstu savu draugu, kas ir tanatonautikas celmlauzis, kurš vienmēr tiecies pacelties augstāk, lai no turienes varētu visu labāk saskatīt.

Izmantojot savas haizivs taisno līniju, Prudons uzmeistaro lielu dzīvnieku ar šaurām acīm un milzīgu žokli ar smailiem un asiem zobiem, kas atgādina Tyrannosaurus rex. Bruno Baijārs viņu atdarina ar plakanu krokodilu, kuram rīkle arī ir līdzīgi aprīkota.

Savukārt es izveidoju nelielu dinozauru, kas ir pusotru metru augsts, spēj nostāties uz divām kājām, un atkal viņa gēnos ierakstu grupas uzvedību, vai tas būtu aizsardzībai vai uzbrukumam, pārņemot labas idejas no sava skolotāja Edmonda Velsa. Mans prototips, kas nedaudz atgādina Stenonychosaurus, medī grupā, kura sastāv no divdesmit zvēriem. Es tam esmu piešķīris nelielu uzlabojumu ķepām tādus nagus kā kaķim, tos iespējams izlaist.

Man apkārt mudž ķirzakas. Tās atgādina plastmasas zvēriņu kolekcijas, kuras bija sarindotas plauktos manā darba kabinetā pēc "Juras laikmeta parka" un kuru vārdus es joprojām atceros iguanodons, brontozaurs, ceratozaurs un triceratops.

Arējs izvelk pulksteni no olu trauka apakšas un paātrina laiku.

Mums ātri jāliek saviem prototipiem pārveidoties.

Raula pteriodaktili iegūst smalkāk veidotu ārieni un atgādina arheopteriksus. Fredijs ievieš siltasiņu dzīvniekus. Citi ir atkarīgi no apkārtnes temperatūras, un, tiklīdz tā krītas, tiem ir aizvien grūtāk kustēties, bet F'redija dzīvniekiem saglabājas viena un tā pati iekšējā temperatūra un tie ir kustīgi, lai kādi meteoroloģiskie untumi arī gadītos. Tomēr, tā kā tiem nav ne ragu, ne ilkņu, ne bruņu, šie dzīvnieki vienmēr spiesti izvairīties no nepatīkamas tikšanās un ierakties zemē. Nezinu, kāpēc mans draugs izdarījis šādu izvēli, bet jebkurā gadījumā šie dzīvnieki ar saviem ciršļu purniņiem drīzāk šķiet jocīgi. Apzinoties, ka viņš var tikt izslēgts no spēles, ņemot vērā milzīgo skaitu plēsoņu, kas te klīst, Fredijs atsakās no olas koncepcijas un paliek pie dzīvdzemdēšanas, kad mazuļi no mātes miesām izkļūst dzīvi un tai ir piens, ar ko viņus barot. Tā uz "18. zemes" rodas pirmie zīdītāji. Es sekoju šim piemēram, atsakoties no sava Stenonychosaurus.

Iegrimis sociālo jautājumu risināšanā, Edmonds Velss izvēlas tos, kas ir vislielākajā skaitā un vismazākie, no jauna izgudrojot skudras. Vairāki kukaiņi jau ir izveidoti un klaiņo pa zemes virsu vaboles, skarabeji, taču viņējie ir sīciņi un bezkrāsaini, bez spārniem, bez indes un bez dzeloņa. To vienīgā īpatnība ir tā, ka tie dzīvo kolonijās un pat vēl lielākās grupās. Ja ar sardīņu bariem viņam izdevās apvienot simtiem indivīdu, tad ar šīm skudrām viņš bija apvienojis tūkstošiem, bet varbūt pat miljoniem radību. Tomēr, tāpat kā Fredija zīdītāji, arī Edmonda kukaiņi varētu izrādīties pārāk novatoriski savam laikam, viņi nespēj paslēpties, lai aizstāvētos no daudzajiem daudz nežēlīgākajiem plēsējiem. Turklāt, tā kā arī citi studenti tur acis vaļā, tagad ir aizvien vairāk dzīvnieku ar šaudīgām mēlēm, kas spēj iekļūt skudru pilsētās un apēst to iedzīvotājus.

Merilina Monro interesējas par kukaiņiem, tādēļ viņas indīgā medūza pārtop par lapseni, bet kāda cita jaunkundze no mūsu kursa Natālija Karuzo rada biti.

Un atkal tās ir šokējošas idejas un cīņa starp prototipiem.

Pēkšņi, mums nemanot, Arējs mūsu planētai uzsūta milzīgu meteorītu lietu, zemestrīces, vulkānu izvirdumus, zemes plaisāšanu. Tas atgādina "17. zemes" galu. Neko nesaprotam. Vai tās tiešām būtu "Spēles" beigas?

Uz priekšu! Piemērojieties apstākļiem! kara dievs kliedz.

Saduroties ar zemi, meteorīti izraisa dažādas katastrofas. Vulkānu putekļu masa aizsedz debesis tā, ka pat saule vairs nav redzama. Iestājas mūžīgā nakts. Vienīgā gaisma ir lava, kas plūst kā upes, applūdina dinozaurus, kas paglābušies uz klinšu izvirzījumiem. Cik tik ātri spējam, steidzam pārveidot mūsu dzīvniekus. Beatrise Safanū padara savu bruņurupuču bruņas vēl izturīgākas. Grūti atteikties no sistēmas, kas darbojas. Daudzi no studentiem atdarina Fredija Maiera cirsli. Vilna un dzīvdzemdēšana izrādās noderīgas šajā meteoroloģisko kataklizmu laikā. Edmonda kukaiņi, kas ir sīki, bet ar izturīgu ārējo apvalku, arī izrādās piemēroti, lai pretotos laikapstākļu kaprīzēm.

Esmu aculiecinieks arī pilnīgām pārmaiņām. Gistavs Eifelis netaupa spēkus, darbojoties ar termītiem, kas var iekļūt vēl dziļāk zemē nekā skudras. Bruno Baijārs meklē atrisinājumu debesīs. Viņš atsakās no sava krokodila arheopteriksa kopijas un izveido nelielu putniņu, kas spēj pārlidot pāri dabas katastrofu vietām. Es atsakos no divkājainu radījumu veidošanas un izvēlos atgriezties pie jūras dzīvniekiem, kas savā ziņā var šķist kā atkāpšanās. Galu galā zem ūdens mani delfīni bija pasargāti no zemestrīcēm un vulkāna izvirdumiem. Mani dinozauri jau bija pārvērsti par zīdītājiem, tagad viņi atgriežas okeānā kā jūras zīdītāji. Viņi ieelpo gaisu, kad atrodas uz ūdens virsmas, un neelpo, kad atrodas zem ūdens. Man šķiet, ka ir vērts izraudzīties kompromisus. Kolīdz delfīni sastopas ar problēmām ūdens virspusē, tie nirst. Pēc visām šīm sauszemes sadursmēm ar atvieglojumu atkal nokļūstu nomierinošajā zemūdens pasaulē, kurā iespējams pārvietoties gan platumā, gan augstumā. Turklāt, tā kā citi studenti atteikušies no jūras sacīkstēm, man ir, kur izvērsties, attīstot spēles un komunikāciju.

Tajā planētas daļā, kas atrodas virszemē, valda haoss. Kontinenti pārvietojas, saduras un apvienojas. Un arī augus skar pārvērtības. Milzu papardes atdod savu vietu puķēm un nelieliem kociņiem.

Velti izmēģinājis padarīt lielāku un stiprāku savu zīdītāja prototipu, lai ļautu tam izdzīvot, Fredijs Maiers tagad izdarījis tādu pašu izvēli kā es. Viņš savu zīdītāju ielaidis ūdenī, kur tas kļuvis par kādu valzivs pasugu.

Kad uz zemes garozas beidzot atgriežas miers, dinozauri ir izzuduši. Vienīgās aizgājušā laikmeta pēdas ir daži krokodili, bruņurupuči, ķirzakas un varāni. Turpretim debesīs mudž putni, zivis jūrās savairojušās lielā skaitā, kukaiņu ir divreiz vairāk, tāpat arī sīko zīdītāju, kas atgādina ciršļus. Uz "18. zemes" lieli, smagi aukstasiņu dzīvnieki vairs nav modē. Tagad modē nākuši viegli, kustīgi un ātri karstasiņu dzīvnieki. Mūs nogurdinājuši centieni panākt, lai mūsu radījumi piemērojas Arēja meteorītu lietum, taču kara dievs turpina mūs iedrošināt, lai turpinām cīņu par izdzīvošanu.

Vēl nekas nav beidzies. Es neesmu teicis, ka cīņa jau ir galā. Turpiniet! Piemērojieties! viņš kliedz.

Atkal kāds bēg, kāds dzenas pakaļ, kāds slēpjas un kāds nogalina. Žoržs Meliess izgudro sejas redzi, kas ļauj vienam no viņa ciršļiem pārvērsties par sīku lemuru, kurš spēj noteikt precīzu attālumu starp viņam priekšā novietotajiem priekšmetiem, abām acīm savienojoties. Tāpat viņš izgudro arī telpisko redzi. Daudz jaunu izmaiņu skārušas rokas. Sāra Bernāra izstrādājusi lemuru, kuram ir rokas ar pieciem pirkstiem. Viņa tam piešķīrusi nevis ķetnas, bet gan pirkstus ar nagiem, kas pasargā ekstremitātes.

Visi studenti pilnveido savus dzīvniekus. Tur ir gan lauvas, gan panteras, gan ērgļi, gan čūskas un vāveres…

Lai gan mūs stipri ietekmējušas mūsu dzimtās "1. zemes" zooloģiskās atmiņas, tomēr mūsu izveidotie radījumi nav gluži tādi paši. Sastopas tīģeri ar luminiscējošu spalvu, ziloņi ar vairākiem snuķiem, ūdens skarabeji un plankumainas zebras. Šie dzīvnieki cīnās un aizstāvas. Starp sugām izveidojas apvienības. Vieni dzīvnieki izzūd, citi izmainās, lai izvairītos no pretiniekiem vai lai pievilktu laupījumu.

Ne vienmēr izdzīvo agresīvākie. Kā kara dievs bija paziņojis, dažādajiem uzbrukuma veidiem stājas pretim aizvien izsmalcinātāki aizstāvēšanās mehānismi. Nagiem un ilkņiem pretim stājas biezākas bruņas un izveicīgākas ķepas. Vājākā ātrums gūst virsroku pār augumā lielākā spēku. Kamuflāžas stratēģija vai ar smaržu pievelkošas lamatas ir iedarbīgas, stājoties pretim pat visspēcīgākajiem plēsoņām.

"18. zemes" fauna kļūst aizvien blīvāka un dažādāka. »

Pievienojas jauni prototipi, izmēģinājuma sugas turpina izplatīties, kaut arī viņu dievi tās pametuši. Dažas izmēģinājuma sugas sakrustojušās, un radušies tādi hibrīdi, kādus neviens nespētu pat iztēloties.

Dzīvības formas vairojas. Dzīvnieki ar spalvām, ar vilnu, ar bruņām, ar knābjiem, ar ilkņiem, ar ķetnām visās iespējamās krāsās izplatās visos kontinentos. Visur atskan rēcieni, rūcieni, ūjināšana, nopūtas, gaudošana un agonijas kliedzieni. Dzīvnieki piedzimst, skraida, kopojas, cits citu vajā, slēpjas, cīnās, nogalina un aprij. Arējs visu pārbauda, ūsas braucīdams un pieri saraucis. Laiku pa laikam viņš noliecas un atsevišķus elementus pārbauda ar savu cilpas krustu un pēc tam kaut ko pieraksta piezīmju grāmatiņā.

Tad viņš paskatās pulkstenī, kas rāda "18. zemes" laiku, un uzsit pa gongu.

— Viss. Nododiet darbus!

Elpu atvelkot, aplūkojam cits cita darbus un, acis neatraujot no Arēja lūpām, gaidām sprieduma pasludināšanu. Un tas notiek pavisam drīz.

Lauru vainagu un aplausus saņem Rauls Razorbaks par savu ērgli. Debesu valdnieks, kuru nekas nesatrauc. Ar savu līko knābi viņš saplosa un uzvanda medījuma iekšas. Viņa nagi ir kā šķēpi. Viņa ligzda, kas ierīkota kalna galā, pasargā viņa pēcnācējus no zemes briesmām. Arējs apsveic manu draugu par viņa konsekvenci un radošumu.

Otrajā vietā ierindojas Edmonds ar savām skudrām. Viņš pratis iztēloties spēku, ko veido indivīdu masa, to uztvert un virzīt tā, ka tikušas uzbūvētas veselas smilšu pilsētas.

Trešajā vietā ir Beatrise Šafanū ar savu bruņurupuci pamatīgu dzīvnieku, ko lieliski aizsargā viņa vairogi.

Prudons tiek slavēts par viņa žurku, kas labi spēj piemēroties, ir ļoti agresīva, tai ir asi priekšzobi, turklāt tā ir veikla un prot paslēpties. Arī Merilinas lapsenes ar indīgajiem dzeloņiem saņem atzinīgus vārdus. Tad seko Fredijs ar savu valzivi, kurai ir mute, kas filtrē krilu, Klemāns Adērs ar lidojošo skarabeju, kam ir ar bruņām klāti virsējie spārni, kāds Rišārs Zilbērs, kura radītā antilope skrien neticami ātri, Bruno Baijārs ar piekūnu un es ar delfīnu. Vēl var minēt Tulūzu-Lotreku, kas izveidojis kazu, un vēl dažas slavenības Zans de Lafontēns ar pūci, Edīte Piafa ar gaili, Zans Zaks Ruso ar tītaru, Voltērs ar murkšķi, Ogists Rodēns ar vērsi, Nadars ar sikspārni, Sāra Bernāra ar zirgu, Ēriks Satī ar lakstīgalu, Mata Hari ar vilku, Marija Kirī ar iguānu, Simona Siņorē ar gārni, Viktors Igo ar lāci, Kamila Klodela ar jūrasezi, Gistavs Flobērs ar bizonu. No nepazīstamu studentu darbiem var pieminēt siļķi, vardi, kurmi, lemingu un žirafi.

Katram radījumam ir kaut kas kopīgs ar sava radītāja personību. Katram savs totēms.

Bet tagad seko zaudētāji, kuri tiks izslēgti. Arējs norāda uz Marionu Milleri, kas neveiksmīgi izveidojusi Madagaskaras dodo, putnu, kurš ir pārāk smags, lai lidotu, un kura knābis ir pārāk izliekts, lai medītu. Arējs paskaidro, ka katram putnam pastāv saikne starp svaru un lidošanu. Arī pingvīni nevar palidot, taču, tā kā viņi prot peldēt, viņu veidotājs tiek apžēlots.

Kentaurs ir klāt. Mariona spārdās un kliedz, ka spriedums nav taisnīgs, bet kentaurs meiteni jau satvēris aiz gurniem.

Nē, es vēl gribu spēlēt! Es gribu vēl spēlēt! viņa kliedz.

Arējs turpina nolasīt zaudētāju sarakstu. Ziloņu ar vairākiem snuķiem veidotājs, mamuta radītājs, tas, kurš izveidojis tīģeri ar fluorescējošas krāsas spalvu, jūras skarabeju autors un tas, kurš izveidojis kaķu dzimtas pārstāvi ar tik gariem zobiem, ka dzīvnieks nevar aizvērt rīkli.

Galu galā lielākais vairums uzvarējušo sugu atgādina tās, kas jau pastāv uz "1. zemes". Un es prātoju, ka tomēr nav desmitiem tūkstošu variantu, kā izveidot dzīvnieku.

Aprēķins: 125-6 = 119.

Arējs ar savu vareno augumu atslīgst krēslā:

Kāds padoms, lai turpinātu "Spēli". Drosmi, allaž drosmi. Tai ir apzīmējums grieķu valodā. Hubris. Ebreju valodā Houtspah. Franču valodā culot. Neievērot nekādas robežas. Nākamajās lekcijās jums vajadzēs pārvaldīt cilvēku ciltis. Ja izvēlēsieties aizstāvēšanās taktiku, tad lai jums par paraugu kalpo Beatrises bruņurupuči, bet, ja uzbrukšanas taktiku, tad atcerieties Raula ērgli un tā prasmi lidot augstu debesīs. Taču ziniet, ka jums jābūt oriģināliem, drosmīgiem, ja ne, tad jūs mirsiet.

Es skatos uz savu cilpas krustu. 142 857… Šis skaitlis man nešķiet gluži nekaitīgs. Esmu tādu jau redzējis enciklopēdijā…

58. ENCIKLOPĒDIJA. 142 857

Minēsim kādu īpašu skaitli, ar kuru veiksim vairākas matemātiskās darbības.

Lūk, kas notiks, ja to reizināsim.

142 857 x 1 = 142 857

142 857 x 2 = 285 714

142 857 x 3 = 428 571

142 857 x 4 = 571 428

142 857 x 5 = 714 285

142 857 x 6 = 857 142

Visu laiku atkārtojas vieni un tie paši skaitļi, mainās tikai to secība skaitļu rindā, tiem pārvietojoties uz priekšu.

Bet 142 857 x 7?

999 999!

Un, ja saskaitām 142 + 857, iegūstam 999.

14 + 28 + 57 ? 99

142 857 kvadrātā ir 20 408 122 449. Šo skaitli veido 20 408 un 122 449, kurus saskaitot iegūstam… 142 857.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums

59. ASIŅU GARŠA

Mēs pusdienojam astoņos vakarā.

Ēdieni mainās atbilstoši mūsu eksperimentiem.

Tagad mums tiek pasniegts gaļas karpačo, nevis plānas zivs šķēlītes. Kad biju mirstīgais, es gaļu neēdu. Es principā neciešu asiņu garšu. Taču tagad es ēdu jēlu kazas, žirafes, nīlzirga un ērgļa fileju. Ar mēli izbaudu proteīnus, kuru dabisko garšu nav sabojājusi ne cepšana, ne mērce. Gārņa gaļa ir rūgtena, pāva trekna, bifeļa gaļas šķiedras ķeras starp zobiem, zebras gaļa ir saldena, eža arī rūgtena, bet kaijas lipīga. Es atturos no kailgliemežu, čūskas, zirnekļu un sikspārņu gaļas nobaudīšanas.

Sākumā tikpat kā nesarunājamies, jo esam iegrimuši ēšanā. Apēdu vairākas porcijas žirafes gaļas, kas galu galā nav nemaz tik slikta. Es pat sajūtu lakricas pēcgaršu. Pēc olām, sāls, aļģēm un zivīm tagad mana garšas palete ir atkal paplašinājusies.

Kad izsalkums remdēts, mēles atraisās. Sākam cits citu vainot par to, ka tik ļoti gribējām izcelties katrs ar savu dzīvnieku, — tas kaitēja mūsu draugiem. Beidzot satraucamies. Kas tā par "Y spēli", ko izgudrojuši Arējs un dievu skolotāji?

Skaidrs, ka mūsu radīto dzīvnieku konkursam sekos mūsu radīto cilvēku konkurss, kā to nosauca Arējs, Edmonds Velss pavēsta, atgādinot, ka gluži loģiski cilvēks veido nākamo evolūcijas līmeni. Skaitli 4.

Nez vai sāksim ar pērtiķiem un piedabūsim tos staigāt uz divām kājām, lai atbrīvotu rokas darbarīkiem? prāto Gistavs Eifelis.

Un mācīsim tiem medīt? jautā Merilina.

Vajadzēs viņiem ari pareizi nostādīt balss saites, lai tie varētu iemācīties runāt, Fredijs fantazē.

Nevaram vien sagaidīt, kad ķersimies klāt absolūtās rotaļlietas homo sapieris sapieris — izveidei.

Es ar saviem cilvēkiem varēšu uzbūvēt pieminekļus, paziņo Gistavs Eifelis.

Bet es ar saviem iestudēšu izrādes, saka Žoržs Meliess.

Un es ar saviem uzvēdīšu baletu, saka Mata Hari.

Bet es saviem iemācīšu dziedāt dziesmas, saka Edīte Piafa.

Pavisam drīz, apgūstot dievu iemaņas, veidosim sev līdzīgas, attīstītas būtnes ar smadzenēm, kas domā, mutēm, kas runā, un rokām, kas darbojas.

Es tiem iemācīšu iztikt bez dieviem un kungiem, paziņo Prudons.

Es tiem iemācīšu mīlēt, Merilina ir pārliecināta, un mīlēt pa īstam, bez krāpšanas un meliem. Mani cilvēki velti nešķiedīs laiku neskaitāmās dēkās, jo pratīs sastapt radniecīgas dvēseles.

Mata Hari nepiekrīt.

Kāda gan tam jēga? Dzīvot visu mūžu ar vienu un to pašu partneri, it kā tas būtu kāds pārnesuma samazinātājs! Man gan šķiet, ka mēs abas uz zemes ļāvāmies neskaitāmiem piedzīvojumiem, kas, lai gan mūs sāpināja, tomēr arī bagātināja.

Merilina tomēr neliekas mierā:

Esmu pārliecināta, ka tad, ja es būtu Frediju satikusi jau tīņa gados un man nevajadzētu nonākt Paradīzē, lai viņu sastaptu, man vairs neko nebūtu vajadzējis meklēt.

Edmonds Velss kļūst domīgs.

Kad modelēšu savus cilvēkus, es nu gan darīšu tā, lai tie visi savā starpā saprastos. Ieviesīšu tiem vienu kopīgu valodu, lai novērstu jebkādus pārpratumus. Veltīšu visus savus pūliņus, lai starp šiem cilvēkiem veidotos saziņa un viedokļu apmaiņa.

Bet mani cilvēki dzīvos, nemitīgi jokojoties, saka Fredijs. Katru rītu viņi sāks ar kādu jaunu joku, lai visu atlikušo dienas daļu uzjautrinātu pārējos, un smiekli ļaus tiem sasniegt garīgumu.

Un ko tu esi iecerējis, Mišel?

Gonga sitiens mani atbrīvo no atbildes sniegšanas, tomēr jau zinu, ka mans uzdevums pirmām kārtām būs, vērojot savus cilvēkus, censties izprast pašam sevi. Iespējams, ka veikšu eksperimentus, lai redzētu, kā viņi reaģē uz manas dzīves visdīvainākajām sakritībām.

Atauļo kentauri, sastājas mums apkārt, bungas rībinādami, un mēs vairs cits citu nedzirdam. Bungām pievienojas arī citi instrumenti kaula flautas un ģitāras, kas darinātas no brunnešu bruņām un aizvieto skaļruņus, bet jaunās pusdievietes strinkšķina arfas ar kaķa zarnu stīgām.

To, kāds dievs no manis sanāks, uzzināšu no cilvēkiem. Vai es būšu uzdevuma augstumos? Kad vēl biju mirstīgais, kāda draudzene, mani pametot, atstāja bonzaikociņu un, izšaujot uz mani vēl pēdējo indīgo bultu, arī kartīti, uz kuras atvadu vietā bija rakstīts: "Par mani tu neprāti rūpēties. Vai pratīsi rūpēties par šo kociņu?" Pieņēmu šo izaicinājumu. Savu bonzaikociņu es mazgāju, kopu ar īpašiem kopšanas līdzekļiem, mēsloju ar minerālmēsliem un apsmidzināju tā lapiņas ar ūdeni, tiklīdz manīju, ka tās sāk vārguļot. Taču tie bija velti pūliņi, jo biju spiests noskatīties, kā šis augs iznīka manu acu priekšā. Nespēju rūpēties par visparastāko augu.

Ar dzīvniekiem man negāja daudz labāk. Kad vēl biju mazs zēns, visas manas gūpijas akvārijā drīz vien peldēja ar vēderiem uz augšu. Viņu līdzinieces tās aprija un drīz vien arī pašas iznīka. Atceros arī, kā es audzēju kurkuļus, ko laukos pie saviem vecvecākiem uzgāju tuvīnajos grāvjos. Es tos turēju ievārījuma burkās, lai novērotu, kā tie aug un kļūst par vardēm, taču atlika man tikai uz dažām dienām kopā ar brālēniem doties kādā pārgājienā, kad ūdens jau bija izgarojis un mani kurkuļi izkalta un aizgāja bojā.

Turēju ari kāmlšus. Sākumā man bija divus mēnešus veca mātīte un tēviņš. Pēc dažām dienām mātīte laida pasaulē duci mazuļu, no kuriem pusi pati kanibāliskā veidā notiesāja. Atlikušie brāļi, māsas, dēli, māte, meitas un tēvs turpināja savā starpā kopoties. Neilgā laikā būrītī atradās jau aptuveni trīsdesmit lēkājoši kāmji, kas cits citu ēda nost. Beigās es biju tā nokaunējies, ka esmu kaut ko tamlīdzīgu radījis, ka vairs pat neuzdrošinājos uz tiem lūkoties.

Kad man bija divpadsmit gadu, mamma uzdāvināja kaķi, kuram es neko nevarēju izdarīt pa prātam. Kaķēns skraidīja pa visām malām un bija sajūsmā, ja izdevās apčurāt manu spilvenu. Un šī smaka no spilvendrānām neizzuda pat pēc vairākkārtējas mazgāšanas karstā ūdenī. Turklāt viņš neļāva, ka to glauda, bet vislielāko baudu viņam sagādāja apgulties uz mana datora klaviatūras tad, kad es biju ieracies darbā līdz ausīm. Kad kaķis kļuva rāmāks un mazkustīgāks, viņš sāka aptaukoties un dzīvnieka vienīgā nodarbošanās bija skatīties televīziju. Kad viņš nomira, jo holesterīna līmenis asinīs pārspēja visus rekordus, veterinārārsts man pārmeta, ka nebiju ar kaķi rotaļājies un biju viņu pārbarojis.

Vai vēlāk esmu bijis labs tēvs saviem bērniem?

Un vai esmu bijis labs sargeņģelis saviem mirstīgajiem?

Cik gan grūts uzdevums ir uzņemties atbildību par būtnēm, kuru izdzīvošana atkarīga no mums! Un galu galā nemaz neesmu pārliecināts, vai mani apmierina tas, ko esmu paveicis dieva statusā.

60. ENCIKLOPĒDIJA. PĪTERA LIKUMS

"Pastāvot hierarhijai, ikviens cenšas pakāpties līdz savas nekompetences līmenim." So likumu pirmo reizi pasludināja Pīters Lorenss 1969. gadā. Viņš vēlējās radīt jaunu zinātni "hierarhioloģiju" jeb darba nekompetences zinātni. Pīters Lorenss vēlējās to pētīt, analizēt un noteikt tās dabisko izplatību uzņēmumos. Pīters bija novērojis sekojošo. Jebkurā organizācijā, ja kāds labi veic savu darbu, tam uztic sarežģītāku uzdevumu. Ja viņš to pareizi paveic, tad tiek atkal paaugstināts amatā. Un tas turpinās tik ilgi, līdz kādu dienu viņš saņem amatu, kuram viņa spējas ir par zemu. Un tajā viņš paliek bezgalīgi. No "Pītera likuma" var iegūt divus būtiskus secinājumus. Pirmkārt, uzņēmumos darbu padara tie, kas vēl nav sasnieguši savu nekompetences līmeni. Otrkārt, kvalificēts un produktīvs darbinieks reti ilgstoši paliek savam kompetences līmenim atbilstošā amatā. Viņš dara visu, lai pēc iespējas ātrāk sasniegtu tādu limeni, kurā būs pilnīgi neproduktīvs.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums

61. MIRSTĪGIE. 8 GADI. BAILES

Kad pa eju zem ūdenskrituma esam šķērsojuši upi, Mata Hari Tumšajā mežā uziet milzīgas, dziļas kāda dzīvnieka pēdas. Tātad tas ir gan liels, gan smags. Tumsā, kas mūs mazpamazām apņem no visām pusēm, dzirdam, ka kāds sēcoši un skaļi elpo.

Mēs sastingstam, taču Rauls cenšas mūs iedrošināt.

Droši vien "tas" guļ.

Tomēr vienā rokā Rauls satver kādu sausu zaru, kas viņam kalpos par bozi, bet otru novieto uz cilpas krusta D slēdža.

Man gan šķiet, ka elpas vilcieni šķiet pārāk saraustīti aizmigušam dzīvniekam, taču es neko nesaku, lai pārējos vēl vairāk neizbiedētu. Merilina mani satver aiz rokas un to cieši saspiež.

Jau dzirdams, kā čab lapas un smagi soļi satricina zemi.

"Mīlestība par šķēpu, humors par vairogu," Fredijs Maiers noskandē.

No mums visiem Fredijam piemīt vislabākās orientēšanās spējas. Tā kā viņš ilgstoši bijis akls, tad attīstījis tausti un ožu un tumsā lieliski orientējas.

Iestājas klusums, bet tad atkal no jauna dzirdams troksnis, tikai tagad nevis mums aiz muguras, bet gan kreisajā pusē.

Es jūtos tik noguris, ka esmu tuvu spēku izsīkumam. Vārdi paši izlaužas man pār lūpām:

Atvainojiet, draugi, taču jūtos pārāk noguris, lai turpinātu ceļu. Man pietika ar vakarvakaru. Labāk likšos gulēt. Turpiniet vien savus pētījumus bez manis.

Es drīzāk nojaušu nekā saskatu, cik satriektas izskatās pārējo teonautu sejas.

Bet, Mišel… Merilina ierunājas, kad palaižu vaļā viņas roku.

Es atkāpjos un metos projām, pametot pārējos likteņa varā. Jau iznāku no ejas zem ūdenskrituma un atkal atrodos rāmajā Zilajā teritorijā. Lai tik viņi cīnās vien ar to briesmoni kā es vakar! Tagad pienākusi viņu kārta tikt ar to galā. Gan jau rīt viņi man izstāstīs, kā viss beidzās.

Ja tā būtu filma vai romāns, šķiet, es būtu izgudrojis jauna tipa varoni, kas visu pamet pašā cīņas karstumā…

Kad esmu nonācis savā villā, noskurinos un jūtu, ka mani pārņēmusi milzīgas brīvības izjūta. Galu galā neviens mani nespiež stāties pretim visām šīm briesmām. Man ir tiesības atpūsties, kad vien vēlos, turklāt gribu uzzināt, cik tālu tikuši mani kādreizējie klienti, kurus pēdējā laikā esmu pametis novārtā.

Nonākot pilsētā, redzēju, ka Olimpijas ielas bija tukšas. Kad nokļūstu savā villā, knislīte ir jau priekšā. Mani sagaidot, viņa priecīgi plivina spārnus un apmetas man līdzās uz dīvāna, bet es ieslēdzu televizoru.

Vai tevi arī interesē, ko dara "1. zemes" mirstīgie? Paskatīsimies, kas tad šovakar ir programmā.

Teotima skolas pagalmā Heraklionā skolnieki sīvi cīnās. Lomas ir sadalītas. Viņi sevi dēvē par Ahilleju, Agamemnonu, Hektoru, Parisu un Priamu un no jauna uzsāk "Trojas karu". Grieķi ielenc trojiešus, kas patvērušies kādā koku pudurī uz klints. Abas nometnes viena ar otru sīvi cīnās. Beigās tomēr grieķi, kas ir spēcīgāki un noteiktāki, iekaro trojiešu bastionu, bet trojiešu kareivji metas bēgt. Bērni ātri vien notver nabaga Teotimu, kam svars traucē pārvietoties, un kliedz: "Nāvi Hektoram, nāvi Hektoram!" Viņi tam plēš kreklu un iedunkā, tomēr manam klientam kaut kā izdodas izrauties un viņš metas pie uzrauga pēc aizsardzības. Nepaceļot galvu no sava laikraksta, tas viņu atstumj, sakot:

Dzīve, draudziņ, ir džungļi. Katram pašam jātiek galā. Jo drīzāk tu sapratīsi, ka šeit katrs ir par sevi, jo labāk tu to spēsi.

Knislīte protestējot sīc. Ielenktais Teotims ar rokām aizsedz galvu. Par laimi, zvans vēsta, ka starpbrīdis ir beidzies, un pārtrauc viņa spīdzināšanu.

Kad Teotims pārnāk mājās, māte krīt panikā, ieraugot viņa skrandās saplēstās drēbes. Pārāk lepns, lai atzītu, ka ir tikai upuris, kurš nav spējis pats sevi aizstāvēt, zēns atsakās stāstīt, kas ar viņu atgadījies. Beidzot viņš metas uz savu istabu, kur vienatnē izraud visu rūgtumu.

Saskārusies ar tādu nekaunību, knislīte sīc, cik stipri spēj. Es viņai paskaidroju, ka tā vēlas mana kādreizējā klienta Igora karma un ka šo dvēseli pilnībā nomācis viņa mātes tēls. Un galu galā vairs nav lielas nozīmes, vai viņa vēl labu vai ļaunu.

Pa citu televīzijas kanālu rāda īstus Āfrikas džungļus. Kuasi Kuasi dodas līdzi savam tēvam lauvu medībās. Tēvs tam māca, kā uzbrukt dzīvniekam ar šķēpu un kā izvairīties no lauvas ilkņiem un nagiem. Kuasi Kuasi nemaz nav bail, vai arī viņš savas bailes neizrāda. Zēnam ap kaklu ir neskaitāmas kaklarotu virtenes un talismani, lai to labāk pasargātu, bet seju rotā rituāla maskas zīmējumi, lai piešķirtu tam maģiskas spējas un atgaiņātu ļaunos garus.

Taču šķiet, ka lauvas šodien nolēmuši palikt savos midzeņos. Mednieki izstaigā savannu krustu šķērsu, nepalaižot garām nevienu pašu plēsoņu, jo nevēlas atgriezties tukšā. Pa ceļam tēvs skaidro dēlam, cik cīna varētu būt nežēlīga, un visos sīkumos pastāsta, kādas bijušas viņa paša pirmās medības, kuras Kuasi atdarina ar kustībām, skaļi kliegdams. Tomēr bērns nesaprot, kur palikuši lauvas.

-Ja lauvām būtu savi stāstnieki, atbild tēvs, tad viņi mums varētu pastāstīt par to, kā tie izzuduši, taču stāstnieki ir tikai cilvēkiem un gan jau reiz kāds no tiem nākamajai paaudzei pastāstīs par to, kur esam palikuši mēs paši.

Tad viņi atgriežas mājās, kur tēvs un dēls apsēžas pie televizora, lai ģimenes lokā noskatītos kārtējo amerikāņu televīzijas seriāla "Tarzāns" sēriju, par kuru viņi ir sajūsmā.

Juņ Bi savās mājās ar televizoram pievienotu konsoli spēlē kādu spēli. Tajā ar ieroču un darbarīku palīdzību iespējams pārvietoties trīsdimensiju pasaulē, pieveicot briesmoņus un pārvarot bezdibeņus gan dzīvnieku mugurā, gan braucot lejup pa sliedēm. Meitene ir aizrāvusies. Viņa cenšas izvairīties no bultām, skrien pa kādu eju, kur tai virsū ripo uguns bumbas un nogalina durvju sargus. Blakusistabā viņas vecāki joprojām strīdas, tādēļ Juņ Bi savās austiņās pastiprina mūziku uz visskaļāko, lai neko nedzirdētu.

Iegrimusi savā iedomu pasaulē un aizņemta, cīnoties ar šausmīgu briesmoni, viņa nezina, ka otrā istabā tiek plēsti šķīvji. Beidzot viņai izdodas atvērt dārgumu lādi un sīks gariņš viņu aicina pāriet uz augstāku līmeni. Tur viņai uzreiz uzbrūk vēl viens briesmonis, kurš to samal ar saviem milzīgajiem ilkņiem, līdz ekrāns kļūst sarkans un uz tā parādās pravietiski vārdi: "Game over. "

Jun Bi nonem austiņas, taču kliedzieni aiz sienas turpinās, tādēļ meitene tās ātri uzliek atpakaļ galvā, lai atsāktu spēli no tās vietas, kur palika iepriekšējā reizē. Uz ekrāna parādās uzraksts: "Jums vairs nav palikusi neviena dzīvība. Vai vēlaties sākt spēli ar jaunu dzīvību?" Taču tad uzrodas viņas māte ar pietvīkušu seju un kaut ko kliedz. Ko, mazā aziātu meitenīte nedzird, un tas māti kaitina. Viņa iecērt bērnam pliķi un izslēdz spēļu ierīci.

Meitēns pielec kājās, nepiegriežot nekādu vērību alu sūcošā tēva izsmējīgajam skatienam, un metas izraudāties uz tualeti (es atpazīstu veco paradumu no viņas iepriekšējās inkarnācijas — Zaks arī mēdza patverties tualetē, kur nekas no ārējās pasaules to nespēja traucēt). Taču mātei šis gājiens ir labi zināms. Viņa metas pie durvīm un sāk pa tām bungot ar dūrēm, lai meitene nāktu ārā. Tomēr Juņ Bi ir nesatricināma, jo savā patvērumā jūtas droša. Viņa mātes apvainojumos daudz neklausās un paņem rokās grāmatu, kas stāsta par princesi un kādu pasaku valsti.

Knislīte samulsusi manī lūkojas.

Tu vēlies zināt, kāpēc pieaugušie visas savas dusmas izgāž uz bērniem? Es arī to nezinu. Varbūt vecāki tā atriebjas par visiem tiem sitieniem, ko paši kādreiz ir saņēmuši, un katra nākamā paaudze pārņem stafeti no iepriekšējās… Ja vien vardarbība nav šai sugai raksturīga, jo atceros kādu gadījumu Anglijā, kur divi astoņus gadus veci bērni notvēra un līdz nāvei nomocīja trīsgadīgu puisēnu, kuru viņi pat nepazina. Un šī pati nežēlība jāvusi "cilvēkveidīgajiem dzīvniekiem" uzveikt visus plēsoņas, bet, kad to vairs nav, viņi šo tradīciju turpina, iznīcinot paši savu sugu.

Tad es knislītei paziņoju, ka vēlos doties pie miera. Viņa ar savu daiļo galviņu piekrītoši pamāj un bez liekas kurnēšanas izlido pa atvērto logu.

Pilnīgā bezspēkā izstiepjos gultā. Lai joprojām rastos vēlme glābt cilvēkus, man droši vien nāktos aizmirst, kādi viņi patiesībā ir. Droši vien dievi gādājuši par to, lai mitekļos atrastos šie televizori un mums atgādinātu, kāds ir katrs no mūsu klientiem bez makroskopiskā redzējuma,

kam katrs atsevišķi līdzinās. Savā būtībā vini nemaz tik

loti neatšķiras no dzīvniekiem…

62. MITOLOĢIJA. HERMEJS

Zevs izvaroja Maju, un no šī sakara piedzima Hermejs, kuru uzskata par romiešu Merkuru un kura vārds nozīmē "kolonna".

Tajā dienā, kad viņš piedzima, māte viņu ielika grozā, bet, tikko viņa dēlam uzgrieza muguru, Hermejs no bruņurupuča bruņām un teļa zarnām jau bija sev uzmeistarojis liru, ko spēlēja, lai labāk aizmigtu.

Tiklīdz Hermejs kļuva pieaudzis, tas devās piedzīvojumu meklējumos. Izmantojot savu kabatas zagļa talantu, viņš ieguva Poseidona trijžuburi, Arēja zobenu, Afrodītes jostu un Apollonam piederējušos piecdesmit baltos vēršus ar zelta ragiem.

Ar savu liras spēli viņš tā apbūra Apollonu, ka tas piekrita atdot savus liellopus apmaiņā pret mūzikas instrumentu ar septiņām stīgām.

Vienlaikus viņš no Arkādijas ganāmpulku dieva Pāna apmaiņā pret flautu ieguva spieķi ar trim baltām lentītēm.

Kad Apollons aizveda Hermeju pie Zeva, viņš savu tēvu savaldzināja ar oratora talantu, tādēļ viņu iecēla par Olimpa ziņnesi, par to liekot apsolīt, ka viņš nekad nemelos. Taču Hermejs bija tik viltīgs, ka izlocījās no atbildes, sakot: "Es nekad nemelošu, taču var gadīties, ka reizēm noklusēšu patiesību."

Viņam galvā bija apaļa cepure, kas simbolizēja mākoņus virs kalniem, kājās spārnotas zelta sandales, kas viņu padarīja tik ātru kā vējš, bet rokās ganu spieķis. Hermejam tika uzticēta atbildība par ceļiem, krustcelēm, tirgiem, kuģu ceļotājiem (arī par to, lai dvēseles izraudzītos vispiemērotāko maršrutu uz Nāves kontinentu), līgumu noslēgšanu un individuālo uzņēmējdarbību. Paradoksāli, bet viņu mēdza dēvēt arī par zagļu dievu, turklāt Parnāsa spārnotās nimfas viņam iemācīja vēl pareģošanas mākslu.

Leģenda vēsta, ka Hermejs ir izveidojis alfabētu. Bez pieciem Parka izdomātajiem patskaņiem un vienpadsmit Palamēda līdzskaņiem Hermejs izgudroja vēl ķīļveida rakstību. Kā viņš pats apgalvoja, tas noticis, vērojot kāsī izkārtojušos dzērvju lidojumu. Vēlāk Apollona priesteri alfabētam pievienoja vēl citus līdzskaņus un patskaņus, tādus kā garais "o" un īsais "e", piešķirot katrai Hermeja liras stīgai savu patskani. Dievu ziņnesim bija neskaitāmas mīlas dēkas. Ar Afrodīti viņiem piedzima dēls Hermafrodīts, kurš bija vienlaikus gan vīriešu, gan sieviešu dzimtes pārstāvis un kura vārds bija darināts no abu vecāku vārdiem. Ar Šionē viņi radīja "Odisejas" varoņa Ulisa vectēvu Autoliku.

Visā Grieķijā valdīja Hermeja kults, un visās krustcelēs ceļa stabu vietā bija novietotas viņa statujas. Viņam par godu grieķi ziedoja vēršus, kuriem nogrieza mēli, kas simbolizēja dieva daiļrunību. Tā kā Hermejs bija dievs it visam, kas pārvietojas un mainās, tad vēlāk viņu iecēla arī par magu, aktieru un krāpnieku dievu.

Hermeja ēģiptiešu līdzinieks ir gudrības dievs Tots.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums (Pēc Fransisa Razorbaka darba motīviem, kuru savukārt iedvesmojusi Hēsioda "Teogonija",

700 g. p. m. ē.)

63. TREŠDIENA. HERMEJA LEKCIJA

Trešdien, Merkūra dienā, mūsu grieķu skolotāji turpina ar mums iepazīties savu latīnisko vārdu hronoloģiskajā secībā. Un šotrešdien studenti gaida pie Hermeja durvīm, kad varēs pa tām doties iekšā jaunajā klases telpā. Es klīstu starp studentu grupām, kas sapulcējušās sarunājas, un apstājos, lai sasveicinātos ar dažiem paziņām, taču drīz vien, sirdij izbailēs sažņaudzoties, nākas konstatēt, ka neviens no maniem teonautu draugiem nav ieradies. Kas gan ar viņiem varētu būt noticis, kad viņi Tumšajā mežā sastapās ar briesmoni? Esmu tā satraucies, ka tikai ar lielu piespiešanos spēju aplūkot ceļojumu dieva telpu interjeru, kad pārkāpjam viņa mitekļa sudrabotās piramīdas slieksni.

Klases telpu izraibina pastkartes un priekšmeti, kas saistīti ar nepazīstamu planētu pētījumiem. Atgādinot par Hermejam uzticēto pienākumu daudzveidību, vitrīnās sarindoti arī dažādi medicīnas instrumenti.

Sveicināti, ieņemiet savas vietas! no augšas atskan patīkama balss. Paceļam galvu. Šīsdienas skolotājs planē virs mūsu galvām, vicinot pie sandalēm piestiprinātos spārnus. Viņš lēnām laižas lejā, lai iekārtotos pie sava rakstāmgalda, tā arī nešķiroties no apaļās cepures un gana spieķa. Viņam ir gludi skūta, pārsteidzoši jauna un glīta seja.

Esam nonākuši pie evolūcijas visinteresantākās stadijas, — viņš paziņo. — Jūs jau esat iepazinušies ar 1 minerālu, 2 augu un 3 dzīvnieku. Tagad mūs interesē 4…

Viņš uzraksta uz tāfeles "Cilvēks" un ar savu spieķi gaisā zīmē šī cipara aprises.

"4". Cilvēks ir krustceles, krusts un krustošanās, tādēļ tas esmu es, ceļu dievs, kas jums stāsta par cilvēku. Kādēļ cilvēks ir krustceles? Jo, pateicoties savai brīvajai gribai, viņš var iet uz priekšu vai… atgriezties atpakaļ. Viņš nav tāds kā 3 dzīvnieks savu emociju, baiļu vai vēlmju upuris. Ja cilvēks vēlas, viņš ar savu inteliģenci spēj pārvaldīt, virzīt, apvaldīt un uzveikt.

Visu laiku runādams, Hermejs te staigā, te lidinās, mūs aplūkojot gan tuvumā, gan no augšas. Tad viņš sasit plaukstas un parādās Atlants ar globusu.

Ka tik nav par ātru, viņš purpina. Ar jūsu kolēģiem es jau esmu par to runājis. Šie darba apstākļi tik tiešām nav paciešami un…

Paldies, Atlant! viņu pārtrauc Hermejs, ne aci neuzmezdams nabaga nelaimīgajam, kas grīļojas, novietojot smago nastu olu traukā. Es jūs vēlāk pasaukšu.

Tā kā Atlants tomēr nekust ne no vietas, Hermejs tam plati uzsmaida un tad pamāj, lai tas atstāj telpu. Atlants minstinās.

-Ja nu gadījumā tu esi to aizmirsis, tad vēlos atgādināt, lai tu izturies pret mani ar cieņu, jo esmu tavs vecais tēvs…

Es taču to zinu, bet šeit notiek lekcija, un tas ir ļoti svarīgi, jo šī ir pirmā nodarbība ar cilvēkveidīgām rotaļlietām.

Man par tām nospļauties.

Hermejs liek manīt, ka viņu tas sāk nogurdināt.

Labi, ko tu gribi? Algas pielikumu?

Nebeidzis smaidīt, viņš to cieši uzlūko.

Atlants pirmais samirkšķina acis, tad nopūšas un dodas projām, paužot savu riebumu pret visu pasauli.

Tā, kur mēs palikām? Ak pareizi! Tieši tagad sākas Lielā Spēle, Y spēle, dievu spēle. Katrs no jums saņems simt četrdesmit četru cilvēku lielu baru, kas izveidojušies primātu bara evolūcijas ceļā. Tur būs trīsdesmit dominējošu tēviņu, piecdesmit auglīgu mātīšu, bet visi atlikušie — nedominējošie tēviņi, neauglīgas mātītes, bērni un veci cilvēki. Sākumā visiem ir apmēram vienādi "spēļu kauliņi".

Un viņš atkal paceļas pie griestiem.

Jūsu cilvēku prototipi ir gandrīz vienādi. Divas rokas, divas kājas, seja, plaukstas, nagi, balss saites un dzimuma pazīmes. Jums aizliegts izmainīt viņu DNS. Katrā barā ir vienāds skaits gudro un dumjo, labo un ļauno, izveicīgo un tizlo. Izmaiņa rodas, pateicoties izglītībai, zīmēm, ko jums viņiem izdodas nosūtīt sapņos, no jūsu spējām atrast labus medijus utt. Un, kas jau ir daudz prozaiskāk, neaizmirstiet tos sūtīt dzeramā ūdens meklējumos, jo bez ūdens cilvēki aiziet bojā. Pasargājiet tos no plēsoņām. Un ne tikai no dzīvniekiem, jo vēl jau pastāv arī "18. zeme" un "apdraudošie" cilvēki.

Un viņš atkal nolaižas uz zemes un sāk staigāt apkārt planētai.

Tie ir cilvēki, kuriem nav dievu, kas tos uzmana. Tomēr viņi var būt ticīgie, jo spēj radīt dievus iztēlē.

Viņš pārtrauc stāstījumu, jo aizmugurējās rindas pāršalc čuksti. Es pagriežos. Man par lielu atvieglojumu, tur atgriežas teonauti. Raula vaigus izvagojuši nagu skrāpējumi, Fredija un Merilinas togas saplēstas skrandās, Edmonds klibo, bet Matas Hari tumšo ādas krāsu nomainījusi bāla, gandrīz zaļgana.

Nepārbaudīju savu sarakstu, taču man šķita, ka šajā klasē dažu trūka. Skat, kur mūsu kavētāji! Es vismaz ceru, ka jūs nepavadījāt nakti ārpus pilsētas, nebūdams muļķis, ceļojumu dievs pajoko.

Hermejs vairs viņiem nepiegriež nekādu vērību, un jaunpienācēji iekārtojas starp pārējiem, ne vārda neteikdami. Garām ejot, Rauls man uzmet pārmetumu pilnu skatienu.

Hermejs uzraksta uz tāfeles "totēms" un paskaidro: "Ņemiet par karogu kādu totēma dzīvnieku. Izvēlieties tādu, kāds pašiem vislabāk patīk. Katram dzīvniekam ir savas īpatnības, sava uzvedība vai piemērošanās spējas dabai, kas iedvesmo cilvēkus, kuri to min savās atsaucēs.

Un, aicinot mūs tuvāk sfērai, kurā peld "18. zeme", viņš iesaka:

Paklau, saprotiet, ka jums jāpalīdz saviem cilvēkiem. Taupiet zibeni. Izvairieties no brīnumiem. Brīnumi un mesijas ir nemākulīgu dievu darbarīki, jo viņi nespēj iejaukties neuzkrītošāk.

Viņš to pasaka tik nicīgā tonī kā burinieka šķiperis, kas stāsta pa motorkuģiem.

Pie darba, un pacentieties radīt cilvēci, kas pati sevi neiznīcinātu dažu gadsimtu laikā.

Un, to pateicis, ar Holivudas smaidu sejā mūsu pasniedzējs atkal paceļas pie griestiem, lai no turienes mūs varētu labāk uzmanīt.

64. ENCIKLOPĒDIJA. JAHVIEŠU REVOLŪCIJA

Pirms sešiem tūkstošiem gadu tur, kur tagad atrodas Sīnāja tuksnesis, mazpazīstama tauta kenīti pirmie uzsāka metālu apstrādi. Šajā gadījumā tas bija varš. Tā bija liela revolūcija. Metāla attīrīšanai bija nepieciešamas krāsnis ar augstu temperatūru, ko kenīti kurināja, izmantojot plēšas. Tā viņiem izdevās pārsniegt 1000 grādu temperatūru pēc Celsija skalas, kas nepieciešama metāla izkušanai. Iemācījušies iegūt augstu temperatūru, kenīti izgatavoja arī stiklu un emalju.

Viņi pielūdza Sīnāja kalnu, un viņu reliģija bija jahviešu reliģija, kas saistīta ar Jahvi jeb Elpu.

No akmens lithos nonākuši pie bronzas chalcos un atklājuši metālus, jahvieši īstenoja vara revolūciju. Metāla izkausēšana ir cilvēka pirmais sasniegums pilnīgā materiāla pārveidē.

No Sīnājas kenīti devās uz priekšu pa Vidusjūras piekrasti un izveidoja Tiras ostu, lai dotos uz Kipru (ko toreiz sauca par Kypris, un no šī vārda radās vārds cuivre varš) pēc vērtīgajiem izrakteņiem. Viņi nodibināja arī Sidonu (tagad tā ir Saīda), un tā veidojās vēlākās feniķiešu civilizācijas aizsākums.

Jahvieši varu neizmantoja ieroču ražošanai, bet gan lai veidotu mistiskus, acīmredzot reliģiskus, bilbokē spēles piederumiem līdzīgus un nepārspētas metalurģiskās kvalitātes priekšmetus. Kā apgalvo profesors Zerārs Amcalags, kas ilgstoši pētījis kenītus, viņu dievs neesot bijis dievs valdnieks, kuram pieder vara, bet gan dievs "katalizators", kurš dzīvās būtnēs un priekšmetos ar elpu spēja iepūst spēku, bet vārds yahuwa nozīmēja smēdes plēšu skaņu. Šādu radīšanas paņēmienu, iepūšot elpu, vēlāk var sastapt Bībelē, kur cilvēks radās no zemes (Ādama) un Dieva elpas.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums

65. BARU LAIKS BRUŅURUPUČCILVĒKU BARS

Pūš vējš.

Sabiezē tumši mākoņi, un debesis pēkšņi pāršķeļ zibens.

Līdzenumā cits pie cita spiežas simt četrdesmit četri cilvēki. Viņiem klab zobi.

Viņi nezina, no kurienes nāk.

Vini nezina, kas vini ir.

Viņi nezina, kurp dodas.

Viņi dzīvo bailēs, badā un aukstumā, un arī šī žilbinošā zibens gaisma nav paredzēta, lai viņus nomierinātu.

Zibens sper vēlreiz, jau pavisam tuvu, un viņi steigšus metas uz pretējo pusi. Kad viņi kāpj lejup pa nogāzi, jauns zibens spēriens tos piespiež virzīties tālāk uz ziemeļiem. Beidzot iestājas nakts, un, lai viņus neapēstu plēsoņas, kas lodā visapkārt, viņi nolemj uzrāpties kādā kokā.

Šo simt četrdesmit četru cilvēku vidū ir arī kāda maza meitenīte ar lielām, melnām acīm, biezām lūpām un ogļu melniem matiem, kura, iekārtojusies starp diviem resniem zariem, tāpat kā pārējie, krampjaini turas pie koka stumbra.

Meitenīte aizver acis, galva klanās, un viņa gandrīz nokrīt zemē, taču, lai aizmigusi nenokristu, iekārtojas nedaudz stabilāk. Vina never vaļā acis, kad dzird, kā, asiem nagiem to skrāpējot, krakšķ miza. Viņa zina, ko šīs skaņas nozīmē. Tur tumsā leopards gatavojas kādu no viņiem nomedīt. Nespējot to aizkavēt, var vienīgi pareizi izturēties, kļūstot vēl nemanāmākai, nesaožamākai un aizturot elpu. Nepieciešams panākt, lai leopards viņu neatšķir no kāda augļa vai lapu pudura.

Problēma ir tā, ka leopards tumsā redz, bet cilvēki ne. Kuru liktenis nokaus šoreiz? Visi gaida, izliekoties,

ka vinu tur nav. "Kaut tikai tā nebūtu es, tikai ne es!"

Mazā meitenīte turpina lolot cerības, sasprindzinājusi savu gribasspēku, neļaujot zobiem klabēt, lai neatklātu viņas atrašanās vietu. Viņa dzird, kā leopards uzrāpjas uz stumbra un paiet tai tuvu garām, gandrīz pieskaroties. "Lai ņem, ko grib, tikai ne mani…"

Plēsoņa izraugās vienu no viņas tēvočiem. Leopards iecērt ilkni tam artērijā un nolec no koka, aizvelkot tēvoci sev līdzi. Tēvocis nepaspēj pat iekliegties.

Viss ir beidzies. Nakts tumsa atkal ir tāda pati kā allaž, tikai svara samērs koku zaros ir cits un meitenīte visu laiku maina savas pozīcijas.

Viss tīts pelēkmelnā tumsā. Meitenīte citu pēc citas izslēdz savas sajūtas, lai miegs nestu mieru un aizmirstību. Viņa cenšas nedomāt par skrienošo leopardu ar asiņaino purnu. Meitenīte nevēlas redzēt sliktus sapņus. Rīt viņa izliksies, ka ir to visu aizmirsusi. Mēnesi sedz mākoņi. Vai rīt saule būs atgriezusies? Katru vakaru viņa sev uzdod vienu un to pašu jautājumu. Vai saule atgriezīsies?

Viņus pamodina kāda bāla zvaigzne, un simt četrdesmit trīs cilvēki norāpjas no koka tā, it kā nekas nebūtu noticis. Neviens nepiemin tēvoci, kurš vairs nav ar viņiem kopā. Tomēr meitenīte ar tumšajām acīm dienām nespēj aizmirst tajā naktī pārdzīvotās šausmas. Katru vakaru viņa baidās, ka miegā viņu varētu saplosīt un ka saule vairs neausīs.

No rīta cilvēki iet tālāk zem mākoņu segtajām debesīm un meitenīte cer, ka viņi dodas uz kādu mierīgāku vietu. Bet iespējams, ka tādas nekur nav un ka cilvēku bars ies līdz pasaules malai, miera ostu tā arī neatradis.

Viņi turpina iet un ceļā sastop kādu maitu liju baru. Plēsīgie maitēdāji pabeidz ēst tēvoča atliekas, ko leopards ir līdz šejienei atvilcis. Reizēm gadās, ka cilvēkiem jāgaida, līdz maitu lijas ieturas, lai pabeigtu ēst maltītes atlikumu, taču šodien tie iet savu ceļu, acis novērsuši.

Tā kā viņi neprot skaitīt, tad nespēj veikt drūmo aprēķinu: 144 1.

Cilvēku bars nonāk kalna pakājē, tad dodas augšup pa nogāzi un, pagājis garām kokiem, virzās uz priekšu gar avotu. Viņu izlūks ziņo, ka tiem pretim nāk kāda cita cilvēku grupa. Bara vadonis pārbijies liek visiem paslēpties garajā zālē. Meitenīte saraujas un aizmiedz acis. Viņa kļūdaini uzskata, ka tad, ja viņa neredz citus, tie neredz arī viņu. Tā viņi ilgi gaida, līdz bara vadonis izslējās visā augumā, tā norādot, ka briesmas ir garām un ka atkal var doties tālāk. Visi zina, ka no svešiem cilvēkiem jāturas pa gabalu. Tā nu viņi steigšus dodas citā virzienā nekā svešinieki. Kad beidzot bara vadonis pavēl apstāties, viņu spēki jau ir izsīkuši. Vīrieši dodas medībās. Jaunieši atpūšas vai izgudro dažādas spēles.

Mazā meitenīte nolemj viena pati aplūkot apkārtni. Paspērusi dažus soļus, viņa paklūp pret kādu lielu akmeni, kuru grib pacelt un aizmest projām. Taču akmens neļaujas, ka to ņem rokās, un smagnēji aizklumpačo pa zāli. Bērns tam seko, tad to apsteidz un nostājās tam ceļā. Akmens apstājas, bet tad novirzās no meitenītes ceļa. Meitenīte uzjautrināta viņu vēro. Pirmo reizi pēc ilga laika viņas seju rotā smaids. Šis jaunais piedzīvojums ir tik aizraujošs, un meitenīte nemaz nebaidās! Viņa jūtas uzjautrināta. Meitenīte paceļ akmeni un ierauga, ka tas kustina ķepas un ka tam ir neliela galva. Cik jauks dzīvnieciņš!

Kad mazā to atkal noliek zemē, bruņurupucis sastingst un ķepas un galvu ievelk bruņās. Meitenīte viņu pamatīgi izpēta. Viņa bruņurupuci nolaiza, mēģina tam iekost, to aposta un tam ieskrāpē. Viņa to drusku iedunkā, ko viņš mierīgi pacieš. Meitenīte to sviež pret zemi, met pa gaisu un, kad dodas to meklēt, ierauga, ka bruņurupucis ir sveiks un vesels, jo visas viņa ķermeņa mīkstās daļas atrodas patvērumā.

"Viņš no manis baidās," meitenīte nodomā, gandarīta, ka var kādā citā izraisīt tās izjūtas, kas viņu pašu visu laiku vajā. Kad bruņurupuci liek mierā, tas atkal sāk iet, bet, kad to paņem rokās, tas pārvēršas par akmeni.

"Lai gan viņš no manis baidās, tomēr ir pasargāts," bērns prāto. Te ir, par ko padomāt. Meitenīte aiznes dzīvnieciņu uz viņu bara apmetni, parāda to mātei un savā valodā paskaidro: lai gan pats to neapzinās, šis dzīvnieks ir ļoti stiprs, jo tam ir bruņas, kurās paslēpties.

Māte paņem bruņurupuci, aplūko to un, neredzot nekādu vajadzību noņemties ar apaļu akmeni, aizmet projām, atskanot vecāko brāļu zobgalīgajiem smiekliem. Mednieki jau ir atgriezušies. Viņi atnes lauvu pamestu zebras ķermeni, ar kuru pēc tam vēl ir mielojušās arī hiēnas un maitu lijas. Tas ir sapuvis un smird pēc līķa, taču bars tam tik un tā alkaini metas virsū, jo ir ļoti izsalcis.

Vēlāk bars šajā līdzenumā, kur nav neviena paša koka, noguļas uz kailas zemes. Guļošos cilvēkus pārsteidz lauvu bars. Tumšajā naktī meitenīte ne tik daudz redz, cik sajūt šausmas. Kāds desmits plēsoņu metas virsū cilvēkiem. Meitenīte dzird kliedzienus, sajūt plēsoņām raksturīgo smaku, cilvēku un dzīvnieku smārda sajaukumu, bet visspēcīgāk viņas bara cilvēku asiņu smaku. Ja viņa mēģinātu bēgt, tas tikai piesaistītu plēsoņu uzmanību. Viņa vēlas paglābt vienu no saviem mazajiem brālīšiem, piespiežot to sev klāt, taču kāds lauva to viņai izrauj no rokām… Meitenīte gan paliek dzīva, tomēr tukšām rokām.

Cīņa un dzīru mielasts turpinās ilgi, līdz beidzot klusums kā plīvurs nolaižas pār iznīcināto kopienu. Meitenīte zina, ka jāgaida rīts, lai novērtētu nakts posta apmērus. Aizmigusi viņa redz dīvainu sapni, ko viņai šķiet ļoti svarīgi atcerēties, taču, kad pamostas, viņa to ir aizmirsusi. Tam ir kāds sakars ar bruņurupuci, bet ko tieši tas viss nozīmēja?

Deviņi vīrieši un trīs bērni. Lauvas nebija viņus taupījuši.

Meitenīte domā par pagājušajām dienām un šausmu virkni. Viņa mēģina iztēloties nākotni, taču viņai tas neizdodas, tik ļoti viņa ir pārliecināta, ka drīz aizies bojā. Līdz šim viņa ir izglābusies, tikai pateicoties veiksmei un savējo upuriem.

Kā lai tiek vaļā no bailēm?

"Jāseko bruņurupuča piemēram. Tāpat kā viņam jāmēģina paglābties bruņās," kāda sīka balstiņa viņai galvā skandē. Bruņas…

Bars atkal dodas tālāk jauna vadoņa vadībā. Intuīcija tam pateikusi priekšā, ka jāseko saules virzienam un jādodas uz rietumiem. Galu galā katru rītu saule mostas reizē ar viņiem, paceļas debesīs un dodas pie miera tur, augšā. Kādēļ gan tai nesekot?

Mednieki atnes kādu grauzēju, kas nomiris aiz vecuma, un saujiņu ogu. Ar to ir par maz, lai izdzīvojušie paēstu.

Debesis atkal satumst. Nogrand pērkons. Šķiet, ka

zibens tiem aizšķērso ceļu uz rietumiem un mudina vir

zīties uz ziemeļrietumiem. Lietum gāžot, viņi maina virzienu. Nākamā nakts vēsta par jauniem pārbaudījumiem, taču, pēkšņi aizdedzinot kādu koku, zibens izgaismo padziļinājumu klints sienā. Tā ir ala.

Un tad meitenīte atceras savu sapni. Bruņas, kas pasargā. Paslēpties alā bruņās.

Tad viņa pieķeras jaunajam bara vadonim pie rokas un cenšas to pārliecināt. Kad meitenīte ir jau gandrīz padevusies, tālumā dzirdamie rēcieni bara vadoni uzreiz pārliecina. Panikā grūstīdamies, cilvēki metas uz alu. Pirmajā mirklī viņi jūtas atviegloti, jo atrodas sausumā, paglābušies no lauvām un plūdiem. Taču tad alas dziļumā izslienas milzīga ēna. Cilvēku bars ir patvēries lāča migā, tādēļ lauvas viņiem nesekoja.

Viens no meitenes brāļiem, kurš īpaši labi skrien, nolemj pamēģināt laimi. Viņš dodas milzīgo alas iemītnieku kaitināt, bet pats pēc tam bēg, un lācis tam metas pakaļ, tomēr dzīvnieks izrādās veiklāks, nekā zēns bija gaidījis. Tas drīz zēnu noķer, apdullina un apēd. Taču šis upuris nav veltīgs. Ar šo atelpu pietiek, lai cilvēki aizsprostotu ieeju alā ar akmeņiem un zariem un, tāpat kā bruņurupuči, pasargātos no plēsīgajiem zvēriem. Velti lācis rūkdams vairākas reizes atgriežas pie sava kādreizējā mitekļa, skvoteri tam atbild ar akmeņu krusu, tā parādot, ka tagad sevi uzskata par alas saimniekiem. Lācis beidzot padodas un iet meklēt citu alu, no kuras tam nav nekādu grūtību izdzīt par viņu vājāku dzīvnieku.

Cilvēki ir uzvarējuši. Meitenīte atviegloti nopūšas… Tātad viņi nav nolemti mūžīgām ciešanām.

Alas siltumā viņi jūtas drošībā. Un nolemj vairs bezgalīgi neklaiņot pa līdzenumu, bet apmesties tajā uz dzīvi.

Viņi vairs nebaidās no lietus un vēja.

Šeit viņi var uzglabāt pārtiku, neuztraucoties, ka viņiem to varētu atņemt sīkie zīdītāji vai putni.

Mainās arī šo cilvēku izturēšanās. Paši to neapzinādamies, viņi ir atklājuši, ka var apmesties pastāvīgā dzīvesvietā. Vīrieši dodas medībās, būdami droši, ka viņu prombūtnē kāds neuzbruks sievietēm un bērniem. Tā kā viņiem nevajag steigties atpakaļ, viņi tagad pārnes vairāk gaļas un ievieš jaunu medību taktiku.

Palikušas vienas pašas alā, sievietes sāk savā starpā sarunāties. Valoda kļūst sarežģītāka. Parastai informācijai seko nostāsti, savstarpēja emociju izpausme, dažādu nianšu un sava viedokļa izteikšana. Sievietes apspriež savu vīriešu darbību un to, kā labāk konservēt un pagatavot ēdienu. Patvērušās alas siltumā, viņas sāk izglītot bērnus. Kādai sievietei ienāk prātā izmantot dzīvnieku ādu, lai piesegtu ķermeni, tā izdomājot apģērbu, kas pasargā ne tikai no aukstuma, bet arī no čūsku kodieniem un augu skrāpējumiem. Pārējās sievietes rūpīgi sagriež medījuma ādas un sastiprina tās ar dzīvnieku zarnām tā, lai ādas apsegtu viņu augumus. Tā sievietes, pašas to nezinot, ir atklājušas kaunu un tātad arī erotiku. Tas, kas apsegts, ļauj raisīties fantāzijai.

Kādu dienu mazā meitenīte ar tumšajām acīm pārsteigta saprot, ka vēro tāles bez satraukuma. Sekojot bruņurupuča piemēram, viņa ir atklājusi, kā iespējams rāmi eksistēt un prātot par citām lietām, nevis vienkārši par izdzīvošanu.

Dažas nedēļas pēc tam, kad viņi ir ievākušies alā, zibens iesper tuvīnajā kokā. Taču koks neuzliesmo un nesadeg uzreiz, izplēnot pelnos, bet gan pārvēršas kvēlojošās oglēs un gruzdošās pagalēs. Sievietes un bērni vispirms pārbīstas, bet tad tuvojas ugunskura vietai. Kāds bērnelis grib pieskarties ugunij, kas ir dzeltena kā saule, bet tūlīt sāpēs iekliedzas. "Tā" viņam iekož. Visi uzreiz atkāpjas, bet tumšādainā meitenīte, intuīcijas vadīta, satver kādu kvēlojošu pagali un bez bailēm sāk to vicināt.

Tad tāpat dara arī kāds pieaugušais, bet pēc tam vēl viens. Zari izdeg, atstājot cilvēkus neskartus. Vajag tikai tos turēt nevis aiz degošā, bet aiz otra gala, un tad tie dod siltumu un gaismu, nevienu neapdraudot.

Kāds vīrietis pamana, ka uguns spēj izplatīties. Ja tai tuvina kādu sausu zariņu, tad arī tas aizdegas un pārvēršas melnā pulverī. Uguns viņus vienlaikus gan atbaida, gan pievelk, un bara ļaudis nododas eksperimentiem. Uz leju noliekts zars deg ātrāk, bet gluži parasta vēja pūsma spēj to apdzēst. Sausās lapas aizdegas ļoti ātri. Zaļās lapas pārogļojas, izplatot melnus dūmus. Ar smiltīm var apdzēst uguni.

Meitenīte uzsprauž gaļas gabaliņu uz koka zara un to patur virs uguns. Visi kāpuri nokrīt, bet gaļa no sārtas kļūst tumša. Viņa pagaida, līdz gaļa atdziest, nobauda to un secina, ka tā ir garšīga.

Kopš tā laika ļaudis var ēst siltu un ceptu ēdienu.

Ar uguni ļaudis spēj aizbiedēt savvaļas zvērus un, ieguvuši mieru, rāmi nodarboties ar mīlu un radīt vairāk bērnu.

Beidzot ala kļūst par šauru, lai tajā pietiktu vietas visam baram. Tad viņi to atstāj un dodas uz ziemeļu pusi meklēt citu, plašāku. Kad viņi to atrod, tad izdzen no turienes lāčus ar degošu zaru lāpu palīdzību, ko ir paņēmuši līdzi.

Lai apgaismotu jauno mitekli, viņi iededzina lielu ugunskuru. Alas dziļumā tek avotiņš, un viņi var veldzēt slāpes, alu neatstājot. Taču ugunskurs piepilda alu ar dūmiem. Visi klepo un berž acis, un tad viņi saprot, ka ugunskuru vajag dedzināt pie alas ieejas, citādi viņiem nebūs, ko elpot.

Meitene ar tumšajām acīm nav aizmirsusi, kā viņi beidza baidīties. Viņa paņem kādu ogles gabaliņu un uzzīmē pirmo zīmējumu uz alas sienas. Pārējie viņai tuvojas, aplūko viņas darbu, pazīst uzzīmēto dzīvnieciņu un nolemj, ka turpmāk bruņurupucis būs viņu simbols. Turpmāk viņi būs bruņurupučcilvēku bars.

ŽURKCILVĒKU BARS

Virs kalna svilpo vējš.

Sabiezē melni mākoņi, un pēkšņi nogrand pērkons. Tur lejā, barā saspiedušies, stāv simts četrdesmit četri cilvēki, kuru pārsteigtās sejas izgaismo zibens.

Bara vadonis pārstāj nervozi košļāt lapas. Viņš vairs nespēj izturēt bērnu raudas. Vadonis nostājas draudīgā pozā, it kā grasītos uzveikt negaisu. Viņš rūc, sit ar dūrēm sev pa krūtīm un demonstrē savu roku iespaidīgos muskuļus. Vadoņa šausmīgie lāsti būtu izbiedējuši jebkuru dzīvnieku. Ar tādiem pašiem kliedzieniem viņš pārējiem bara vīriešiem demonstrē savu pārākumu. Viņš lēkā, rāda zobus un kārpās ar kājām, it kā izaicinot debesis.

Taču zibens iesper lēkājošajam bara vadonim.

Neviens nepaspēj ne acu pamirkšķināt, kad no viņa pāri palikusi tikai gruzdošu pelnu čupiņa, bet tās vidū atliekas no mugurkaula.

Iestājas pilnīga panika. Ļaudis skraida turpu šurpu, bet tad atkal savācas kopā, lai cits cita tuvumā justos drošāk. Ātrāk jāpamet šī nolādētā vieta. Un viņi dodas projām, lietusgāzēs saliekuši muguru.

Tad viņi pamana kādu alu, kurā mitinās cilvēki, nevis dzīvnieki. Viņi nolemj atkāpties un patverties tālāk, saspiedušies cieši kopā.

Starp šiem simt četrdesmit trim cilvēkiem, kas ir paglābušies no negaisa, Prudons pamana kādu jaunu vīrieti, kurš savā barā nav starp stiprākajiem, taču šķiet apveltīts ar lielāku zinātkāri. Pelēkās acis viņa sejā ar platajiem vaigu kauliem, ko ieskauj gaišbrūni mati, visu laiku ir modras. Kad viņš viens klīst apkārt, meklējot barību, zibens iesper kokā, kas atrodas kalna galā, un tas uzreiz aizdegas. Sākumā viņš grib bēgt pie sava bara, bet tad tomēr nolemj šo skatu aplūkot tuvāk. Ziņkārība izrādās stiprāka par bailēm.

Vīrietis uzrāpjas kalna virsotnē. Tur, pie koka saknēm, viņš ierauga dīvainu ainu. Kāds simts melnu un tikpat daudz brūnu žurku, dusmās šņācot caur zobiem, savā starpā cīnās.

Kad abi baru vadoņi viens otru ir izaicinājuši uz cīņu, tie ar sacēlušos spalvu, draudīgi pakaļkājās saslējušies, stājas viens otram pretim. Žurku baru vadoņi ar asti sit pa zemi un piepūšas, lai izskatītos spēcīgāki. Tad pēkšņi melnā žurka metas virsū brūnajai. Grauzēji saķeras un kož viens otram līdz asinīm. Beidzot brūnajai žurkai izdodas iecirst ilkni sava pretinieka skaustā. Izšļācas asinis. Divas melnās žurkas bēg projām. Pārējās paliek uz vietas, noliektu galvu un nolaistiem pleciem, par zīmi, ka pakļaujas. Tad brūnās žurkas pārkož melnajām rīkli, apžēlojot tikai auglīgās mātītes, kas tūlīt atdodas uzvarētāju tēviņiem.

Vēl tikai pēdējais trieciens ienaidniekam brūno žurku vadonis urinē uz mirušajiem pretiniekiem un apēd melnā žurku bara vadoņa smadzenes.

Tāda dzīvnieku cietsirdība pārsteidz jauno vīrieti ar pelēkajām acīm. Viņš atceras, ka bija pa gabalu vairākas reizes redzējis nepazīstamus cilvēkus, taču līdz šim cilvēku bari cits no cita centās izvairīties.

Vīrietis tuvojas kaujas laukam, paņem sačervelējušos melnās žurkas ķermeni un nolemj par piemiņu no šīs kara ainas pagatavot no tā galvassegu. Atpakaļceļā viņam uzmācas dažādas domas.

Tur, lejā, viņa bars grauž kaulus, ko pat maitu lijas ir pametušas. Tad atkal nogrand pērkons.

Zibens iesper netālu no viņiem, un kāda bara sieviete iekliedzas. Jaunais vīrietis viņu satver un no visa spēka iekož kliedzējai. No pārsteiguma sieviete uzreiz apklust, taču viņš to nogrūž zemē un sāk sist ar dūrēm. Šī dīvainā uzvedība apklusina visu baru. Ieraugot šādu vardarbību, neviens vairs nedomā par negaisu.

Neprāta pārņemts, vīrietis nolemj sievieti nogalināt. Neizprotama instinkta varā pārējie vīrieši pēkšņi nolemj viņam nodemonstrēt savu uzticību. Viņi noliec galvu un pagriež tam savu pēcpusi. Jaunais vīrietis ar melnās žurkas galvassegu izraugās vispakļāvīgāko no viņiem un tam iekož, lai parādītu savu nicinājumu. Upuris kliedz, un visi, apliecinot savu cieņu vadonim, noliec galvu.

Jaunais vīrietis ir izgudrojis "nepamatotas vardarbības kā diversijas paņēmiena" principu. Bars tagad vairs nebaidās no negaisa, bet gan no vadoņa. Un melnās žurkas līķis, kas, viņam ierodoties, pārējiem sākumā bija šķitis smieklīgs, tagad ir kļuvis par autoritātes simbolu.

Taču puisim ar pelēkajām acīm ar to ir par maz. Viņš nolemj izmantot savus atklājumus, lai atbrīvotu baru no bailēm.

Un nākamajā dienā, kad tālumā parādās kāds cits cilvēku bars, viņš dod rīkojumu tiem uzbrukt.

Šausmīgi kliedzot, viņi metas uzbrukumā, un otrs bars ir tik apstulbis, sastopot tādus mežoņus, ka pat neiedomājas aizstāvēties. Vadonis ar pelēkajām acīm pats nemaz nepiedalās triecienuzbrukumā, jo pārējie bara vīrieši visu paveic viņa vietā. Un, jo nežēlīgāk viņi rīkojas, jo vieglāk pretinieki padodas.

Nonāk tik tālu, ka reiz kādā dienā viens no pretinieku grupas vīriešiem aizstāvoties izvelk nūju, kuras galā ir uzasināts akmens. Ar savu ieroci tam izdodas nogalināt vairākus uzbrucējus. Šis kaujas rīks puisi ar pelēkajām acīm pravietiskā veidā ieinteresē. Viņš no aizmugures uzbrūk šim vīrietim un to atbruņo. Tad viņš saviem kareivjiem dod rīkojumu to nenogalināt.

Kaujai beidzoties, dzīvi palikušie izvēlas padoties. Vīrietis ar žurkas galvassegu izkliedz uzvaras kliedzienu.

Vīrieši kliedz kopā ar viņu, bet bara sievietes aiz sajūsmas spiedz.

Dažas pretinieku bara sievietes pieglaužas puisim ar pelēkajām acīm, lai parādītu, ka ir gatavas ar viņu pāroties, taču viņš ir aizņemts vienīgi ar pretinieku bara vadoņa galvaskausa sašķaidīšanu, lai pēc tam apēstu tā smadzenes.

Puiša bars aiz satraukuma un prieka žestikulē ar rokām un kājām.

Turpinot sekot brūno kalna žurku piemēram, viņš pavēl nogalināt izdzīvojušos pretiniekus un vecās sievas, bet dzīvas atstāj tikai auglīgās sievietes un vīrieti ar uzasināto akmeni.

Puisis ar pelēkajām acīm pieprasa, lai atklāj akmens izgatavošanas noslēpumu, un uzveiktais viņam atklāj, kā vienu cietu akmeni var izmantot, lai no otra akmens izveidotu asu trijstūri… kā žurkas zobu… Tad svešinieks parāda, kā akmeni piestiprināt koka nūjai, lai no tā pagatavotu šķēpu, un bara vadonis ar pelēkajām acīm pieprasa, lai visi vīrieši pagatavotu šos noderīgos ieročus. Vadonis ir sapratis, ka, uzbrūkot citiem cilvēku bariem, var ne tikai apliecināt savu autoritāti, nostiprināt bara vienotību un iegūt pievilcīgas sievietes, bet arī pārņemt to tehnoloģiskos sasniegumus.

Tā kā tas tagad ir karš starp cilvēkiem, tad tam nepieciešams sagatavoties, kā nākas. Sievietēm vajag radīt bērnus citu pēc cita, lai nākamajām cīņām nodrošinātu lielus karapulkus. Šādi iedrošināti, bara vīrieši badīgi metas virsū notvertajām sievietēm.

Rodas aizvien jauni pēcnācēji, un tos vajag pabarot, bet ar akmens šķēpiem cilvēki spēj nomedīt arī lielākus dzīvniekus. No maitēdājiem viņi tagad ir kļuvuši par medniekiem. Tikmēr bara vadonis turpina novērot žurku izturēšanos. Viņš saprot, ka divkaujas tiek rīkotas tādēļ, lai notiktu stiprāko atlase, kurus savukārt motivē auglīgo sieviešu iegūšana. Drīz vien šīs divkaujas kļūst par galveno jaunekļu audzināšanas metodi. Vadonis, tāpat kā žurkas, tās padara par rituālu, lai arī viņš varētu noteikt stiprākos un atbrīvoties no vājākajiem.

Jaunais vīrietis ar pelēkajām acīm pats nepiedalās šajās spēlītēs, ko viņš uzspiež citiem. Viņš ir vēsturiskais vadonis, un viņam savs spēks nav jāpierāda. Bara vīri uzlabo trijstūra formas akmeņus, tos darinot vēl asākus un piestiprinot garākām nūjām. Ar saviem šķēpiem viņi viegli uzvar pretiniekus, kuriem uzbrūk nevilcinādamies.

Bara vadonis pamana, ka žurkām ir paradums, saskaroties ar jaunu ēdienu, vispirms likt to vienai no viņām pagaršot, bet pēc tam šo žurku ievietot karantīnā, lai pa to laiku konstatētu, vai šis ēdiens ir lietojams. Vadonis liek savējiem tāpat darīt ar ogām un sēnēm, ko viņi salasa, mednieku atnesto gāju, kas šķiet aizdomīga, un sastāvējušos ūdeni no peļķēm. Kāds to visu pagaršo, un, ja tas nenomirst, tad šis pārtikas produkts tiek atzīts par piemērotu lietošanai. Šāds paņēmiens viņiem ļauj izvairīties no saindēšanās, jo dabā toksiskums ir likums, bet ēdamās lietas izņēmums.

Vīrieši un sievietes ar lielu entuziasmu pakļaujas rīkojumam vairoties, bērnu skaits aizvien pieaug, un bara vadonis nolemj, ka pienācis laiks ieviest vājāko atlases sistēmu. Divcīņas jau var uzskatīt par tās pirmo posmu, tomēr šo procesu nepieciešams turpināt. Žurku baros visi nemitīgi cits citu izaicina un tās, kas no šāda izaicinājuma atsakās, tiek uzskatītas par slimām, tiek izraidītas un apēstas.

Un tā tam jānotiek arī barā, kuru vada jaunais vīrietis ar pelēkajām acīm.

Neauglīgas sievietes vai tās, kurām dzimst pārāk daudz meiteņu, tiek sodītas, bet vecie un vārgie nogalināti, tiklīdz tiem kļūst grūti pārvietoties. Nedrīkst pieļaut, ka viņi savējos aizkavē pārgājienu laikā vai nonāk ienaidnieku rokās. Un gados vecākie ļaudis sāk vingrot, lai sevi uzturētu formā.

Zibens vadīti, ļaudis ar pelēkajām acīm virzās uz ziemeļiem, iznīcinot visus savā ceļā sastaptos barus, uzkrājot medījumus un pakļaujot sievietes verdzībā. Kādu dienu, kad vīrietis ar pelēkajām acīm ēd kārtējā pieveiktā vadoņa smadzenes, viņš norauj no galvas žurkādas cepuri un vicina to gaisā.

Visi zina, ka tā turpmāk būs viņus vienojošā zīme.

Vini ir žurkcilvēku tauta.

DELFĪNCILVĒKU BARS

Pludmalē svilpo vējš.

Sabiezē melni mākoņi, un pēkšņi nogrand pērkons.

Tur, lejā, barā sastājušies, stāv simt četrdesmit četri cilvēki.

Zibens viņus apgaismo.

Bērni ir pārbijušies. Lai tos nomierinātu, mātes tiem no matiem lasa utis. Un, pat ja viņas tās neatrod, patīkamā glāstu sajūta bērniem sniedz mierinājumu.

Kad lietus beidzas, tie aizmieg.

No rīta kāda veca sieviete aiziet pastaigāties gar krastu un ierauga delfīnu, kurš izlec virs ūdens. Pati par sevi šī aina nav nekas neparasts, taču pārsteidzoši ir tas, ka šis ūdensdzīvnieks ir piepeldējis tik tuvu krastam, tik tuvu viņai.

Viņas bara cilvēki zina, ka jūra ir bīstama, tādēļ tai tuvojas ļoti reti. Neviens cilvēks vēl nav tajā samērcējies augstāk par ciskām. Tomēr šķiet, ka šis delfīns veco kundzi aicina.

Kāda dīvaina instinkta vadīta, kādas svešas balss, viņas pašas apziņas dzīlēs apslēptas balss aicināta, vecā sieviete nolemj paveikt neiespējamo viņa brien aizvien dziļāk ūdenī. Viņa trīc no nepatīkamās aukstuma un slapjuma sajūtas.

Delfīns peld tai pretim. Viņš ieklakšķas un vairākas reizes iepīkstas. Sieviete mēģina tam atbildēt ar rūcieniem un svilpieniem. Tā viņi kādu laiku savā starpā sazinās. Tad dzīvnieks tai tuvojas un sieviete pieskaras delfīna purnam. Taču viņš pagriežas un pastiepj uz viņas pusi savu peldspuru. Tātad viņš vēlas, lai sieviete pieskaras peldspurai… Viņa mirkli svārstās, baidoties, ka šī zivs, kas ir daudz lielāka par viņu, varētu tai iekost.

Delfīns žēli iepīkstas, tā aicinot sievieti.

Pēkšņi viņa metas bēgt. Bailes no ūdens ir tik senas, un, ja tam vēl pievieno bailes no visa, kas ir svešs un nepazīstams…

Kāda balss viņas galvā saka: "Ej atpakaļ ūdenī un pieskaries viņa muguras spurai!" Pavēle atbalsojas galvā, izraisot migrēnu. "Dari tā! Nekavējoties!"

Un vina tā izdara.

Kad tai pieskaras, spura šķiet gluda un silta.

Delfīns viņu aicina dziļāk jūrā.

Vecā sieviete tam seko. Odens viņai jau sniedzas līdz cirkšņiem, tad līdz vēderam, tad līdz kaklam, un viņa ievēro, ka, kustinot rokas un kājas, viņa krasta bangās noturas virs ūdens.

Tā viņa peld visu rītu.

Pārējie sievieti vēro no krasta, pārliecināti, ka vecā izkūkojusi prātu un ka drīz to apēdīs kāda zivs. Virs ūdens saredzama tikai sievietes galva, un viņi nedzird, ko tā delfīnam atbild, atdarinot vina raidītās skanas. Ļaudis tikai ievēro, ka tie abi šķiet savā starpā sarunājamies.

Pēkšņi delfīns ienirst, un, kad tas atkal parādās virs ūdens, tas mutē tur sardīni. Delfīns sievietei piedāvā ēdienu par to, ka viņa ir pārvarējusi savas bailes no ūdens.

Kad sieviete atgriežas krastā, nesot rokās svaigu zivi, pārējie viņu vairs neuzskata par jukušu.

Nākamajās dienās visi simt četrdesmit četri krasta cilvēki iemācās peldēt un ķert zivis, kaut ari noķer tikai vislēnākās no tām. Delfīni viņus nepamet, bet gan māca, kā rīkoties, un izrādās ļoti pacietīgi instruktori.

Cilvēki sāk savā starpā sarunāties delfīnu valodā. Bērni jautri draiskojas ūdenī, ļaujot, lai vaļveidīgie viņus aizvizina aizvien tālāk jūrā.

Tad kādā dienā tālumā parādās vēl viens cilvēku bars.

Cilvēki pludmalē gatavojas tiem stāties pretim.

Nonācis līdz viņiem, otrs cilvēku bars apstājas. Abu pušu vīrieši nostājas pirmajā rindā, lai iebiedētu pretinieku.

Vini cits uz citu skatās, un tad vecā sieviete iziet cauri vīru rindai, pieiet klāt jaunpienācējiem un tam, kurš šķiet lielākais un stiprākais no visiem, pastiepj atvērtu plaukstu.

Uzreiz viņi neaptver šī žesta jēgu.

Šādu izturēšanos viņi vēl nav pieredzējuši. Pretinieku vadonis kādu brīdi gudro, kā rīkoties, taču tad arī viņš pastiepj roku.

Rokas saskaras. Sejās atmirdz smaidi. Un rokas paspiež viena otru. Vecā sieviete zina, ka šādi rīkoties viņu ir pamudinājis delfīnu piemērs. Delfīni tai ir iemācījuši, ka savienība ir labāka nekā cīņa.

Turpmāk viņi visi kopā kļūst par delfīneilvēkiem.

Viņi sāk visi kopā ieturēt maltītes. Tad viņi mēģina sazināties ar žestu, skaņu atdarinājumu, bet vēlāk arī ar valodas palīdzību.

Tā delfīneilvēki uzzina, ka otrs bars ir skudreilvēki.

Abas tautas ilgi viena ar otru sarunājas. Delfincilvēki iemāca skudrcilvēkiem peldēt, zvejot, runāt, rotaļāties un dziedāt visu to, ko viņi paši ir iemācījušies no delfīniem.

Skudrcilvēki iemāca delfīncilvēkiem izrakt ejas tāpat, kā to dara skudras. Šādi viņi spēj patverties no visiem zvēriem. Skudrcilvēki paskaidro, ka, novērojot savus iecienītos kukaiņus, viņi ir sapratuši, ka vārgos vajag nevis pamest, bet gan pasargāt, lai tie varētu veikt tos uzdevumus, no kuriem atsakās gan sievietes, gan mednieki. Ievainotie un sakropļotie prot izdomāt dažādus pasākumus, lai būtu baram noderīgi. Viņi pieskata bērnus un pin grozus dārzeņiem.

Kāda skudrcilvēku rīcība delfīncilvēku baru īpaši pārsteidz. Lai apliecinātu savstarpējo uzticību, kukaiņcilvēki tuvākos draugus skūpsta uz lūpām. Viņi bija ievērojuši, kā skudras saskaras ar antenām, bet pēc tam viena otrai nolaiza muti, acīmredzot lai apliecinātu vienlīdzību.

Tā skudrcilvēki piedāvā delfīncilvēkiem kā labākajiem draugiem skūpstus uz lūpām. Sākumā viņiem aiz riebuma kļūst slikti, taču beigās tiem šāds pieskāriens šķiet lielisks. Un viņi pat sāk saskarties arī ar mēlēm, kaut gan tās klāj siekalas.

Tagad viņi ir divsimt astoņdesmit astoņi un cits citu atbalsta. Lai izvairītos no paisumiem, viņi kopīgiem spēkiem augstu kāpā uzceļ apakšzemes pilsētu ar izeju uz pludmali.

Viņi ievieš kopīgu valodu, kurā sajaucas skudrcilvēku un delfīncilvēku valodas vārdi. Drīz abu baru vīrieši un sievietes sāk savā starpā tik intensīvi pāroties, ka vienā teritorijā ir izveidojušies trīs bari skudrcilvēku bars, delfīncilvēku bars un metisu bars.

Un, pārējiem par lielu pārsteigumu, tieši šie pēdējie izrādās izturīgāki nekā viendabīgo apvienību pēcteči, tomēr visi turpina dzīvot kopā, turklāt lielā saticībā, ievērojot principu "kopībā spēks".

66. ENCIKLOPĒDIJA. SKUDRAS

Skudras uz Zemes mīt jau simts miljonus gadu, bet cilvēki tikai aptuveni trīs miljonus gadu. Jau simts miljonus gadu skudras būvē aizvien sarežģītākus mājokļus un sākušas veidot pat skudru pūžņus ar desmitiem miljoniem iemītnieku.

Taču, ja viņu ieradumus papētītu tuvāk, tie mums tomēr šķistu pārāk eksotiski. Pirmām kārtām vairums skudru ir aseksuālas. Vairojas tikai neliela daļiņa skudru populācijas skudru princeses un prinči. Tā kā pēdējie mirst aiz baudas kāzu dzimumakta laikā, pilsētā drīz vien nepaliek neviena tēviņa. Un tikai karaliene dēj oliņas, Tā kā viņa visu laiku ir ļoti labi informēta par to, kas kopienai nepieciešams, viņa rada tieši tādu indivīdu skaitu un tieši ar tādām īpašībām, kādi vajadzīgi. Tātad ikviens dzimst ar jau iepriekš noteiktu amata prasmi. Starp skudrām nepastāv ne bezdarbs, ne trūkums, ne individuālā uzņēmējdarbība, ne policija. Tāpat nepastāv nekāda hierarhija un politiskā vara. Tā ir ideju republika. Lai kāds arī būtu viņu vecums un nodarbošanās, ikviena no tām var piedāvāt savu ideju pārējiem mājokļa iemītniekiem. Un tā tiek vērtēta tikai pēc kvalitātes un informācijas, ko tā sniedz.

Skudras nodarbojas ar lauksaimniecību. Savā teritorijā viņas audzē sēnes. Skudras pazīst lopkopību. Rožu krūmos viņas gana laputis. Skudras izgatavo ari darbarīkus, tādus kā šujmašīniņas, kas palīdz sastiprināt lapas. Viņas pazīst ķīmijas nozīmi, jo lieto antibiotiku šķīdumus, lai ārstētu kāpurus, un skābes, lai uzbruktu ienaidniekiem.

"Pilsētu" arhitektūrā skudras iekļāvušas solārijus, noliktavas, karaļa ložas un sēņu audzētavas.

Tomēr būtu kļūdaini uzskatīt, ka skudru pūznī strādā visas skudras. Patiesībā viena trešā daļa iemītnieku slinko, guļ un slaistās apkārt. Vēl viena trešdaļa nodarbojas ar nederīgām lietām, proti, tādām, kas citām tikai traucē, piemēram, tuneļa celtniecība, kuras rezultātā sabrūk kāds cits tunelis. Un, visbeidzot, atlikusī trešdaļa labo iepriekšējo kļūdas, būvē "pilsētu" un par to rūpējas. Un galu galā viss darbojas.

Skudras karo, taču kaujās visām nav jāpiedalās. Toties visas rūpējas par "pilsētas" kolektīvajiem panākumiem. Tas viņām šķiet svarīgāk par personisko sasniegumu. Kolīdz kāda skudru pūžņa apkārtnē izbeigušies pārtikas krājumi, tā iemītnieces pārvācas uz citu vietu. Skudras migrē, lai pūzni pārbūvētu citur. Tā veidojas līdzsvars starp skudru pūzni un dabu; tas nepieciešams, lai nekas netiktu izpostīts, bet gan, gluži otrādi, lai tiktu uzlabota zemes ventilācija un putekšņu cirkulācija.

Skudras ir veiksmīgs sociālo dzīvnieku paraugs. Viņas ir kolonizējušas tikpat kā visus biotopus no tuksneša līdz Ziemeļpolam. Skudras ir pārdzīvojušas Hirosimas un Nagasaki atombumbu sprādzienu. Šķiet, ka tās darbojas, cita citu netraucējot, un atrodas lieliskā simbiozē ar planētu.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums

67. HERMEJA BILANCE

Atkal iedegas gaisma. Mēs izberžam acis, jo esam tikpat noguruši kā Juņ Bi, kad viņa pārāk ilgi aizkavējas pie savas spēļu vadības pults.

Neapstrīdami, ka cilvēkus vērot ir daudz aizraujošāk nekā augus vai dzīvniekus.

Hermejs lidinās ap "18. zemi". Ceļojumu dievu interesē ikviens cilvēks. Viņš mums ierosina novērot pārējo studentu pārzinātos barus uz visas planētas teritorijas. Starp saviem tuvākajiem kaimiņiem es jau pazīstu bruņurupučcilvēkus, ko radījusi Beatrise, Prudona žurkcilvēkus un Edmonda Velsa skudrcilvēkus. Turklāt es secinu, ka uz "18. zemes" ir vairāk cilvēku baru nekā mūsu klasē dievu audzēkņu. Tas ir tas, ko mums bija teicis ceļojumu valdnieks, — uz spēles skatuves sastopami arī cilvēku bari, kam nav savu dievu. Izskatās, ka tiem neklājas sliktāk par pārējiem. Es pamanu, ka ar "personiskās intuīcijas" palīdzību cilvēku bari bez dieviem izdarījuši daudz noderīgākus atklājumus nekā tie, kuru medijus mēs sapņos esam iedvesmojuši. Tas dara mūs domīgus.

Kamēr citi piekaluši acis planētai, es Edmondam čukstu:

Kas vakar notika melnajā teritorijā?

Viņš atmet ar roku, liekot saprast, ka te nav ne īstā vieta, ne laiks par to runāt. Es atkal pievēršos cilvēku sabiedrības iedīgļu vērošanai.

Merilina atzīmē:

Dzīve alā ir visu izmainījusi. Tiklīdz bars ieguvis patvērumu, cilvēki dodas medībās, bet sievietes visu dienu pavada pie ugunskura, un visi rādītāji ir izmainījušies. Tagad es saprotu, kāpēc mans mirstīgais vīrs Džo di Madžio nespēja ledusskapī sameklēt alus bundžu. Viņš bija beisbola čempions, un treniņu dēļ viņam bija tik šaurs redzējums uz lietām, ka viņš spēja koncentrēties tikai uz attālinātu mērķi.

Edmonds piekrīt:

-Turpretim sievietei, kad tā ir iekārtojusies alā, vienlaikus jāuzmana, lai ugunskurs neizdzistu, lai tur neiekļūtu dzīvnieki un lai bērni nedarītu muļķības. Tā viņai vienlaikus izstrādājas gan tuvāks, gan tālāks redzējums.

Un bagātāks vārdu krājums nekā vīriešiem. Sievietes sarunājas ar savām biedrenēm, bet vīrieši klusē, lai neaizbiedētu medījumu, saka Mata Hari.

Tomēr var noprast, — piebilst Antuāns de Sent-Ekziperī, ka šie paradumi veicina labāku orientēšanās spēju attīstību, un medībās bez tā nevar iztikt.

Dzīvojot šaurībā, sievietes ieguvušas ļoti smalku dzirdi un emocionālu valodu.

Diskusijā iesaistās arī citi dievu audzēkņi.

Sāncensība, demonstrējot izveicību medībās, vīriešus padarījusi par labākiem amatniekiem, saka viens.

Rūpējoties par bērniem, sievietes ieguvušas lielāku cieņu pret cilvēka dzīvību, bet vīriešiem medībās iepaticies nogalināt, atzīmē Simona Siņorē.

Hermejs pieprasa, lai visi apklust. Viņš pabeidzis rezultātu apkopošanu. Pienācis laiks paziņot uzvarētājus.

Pasludinu par šīs "Y spēles" pirmā posma uzvarētāju Beatrisi ar saviem bruņurupučcilvēkiem, ko var uzskatīt par N spēku. Atradis patvērumu, viņas bars izgudrojis apmešanos pastāvīgā dzīvesvietā. Beidzot cilvēce nomadu dzīvesveida vietā radusi citu risinājumu.

Viņš tai uzliek galvā zelta lauru vainagu.

Otrajā vietā ir Prudons un viņa žurkcilvēki. Izdomājot karu, viņš ne tikai ļāva cilvēkiem pārvarēt ciešanas, bet arī kļūt par sava likteņa noteicējiem. Viņa karotāju izraudzīšanās metode izrādījusies veiksmīga tāpat kā viņa demogrāfiskās ekspansijas politika. Viņš samērā labi pārstāv D spēku.

Bet Prudons taču, Simona Siņorē šokēta protestē, slepkavo vīriešus un vecus cilvēkus. Viņš bezkaunīgi nolaupa citu sievas, lai pēc tam tās izvarotu un piespiestu bez mitas dzemdēt, lai žurkcilvēkiem būtu pietiekams daudzums kareivju un…

Dievu skolotājs viņu skarbi pārtrauc:

Mēs šeit neesam tāpēc, lai kādu tiesātu vai lasītu morāli. Karš ir tāds pats ekspansijas līdzeklis kā jebkurš cits. Iznīcinot kaimiņu barus un iegūstot viņu auglīgās sievas, žurkcilvēku bars rīkojās savas nākotnes vārdā. Tāpat arī tas katra uzbrukuma laikā ieguva uzvarēto tehnoloģiju un atklājumus, un tas viņiem ļāva pavirzīties uz priekšu zinātnes jomā, pašiem tieši neveicot pētījumus. Un, visbeidzot, karotāju elites izveidošana ir drošības garantija. Bet mērķis attaisno līdzekļus.

Kurnēšana pieņemas spēkā. Sieviešu kārtas studentes acīmredzami nepiekrīt šādam pasaules redzējumam. Pat nepapūloties neko paskaidrot, Hermejs pasauc Prudonu un uzliek tam galvā sudraba kroni. Viņš turpina:

-Trešais un pēdējais uzvarētājs, kas pārstāv A spēku, Mišels Pensons.

Es salecos.

Esmu gan priecīgs, gan pārsteigts, ka atrodos labāko trijniekā ar vērtībām, kas pilnībā atšķiras no tām, kādas ir mani pārspējušajam konkurentam.

Ceļojumu un laupītāju dievs paskaidro, ka viņš augstu vērtē manu baru ar izeju pie jūras, draudzību ar delfīniem un apvienību ar svešiniekiem, par kādiem uzskatāmi skudrcilvēki. Tomēr es brīnos:

Kāpēc tādā gadījumā es neesmu vienā līmenī ar Edmondu Velsu?

Tāpēc, ka tas esi tu vai vismaz tavējie, kas pirmie piedāvājuši apvienību, Mišel, un ko Edmondam atlika tikai pieņemt. Tu izdomāji sadarbības koncepciju. Un ir tikai loģiski, ka tu iegūsti sava darba augļus.

Edmonds Velss, kurš ieņem ceturto vietu, tam piekrīt. Viņam seko gleznotāja Anrī Matisa pāvcilvēku bars, Fredija Maiera vaļcilvēku bars, Zorža Klemanso briežcilvēku bars, Lafontēna kaijcilvēku bars, Kamilas Klodelas jūrasežcilvēku bars, Fransuā Rablē cūkcilvēku bars, Mongolfjē lauvcilvēku bars, Raula ērgļcilvēku bars un Merilinas lapseņcilvēku bars. Zelta lauru vainags ticis Beatrisei, sudraba lauru vainags — Prudonam un bronzas lauru vainags man.

Hermejs aizlidinās līdz tāfelei, uz kuras uzraksta: "Apvienība, dominēšana, neitralitāte," un paskaidro:

Mūsu trīs uzvarētāji katrs savā veidā aizstāvējuši vienu no šiem trim pasaules pamatspēkiem. Kopā ar saviem bariem jūs varējāt konstatēt, ka tikai šie trīs izturēšanās veidi ir efektīvi.

Ar baltu krītu viņš precizē:

Ar tevi.

"Pret tevi."

"Bez tevis."

Mēs lauzām galvu, meklējot kādu citu izturēšanās modeli, tomēr mums tas neizdodas. Ceļu dievs smaida.

Šīs trīs enerģijas iesaistītas daļiņu līmenī, lai veidotu vai izjauktu atomus; molekulu līmenī, lai izveidotu vai iznīcinātu dzīvību; zvaigžņu līmenī, lai izveidotu vai iznīcinātu saules sistēmas. Tās sastopamas arī cilvēku attiecībās, mikrokosmiskajā pāra līmenī vai makrokosmiskajā civilizāciju sastapšanās līmenī.

Un viņš paceļas gaisā.

Lūk, kāpēc to sauc par "Y spēli". Jo katras spēles partijas beigās mēs raugāmies uz trim uzvarētājiem. Un katrs no tiem pārstāv kādu no šiem spēkiem mīlestību, dominanci un neitralitāti -, jo tie veido Y trīs sviras.

Tagad kārta zaudētājiem. Hermejs paziņo, kuri tiek izslēgti, lemūrcilvēku bars par to, ka nespēj cīnīties, pandcilvēki, jo ir pārāk slinki, lai ietu medībās, un tiem trūkst proteīna, jo viņi ēd tikai bambusus, lemingcilvēku bars, jo tas tā pakļaujas savam vadonim, ka seko viņam pat tad, ja vadonis kļūdās, turklāt lemingcilvēku baram pat ir postoša nosliece uz grupveida pašnāvību. Šiem trim bariem tiek pievienoti vēl septiņi citi kolektīvi, kurus iznīcinājis Prudona bars. Aprēķins: 119-10 = 109.

Es tomēr nesaprotu, kāpēc Prudons ar saviem riebīgajiem žurkcilvēkiem saņēmis labāku atzīmi nekā Mišels ar saviem miermīlīgajiem cilvēkiem, Merilina Monro dumpojas.

Kādreizējās filmu zvaigznes piemīlīgā sejiņa un baudkārās auguma līnijas liek atmaigt pat dieviem, un Hermejs labprāt aizplivinās līdz viņai, lai sniegtu papildu paskaidrojumus un konkrētu pamācību:

Dārgā Merilin, iegaumējiet vienreiz par visām reizēm, ka dieviem nepastāv ne labie, ne sliktie. Tiek ņemta vērā tikai efektivitāte. Bet, tā kā jūs izskatāties noskumusi, es jums sīkāk paskaidrošu "Y spēles" izlases kritērijus, kas ir ari manējie. Turiet vaļā savas daiļās austiņas un, ja tas nepieciešams, pierakstiet.

Pirmais kritērijs teritorijas okupācija un kontrole.

Aplūkosim skaitļus. Zurkcilvēku bars kontrolē deviņdesmit kvadrātkilometru lielu teritoriju, bet delfīncilvēku teritorija, pat apvienojoties ar skudreilvēkiem, aizņem tikai trīsdesmit kvadrātkilometrus.

Otrais kritērijs demogrāfija.

Ar savu dzimšanas veicināšanas politiku zurkcilvēku populācija ir piecsimt trīsdesmit četri cilvēki, bet delfīncilvēku un skudrcilvēku apvienībā ietilpst četrsimt vienpadsmit cilvēku, turklāt man to nākas dalīt ar divi, jo tajā ir divi dalībnieki. Mums, dieviem, bērns ir bērns, pat ja tas radies izvarošanas rezultātā. Jo dzimst taču cilvēciskas būtnes un mūs neinteresē, kādā veidā tās ieņemtas. Es vēlreiz atkārtoju, ka šeit neviens netiek tiesāts, notiek tikai faktu konstatācija.

Trešais kritērijs izejvielu apguve.

Tālaika pamatresursi ir medījumi un novāktā raža. Iznīcinot citus barus, žurkcilvēki paplašinājuši savas medību teritorijas un lauksaimniecības zonas. Atbilstoši mūsu atzīmju sistēmai žurkām ir piecdesmit sešas vienības medījumu un ražas ieguves pret trīsdesmit piecām delfīncilvēku un skudrcilvēku apvienībā.

Ceturtais kritērijs zinātniskie atklājumi. Tajos delfīncilvēku un skudrcilvēku apvienība izvirzījusies priekšgalā ar piecpadsmit vienībām atklājumu pret zurkcilvēku deviņām, taču mums nevajadzētu aizmirst, ka arī šajā gadījumā runa ir par divu cilvēku baru apvienību.

Un kāpēc tad mums netiek piešķirti papildpunkti par to, ka mūsu apvienība ir izdevusies? iejaucas Edmonds Velss.

Lidojošais dievs raugās manā skolotājā un atbild, cik labi prazdams.

jo tieši attiecības ar citiem veido piekto kritēriju, mans dārgais profesor Vels. Vēršu jūsu uzmanību uz to, ka zurkcilvēku bars baidās no tikšanās ar svešiniekiem daudz mazāk nekā jūs.

Nesaprotu.

Pirmatnējais spēks. Sajā nedrošajā laikā spēcīga armija ir labākais veids, lai varētu izraudzīties, kādas apvienības vien sirds kāro. Sestais kritērijs iedzīvotāju morāle un labklājība. Es zinu, ka dažiem ir grūti pieņemt to, ka teritoriju okupācija parādās kā pirmais kritērijs, bet labklājība kā pēdējais. Pat ja mēs šo klasifikāciju apgrieztu kājām gaisā, žurkcilvēki tikpat ierindotos kādā no pirmajām vietām. Viņu varenā armija nodrošina zināmu mieru un tātad arī iedzīvotāju labklājību. Spēles beigās viņu kopiena bija tā, kas izjuta vismazāk stresa. Ja tā labi padomā, žurkcilvēku bars pat būtu varējis ierindoties pirmajā vietā, pirms bruņurupučcilvēkiem, taču es uzskatīju, ka ideja iekārtoties uz dzīvi alā noteikti jāatalgo, jo tas ir visbūtiskākais jaunievedums.

Man jau šķiet, ka diskusija ir beigusies, bet Hermejs aizplivinās pie kādas mēbeles ar atvilktnēm, parakājas tajā un atgriežas pie mums, vicinādams gaisā es neticu savām acīm lielu, zilu grāmatu, kurai uz vāka ar zelta burtiem rakstīts "Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija".

Mana enciklopēdija! — mans draugs iesaucas un jūtas tikpat pārsteigts, cik es.

Lieliski, mūsu šīsdienas skolotājs uzjautrinās. Mūsu rīcībā ir viss, bet, runājot par žurkām, jūs labāk varētu pastāstīt par viņu uzvedību un līdzību cilvēkiem. Cilvēkus jūs ierindojat tieši starp žurkām un skudrām žurkas iezīmīgas ar visu to, ko izraisa viņu egoisms un vardarbības elementārie impulsi, bet skudras ar visu to, ko veido viņu civilizētās solidaritātes principi.

Jūtu, ka manu draugu Edmondu Velsu ļoti aizkustinājis tas, ka Olimpa dievi lasa viņa darbu, jo līdz šim viņam šķitis, ka raksta tikai tādēļ, lai pamācītu mirstīgos.

Es vēlos nolasīt kādu fragmentu, ko daži no jums jau pazīst un kas sniedz būtiskākās ziņas par cilvēku bariem.

68. ENCIKLOPĒDIJA. ŽURKU HIERARHIJA

Nansī Universitātes Uzvedības pētniecības nodaļas bioloģijas laboratorijas pētnieks Didjē Desors ievietoja būrītī sešas žurkas, lai redzētu, kā viņas spēj peldēt. Būra vienīgā izeja veda uz baseinu, un, lai nonāktu pie barotavas, žurkām vajadzēja to šķērsot. Drīz vien izrādījās, ka žurkas nedevās pakaļ barībai visas reizē. Viss notika tā, it kā viņas būtu savā starpā sadalījušas lomas. Tur bija divas žurkas ekspluatatores, divas ekspluatētās, viena autonomā žurka un viena žurka grēkāzis, kas nepeldēja. Abas ekspluatētās žurkas ienira ūdenī un peldēja pakaļ barībai. Kad abas atgriezās būrī, ekspluatatores tās sita tik ilgi, līdz ekspluatētās atdeva barību. Tikai tad, kad ekspluatatores bija pieēdušās, ekspluatētās žurkas drīkstēja atlikušo barību sadalīt savā starpā. Ekspluatatores nekad nepeldēja. Viņas iekaustīja peldētājas, lai pašas labi pieēstos.

Autonomā žurka peldēja diezgan slikti, un, kad tā atgriezās ar barību, tai nācās izvairīties no ekspluatatorēm, lai varētu pati to apēst. Bet grēkāzim, kura nespēja ne peldēt, ne terorizēt pārējās žurkas, nebija citas izvēles kā samierināties ar graudu pabirām. Kad eksperiments tika atkārtots ar divdesmit būriem, lomas tika sadalītas tieši tāpat divas ekspluatatores, divas ekspluatētās, viena autonomā žurka un viena žurka grēkāzis.

Lai labāk izprastu šīs hierarhijas mehānismu, Didjē Desors ievietoja vienā būrī sešas ekspluatatores. Viņas savā starpā cīnījās visu nakti. Un no rīta viņām atkal bija tāds pats lomu sadalījums divas ekspluatatores, divas ekspluatētās, viena autonomā žurka un viena žurka grēkāzis. Tas pats notika, ja būrī ievietoja sešas ekspluatētās, sešas autonomās žurkas vai sešus grēkāžus. Neatkarīgi no tā, kuras žurkas ievietoja būrī, lomu sadalījums vienmēr bija tāds pats. Tad eksperiments tika atkārtots lielākā būrī, kurā atradās divsimts žurku. Žurkas cīnījās visu nakti.

No rīta trīs žurkas, kurām pārējās bija nodīrājušas ādu, bija "piesistas krustā" pie būra režģiem. Morāle: jo lielāks iemītnieku skaits, jo pieaug nežēlība pret grēkāžiem.

Vienlaikus lielā būra ekspluatatores bija izveidojušas "leitnantu" hierarhiju, tā saglabājot savu autoritāti, pašām neterorizējot ekspluatētās žurkas.

NansI zinātnieki savos pētījumos gāja vēl tālāk, analizējot arī žurku smadzeņu darbību. Viņi konstatēja, ka tās žurkas, kurām bija visvairāk stresa šūnu, nebija vis grēkāži vai ekspluatētās, bet gan ekspluatatori, kas baidījās, ka varētu zaudēt savu privileģēto statusu un ka tām vajadzētu sākt strādāt pašām.

Edmonds Velss.

Relatīvo nn absolūto zināšanu enciklopēdija (fragtnents no III sējuma)

69. TERITORIJA UN AGRESIVITĀTE

Edmonda atstāstītais eksperiments mūs ir samulsinājis. Iznāk tā: lai pa kādu ceļu arī mēs dotos, mūsu centieni tik un tā būtu veltīgi, jo tāda ir dzīvo būtņu iedaba. Lomas vienmēr tiek sadalītas vienādi — ekspluatatori, ekspluatētie, autonomie un grēkāzis.

Pacēlies gaisā mūsu priekšā, brīžiem savicinot zeltītos sandaļu spārnus, Hermejs apliecina:

-Tāpat kā žurka, arī cilvēks ir teritorijas un hierarhijas dzīvnieks. "Teritorija" un "hierarhija" ir divas pamatmotivācijas, kas ir būtiskas, lai izprastu visu cilvēku sabiedrību kopumā.

Iezīmēt medību teritoriju, urinēt reproduktīvās zonas visos četros stūros, atrasties starp augstākstāvošiem un zemākstāvošiem tāda uzvedība nomierina un rada atvieglojuma izjūtu.

Protams, pēc tam, lai varētu izlikties, ka sirdsapziņa ir tīra, sākas runas par to, ka cilvēki mīl brīvību un tiem nekādi vadoņi nav vajadzīgi, taču, ja paraugāmies atpakaļ vēsturē, izrādās, ka ir gluži pretēji. Cilvēkiem patīk būt vergiem, un viņi pielūdz savu vadoni. Un, jo atbaidošāki ir viņu vadoņi, jo drošāk viņi paši jūtas.

Ceļojumu un laupītāju dievs nožēlā noplāta rokas.

Bet vēl taču ir arī autonomie! Žoržs Meliess aizstāvas.

Kā tad, daži nelaimīgie, kas neatkāpjas no saviem principiem… Jā, tas tiesa, ir arī tādi. Bet brīvība tiem dārgi maksā. Viņi strādā vairāk nekā visi citi, jo tiem jānopelna sava maize, bet pēc tam jācīnās, lai viņiem to nenozog. Viņi neatrodas saskaņā ar pārējiem cilvēkiem, kas sadalījušies ekspluatatoros un ekspluatējamos un tādēļ lemti vientulībai jeb izmisumam. Ak, cik daudz vientulības nākas paciest, lai tikai justos brīvs!

Un Hermejs atkal šķībi nosmaida.

Žorž Melies, jūs taču pats ļoti labi zināt, ko maksā būt vientuļam jātniekam! Jūs taču izputējāt, izgudrojot dažādus trikus un specefektus! Jūs nebijāt ar mieru savu kino pārdot un, par spīti, sadedzinājāt savas dārgās filmas.

Jau tikai atceroties vien šo ienīsto laiku, Meliess jūtas aizskarts. Viņš iekož lūpā. Kamila Klodela mierinot apliek viņam roku ap pleciem. Arī viņa, saskardamās ar apkārtējo neizpratni, iznīcinājusi savus darbus.

Bet kam vajadzīgs grēkāzis? jautā Mata Hari.

-Tā ir sociālā līdzsvara atslēga. Upura izraudzīšanās,

lai atpirktos. Šis grēkāzis kalpo par visu oficiālo amatnoziegumu alibi. Ja vadonis slepkavojis, zadzis vai negodīgi rīkojies, tad pēc tam, lai viņu netiesātu, tas izgudro grēkāzi un piespriež tam publisku sodu… Jūs, kundze, to lieliski zināt, jo pati kļuvāt par grēkāzi sazvērestībā, ko bija organizējuši divi spiegošanas centri. Grēkāža pienākums ir radīt katarsi. Prudons to ļoti labi saprata, kad izmantoja nevainīgo upurēšanu kā masas apvienojošu izrādi. Savā iepriekšējā dzīvē jūs vēlējāties valdīt pār cilvēkiem kā pār kaut kādu milzīgu ganāmpulku, ko nepieciešams apmācīt, vai ne tā, Prudon? Un, ja šī cilvēka devīze ir: "Ne Dievs, ne kungs," tad tas šķiet vismaz paradoksāli.

Anarhists nepiekrīt. Viņš pieceļas un noskandē:

Lai cilvēkiem iemācītu brīvību, galvenais ir viņus izglītot!

Vai ar vardarbību? Tiktāl, ka tie tiek masveidā iznīcināti? jautā Hermejs, kas, šķiet, zina daudz par katru no mums.

Lai arī Prudons ir nedaudz izsists no līdzsvara, no savas pārliecības viņš nedomā atteikties.

Ja ļaudis jāpiespiež būt brīviem, jo sliktāk. Tātad nāksies tos piespiest. Ja viņiem nepieciešami skolotāji, lai iemācītos bez tiem iztikt, es tos sameklēšu.

Un ja viņiem vajadzīgi dievi, lai iemācītos bez tiem iztikt? Hermejs nevainīgi ievaicājas. Ak, Prudon, jūsu uzskati mani sajūsmina. Jūs esat pirmais anarhists, kurš izgudrojis varu.

Nihilisma teorētiķis apjucis atkal apsēžas.

Grūti turēties pretim tik pieredzējušam skolotājam, kurš turklāt izpētījis tik daudzus ceļus.

Agrāk pat pastāvēja tāds jēdziens, kuru gan neaizstāvēja anarhisti, bet citi ekstrēmisti, "proletariāta diktatūra". Ak, cik gan daudz paradoksu ietverts šajos vārdos… proletariāta diktatūra…

Kas gan tur tik smieklīgs? apvainojas Marija Kirī, kas savā laikā piederēja pie komunistiskās partijas un uzreiz pazina mītiņos skandēto saukli.

Ja vēlaties zināt šo vārdu sinonīmu, tad tas ir "ekspluatēto tirānija". Kā teicis kāds no jūsu "1. zemes" humoristiem: "Kapitālismā cilvēks ekspluatē cilvēku, bet komunismā… otrādi." Dārgā Marija Kirī, gadījumā ja jums ir pārāk īsa atmiņa, tad es vēlētos atgādināt par Vācijas un PSRS paktu. Un tas notika laikā, kad ļaudis uzskatīja, ka nacisms ir komunisma pretstats! Un te, bladāc! Hitlers un Staļins spiež viens otram roku. Un tā jūs uzķeraties uz lētas izkārtnes! Turpretim mums, dieviem, asinskārs diktators ir un paliek diktators neatkarīgi no tā, vai viņš slēpjas aiz melna, sarkana vai zaļa karoga! Tas jāprot saskatīt, tiklīdz iesaistīta milicija ar rungām un intelektuāļus bāž cietumos. Jāprot tulkot "zīmes".

Mani satrauc kāds jautājums:

Tad jau iznāk, ka cilvēkiem vienmēr būs iedalītas tādas pašas lomas kā žurkām viņu baros?

Nē, tas nav obligāti, saka Hermejs, — taču izturēties kā žurkām ir vinu visdabiskākā nosliece. Vardarbība tos fascinē, bet hierarhija nomierina. Tiklīdz viņi ir par kaut ko atbildīgi, tā uzreiz uztraucas, bet, kad viņu vadonis tos atbrīvo no šīs atbildības, vini atkal nomierinās.

Un visi jūsu centieni panākt, lai cilvēki tiktu vaļā no šīm nosliecēm, draud izgāzties, jo tas ir pretrunā viņu visdziļākajai iedabai.

Nostājies starp mums, ceļojumu un laupītāju valdnieks noliecas pār smago "18. zemes" sfēru un pārklāj tai pāri pārvalku, aizsedzot skatam mūsu cilvēku baru piedzīvojumu turpinājumu.

Uz šīs planētas pagaidām vēl nav ne nāciju, ne karaļvalstu, ne robežu. Ir tikai medību teritorijas, kuras cilvēku bari pamet, kad to krājumi ir izsmelti. Tehnoloģija attīstās, pateicoties iebrukumiem un apvienībām, un lūdzu iegaumēt jo plašāka teritorija, jo vairāk agresivitātes. Varat jau sākt gudrot par to, kā nākamajā "Y spēles" partijā uzbūvēt galvaspilsētu un darboties, izejot no šī skatpunkta.

Parādās Atlants, kas atkal paņem savu nastu un uzliek to uz muguras, tik skaļi pūzdams un elsdams, ka šīs nopūtas pauž visu, ko viņš domā par mazbērnu pienākumiem pret vecvecākiem.

Kentauri ierodas pakaļ zaudējušajiem, kas šoreiz samierinājušies padodas.

Laiku, kad kāda civilizācija ir bērna autiņos, mūsu pasniedzējs paziņo noslēguma vietā, var salīdzināt ar cilvēkbērna bērnību. Tieši šai stadijai ir izšķirošā loma. Vēlāk tautām un cilvēkiem, sastopoties ar kaut ko jaunu, izstrādāta viena un tā pati reakcija, un tad jau ir ļoti grūti kaut ko mainīt.

70. MITOLOĢIJA. CILVĒKU SABIEDRĪBA

Tāpat kā bijušas vairākas dievu paaudzes, izveidojušies arī pieci cilvēku sabiedrības laikmeti. Pirmie cilvēki radušies zelta laikmetā un ir zemes dieves Gajas pēcteči. Viņu valdnieks bija Krons, un tie dzīvoja mierā un saticībā. Zeme nodrošināja cilvēku vajadzības, un tie nepazina ne darbu, ne slimības, ne vecumu, bet viņu nāve atgādināja aizmigšanu.

Šo laikmetu simbolizē jaunava, kam ap galvu ziedu vainags, bet rokā pilnības rags. Tai līdzās olīvu miera kokā san bišu spiets. Tā bija zelta laikmeta sabiedrība, bet zelts asociējās ar sauli, uguni, dienu un vīrišķo pirmsākumu.

Nākamā bija sudraba laikmeta sabiedrība. Olimpa dievi to radīja pēc Krona krišanas un pārvākšanās uz Itāliju, kur viņš mācīja lauksaimniecību. Šajā laikā cilvēki bija ļauni un egoistiski. Viņi vairs neapbrīnoja dievus. Šī laika simbols ir sieviete ar arklu, kas tur rokās labības statiņu.

Sudrabs saistās ar mēnesi, aukstumu, auglību un sievišķo pirmsākumu.

Zevs iznīcināja sudraba sabiedrību, lai tās vietā radītu citu.

Bronzas laikmeta sabiedrību veidoja brīvdomīgi, netaisnīgi un vardarbīgi cilvēki. Šie kareivji cīnījās savā starpā, līdz cits citu iznīcināja. Bronzas laikmetu simbolizē daiļa sieviete, kurai galvā ķivere, bet rokās — vairogs. Starp citu, no bronzas izgatavoja arī ziedojumu zvaninus.

Pēc tam Prometejs radīja vara laikmeta sabiedrību. Šie ļaudis izrādījās vēl ļaunāki. Viņi pavadīja laiku, cits citu tvarstot, cīnoties un slepkavojot. Viņi bija skopi un savtīgi. Tā kā zemi neviens nekopa, tā kļuva neauglīga. Vara laikmetu simbolizē draudīga izskata sieviete, kuras bruņucepuri rotā vilka galva un kurai vienā rokā ir šķēps, bet otrā vairogs.

Tad Zevs nolēma iznīcināt pilnīgi visus cilvēkus, izņemot kādu "taisnīgo" pāri: Prometeja un Pandoras dēlu Deikalionu un Epitemejas meitu Pirru. Zevs cilvēkiem uzsūtīja plūdus. Deviņas dienas un deviņas naktis Deikalions un Pirra pavadīja, paglābušies kādā šķirstā, un, kad ūdens līmenis nokritās, viņi svieda sev pār galvu akmeņus, no kuriem radās piektā sabiedrība. Starp tās pēcnācējiem ir helēņu ciltstēvs Helēns, doriešu ciltstēvs Doross un ahaju ciltstēvs Ahajs.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums (Pēc Fransisa Razorbaka darba motīviem, kuru savukārt iedvesmojusi Hēsioda "Teogonija",

700 g. p. m. ē.)

71. TĀ IR VIŅA

Pusdienojot gaisā jūtama spriedze. Redzu, ka grupiņās atkal sapulcējušies visi tie paši, kas parasti, lidotāji, rakstnieki, kino ļaudis, bet līdzās mums, trim "Y spēles" pirmās kārtas uzvarētājiem, var redzēt arī jaunas grupas. Prudonu, Beatrisi un mani ielenkuši jaunāko kursu studenti. Vairums Prudona apbrīnotāju ir vīrieši, bet Beatrises sievietes. Toties man līdzās ir teonauti. Tas tomēr netraucē Raulam sarūgtināti izmest:

Tu mūs vakar pamatīgi iegāzi.

Merilina nevēlas, lai starp draugiem sāktos strīdi. Viņa cenšas mūs novērst no sarunas temata, apsveicot mani ar kvalitatīvo spēli, taču Fredijs tieši ar šo ausi nedzird.

Par laimi, Mata Hari mūs izglāba, viņš saka. -Tie jau tīrie sīkumi, eksotisko deju dejotāja cenšas

mazināt spriedzi, man patīk cīņas.

Kas īsti notika?

Viņi, juzdamies neveikli, saskatās.

Mēs viņu redzējām. Un viņš mūs ievilka…

-Tu ļoti labi pats to visu zini, jo viņš taču tev sekoja, Rauls bargi nosaka.

Es neuzdrošinos viņiem teikt, ka biju pārāk nobijies, lai pagrieztos atpakaļ un uz nezvēru paskatītos.

Joprojām norūpējusies par to, lai saglabātu grupas vienotību, Merilina aprobežojas ar paskaidrojumu:

Tas ir radījums ar trim galvām, vienu pūķa galvu, kas spļauj uguni, vienu lauvas galvu ar asiem ilkņiem un vienu brieža galvu ar spiciem ragiem.

Mitoloģijā šo dzīvnieku dēvē par lielo himeru, un tas viņu ļauj atšķirt no mazajām himerām, piebilst Edmonds Velss.

Rauls savelk plaukstas dūrēs.

Mēs no tās izglābāmies tikai par mata tiesu. Himeras āda ir tik bieza, ka pat mūsu cilpas krusti to nespēja pāršķelt.

Turklāt šī himera izdalīja pretīgu sēra smaku, Merilina nočukst, nepatikā saviebusi seju.

Tad viņi visi apklust un tā dīvaini uz mani skatās, un es pēkšņi starp savējiem jūtos svešs. Tagad Fredijs mēģina izkliedēt saspīlēto atmosfēru.

Dīvaini. Viss notiek tieši tā, kā Hermejs to paredzēja. Kursā izveidojušās trīs grupas. A… D… N…

-Tas ir kļūdains priekšstats, Rauls izgrūž. Ir tikai viens sadalījums: uzvarētāji vienā pusē, bet zaudētāji otrā.

-Tik un tā šī ir varena spēle… Man tiešām ļoti patīk mani delfīncilvēki…

Gatavs, ironizē Rauls. Tu sāc tiem pieķerties. Atceries, kas notika ar Lisjēnu, kurš arī bija pieķēries saviem radījumiem.

Viņi tomēr ir pārāk patvaļīgi, piezīmē Mata Hari. Mani vilkcilvēki neko nesaprot no zīmēm, sapņiem un atklāsmēm, ko es tiem raidu. Mediji uz maniem aicinājumiem paliek nedzirdīgi. Viņi taču ir īsti autisti, jo dara tikai to, kas ienāk prātā!

"Sezonas" mūs pārtrauc, nesot vakariņu ēdienus. Pēc olām, sāls, saknēm, augļiem un jēlas gaļas šoreiz jaunu garšas sajūtu sniegs cepta gaļa.

Ceptā irbīte ir silta un šķiedraina un pati kūst mutē. īsta bauda. Cik ļoti tā atšķiras no jēlā gārņa, pat ja tas bija sasmalcināts karpačo! Tagad saprotu, cik lielu ieguldījumu cilvēces vēsturē devusi uguns atklāšana. Siltā gaļa man sasilda barības vadu un rada nomierinošu izjūtu. Papildinu savu porciju vairākas reizes. Siltie tauki kūst mutē. īsta delikatese!

Ceptajai irbītei seko nīlzirga ragū. Atšķirība ir krasa. Šai gaļai ir spēcīgāka un noturīgāka garša. Neviens vairs nesarunājas, jo visi izgaršo ēdienu.

Kad atkal ķeršos klāt savam baram, nosūtīšu viņiem zibeni, lai arī viņi uzzina, kādu baudu sagādā cepta gaļa.

Tagad "Sezonas" novieto uz galda ēdienus, ar kuriem izsalkumu remdējuši pirmie cilvēki, — augu saknītes, kukaiņus, sienāžus, termītu kāpurus, skudru karalienes, vaboles, zirnekļus…

Jautāju "Sezonai Rudens":

Vai tiešām mūsu senči to visu ēda?

Viņa pamāj ar galvu.

Āfrikā ļaudis lieto uzturā siseņus, piebilst Mata Hari, — jo tie satur proteīnus.

Manā šķīvī uzradusies atkal cita, man vēl nezināma ceptā gaļa. Tā ir garšīga. Nedaudz šķiedraina. Varbūt cūkgaļa? Merilina pirmā iztrūkusies šausmās nomurmina:

Bet tā… tā taču ir… cilvēka gaļa!

Mums kļūst nelabi, un visi uzreiz to izspļaujam; mūsu piemēram seko pārējie galdiņi, pār kuriem arī nākusi apjausma.

"Sezonas" par mūsu riebumu tikai uzjautrinās. Taču, man par lielu pārsteigumu, starp studentiem atrodas pāris drosmīgo, kas vēlas izēst savus šķīvjus, un starp viņiem ir arī Rauls. Mata Hari mirkli svārstās, bet tad tomēr no šādas idejas atsakās.

Nu nekāda košergaļa tā vis nav, Fredijs konstatē.

Savukārt es uzēdu virsū visus dārzeņus, kādi tik trāpās pa rokai, lai aizdzītu pretīgo garšu, kas saglabājusies mutē, sīpolus, ķiplokus, kāpostus un gurķīšus.

Tad Dionīss mums paziņo, ka pēc maltītes tiekam aicināti uz svētkiem, lai atzīmētu cilvēku rašanos mūsu lielajā "Y spēlē".

Amfiteātrī, atskanot bungu rīboņai, ksilofonu, arfu un ģitāru skaņām, drīz pievienojas arī sirēnu koris. Kentauri tās šurp atgādājuši milzīgā, pārnēsājamā ūdenstvertnē.

Sekoju Raula skatienam, kas starp ūdens radījumiem cenšas atpazīt savu tēvu, taču, tāpat kā viņš, konstatēju, ka Raula Razorbaka šeit nav. Edmonds Velss man iečukst ausī:

Paklau, esmu pamanījis, ka ar manu sardīņu baru notiek dīvainas lietas. Tiklīdz zivju bara vadone ieguvusi kādu jaunu informāciju, to uzreiz uztver arī pārējās.

Vai tu gribi teikt, ka tā saņemto informāciju pārraida pārējām?

Sākumā man tā šķita, tomēr tā nav. Patiesībā gan bara vadone, gan pārējās bara zivis uz šo informāciju reaģē vienlaikus. It kā informācija būtu izplatījusies tālāk vienā mirklī.

Kā vienā organismā?

Jā. Tās visas kopā veido vienu, savstarpēji saistītu kopumu. Šķiet, ka tāpat ir ar skudrām. Iedomājies, ja nu izdotos izveidot cilvēku kopienu, kas būtu vienota līdzīgā veidā?

Es apsveru šo ideju.

Nav ko fantazēt… Mums līdz tam vēl tālu.

Mūzikā ieskanas austrumnieciski ritmi, un uz laukuma atkal vijīgi izlokās Mata Hari. Man rodas tāds iespaids, ka katru dienu notiek viens un tas pats un pievienojas tikai kāda neliela nianse — cits dievu skolotājs, cits pārbaudījums, cits ēdiens vai cits mūzikas instruments.

Noguruši no ilgās noņemšanās ar saviem bariem, vieni nolēmuši doties pie miera, bet citi mielojas ar augļiem, lai aizmirstu cilvēka gaļas garšu.

Vai jūs to atradāt? man aiz muguras atskan kāda balss.

Sajūtu viņas smaržas. Pagriežos. Tā ir Afrodīte.

Vai jums tas izdevās?

Izdevās… kas?

Atrisināt mīklu.

Nē, pagaidām vēl ne.

Tad jau jūs varbūt nemaz neesat "tas, kuru gaida".

Pēkšņas intuīcijas vadīts, mēģinu uzminēt mīklu:

Varbūt tie ir bērni. Tie piedzimstot ir labāki par dieviem, bet spēj būt ļaunāki par pašu nelabo, kad izaug lieli. Nabagajiem to ir vairāk nekā saprašanas, savukārt bagātajiem vienmēr grūti pie tiem tikt. Bet, ja tos ēd, tad nomirst, jo kanibālisms izraisa šūnu atmiršanu.

Viņa mani laipni uzlūko.

Tā tomēr nav pareizā atbilde.

Es paveros viņā. Piemīlīgas bedrītes vaigos. Ieelpoju viņas ādas nedaudz skābeno smaržu, kas sajaukusies ar karamelēm… Afrodīte raugās pretim smejošām acīm.

Vai jūs dejojat? viņa vaicā.

Protams, es atbildu, un sirēnas uzsāk dziedāt kādu lēnu dziesmu.

Afrodīte satver manu roku.

Caur togu jūtu, kā viņas ķermenis saskaras ar manējo.

Mums apkārt krēslā veidojas arī citi pāri. Fredijs apskauj Merilinu, bet Rauls uzlūdz uz deju Matu Hari.

Es vēroju jūsu Y spēles partiju, viņa man čukst ausī. Man patīk jūsu spēles stils.

Noriju siekalas.

Tomēr apvienojoties izturēšanās vairs nav tik dabiska, turpina mana pielūdzēja. Un tas mirklis, kad jāpārvar bailes, lai aicinātu apvienoties, vienmēr ir ļoti sarežģīts.

Man šķiet, ka tagad viņa atrodas man nedaudz tuvāk.

Arī jūsu vecā kundze, kas peld, vedina uz pārdomām. Ej nu sazini, kādēļ, bet studenti parasti izraugās par medijiem jauniešus. Jā, patiešām, jūs šo partiju labi nospēlējāt.

Paldies!

Jums man nevajag pateikties. Esmu redzējusi tik daudz cilvēku dzimstam un mirstam. Esmu redzējusi tik daudz daudzsološu civilizāciju sabrūkam tāpēc, ka tās nav īstajā brīdī pastiepušas roku svešiniekiem vai arī, gluži pretēji, tās nav bijis iespējams iznīcināt, kad šīs civilizācijas izrādījušās bīstamas.

Sajūsmināts par Afrodītes tuvumu, es tikai ar grūtībām sekoju viņas domu gaitai. Neveikli izstostu:

Es… es nesaprotu.

Nemuļķojiet paši sevi. "18. zemes" iedzīvotāji ir tikai uzlaboti babuīni.

Viņi… viņi taču vairs nav primāti.

Es jau neteicu "primāti", es teicu "babuīni". Babuīni ir sabiedriski dzīvnieki, barā viņi var pat aizbiedēt lauvas, bet vienatnē, tāpat kā cilvēki, izrādās apburoši. Kolīdz viņi nonāk grupā, tā kļūst nežēlīgi un aroganti. Jo vairāk viņu ir, jo agresīvāki kļūst. Tādēļ jau es jums apgalvoju, ka pasniegt roku visiem cilvēku bariem, iespējams, ir apbrīnas vērts variants, taču reizēm tas mēdz būt arī riskanti un var pat iedzīt nāvē. Neaizmirstiet žurkcilvēku uzvedību.

Vai tad apvienība var būt bīstamāka par cīņu?

Esmu piedzīvojusi tik daudz nodevību baru, baru vadoņu un dievu starpā… Pirmām kārtām jābūt stipram un tikai pēc tam augstsirdīgam.

Afrodīte runā, bet es nedzirdu, ko vina saka. Es drebu pie visām miesām. Jūtu viņas tvirtās krūtis atduramies pret manu augumu. Jūtu, kā sitas viņas mīlas dievietes sirds.

Jūs taču vairs neesat eņģeļi. Un jums nav morāles pienākumu. Iemācieties izjust absolūtu brīvību gan attiecībā pret sevi, gan citiem!

Aizveru acis, lai izbaudītu viņas balsi un smaržas. Vēl nekad neesmu juties tik labi un mierīgi kā kopā ar Afrodīti. Es vēlētos, lai laiks apstājas. Es vēlētos atstāt savu ķermeni, lai redzētu, kā mēs abi dejojam, viens otram piekļāvušies. Es iedomājos, kā Mišelam Pensonam paveicies, ka viņš var turēt savos apskāvienos tādu sievieti.

Būt brīvam nozīmē arī zināmus draudus. Jūs taču zināt, kā rīkojas cilvēki, kad tiem dod vaļu. Kādēļ tad jūs gribat, lai dievi izrādītos labāki?

Man… Man ir draugi… Viņi būs mani sabiedrotie.

Neesiet taču tik naivs, Mišel! Seit jums vairs nav draugu, ir tikai konkurenti. Katrs cīnās par sevi. Un beigās būs tikai viens pats uzvarētājs.

Mēs griežamies dejā, bet mūzikas temps kļūst nedaudz straujāks.

Mans nabaga Mišel, jūsu problēma ir tā, ka jūs esat pārāk… labs. Kā gan jūs varat gribēt, lai sieviete mīl labu cilvēku? Viņa vīrietim piedos visu citu, tikai ne to.

Mēs dejojam, un es vēlos, lai šis absolūtās laimes mirklis nekad nebeigtos… Afrodīte nedaudz atkāpjas, un mans skatiens izkūst viņas tirkīzzilajās acīs. Man šķiet, ka es tajās saskatu tās salas karti, uz kuru tiku ataicināts, tomēr man nav laika to izpētīt, jo viņas redzokļu bezdibeņi mani sakampj un velk aizvien dziļāk.

Uzklausiet mani, es vēlos jums palīdzēt.

Uzminēt mīklu?

Nē, labāk spēlēt spēli un labāk dzīvot šeit, Olimpijā. Vērīgi ieklausieties trīs padomos!

1.   Neticiet visam, ko jums saka. Vienmēr paļaujieties tikai pats uz savām izjūtām un savu intuīciju.

2.    Mēģiniet uztvert to spēli, kas slēpjas aiz spēles.

3. Nevienam neuzticieties, bet, galvenais, uzmanieties no saviem draugiem… un manis (un viņa ar lūpām pieplok manai ausij, lai tikko dzirdami tajā iečukstētu pēdējo padomu)… Neej šovakar saviem draugiem līdzi uz kalnu… Labāk pavadi laiku kopā ar kādu citu grupu. Daži, piemēram, fotogrāfs Nadars, jau ir izpētījuši vairākus variantus, kā sasniegt kalna virsotni, un tas tevi varētu interesēt.

Tātad dievu skolotāji zina par mūsu nakts ekskursijām. Kāpēc tad viņi mūs neapstādina?

Pēkšņi atskan kliedziens.

Sirēnas pārtrauc dziedāt. Orķestris pārtrauc spēlēt. Mēs jau esam sapratuši, kas tur notiek. Mēs jau esam pie tā pieraduši.

Vienīgais jautājums, kas mums rodas, kurš ir nākamais upuris?

72. ENCIKLPOPĒDIJA. TRĪS PAZEMOJUMI

Cilvēce ir pazinusi trīs pazemojumus.

Pirmais pazemojums. Nikolajs Koperniks atklāj, ka Zeme neatrodas Visuma centrā, bet gan griežas apkārt Saulei, tādēļ iespējams, ka tieši Zeme ir tā, kas atrodas kādas milzīgas sistēmas perifērijā.

Otrais pazemojums. Čārlzs Darvins paziņo, ka cilvēks nav par citiem pārāka būtne, bet gan parasts dzīvnieks starp citiem dzīvniekiem.

Trešais pazemojums. Zigmunds Freids uzskata: cilvēks ir iedomājies, ka sācis nodarboties ar mākslu, iekarojis teritorijas, izgudrojis zinātni, izstrādājis filozofijas vai politikas sistēmas, jo viņu motivē kādas augstākas ambīcijas, kas tam liek pārspēt pašam sevi; patiesība viņu vada tikai vēlme savaldzināt savus seksuālos partnerus.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums

73. BEATRISE NOSLEPKAVOTA

Netālu no birztalas kāds no studentiem paceļ roku, un mēs visi metamies turp. Tur zemē, čokurā sarāvusies, guļ kāda meitene, un viens plecs tai nomelnējis no cilpas krusta šāviena. Viņa kunkst, savilkusi seju sāpju grimasē, saķērusi roku virs ievainojuma, bet meitenes acis ir pārgrieztas agonijā.

Kas viņa ir? Rablē jautā, kamēr kentauri ar pārvalku un nestuvēm jau steidzas pie viņas.

Tā ir Beatrise Šafanū, Prudons skumji paziņo. -Aprēķins: 109 1 = 108.

Niknuma un dusmu pārņemta, ar izspūrušu pūci uz pleca no debesīm iznirst Atēna, raidot visapkārt bargus skatienus.

Kāds no jums ir atbildīgs par šo nejaucību! Šis kurss kļuvis nekontrolējams. Šie noziegumi… Šīs nekaunīgās laupīšanas… Ir nolaupītas dažādas lietas, kas pieder dievu skolotājiem. Pazuduši virtuves piederumi, kalēja darbarīki, ķiveres un virves rituli.

Mēs noduram galvu.

Es jūs jau brīdināju, ka dievu slepkava saņems paraugsodu. Esmu nolēmusi, ka viņš aizvietos Atlantu un turpmāk turēs uz pleciem zemeslodi, kaut gan būs daudz sīkāks un kaulaināks nekā Atlants.

Viņa ar skatienu ieurbjas mūsu grupā, tad pēkšņi tas apstājas pie manis.

Penson, vai jums ir alibi?

Es… es dejoju ar Afrodīti.

Es meklēju viņu ar acīm, taču Afrodītes šeit nav. Aicinu citus studentus apliecināt, ka es dejoju, jo viņiem taču to noteikti vajadzēja redzēt, taču, sastapušies ar manu skatienu, tie novērš acis. Viņi taču nedomā, ka es būtu varējis nogalināt Beatrisi?

Hm… jūs taču radījāt delfīncilvēkus, vai ne? Un tie taču ierindojās aiz Beatrises Šafanū bruņurupučcilvēkiem. Tas varētu kalpot par… motīvu.

Tas nebiju es, es saku pēc iespējas pārliecinošākā balsī.

Viņas seju zem bruņucepures izgaismo smaids.

Tad jau redzēsim, delfīnu dieva kungs. Jebkurā gadījumā, ja jūs cerējāt, ka slepkavība jums ļaus uzvarēt, es baidos, ka ar to vien būs par maz.

Viņa uz mani raugās bargām acīm.

Es redzēju, kā jūs spēlējat, un jau nojaušu, kā jūs spēli turpināsiet. Domāju, ka drīz tiksiet atskaitīts. Ļoti viegli pateikt, kāds ir dievu skolēns, pēc tā, kā viņš iejaucas savu cilvēku sapņos, vai tas notiek pamazām vai pārāk strauji… Jūs esat pārāk…

Viņa meklē apzīmējumu. Ko vēl viņa grib man sacīt? Ka esmu pārāk… labs?

Pārāk kinematogrāfisks. Jūs spēlējat tā, lai jūsu cilvēki patiktu tiem, kas šo filmu skatītos. Taču vajadzētu nospļauties par skatītājiem… Jo svarīgi ir tikai aktieri. Un vini šo filmu izdzīvo no iekšienes.

Atēna negaida, kamēr apkopoju savas domas un apsveru, ko atbildēt. Vienā rāvienā viņa uzlec spārnotā zirga Pēgasa mugurā un kopā ar savu pūci izgaist debesis.

Kentauri mūs mudina atgriezties savās villās.

Ja man vajadzētu nest uz muguras zemeslodi, es neizturētu pat simts metrus, nopūšas Gistavs Eifelis, kad dodamies projām. Es nekad neesmu bijis nekāds svarcēlājs. Atlants taču ir milzis, un salīdzinājumā ar viņu mēs esam īsti punduri.

Edmondu Velsu gan vairāk interesē noziegums, nevis viņa iespējamā izslēgšana.

Tomēr šķiet dīvaini, ka nonāvēta tieši Beatrise Šafanū, jo viņa taču bija starp "Y spēles" uzvarētājiem!

-Ja dievu slepkava uzbrūk uzvarētājiem, tad es esmu nākamais upuris! Prudons zobojas.

Un es aiz jums, es secinu.

Dievi mūs tur nemitīgā spriedzē, un dievu slepkavības kalpo, lai to uzturētu, paziņo Fredijs.

-Vai tev šķiet, ka tās patiesībā neeksistē un ka "viņi" tās izdomājuši, lai palielinātu mūsu stresu?

Bet mēs taču paši savām acīm redzējām upuru līkus, Eifelis iebilst.

Mēs redzējām to, kā kentauri viņus pārklātus aiznes projām, piebilst Merilina.

Prudons man tuvojas un piedraud:

Mišel, pieskati savu baru. Ja tas sastapsies ar manējo, tad izredzes apvienoties būs ļoti vājas.

Neuztraucies, saka Rauls, apliekot man ap pleciem savu kaulaino roku. Mani ērgļi tevi pasargās. Nāc labāk mums līdzi, dosimies ķert lielo himeru.

Es sastingstu.

-Nē.

Kā "nē"?

Nevaru viņam stāstīt, ka Afrodīte man piekodinājusi ignorēt savus draugus un pāriet uz Nadara vadīto grupu, tādēļ es izmetu:

Es vēl jūtos pārāk noguris un nekādos piedzīvojumos nevēlos iesaistīties.

-Tevi vairs neinteresē, kas atrodas kalna virsotnē?

Vismaz ne šonakt.

Ja mums izdosies nokļūt virsotnē bez tevis, tad tu pats kodīsi pirkstos.

Jo sliktāk man pašam.

Paceļu acis uz augšu un paveros uz kalna virsotni, kur aiz biezajiem mākoņu vāliem nav pamanāms ne vismazākais gaismas stariņš.

74. SVĒTAIS KALNS

Izslējies virs cilvēku galvām, kalns simbolizē debesu un zemes sastapšanos. Šumeri Šouvana kalnu attēlo kā trijstūri, uz kura atzīmējuši zemeslodes rašanās vietu, no kurienes cēlušies pirmie desmit tūkstoši cilvēku. Ebreji uzskata, ka pie Sīnāja kalna Mozus no dieva saņēmis desmit baušļus.

Japāņiem uzkāpšana Fudzi kalnā jau pati par sevi uzskatāma par mistisku pieredzi, un, lai to veiktu, iepriekš nepieciešams attīrīties. Meksikāņi spriež, ka lietus dievs mīt Tlaloka kalnā Iztaccihuatl kalnu masīvā. Indieši domā, ka Meru kalns ir kosmosa centrālā ass, bet ķīnieši ir pārliecināti, ka pasaules naba atrodas Kuņluņa kalna virsotnē un to veido pagoda ar deviņiem stāviem, no kuriem katrs simbolizē vienu pakāpi tuvāk pasaules sākumam. Grieķi pielūdz dievu mitekli — Olimpa kalnu, persieši Albora kalnu, musulmaņi — Kafa kalnu, ķelti Balto kalnu, bet tibetieši Potala kalnu. Daoismā aprakstīts kalns pasaules vidū, uz kura atrodas Nemirstīgie, bet tam apkārt griežas mēnesis un saule. Tā virsotnē atrodas Austrumu ķēniņienes dārzi. Tur aug persiku koks, un tā augļi padara nemirstīgu.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums

75. NOVĒROJUMI NO GAISA

Nez kur atrodas Nadara villa? Palicis viens, nevēlos klauvēt pie visām durvīm un prasīt viņa adresi. Tieši tajā brīdī uzrodas knislīte.

Vai tu zini, kur var atrast Nadaru?

Viņa mani izved ārā no pilsētas, tad uz Zilā meža ziemeļu pusi, uz birztalām, kurās nekad neesmu bijis, un parāda kādu alu, ko aizsedz zaru kaudze, bet pati aizlaižas atpakaļ uz Olimpiju.

Iegājis alā, ieraugu Klemānu Adēru, Nadaru, Antuānu de Sent-Ekziperī un Etjēnu de Mongolfjē darbojamies ar dažādiem priekšmetiem. Tie, bez šaubām, paredzēti tam, lai varētu uzmeistarot lidaparātu. Iespējams, ka zādzības, par kurām runāja Atēna, viņi pastrādājuši pa to laiku, kamēr mēs mēģinājām uzrāpties kalnā.

Mēs gan uzmeistarojām kuģīti, lai šķērsotu Zilo upi, taču uzbūvēt gaisa balonu šķiet daudz ambiciozāks projekts.

Sveču gaismā viņi mēģina sašūt kopā lielu, ūdensnecaurlaidīga auduma gabalu, kas kalpos par gaisa balona apvalku, kurā tiks ielaists siltais gaiss. Par grozu noderēs apaļš galds, kas apgriezts kājām gaisā un apvīts ar liānām. Diezgan gudra doma. Viņi uzzina par manu klātbūtni, jo izdzird manus soļus.

Vai tu mūs izspiego? jautā Klemāns Adērs, bet Mongolfjē un Nadars uz mani nomērķē ar saviem cilpas krustiem.

Vēlos jums pievienoties.

Tomēr viņi nenolaiž ieročus.

Un kāpēc lai mēs tevi pieņemtu?

Tāpēc, ka es zinu, kas ir aiz Zilās upes.

Gan jau mēs to tāpat uzzināsim.

-Turklāt, ja jūs atteiksieties mani pieņemt, ko tad jūs ar mani iesāksiet? Ja nu es jūs nododu? Tas ir pārāk liels risks… Vai jūs mani nogalināsiet? Vai tiešām jūs uzņemsieties tādu atbildību un kļūsiet par dievu slepkavām? Vai gribat nest uz muguras " 18. zemi"? Četratā, protams, nasta nebūs tik smaga.

Ievēroju, ka viņi sāk šaubīties, un neatlaižos:

Es varu jums palīdzēt uzbūvēt aeroplānu. Rokas man īstajā vietā, turklāt esmu bijis ārsts.

Viņi klusiņām apspriežas, un es dzirdu, kā Sent-Ekziperī čukst: "Mums tāpat nav, ko zaudēt!"

Tad Nadars saka:

Labi, tu vari mums pievienoties. Taču, ja tu mūs nodosi, tad mēs no tevis bez žēlastības atbrīvosimies, un pa to laiku, kamēr meklēs tavu līķi, īstais dievu slepkava jau būs notverts.

Kāpēc lai es jūs nodotu? Mēs taču visi atrodamies vienā laivā. Un mums visiem ir viens kopīgs mērķis uzzināt, kas atrodas virs mums.

Klemāns Adērs piekrītoši pamāj un iedod man adatu.

Tev paveicies, jo mēs tieši grasāmies pabeigt savu gaisakuģi. Šonakt varēsim pacelties gaisā. Ja tu mums palīdzēsi, varēsim uzsākt lidojumu ātrāk. Tagad tikai jāpabeidz šūt gaisa balonu.

Tas bija tā, it kā es no jauna atklātu šo talantu šūt. Mūsdienu sabiedrībā, kur biju aizvadījis savu pēdējo mirstīgā dzīvi, viss televizora pults, gaisma, lifts, dators tika ieslēgts un izslēgts ar slēdžiem. Un, tā kā savus pirkstus biju izmantojis, tikai lai tos spiestu, biju zaudējis izveicību, kuru tagad pakāpeniski atguvu. Alu cilvēks, kurš bija manī dziļi apslēpts DNS līmenī, tagad palīdzēja man apgūt vienu no senākajām zinātnēm mezglu zinātni. Es šuju, es sienu mezglus, es pinu kopā, un pēc vairākām stundām, kad jau iestājusies nakts, mūsu gaisa balona apvalks ir gatavs. Tad mēs to piestiprinām pie otrādi apgrieztā galda kājām, kas kalpo par gaisa balona grozu.

Groza vidū Mongolfjē novieto krāsniņu, bet tai līdzās sausu zaru kaudzi. Aizvelkam gaisa balonu līdz kādam klajumiņam un balastam piekraujam ar akmeņiem. Spriegojums palīdzēs pacelt membrānu. Tad Nadars aizdedzina uguni un novieto krāsniņu tā, lai dūmi ieplūstu gaisa balona apvalkā, nevis mūsu jau tā apsārtušajās acīs.

Beidzot audums ir piepūties. Tagad jārīkojas ātri. Lai gan mežs slēpj un pasargā, mūs tomēr var atklāt.

Atviegloti uzelpojam, kad neviens kentaurs tomēr nekur nav manāms, un mēs, atsējuši virves, lēnām sākam pacelties gaisā.

Etjēns un Mongolfjē norāda, ka nepieciešams samazināt balastu, lai ātrāk paceltos gaisā, un mēs izmetam no groza dažus akmeņus.

Debesis atmirdz trīs mēneši, bet zeme attālinās. Gaisa balonā ir ļoti karsti, un mēs, izmetušies līdz vidum kaili, turpinām kurināt uguni. Lieki atgādināt, ka iepriekš es gaisā tiku pacēlies vienīgi ar savu domu spēku…

Tās ir tīrās mokas. Mūsu spēki izsīkuši, esam vienos sviedros, taču, ceļoties aizvien augstāk, mūsu skatienam paveras neparasta aina sala no augšas redzama kā uz delnas.

Ēdene…

Fantastiski, vai ne! iesaucas Sent-Ekziperī.

Sīkas ūdens šļakatas glāsta ādu, un dīvaini putni

šaudās ap mūsu lidaparātu. Pārliecos pār malu. Cik var saredzēt, salai ir trijstūra formas aprises. Ar diviem pakalniem, kas slejas virs pilsētas, tā izskatās pēc sejas, kuras deguns ir Olimpija. Mēness apgaismotais okeāns atmirdz zeltaini brūnos atspulgos, kas izšķīst, atsitoties pret pludmales balto, smalko smilšu joslu. Zeme izgaro kokosriekstu smaržu un kairina nāsis, sajaukusies ar degošas malkas smaržu, kas mūs apņem.

Nolēmis, ka esam sasnieguši pietiekami lielu augstumu, Mongolfjē paziņo, ka laiks pārstāt kurināt uguni, tomēr mēs turpinām celties vēl augstāk gaisā.

Cik skaisti! saka Nadars.

Mirstīgā dzīvē viņš bijis pirmais fotogrāfs, kurš savus izvēlētos objektus fotografēja no augšas. Starp citu, tā viņš rosināja Žilu Vernu sarakstīt "Piecas nedēļas gaisa balonā".

Ieraugu miglā tīto kalna virsotni un tālu lejā zem mūsu groza Zilo upi ar luminiscējošas krāsas zivīm; upe starp simtgadīgajiem kokiem izskatās kā mirdzoša rēta, kas šķeļ tumsu. Ap šo laiku maniem draugiem jau vajadzētu būt sasniegušiem upes otru krastu, ja vien viņi jau nav uzsākuši cīnu ar lielo himeru.

Krona pils tornī pulkstenis nozvana pusnakti. No augšas es tumsā pamanu atmirdzam arī citas, sīkākas gaismiņas. Ieraugu kādu vietu, kur Marija Kirī, Surkovs un Lafajets mēģina uzmeistarot kuģi, ar kuru varētu šķērsot jūru.

Iespējams, ka viņi grib appeldēt apkārt salai, lai atrastu kādu nogāzi, kur tos mazāk uzmanītu, Klemāns Adērs paskaidro.

Gaisa balons ceļas vēl augstāk. Nadars darbojas, piesienot vantīm lentītes, lai noteiktu vēja virzienu, bet Sent-Ekziperī pievelk virves, lai regulētu dūmu plūsmu. Pēkšņi es aptveru, kas viņu satrauc, mūsu gaisa balons nelido pareizajā virzienā.

Es jautāju:

Vai mēs nevarētu pielidot nedaudz tuvāk kalnam?

Tas taču ir gaisa balons, nevis dirižablis, atbild Klemāns Adērs. Varam vai nu pacelties, vai nolaisties, taču nespējam pārvietoties ne pa labi, ne pa kreisi.

Turklāt vējš no sauszemes mūs nes aizvien dziļāk jūrā, Mongolfjē norūpējies pavēsta.

Kalns aizvien vairāk attālinās, bet apvārsnis jūrā tuvojas.

Virs ūdens izslējās gaišs geizers. Droši vien ap salu peld vaļi. Mongolfjē liek atkal kurināt uguni, lai mēs paceltos augstāk. Viņš cer, ka tad vējš pūtis no sāniem un aiznesīs mūs atpakaļ uz salu. Pēdējie balasta akmeņi bez trokšņa iekrīt okeānā. Mēs to nedzirdam, jo atrodamies pārāk augstu.

Vējš turpina mūs pūst projām no salas, un Mongolfjē domīgi aplūko gludo audeklu.

Mums nav citas izvēles kā pēc iespējas ātrāk laisties zemē, citādi mūs iepūtīs atklātā okeānā.

Apdzēšam uguni, kamēr Mongolfjē velk virves, lai aizvērtu membrānas vārstuli. Siltais gaiss aizplūst projām, un mēs laižamies lejā.

Nolaižamies daudz ātrāk nekā pacēlāmies. Sasniedzis okeānu, mūsu gaisa balons strauji pāršķeļ ūdens virsmu. Tā kā grozs nav ūdensnecaurlaidīgs, tajā drīz sasmeļas ūdens, bet mums nav ne spaiņu, ar ko to izsmelt, ne airu, lai tiktu uz priekšu. Raugoties debesīs, nebijām iedomājušies par jūras ceļojumu.

Klemāns Adērs mūs mudina mest ūdenī visu, kas grozu padara smagāku, un tā nu esam saspiedušies apaļajā galdiņā ar četrām kājām, kas tagad kļuvis par plostu.

Tajā brīdī pavisam tuvu no ūdens ar svelpjošu skaņu atkal iznirst geizers, ko es biju pamanījis, lūkojoties no augšas.

Pa kreisi no borta valis! iesaucas Nadars.

Nē, tas nav vis valis, Mongolfjē precizē.

Milzīgā zivs, kas mums tuvojas, tiešām ir tikpat liela

kā valis, taču šķiet daudz draudīgāka. No vaļveidīgajiem tā mantojusi vienīgi lielās acis, taču tai mutē ir nevis bārkšveida keratīna plāksnītes, bet gan spici ilkņi manā augumā.

Ko nu?

76. ENCIKLOPĒDIJA. LEVIATĀNS

Atbilstoši Kanaānas un Feniķijas tradīcijām Leviatāns tiek aprakstīts kā liels valis, kura augumu klāj mirdzošas zvīņas, vai kā milzīgs jūras krokodils, kurš garumā var pārsniegt pat trīsdesmit metrus. Viņa āda ir tik bieza, ka to nespēj caururbt neviena harpūna. Leviatāns spļauj uguni, bet pa nāsīm tam plūst garaiņi, acis gail. Jūra tam apkārt mutuļo, kad Leviatāns no tās iznirst. Viņš radies no mītiskā čūskveidīgā Lotāna, kas ir kanaāniešu dieva Ela ienaidnieks. Kāda leģenda vēsta, ka Leviatāns spēj aprīt sauli vienā rāvienā un ka no tā rodas saules aptumsumi. Šī teiksma sastopama gan Vecajā, gan Jaunajā derībā, ķēniņa Zālamana psalmos, ījaba grāmatā un Svētā Jāņa apokalipsē.

"Kas jel kad ir atsedzis virsējo kārtu viņa bruņutērpam, kas mēģinājis kaut kā izsprausties cauri viņa mutes divkāršo žokļu noslēgumam?"

"Kad viņam cērt, tad zobena asmens skar viņu tikpat maz kā šķēps, metamais durklis vai bulta. Dzelzs viņam šķiet līdzīga salmiem un varš līdzīgs sapuvušam kokam. To nepiespiedīs bēgt strēlnieks ar sava loka šautru; kā pelavu pikas tam ir lingas mestie akmeņi. Kā salmiņš tam izliekas pat smagā vāle, un tikai smaidu viņā rada šķēpa trieciens. Zem pašas viņa pavēderes ir asi kasīkļi, un kā platas kuļamās slēpes, viņam guļot, tās iespiežas dūņās. Viņš ir tas, kas liek dzelmei uzvirt kā podam, un jūru tas izmaisa kā zāļu vārāmo trauku." (ījaba grāmata, IV, 41)

Leviatāns simbolizē okeāna pirmatnējo un postošo spēku. Savos rakstos viņu pieminējuši gan ēģiptieši, gan indiāņi, gan babilonieši. Tomēr šķiet, ka feniķieši to izdomājuši pirmie, lai saglabātu savu pārākumu uz jūras. Tieši bailes no Leviatāna tiem ļāvušas samazināt savu sāncenšu skaitu uz jūras tirdzniecības ceļiem. Leviatāns bija viens no trim radījumiem, ko apēda Pēdējās tiesas dzīru laikā.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums

77. BRIESMOŅA VĒDERĀ

Metos pāri groza malai un peldu, kustinot rokas un kājas, cik jaudāju. Leviatāns ir klāt, viļņus šķeldams un sakuldams tonnām ūdens. Lieki pieminēt, ka, filmu "Žokli" skatoties, biju ļoti pārbijies, taču, ieraugot šo milzīgo ūdens nezvēru, sīkā haizivs būtu aizbēgusi, atpakaļ neskatoties. Kad iedomājos, ka sapinos ar Nadara bandu, jo baidījos stāties pretim tumšā meža lielajai himerai…

Es neprotu peldēt! Es neprotu peldēt! man blakām ūdenī kliedz Etjēns de Mongolfjē.

Lidotāju pasaules pārstāvju problēma ir tā, ka viņiem ir pārāk šaura specializācija. Satveru viņu zem padusēm un turu, cik stipri spēju.

Leviatāns atver savu milzīgo rīkli un aprij apaļo galdu ar balona audeklu un Antuānu de Sent-Ekziperī, kas neapdomīgi bija tajā palicis. Sekundes laikā lidotājs dzejnieks pazūd starp asajiem haizivs zobiem, kas atkal aizveras, gluži kā slūžas.

Peldam uz krastu! Nadars sauc.

Es peldu brasā un cenšos turēt Mongolfjē galvu virs ūdens, tomēr vairs nespēju to vilkt sev līdzi. Kad jau teju vai slīkstu, uzticu aerostata pilotu Klemānam Adēram. Jau otrā saule pazūd aiz horizonta.

Uzmanību, tas atgriežas!

Metamies peldēt katrs savā virzienā. Leviatāns metas mums virsū, acīmredzami izsalcis. Es vairs nespēju papeldēt kraulā, kam būtu mani vajadzējis rekordlaikā nogādāt krastā. Padevies palieku uz vietas.

Es pat nemēģinu pretoties, kad nezvērs mani aprij. Tālāk viss norit ļoti strauji. Šķērsoju ilkņu mūri, nolecu uz mēles, atsitos pret aukslējām, atdūros pret balss spraugu, bet no turienes kā biljarda bumba atkal tieku aizsviests atpakaļ uz mēles.

Tad viss apstājas. Man visapkārt ir tumsa, mitrums un klusums. Nāsis kairina pretīga zivju smaka. Pēkšņi mēle sakustas un man iesit. Izvelku savu cilpas krustu un izšauju. Uz briesmoni tas neatstāj lielāku iespaidu kā adatas dūriens, taču gaisma, ko tas izstaro, ļauj man aplūkot "pils" iekšieni, kas atgādina katedrāli ar pelēkām kolonnām. Gļotas satur dīvainus, luminiscējošus šķidrumus. Pārvietojies uz žokli, kādā caurā zobā atrodu vēl vienu cilpas krustu, ko, iespējams, tur pametis SentEkziperī, un, uzlēcis uz dzerokļa, izšauju vēl divas reizes. Nekas nemainās.

Man atkal uzbrūk mēle. Lipīgas gļotas mani apņem no visām pusēm. Kļūst grūtāk kustēties. Ar rokām un kājām kūļos pa siekalām. Mēles gals mani stumj uz kakla stāvo nogāzi. Izspraucos caur balss spraugu un nokļūstu uz slīpas teknes. Kamēr krītu lejup pa barības vadu, nav nekā, kur pieķerties. Velti cerot, ka briesmonis iekleposies, es atdūros pret tuneļa starpsienu. Tomēr kritiens vēl nav galā.

Ir daudz stāstu par vaļiem un par Leviatānu. Bībelē Jonass izglābās, pateicoties kādam vaļveidlgajam, Pinokio Karlo Kollodi pasakā un polinēziešu teiksmas varonis Nganoa nokļūst vaļa vēderā, lai atkal sastaptos ar saviem vecākiem…

Es slidu uz leju, bet tunelis ik pēc mirkļa saraujas un atkal izplešas, paātrinot manu kritienu. Kādus tik gaļas izstrādājumus neesmu apēdis savu iepriekšējo dzīvju laikā, tomēr nekas nespēj līdzināties tam, ko ieraugu šajos iekšu gaņģos.

Beidzot mans ceļojums beidzas kādā milzīgā, ovālā telpā, kuru līdz pusei pilda kūpošs šķidrums un kurā kā sīkas saliņas gozējas kuņģa izaugumi. Zivis, kas man apkārt sitas šajā šķidrumā, izgaist vienā mirklī. Šķiet, ka tad, ja paslīdēšu, mani sagaida tāds pats liktenis. Par laimi, pieķeros kādas laivas vrakam, kura sarūsējušais korpuss vēl joprojām pretojas skābes iedarbībai.

Esmu nokļuvis kuņģī.

Šī nāvējošā ezera vidū atrodas virpulis, kas pēkšņi ierauj mani ar visu laivu un iemet zarnās, kur zaudēju samaņu. Kad atgūstos, joprojām esmu savā glābšanas laivā, bet virs manis rēgojas mīkstas velves. Šis tunelis ir šaurāks un vēl vairāk ož pēc zivīm un puvuma. Kad atkal izšauju ar savu cilpas krustu, tuneļa sienas nedaudz saraujas. Turpinu savu ceļojumu pa gremošanas sistēmu un prātoju, cik pazemojoši tas ir tādai dvēselei kā manējā, kas pacēlusies līdz eņģeļa pakāpei, tad dievu augstumiem, lai beigās kļūtu par… vaļa ekskrementiem.

Tunelī mana glābšanas laiva uzduras citiem priekšmetiem, atliekām, cilvēku skeletiem (iespējams, ka tie ir citi studenti, kam nav paveicies). Izkļūšana laukā pa apakšgalu šķiet ticamāka nekā izkļūšana caur nezvēra rīkli. Kad pūstošo organisko vielu smaka kļūst aizvien nepanesamāka, man pēkšņi šķiet, ka šajā žurgā pamanu kādu neizšķīdušu cilvēka siluetu.

Vai te kāds ir?

Es te esmu, dzirdu Sent-Ekziperī balsi.

Satveru kādu sapuvušu koka gabalu, lai varētu airēties un nokļūt līdz viņam.

Kā tev šajā vājprātā izdevies izdzīvot?

-Tāpat kā tev. Pateicoties plostam, ko izdevās uzmeistarot. Šķiet, ka mūs sagremos, vai ne?

Cilvēks sagremo barību trīs stundās, — es viņam paskaidroju, atceroties savas medicīnas studijas. Savukārt Leviatāna gremošana var ilgt pat vairākas nedēļas.

Derētu šo procesu paātrināt, paziņo lidotājs, kas nav zaudējis savu cīņas sparu.

Pārliecos pāri laivas malai un iemērcu vienu togas stūri šķīdumā, lai pārbaudītu, vai audums neizšķīdīs. Un tam nekas nenotiek. Es secinu:

Šeit vairs nav skābes. Varam pamest savus peldamrīkus un doties tālāk.

Kamēr virzāmies pa zarnām uz priekšu, Sent-Ekziperī pamana, ka man ap kaklu tagad aplikti divi cilpas krusti, un lūdz, lai es viņam atdodu atpakaļ viņējo, ko es nekavējoties izdaru.

Bieži vien man šķiet, ka atgadījies visļaunākais, kas var atgadīties, tomēr ar katru reizi kļūst aizvien ļaunāk, es saku.

Viņš iesmejas, kaut gan smiekli nemaz neizklausās priecīgi.

Mēs jau paši arī nedaudz esam tajā vainojami, viņš atzīmē. Galu galā mēs taču varējām mierīgi sēdēt savās villās pie televizoriem, vērojot tajos mūsu klientu dzīvi. Palūkojoties uz to no šejienes, tas šķiet itin uzjautrinoši. Kādi ir tavējie?

Cik lielisks sabiedrotais, lai kopīgi dotos cauri briesmoņa barības sistēmai! Turpinot klikšķināt sava cilpas krusta slēdzi, lai ik pa mirklim apgaismotu tuneli, es atbildu:

Manējie ir kāda afrikāņu princese, kāda Japānā dzīvojoša korejiete, kuras tēvs ir japānis, bet māte — korejiete, un kāds mazs grieķis, ko dievinošā māte izlaidusi līdz bezgalībai. Un jums?

Kāds astoņgadīgs pakistāņu meitēns, kas valkā parandžu un ko vecāki jau apsolījuši bagātam večukam par sievu, kāds hipohondriķis lapzemietis, kas visu laiku medī roņus, un kāds polinēzietis, kurš bezmērķīgi slaistās apkārt no rīta līdz vakaram un atsakās strādāt.

Izklausās, ka nav slikts kokteilis.

Tomēr Sent-Ekziperī to apšauba:

Man šķiet, ka neviens no viņiem nav spējīgs paaugstināt savu apziņas līmeni.

Toties es ceru uz mazo korejieti. Nez kādēļ, kaut arī viņu vajā neveiksmes, es jūtu, ka viņā mājo īpaši apdāvināta dvēsele. Turklāt es mīlu šo zemi… Koreju.

Ak tā, un kas tev par šo zemi ir zināms?

Tā atrodas dažādu civilizāciju krustcelēs starp Japānu, Ķīnu un Krieviju un gudri pratusi turēties pretim šo triju nāciju uzbrukumiem. Korejiešiem ir fantastiska kultūra, ļoti smalka un mazpazīstama. Viņiem ir unikāla mūzika, gleznas un alfabēts.

Šķiet dīvaini runāt par Koreju tādā vietā kā šī.

Vai tu tur jau esi bijis?

Jā, Korejas galvaspilsētā Seulā un kādā lielā piekrastes pilsētā Pusanā. Kad biju students, dzīvoju kopā ar kādu korejieti un viņa mani turp aizveda iepazīstināt ar saviem vecākiem.

Viņš notēmē ar savu cilpas krustu uz leju, un tā gaismā ieraugām aizvien lielāku zivju asakas.

Šķiet pārsteidzoši, ka tavs mirstīgais klients dzimis šajā zemē. Iespējams, ka tomēr pastāv kāda saikne… Es gan nekad neesmu bijis ne Polinēzijā, ne Pakistānā un arī Lapzemē ne. Pastāsti man vēl kaut ko par Koreju. Vai tu pazīsti arī tās vēsturi?

Tā veidojusi neatkarīgu civilizāciju, taču vairākas desmitgades to bija iekarojuši japāņi, kas faktiski iznīcināja korejiešu kultūru. Viņi sagrāva korejiešu tempļus un aizvietoja viņu valodu ar savējo. Kad pēc kara Koreja tika atbrīvota, ļaudīm bija ļoti grūti atkal atgūt savas izcelšanās saknes. Viņi atjaunoja tempļus pēc vecu cilvēku atminām.

Ak tā. Tas droši vien bija smagi.

Un, tikko viņi atbrīvojās no japāņiem, tā izcēlās pilsoņu karš starp divām Korejām — komunistisko Ziemeļkoreju un liberālo Dienvidkoreju. Problēma ir tā, ka Ziemeļkoreja atrodas kādas diktatoru ģimenes jūgā, kam ir sakari ar visiem planētas tirāniem, kuri tai piegādā atomieročus.

Pārsteidzoši, cik labi šie totalitārie ķēmi vienmēr savā starpā sapratušies Hitlers un Staļins, par ko Hermejs mums jau atgādināja, taču ir vēl daudz citu. Diktatori labi sadzīvo.

Uzdūrušies kādas zivs atliekām, kam ir vaļa izmēri, atkal atgriežamies savas eksistences drūmajā realitātē.

-Taču… nekad negaidīju, ka mani varētu aprīt tāds briesmonis, es saku.

Man ir tāda sajūta, kā atgriežoties augļa stadijā, Sent-Ekziperī jūtas pārsteigts.

Kā tu domā, vai tas ir tēviņš vai mātīte?

Mums tikai jāizkļūst cauri zarnām, un tad ieraudzīsim vai nu vagīnu, vai prostatu, mans ceļabiedrs jokojas.

Un Dionīss man paziņoja, ka Olimpijā es piedzīvošot galīgo iniciāciju. Vai tad es varēju iedomāties, ka kļūšu par Leviatāna kaku…

-Tāds jau ir iniciācijas princips nolaisties līdz pašai apakšai, lai varētu mainīties uz augšu, tikt pazemotam, lai pēc tam tevi slavinātu, un tikt nogalinātam, lai atdzimtu no jauna.

Gaiss ap mums kļūst aizvien retinātāks, un ir grūti elpot. Eja sašaurinās, un mūsu ceļā parādās brūni tārpi spilvena lielumā. Gaiss neizturami smird, un mēs aizsedzam degunu ar togu.

Šķiet, ka esam nokļuvuši tuneļa galā.

Tik tiešām esam nonākuši pie kādas hermētiski slēgtas atveres.

Kā lai dabūjam vaļā Leviatāna ānusa atveri?

Tu jau tā kā būtu mediķis.

Es prātoju:

Parasti ķermenī ānuss reaģē kā elektrības slēdzis. Kad šeit nonāk ekskrementi, tie spiež uz kontakta uztvērējiem.

Un mēs patiešām ieraugām vēnas un nervgaļus.

Mēs pa tiem no visa spēka sitam ar dūrēm un speram ar kājām, un tad vienā mirklī ap mums viss sāk raustīties kontrakcijās un sienas izplešas. Tuneļa galā parādās gaisma, un kopā ar citām atkritumvielām mēs tiekam izmesti ārā. Iekrituši jūrā, steidzam peldēt uz augšu, pretim dienas gaismai, cik ātri vien spējam. Man dedzina plaušas, tomēr jāturas.

Šī izniršana atgādina manu tanatonautisko lidojumu, kad es pametu ķermeni un kad gaisma, kas atspīdēja no augšas, vilināja pie sevis, taču ir viena milzīga atšķirība kā miris mirstīgais es neko nejutu, taču kā dievam debitantam man ir milzums dažādu izjūtu.

Un tagad, ūdens virspusē cīnoties, lai atgūtu elpu, es nolādu mitoloģiju, visas leģendas un visus briesmoņus, kas ar mums cīnās. Es ienīstu visus Leviatānus, sirēnas un himeras, dievu skolotājus un dievu mācekļus.

Tad mani satver kāda roka. Sent-Ekziperī mani pievelk sev klāt, un kādu laiku mēs, juzdamies atviegloti, peldam pa rāmo ūdens virsmu. Mums ir izdevies aizbēgt. Esam sveiki un veseli.

Taču mūsu atelpa ilgst tikai īsu mirkli. Geizers, kas mums tuvojas, vēsta par Leviatāna atgriešanos, kurš, apmetis pusloku, atkal metas mums virsū.

Es un mans ceļabiedrs neticīgi saskatāmies. Tikai ne vēl vienu reizi, tikai ne to…

Kā atbilde uz manām mēmajām lūgsnām, kā pēkšņs brīnums no viļņiem iznirst balts delfīns ar sarkanām acīm un nostājas starp mums un Leviatānu. Tad parādās arī citi delfīna ciltsbrāļi, lai izveidotu aizsprostu, kas mūs pasargā. Gaisu piepilda spalgas skaņas.

Leviatāns cenšas ar spēku aizkļūt tiem garām, taču delfīni to ielenc un sit ar sāniem, bet savas spuras izmanto kā piešus. Jūras briesmonis cenšas tos aprīt, taču viņi ir veiklāki un turpina cīnīties ar milzīgo blāķi. Šī cīņa man atgādina kādu XVI gadsimta "Neuzvaramās armādas" gleznu ar milzīgiem spāņu kuģiem, kuri draudīgi manevrē starp sīkajiem angļu buriniekiem, kas tos citu pēc cita veikli nogremdē.

Leviatāns sāk trakot, saceļot viļņus, kas ir augsti kā mūri, taču delfīni, atrazdamies pa pusei ūdenī un pa pusei ārā no tā, te ienirst, te uzlec augstu gaisā, ķircina un turpina uzmākties milzim, kurš beigās dod tiem ceļu. Tad delfīni mums piepeld klāt un ar īsiem, spalgiem pīkstieniem aicina pieķerties viņu muguras spurām.

Mēs tūdaļ tām pieķeramies. Sala nav saredzama, un mēs jau esam zaudējuši ļoti daudz spēka, bēgot no Leviatāna. Es uzsēžos baltā delfīna mugurā tā, it kā tas būtu zirgs. Kājas novietoju tam uz sānu spurām, un viņš mani nes uz priekšu. Sēžu sava delfīna mugurā, it kā tas būtu jūras skuters.

Ieraugu Sent-Ekziperī līksmi sēžam cita delfīna mugurā. Pēc drūmās "odisejas" šausmām mūsu atgūtās brīvības svētlaime ir vēl lielāka. Mūs sajūsmina gan gaiss, gan gaisma, gan ātrums.

Peldam pār viļņu mugurām, mūsu straujo kaujas zirgu nesti.

Beidzot delfīni nonāk līdz krastam un mēs varam atpūsties. Mājam tiem ar roku, un viņi nostājas uz astēm, atskanot uzmundrinošiem pīkstieniem. Baltais delfīns uzlec augstu gaisā un met cilpas.

Etjēns de Mongolfjē, Nadars un Klemāns Adērs mūs sagaida un neticīgi uzlūko.

Un kā jums izdevās atgriezties? es jautāju.

Peldus, — Klemāns Adērs atbild aizsmakušā balsī, joprojām bezspēkā, jo vilcis sev līdzi lidotāju.

Mums gan tā nepaveicās, saka Mongolfjē, liktenis mūs nesaudzēja.

78. ENCIKLOPĒDIJA. MĒRFIJA LIKUMS

Amerikāņu inženieris kapteinis Edvards A. Mērfijs 1949. gadā strādāja pie MX 981 projekta, un viņam bija jāpēta, cik strauju ātruma samazināšanos spēj izturēt cilvēks. Lai veiktu šo eksperimentu, viņam vajadzēja uz pilota ķermeņa novietot sešpadsmit raidītājus. Tas tika uzticēts kādam tehniķim, kurš zināja, ka katru raidītāju iespējams novietot divos stāvokļos pareizi un nepareizi. Tehniķis novietoja visus sešpadsmit uztvērējus nepareizā stāvoklī. Pēc tam Mērfijs noteica: "Ifanything can go ivrong it will. "[5] Šis pesimistiskais likums, ko sauc arī par Maksimālās neizdošanās vai Sviestmaizes likumu (jo sviestmaize vienmēr krīt ar sviestu uz leju), kļuvis tik izplatīts, ka visur populāru izteicienu veidā sāka parādīties arī citi Mērfija likumi, kas veidoti pēc tāda paša principa.

Lūk, daži no tiem!

"Ja šķiet, ka viss norit gludi, jūs noteikti kaut ko esat palaidis garām."

"Katrs risinājums noved pie jaunām problēmām."

"Viss, kas sākumā iet augšup, beigās iet lejup."

"Viss, kas sagādā baudu, ir nelikumīgs, amorāls vai padara resnu."

"Tev stāvot rindā, blakusrinda vienmēr virzās ātrāk."

"Visi labie vīrieši un sievietes ir aizņemti, un, ja viņi nav aizņemti, tam ir kāds apslēpts iemesls."

"Ja kaut kas šķiet pārāk jauki, lai būtu ticami, tad, visticamāk, tas tā arī ir."

"Tās īpašības, kas sievietei kādā vīrietī šķiet pievilcīgas, ir tās pašas, ko viņa nespēj paciest pēc dažiem gadiem."

"Teorija ir tad, kad kaut kas nedarbojas, taču tu zini, kādēļ. Prakse ir tad, ja kaut kas darbojas, taču tu nezini, kādēļ. Kad teoriju apvieno ar praksi, tas nedarbojas, un nav zināms, kādēļ."

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums (Pēc tautas gudrību motīviem.)

79. MIRSTĪGIE. 10 GADI

Apsēžos pie televizora. Esmu pārāk satraukts, lai uzreiz aizmigtu. Pēc tik daudziem piedzīvojumiem mans augums alkst miera, taču galvā valda juceklis.

Pirmajā televīzijas kanālā Juņ Bi, kurai tagad desmit gadi, ir vienīgā, kas garlaikojas pagalmā, bet viņas skolas biedri izklaidējas, lecot ar auklu. Pēkšņi viņas priekšā nostājas kāda meitene un saka: "Netīrā korejiete!"

Juņ Bi pārņem niknums. Zaudējusi savaldību, viņa velti cenšas uzbrucējai iesist pļauku, un tā smejoties aizskrien projām. Visa klase uzjautrinās par to, cik Juņ Bi ir neveikla, un tagad ari pārējie vienā balsī kliedz: "Netīrā korejiete!" Tad atskan zvans, pārtraucot gan šo starpgadījumu, gan starpbrīdi.

Juņ Bi raudādama atgriežas klasē. Audzinātāja jautā, kas viņai noticis, un blakussēdētāja atbild, ka viņu apsaukājuši par netīro korejieti. Audzinātāja nogroza galvu. Ar izpratni acīs viņa nolūkojas uz Juņ Bi, mirkli svārstās, bet tad tomēr nolemj neko neteikt. Taču, tā kā Juņ Bi tagad raud vēl stiprāk, audzinātāja saka, ka meitenei vajadzētu nomierināties vai arī atstāt klasi. Juņ Bi cenšas savaldīties, tomēr viņai tas neizdodas. Tad audzinātāja viņai liek atstāt klasi, lai netraucētu pārējiem, un atgriezties, kad viņa būs nomierinājusies. Juņ Bi dodas projām un, pārnākusi mājās, raudādama iekrīt gultā. Māte viņai jautā, kas meiteni tā satraucis.

Nekas, Juņ Bi atbild. Gribu pabūt viena, un viss.

Viņa atsakās pusdienot, neko neēd, un tikai vēlu pēcpusdienā, kad māte viņai atnes glāzi ar ūdeni, Juņ Bi ir ar mieru tai pastāstīt, kas par lietu.

Kāda meitene, ko es pat nepazīstu, mani nosauca par netīro korejieti.

Ak tā. Un ko tu darīji?

Gribēju viņai iecirst pļauku, taču viņa skrēja ātrāk par mani. Pēc tam audzinātāja mani izdzina no klases, jo es traucēju stundu.

Māte pievelk meitenīti sev klāt.

Man vajadzēja tevi pabridināt… Mēs, Japānā dzīvojošie korejieši, varam tikt pazemoti.

Kāpēc?

Japāņu dēļ esam daudz cietuši. Reiz es tev visu izstāstīšu. Viņi iekaroja mūsu zemi. Daudzus no mums japāņi nogalināja. Viņi apgānīja un izpostīja mūsu svētās vietas. Japāņi gribēja mūs piespiest aizmirst mūsu valodu un kultūru. Vini…

Bet kāpēc tad mēs dzīvojam Japānā, nevis Korejā?

Tas ir garš stāsts, meitiņ. Pagājis jau ilgs laiks, kopš viņi nolaupīja tavu vecmāmiņu tāpat kā daudzas citas sievietes, lai tās ar varu aizvestu uz arhipelāgu. Tagad viņas… Tu vēl esi par mazu, lai to saprastu. Gan jau vēlāk tu visu uzzināsi.

Juņ Bi truli skatās uz savu glāzi.

Bet kā lai es atgriežos skolā, kad visu priekšā esmu izrādījusies gļēvule?

Māte viņu maigi apskauj.

Jo tā vajag, mazulīt. Citādi viņi būs uzvarējuši. Tev jāmācās, lai varētu stāties viņiem pretim. Tāpat kā es to darīju. Nenolaid rokas. Tava vecmāmiņa pārcieta daudz vairāk, tomēr nekad nepadevās. Tas, kas tevi nenogalina, padara tevi stiprāku. Būt izglītotai ir labākā atriebība. Tad tu viņiem parādīsi, ko patiesībā esi vērta.

Mātes tumšajās acīs Juņ Bi saredz, ka viņa savas sāpes jau ir pārdzīvojusi un pārvarējusi.

Mammu, kāpēc japāņi mūs tā ienīst?

Māte sākumā šaubās, taču tad saka:

-Jo varmākas vienmēr ienīst savus upurus. It īpaši, ja tie viņiem ir piedevuši.

Mammīt, pastāsti, kas notika ar vecmāmiņu. Esmu gatava tevi uzklausīt.

Māte šaubās, taču tad sāk savu stāstu.

Kā es tev jau teicu, no 1910. gada līdz 1945. gadam Koreju bija okupējuši japāņi. Trīsdesmit piecus gadus japāņi mēģināja korejiešus piespiest aizmirst, kas viņi bija. Lai zaldāti varētu papriecāties, viņi korejiešiem atņēma visas skaistākās sievietes. Viņu milzīgo karaspēka kolonnu aizmugurē vienmēr bija desmitiem tūkstoši korejiešu gūstekņu, kas bija paredzētas viņu "atelpai".

Juņ Bi pati bija uzstājusi, lai tai visu izstāsta, taču tagad viņa labprāt būtu aizspiedusi ausis, lai vairs nevajadzētu dzirdēt satraukto, drebošo balsi, kas turpināja stāstīt:

Starp viņām bija arī tava vecmāmiņa. Japāņi bija nogalinājuši visus ciemata vīriešus, bet sievietes pievākuši. Sakāves laikā tās tika aizvestas viņiem līdzi uz Japānu, kur tās turpināja uzskatīt par visparastākajām… verdzenēm.

Un viņas nemaz nemēģināja pretoties? Galu galā karš taču bija beidzies un japāņi uzveikti.

Māte, rokas lauzīdama, nopūtās.

Pēc dažiem gadiem Japānā aizturētās korejietes mēģināja pacelt galvu. Viņas pieprasīja tiesības atgriezties savā zemē. Viņas apelēja pie pienākuma atcerēties un pieprasīja kompensāciju par savām ciešanām. Kāds tas bija sašutums! Japāņi tām spļāva sejā, un rasisms sasniedza savu apogeju.

Bet mans tētis?

-Tavs tēvs ir japānis. Viņš gribēja pierādīt, ka ir labāks nekā pārējie tautieši. Viņš mani apprecēja, nedomādams par negodu, ko šī savienība nozīmēja viņa ģimenei. Tajā laikā tavs tēvs bija tik drosmīgs, jo viņš mani mīlēja. Un es mīlēju viņu.

Māte uz mirkli apklusa, atmiņu pārņemta.

Tad, satvērusi meitas roku, viņa turpināja:

Tev tas jāsaprot, mazā. Korejiešiem Japānā vienmēr viss būs grūtāk nekā pārējiem. Sakod zobus un nesagādā viņiem to prieku redzēt, kā tu ciet. Rīt tu atgriezīsies skolā tā, it kā nekas nebūtu bijis. Un, ja tevi apvaino, neraudi, jo viņi nav pelnījuši tādu dāvanu. Un viņiem tas apniks. Saņem labas atzīmes un saglabā mieru. Tā ir vislabākā atbilde.

Visu atlikušo dienas daļu un visu nākamo nakti Juņ Bi uz savas spēļu konsoles nodevās īpaši nežēlīgai video spēlei. No rīta skolā viņa rādīja vienaldzīgu seju, nereaģēja uz "netīro korejieti" un aizgrieza galvu, kad kāds mēģināja tai iespļaut sejā. Un mācībās viņa regulāri saņēma labākās atzīmes klasē.

Tikko uzzinātais mani ir satriecis. Man taču tik loti vienmēr patikusi Koreja!

Lai gan es par to visu jau nedaudz zināju, lai arī tas nav rakstīts nevienā vēstures grāmatā, taču, dzirdot, kā to stāsta Japānā dzīvojoša korejiete, atceros savu mirstīgā pagātni un ceļojumu uz Koreju. Mierīgā rīta zemi.

Nevēlos zināt, kā klājas Teotimam un Kuasi Kuasi.

Aizmiegu, galvā skanot skumjai melodijai, it kā šīs desmitgadīgās mirstīgās meitenītes ciešanas būtu izkliedējušas visas manas dievu mācekļa izjūtas. Dievu aizkustinājis sīks skuķēns. īpaši man iespiedusies atmiņā kāda mātes teiktā frāze: "Upuriem jājūtas vainīgiem par to neērtības sajūtu, ko mūsu dēļ izjūt mūsu mocītāji."

80. MITOLOĢIJA. DĒMETRA

Vārds Dēmetra nozīmē "māte zeme". Viņa ir Krona un Rejas meita un Zeva māsa. Dēmetra ir auglības un zemkopības dieviete. Viņas mati ir zeltaini kā kviešu vārpas. Dēmetra modina dievu iekāri, taču tiem neizdodas viņu savaldzināt, tādēļ nākas izgudrot aizvien jaunu viltību, lai to paveiktu. Lai izvairītos no Poseidona, Dēmetra pārvēršas par ķēvi, taču viņš pārtop par ērzeli. Šajā savienībā piedzimst zirgs Arions, kas prot runāt un kam viena kāja ir kā cilvēkam. Kad Dēmetra tiek nolaupīta, Zevs pārvēršas par vērsi, un, tiem savienojoties, piedzimst Persefone. Reiz, kad jaunā meitene priecājas par kādu neparastu ziedu Mūžīgā pavasara pļavā, pāršķēlās zeme un no tās melnos ratos, ko velk divi zirgi, iznirst viņas tēvocis elles un mirušo valstības valdnieks Aīds. Viņš jau sen uzglūn daiļajai meitenei, ko ir iekārojis. Viņš to nolaupa un aizved sev līdzi uz tumšo pazemi.

Deviņas dienas un deviņas naktis viņas māte Dēmetra klejo pa zemi, meklējot Persefoni. Desmitajā dienā Hēlijs tai pasaka meitenes nolaupītāja vārdu. Aizvainotā māte atsakās atgriezties Olimpā, kamēr viņas meita būs ieslodzīta ellē, un dodas meklēt patvērumu Eleisīnā valdnieka ģimenē. Palikusi bez auglības dievietes, pasaule izžūst. Kokiem vairs nav augļu, un zāle izkalst. Tad Zevs pavēl Hermejam nokāpt pazemē un atbrīvot Persefoni, tomēr Aīds atsakās viņu atdot. Viņš paskaidro, ka meitene nevar atgriezties starp dzīvajiem, jo ir nobaudījusi elles ēdienu.

Tad dievi atrod kompromisu.

Sešus mēnešus, pavasari un vasarā, Persefone dzīvo pie mātes, bet atlikušos sešus, rudenī un ziemā, pie elles valdnieka. Sis sadalījums simbolizē augu augšanas ciklu, jo arī sēklas pirms izdīgšanas paliek zem zemes.

Lai pateiktos Eleisīnas valdniekam par to, ka tas viņu bija uzņēmis pie sevis, zemkopības dieviete vēlas piešķirt nemirstību viņa dēlam Dēmofontam. Lai tam "atņemtu cilvēcību", Dēmetra viņu tur virs uguns, bet tad ar savu ierašanos to pēkšņi izbiedē Eleisīnas valdniece. Puisēns izslīd Dēmetrai no rokām un iekrīt ugunī. Par mierinājumu Eleisīnas valdniecei viņas bēdās Dēmetra iedod labības vārpu otram valdnieka dēlam, lai tas iemācītu cilvēkiem visā Grieķijā lauksaimniecības un maizes cepšanas noslēpumus.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. V sējums (Pēc Fransisa Razorbaka darba motīviem, kuru savukārt iedvesmojusi Hēsioda "Teogonija",

700 g. p. m. ē.)

81. CETURTDIENA. DĒMETRAS LEKCIJA

Ceturtdiena ir Jupitera diena. Par Jupiteru romieši dēvē Zevu. Taču šodien lekciju pasniegs viņa māsa Dēmetra.

Paejam garām Krona tornim, kur vēl skan rīta zvani, tad Hēfaista pilij smaragda krāsas kristāla ietvarā, Arēja drūmajam cietoksnim, sudrabotajai Hermeja pilij un nonākam pie normandiešu stila fermas, kuras jumtu sedz koši dzelteni salmi. Sienas tai ir baltas, bet karkass uzbūvēts no koka. Visur var redzēt traukus, kas ir pilni ar miežiem, kukurūzu un rapšiem. Tālāk aiz mājas var manīt aplokus ar kazām, aitām, govīm un cūkām.

Šķiet dīvaini ieraudzīt Olimpijā šādu lauku ainavu. Kūtī trokšņo pīles, vistas un zosis, un man ir tāda sajūta, ka esmu atgriezies uz "1. zemes".

Nezinu, kādas cīņas nakts aizsegā maniem draugiem bija jāizcīna ar milzu himeru, taču Raulam uz pieres rēgojas nelāga brūce.

Kāda hora atver koka durvis, un mēs nokļūstam karmīnsarkanā telpā. Arī griestu sijas ieturētas tādā pašā krāsā. Plašajā telpā redzams milzums dažādu lauksaimniecības priekšmetu izkaptis, sirpji, spriguļi un pļaujamrīki… Pa labi stikla traukos var aplūkot dažādus labības graudus, bet tiem līdzās maizes klaipus ar kvadrātveida iespiedumiem uz virsmas — gluži kā manā bērnībā mazajās maiznīciņās. Nedaudz tālāk vīd māla podi ar kaltētiem tomātiem, kabačiem un baklažāniem ellā.

Dēmetra ienāk pa aizmugures durvīm. Tā ir liela auguma, tukla sieviete ar rūsganiem matiem, kas sastiprināti ar labības vārpām. Virs dzeltenās kleitas tai uzsiets zemnieku priekšauts ar melnām rūtīm. Skaidrs, ka ar savām baltajām, apaļīgajām rokām un patīkamo svaigā piena smaržu viņa spējusi iedvesmot vairākas hellēņu lauksaimnieku paaudzes.

Uzkāpusi uz paaugstinājuma, Dēmetra mums uzsmaida un, pirms uzsākt lekciju, izdala kausus ar labību, lai mēs to nogaršotu. Tad viņa ar amforu rokās dodas starp mūsu rindām un ielej pagaršot treknu pienu. Kad biju mirstīgais, bieži mēdzu šādi ieturēties.

Visi pārtikas produkti, arī tie, ko vēl neesat nobaudījuši, dod spēku un enerģiju, viņa saka, apsēžoties un atbalstot elkoņus uz ozolkoka galda. Mani sauc Dēmetra, es esmu lauksaimniecības dieviete un jūsu piektā pasniedzēja.

Tad viņa sasit plaukstas, lai paaicinātu šurp Atlantu, kas tūlīt ierodas un atbrīvojas no "mūsu" pasaules, to slaidā lokā iemetot statīvā.

-Ja tu, mana draudzene, zinātu, cik tā ir smaga…

Bet, Atlant, tu taču zini, ka tas nav nekāds darbs, bet gan sods, brašā sieva nosaka ar saprotošu sejas izteiksmi.

Milzis mirkli pamīņājas pie zemeslodes un tad negribīgi dodas projām. Dēmetra uzraksta uz tāfeles "Lauksaimniecība" un pēc tam paskaidro:

Es tātad esmu pasniedzēja dieviete Dēmetra un jums mācīšu to, cik nozīmīga loma lauksaimniecībai ir civilizāciju vēsturē.

Staigājot šurpu turpu starp rindām, rūsganajiem matiem šūpojoties valodas ritmā, viņa paskaidro:

Kopš tā laika, kad zemē sāka kaut ko stādīt, sāka arī novākt ražu. Tā cilvēkam nākas sastapties ar laiku.

Ar cilpas krustu rokā Dēmetra tuvojas zemeslodei, lai aplūkotu mūsu cilvēku barus uz "18. zemes".

Mēs tai sekojam un konstatējam, ka laiks savu ir paveicis. Viss ir mainījies. Mūsu cilvēce ir "nobriedusi" bez mūsu palīdzības. Tie, kas bija apmetušies uz dzīvi baros, tagad ir kļuvuši par ciltīm.

Divi studenti konstatē, ka viņu bari bez jebkāda iemesla ir izzuduši.

Dēmetra sapīkušajiem "baru autoriem" skaidro, ka nejaušības ietilpst spēlē. Spēles laikā studenti raida bariem impulsus, dod tiem stimulu, taču, gaidot, kad tas nākamreiz notiks, šie bari vieni virzās paši pa savām trajektorijām un, nonākot negadījumos, tie var ari izzust, kā tas ir noticis ar šo divu protestētāju bariem. Dieviete vēl piebilst, ka turklāt pastāv arī tādi riska faktori kā zemestrīces un dažādas citas dabas katastrofas, kas var sākties jebkurā mirklī.

Arī tad, ja esat labs spēlētājs, mēdz atgadīties nejaušības. Kāda epidēmija, negaidīta sastapšanās ar labāk bruņotiem cilvēkiem, iekšējs konflikts, kas pāraug pilsoņu karā, kāda apvienība, kurā mainās pārsvars… Kas tik neatgadās! Tāds jau ir dievu darbs paredzēt, kā tālāk virzīsies vēsture, kad jūsu vairs šeit nebūs.

Bet kā gan lai paredz neparedzamo? — Merilina jautā.

Laipnā dieviete zemnieku apģērbā cenšas mierināt:

Ir dažādi līdzekļi, kā ievērojami samazināt risku, piemēram, "spietošana". Nodibiniet vairākas pilsētas, ciematus un barus. Ja kādam no tiem uzbruks epidēmija, sveši iekarotāji vai plūdi, pārējās izdzīvos. Bet kā ir noticis šajā gadījumā? Jūs visi esat izvēlējušies palikt grupās. Jūs visas olas esat salikuši vienā grozā. Nav ko brīnīties, ja beigās sanākusi omlete.

Mums bija šķitis tik grūti tikt galā ar vienkāršu cilvēku kopienu, ka nevienam pat neienāca prātā veidot vēl kādas apakšgrupas.

Bet tieši tā taču dara bites un skudras! — skaidro Edmonds Velss. Viņu princeses aizlaižas, lai nodibinātu meitas kolonijas. Mums vajadzēja par to iedomāties.

Daudzi par to iedomājas tikai pašās spēles beigās, kad savus ļaudis izglābj par mata tiesu. Bet izglābties par mata tiesu, — saka Dēmetra, ir tas pats, kas zaudēt.

Taču laiks tur, lejā, turpina ritēt neatkarīgi no tā, vai mēs savus barus pieskatām vai ne. Un spēle turpinās arī tad, kad mums ir pārtraukums.

Kā noprotu, "Y spēle" norisinās apmēram tāpat, kā rotaļājas ar japāņu elektronisko rotaļlietu tamagoči, kurā jāizaudzina kāds virtuālais dzīvnieciņš. Tas turpina augt arī pēc tam, kad mehānisms ir izslēgts, jo tā iekšējais pulkstenis darbojas bez pārtraukuma.

Tas ļāvis rasties budistu ekologa moto:

"Lūdziet, lai šī cilvēce mirstot ir tāda, kādu jūs to vēlētos ieraudzīt atdzimstam."

Tāpat esmu sapratis, ka laiks, iespējams, visu paātrina sakāpinātā veidā. Sākumā cilvēki veica maz atklājumu un tiem bija maz bērnu, bet tad pēkšņi viss sāka noritēt daudz straujāk gan attiecībā uz iedzīvotāju skaitu, gan uz zināšanām. Ar laiku visas parādības plešas plašumā…

Mūsu sāncenši uzstājīgi turpina skandalēt, jo viņu bari ir pazuduši bez pēdām. Tad Dēmetra viņu apvainojumiem pieliek punktu, izsaucot kentaurus.

Šausmīgais aprēķins atkal mainās: 108 2 = 106.

Bet Dēmetra turpina lekciju.

Tātad lauksaimniecība… Kad tā tika atklāta, daži jūsu cilvēku bari bija spiesti pārvākties uz citām, auglīgākām zemēm. Pasliktinājās kalnu iedzīvotāju, bet uzlabojās līdzenumu iedzīvotāju stāvoklis.

Tāpat priekšrocības bija tiem cilvēku bariem, kas dzīvoja pie lielākām vai mazākām upēm. Par jaunu nodarbošanos jūsu bariem kļuva irigācija un ūdens plūsmas virziena maiņa, kā arī cīņa ar plūdiem un sausumu.

Un viņa uzraksta uz tāfeles: "Irigācija."

Tā kā jūsu bariem vairs nebija jābaidās no drīzas bada nāves, viņiem radās lielākas iespējas kalt nākotnes plānus.

Un Dēmetra raksta uz tāfeles: "Nākotne."

Attīstoties lauksaimniecībai, rodas nepieciešamība pēc nākotnes jēdziena. Un tas izmaina visu. Būt par sava laika noteicējiem var izrādīties tikpat svarīgi, ja ne vēl svarīgāk, kā būt dabas noteicējiem. Cilvēks ir vienīgā dzīvā radība, kas spēj plānot nākotni, tātad paredzēt savu bērnu dzimšanu un savas vecumdienas. Turpinot savu spēli, jūs paši varēsiet pārliecināties, ka pēc lauksaimniecības rašanās cilvēks tik labi spēs saplānot savu laiku, ka sāks iztēloties pat to, kas ar viņu notiks pēc nāves. Tātad, rodoties lauksaimniecībai, rodas arī reliģija.

Un viņa uzraksta uz tāfeles: "Reliģija."

Tiklīdz cilvēks sāk zemē sēt sēklas, viņš sāk sevi salīdzināt ar augiem. Arī viņš aug, piedzīvo uzplaukumu, nes augļus. Un arī viņš beigās atgriežas zemē, atstājot aiz sevis sēklas, kas turpina augšanas ciklu. Sēklas ir viņa pēcteči… Taču tajā pašā laikā cilvēks redz, kā atdzimst koki, kas zaudējuši visas lapas un šķietami ir miruši. Viņš redz, kā tie atkal sazaļo un dod jaunu ražu, tādēļ arī viņš sapņo par reinkarnāciju. Kāpēc lai pēc nāves ziemas nebūtu iespējama kāda cita dzīve un cita nāve? Un tad pamazām viņa smadzenēs rodas jautājums vai dabā, kur viss aug, bet pēc tam aiziet bojā, ir savs dārznieks? Iznāk, ka tieši lauksaimniecība pārveido mirstīgo attieksmi pret garīgumu.

Dēmetra mudina mūs rūpīgāk papētīt mūsu pasauli. Visi noliecamies tai tuvāk, lai redzētu, kā attīstās mūsu cilvēku bari.

Kamēr bijām tos pametuši novārtā, mūsu bari turpinājuši vairoties. Kā jau musonu dieviete tika norādījusi, vairāki bari ir devušies uz apūdeņotām zemēm. Ap apdzīvotajām vietām plešas dažādu krāsu lauki, kas izskatās kā ar auklu nomērīti. Mans bars ir apmeties ciematā, kas būvēts uz pāļiem. Viņi ir vienīgie, kas ar airu palīdzību pa ūdeņiem pārvietojas ar plostiem. Citi attīsta lauksaimniecību līdzenumos, bet mans bars ievāc ražu okeānā.

Vairākums mūsu klejojošo ļaužu baru uzcēluši ciematus. No plēsoņām tos pasargā uguns un dzīvžogi.

Un Dēmetra uzraksta uz tāfeles: "Ciemats = drošība."

Viņa staigā šurpu turpu pa galveno eju, trenkājot pīles un zosis, kas iekļuvušas telpā.

Tagad cilvēks vairs nav tik atkarīgs no dabas untumiem. Viņš pats nolemj, kur novāks ražu, turklāt sāk daudz vairāk strādāt, jo labības lauku kopšana paņem vairāk enerģijas nekā medības un augu savākšana. Daži bari specializējušies kādu noteiktu augu kultūru audzēšanā. Tam nepieciešama hierarhija lēmumu pieņemšanai. Kurā zemē un kāda labība jāaudzē? Un kura augsne ir vispiemērotākā noteiktas augu šķirnes audzēšanai? Tie laiki ir pagājuši, kad mednieki vai augu savācēji bija atkarīgi no dabas labvēlības. Lauksaimnieki to piemēro savām iecerēm. Viņi uzplēš līdumus un izcērt mežā kokus, lai to vietā apsētu laukus un ierīkotu ganības. Dēmetra atmet atpakaļ rudo matu ērkuli un uzrota piedurknes, vēl augstāk atsedzot savas pienbaltās rokas.

Iegaumējiet to, ka lopkopība vienmēr seko lauksaimniecībai, nevis otrādi. Kāpēc tā? Tāpēc, ka sākotnēji mājdzīvnieki bija tikai parazīti, kas nejauši iemaldījās ciematu mēslainēs, meklējot kaut ko ēdamu.

Tas ir interesanti. Tātad ne jau cilvēks pats izvēlējās, kādus dzīvniekus pieradināt, bet gan dzīvnieki tam sekoja, slepus iekārojuši apēst viņa atkritumus.

-Tādu parādību, kad viena dzīvnieku suga pārtiek no otras sugas atkritumiem, sauc par safrofītismu. Mnemotehniskais paņēmiens domāt par savu "pašlabumu". Govs, aita un kaza ir cilvēka safrofīti. Nograužot jaunos stādus, viņi devuši savu ieguldījumu atmežošanā.

Bet suņi? kāds students jautā.

Vilki, kurus pievilka mūsu atkritumi un ar kuriem notika mutācijas, lai cilvēki viņus spētu pieņemt, kļuva mazāk agresīvi, toties bija gatavi vairāk sadarboties. Tas bija viņu interesēs, jo ļāva izvairīties no nogurdinošajām medībām.

Un kaki?

Lūši, kas rīkojās līdzīgi vilkiem.

Bet cūkas?

Mežacūkas, kas pārtika no mūsu atkritumu pārpilnības.

Un žurkas? jautā Prudons.

Tās ir vienīgie safrofīti, kas nav pilnībā sadarbojušies ar cilvēku, bet gan kā zagļi paslēpušās savās alās un sienās. Viņas zināja: lai cilvēki tās pieciestu, viņām labāk uzvesties klusām.

Dēmetra atgriežas pie rakstāmgalda.

-Taču starp safrofītiem parādījušies arī vēl neredzēti grauzēji. Drīz jūs piedzīvosiet to, kā uzrodas siseņu bari. Bet šādi siseņu bari nebija sastopami, pirms sāka attīstīties lauksaimniecība. Tas, ka plašās teritorijās tika kultivēti vieni un tie paši augi, izraisīja to lietotāju straujo izplatību. Sisenis viens pats ir gluži nevainīgs kukainis, taču pārāk lielā skaitā laukos tie ir tīrais posts.

Viņa atkal paņem rokās krītu un lieliem burtiem raksta uz tāfeles: "Darbs", "Atmežošana", "Specializācija" — bet pēc tam atkal atgriežas pie "Nākotnes".

-Jau tagad daži no jūsu cilvēkiem ievērojuši, kā mainās un atkal atgriežas gadalaiki. Tieši lauksaimniecības dēļ cilvēki vēlāk ievieš kalendāru, kas norāda uz to, ka cilvēks sācis pārvaldīt laiku. Ar kalendāra palīdzību cilvēks labāk var izprast, kādā pasaulē viņš dzīvo pasaulē, kur atkārtojas un cits citam nepārtraukti seko pavasaris, vasara, rudens un ziema. Viņš vairs nebaidās no sala, jo zina, ka tam atkal sekos jaukas dienas. Jūtos aizkustināta, kad iztēlojos, kā pirmie cilvēki, redzot atnākam ziemu, domāja, ka klimats kļuvis vēsāks uz visiem laikiem un ka viņu ķermeņi vairs nekad nesajutīs siltumu… Kādu atvieglojumu viņi izjuta, kad atkal atnāca pavasaris!

-Turklāt ar kalendāra palīdzību cilvēks varēja noteikt savu vecumu un ieviest tādu jēdzienu kā dzimšanas diena.

Kad biju mirstīgais, kāds sociālais darbinieks man paskaidroja, ka nepietiek ar to, ka bezpajumtniekiem izdala ēdienu, ir svarīgi arī svinēt viņu dzimšanas dienas, jo tās viņiem ļauj orientēties gadu ritumā. Šis sociālais darbinieks bija pierakstījis visu to cilvēku dzimšanas dienas, par kuriem viņš rūpējās, un nekad neaizmirsa tiem tieši šajā dienā uzdāvināt kūku. Tā bija pavisam vienkārša metode, taču tā viņam izdevās būtnēm, kas bija uz izmisuma robežas, ļaut izjust kaut kripatiņu cilvēcības. Toreiz man šķita, ka šim cilvēkam patiešām piemīt sirdsgudrība, turklāt īsta, nevis tāda, kam pietiek ar kādu mazumiņu, lai tam būtu tīra sirdsapziņa. Šis sociālais darbinieks ļāva klaidoņiem izjust laiku.

Ar kalendāra palīdzību, Dēmetra turpina, sēdēdama pie rakstāmgalda, cilvēks noteica, kad pienācis laiks ražas novākšanai un kad pienācis laiks sastapties ar mirušajiem, jo it visur pastāv mirušo piemiņas dienas, un arī ar sevi pašu, ar sauli, sniegu un lietu. Viņš bija radījis "vēsturi". Paradoksāli, bet, kad cilvēks iemācījās pārvaldīt savu nākotni, viņš sāka arī novērtēt savu pagātni.

Ražas novākšanas dieviete atkal pievēršas "18. zemei".

Lai lauksaimniecībai būtu labvēlīgāki apstākļi, jums derētu padomāt arī par to, kā uzbūvēt ceļus, pa kuriem varētu pārvietoties mūļi ar labību no visattālākajiem laukiem, un par to, kā šos laukus apūdeņot, izrokot grāvjus un vagas, kuros no upēm ieplūstu ūdens. Visuzņēmīgākajiem gribētos ieteikt nosusināt purvus. Esmu pārliecināta, ka cilvēkiem jau bijušas problēmas ar odiem.

To apstiprināja vairāki studenti, kas atradās netālu no manis, atceroties drudzi, kas pēkšņi iznīcināja veselas populācijas un ko nevarēja apkarot.

-Jums jābūt gataviem tam, ka, attīstoties lauksaimniecībai un lopkopībai, savos ciematos sastapsieties ar demogrāfisko pieaugumu. Mātes, kam labāks uzturs, dzemdē izturīgākus bērnus, un līdz ar to samazinās bērnu mirstība. Bērni, kam labāks uzturs, izaug spēcīgāki un ilgāk dzīvo, tā rezultātā jūsu ciematiem vajadzētu kļūt apdzīvotākiem vai lielākiem. Abos gadījumos tas nozīmē, ka var izcelties teritoriālie konflikti ar kaimiņu ciltīm, tādēļ esiet gatavi karot. Vai jūs iebiedējušas cīņas ar dažiem desmitiem cilvēku? Bet kā būs ar simtiem un tūkstošiem cilvēku? Attīstoties lauksaimniecībai, nākamie kari kļūs aizvien nežēlīgāki. Karotājiem būs daudz nopietnāka motivācija, jo viņi necīnīsies tikai par savu izdzīvošanu, bet arī par savu bērnu dzīvi uz auglīgākas zemes.

Mūsu pasniedzēja atgriežas pie tāfeles un ar baltu krītu milzīgiem burtiem uzraksta skaitli "5".

Esmu jūsu piektā pasniedzēja, kas atbilst 5. apziņas līmenim. Skaitlis "4" apzīmē cilvēku, bet skaitlis "5" gudru cilvēku, kas saistīts ar debesīm, taču mīl zemi. Ar lauksaimniecības izveidošanos un iedzīvotāju pieaugumu sastopama tādu pilsētu un ļaužu rašanās, kas kopīgi apspriežas un kopīgi domā, jo viņiem vairs nav nemitīgi jābaidās no bada un savvaļas zvēriem, un rodas jauna parādība pirmie domājošie, ar apziņu apveltītie cilvēki… Pasargājiet viņus, piešķiriet viņiem saziņas līdzekļus, lai viņu gudrība izplatītos tālāk. Ļaujiet, lai jūsu cilvēki pakāpeniski atbrīvojas no bailēm! Nākotnes ielaušanās apziņā var būt ļoti noderīga. Lai viņi savām ciltīm ļauj kalt tālejošus plānus, lolot cerības un īstenot ambīcijas!

Un Dēmetra norāda uz planētu, uz kuras norit mūsu spēle:

Nākamā būs izšķirošā spēles partija. Parādoties lauksaimniecībai, reliģijām un kalendāram, izmainās arī viss pārējais. Jūsu ciltis ir sasniegušas 5 gadus veca bērna līmeni, bet vairums psihoterapeitu uzskata, ka viss izšķiras tieši 5 gadu vecumā, tādēļ esiet modri.

Nebaidieties no evolūcijas, no izmaiņām jūsu cilvēku baru uzvedībā, lai viņi spētu piemēroties situācijai un izturēties gluži pretēji tam, kas viņus motivējis līdz šim.

Edīte Piafa paceļ roku.

Bet, kundze, ja mēs izmainīsim savu cilvēku mentalitāti, tad taču viņi būs pavisam izsisti no līdzsvara!

Dēmetra nopūšas un atkal apsēžas, ar savām skaistajām rokām notīrījusi tāfeli.

Reizēm es prātoju, vai visas nelaimes nav radušās tādēļ, ka dievu mācekļiem pietrūcis iztēles, cilvēkiem palīdzot.

82. ENCIKLOPĒDIJA. KALENDĀRS

Pirmie babiloniešu, ēģiptiešu, ebreju un grieķu kalendāri bija mēness kalendāri tikai tādēļ, ka novērot Mēness ciklu bija daudz vieglāk nekā novērot Saules ciklu, tomēr izpētīt šī kalendāra cikliskumu bija ļoti sarežģīti.

Ēģiptieši pirmie nolēma turpmāk vairs nebalstīties uz mēness kalendāru. Viņi noteica, ka mēnesī būs 30 dienas, bet gadā 12 mēneši jeb 360 dienas. Taču šādi gads izrādījās pārāk īss. Lai to labotu, viņi, beidzoties gadam, divpadsmitajam mēnesim pievienoja vēl 5 dienas.

Ari ebreju kalendārs sākotnēji bija mēness kalendārs, taču vēlāk viņi Mēness fāzes aizvietoja ar Saules fāzēm. Ķēniņš Zālamans iecēla divpadsmit ģenerāļus, no kuriem katrs bija atbildīgs par savu mēnesi. Gads sākās ar miežu nogatavošanos. Trīs gadu laikā izrādījās, ka atbilstoši sezonu maiņai gadā pietrūka viena mēneša. Šo iztrūkumu aizvietoja, ar valdnieka pavēli dubultojot vienu mēnesi.

Musulmaņi mūsdienās savā kalendārā atteikušies no papildu mēneša izmantošanas paraduma un ievēro tikai mēness gada principu, un to veido 12 mēneši, kas ir 29 un 30 dienas gari. Maiju kalendārs sastāvēja no 18 mēnešiem, kas bija 20 dienas gari, tiem tika pievienoti papildus 5 dienas gari mēneši. Šīs dienas tika uzskatītas par sliktām. Maiji sava kalendāra vidū bija atzīmējuši dienu, kad iestāsies pasaules gals, ko izraisīs milzīga zemestrīce. Tās datumu viņi bija aprēķinājuši, vadoties no iepriekšējām zemestrīcēm.

Tradicionālais ķīniešu kalendārs sastāv no 19 gadu cikla, 12 gadiem ar 12 lunāriem mēnešiem, kas ir 30 dienas gari, un 7 gadiem, kas sastāv no 366 dienām un ir 13 mēnešus gari. Šī sistēma, kas izrādījusies rezultatīvāka, ļāvusi tūkstošiem gadu skaitīt dienas bez kļūdām.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. V sējums

83. CILŠU LAIKS

LAPSEŅCILVĒKU CILTS Viņu totēms bija lapsene.

Dažu gadu laikā viņu bars, kas bija sastāvējis no simt četrdesmit četriem cilvēkiem, kļuva par baru, kurā bija septiņsimt sešdesmit divi cilvēki. Daudz ko viņi bija aizguvuši no lapsenēm. Tiklīdz citi klejojošie bari bija sākuši uzbrukt viņu baram, viņi mēģināja izgudrot dabisku kukaiņa ieroci saindētu dzeloni. Pēc dažiem neveiksmīgiem mēģinājumiem lapseņcilvēku baram izdevās savus šķēpus saindēt ar kāda indīga zieda sulu. Pēc tam lapseņcilvēku vīrieši gudroja, kā ar pīķiem trāpīt no lielāka atstatuma, un izgudroja šaujamcaurules.

Lapseņcilvēki bija daudz ceļojuši un daudz ko izpētījuši. Viņi bija pa gabalu redzējuši, kā cilvēki paslēpjas alās, un tos atdarinājuši. Viņi bija redzējuši arī, kā citi ļaudis aizdedzina uguni, un sākuši darīt tāpat. Tomēr vienmēr viņi bija centušies turēties no citiem pa gabalu.

Pamazām lapseņcilvēku bars bija kļuvis aizvien lielāks. Tā izveidojās cilts, kas pameta alas, lai uzceltu būdas kādā aiz vairākiem pakalniem apslēptā ielejā.

Jau vairākās paaudzēs sievietēm dzima vairāk meiteņu nekā zēnu. Tā tas turpinājās, līdz beidzot lapseņcilvēku cilts arī par vadoni izraudzījās sievieti, kas bija visgudrākā un visuzņēmīgākā. Turklāt viņi bija pamanījuši, ka lapseņu pūznī bija tikai mātītes, bet tēviņi bija noderīgi tikai vienu dienu, lai vairotos, bet pēc tam tos padzina un tie kļuva par viltus kamenēm. Cilvēku cilts nolēma rīkoties tāpat. Tēviņi tika baroti līdz vairošanās dienai, bet pēc tam, kad bija izmantoti, tika padzīti.

Gadiem ilgi šāda izturēšanās ietilpa cilts paradumos. Tiklīdz zēni sasniedza tādu vecumu, ka spēja apaugļot, viņi apaugļoja sievietes un devās projām. Tā kā viņiem bija aizliegts atgriezties savā ciltī, viņi klīda pa mežiem un laukiem, kur visbiežāk nomira.

Bez matriarhāta un saindētajiem pīķiem, lapsenes vērojot, viņi bija iemācījušies izveidot arī mākslīgus pūžņus, kas bija tikpat izturīgi, cik alas. Sekojot sava kukaiņa totēma — paraugam, lapseņsievietes sakošļāja koku, lai iegūtu cementu, ar ko sacementēt sienas, lāču, tā kā šī viela izraisīja krampjus žokļos, izrādījās, ka to saražot ir ļoti grūti, turklāt tā viegli aizdegās, tādēļ sievietes to uzlaboja, piejaucot šai masai smiltis, mālus un kūdru. No šīs masas sievietes cēla ieapaļas mājiņas, kas bija pietiekami izturīgas, lai pasargātu no lietus, vēja un pat no ienaidnieku šķēpiem. No lapsenēm šīs cilts sievietes bija iemācījušās uzturā lietot arī kādu produktu, kas deva ļoti daudz enerģijas, medu. Viņas sāka turēt bites un ēst medu, ko tās sanesa, taču izmantoja to arī kā līmi, pārklājuma kārtu, antibiotiku, dezinfekcijas līdzekli atvērtām brūcēm un kā laku. Tāpat viņas izgatavoja arī ūdensnecaurlaidīgus priekšmetus un lāpas, kas ilgāk dega.

Daudz padzīto tēviņu centās atgriezties barā, un lapseņsievietes izmainīja viņu izturēšanos pēc sava prāta. Lai atpestītu tēviņus no klejošanas mocībām, mātītes sāka no vīriešu dzimuma bērniem atbrīvoties pēc to piedzimšanas. Ik gadu kādā dienā, ko dēvēja par "Vairošanās svētkiem", viņas devās medīt svešus vaislas tēviņus. Karotāju kaujas vienība naktī uzbruka kādai ciltij un nolaupīja vīriešus, nogalinot tos, kas pretojās, un devās projām ar vērtīgo vaislinieku baru. Svešie vīrieši tika turēti kādā nožogojumā un piešķirti sievietēm atbilstoši viņu darbības nozīmīgumam ciltī. Labākās karotājas parasti izraudzījās tādus mīlētājus, kādus pašas tīkoja. Tie tika paēdināti un lutināti, bet vēlāk orģijās dzīru laikā tika "iegūta" viņu sēkla. Pēc tam tēviņus padzina, pieprasot, lai viņi atgriežas savā kādreizējā ciltī. Problēmas radīja tas, ka ļoti bieži svešinieki iemīlējās savās seksa partnerēs un lūdzās, lai viņus nedzen projām.

Sākumā lapseņsievietes šos tēviņus nogalināja ar viltus dzeloņiem, atdarinot savas kukaiņu māsas, taču vēlāk saprata, ka no svešiniekiem var gūt labumu. Viņas atļāva gudrākajiem no tiem palikt dzīvot pie viņām ar nosacījumu, ka apmaiņā pret viņu vīrietību mēģinās uzlabot tēviņu dzīvesveidu. Notvertie skudrcilts vīrieši viņām mācīja apgūt lauksaimniecības darbus, zirgvīrieši lopkopību, bet zirnekļvīrieši — aušanu.

Taču, kad sievietes bija apguvušas jaunās iemaņas, vīriešiem bija tiesības tikai uz dažām atelpas nedēļām, lai pēc tam cilti iepazīstinātu ar kādu citu jaunatklājumu, citādi viņiem draudēja izsūtījums vai nāve. Gūstekņi lauzīja galvu, kā kļūt noderīgiem. Kāds desmits vīriešu, kas bija īpaši prasmīgi lauksaimnieki vai amatnieki, tika paturēti kā "pastāvīgie viedie". Tie pat izveidoja dažus pārus, kurus pārējie ciltī pacieta tādēļ, ka tēviņi bija izrādījušies īpaši attapīgi.

Amazones karotājas savukārt saprata, ka cilts interesēs ir saglabāt nelielu grupu vaislas tēviņu, gadījumā ja viņu "medības" kādreiz būtu neveiksmīgas.

Paradoksāli, taču, uzzinājuši spēles noteikumus, šie vīrieši nedomāja sacelties un protestēt, bet iekaroja sieviešu prātus ar gudrību, tā attaisnojot savu klātbūtni. Viņi bija ļoti motivēti un veica jaunus zinātniskus atklājumus. Protams, bija arī tādi, kas pārcentās un, kad bija parādījuši visu, uz ko bija spējīgi, kļuva nevajadzīgi un tika nekavējoties ziedoti. Pārējie izdarīja secinājumu, ka vinu interesēs ir atklāt tikai nedaudz no savām zināšanām, tā iegūstot laiku.

Ar šādām dīvainām, taču iedarbīgām metodēm būdiņās mītošo lapseņsieviešu ciematiņš kļuva aizvien lielāks, bet lauksaimniecība attīstījās tiktāl, ka medības un augu vākšana vairs nebija nepieciešamas. Pateicoties zirnekļvīriešu aušanas prasmei, viņām izdevās izveidot apģērbus nevis no medījumu ādām, bet gan no auduma.

Lapseņsievietes pat iesēja kokvilnu, lai brīvajā laikā vērptu kokvilnas pavedienus. Kāds vīrietis viņām iemācīja, kā izmantot dažus ziedus un atsevišķu kukaiņu asinis, lai iegūtu krāsu pigmentu audumu krāsošanai.

Pēc tam kad bija izgudrota šaujamcaurule, kāds gūsteknis no zirnekļcilvēku bara viņām iemācīja, kā apieties ar loku. Viņš to izveidoja, ar auklas palīdzību nostiepjot pīķi. Labākais veids, kā to izšaut no attāluma, bija novietot pīķi pret nostieptu auklu un tad palaist vaļā. Tā viņš izveidoja loku, bet vēlāk arī robu bultai, turklāt ar loku varēja trāpīt precīzāk nekā ar šaujamcauruli, jo acis bija iespējams pietuvināt bultas asij.

Lapseņsievietes tik augstu novērtēja šo izgudrojumu, ka tā autoram viņas atlīdzināja, tam atdodoties vairākas naktis pēc kārtas. Tagad tā bija ar lokiem un saindētām bultām bruņojusies amazoņu kaujas vienība. Lai varētu trāpīgāk šaut, dažas no viņām pat aizgāja tiktāl, ka amputēja labo krūti. Ar šādiem ieročiem viņas varēja uzbrukt pat labāk bruņotām ciltīm un bez īpašām grūtībām gūt ievērojamu laupījumu vēl vairāk vaislas vīriešu.

Tikmēr vīrietis, kas bija izgudrojis loku, prātoja, kā atkal pievērst sev uzmanību, lai varētu vēlreiz baudīt mīlas naktis ar visapburošākajām cilts sievietēm. Kādu vakaru, paraujot viena, bet pēc tam kāda cita loka auklu, viņš pamanīja, ka dažādu izmēru lokiem ir atšķirīga skaņa. Tad viņš novietoja dažādu izmēru lokus citu citam blakus un mēģināja uz tiem nospēlēt paša sacerētu melodiju, bet tad nolēma, ka vienkāršāk būs vienam lokam piestiprināt vairākas stīgas. Tā viņš izgudroja arfu ar septiņām stīgām. Kopš tā laika šim vīram vairs nebija jāuztraucas par jauniem izgudrojumiem. Sievietes steidzās, ko kājas nes, lai klausītos, kā viņš izvilina melodijas no šī instrumenta ar septiņām stigām. Tā viņš kļuva par lapseņsieviešu cilts "mūža pensionāru", jo bija izgudrojis mūziku.

ŽURKCILVĒKU CILTS

Varenajā zurkcilvēku cilti tagad bija tūkstoš seši simti piecdesmit seši cilvēki. Tā bija devusies uz ziemeļiem, bet pa ceļam sastapusi citus barus, kuriem uzbrukusi un tos pieveikusi.

Zurkcilvēku cilts bija paturējusi gaišā atmiņā to, kurš bija kļuvis par viņu pirmo vadoni, šo leģendāro cilvēku, kurš, vērojot žurkas, bija sapratis, ka progresa vārdā nepieciešams uzbrukt, pakļaut un iznīcināt citus cilvēkus. Un no viena vadoņa pie nākamā pārceļoja melnās žurkas cepure, kas bija viņu varas simbols.

Zurkcilvēku cilts sākotnējā uzbrukuma stratēģija bija ielenkšana, taču, turpinot karus, tā sāka izmantot citus, sarežģītākus paņēmienus. Viņi bija iemācījušies no slēpņiem uzbrukt nomadu bariem, piekļūt pretinieku vadonim, lai to nogalinātu, vai uzbrukt baram no aizmugures.

Kad žurkcilvēku cilts bija karā uzvarējusi, tā rūpīgi sašķiroja zaudētājus — atsevišķi vadoni, labākos karotājus, jauniešus, skaistākās un auglīgākās sievietes un ne tik veiksmīgus karotājus. Bet vecie un neglītie vienmēr tika nogalināti. Sākumā žurkcilvēku bars nogalināja visus gūstā saņemtos tēviņus, taču pamazām žurkcilvēki atklāja, ka tomēr aizraujošāk ir tos padarīt par vergiem un likt viņiem veikt netīkamākos uzdevumus. Gūstekni nesa smagumus, ar skrāpi tīrīja zirgus, bet labākie no tiem reizēm tika iekļauti karotāju grupā, lai atsistu pirmo frontālo pretinieka triecienu.

Dižais vadonis savā tarbā glabāja pretinieku komandieru galvaskausus, kuru smadzenes tas bija apēdis, un, nometnē atrodoties, viņam patika tos izvietot apkārt savai gultai, lai atcerētos sīvās kaujas, kas iezīmēja viņa odiseju .

Kad žurkcilvēki iekaroja kādu baru, viņi ieguva ne tikai ļaužu pulkus, bet arī tehniku.

Viņi nolēma, ka visi tie, kas nepieder pie viņu cilts, ir "svešinieki". Bet svešiniekus viņi savukārt iedalīja "par sevi stiprākos svešiniekos", "svešiniekos, kas bija tikpat stipri, cik viņi", "ne tik stipros svešiniekos" un "svešiniekos, kas apveltīti ar neredzētu spēku".

Zurkcilvēkiem izveidojās valoda, kas bija balstīta uz viņu cīņas taktiku. Sākumā tā bija tikai svilpšana, kas atgādināja žurku svilpšanu. Pamazām šie svilpieni kļuva par izsaucieniem, tad par īsiem vārdiem, lai varētu cits citam paziņot par slēpņu izvietojumu. Sazināšanos papildināja sīkāki cīņas paskaidrojumi, un drīz vien par visatzītākajiem karotājiem kļuva tie, kas zināja vislielāko daudzumu vārdu, ar kuru palīdzību varēja ātrāk noteikt cīņas taktiku. Saprotams, ka vergi un sievietes šajā ezoteriskajā valodā nesaprata ne vārda.

Reiz izlūki pamanīja kādu cilti, kas bija patvērusies alā, kuras ieeju rotāja bruņurupuča zīmējums. To aizsedza klinšu siena, kas veidoja aizsargvalni, un gaiss tajā iekļuva tikai no augšpuses.

Zurkcilvēku vadonis tūlīt pieprasīja, lai viņam atnes bruņurupuci. Viņš saviem kareivjiem nodemonstrēja, kā dzīvnieks ievelk galvu, lai paslēptos savās bruņās. No savas ar žurkas galvu rotātās galvassegas viņš izveidoja gara durkļa uzgali, ko iebāza bruņurupuča ķepas atverē. Sākumā nekas nenotika, bet tad žurkas zobi pārdūra bruņurupuča ādu un pa atveri sāka tecēt blāvs šķidrums. Vadonis to nobaudīja, it kā tā būtu sula, un žurkcilvēku kareivji, sieviešu prieka izsaucienu uzmundrināti, izkliedza kaujas saucienu.

Nākamajā rītā saule jau bija augstu, kad žurkcilvēki sāka mest šķēpus spraugā virs aizsargvaļņa.

Tiklīdz, pirmais šķēps iekļuva bruņurupučcilvēku alā, tie par atbildi meta pretim akmeņus. Abās nometnēs sāka skaitīt mirušos. Ar akmeņiem cīnoties pret šķēpiem, katrs pieveiktais izraisīja prieka izsaucienus pretinieka nometnē. Cīņa turpinājās gan nākamajā, gan aiznākamajā dienā. Pēc zibenīga kara principa tagad žurkcilvēki uzzināja, kāds ir nokausēšanas kara princips.

Bruņurupučcilvēkiem vēl bija pietiekami svaiga ūdens, taču barības krājumi bija izsīkuši. Viņi ēda sikspārņus, tārpus, čūskas, zirnekļus un kailgliemežus. Bērni raudāja. Kļuvuši par bada halucināciju upuriem, cilvēki sāka sliktāk trāpīt mērķī. Velti viņi meklēja kādu rezerves izeju, jo bija ielenkti no visām pusēm.

Kā bruņurupucis savās bruņās. Un, kad n-tais žurkcilvēku uzbrukums tika atsists ar akmeņiem, debesis pāršķēla zibens.

Zibeņi pāršķēla klintis, un bruņurupučcilvēku aizsargvalnis sabruka. Žurkcilvēki viņiem uzbruka un drīz vien izcīnīja uzvaru pār šo nelielo, izsalkušo cilvēku grupiņu, kas tiem nemaz nepretojās.

Bruņurupučcilvēku vadoņa smadzenes tika apēstas, un viņa galvaskauss pievienojās žurkcilvēku vadoņa kolekcijai viņa tarbā. Daudzas bada novārdzinātās sievietes bija tā novājējušas, ka tika atzītas par "nederīgām" un nogalinātas, savukārt vīriešus iznīcināja, lai sodītu par to, ka viņi tik ilgi bija pretojušies. Tomēr žurkcilvēkus visvairāk pārsteidza tas, ka alu turpināja apgaismot uguns.

Vadonis pieprasīja kādai izdzīvojušai pretiniecei, lai viņa paskaidro, kā tas notiek, un, kad tai piedraudēja, viņa pakļāvās vadoņa pavēlei. Un kopš tā laika žurkcilvēki varēja nobaudīt ceptu gaļu, priecāties par gaismu, siltumu un uguns īpašību pārvērst it visu, kam tā pieskārās.

Žurkcilvēki sarīkoja pamatīgas dzīres, taču drīz vien, zibens uzmundrināti, metās jaunu cilvēku baru iekarošanā.

Forsētā pārgājienā viņi nonāca līdz zirgcilvēku baram. Žurkcilvēki tiem uzbruka naktī. Ar savām degošajām lāpām viņiem izdevās nobiedēt zirgcilvēkus, neļaujot tiem aizstāvēties, kā nākas, bet zirgcilvēku bara vadonim izdevās izglābties tikai par mata tiesu.

Kopš tā laika žurkcilvēkiem piederēja gan kavalērija, gan ar šķēpiem un pat ar kvēlojošām lāpām bruņoti kareivji. Tagad nekādas grūtības nesagādāja uzbrukums kurmjcilvēkiem, kurus vienkārši izsvēpēja no pazemes ejām. Žurkcilvēki no viņiem iemācījās izrakt ejas, kas veda uz raktuvēm, lai iegūtu varu, ko viņi izkausēja, lai lietu šķēpus.

Žurkcilvēki piedzīvoja īstu uzplaukumu, un tagad viņu jau bija vairāk nekā divi tūkstoši. Lai arī viņu rindās saasinājās cīņa par varu un divkaujas kļuva aizvien nežēlīgākas, tomēr dižais vadonis bija no viņiem visviltīgākais.

Izveidojās varas hierarhija. Aiz vadoņa nākamie bija baroni un hercogi. Tiem sekoja kapteiņi un kareivji, bet pēc tam kalēji, kas no vara izgatavoja ieročus, tad zirgkopji, sievietes, verdzībā pakļautie pretinieki un, visbeidzot, pretinieku sievietes, kas bija padarītas par verdzenēm.

Katrai kastai bija tiesības lemt par tās pakļautībā esošās kastas dzīvību vai nāvi. Katrai kastai bija sava valoda. Augstāko kastu pārstāvji lietoja tādus izteicienus, ko zināja tikai viņi. Pietika kādu uzrunāt, un uzreiz bija iespējams noteikt, vai runa ir par augstākstāvošu, tāda paša līmeņa vai zemākstāvošu personu, un atbilstoši rīkoties. Ja neizrādīja cieņu augstākstāvošam, tad draudēja nāve.

Sieviešu stāvoklis pasliktinājās. Katram augstākās kārtas vīrietim bija tiesības uz vairākām sievietēm, bet tām tika atņemtas jebkādas lēmuma pieņemšanas tiesības.

Zurkcilvēku vērtību skalā sievietes bija tikai seksuālo tieksmju apmierināšanas objekts un izmantojamas, lai vairotos, tā atjaunojot baru. Jauniešu izglītošana notika, tos apmācot karamākslā. Par lielu apkaunojumu saviem vecākiem, sliktākie tika norīkoti strādāt zirgu staļļos.

Kad nebija jādodas karā, kareivji vingrinājās, lecot zirga mugurā un dodoties medībās, kas tika uzskatītas par noderīgām bērnu izglītošanā.

Jo lielāka bija cilts, jo vairāk pieauga karotāju nicinājums pret sievietēm un sagūstītajiem ienaidniekiem. Kareivji vēlējās radīt tikai dēlus, ar kuriem tie varēja lepoties, un noliedza meitas, tās bija pakļautas pazemošanai. Tajās mājās, kurās viena meita jau bija, izveidojās paradums nākamās upurēt jau dzimšanas brīdī.

Zurkcilvēku cilts beigās savā ceļā sastapa zemnieku ciematus, izlaupīja un iznīcināja tos, taču pārņēma no tiem arī lauksaimniecības iemaņas. Zurkcilvēku cilts vēlējās kaut kur apmesties uz pastāvīgu dzīvi, bet, kad saprata, ka pat nocietināts ciemats ir viegls mērķis uzbrucējiem, tomēr nolēma turpināt klejošanu.

Viņu nežēlība bija tā izdaudzināta, ka citi cilvēku bari tiem padevās pat bez cīņas. Piedzīvojot šādu attieksmi, žurkcilvēki jutās vīlušies, un tas tikai uzkurināja viņu noziedzību. Patiesībā viņi tieši meklēja īstu pretestību, un, gūstot pārāk vieglas uzvaras, viņiem šķita, ka viņi nevis progresē, bet savā attīstībā stāv uz vietas. Virzoties tālāk un izpostot visu savā ceļā, kādā dienā viņi uzzināja, ka ir vēl viena nepārspējamu karotāju cilts, ko sauc par ērgļcilvēkiem un kas uzdarbojas tajā apvidū. Cerot, ka tie vismaz nepadosies bez cīņas, žurkcilvēki devās tos meklēt. Viņi izstaigāja visu novadu krustu šķērsu, tomēr nesastapa nevienu no šiem mītiskajiem karotājiem.

Tad žurkcilvēki pārtrauca tos meklēt un vispirms devās uz rietumiem, bet pēc tam tālāk uz dienvidiem, kur, pēc izlūku nostāstiem, kāda augsti attīstīta cilts bija apmetusies uz dzīvi piekrastes līcī.

DELFĪNCILVĒKU CILTS

Delfīncilvēku skaits bija pieaudzis no simt četrdesmit četriem līdz trīssimt septiņdesmit cilvēkiem.

Viņi radīja maz bērnu, toties daudz laika veltīja to izglītošanai. Izglītības programmā bija iekļautas peldēšanas nodarbības, makšķerēšana, lietojot makšķerāķus, kas bija izgatavoti no kaula, un kuģošana ar plostiem, kuros varēja pārvietoties, izmantojot airus. Delfīncilvēki pārtika no zivīm, par kuru bariem ziņoja viņu sabiedrotie delfīni, gliemežiem, vēžveidīgajiem un aļģēm.

Delfīni labprāt ļāva, ka bērni tiem uzsēžas jāteniski mugurā, un aizvizināja tos tālu atklātā jūrā, bet pēc tam saudzīgi nogādāja atpakaļ krastā. Daži jaunieši uzturēja ar delfīniem tik ciešas attiecības, ka savā starpā sazinājās ar spalgiem un modulētiem izsaucieniem.

Šīs spējas izzuda balss lūzuma laikā, jo tad delfīncilvēku zēni vairs nespēja izdot tik spalgas skaņas. Delfīncilvēki bija saglabājuši savu apvienību ar skudrcilvēkiem, kuri viņiem kaimiņos zemes iekšienē bija izbūvējuši kupolu, zem kura atradās pazemes ciemats. Skudrcilvēki kopā ar delfīncilvēkiem veidoja kopienu. Tajā bija astoņsimt astoņdesmit cilvēki. Tāpat kā smadzenes ir sadalītas divās puslodēs, arī viņu kopiena bija sadalīta uz pusēm — labā smadzeņu puslode, kuru veidoja delfīncilvēki, kas drīzāk bija sapņotāji un dzejnieki, un kreisā smadzeņu puslode, kuru veidoja skudrcilvēki, kas bija praktiķi un stratēģi.

Katra cilts atsevišķi uzlaboja savas zināšanas tajās jomās, kas tai vislabāk padevās, bet pēc tam savā starpā ar tām apmainījās. Viņi apmainīja šampinjonus pret vēžveidīgajiem vai zivīm un aušanas prasmi pret peldēšanas prasmi.

Skudrcilvēki uzlaboja aušanas prasmi, redzot, kā viņu iecienītie kukaiņi skudras par atspolēm izmanto kāpurus.

Delfīncilvēki izmantoja šo atklājumu, lai izveidotu zvejas tīklus ar šaurām cilpiņām, ko novietoja zem ūdens.

Šo divu cilšu apvienība kopīgi pārvarēja laiku un katru dienu nesa aizvien jaunus augļus.

Dzīvojot mierā, abām ciltīm izdevās pilnveidot mākslu, kas pirmajā brīdī varēja šķist tūlītējai izdzīvošanai nederīga lieta. Delfīncilvēki izveidoja polifoniskos korus jeb cilvēku un delfīnu dialogu mūzikā.

Skudras savās "pilsētās" audzēja laputis, lai no tām slauktu saldu šķidrumu un lai tās viņus pasargātu no mārītēm, kas viņām skaitījās galvenās plēsoņas. Arī skudrcilvēki nolēma nodarboties ar lopkopību. Vispirms viņi ieguva žurku, bet pēc tam arī nutriju gaļu, tomēr to garša viņiem nepatika, tādēļ šos dzīvniekus nomainīja ar antilopēm un pērtiķiem. Tā kā dzīvniekiem bija nepieciešama gaisma, viņi tos turēja nožogojumos brīvā dabā, kur auga zāle un augļi.

Tad cilvēki sāka savus dzīvniekus slaukt, tāpat kā skudras bija slaukušas laputis, un ieguva pienu, ko lietot uzturā. Viņi nemitīgi progresēja. Sēņu audzētavas ārpus pazemes pilsētām nīkuļoja, tādēļ viņi sāka interesēties arī par citām augu sugām, un pirmām kārtām tā bija labība. Sākumā tāpat kā ar lopkopību viņi centās izpētīt, ko tieši būtu labāk audzēt, un, mēģinot izaudzēt graudaugus, beigās izraudzījās kviešus, kuri bija ļoti piemēroti kultivēšanai un no kuru vārpām saberžot varēja iegūt miltus.

Skudrcilvēki un delfīncilvēki kopīgi izgudroja vienkāršu valodu, kas sastāvēja no sešdesmit trīsburtu vārdiem, kuru nozīme mainījās, tiem pievienojot piedēkļus un priedēkļus. Tā varēja ātrāk sazināties un bija drošāk, ka neradīsies pārpratumi.

Lai skaitītu, viņi izmantoja pirkstus. Sākumā cilvēki skaitīja līdz desmit, bet pēc tam, izmantojot arī pirkstu falangas, līdz divdesmit astoņi.

Šī cilvēku cilts vēroja debesis un pamanīja tajās sīkas, nekustīgas gaismiņas zvaigznes un kustīgas gaismas planētas.

Ar zemē iespraustas nūjas palīdzību, uz kuru saule meta ēnu, zinātnieki noteica un izveidoja gadalaiku ciklu. Tomēr pirmo kalendāru izdomāt lāva Mēness vērošana. Ar tā palīdzību delfīncilvēki noteica, kad atsevišķas zivju sugas atgriezīsies tuvāk krastam, bet skudrcilvēki -, kad iesēt labību un novākt ražu.

Ar ceļā sastaptajiem cilvēku bariem veidojās jaunas apvienības. Hameleoncilvēki viņiem iemācīja maskēties, gliemežcilvēki gleznot, izmantojot krāsu pigmentus. Lai iegūtu dzelteno krāsu, viņi izmantoja sēru, lai iegūtu sarkano krāsu, saspieda košenilus, lai iegūtu zilo krāsu, audzēja neaizmirstulītes, bet no sasmalcināta mangāna ieguva melno krāsu.

Atsevišķi delfīncilvēki ar saviem plostiem devās gar piekrasti, izdarot jaunus atklājumus.

Tā viņi uzzināja, ka no ziemeļiem nāk kāda cilvēku cilts, ko sauc par žurkcilvēkiem, kas sēžot briesmoņu mugurā un esot apbruņojušies ar vēl neredzētiem ieročiem. Žurkcilvēku upuru skaits jau bija milzīgs. Pēc delfīncilvēku cilts aprēķiniem, žurkcilvēkiem vajadzētu sasniegt viņu teritoriju nepilna mēneša laikā.

Tad visi skudrcilvēki un delfīncilvēki sapulcējās. Līdz šim viņi bija piedzīvojuši tikai dažas sadursmes, ko itin viegli bija novērsuši ar akmeņu un nūju palīdzību, bet viņi nespētu noturēties pretim tik pieredzējušu cīnītāju grupai. Viņiem taču nebija pat neviena īsti iedarbīga ieroča. Varbūt varēja uzbrucējiem piedāvāt apvienoties? Uz to nebija vērts pat cerēt. Pārbiedētās klejotāju ciltis viņiem jau bija stāstījušas, ka žurkcilvēkiem labāk patīk nogalināt un laupīt nekā ielaisties jebkādās sarunās.

Apvienību pārņēma panika.

Nākamajā naktī kāds delfīncilvēks redzēja dīvainu sapni.

Viņš redzēja, kā parādījās ciltis, kas bija nolēmušas iznīcināt viņu ļaudis, taču viņiem izdevās patverties uz kāda mandeļveida plosta klāja, kura korpuss grima ūdenī. Kuģa augšējā daļā rēgojās milzīgs auduma gabals, ar kura palīdzību šis kuģis varēja peldēt vēja virzienā. Ar šādu ierīci viņiem izdevās nonākt atklātā jūrā.

Vecais vīrs tik pārliecinoši izstāstīja savu sapni, ka abi cilvēku bari nolēma apvienot spēkus, lai izgatavotu šo brīnumplostu, uz kura viņi varētu paglābties.

Kuģa karkass tika uzbūvēts no koka, un tam bija mandeļveida forma — tāpat kā sirmgalvja sapnī. Milzīgās buras balstam tika izraudzīts kāds izstīdzējis koks. Buras darbības princips, kā varēja noprast, bija tāds: tiklīdz vējš to piepūš, tā kuģis strauji virzās uz priekšu.

Nākamajā naktī sirmgalvim sapnī ienāca prātā doma par kuģa stūri. Turpmāk viņam miegā ik stundu radās jaunas idejas par to, kā uzlabot kuģi. Sekojot viņa padomiem, tajā sabēra zemi, kur audzēt labību un sēnes. Tāpat tika ierīkots arī aizgalds mežacūkām un antilopēm, lai tās dotu pienu ceļojuma laikā, jo neviens nezināja, cik ilgi ceļojums varētu vilkties.

Daži nemaz nevēlējās tādā kuģošanā iesaistīties, tādēļ apstaigāja malu malas, līdz atrada kādu drošu vietu, taču sirmgalvis paziņoja, ka savos sapņos viņš redzējis agresīvus uzbrucējus visās malās ziemeļos, dienvidos un austrumos -, un glābiņu solīja vienīgi dziļais okeāns rietumu pusē. Būvējot kuģi, delfīncilvēki un skudrcilvēki nopūlējās dienām un naktīm. Katru rītu viņi satraukti gaidīja, kad ieradīsies vecais vīrs, lai dotu jaunus norādījumus.

Bet tad gadījās tā, ka medija nogurusi sirds negaidot apstājās un viņš miegā nomira. Ļaudis jutās ļoti apjukuši. Viss bija noritējis, sekojot vecā vira padomiem. Cilvēki jau bija pieraduši, ka ikvienai problēmai sapni tika rasts risinājums. Tagad viņiem vieniem nāksies cīnīties ar jūru, bet žurkcilvēku ierašanās bija neizbēgama.

Kāda skudrsieviete pašos spēka gados saprata, ka nepieciešams iejaukties šajos notikumos. Uzraususies uz dēļu kaudzes, viņa iedzīvotājiem paskaidroja, ka nepieciešams sekot vecā vīra pēdējiem padomiem nostiprināt kuģi, savākt tajā pēc iespējas vairāk pārtikas, kā arī novietot kuģī zvejas tīklus un āķus, dzeramā ūdens rezerves un buras nomainai. Pēc šaubu mirkļa ļaudis vinu » ,

uzklausīja. Tad sieviete atgādināja, ka vecais vīrs bijis tik īpašs cilvēks, ka viņa mirstīgās atliekas nevajadzētu pamest atkritumos, kā tas parasti tika darīts ar cilvēkiem. Intuīcijas pārņemta, viņa pieprasīja, lai to aprok dziļi skudrcilvēku pilsētā.

Tā bija jauna doma, tomēr tika vienbalsīgi pieņemta. Ļaudis pārklāja vecā vadoņa mirstīgās atliekas ar reti sastopamiem gliemežvākiem un aiznesa viņu skudru pūžņa pašā dziļumā. Tad sēru dziesmas vietā viņi nospēlēja kādu melodiju uz gliemežnīcām.

Šajā mirklī citu gliemežnīcu skaņas tiem atsaucās no pilsētas ārpuses. Tie bija sargi! Viņi bija pamanījuši putekļu mākoni, ko sacēlis milzīgais uzbrucēju bars.

Skudrcilvēki un delfīncilvēki steidzās aizsprostot ceļu uzbrucējiem, taču bija jau par vēlu. Zirgu mugurā, vicinot lāpas vienā rokā, bet šķēpus otrā, žurkcilvēki aizdedzināja visu savā ceļā. Skudrcilvēku sievietei pietika laika vienīgi izmisumā iekliegties: "Visi uz kuģa!" Apjukumā daži simti izdzīvojušo peldus sasniedza kuģi. Žurkcilvēki uzreiz neaptvēra, ka runa ir par bēgšanu, un kuģis ar paceltu buru traucās atklātā jūrā. Te pēkšņi no debesīm tika raidīts zibens spēriens un vējš pierima. Kuģis apstājās. Pārvarot savas bailes no ūdens, žurkcilvēki sakāpa nelielos plostos, kas bija palikuši krastā, lai sasniegtu kuģi un tam uzbruktu.

Degošas bultas nokrita uz lielā kuģa klāja, un neapbruņotie ceļotāji centās apdzēst ugunsgrēku.

Lēnām tuvojās nakts, bet cīņa turpinājās. Skudrsieviete bezierunu tonī deva rīkojumu no kuģa priekšgala mest ūdenī vaļīgas cilpas. Un atsteidzās delfīni, kas aiz šīm cilpām aizvilka kuģi atklātā jūrā, kur plosti tam neuzdrīkstējās sekot. Beidzot nokļuvuši drošībā, viņi aizvāca mirušos un saskaitīja dzīvos. Tagad viņi bija palikuši trīsdesmit reiz astoņi jeb divsimt četrdesmit.

Tie, kas palika uz zemes, piedzīvoja tādu pašu likteni, kādu žurkcilvēki parasti nolēma uzveiktajiem, nāvi vai pakļaušanos. Daudz bija mirušo, bet maz pakļauto. Delfīncilvēki un skudrcilvēki pārāk ilgi bija dzīvojuši brīvībā, lai ietu pretinieku jūgā.

Vispirms žurkcilvēki izlaupīja mājas uz pāļiem, bet pēc tam tās aizdedzināja. Viņi mēģināja aizdedzināt skudrcilvēku pilsētas kupolu, tomēr zeme neaizdegās. Un kaut kur dziļi pamestajā metropolē starp gliemežvākiem rāmi dusēja vecā viedā vīra mirstīgās atliekas.

84.  ENCIKLOPĒDIJA. APBEDĪŠANAS CEREMONIJAS

Apmēram pirms 120 000 gadiem ar mūsdienu cilvēka Homo sapiens parādīšanos radās arī pirmie bēru rituāli. Apbedījumi tika atrasti Izraēlā, netālu no Nāves jūras. Arheologi atraka kaulu atliekas un priekšmetus, kas droši vien bija piederējuši mirušajiem.

Līdz ar bēru ceremonijām sākās arī priekšstata veidošanās par pēcnāves valstību, radās Paradīzes un elles jēdziens, pagājušās dzīves novērtēšana, bet vēl nedaudz vēlāk arī reliģija. Kamēr cilvēks savu senču līķus izmeta mēslainē, nāve nozīmēja visa beigas. Taču, kopš cilvēki mirušajiem bija paredzējuši īpašu rituālu, radās ne tikai garīgums, bet arī iztēle fantāzija.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums

85.  DĒMETRAS NOVĒRTĒJUMS

Kad Dēmetra atkal iededza gaismu, mēs visi mirkšķinājām acis, kā pamodušies no ļauna murga. Nevēlējos pamest šo spēles partiju, jutu, ka man nav gana, ka esmu spēles azarta pārņemts. Šādu sajūtu esmu pazinis arī agrāk, kad spēlēju pokeru, sasprindzinājums un tauriņi vēderā mirklī, kad pārējie spēlētāji atklāj savas kārtis.

"Labs spēlētājs ir tas, kurš prot uzvarēt ar sliktām kārtīm," mēdza sacīt Igors, kas bija mans "klients" toreiz, kad vēl biju eņģelis.

Tikai tagad man ir divsimt četrdesmit kārtis. Un es zinu vārdus gandrīz tām visām. Hermejam bija taisnība.

Galu galā tu cilvēkiem pieķeries. Šķiet, ka Edmonds jūtas tāpat kā es.

Taču visvairāk mani satrauc tas, ka tagad darbība turpināsies, taču es tajā nevarēšu iejaukties. Bet mana cilts ir tik bezspēcīga! Tai vairs nav savas pilsētas, nav savas teritorijas, palikusi vien dēļu kaudze, un, lai pārvietotos okeāna vidū, viss atkarīgs tikai no vēja virziena. Kas ar viņiem notiks tikmēr, kamēr mēs gaidīsim spēles turpinājumu? Laiks taču ir izšķirošais! Bet Dēmetra ir nepiekāpīga. Vairākas stundas mums savi cilvēku bari jāpamet likteņa varā. "Y spēli" atsāksim rīt. Tikai rīt…

Kas lai zina, cik dienu, nedēlu un mēnešu viņiem aizritēs, kamēr es mierīgi gulēšu savā villā?

Satraukumā graužu nagus. Starp studentiem izraisās diskusijas. Dievu mācekļi savā starpā kārto karu, slaktiņu un nodevību rēķinus… Savējos es labprāt būtu kārtojis ar Prudonu, kas pēc tam, kad tika iznīcinājis Beatrises bruņurupučcilvēkus, piespieda mani nosūtīt savu cilti likteņa varā vientuļā kuģī pretim nezināmajam, taču, tāpat kā Edmonds Velss, kas paliek nesatricināms, arī es neko neuzsāku. Kāda jēga gausties? Es tāpat zinu, ko šis anarhists man atbildētu: "Dzīve ir džungļi, un uzvar stiprākais." Vai arī: "Posts zaudētājiem." Nenozīmīgas frāzes, kas attaisno visbriesmīgākās neģēlības. Galu galā tā taču ir tikai spēle! Vismaz tā mums tiek apgalvots.

Vai tad kāds žēlojas par šaha spēlē nokautajām figūrām?… Tomēr es labprāt būtu vēlējies, lai mani paaicina saviem cilvēkiem palīgā, lai es pats savām rokām un saviem spēkiem tiem palīdzētu uzvilkt buras un rast mierinājuma vārdus.

Tagad aplūkoju arī kaimiņu cilvēku barus.

Uz kāda cita kontinenta dienvidos arī Fredijs ir izveidojis ciematu jūras krastā. Viņa ļaudis par totēmu izraudzījušies vali, uzbūvējuši laivas ar airiem, tomēr neviena no tām nav tik liela kā mans kuģis, kas sniedza pēdējo iespēju.

Rauls savus ērgļcilvēkus tur kalnos, no kurienes tie laiku pa laikam uzbrūk garām ejošajām ciltīm. Raula un Prudona izpratne par karošanas nozīmi ir diezgan līdzīga, taču pirmais no tiem uzbrūk nelielos, pēkšņos uzlidojumos, savukārt otrais virzās uz priekšu kā īsts asfalta rullis, savā ceļā iznīcinot pilnīgi visu. Abiem nepatīk apvienības. Viņi ņem visu, ko var paņemt, atstājot aiz sevis vienīgi kūpošas drupas.

Rauls izveidojis ārkārtīgi mobilu armiju, kas drīzāk dod priekšroku viltībai, nevis spēkam. Viņa darbību nosaka savāktā informācija, un viņš uzbrūk tikai tad, kad ir pārliecināts par uzvaru. Rauls no citiem aizgūst zinātnes un tehnikas sasniegumus visu, kas var papildināt vina cilvēku zināšanas. Arī Ruso un Voltēra cilvēki karo savā starpā, tomēr viņu pilsētas ir pārsteidzoši līdzīgas, kaut arī to izveides principi ir tik atšķirīgi.

Ražas novākšanas dieviete vispirms nosauc zaudētājus. No zemes virsas pavisam ir izzudušas trīspadsmit ciltis. Astoņas no tām iekarotāju bari ir pakļāvuši verdzībā vai izsvītrojuši no kartes, vēl divas mirušas no nezināmu slimību epidēmijām, bet divas citas gājušas bojā pilsoņu karā. Kentauri aizved sev līdzi trīspadsmit dievu mācekļus, un tagad mūsu aprēķins ir 106 13 = 93.

Tad Dēmetra paziņo uzvarētājus.

Zelta lauru vainagu saņem Merilina Monro un viņas lapseņsievietes.

Bravo, Merilina, jūsu sievietes ir atdarināšanas cienīgs piemērs! Šīs feministes rūpējas par to, lai nemitīgi uzlabotu savu tehniku, un jūs neesat aizmirsusi arī par pienācīgu apbruņojumu. Turklāt lapseņsievietes interesējas arī par mākslu un prot novērtēt mūziku. Viņu ciltī tika izgudrota arfa un ksilofons. Lapseņsievietes ir godam nopelnījušas pirmo vietu uz pjedestāla.

Mēs aplaudējam. Esmu gan pārsteigts, gan iepriecināts par to, ka tāda jutekliska, jauna, blonda sieviete spējusi radīt karotāju civilizāciju; sievietes ir tikpat izveicīgas cīņā, cik saldkaislas atpūtā. Taču atceros, ko viņa reiz sacīja: "Skaistām sievietēm nākas izlikties dumjām, lai neuztrauktu vīriešus." Lai nu vai kā, šis ir tas gadījums, kas pierāda, cik viņa ir talantīga.

Sudraba lauru vainagu saņem Prudons un viņa žurkcilvēki. Viņš ir izgudrojis sociālo sistēmu ar stingru loģiku un kastām, kas pratušas apgūt pat tik sarežģītu tehnoloģiju kā metālu kausēšana.

Bet viņš taču to nozaga kurmjcilvēkiem! Sāra Bernāra ir sašutusi.

Dēmetra izliekas šo piezīmi nedzirdam.

Prudona žurkcilvēki iemācījušies, kā izmantot kavalēriju, un tiem ir laba cīņas stratēģija. Turklāt viņu demogrāfiskā situācija visu laiku uzlabojas.

Bet viņi taču savu skaitu palielinājuši ar uzvarēto cilvēku vergu palīdzību! Sāra Bernāra turpina.

Atskan aplausi, taču tie nav tik stipri kā Merilinai Monro veltītie. Var pat dzirdēt, kā daži studenti neapmierināti svilpj, jo viņu cilvēku bari sagājuši matos ar laureātu cilvēkiem.

Bronzas lauru vainags tiek Marijai Kirī un viņas iguāncilvēkiem.

Pārsteiguma murdoņa pāršalc studentu rindas. Kas tie par iguāncilvēkiem, ar kuriem mums pat nav gadījies sastapties? Noliecamies virs sfēriskās zemeslodes un ar savu cilpas krustu palielināmajiem stikliem aplūkojam kādu citu kontinentu ziemeļos, loti tālu no tās vietas, kuru mēs tikpat kā visi esam izraudzījušies par spēles laukumu. Un ieraugām cilvēkus, kas tuksneša vidū būvē milzīgas apdzīvotas vietas.

Atskan ovācijas, kas veltītas iguāncilvēku dievietei.

Dēmetra turpina izteikt savus komentārus. Sārai Bernārai derētu uzmanīties. Viņas zirgcilvēki ir galīgi paguruši, un nākamajā spēles partijā viņai draud izslēgšana.

Un kurš pie tā ir vainīgs? noburkšķ kādreizējā aktrise.

Suņcilvēki veģetē. Studentei Fransuāzai Mankuzo steidzami tie jāpadara dinamiskāki, ja viņa nevēlas, lai tie izzūd pavisam. Tas pats attiecas uz Zorža Meliesa tīģercilvēkiem un Gistava Eifeļa termītcilvēkiem, kas, kā apgalvo mūsu pasniedzēja, taustās "riņķī apkārt", taču tā arī nav atraduši savu stilu. Viņi ir gan uzbūvējuši arhitektoniski ļoti skaistas pilsētas, taču dīkdienīgi tajās slaistās un nekad neiziet ārpus to mūriem.

Vairāk drosmes! pieprasa Dēmetra. Nepietiek tikai ar saimniekošanu vien, vajag arī uzdrīkstēties. Prudonam ir tik labas atzīmes tāpēc, ka viņš nebaidās riskēt.

Protams. Ja vien tas nozīmē visu izdemolēt… Sāra Bernāra nevar rimties.

Prudons nav iznīcības dievs, izlabo Dēmetra, — viņš ir stingrs dievs, tāpat kā mēdz būt stingri vecāki. Vai tad jūs neatceraties, ka stingru vecāku bērni bieži vien ir labāk izglītoti nekā to vecāku, kuri atļauj visu? Jo ir taču daudz vieglāk bērnam visu atļaut nekā pieprasīt ievērot stingrus noteikumus! Man personiski nav nekādu iebildumu pret Prudona izvēli. Karš ir būtiska "Y spēles" sastāvdaļa. Viņš visu licis uz šīs kārts, un tā ir tieši tikpat laba izvēle kā jebkura cita. Es to respektēju tāpat kā respektēju tos, kas balsta savas civilizācijas uz diplomātiju, lauksaimniecību, zinātni vai mākslu. Svarīgi ir tikai rezultāti.

Dēmetra atkal atgriežas uz paaugstinājuma, lai uz tāfeles uzrakstītu: "Apbedīšana."

Šodien es biju lieciniece tam, kā pie Edmonda Velsa skudrcilvēkiem radās pirmā rituālā apbedīšana. Tas ir neaizmirstams notikums. Sākot no šī brīža, jūs redzēsiet, kā radīsies reliģijas un pasaule sadalīsies trīs pamatšķirās—zemnieki, kareivji un priesteri.

Bet mākslinieki? jautā Merilina, kura, iespējams, domā par savu arfas spēlētāju.

Viņu ir pārāk maz, un viņi nav tik ietekmīgi, lai spētu reāli iespaidot cilvēces vēsturi, vismaz ne šajā evolūcijas stadijā. Mišels Pensons un jūs piešķīrāt saviem cilvēkiem mūziku, taču jums jāzina, ka bez zemniekiem, kas viņiem dod maizi, un bez kareivjiem, kas viņus aizstāv, jūsu mākslinieki ilgi neizvilktu.

Kad Dēmetra ir pabeigusi savu novērtēšanu, mēs ar Edmondu Velsu secinām, ka esam priekšpēdējie. Aiz mums palicis tikai viens students. Tas ir kāds Šarls Malē ar saviem sikspārņcilvēkiem, kas ir cilvēki-lidoņi; tie mēģinājuši atdarināt savu totēmu, piestiprinot rokām ar liānām sasietus ādas spārnus. Daudzi gājuši bojā, šādā ietērpā metoties lejā no kādas klints.

Ja izrādās, ka kāda ideja nenes augļus, labāk no tās atteikties. Bet jūs esat ietiepīgi. Sākumā jums bija astoņi simti cilvēku, bet tagad izdzīvojuši ir tikai aptuveni piecdesmit, un neaizmirstiet: tiklīdz to skaits ir mazāks par trīsdesmit, jūs tiekat automātiski atskaitīts.

Šarls Malē izglābies tikai par mata tiesu.

Ko tu esi nodomājis darīt savu izdzīvojušo cilvēku labā? Rauls man pusčukstus jautā.

Skaitīt lūgsnas, es saku, nekādu citu iespēju man nav.

Pēc viņa pārsteigtā skatiena noprotu, ka Rauls prāto, vai es par viņu neņirgājos.

Skaitīt lūgsnas? Šeit? Dievu valstībā?

Es ar zodu pamāju uz kalna pusi, ko joprojām sedz mākoņu cepure.

Ak pareizi! "Viņš" tur augšā. Es ceru, Mišel, ka tu nekļūsti par… mistiķi. Kāds mistisks Dievs… pēc tam, kad mēs visu esam redzējuši paši savām acīm!

Fredijs saņem manu roku.

Vai nav dīvaina sakritība, ka mēs abi esam izraudzījušies vaļveidīgos. Es esmu izvēlējies vaļus, bet tu delfīnus, tomēr tieši tu esi uzbūvējis milzīgu kuģi, bet es tikai mazus kuģīšus.

Man jau nebija citas izvēles.

Lai ko tev arī ievajadzētos, tu vari droši aicināt talkā manus valcilvēkus.

Arī tu vari uz mani paļauties, kaut gan pašlaik maniem delfīniem neklājas diez cik labi.

Kāpēc viņi nevarētu atgriezties atpakaļ, lai atpūstos pie manējiem? Mani vaļi taviem delfīniem parādītu ceļu.

Tavi cilvēki sadziedētu ievainojumus, atjaunotu ūdens un pārtikas rezerves un papildinātu savas prasmes pie maniem ļaudīm. Viņi ir iemācījušies izgatavot sveces no kausētiem taukiem, turklāt viņu apģērbs ir lieliski piegriezts un ļoti patiks tavas kopienas sievietēm.

Vai tu mani aicini uz "vaļu" modes skati? Paldies, bet baidos, ka ir par vēlu. Esmu jau "ieprogrammējis" savus "delfīnus". Un vini dodas uz vistālāko rietumu nostūri, turp, kur noriet saule.

Kāpēc tu tā darīji?

Es ceru, ka tur mani ļaudis atradīs kādu mierīgu vietu, kur vairs nebūs pakļauti briesmām. Kādu patvērumu, varbūt kādu salu, kas būtu pietiekami plaša, lai tur uzsāktu nodarboties ar lauksaimniecību un lopkopību, taču arī ne pārāk liela, lai pievilinātu netālu mītošus cilvēku barus, jo es vairs nevēlos riskēt un zaudēt visu barbarisku iekarotāju dēļ.

Rauls iečukst man ausī:

Ātrāk atbrīvojies no Edmonda Velsa. Piekrītu tam, ka viņš tev palīdzēja spēles partijas sākumā, taču tagad tas tev kļuvis tikai par apgrūtinājumu. Viņa skudrcilvēki ir nekam nederīgi gan ūdenī, gan zvejojot un būs nekam nederīgi arī uz salas.

Bet mēs taču esam apvienojušies!

Var jau būt, bet beigās tik un tā uzvarēs viens no jums. Jo ātrāk tu sāksi lidot pats ar saviem spārniem, jo tev pašam būs labāk.

Šķita, ka runā mans tēvs.

Ar zelta lauru vainagu galvā Merilina Monro saka īsu runu, kurā viņa pretstata sievietes, kuras pati daba radījusi, lai tās aizstāvētu dzīvību un harmoniskas attiecības, vīriešiem, kuru prātus allaž aptumšojusi varaskāre un vardarbība. Klasē esošie vīrieši izteic parupjas piezīmes.

Ak, es jau nu gan zinu, ko jūs domājat, viņa turpina. Jūs uzskatāt, ka manas lapseņsievietes ilgi nenoturēsies. Tomēr viņas nav tikai labas mātes un savu pilsētu vadītājas, viņas ir arī lieliskas karotājas, kas gatavas aizstāvēties līdz galam.

Pēc šiem vārdiem studentu rindas satricina smieklu vētra, taču Merilina nesamulst.

Es jums metu izaicinājumu. Jums visiem. Lai tas, kurš uzskata, ka ir spējīgs stāties pretim manām amazonēm, panāk šurp!

Sāra Bernāra un Marija Kirī skaļi pauž savu piekrišanu. Vīrieši svilpj. Dēmetra sasit plaukstas, lai apklusinātu publiku, iekams šis strīds ir pārvērties par karu starp pretējiem dzimumiem. Atlants, kas pacietīgi gaidījis ārpusē, nolemj, ka Dēmetra šādi aicina viņu ienākt, un ierodas, lai paņemtu "18. zemi", ko pūzdams elsdams aiznes sev līdzi.

Nespēju atraut acis no šīs planētas, kas attālinās ar visu okeānu, kurā šūpojas trauslais kuģītis ar izdzīvojušo cilvēku ekipāžu…

Dēmetra mums pavēl atgriezties savās vietās.

Hermejs, viņa paziņo, jums jau pastāstīja par eksperimentu, kas tika veikts ar žurkām. Pirms lekcija ir beigusies un jūs esat devušies pusdienās, vēlos jums pastāstīt par kādu eksperimentu, kas izskaidro jūsu cilvēku izturēšanos…

86. ENCIKLOPĒDIJA. EKSPERIMENTS AR ŠIMPANZĒM

Kādā tukšā telpā atrodas pieci šimpanzes. Telpas vidū novietotas kāpnes, bet pašā augšā uz tām banāns.

Tiklīdz pirmais pērtiķis pamanījis banānu, viņš rāpjas pa kāpnēm, lai to paņemtu un apēstu. Taču, kad viņš tuvojas auglim, no griestiem pār viņu šļācas auksta ūdens strūkla un viņš nokrīt zemē. Arī pārējie pērtiķi mēģina uzkāpt pa kāpnēm. Viņi visi tiek aplieti un galu galā atsakās no nodoma tikt pie banāna.

Aukstais ūdens tiek atslēgts, bet izmirkušo pērtiķi nomaina ar citu. Tikko viņš ienāk telpā, pārējie pērtiķi to cenšas atturēt no kāpšanas pa kāpnēm, lai paglābtu no aukstās dušas, taču viņš saskata vienīgi savu līdzinieku baru, kas tam neļauj paņemt kārumu. Tad šis pērtiķis mēģina izrauties ar varu, cīnoties ar tiem, kuri vēlas viņu aizkavēt. Taču, tā kā viņš ir viens pret četriem, tad tiek pamatīgi iedunkāts.

Pēc tam vēl kādu no iepriekš izmirkušajiem pērtiķiem nomaina ar citu. Tikko tas ienācis telpā, tā viņa priekšgājējs, kurš sapratis, ka šādi jāsagaida jaunpienākušie, metas tam virsū un to iekausta.

Jaunatnācējam nav laika ne pamanīt trepes, ne banānu, jo tie jau atrodas ārpus spēles.

Tagad arī trešo, ceturto un piekto no iepriekš izmirkušajiem pērtiķiem nomaina ar citiem. Un, tiklīdz šie šimpanzes ienākuši telpā, tā ikreiz saņem sitienus.

Uzņemšana kļūst aizvien nežēlīgāka, tagad jau vairāki pērtiķi metas piekaut jaunpienācēju, it kā tas būtu kāds uzņemšanas un pārmācīšanas rituāls.

Un, lai gan eksperimenta beigās banāns joprojām atrodas uz trepēm, tagad jau visi pieci pērtiķi ir piemuļķoti un ij nedomā tam tuvoties. Viņu vienīgās rūpes ir sargāt durvis, pa kurām ienāk kārtējais ciltsbrālis, lai to pēc iespējas ātrāk iedunkātu.

Šis eksperiments tika veikts, lai izpētītu cilvēku grupas izturēšanos darba kolektīvā.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums

87. BURVJU TRIKS

Uz šīm pusdienām megara plašā ēdamzāle ir izrotāta ar indigo krāsas ziediem. Mata Hari apsēžas man pretim. Viņa man uzsmaida, un es atsmaidu pretim. Mani neliek mierā manu vientuļo delfīncilvēku liktenis, viņiem klejojot pa pasaules jūrām.

Šķiet, ka blakām sēdošo Edmondu Velsu vina atlikušie skudrcilvēki satrauc daudz mazāk. Velss ar Žoržu Meliesu rāmi apspriež to, ka sākumā kalēju amats bijis pārāks pār visiem citiem arodiem.

Saprotiet taču, uzstāj Meliess, iznāk, ka kalēji ir paši pirmie burvji. Viņiem iedod akmeņus, un viņi ar augstas temperatūras burvju mākslas palīdzību tos pārveido par tādiem materiāliem, kādi dabā vispār neeksistē.

—     Tā gan ir, piekrīt Edmonds Velss, atceroties vienu no saviem Enciklopēdijas vēstījumiem par kenijiešu kalējiem no Sīnāja kalna. Ciemata iedzīvotāji tos reizēm vērtēja tik augstu, ka smēdē iekala ķēdēs, lai tie nemēģinātu doties uz kādu citu ciemu, kur tiem vairāk maksātu.

Dažreiz kalēji pat tika iemainīti pret izpirkuma naudu vai kalpoja par dāvanu, kas apliecināja apvienību.

Pie blakusgalda Simona Siņorē un Marija Kirī apspriež savu cilvēku baru ģērbšanās stilu. Poļu izcelsmes fiziķe atzīst, ka viņas reģionā ir tāds sals, ka galvenokārt nākas izvēlēties siltu apģērbu.

Studenti apspriež tiltus un šosejas vai pārtikas uzglabāšanu. Vai mītnēm labāk uzlikt salmu vai šīfera jumtu? Kā veidot filtrēšanas sistēmu, lai izvairītos no baktēriju veidošanās lietusūdens mucās? Vieni gaļu uzglabā sālītu, bet citi zivis eļļā. Aizkorķētās amforās pārtiku var uzglabāt ilgāk, tādēļ nenāktu par ļaunu vairāk podnieku un korķu. Apspriests tiek itin viss, sākot ar līmi, šujamadatām, audēja amatu un beidzot ar brūču dezinfekciju (tam noder sīpoli, citroni vai sālsūdens). Bet kā ar mušām un odiem? Kā lai notver šos slimību pārnēsātājus, kas jau paspējuši nodarīt tik daudz posta?

Zoržs Meliess paskaidro, ka viņš kopā ar saviem tīģercilvēkiem ir veicis vairākus eksperimentus, lai izveidotu vērtīgu kompostu, kurš veicinātu augu augšanu un kurā nebūtu pārāk daudz baktēriju, tātad tādu, kas būtu bez toksiskas iedarbības.

Parādās "sezonas" ar saviem ēdienu ratiņiem.

Šoreiz viņas mums pasniedz labības izstrādājumus. Tur ir rīsi, kviešu graudi, auzas, prosa, sorgo un pat maize. Tas ir gluži loģiski, jo lauksaimniecība tagad veido vienu no mūsu ikdienas sastāvdaļām.

Cik gan maize ir garšīga! Es nograužu garoziņu un nobaudu maizes mīkstumu, kas ir maigs, sāļš un salds reizē, un sajūtu rūguma tīkamo piegaršu.

"Sezonas" novieto uz galdiem graudaugus.

Ēdienkartē iekļautas ari austeres, taču man šovakar nemaz negribas baudīt dzīvas radības, kurām turklāt, iespējams, piemīt apziņa. Voltērs gan ar tām mielojas, norīdams dučiem vien, paskaidrojot, ka vajag tikai ar citronu pārbaudīt, vai austeres saraujas vai ne, lai noteiktu, vai tās ir svaigas.

Ēdienkartē iekļauta arī ierastāka līķu gaļa, tāda kā liellopa, aitas, jēra un vistas gaļa. Es secinu, ka šai gaļai nav tik spēcīga garša kā nīlzirga vai žirafes gaļai.

Meliess apgalvo, ka viņa tīģercilvēki mēdz mieloties ar pērtiķu galvām, kuras mums vēlāk tiek pasniegtas kopā ar mazām karotītēm, lai izgaršotu to viduci. Lielākā daļa no mums riebumā novēršas.

Šis skats man atgādina eksperimentu ar šimpanzēm, par kuru Dēmetra mums tika stāstījusi. Tieši tādēļ "17. zeme" ir cietusi sakāvi. Cilvēki bija aizmirsuši, kāpēc viņi eksistē, un prātoja tikai par to, kā atdarināt paradumus, pat nezinot to sākotnējo izcelsmi.

Ko tu prāto? Merilina man jautā, pievienojusies tanatonautu grupai.

Neko, tāpat vien… Kas ar jums atgadījās vakar vakarā?

Mēģinājām nokļūt melnajā zemē, taču tur mūs jau sagaidīja milzu himera.

Šovakar, piebilst Rauls, tev jānāk mums līdzi. Tu taču mūs neiegāzīsi divas reizes pēc kārtas!

Es neatbildu, paturot savu izvēli pie sevis.

Saldajā ēdienā mums pasniedz kūkas un baltmaizes un medus sacepumu.

Lai šo maltīti godam pabeigtu, vēl pietrūkst tikai labas kafijas tases, apmierināts paziņo Meliess.

Šovakar mūs sagaida koncerts. Megarā mums piebiedrojas kentauri, sirēnas un putni liras. Ierastajiem instrumentiem pievienojas loks ar stīgām, ko spēlē kāds kentaurs. Atskan maiga melodija. Kārtējās kafijas vietā Žoržs Meliess piedāvā kādu burvju triku, kam nav nepieciešami nekādi īpaši priekšmeti. Mata Hari uzreiz piekrīt līdzdarboties vina numurā.

Iedomājies kādu skaitli starp 1 un 9 un tad sareizini to ar 9.

Dejotāja aizver acis un paziņo:

Jau iedomājos.

Atskaiti no tā 5.

Pievieno ciparus, kas veido tavu skaitli, līdz tu iegūsti vienkāršu skaitli. Piemērs: ja tavs skaitlis ir 35, saskaiti 3 un 5, un tu iegūsi 8. Un, ja tu atkal iegūsti divciparu skaitli, tad turpini saskaitīt tikmēr, kamēr iegūsti vienu ciparu.

Labi.

Tagad iztēlojies alfabēta burtu, kas saistīts ar tavu ciparu, pēc principa A = 1, B = 2, C = 3 utt. Tā tu iegūsi burtu.

Gatavs.

Tagad izvēlies kādu Eiropas valsti, kas sākas ar šo burtu.

Vai vēl ilgi?

Nē. Tūlīt beigsim.

Iztēlojies kādu augli, kas sākas ar šī vārda pēdējo burtu.

Gatavs.

Žoržs Meliess izliekas, ka ir ļoti sakoncentrējies, un tad pavēsta:

Tavs auglis ir kivi.

Mata Hari ir apstulbusi. Meklēju atrisinājumu, tomēr to neatrodu. Kinozvaigzne jautā:

Kā tu to dabūji gatavu?

Pieņemsim, ka šim trikam ir kāds sakars ar šeit notiekošo. Mēs iedomājamies, ka izdarām izvēli, taču patiesībā tā nemaz nav…

Burvis man piemiedz ar aci un palūdz vēl vienu kafiju.

Sāra Bernāra apsēžas pie mūsu galdiņa.

Mums jāapvienojas cīņā pret Prudonu, viņa čukst.

Citādi viņš mūs visus iznīcinās.

-Viņš uzvarēja tādēļ, ka dievu skolotāji piekrīt šādām spēles metodēm, Rauls ar nomierinošu žestu cenšas pārliecināt.

Laupīšana, slepkavības, zādzības, verdzība, terorisms un liekulība pārvērsti par domāšanas un pārvaldes sistēmu! vina saka.

Netiesā, labāk piemērojies, es attraucu.

Sāra Bernāra sadusmojas:

Un to man saki tu? Vai tad jūs nesaprotat, ka viņš uzvarēs un viņa vērtības sāks valdīt uz visas planētas? Vai to jūs vēlaties žurku vērtības? Mēs taču jau redzējām, ko tas deva "17. zemei"!

Šīs planētas iznīcināšanu neviens nav aizmirsis.

-Ja mēs nereaģēsim, tad viņš…

Prudons, kam ir smalka dzirde, pagriežas pret mums un sarkastiski nosaka:

Es jūs visus izaicinu, lai redzētu, vai esat spējīgi apstādināt manas cilts karotājus…

Sārai nav, ko atbildēt. Viņa zina, ka ar saviem bez mitekļa palikušajiem zirgcilvēkiem viņa šo sadursmi neizturēs.

Tad stājies pretim manām amazonēm! — iesaucas Merilina Monro.

Viņš pret to pagriežas.

Mana daiļā, es jau nāku, tavu lapseņu durkļi mani nebiedē…

Un kā izaicinājumu Prudons tai raida gaisa skūpstu, uzpūšot uz plaukstas.

Es tevi brīdinu, ka tad, ja tu tuvosies manām meičām, mēs nu gan nedomājam rīkoties kā delfīncilvēki.

Lieliski, — viņš atbild, rokas berzēdams, mūs sagaida varena kauja!

Es pēkšņi jūtos tā, it kā būtu atgriezies bērnudārzā, kur puišeļi starpbrīžos metas cits citam virsū: "Panāc šurp, ja vien tev pietiek drosmes!"

Ne jau spēks vien ir no svara! Manām meičām ir vairāk prāta un drosmes nekā taviem āmurgalvām!

Nevaru vien sagaidīt šo sastapšanos! iesaucas žurkcilvēku dievs.

Esmu gatavs pieņemt derību likmes, piedāvā Tulūzs-Lotreks.

Sīkais vīrelis ar bārdu uzrāpjas uz galda un izliekas, ka gaida, kad tiks pieteiktas likmes.

Mums taču nav naudas, bilst Gistavs Eifelis.

Tad piedāvāju izspēlēt partiju uz togām. Tās ātri kļūst netīras un novalkājas, saka mākslinieks.

Izņēmis piezīmju blociņu, viņš pārdala lapu uz pusēm un vienā pusē raksta tos, kas liek uz Merilinas uzvaru, bet otrā tos, kas liek uz Prudonu.

Edmonds Velss liek togu uz aktrisi.

Dzīvnieku pasaulē lapsenēm ir virsroka pār žurkām, viņš man paskaidro.

Tā kā man derībās nekad neveicas, es labāk atturos. Turklāt esmu pārāk nobažījies par savu nabaga cilvēku nākotni uz "vecās tupeles", lai interesētos par šo strīdu.

Ja nākamajā spēles daļā man neizdosies glābt savus delfīncilvēkus, tad neatliks nekas cits kā pašam pārvērsties par kentauru vai sirēnu. Pārāk daudz dzīvju veltīts progresa attīstībai un pārāk daudz zināšanu uzkrāts, lai beigtu kā himera… Nē, nemūžam! Noteikti jāatrod kāds veids, lai palīdzētu saviem cilvēkiem, nevis lai pavadītu laiku izklaidējoties.

Tu droši vien domā par mūsu cilvēkiem, čukst Edmonds Velss.

Un jūs ne?

Protams, domāju. Sliktākais ir tas, ka tad, kad cīņa ir galā, žurkcilvēki izskaidro notikumus pēc sava prāta. Viņiem mēs bijām tikai mežonīgu klaidoņu un gļēvuļu banda, ko viņu izcilajai civilizācijai izdevies izglītot. Viņi pat izdomājuši nostāstu par to, ka mēs mīlējāmies ar delfīniem… Vai tu to nemaz nemanīji?

Nē, nemanīju vis… Tas ir neticami. Viņi mūs iznīcina un pēc tam vēl pārraksta vēsturi, atklājot sevi sev vēlamā gaismā.

Redzu, ka mans draugs ir ļoti nobažījies. Viņš izvelk Enciklopēdiju un ātri tajā kaut ko pieraksta. Nevēlos viņu pārtraukt. Izskatās, ka viņam iešāvusies prātā kāda doma.

Mēs to nevaram tā atstāt… es saku.

Turpinādams rakstīt, viņš atbild:

Par vēlu.

Nekad nevar būt par vēlu, es iebilstu.

Mēs jau esam zaudējuši. Mums vienkārši nepaveicās, un viss.

Mans tēvs mēdza sacīt, ka "tie, kas zaudē, vienmēr atrod attaisnojumus, bet tie, kas uzvar, atrod iespējas". Un kāda iespēja taču vienmēr atrodas.

-Tikai ne šoreiz.

Viņš turpina rakstīt, tad pārlasa uzrakstīto, izskatoties satriekts par to, cik neveikli izskatās viņa pieraksti, pēc tam atkal aizver savu grāmatu un drūmā balsī nosaka:

Iespējams, ka tev ir taisnība. Tie, kas uzvar, atrod iespējas… lai arī kādas tās būtu.

88. ENCIKLOPĒDIJA. UZVARĒTO ATMIŅAS

No pagātnes mums saglabājusies tikai uzvarētāju versija par notikušo. Tā par Troju bija zināms vienīgi tas, ko vēstīja grieķu vēsturnieki, bet par Kartāgu tikai tas, ko vēstīja romiešu vēsturnieki. Par gaiļiem zināms tas, ko savās atmiņās stāstīja Jūlijs Cēzars. Acteki un inki bija pazīstami tikai pēc konkistadoru un misionāru nostāstiem, kas viņus bija ar varu pievērsuši savai ticībai.

Un visos gadījumos, kad arī uzvarētajiem tiek piedēvēti kādi talanti, tas tiek darīts tikai tādēļ, lai cildinātu to nopelnus, kas pratuši viņus iznīcināt.

Kurš gan uzdrošināsies runāt par "uzvarēto atmiņām"? Atbilstoši darvinisma principam vēstures grāmatas mūs pieradina pie domas, ka tad, ja kāda civilizācija ir izzudusi, tas noticis tādēļ, ka tā nav spējusi piemēroties. Taču, pētot pagātnes notikumus, atklājas, ka bieži vien civilizētākos iznīcinājuši brutālākie. Un uzvarēto vienīgā "nepiemērošanās" bijusi tā, ka viņi ticējuši miera izlīgumam, kā tas bija kartāgiešu gadījumā, un dāvanām trojiešu gadījumā (ak, šī Odiseja "viltības" aizstāvība, kas patiesībā bija tikai nodevība un beidzās ar slaktiņu nakts aizsegā…).

Un, iespējams, vissliktākais ir tas, ka uzvarētāji ne tikai iznīcināja savu upuru vēstures grāmatas un piemiņas priekšmetus, bet turklāt tos arī apvainoja. Grieķi izdomāja leģendu par Tēzeju (kas uzvarējis briesmoni ar vērša galvu, kurš rijis jaunavas), lai attaisnotu Krētas iekarošanu un brīnišķīgās mīnojiešu civilizācijas sagraušanu.

Romieši apgalvoja, ka kartāgieši upurējuši savam dievam Moloham, bet tas, kā tagad kļuvis zināms, neatbilda patiesībai.

Kurš gan jebkad uzdrīkstējies runāt par upuru cildenumu? Varbūt vienīgi dievi, kas pazina uguns un zobena iznīcināto civilizāciju daili un trauslumu…

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums

89. EKSPERIMENTU LAIKS

Atlanta pils, kas paslēpusies starp vīģēm kādā kvartālā Olimpijas dienvidu daļā, atrodas diezgan tālu no mūsu mitekļiem.

-Tas ir tīrais neprāts, viņi mums nekad to neļaus.

Tomēr jāpamēģina.

Bet vai tu apjēdz to, ka tad, ja viņi uzzinās, ka mēs…

Ko mēs? Apmeklējām Atlantu? Man šķiet, ka mēs drīkstam doties uz pilsētu.

Turpinām ceļu.

Milža mājoklis ir vienstāva neslīpēta marmora celtne.

Tā droši vien ir aptuveni desmit metrus augsta.

Mēs ar Edmondu Velsu tajā iekļūstam pa puspievērto logu. Telpu iekārtojums atspoguļo to, ka milžiem patīk masīvs koks un košas krāsas audumi.

Cik tik klusu iespējams, zogamies starp milzīgiem krēsliem un sofām.

Lauku virtuvē Atlanta sieva Plejone bargā balsī strostē milzi:

-Tu esi pārāk labsirdīgs, tādēļ viņi tevi izmanto.

Bet…

Un, ja viņi pieprasīs, lai tu nestu Olimpu, ko tad tu teiksi?

Bet, Pleplē, tas taču nav tikai darbs…

Ak tā, kas tad tas ir?

Sods. Jo mēs ar Kronu nostājāmies pret Zevu un zaudējām. Tu taču to ļoti labi zini.

Paslēpušies viesistabā, iztēlojamies, kā šī sieviete, rokas sānos iespiedusi, augstprātīgi runā, bet Atlants nokaunējies viņā klausās.

-Tik vienkārši sods. Visu šo laiku… viņi uzskata, ka tevi pakļāvuši klaušām aiz žēlastības, un tas arī viss. Tu strādā par velti kā zirgs, bet, tiklīdz iebilsti, tā viņi tev atgādina, ka runa ir par sodu un ka tev nekas cits neatliek kā aizvērties. Galvu augšā, Atlant, pieprasi, lai tiek ievērotas arī tavas tiesības!

Bet, saldumiņ, es taču esmu zaudējis karā…

—Tas taču notika pirms tūkstošiem gadu! Tu jauc vājumu ar laipnību, Atlant.

Dzirdams, kā nošmaukst skūpsts. Iedomājos, kā šie divi milži apkampjas. Ak šis milžu maigums…

Izmantojot to, ka viņiem ir padomā kas labāks nekā ieklausīties trokšņos, mēs lavāmies pa gaiteni uz priekšu, meklējot vietu, kur Atlants novietojis pasaules.

Kad pastiepjamies uz pirkstgaliem, lai atvērtu durvis, kas paredzētas trīsmetrīgiem milžiem, jūtamies kā divi puisīši īkstīši. Aiz kādām durvīm paveras istaba ar tik milzīgu gultu kā dārzs, taču vairums no tām ved uz pieliekamajiem kambariem un tualetēm, bet vienas uz noliktavu. Beidzot, attaisījuši kādu durvju aizvērtni, gandrīz nokrītam pa vītņu kāpnēm, kas ved uz pagrabu. Iedegusi savus cilpas krustus, kāpjam pa tām lejā. Tur gigantisku sveču gaismā, kuras iededzam, ieraugām milzīgu, pašā klintī izcirstu velvi. Un plauktos nav vis sarindotas trīslitrīgas vīna pudeles, bet gan desmitiem paliktņos ievietotas sfēras.

Nez cik pasauļu te ir? Līdz šim biju domājis, ka bez mūsu " 1. zemes" pastāv vienīgi vēl nepabeigtās, un, tiklīdz kāda planēta tiek iznīcināta, tā tiek aizvākta, lai dotu vietu nākamajai civilizācijai. Bet nekā, izrādās, ka dievu skolotāji saglabājuši arī citas planētas! Pat tad, ja "17. zeme" ir pārvērsta par "18. zemi", tai līdzās eksistē vesela paralēlo pasauļu kolekcija, bet uz uzlīmēm tās ir sanumurētas līdz pat 161. numuram.

Edmonds Velss ir tikpat pārsteigts kā es. Un mēs abi domājam par vienu un to pašu.

Ja nu šeit novietotas visas planētas, uz kurām Visumā pastāvējusi apziņa?

Tuvinām savus cilpas krustus kādai sfērai. Ieslēdzam palielinošo objektīvu. Uz planētas virsmas saredzamas tādas kā kārpas. Milzīgas, ultramodernas pilsētas patvērušās zem kupoliem, lai tās pasargātu no apkārtējā piesārņojuma. Iespējams, ka tāda būs cilvēces nākotne…

Līdzās atrodas pasaule, kurā veikta cita izvēle… Tie acīmredzot bijuši atomkari, pēc kuriem dzīve radioaktīvajā atmosfērā kļuvusi neiespējama, tādēļ cilvēki uzcēluši zemūdens pilsētas. Lielpilsētas, kas zem ūdens pasargā no saindētā gaisa.

Vēl tālāk redzama kāda zeme, uz kuras vairs nav okeāna, un, lai paglābtos no saules svelmes un saglabātu nedaudz mitruma, ļaudis paslēpušies nevis alās, bet, gluži pretēji, piramīdās izveidotās pilsētās.

Konstatējam, ka vairums šo pasauļu ir "nobriedušākas" nekā "1. zeme". Uz tām paskatoties, rodas iespaids, ka tās ir mums aptuveni 3000 gadus priekšā. Bet kā tas ir iespējams?

— Un ja nu tie ir praktiskie darbi, ko atstājuši iepriekšējie studenti? Edmonds Velss čukst.

-Tad jau viņi ir bijuši daudz progresīvāki. Krons būs panācis, ka viņi sasniedz priekšlaikus briedumu.

Atrodam megapoļu drupas arī uz tādām pasaulēm, kas atgriezušās aizvēsturiskos laikos. Iespējams, ka, tāpat kā mūsu "17. zeme", cilvēki aizmirsuši par zinātnes sasniegumiem pagātnē.

Cik ļoti atšķiras laikapstākļi! Uz vienas zemeslodes ir tik karsts, ka ļaudis staigā kaili, bet uz kādas citas pasaules valda tāds aukstums, ka ļaudis patvērušies savās iglās. Vēl uz kādas citas pasaules valda tāds slapjums, ka mājas uzceltas kokos…

Edmonds Velss man parāda kādu zemeslodi, kur klonēšana kļuvusi par ikdienas paradumu un visi cilvēki ir dvīņi. Viņi izraudzījušies no visiem skaistāko, gudrāko un izturīgāko un likuši izzust visiem pārējiem, tāpat kā "1. zemes" ģenētikas zinātnieki rīkojās ar piena govīm un kukurūzu.

Vēl tur ir zemeslode, uz kuras dzīvo tikai sievietes. Tāpat kā pie skudrām, tur ir tikai mātītes, kuras iedalās aseksuālajās un vairoties spējīgajās, auglīgajās. Un, tāpat kā skudras, šie cilvēki izraudzījušies vienu karalieni, kas, man par lielu pārsteigumu… dēj olas. Es pietuvinu attēlu un patiešām ieraugu sievietes, kas nēsā olas uz vēdera novietotās somās un savās mājās perē.

Ja vērīgāk ieskatās, šie cilvēki vairs neatrodas 3000. vai 5000. gadā, bet gan tādā brieduma līmenī, ka viņi mūsu kalendārā atrastos 2 miljonus gadu pēc mūsu ēras. Tātad nākotne pieder sievietēm oldējējām. Pēkšņi man tas šķiet pavisam normāli…

Kā apburts apbrīnoju šo sieviešu pasauli un pēkšņi ievēroju, lūk, ko — viņas visas ir skaistas.

Kādai dabiskajai atlasei gan būtu vajadzība virzīt skaistumu cauri tik daudziem gadsimtiem?

Neaizmirsti, ka mēs šeit atrodamies, lai atrastu "18. zemi", — Edmonds Velss man atgādina.

Esam jau sapratuši, ka Atlants savas pasaules novieto atbilstoši apziņas līmenim, zemāk attīstītās vistālāk. Dodamies līdz pašam rindas galam un tur atrodam "18. zemi" starp tām zemēm, kur barbariskās tautas stājas viena otrai pretim ar vālēm, ar kāju spērieniem, zirga mugurā vai ar plostiem.

Mēs pavelkam sfēru tuvāk, lai sveču gaismā to varētu labāk aplūkot.

Mani ļaudis, nedrošajā peldierīcē dreifējot atklātā jūrā, šķiet novārguši un izmisuši. Kuģis drīz uzskries rifiem, ko mani nabaga nepieredzējušie jūrnieki nav pamanījuši. Mums ir pienācis laiks iejaukties. Pēdējā brīdī ar sava cilpas krusta palīdzību man izdodas izsaukt kaut ko vētrai līdzīgu, kas viņus attālina no bīstamajiem rifiem. Tad sakoncentrējies es dodu zīmi vadošajai barvedei, kas no viedā starpnieka medija — saņēmusi vēsti atkal izmest jūrā lielās laso cilpas. Viņa mani uzklausa, taču vairums izdzīvojušo tomēr neseko viņas padomam. Viņi ir pārāk noguruši, lai vēl ticētu medija pareģojumiem.

Kā lai saviem ļaudīm atkal vieš cerības? Nosūtu tiem intuitīvus paziņojumus, taču tas neko nedod. Kāds bārdains tips pat mēģina sarīkot sacelšanos, lai pretotos pārējo nodomam pagriezt kuģi citā virzienā. Zibeņojošā negaisa laikā, ko es raidu, lai viņus ietekmētu, Edmonds Velss viņu nošauj ar precīzu šāvienu, un ar to pietiek, lai nomierinātu pārējos, kuri bija gatavi viņam sekot.

Vēlreiz secinu, ka dievus respektē tikai tad, kad no tiem baidās.

Tagad dzīvi palikušie ir ar mieru uzklausīt mūsu mediju. Es cenšos sazināties ar delfīniem, lai viņi aizvestu kuģi projām no bīstamajiem rifiem. Beigās izrādās, ka dievam sazināties ar delfīniem ir tikpat viegli kā eņģelim ar kaķiem. Problēma ir cilvēkos. Viņi nav pietiekami uztvertspējīgi.

Beidzot kuģis attālinās no rifiem. Mēs ar Edmondu Velsu atviegloti nopūšamies. Katastrofa ir novērsta.

Atkāpjoties nogrūžu zemē kādu sfēru ar visu paliktni. Tā sasprāgst. Visapkārt izbirst stikla lauskas. Vai es būtu iznīcinājis kādu pasauli?

Tomēr nē… sfēras iekšpuse ir tukša. Šīs pasaules veido reljefi ekrāni, kuros tiek atspoguļotas tālas pasaules.

Edmonds Velss steidz nodzēst visas sveces. Tikko viņš to paveicis, kad pagraba durvis atveras un tajās parādās Atlants.

Kas tur ir, dārgais? Atlanta sieva vaicā.

Nekas, Pleplē. Man tikai šķita, ka dzirdu kādu troksni, milzis atbild, apgaismodams apkārtni ar pamatīgu lāpu.

Mēs paslēpjamies kādā attālākā nostūrī, cik labi vien spējam.

Atlants virzās starp pasauļu rindām, tās pārbaudīdams.

Tās noteikti ir žurkas, viņa sieva izmet.

Pagājis cieši garām, tomēr mūs nepamanot, viņš smagiem soļiem kāpj augšā pa kāpnēm.

Žigli atkal aizdedzam sveces un iekārtojamies tā, lai beidzot, cik vien labi protam, varētu glābt savus aizbilstamos. Nez kas viņus vēl sagaida?

90. NOSTRADAMS

Mišels Nostradams dzimis 1503. gadā Provansā, Senremī pilsētiņā. Jau ļoti agri viņš sāka aizrauties ar matemātiku, alķīmiju un astroloģiju. Visu mūžu viņu vajāja inkvizīcija, jo viņš bija ebreju izcelsmes, tādēļ viņš bija spiests bēgt. Pēc tam kad Nostradams ar spožām sekmēm bija pabeidzis medicīnas studijas Monpeljē, viņš 1525. gadā sāka ceļot pa Eiropas pilsētām, lai apkarotu postošo mēra epidēmiju, kas plosījās visā Eiropā. Nostradams izmantoja pats savas medicīnas metodes, kas ļoti atšķīrās no tām, ko tajā laikā lietoja. Viņš neveica asins nolaišanu, taču pieprasīja, lai tiek ievērota tīrība un higiēnas prasības. Nostradams izgudroja konisku papīra knābi, ko novietoja uz deguna, lai pasargātos no miasma. Lai sevi pasaudzētu no pacientu izgarojumiem, viņš zem mēles palika rožu pastilu.

Vienlaikus viņš rakstīja traktātus par marmelādes gatavošanu un izgudroja smaržas uz sandalkoka un ciedru koka bāzes.

1537. gadā Nostradams tika uzskatīts par visveiksmīgāko praktizējošo ārstu Eiropā, taču, apkarojot epidēmijas, viņš aplipināja pats savu ģimeni. Viņa sieva un bērni nomira no mēra.

Pēc depresijas perioda Nostradams sāka savu garīgo ceļu. Sicīlijā sūfisma piekritēji viņu apmācīja transa sasniegšanā, muskatrieksta norīšana ļāva pārvarēt apziņas barjeru. Viņš nodevās meditācijām, kuru laikā degošas sveces starojumā vai vara traukā, kas piepildīts ar ūdeni un novietots uz trijkāja, kura šķautnes atgādina Heopsa piramīdu, saredzēja cilvēces nākotni.

Nostradama transi mēdza ilgt visu nakti, un pēc tam viņš sarakstīja slavenās "Gadsimtu" četrrindes.

Reizēm viņa vārsmas var šķist neizprotamas, taču citi tajās saskatījuši imperatora Napoleona nākšanu pie varas, Trešo reihu, kaudiljo Fransisko Franko, kā arī atombumbu uzmešanu uz Hirosimu un Nagasaki.

Balstoties uz viņa pareģojumiem, Džina Diksone 1956. gadā mēģināja brīdināt Džonu Ficdžeraldu Kenediju par nāves draudiem.

Ap 2000. gadu Nostradams paredz lielu politisko un klimatisko satricinājumu aizsākumu. Viņš nojauš tuvināšanos starp Savienotajām Valstīm un Krieviju, lai stātos pretim draudu pieaugumam no Vidusaustrumiem.

Bez citām kataklizmām gaišreģis paredz arī tornado un zemestrīces, tā izpaužoties planētas Zeme dusmas uz cilvēkiem, kas to izposta. Kādā vēstulē Francijas karalim Anrī II Nostradams paziņo, ka 2259. gadā cilvēce piedzīvos radikālas izmaiņas. Viņš paredz, ka Zeme izzudīs 3797. gadā, jo to apdraudēs augstā temperatūra un milzīgu meteorītu krišana, kas radušies, uzsprāgstot Merkuram. Tas izraisīs cunami, kas applūdinās visu planētu.

Taču tajā laikā, kā apgalvo ārsts no Senremī pilsētas Provansā, cilvēks jau būs pametis Zemi, lai nonāktu uz citām planētām tuvākajās Saules sistēmās un tur atkal izveidotu jaunas civilizācijas.

Nostradama pareģojumi sniedzas līdz pat 6000. gadam. Visā Eiropā karaļi un prinči uzņēma gaišreģi pie sevis. Henrija III māte karaliene Katrīna de Mediči viņu ļoti apbrīnoja. 1566. gada jūnijā, būdams sevišķi noguris, viņš pasauca savu asistentu un draugu Ševiņjī, lai tam uzticētu savu pēdējo pareģojumu: "Rīt es būšu miris." Un tā tiešām notika. Kā pats to bija vēlējies, viņš tika stāvus iemūrēts Salonas baznīcā Provansā "lai neviens plānprātīgs gļēvulis nebradātu pa manu kapa kopiņu".

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. V sējums

91. RAMA PASAULE

Viņu spēki bija izsīkuši. Tik daudz taču bija pārdzīvots! Un, cik vien tālu sniedzas skatiens, bija saredzams tikai apvārsnis. Tie, kas nebija nomiruši no dizentērijas, skorbuta un citām dīvainām slimībām vai izdarījuši pašnāvību, tagad sāka zaudēt cerības. Viņi izmēģināja jaunus zvejošanas paņēmienus un reizēm izvilka uz klāja ērmotas zivis, kas mēdza izrādīties arī indīgas.

Lietavas viņiem palīdzēja izvairīties no pārmērīga ūdens zuduma organismā, un viņi uzkrāja ūdeni amforās, kurās vairs nebija labības.

Lielāko daļu laika viņi pavadīja, atpūšoties uz klāja, jo bija tik novājināti, ka bija grūti kustēties; viņi vērās tālumā, tomēr zeme joprojām nebija saskatāma.

Tuklā vadone turpināja viņus uzmundrināt, stāstot par saviem sapņiem. Viņa bija redzējusi, kā tālumā parādās sala, kas bija vienkārši ideāla, mierpilna vieta, uz kuras viņi dzīvos laimīgi.

Galvenais nezaudēt pacietību un paļāvību, un mēs tur nokļūsim, viņa atkārtoja, lai arī pati nezaudētu pārliecību.

Jau bija notikusi pirmā sacelšanās, ko bija izraisījuši skudrcilvēki, kas alka nonākt uz cietzemes. Viņi vēlējās labāk būt žurkcilvēku vergi nekā ļaut, lai tos plosa vētras. Dumpis tika veiksmīgi apspiests. Vēl viena sacelšanās, ko sarīkoja tie, kurus bija pārņēmis vislielākais izmisums, jau gandrīz būtu izdevusies, taču zibens nospēra viņu vadoni.

Viņus bija uzrunājušas debesis. Un kopš tā brīža šķita, ka tur augšā kaut kas bija atgriezies… Un šis "kaut kas" vēlējās pateikt, ka jūras brauciens jāturpina.

Pēc tam delfīni bija veduši viņu kuģi apkārt rifiem, un turpmāk visi pakļāvās vadones rīkojumiem, ko viņi devēja "par divu cilšu, ko bija apvienojusi kopīga nelaime, delfīncilvēku un skudrcilvēku valdnieci". Peldot kuģim pa priekšu, delfīni palīdzēja ceļotājiem rast nedaudz mundruma. Tagad valdnieces sapņi kļuva skaidrāki. Viņa nemitīgi stāstīja par šo salu patvērumu, kur viņiem vairs neviens un nekad neuzbruks.

Nogurums, izsalkums un slimības prasīja jaunus upurus. Valdniece aizliedza ēst līķus, pat ja tas bija vienīgais proteīnu avots, un pavēlēja tos mest ūdenī.

Un Viņas Augstība vienmēr atkārtoja: "Tikai paļāvību, un tad sapņi un delfīni mums parādīs pareizo ceļu." Un patiešām delfīni, saskārušies ar to cilvēku izmisumu, ko viņi pavadīja, ne tikai viņiem rādīja ceļu, bet, lai viņiem palīdzētu izdzīvot, sāka tiem piegādāt zivis. Viņi paši uzmeta noķertās zivis uz kuģa klāja.

Tajā zemē, mēdza sacīt valdniece, — kur mēs drīz nokļūsim, būs augļu pārpilnība, medījumu pārbagātība un saldūdens upes.

Miegā viņa uzzināja, kā panākt savu ļaužu labsajūtu, tiem sēžot sakrustotām kājām un lēnām ieelpojot un izelpojot. Tā kā viņa bija valdniece, neviens neprasīja nekādus paskaidrojumus, kad viņa pavēlēja, lai tie paliek nekustīgi dīvainās pozās vai arī lai viņi izstiepjas visā garumā un domā vienīgi par ieelpu un izelpu. Tā kā, pateicoties delfīniem, viņiem bija labāks uzturs, bet jaunais vingrošanas veids tos bija padarījis lokanākus, abi ļaužu bari tagad bija daudz labākā formā.

Lai arī vēl bija sastopami nāves gadījumi, tomēr dzīvi palikušie turējās daudz brašāk un neviens vairs nevēlējās izdarīt pašnāvību. Cilvēki vispirms sastinga, tad lēnām ieelpoja un izelpoja, bet pēc tam visi kopā dziedāja un delfīni unisonā viņiem atsaucās.

Kuģis turpināja virzīties aizvien tālāk uz rietumiem, un viņi jau sen vairs nezināja, cik ilgi bija tā kuģojuši. Ļaudis centās aizmirst slaktiņu, kura dēļ bija bēguši, un domāja tikai par to, kā ātrāk virzīties uz priekšu. Lai arī viņi vēl izskatījās sadrūmuši un reti smaidīja, tomēr nekādi strīdi viņu starpā vairs neizcēlās.

Un tad kādā dienā, kad viņi jau bija samierinājušies ar to, ka nāksies mūžīgi tā klejot, un zīmēja debesu kartes uz zivs ādām, no masta atskanēja novērotāja sauciens, ko viņi vairs necerēja sagaidīt:

Zeme! Es redzu zemi!

Arī kaijas debesīs apliecināja, ka zeme ir tuvu. Uz kuģa atskanēja kliedzieni. Ļaudis raudādami apkampās. Kad viņi bija nokļuvuši tuvāk krastam, tie metās ūdenī, lai peldus sasniegtu cietzemi. Un viņi nonāca uz okera krāsas smiltīm klātas zemes, kuras krastu sedza oļi. Ļaudis zvārojās, jo, tik daudz laika pavadījuši, šūpodamies viļņos, bija atraduši no cietzemes.

Viņi ēda krabjus un jūras aļģes un pirmajā naktī, ko sagaidīja uz savas jaunās zemes, aizmiga mēness gaismā, cieši kopā saspiedušies.

No rīta ļaudis veica skaitīšanu. Pēc ceļojuma viņi bija palikuši sešdesmit četri četrdesmit divi delfīncilvēki un divdesmit divi skudrcilvēki. Viņi visi kopā devās izpētīt salu. Tā šķita vēl skaistāka, nekā viņi bija cerējuši vispārdrošākajos sapņos. Salas veģetācija pārsteidza ar savu pārbagātību. Tur bija koki ar vēl neredzētiem augļiem un burbuļojoši strautiņi. Kad viņi devās dziļāk mežā, pēkšņi viņiem uz galvas sāka birt milzu akmeņi. Ļaudis jau nobijās, ka tuvumā atrodas kāds naidīgs spēks, taču tie izrādījās kokosrieksti, ko pērtiķi tiem draiskojoties meta virsū, un, kad tos pārsita, atklājās to baltā masa un piens, kas izrādījās īsta debesmanna.

Beidzot rimusies, viņi nolēma salu nosaukt par "Miera ostu".

Ļaudis to izstaigāja krustu šķērsu, tomēr citu cilvēku pēdas neatrada. Un nākamās dienas delfīncilvēki un skudrcilvēki kopīgiem spēkiem sāka krastmalā celt savu ciematu.

Kādā izcirtumā valdniece pamanīja skudras, kas devās ikdienas gaitās, un nopriecājās, ka, tāpat kā viņiem, šiem kukaiņiem bija izdevies nokļūt uz šīs salas. Viņa tām sekoja līdz milzīgam piramīdas formas skudru pūznim. Valdniece piespieda abas plaukstas pie skudru pūžņa sieniņas un lūdza kukaiņus viņai palīdzēt, tāpat kā viņas bija palīdzējušas vecajam medijam, kurš bija valdījis pirms viņas.

Valdniece aizvēra acis, un vīzijas nomainīja cita citu. Milzīga piramīda kā skudrām. Klētis kā skudrām. Sazināšanās kā skudrām. Viens vienots kolektīvais gars kā skudrām. Gars, kas ļautu apgūt jaunas teritorijas.

Un sešdesmit četri cilvēki ķērās pie darba, lai uzbūvētu deviņus metrus augstu piramīdu. Kad divas trešdaļas bija uzceltas, valdniece iekārtojās uz kādas lodžijas, lai "uztvertu" vīzijas. Un viņa "uztvēra". Savai labsajūtai un meditācijai valdniece pievienoja atkal jaunas pozas. Viņa izgudroja "meridiānu medicīnu", kas balstījās uz to, ka pa ķermeni plūst dzīvības enerģija, ko vajag atbrīvot, lai tā labāk riņķotu. Viņa noteica galvenos punktus, kur tā uzkrājas visā mugurkaula garumā. Viens punkts atradās virs dzimumorgāniem, otrs — zem nabas, trešais sirds apvidū, ceturtais kakla līmeni, piektais starp acīm un sestais galvvidū.

Sapņi nebeidza valdnieci pārsteigt.

Viņa saņēma intuitīvu vēstījumu par politisko sistēmu, kur tāpat kā skudrām viņa ir nevis vadone, bet "perētāja". Viena vadošā sieviete radīs iedzīvotājus, bet otra būs medijs un radīs koncepcijas. Tā būs ideju republika, kur, tāpat kā skudras, ļaudis varēs brīvi izpausties sapulcēs, pretstatot argumentus. Nevis centralizēta valdība, bet gan valdība, ko vieno komunikācija. Tādējādi tiks iesaistīti visi un neviens nejutīsies pārāks par citiem.

Skudrcilvēki un delfīncilvēki vispirms izgudroja vārdus ar abstraktu nozīmi un tikai pēc tam ar tēlainu nozīmi. Viens termins apzīmēja ķermenī plūstošo dzīvības enerģiju, cits cerības, kas tos bija uzmundrinājušas jūras ceļojuma laikā, vēl cits valdnieces sapņus, bet vēl cits to, ko bija iemācījuši delfīni, turklāt arī jaunatnes izglītošanu.

Viņi nolēma vairs neieņemt bērnus, kurus nespētu mīlēt vai nevarētu uzaudzināt. Tomēr viņu kopiena strauji auga un viņi saviem pēcnācējiem sniedza tik daudz mīlestības un uzmanības, ka saruka bērnu mirstība.

Tā pagāja nedēļas, un viņi aizmirsa žurkcilvēku uzbrukuma briesmas, aizmirsa jūras ceļojuma sāpes un šausmas un atklāja, kāda ir sajūta, esot vieniem pašiem visā plašajā pasaulē.

Bērni peldēja kopā ar delfīniem un uzjautrinājās, atbildot uz viņu spalgajiem skaņu signāliem. Viņi uz tiem uzrāpās jāteniski kā uz kaujas zirgiem un cienāja tos ar sauszemes ēdieniem kokosriekstiem un datelēm, ko vaiveidlgie ziņkārīgi nogaršoja. Viņi izdeva smiekliem līdzīgas skaņas, un arī cilvēki ar mimēzes palīdzību apguva paradumu smieties.

Tad valdniecei iešāvās prātā doma, ka skudras būs viņu apslēptais totēms, bet delfīni atklātais totēms. Turpmāk viņi iekšēji būs skudras, bet ārēji delfīni.

Kļuvis vēl drosmīgāks, es zem paliktņa, uz kura ir novietota zemeslode, sameklēju pulksteni un pabīdu ciparnīcas rādītājus līdz vietējam laikam.

Ciemats tagad plešas plašumā, tad kļūst par ciemu, bet pēc tam par lielu pilsētu, kuras ostā ir tik daudz burinieku, ka tiem vairs nav vietas. Pilsētas pašā vidū joprojām atrodas milzīgā piramīda, kurā mirusi pirmā valdniece, taču to drīz vien nomainījusi cita, tikpat gaišredzīga.

Apvienotā ļaužu cilts atklājusi jaunu labības veidu — kukurūzu, ko tā sākusi kultivēt.

Turklāt šķiet, ka zemnieki un zvejnieki ir rūpīgi, savām prasmēm atbilstoši izraudzīta cilvēku grupa, kas risina praktiskos jautājumus, bet viedo vienīgais uzdevums ir uzraudzīt pilsētu. Dziednieki specializējušies ķermeņa meridiānu izpētē. Astrologi izveido debesu kartes un mēģina izprast debesu sistēmu. Audzinātāji māca bērnus. Visās jomās ir pārstāvētas gan sievietes, gan vīrieši. Ikviens uzdevums tiek dots atbilstoši katra spējām, izslēdzot jebkurus citus atlases kritērijus.

Ļaudis bija ievērojuši, ka vienā skudru pūznī viena trešdaļa guļ, atpūšas vai tāpat vien pastaigājas, neko jaunu neradot. Vēl viena trešdaļa "raujas par baltu velti", veidojot ejas, kas kalpo par labības glabātavu, vai aizvāc žagarus, kas aizsprosto biežāk lietotos gaiteņus, bet vēl vienas trešdaļas uzdevums ir labot strādnieku pieļautās kļūdas un virzīt tālāk pilsētas attīstību. Tieši tāpat dara arī salas iedzīvotāji, nevienam netraucējot darbā un visiem radot vēlmi piedalīties pilsētas iedzīvotāju panākumu gūšanā. Viņi ir izgudrojuši tālāk nododama entuziasma koncepciju.

Tomēr vislabāk šo cilvēku kopienu raksturo kāda jauna izjūta šie cilvēki nejūt bailes.

92. ENCIKLOPĒDIJA. ATLANTĪDA

Mīts par Atlantīdu līdz mums ir nonācis, pateicoties grieķu filozofa Platona diviem darbiem "Tīmons" un "Kritijs", kas sarakstīti ap 400. gadu pirms mūsu ēras.

Šajos tekstos viņš atsaucas uz Solona rakstiem, kurš šo informāciju bija ieguvis, kā viņš pats tika apgalvojis, no ēģiptiešu priesteriem.

"Tīmonā" Platons apraksta kādu noslēpumainu salu, kas atrodas starp Hērakla stabiem, kā antīkajā pasaulē dēvēja Gibraltāra šaurumu, tātad pašā Atlantijas okeāna vidū, starp Portugāli un Maroku. Viņš piemin arī tās galvaspilsētu Atlantis, kas ir apaļas formas. Tās diametrs ir apmēram simts stādu jeb apmēram divdesmit kilometru, un pilsētu veido loki, kas kļūst aizvien šaurāki.

Kā apgalvo Platons, Atlantīdu par mājvietu izraudzījušies jūras dievs Poseidons un mirstīgā sieviete Klito. Viņa laida pasaulē piecus dvīņu pārus, kas kļuva par desmit Atlantīdas valdniekiem, no kuriem katrs valdīja uz citas Atlantīdas desmitdaļas.

Platons aprēķinājis arī tās kopējo virsmu, kas atbilstoši mūsdienu mērvienībām ir apmēram divi miljoni kvadrātkilometru jeb viena trešdaļa Austrālijas.

Tāpat Platons apgalvo, ka Atlantīdas iedzīvotāji ir lielāka auguma nekā citi tālaika cilvēki un ir ne tikai ļoti spēcīgi, bet arī ļoti gudri ļaudis. Viņi izveidojuši mūsdienu politisko sistēmu, kas balstīta uz kopsapulci, un apguvuši ļoti attīstītu tehnoloģiju. Viņi izmantojuši "svārpstus", vara nūjas, ko sedz ādas apvalks un kam ir kvarca kristāla uzgaļi, ar kuriem viņi dziedē slimniekus un paātrina augu augšanas procesu.

Platons uzskata, ka Atlantīda izzudusi 9000 gadus pirms "Kritija" sarakstīšanas, un tas atbilst 11 000 gadiem pirms mūsu ēras.

To, ka šāda sala pastāvējusi, ēģiptiešu rakstos pieminējis arī kāds Hamams Pta. Tāpat to savos darbos aprakstījuši arī jorubi Āfrikā. Un visi par to stāsta kā par ideālu valsti un zudušu paradīzi.

Tā kā vārds "paradīze" persiešu valodā nozīmē "dārzs", tad tas tikpat labi jau pats par sevi varētu būt Atlantīdas apzīmējums. Sala, kurā dzīvojuši cilvēki ar pārdabiskām dziedniecības spējām, pieminēta arī Ķīnā, kur to dēvē par Kuņluņu, un ķīnieši uzskata, ka šī "mūžīgās jaunības sala" atradusies otrpus okeāna.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. V sējums

93. EDMONDS TIEK NOTVERTS

Mēs ar Edmondu atviegloti saskatāmies. Mūsu cilvēki pašlaik ir drošībā un tālu projām no pārējiem spēlē iesaistītajiem un viņu mežonības. Jūtamies lepni kā vecāki, kuriem par mata tiesu izdevies izglābt savus slīkstošos bērnus.

Man patīk šie cilvēki, ko mēs abi kopā esam izveidojuši. Lai gan viņu skaits ir ierobežots, tomēr tie atrodas tālu projām no visiem pārējiem, ir dzīvi, veseli un apzinās, cik svarīgi dzīvot pareizi un rūpēties par drošu nākotni. Un, kamēr Prudons saviem žurkcilvēkiem piešķirs tehniku, kas nepieciešama, lai nokļūtu uz salas, mūsu zinātnieki, iespējams, būs izgudrojuši, kā to novērst.

Noliekam "18. zemi" atpakaļ un gatavojamies doties projām. Droši vien drīz ausīs rīts. Tā iegrimām darbā, ka bijām jau zaudējuši laika izjūtu. Mūs sagaida nepatīkams pārsteigums kad uzkāpjam pa trepēm, konstatējam, ka pagraba durvis ir aizslēgtas. Esam slazdā. Un mums draud ne tikai tas, ka milzis var mūs notvert, kad atgriezīsies meklēt tai dienai nepieciešamo zemeslodi, bet mēs arī netiekam laikā atpakaļ uz savām villām.

Pieliecies, lai varu tev uzrāpties uz muguras, bez vismazākā satraukuma saka Edmonds Velss.

Es paceļu skolotāju uz pleciem, lai viņš var piekļūt slēdzenei.

Atslēga atrodas atslēgas caurumā, viņš paziņo.

Tagad mēs apmaināmies lomām. Būdams atjautīgāks,

es pabīdu togu zem durvīm, tad uzrāpjos Edmondam Velsam mugurā un pabīdu atslēgu, kas aizsprostojusi milzīgo slēdzeni. Beidzot tā otrā pusē nokrīt zemē, bet zem durvīm pabāztais togas audums pieklusina tās kritiena troksni. Tagad atliek tikai pavilkt togu atpakaļ.

Atslēga ir manas rokas garumā un pārsteidzoši smaga. Iespējams, ka trīsmetrīgs milzis ar to darbojas veiklāk, taču metru septiņdesmit piecus centimetrus garam cilvēciņam ir pagrūti to ievietot slēdzenē. Edmonds mani iedrošina ar uzmundrinošiem čukstiem.

Beidzot slēdzene čīkstot padodas.

Pleplē, vai tu dzirdēji troksni? Atlants jautā.

Neuztraucies. Tās droši vien atkal ir žurkas, atbild Pleplē.

Mēs pametam kāpnes, iekams viņš tur parādās, un metamies pie loga, lai paslēptos aiz aizkariem.

Atlants jau kāpj augšā pa kāpnēm aurodams.

Kāds ir bijis pagrabā un saplēsis zemeslodi!

Vai žurka?

Nē, māceklis. Man vajadzēja izlikt slazdus cilvēkiem. Vienmēr kāds no dievu mācekļiem rīkojas negodīgi.

Uzmanīgi! Skat, tur kāds ir! viņa milzu sieva sauc.

Un soļi satricina zemi mūsu virzienā.

Laižamies! čukst Edmonds un grūž mani sev pa priekšu.

Atlants ir apbruņojies ar slotu, bet viņa kundze ar katla vāku. Mēs šaudāmies turpu šurpu, meklējot izeju,

kamēr vini mūs tvarsta.

Skat, viņi ir veseli divi, Plejone sauc. Re, kur tie ir, re, kur tie ir! Vai tu viņus redzi?

Ātri uzmet togu sev uz galvas, man iesaka mans neveiksmīgais sabiedrotais.

Pieradis paklausīt viņa padomiem, es neiebilstu un, tāpat kā viņš, izplēšu togā divus caurumus acīm. Milži jau tuvojas.

Tagad šķiramies!

Bēgot no Atlanta sievas sitieniem ar katla vāku, ieskrienu virtuvē un secinu, ka būtu vajadzējis togā izplēst arī trešo caurumu degunam, jo audums mani smacē. Edmonds tikmēr met cilpas, lai izvairītos no Atlanta slotas. Viņš palien zem kāda milzīga krēsla, ko Atlants tūlīt pabīda malā. Es uzlēcu Atlanta sievai mugurā, un viņai neizdodas mani noraut zemē. Plejone kliedz:

Viņš man iekoda, viņš man iekoda!

Kamēr viņa turpina plosīties, es ieraugu kādu atvērtu logu un lecu, lai izkļūtu pa to ārā. Es par mata tiesu trāpu loga rāmī un, ak tavu laimi, esmu izkļuvis ārā. Paslēpies krūmos, gaidu, kad draugs man pievienosies.

Iekšpusē Atlants priecīgi iesaucas:

Pleplē! Rokā ir! Es vienu noķēru!

Apžēliņ, Edmonds Velss ir notverts! Nevaru izšķirties, ko darīt bēgt vai mēģināt glābt savu skolotāju?

Iemetīsim viņu jūrā. Tad viņš pārvērtīsies par vali, delfīnu vai par ko vien vēlēsies! — fūrija iesaka.

Uzvar uzticība. Es atgriežos un ieraugu Edmondu Velsu, kas spirinās milža ķetnās. Arī viņš mani ir ieraudzījis.

Nē!! Ātrāk bēdz projām! viņš sauc.

Mēģinu novērst Atlanta uzmanību. Edmondam Velsam izdodas kaut ko izvilkt no togas apakšas. Viņš to man met, mudinot bēgt.

Ņem, tagad tev tā jāturpina!

Man rokās ir "Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija", un es metos bēgt, to cieši piespiedis sev klāt. Izlecu pa logu un brāžos uz priekšu, saskrāpējoties uz dzeloņkrūmiem manā ceļā. Tie man aiz muguras brakšķ, lūstot zem Atlanta svara, kas man jau ir uz pēdām.

Skrienu, sapratis, ka tikmēr, kamēr viņš mani nebūs notvēris, viņš neredzēs manu seju. Tagad Atlants cenšas sacelt kājās visu pilsētu, lai visi mestos man pakaļ.

Taču Enciklopēdija sitas pret manu sirdi. Man tagad jāturpina šis darbs, un tas ir mazākais, ko varu darīt, lai godinātu Edmonda Velsa piemiņu. Glābt savus cilvēkus, glābt savu dzīvību un turpināt rakstīt Enciklopēdiju.

No visām pusēm man tuvojas kentauri. Un pat grifi tiem atsteigusies palīgā. Skrienu, ko kājas nes. Uz spēles likts pārāk daudz, lai es padotos.

94. ENCIKLOPĒDIJA. ENCIKLOPĒDISTU KUSTĪBA

Apkopot visas sava laikmeta zināšanas izrādījies tāds izaicinājums, kas gadsimtu gaitā iedvesmojis daudzus zinātniekus.

Pirmie vērienīgie enciklopēdiskie darbi datējami ar III gadsimtu pirms mūsu ēras. Tas notika Ķīnā, kur kāds bagāts tirgonis Lu Buvejs, kļuvis par Cin karalistes premjerministru, uzaicināja galmā trīs tūkstošus izglītotu cilvēku un lūdza tos pierakstīt visu, ko tie zināja.

Pēc tam viņš deva rīkojumu biezo aprakstīto papīra lapu kaudzi, kas bija radušās šīs sadarbības rezultātā, piekārt pie galvaspilsētas tirgus vārtiem, bet virs tās tūkstoš zelta gabalus. Līdzās tai tika piestiprināts paziņojums, kurā bija rakstīts, ka ikviens, kurš spējīgs šiem rakstu darbiem pievienot vēl kaut ko jaunu, saņems atlīdzību.

Austrumos Isidors no Seviļas kopš 621. gada sāka izdot pirmo mūsdienīgo enciklopēdiju, kuras nosaukums bija "Etimoloģijas". Tajā bija apvienotas latīņu, grieķu un ebreju tālaika zināšanas.

1153. gadā tika izdots Johannesa Hispalensisa Secretum Secretorum "Noslēpumu noslēpums", kas bija sarakstīts vēstules formā, ko Aristotelis sūtījis Aleksandram Lielajam Persijas iekarošanas laikā. Tajā var sastapt politikas un morāles padomus, kas apvienoti ar higiēnas, medicīnas, alķīmijas un astroloģijas priekšrakstiem un novērojumiem par augiem un minerāliem. "Noslēpumu noslēpums" guva lielus panākumus līdz pat renesanses laikam, un grāmata ir tulkota visās Eiropas valodās.

Parīzes Universitātes profesors Alberts Lielais un filozofs Akvīnas Toms 1245. gadā turpināja šo darbu. Viņš izveidoja enciklopēdiju, kurā tika aplūkoti dzīvnieki, augi, filozofija un teoloģija. Fransuā Rablē, kas bija gan pretrunīgāks, gan izklaidējošāks savos darbos, kas tika publicēti ap 1532. gadu, interesējās par medicīnu, vēsturi un filozofiju.

Viņš sapņoja par tādu izglītību, kas veicinātu zinātkāri un ļautu mācību procesā gūt prieku.

Savas personiskās enciklopēdijas izdeva arī itāļi Petrarka un Leonardo da Vinči un anglis Frānsiss Bēkons.

Karalis 1746. gadā uz divdesmit gadiem piešķīra privilēģiju bibliotekāram Lebretonam izdot "Skaidrojošo zinātnes, mākslas un arodu vārdnīcu". Tās rediģēšanu viņš uzticēja Denī Didro un Alambēram, kam tālaika zināšanas un prasmes palīdzēja apkopot šī laikmeta lielākie zinātnieki un domātāji, starp kuriem bija Voltērs, Monteskjē un Žans Žaks Ruso.

Tajā pašā laikā Ķīnā Cena Menlī vadībā vairāk nekā divi tūkstoši izglītotu cilvēku un divsimt kaligrāfu ķērās pie "Pagājušo un tagadējo laiku lielās enciklopēdijas" tapšanas, kurai bija vairāk nekā 800 000 lappušu un kura tika izdota sešdesmit piecos eksemplāros. Taču imperators nomira, un viņa vecākais dēls, kuram bija nācies pret viņu cīnīties, lai tiktu pie varas, atriebās saviem tuvāk stāvošajiem un izsūtīja Cenu Menlī. Zinātnieks mira trūkumā un postā.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums

95. MIRSTĪGIE. 12 GADI

Uff, sveiks un vesels esmu atgriezies mājās! Noņemu savu auduma masku. Paldies dievam, ka Edmondam Velsam bija ienākusi prātā šī doma izmantot togu, lai aizsegtu seju. Iekritu dīvānā.

Mani pārņem milzīga vientulības izjūta. Tik pamests es jutos savā pēdējā mirstīgā dzīvē, kad nomira mans tēvs. Radās doma, ka starp mani un iznīcību vairs nav neviena starpnieka.

Edmonds Velss bija mans skolotājs Eņģeļu valstībā un, būdams bargs, stingrs un prasīgs, tomēr prata pavērt apvārsni maniem meklējumiem.

Viņš ziedoja savu dzīvību, lai glābtu manējo, prasot pretim vienīgi turpināt viņa darbu un uzkrāt zināšanas, kas attālina no barbarisma un rada augstāka apziņas līmeņa priekšnosacījumus.

Vai tikai es uz to būšu spējīgs? Iesākumam pēc atmiņas pierakstu tās idejas, ko viņš man bija uzticējis mutiski. "Stāsti par to, ko tu zini," viņš bija teicis.

Jau daudzus gadsimtus cilvēki centušies nodot tālāk savu zināšanu kopumu aiz pienākuma apziņas. Edmonds

Velss jau bija uzņēmies atbildību par Fransisa Razorbaka pētījumiem. Tagad es biju atbildīgs par to, lai zināšanu tālāknodošana turpinās. Un es ar smagu sirdi domās atkal veicu jaunu aprēķinu:

93 1 = 92

Šodien noteikti nepapildināšu Enciklopēdiju. Labāk paskatīšos televīziju, lai redzētu, cik tālu tikuši mani mirstīgie.

Ieslēdzu televīzijas pirmo kanālu, kur Juņ Bi, kurai tagad ir 12 gadi, izrādījusies neparasti apdāvināta skolniece, kam ir neapstrīdams talants zīmēšanā. Uz savu burtnīcu vākiem viņa zīmē šausmīgus briesmoņus raibās krāsās. Viņas darbi patīk gan pārējiem klases skolēniem, gan skolotājiem. Un pēkšņi viņi liek korejieti mierā. Vakarā, pārnākusi mājās, meitene cenšas aizmirsties, spēlējot video spēles. Viņa vairs neapspriež ar māti ģimenes vēsturi. Toties tagad Juņ Bi bibliotēkās meklē grāmatas par šo tēmu. Tā kā šie darbi Japānā ir reti sastopami, viņa tos meklē internetā.

Kad viņa no mātes uzzina, ka vecmāmiņa saslimusi, meitene vaicā, kur viņa dzīvo.

— Hokaido.

Juņ Bi palūdz vecās kundzes telefona numuru, ko, nedaudz šauboties, māte viņai tomēr iedod.

Meitene steidzas pie telefona.

Es tik ilgi gaidīju, ka tu piezvanīsi, viņai atbild nogurusi balss.

Vecā kundze un pusaudze sarunājas ļoti ilgi, un visas pagātnes ciešanas un netaisnības atkal no jauna uzpeld atmiņā. Beidzot Juņ Bi uzzina to, ko bija vēlējusies zināt.

Vecāmamma ari pavēsta, ka viņa ir smagi un neārstējami slima. Tad Juņ Bi māte paņem klausuli un runā ar savu māti, neskatoties uz pagātnes nesaskaņām.

Kad tēvs pārnāk mājās, viņš ierauga, ka viņa sieva un meita ir ļoti noskumušas, un vaicā, kas te īsti notiek. Vecmāmiņa ir saslimusi? Kāpēc lai neievērotu japāņu tradīciju, saskaņā ar kuru pieklājas, ka vecie cilvēki, kas kļuvuši par liekām mutēm, dodas projām, lai apmaldltos kalnos un nekļūtu savai ģimenei par apgrūtinājumu? Un viņš min filmu "Narajamas balāde". Atdarināšanas cienīgs piemērs…

Trešajā kanālā Kuasi Kuasi piedalās bēru ceremonijā, kas sarīkota par godu viņa vectētiņam mirušajam cilts vadonim. Mirušais novietots uz zariem apklāta galda, un tamtama spēles virtuozi šīs bungas sit sirdspukstu ritmā.

Kamēr tiek sisti tamtami, visa cilts ieiet transā, jo tad iespējams pavadīt mirušā garu līdz meža dižo garu valstībai, tēvs paskaidro.

Kuasi Kuasi pavadījis visu rīta cēlienu, krāsojot uz savas sejas rituāla masku un pieglaužot matus ar putna tauku un medus ziedes palīdzību. Balta josla stiepjas tam pār acīm, sarkanas svītras izvago vaigus, un koka nūjiņas satur uz augšu matus.

Tamtami tiek sisti visu dienu, skaidro tēvs, bet, lai svētki būtu izdevušies, nepieciešams nobaudīt svēto gaļu.

Kas tā par svēto gaļu?

Tā ir antilopcilvēka gaļa. Antilopcilvēki pieder pie

vienas no Ziemeļu ciltīm. Bet mēs esam lauvcilvēki. Un

tas ir normāli, ka lauvas ēd antilopes.

Puisēns ari vēlas piedalīties medībās, taču tēvs uzskata, ka tās bērnam ir par nežēlīgu. Un Kuasi Kuasi noskatās, kā vina bara ļaudis attālinās, līdzi ņemot tīklus un šķēpus.

Vakarā, kad viņi atgriežas, nesot līdzi kādu dzīvu cilvēku, kas piesiets pie garas koka kārts, puisēns ir pārsteigts, ieraugot, cik ļoti tas līdzinās lauvu cilts ļaudīm. Kuasi Kuasi bija iedomājies, ka tam būs ragi, bet to nav, antilopcilvēks ir viņiem ļoti līdzīgs, tikai tā seja ir garāka un acis maigākas. "Tā ir zālēdāja galva," nodomā puisēns.

Nabaga nelaimīgais, kurš nav spējis pietiekami ātri aizbēgt, tiek aiznests uz laukuma vidu, tamtamiem tagad skanot divreiz ātrāk nekā iepriekš.

Vai mēs viņu visu apēdīsim? jautā bērns.

Protams, nē, atbild tēvs. Katram ir tiesības uz tādu gaļas gabalu, kas atbilst viņa ieņemamam stāvoklim.

Mēs taču neesam nekādi mežoni. Mēs neēdam dibena daļu, rokas un kājas.

Un ko tad mēs ēdam?

Nu, vispirms aknas, kas paredzētas tev un man, jo mēs esam nelaiķa mantinieki. Tad pārējie dabūs smadzenes, degunu, sirdi, ausis, acis, visu, kas svēts.

Kuasi Kuasi tas nešķiet nekas garšīgs. Taču viņa tēvs paskaidro, ka šis simboliskais akts ļaus vectēva dvēselei nonākt tieši debesīs.

Kuasi Kuasi, reiz pienāks tā diena, kad tu kļūsi par cilts vadoni. Un ģimenes gars tev palīdzēs. Tev to vienkārši vajadzēs atrast līdzās lielam baobabam, kurā tas tika ievietots. Tradīcijas veido mūsu cilts būtību, un tās jāturpina ievērot, lai nekāda sveša maģija mums nevarētu nodarīt neko ļaunu.

Otrajā kanālā redzamais divpadsmit gadus vecais Teotims ir aptaukojies zēns. Viņa māte ir smalka pavāre, kas bērnu lutina ar garšīgiem, olīveļļā gatavotiem ēdieniem. Kad viņš atgriežas no skolas ar samērā viduvējām atzīmēm, māte ņemas gānīt visu skolu sistēmu, kas nav spējīga izprast viņas atvases izsmalcinātību. Tad viņa mierina savu dēlu ar tikko no krāsns izvilktām kūkām un noklāj to slapjām bučām.

Nu ļauj taču man mierīgi paēst, mammu, zēns iebilst.

Tas ir pāri maniem spēkiem, sieviete izsaucas, tu esi pārāk jauks. Tu taču neaizliegsi mammai bučot savu dēlu?

Turpinot kāri ēst, Teotims samierinājies pacieš šos jūtu uzplūdus. Kad es iedomājos, ka agrāk Igoru māte vairākas reizes gandrīz nogalināja…

Ceru, ka tu vismaz zini, ko nozīmē tavs vārds. Teo nozīmē "dievs", un time "bailes". Teotims Dieva bailes.

Teotims, kas šo stāstu klausās jau tūkstošo reizi, pat nepaceļ acis no kūkas. Viņš nereaģē arī tad, kad iezvanās telefons, jo viņam jau tāpat neviens nezvana.

Mamma noliek klausuli un apmulsusi atgriežas pie Teotima.

Vectētiņš aizvests uz slimnīcu. Viņi to vairs negrib paturēt pansionātā, aizbildinoties ar to, ka viņam ir pārāk slikta veselība. Kaut arī lielu naudu mēs maksājam par pansiju… Jādodas turp…

Centrālajā Hērakla slimnīcā vectētiņš guļ ar vēnās sadurtām plastmasas caurulītēm un ir pieslēgts mēraparātiem, kas pievienoti datoriem. Teotims meklē kādu brīvu vietiņu uz viņa ādas, lai to noskūpstītu. Viņš noliecas pie vectētiņa vaiga. Večuks kaut ko nomurmina.

Ko tu teici, vectētin?

Vectētiņš cenšas kaut ko pateikt, taču viņa mute ir pārāk izkaltusi, lai viņš varētu parunāt. Kāda medicīnas māsiņa ielej viņam mutē glāzi ūdens tā, it kā aplaistītu puķu podu.

Nabadziņš, viņš ar savu Alcheimera slimību taču mūs vairs nepazīst. Teotima māte ir izmisumā. Cik šausmīgas beigas!

Večuks pāris reižu kaut ko nokunkst, un Teotima tēvs ierosina viņu pacelt nedaudz augstāk. Varbūt tā viņam izdosies pasacīt to, ko viņš mēģina pateikt.

Visa ģimene cenšas viņu pacelt tā, lai neizrautu caurulītes no viņa vēnām. Pieplacis spilveniem, vecais vīrs ievelk elpu un ar grūtībām izmoka:

Ļaujiet man… nomirt.

Teotima tēvs sarauc uzacis.

Kāds nejauks vectētiņš! Mēs nākam tevi apciemot, vedam uz šejieni puiku, un viss, ko tu mums vari pateikt, ir tikai tas, ka tu gribi nomirt. Bet mēs taču tevi nepametīsim! Un tu dzīvosi.

Es gribu mirt, — vecais vīrs atkārto.

Parādās kāds ārsts, kurš vēlas nomierināt ģimeni. Viņš paskaidro, ka vectēvam sāp, jo viņam ir izgulējumi, un ka viņiem nepietiek pretizgulējumu matraču. Taču visi viņa dzīvībai būtiskie orgāni darbojas. Viņa bronhi ir nedaudz aizsprostoti, taču slimnieku kopēja tos iztīrīs.

Un cik tas mums izmaksās?

Ārsts ir saprotošs.

Neuztraucieties, kundze! No patversmes mums atsūtīja viņa lietu, un tā ir vislabākajā kārtībā. Par jūsu tēvu maksā sociālā apdrošināšana. Viņš pie mums varēs palikt pat pēc tam, kad būs sasniedzis 100 gadu vecumu.

Vectētiņ, vai tu dzirdi? Šeit par tevi parūpēsies.

Bet kas tā par smaku?

Ārsts noņem segu, un Teotims ierauga, ka vectēvam ir pamperi. Tas, ka šis vecais cilvēks ir ietērpts kā zīdainis, zēnu tā pārbiedē, ka viņš lūdz, lai viņam ļauj doties projām. Māte piekrītoši pamāj, pirms tam paslavējusi dēlu, kā nākas, par to drosmi, ar kādu viņš izturējis šo dzīves beigu izrādi.

Es izslēdzu televizoru. Maniem mirstīgajiem izdevies likt aizmirst sāpes par to, ka esmu zaudējis Edmondu Velsu. "Šeit, lejā, nekas nav mūžīgs," viņš bieži mēdza atkārtot. Esmu pārsteigts, ka mirstīgie neprot mierīgi pieņemt to, ka viņu eksistencei jāpieliek punkts.

Es izstiepjos gultā un aizveru plakstiņus. Vai es pats pratīšu samierināties ar beigām? Cik viegli ir mirt, kad tu nezini, kas tevi pēc tam sagaida, tik neizturami ir mirt, kad tu to zini. Bet es zinu, ka tad, ja šeit nomiršu, tad pārvērtīšos par himeru. Es būšu tikai nemirstīgs un mēms radījums, parasts skatītājs, kas pazudis uz kādas salas kaut kur kosmosā. Kā es gribētu to nezināt un traukties pretim nezināmajam! Arī Teotima vectēvs cer, ka nāve būs kā atbrīvošana. Varbūt viņš grib drīzāk uzzināt, kas mūs pēc nāves sagaida.

Ielūkojos pasniedzēju un lekciju sarakstā.

Nez kurš tad būs šodien?

Augstais dievs! Viņa!

96. MITOLOĢIJA. AFRODĪTE

Viņas vārds nozīmē "radusies no jūras putām". Saskaņā ar mitoloģiju Afrodīte tika ieņemta no Urānam nocirsto un jūrā iemesto dzimumorgānu sēklas. No asiņu, spermas un sāļā ūdens sajaukuma radušās putas (Apbro), kuras, viļņu nestas uz vēja Zefira spārniem, sasniedza Kipras salu kā sieviete, kas izkāpa no viļņiem. Tur to sagaidīja horas, kuras to aizveda pie Olimpa dieviem kopā ar Mīlestību (Eros) un Vēlmi (Himeros). Afrodītes skaistums un grācija pakļāva visus dievus, taču visās dievietēs izraisīja greizsirdību. Bet Zevs to pieņēma par meitu.

Afrodītes izvēle krita uz visneglītāko dievu, un viņa apprecējās ar kroplo un klibo kalēju Hēfaistu. Viņš tai izgatavoja burvju jostu, kas padarīja vai traku aiz mīlestības ikvienu, kas tuvojās tam vai tai, kas to valkāja. Viņai bija trīs bērni Foboss, Deiboss un Harmonija, kuru īstais tēvs nebija vis kroplais Hēfaists, bet daiļais kara dievs Arējs, ar kuru dievietei bija slepens mīlas sakars. Reiz kādā dienā saules dievs Hēlijs pieķēra mīlētājus Hēfaista laulības gultā. Viņš tos nodeva piesmietajam vīram, kas nolēma izkalt no bronzas medību tīklu, lai tos notvertu un pazemotu visu pārējo dievu acīs. Un tā arī notika.

Kad Arēju atbrīvoja, viņš atgriezās Trāķijā, bet Afrodīte devās uz Pfosu, lai jūrā atgūtu savu jaunavību. Hēfaists vēlējās šķirties, taču viņš pārāk mīlēja savu neuzticīgo sievu, lai no tās šķirtos uz mūžu. Galu galā viņa atriebība pavērsās pret viņu pašu, jo visiem dieviem bija radusies izdevība redzēt dievieti kailu, kad viņa bija notverta tīklā, un tie nespēja pret viņu palikt vienaldzīgi.

Tagad ari viņi mēģināja to pavedināt, kas vairumā gadījumu tiem arī izdevās.

Kad Hermejs aplidoja Afrodīti, viņa nespēja tam turēties pretim un ieņēma Hermafrodītu jaunu, biseksuālu vīrieti, kura vārdā apvienoti abu vecāku vārdi.

Pēc Hermeja viņa ielaida savā gultā Poseidonu, tad Dionīsu, ar kuru viņai piedzima dēls Priāps, kam bija milzīgs dzimumloceklis. Tā bija Hēras ideja, kura šādi bija vēlējusies paust savu nosodījumu dievietes vieglprātīgajai uzvedībai.

Afrodīte mīlēja Kipras valdnieku Kinerasu, tas uz salas ieviesa Afrodītes kultu.

Skulptors Pigmalions viņā stipri iemīlējās, no ziloņkaula izveidoja skulptūru ar Afrodītes izskatu un novietoja to savā gultā. Pēc tam viņš lūdzās, lai dieviete nāk pie viņa. Viņa piekrita tā lūgumam, iegāja skulptūrā, to atdzīvinot, un tā radīja Galateju.

Turpinot savus piedzīvojumus, Afrodīte nolaupīja Faetonu (tā vārds nozīmē "spožais"). Viņš vēl bija tīrais bērns, tomēr Afrodīte ar to jau mīlējās un iecēla viņu par sava tempļa sargu.

Afrodītes mīļāko pulkam citu starpā var pieskaitīt arī Adonīsu, ganu, kuram piemita izdaudzināts skaistums, un viņas kādreizējā partnera, Kipras valdnieka Kinerasa, dēlu. Taču Arējs, kas joprojām bija dievietē iemīlējies un greizsirdīgs, uzsūtīja mežakuili, kurš Adonīsu saplosīja mīļākās acu priekšā, bet no viņa asinīm uzplauka puķe anemone.

Afrodītes atribūti ir mirte, roze, augļi ar dzelkšņiem, āboli un granāti, kas tiek uzskatīti par auglības simbolu. Olimpā viņu pavadīja nimfas, haritas, Eross, Hēra,

Tritons un nereīdas. Uz zemes viņas iemīļotie dzīvnieki bija gulbis, ūbele, āzis un trusis, jo tiem piemita īpašs talants vairoties.

Afrodītei veltītos tempļus raksturo piramīdas vai koniska forma, kas atgādina skudru pūžņus. Ēģiptē viņa kļuvusi par Hatoru, ko pielūdz Afroditopolisā, pilsētā, kas atrodas netālu no Memfisas. Feniķijā viņu simbolizē mīlas dieviete Astarte (patiesībā Astarte ir iedvesmojusi grieķus radīt Afrodīti).

Romā viņu pazina ar Veneras vārdu. Vēlāk tā nosaukta arī kāda planēta.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums (Pēc Fransisa Razorbaka darba motīviem, kuru savukārt iedvesmojusi Hēsioda "Teogonija",

700 g. p. m. ē.)

97. PIEKTDIENA. AFRODĪTES LEKCIJA

Es pamostos no kāda erotiska sapņa, no kura viss mans ķermenis joprojām dreb…

Afrodīte…

Viņas skatiens, viņas skropstas, viņas smaržas, viņas rokas, viņas zobi, viņas lūpas.

Afrodīte…

Viņas balss, viņas smiekli, viņas elpa.

Afrodīte…

Viņas gaita, viņas kājas, viņas maigās ādas pieskārieni, viņas krūtis, viņas krusti, viņas mugura.

Afrodīte…

Viņas mati, viņas…

Atspiežu muguru pret spilvenu. Sirds sitas kā negudra. Atkal esmu kļuvis par pusaudzi, kurš reiz nodrebēja vienmēr, kad ieraudzīja kādu glītāku meiteni. Esmu tā iemīlējies, ka gandrīz ģībstu un vaigi deg.

"Mīlestība ir iztēles uzvara pār prātu," uzskatīja Edmonds Velss. Labāk nemaz nebija iespējams pateikt.

Domas par draugu uzreiz izkliedē manas erotiskās fantāzijas. Mums vēl bija tik daudz, ko teikt, viņš vēl būtu varējis man tik daudz dot. Un es vēl joprojām dzirdu viņa balsi: ".. esmu sarakstījis Enciklopēdiju, jo, nejauši tiekoties ar cilvēkiem, esmu no tiem ieguvis milzīgi daudz zināšanu. Taču, kad es pats tās vēlējos nodot tālāk, lai šīs zināšanas turpinātu dzīvot, pamanīju, ka ļoti maz cilvēku šāda dāvana interesē. To var dāvināt tikai tiem, kas ir gatavi to saņemt. Tad es nolēmu to veltīt visiem. Kā pudeli ar vēstuli, ko iemet jūrā. To saņems tie, kas to pratīs novērtēt, pat ja es tos nekad nesatikšu."

Domājot par Edmondu Velsu, atkal atceros savus ļaudis, kas tagad veido vienu veselumu un dzīvo mierā un saticībā uz savas salas, kur, pateicoties viņu izdomātajai piramīdai, šim smalkajam uztvērējam, es brīvajos brīžos sazinos ar valdnieci.

Tuk, tuk…

Es pielecu kājās.

Celies! — noskandē Rauls. Šodien mums būs brokastis. Ēst dos pat tādiem zaķapastalām, kas atsakās stāties pretim lielajai himerai.

Viņš ienāk iekšā un apsēžas uz sofas, bet es tikmēr steidzos mazgāties un ģērbties. Par spīti saviem pārmetumiem, mans draugs šorīt šķiet esam īpaši labā omā.

Patiesībā tu labi vien darīji, ka vakar vakarā nenāci mums līdzi, viņš man pa ceļam saka. Tāpat nekas īpašs nenotika. Taču Žoržs Meliess apgalvo, ka viņam ir kāda ideja, kā pārvarēt šo šķērsli. Jebkurā gadījumā lielo himeru nevar piebeigt ne ar cilpas krustu, ne ar bultām. Mēs pagatavojām milzīgu arbaletu un tieši tai krūtīs ietriecām tik pamatīgu mietu kā vārtu stabs. Tas viņai bija kā oda kodiens. Vai šovakar tu nāksi?

Es vēl nezinu. Vai tu jau dzirdēji jaunumus par Edmondu?

Protams, baumas izplatās ātri. Šķiet, ka viņš mēģinājis iekļūt pie Atlanta, lai turpinātu spēli. Viņš esot gribējis blēdīties…

Es biju kopā ar viņu, — es saku.

Rauls nogroza galvu, tiesa, drīzāk gan saprotoši, nevis pārsteigts.

Es zinu, ka Rauls uz manu skolotāju bija greizsirdīgs. Viņš droši vien domā, ka tagad, kad Edmonda vairs nav, es būšu pilnīgi viņa rīcībā.

Megarā "sezonas" mums pasniedz siltu, tikko slauktu pienu, maizi un smalkmaizītes. Uz galda ir arī vārītas olas, bekona šķēlītes un medus. Es to protu novērtēt.

Rauls man piemiedz ar aci.

Šodien ir piektdiena Veneras diena. Venera ir

Afrodītes latīņu nosaukums.

Nu un tad?

Mēs visi zinām, ka tu pēc šīs dievietes esi kā traks. Tev nu gan vajadzētu izturēties atturīgāk, jo daudzi par to jau trin mēles.

Un ko tad vini runā?

Ar saviem garajiem pirkstiem rāmi satvēris tostermaizlti, viņš sarauc uzacis.

Piemēram, runā, ka tu, lai iepatiktos Afrodītei, veido jaukus cilvēkus, kas pievērsušies garīgumam.

Rauls Razorbaks nedaudz atmaigst.

Nu, es jau tevi pazīstu un zinu, ka tā nav. Tu patiešām esi jauks… un garīgs. Izgājis caur simtiem karmu, tu esi kļuvis smalks tipiņš, kurš ir pārliecināts, ka tāpat kā filmās beigas vienmēr ir laimīgas, ļaunie tiek sodīti, bet labie saņem atalgojumu.

Es ar degunu bakstu savā bļodiņā.

Tu kļūdies. Afrodītei nepatīk jauki cilvēki. Ar saviem ērgļcilvēkiem tev ir daudz lielākas izredzes viņu savaldzināt.

Viņš nobažījies mani uzlūko.

Mani ērgļcilvēki vēl nav pabeigti. Pašlaik mūs apdraud Prudons. Viņa armija ir tik milzīga un tik labi bruņota, ka viņš spētu iekarot visu pasauli, nesastopot ne vismazāko pretestību. Tādēļ es labāk palieku kalnos un turpinu veidot savus cilvēkus, nogaidot, līdz tie būs tik stipri, lai spētu pretoties.

Vai tu baidies no Prudona?

Protams. Jo viņš šajā spēlē ir noteicošais un pārējiem uzspiež savu tempu.

Sāra Bernāra taču piedāvāja visiem apvienoties pret vina žurkām.

Jā, bet nu jau ir par vēlu, viņš saka. Tavi ļaudis jau ir tikpat kā ārpus spēles. Kas attiecas uz pārējiem studentiem, viņi tik ļoti baidās, ka varētu tikt padzīti, un ir jau panikā. Viņi ir gatavi bēgt vai padoties. Bet tie, kas varētu viņiem pretoties tādi kā Viktora Igo lāčcilvēki vai Matas Hari vilkcilvēki —, ģeogrāfiski atrodas pārāk tālu, lai iejauktos šajos notikumos.

Vel jau paliek Merilina Monro ar savām amazonēm.

Vai tu tiešām tam tici?

Protams, viņas sievietes spēj izrādīt lielu drosmi, taču problēma nav lapsenēs, bet gan Merilinā pašā. Viņai nav nekādas sajēgas par stratēģiju. Reizēm šķiet, ka viņas mirstīgie ar savu pasauli ir lielākā saskaņā nekā dieviete, kurai tos vajadzētu iedvesmot. Un tas jau ir par daudz.

Doma, ka dažiem cilvēkiem ir smalkāka intuīcija nekā viņu dieviem, mani uzjautrina. Arī es pats esmu secinājis: bez īpašas palīdzības atsevišķi delfīncilvēki veikuši tik nozīmīgus izgudrojumus, ka man tādi nav pat sapņos rādījušies.

Žoržs Meliess apsēžas mums blakām.

Man šķiet, ka esmu izdomājis, kā uzvarēt briesmoni, viņš bez aplinkiem pavēsta.

Viņš izskatās entuziasma pārņemts.

Līdz šim esam kļūdījušies, jo esam mēģinājuši tam stāties pretim. Taču šo problēmu vajag apiet.

Mēs vērīgi tevī klausāmies.

Tikai neko nevaicājiet. Es jums pietaupīšu pārsteigumu šim vakaram. Lielo himeru nav nekādas vajadzības iznīcināt, pietiks, ja to novedīsim līdz tādam stāvoklim, lai viņa nespētu mums kaitēt.

Ieskanas zvans. Ir astoņi un trīsdesmit minūtes, un tas ir laiks, kad mums jādodas uz Afrodītes pili.

Mīlestības dievietes miteklis atgādina pasaku feju pili, kur no daudzo tornīšu balkoniem nokarājas ziedi. Pils viscaur ir izrotāta sārtām lentītēm un zelta pavedieniem, it visur ir kiča stila rotājumi. īsta leļļu māja.

Un tajā brīdi no debesīm nolaižas Afrodīte, pārsteidzoši skaista, pajūgā, ko velk kāds simts dūju un ūbeļu. Sarkana saules ripa viņai aiz muguras izceļ tās stalto stāvu.

Afrodītei līdzās lidinās ķerubs.

Tuklajam mazulim ir kolibri spārni, loks un stops ar bultām, ko rotā karmīnsarkanas sirsniņas.

Tas ir Kupidons, Rauls čukst, viņš izšauj bultu un padara traku no mīlas, kuru vien vēlas. Biedējoši, vai ne? Iespējams, ka tas ir visbriesmīgākais ierocis…

Es domāju par to, ka manis dēļ Kupidonam nav nekādas vajadzības lietot savas bultas vai Afrodītei savu jostu.

Šis eskorts apsēžas zālē spārnu un spalvu virpulī. Dieviete izkāpj no pajūga un ar mums sasveicinās. Tad Afrodīte tuvojas savas pils ieejai un abas durvju puses pašas atveras, it kā viņu pazītu.

Ieraugām plašu, apaļu zāli, kuras sienas apvilktas ar sarkanu samtu.

Telpu apgaismo lustras svečturi.

Pie sienām piekārtas erotiskas gravīras japāņu estampi, kuros redzamas ainas no "Kāmasūtras". Gar telpas malām izvietotas romiešu marmora skulptūras, tajās attēloti apkampušies pāri.

Laipni lūgti manā namā, saka dieviete, apsēžoties pie sava galda uz paaugstinājuma. — Es esmu mīlas dieviete Afrodīte, jūsu sestā pasniedzēja, un jums mācīšu apgūt pāreju uz 6. apziņas līmeni.

Ar mazu zvaniņu, kam ir liega skaņa, viņa paaicina Atlantu, kas ienāk, grīļodamies zem "18. zemes" smagās nastas. Viņa tam norāda uz olu trauku, bet Atlants pagriežas pret mums, un viņa seja pēkšņi kļūst barga.

Es nodomāju, ka viņš mūsu rindās meklē otru studentu maskā, kurš šonakt no viņa aizbēga. Es nolaižu acis.

Kas noticis? jautā Afrodīte, pārsteigta par viņa izturēšanos.

Šonakt divi studenti bija ielavījušies pie manis, lai piekļūtu "18. zemei".

Vai tu par to esi pārliecināts?

Atlants izvelk aiz jostas aizbāztu togas gabalu. Tā taču ir mana toga! Augstais dievs… Laikam būšu kaut kur aizķēries. Kad atgriezīšos villā, noteikti jāiznīcina atlikušais apģērba gabals.

Neuztraucies, Atlant, saka Afrodīte, paturot rokā auduma gabalu. Gan mēs atradīsim vainīgo. Ar vienu rokas mājienu viņa pavēl milzim pazust, bet mūs aicina tuvāk "18. zemei".

Nostājusies pie sfēras, viņa izvelk no savas krūšu iedobes cilpas krustu, kas izrotāts ar briljantiem, un pēta mūsu cilvēkus.

Jūsu mirstīgie jau pazīst bēru rituālu. Kurš to izdomāja?

Tā kā šeit vairs nav Edmonda Velsa, kas būtu varējis atbildēt, visi pagriežas pret mani.

Kā jūs sauc? jautā Afrodīte, izliekoties, ka mani nepazīst.

Pensons… Mišels Pensons.

Vēršoties pie klases, viņa turpina:

Ja jūs jau pazīstat bēru ceremoniju, tad drīz piedzīvosiet to, kā rodas reliģijas un tātad arī pirmie mirstīgo centieni atminēt nemirstības noslēpumus. Vairums jūsu cilvēku baru vairs neizmet savus mirušos mēslainē, tādēļ ir gluži dabiski, ka viņi sākuši iztēloties, kā ļaudis pārvietojas uz kādu augstāku dimensiju. īsumā viņi ir izveidojuši "protoreliģijas". Tikai ar vienu nelielu labojumu.

Viņa tuvojas "18. zemei", atver pulksteņa lūku un pagriež pulksteņa rādītājus vairākus apļus uz priekšu. Ja spriež pēc apļu skaita, tad viņa likusi mūsu pasaulei novecot par vairākiem gadsimtiem. Visu mūsu cilvēku skaitam vajadzētu pieaugt paātrinātā tempā, un es sevi apsveicu ar to, ka savējos esmu pareizi izmitinājis.

Dieviete Afrodīte mūs aicina tuvoties saviem darbiem.

Pētu cilvēku barus un redzu, ka Marijas Kirī iguāncilvēki tagad pielūdz sauli, Prudona žurkcilvēki — zibeni, bet Merilinas lapseņeilvēki savu valdnieci, ko tie uzskata par Dieva iemiesojumu uz zemes. Bruno Baijāra piekūncilvēki pielūdz mēnesi, bet Gistava Eifeļa termīteilvēki milzīgu sievietes statuju. Klemāna Adēra skarabejcilvēki pielūdz govis, bet Sāras Bernāras zirgeilvēki — simtgadīgus kokus.

Ir arī citas, vēl pārsteidzošākas reliģijas. Matas Hari vilkcilvēki par Dievu izraudzījušies Lielo Balto Vilku, ko viņi uzskata par savu svēto senci. Zorža Meliesa tīģercilvēki tic reliģijai, ko tie nosaukuši par "Tveici". Raula ērgļcilvēki pielūdz visaugstāko virsotni tajos kalnos, kuros viņi dzīvo. Bet mani delfīncilvēki pielūdz to jēdzienu, kuru viņi sauc par Dzīvi un kuru definē kā to enerģiju, kas piemīt it visam un uz ko viņi aicina. Jaunā valdniece apgalvo, ka viņa ir nodibinājusi kontaktu ar Dzīvi, lai saņemtu informāciju, kas noderētu viņas kopienai.

—   Reliģija cilvēkam ir dabiska nepieciešamība, — paskaidro Afrodīte. Viņa ambīcijas tam liek paplašināt teritoriju. Viņa iztēle iekarot citas, neredzamas pasaules. Lai tās piesavinātos, cilvēks šīm pasaulēm dod nosaukumus un tās zīmē. Viņš izdomā kosmogonijas. Viņš mūs… izdomā atbilstoši tādam tēlam, ko uzskata par visaugstāk attīstīto.

Atceros Edmonda Velsa teikto, kad viņš runāja par Olimpiju: "Cilvēks šeit jūtas kā nokļuvis bērna sapnī vai… grāmatā."

Ar cilpas krustu vērojam savus cilvēkus un secinām, ka pat tie, kuriem nav savu dievu, ieviesuši kultus.

Afrodīte sapurina savus garos, blondos matus un paziņo:

Tā kā viņi ir izdomājuši ārpus pasaules pastāvošo,

tad mēs viņiem radīsim "reāli esošo". i

Viņa uzraksta uz tāfeles: "18. paradīze."

Mīlas dieviete izvelk no kādas atvilktnes materiālus, kas atgādina iesācēja ķīmiķa piederumu komplektu, kurā ietilpst arī koniskas formas pudele. Viņa sajauc kolbā dažādas vielas un tad to silda uz Bunzena degļa. Pēc mirkļa parādās tvaika mutulis; kad pudele tiek sakratīta, tas pārvēršas koniskā virpulī un pieņem pudeles formu. Tad Afrodīte no mēģenes izvelk niecīgu saulīti, ko novieto konusa visšaurākajā vietā.

Tas šķiet kaut kas līdzīgs tam, kas mūs vilināja, kad mūsu dvēseles bija izkļuvušas no ķermeņa, lai izpētītu "1. zemes" Paradīzi. Saule, kas novietota Paradīzes dziļumā.

Afrodīte sasit plaukstas, un klasē ienāk haritu orķestris, lai atskaņotu Semjuela Bārbera "Adadžo".

Mūzika vibrē pa visu telpu, un mūs pārņem dīvainas izjūtas.

Kupidons nodzēš dažas sfērai tuvāk novietotās sveces, iestājas mijkrēslis, un mēs, mēmi aiz brīnumiem, ieraugām no "18. zemes" debesīs paceļamies vispirms vienu, tad divas un tad jau desmitiem, simtiem un, visbeidzot, tūkstošiem dvēseļu. Viņas paceļas gaisā un nonāk "18. paradīzes" flakona kakliņā.

Kāds vienreizējs skats! Sīkās cilvēku dvēseles baros lido no visiem planētas nostūriem, atgādinot kosmisku putnu migrēšanu.

Dažas atdalās no pārējām, taču paliek lidināmies gaisā zem mākoņiem. Tās ir klīstošās dvēseles, kam nav spēka vai vēlēšanās pacelties pretim gaismai, un viņas labprātāk izvēlas palikt turpat, netālu no savas zemes.

Bet kolbā pa to laiku tiek izveidota Paradīze. Trīs pirmās dvēseles pašas sevi pasludina par ercenģeļiem un kooptē dažus zemākstāvošus eņģeļus, lai izveidotu tiesu, uzņemtu tos, kas ieradušies, un novērtētu viņu dvēseles. Un tā uz "18. zemes" sāk griezties lielais reinkarnāciju cikla rats. Tas ir kā veļas mašīna, kas vienmēr padara tīrāku un spodrāku.

Un es iztēlojos, ka mans delfīncilvēku bars tagad ar katru paaudzi un katru nākamo karmu varētu kļūt aizvien labāks.

Dažas no manu delfīncilvēku labākajām dvēselēm izvēlas atkal atdzimt uz salas, bet citas labprātāk vēlas doties pie citiem cilvēku bariem. Tā ir viņu pašu brīva izvēle. Atrodas pat tādas, kas izraugās savus vecākus no Raula vai Prudona cilvēkiem, it kā vēlētos izplatīt delfīnu garu pašā ienaidnieka sirdī vai starp mazāk apzinīgiem karotājiem. Tomēr mīlas dieviete vēl nav pārtraukusi darboties. Kādā citā kolbā viņa izveido Eņģeļu impēriju, kurā atļauts iekļūt tikai pa kādai retai "18. paradīzes" dvēselei. Afrodīte mūsu cilvēkiem ir devusi iespēju sasniegt 6. apziņas līmeni. Turpmāk "18. zemes" mirstīgajiem būs arī katram savs eņģelis.

Šīs niecīgās planētas cilvēku dzīves cikls sācis darboties miesa, dvēsele, Paradīze, Eņģeļu impērija un atgriešanās uz savas zemes.

Dvēsele var sasniegt augstāku līmeni. Mūsu dievu uzdevums būs ļoti vienkāršs. Vietējie eņģeļi centīsies mākslīgā veidā palīdzēt saviem klientiem celt līmeni, bet mēs rīkosimies daudz plašākos apjomos. Eņģeļi ir cilvēku apziņas ieņemšanas kājnieku karaspēks. "18. paradīze" un " 18. eņģeļu impērija". Afrodīte uzmanīgi novieto abas kolbas lūkās, kas ierīkotas zem sfēras olu trauka. Tas brīdis ir klāt. Gaisma atkal nodziest, un "18. zemi" tagad apspīd tikai prožektora gaisma. Uzrausušies uz ķebļiem, lai atrastos augstāk nekā sfēra, vai uzrāpušies uz krēsliem, lai būtu vienādā augstumā ar saviem cilvēku bariem, turpinām spēli.

Es pats esmu uztrausies uz taburetes ar skatu uz rietumiem, kur atrodas mana sala. Ar sava cilpas krusta N slēdža palīdzību pietuvinu savu salu okeāns, tad sala. Mana "Miera osta".

Mani delfīncilvēki ir uzbūvējuši monumentālu piramīdu, daudz augstāku un plašāku par visām tām, kuras līdz šim uzceltas. To būvējot, viņi ievērojuši zelta skaitli:

i +V5

2 , ko tie ieguvuši, vadoties pēc dabas novērojumiem. Arī viņu jaunā valdniece ir ļoti augsti attīstīta. Tā kā viņa ir aptaukojusies, tad tikpat kā neatstāj gultu. Valdniecei apkārt sastājušies pieci ļoti jauni vīrieši, kas nododas meditācijai. Mēģinu to izprast.

Kaut ko tādu es vēl nekur neesmu redzējis. Savā gultā kopā ar pieciem jaunajiem vīriešu kārtas pārstāvjiem viņa veido tādu kā pārraidītāju-uztvērēju, izmantojot cilvēka starojumu, ko rada apspiesta seksuālā enerģija.

Ar šo dzīvo antenu visi iedzīvotāji ir pievienoti valdnieces enerģijai, kas savukārt pieslēgusies kosmosam.

Tikai nesen no "augšas" radīts, mans cilvēku bars ir veicis izcilu progresu. Tas tagad sastāv no gandrīz trīssimt tūkstoš iedzīvotājiem, kas ir ļoti izglītoti, to lielākā daļa ir arī ļoti dinamiski un ar izteiktu atbildības izjūtu.

Kā man būtu gribējies, lai mans draugs Edmonds Velss to redzētu un, tāpat kā es, varētu secināt, ka mūsu cilvēki sasnieguši ļoti augstu evolūcijas līmeni!

Afrodīte mums stāstīja par protoreliģiju, taču mani ļaudis jau tikuši daudz tālāk. Viņi ir izveidojuši dažādas, īpaši garīguma pārraidīšanai paredzētas vietas. Un līdzās parastajai izglītībai viņi pazīst un praktizē meditāciju, dvēseles atdalīšanos no ķermeņa un telepātiju. Mani cilvēki skolā mācās, kā labāk elpot, kā gulēt īsu laiku, tomēr atpūšoties un kā mīlēt.

Labi pazīdami savu ķermeni, viņi spēj sevi dziedēt ar roku pieskārieniem vai uzspiežot uz noteiktiem punktiem.

Šie cilvēki ir izveidojuši rakstību un uzglabā savas zināšanas pergamenta grāmatās. Viņi ir atklājuši bibliotēku un savos darbos veikuši zvaigžņu kartogrāfiju un visu salas dzīvnieku un augu uzskaiti. Mani ļaudis neatpaliek arī teorētisko zinātņu jomā un turklāt nav aizmirsuši interesēties par mākslu. Viņi glezno, veido skulptūras un komponē mūziku.

Tomēr vislielāko iespaidu atstāj viņu rāmums. Paglābušies no kara izraisītajiem stresiem, viņi nepazīst vardarbību. Viņu bērni, kas tiek audzināti mīlestībā, nerotaļājas ar spēļu ieročiem, jo delfīni tiem šķiet daudz aizraujošāki…

Tā kā mani mirstīgie lieto uzturā daudz zivju, nevis gaļas proteīnu un tiek pareizi ārstēti, viņi dzīvo ļoti ilgi, un cilvēki, kam ir vairāk nekā simts gadu, joprojām ir lieliskā formā. Turklāt tie ir gara auguma. Vidējais auguma garums ir 1 m 95 cm, bet dažu garums pat pārsniedz 2 m 10 cm.

Es virzu sava cilpas krusta palielināmo stiklu pa ielām. Mājām nav slēdzeņu. Visi brīvi un bez bailēm dodas savās ikdienas darīšanās, kamēr viedo sapulce apspriež, kā labāk vadīt pilsētu.

Pensona kungs?

Reizēm viņi savus kuģus, kas ir gari un slaidi un atgādina delfīnus, sūta ekspedīcijās uz Veco pasauli. Tā kā vairumam iezemiešu ir postošais ieradums nogalināt, pat nedodot iespēju ar viņiem sazināties, viedo sapulces dalībnieki šaubās, vai sūtīt ceļā jaunus piedzīvojumu meklētājus. Tomēr osta kļūst aizvien lielāka un kuģu rūpnīcās tiek būvēti jauni, vēl ātrāki kuģi. Pilsētbūvnieki strādā pie kanalizācijas sistēmas, kas aizvadīs visus atkritumus un…

Mišel Penson, es ar jums runāju!

Afrodīte iznirst manā priekšā.

Man šķiet, ka auduma gabals, ko atnesa Atlants, pieder jums.

Man sirds stājas.

… Jūs bijāt aizgājis pie pasauļu sarga, lai mierīgi turpinātu spēli un pilnveidotu savus ļaudis, vai ne? Tagad es saprotu, kāpēc jūsu ļaudis spējuši par mata tiesu izvairīties no iznīcības un tik ātri uzbūvējuši tādu skaistu pilsētu. Bet problēma ir tā, ka jums formāli ir aizliegts turpināt spēli ārpus nodarbību laika. Jūs esat blēdījies, Mišel Penson.

Tagad visi skatās uz mani. Nosodoša čaloņa pāršalc studentu rindas.

-Jūs esat blēdījies, Mišel Penson, un es no jums kaut ko tādu tiešām negaidīju.

Ar savu briljantiem rotāto cilpas krustu viņa vērīgāk aplūko salu.

Jūsu cilvēki tagad ir daudz attīstītāki nekā pārējie. Man ļoti žēl, tomēr nāksies uzstādīt pareizu laiku.

Mana sirds tagad sitas straujāk. Lai viņa soda mani,

nevis manus ļaudis, tikai ne manus ļaudis… Viņas rokās dārglieta pārvēršas par šausmīgu ieroci, kas noregulēts uz maksimālo stiprumu.

Tikai ne vina, tikai ne to!

Tomēr viņas slaidais pirksts jau spiež cilpas krusta zaigojošo D slēdzi.

98. ENCIKLOPĒDIJA. IĻJIČA LIKUMS

Katoļu mācītājs Ivans Iļjičs, kas cēlies no Krievijas ebreju ģimenes, kura apmetusies Austrijā, ilgstoši pētījis bērnu uzvedību un publicējis daudzus darbus tādus kā "Sabiedrība bez skolas" un "Radošais bezdarbs". Būdams vairāku kultūru cilvēks, šis domātājs tiek uzskatīts par musinātāju; viņš atsakās no priesterības un 1960. gadā Meksikā nodibina Kuernavaka dokumentācijas centru, kas specializējas rūpnieciskās sabiedrības kritiskajā analīzē. Savā runā "Lai taisītu revolūciju, nav vajadzīga politiskā stratēģija" viņš aicina cilvēku radīt tādu darba telpu, kuras galvenais princips būtu draudzīga atmosfēra. Viņš uzskata, ka draudzīgā atmosfēra, nevis ražīgums būs tas, kas ļaus cilvēkam pašam atrast labāko veidu, kā piedalīties ražošanā. Taču bez viņa grāmatām un runām Ivans Iļjičs ir populārs galvenokārt tādēļ, ka izgudrojis likumu, kas nosaukts viņa vārdā par Iļjiča likumu. Tajā ietverti vairāku ekonomistu darbi par cilvēka darbības produktivitāti. To var formulēt šādi: "Ja turpinām izmantot formulu, kas darbojas, tā beigās vairs vispār nedarbojas." Tomēr ekonomikas jomā bija radies paradums uzskatīt, ka, divkāršojot lauksaimniecības darbu daudzumu, divkāršosies arī labības daudzums. Taču praksē tas darbojas līdz zināmai robežai. Un, jo tuvāk šai robežai esam, jo nerentablāks kļūst darbs. Bet, ja šī robeža tiek pārkāpta, ražīgums krītas. Un tas darbojas ne tikai uzņēmuma, bet arī indivīda līmenī. Līdz sešdesmitajiem gadiem stahanovieši uzskatīja, ka rentabilitātes celšanai nepieciešams uz strādnieku izdarīt lielāku spiedienu. Un, jo vairāk viņš no šī spiediena cieš, jo efektīvāks kļūst viņa darbs. Patiesībā tas darbojas tikai līdz tai robežai, ko nosaka Iļjiča likums. Bet, kad tā pārkāpta, jebkāds papildu stress samazina produktivitāti, tātad ir destruktīvs.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums

99. PILSĒTU LAIKI

.

DELFĪNCILVĒKU PILSĒTA

Pulksten septiņos no rīta zibens iesper vulkānā, un tas izraisa nelielu pazemes grūdienu.

Dažas minūtes vēlāk, kad no galvenā kalna sāk celties garaiņi, zemi satricina vēl viens, spēcīgāks grūdiens. Zemi izvago plaisas, un visaugstākās celtnes sagrūst. Šķiet, ka zeme raustās spazmās. Kad beidzot tā zem ļaužu kājām norimst, viņi nolemj, ka zemestrīce ir beigusies, un sāk evakuēt ievainotos.

Un tad pie horizonta parādās milzīgs, apmēram piecdesmit metrus augsts vilnis. Tas lēnām tuvojas krastam, aizsedzot saullēktu un tālu sev priekšā metot augstu ēnu. Putni, kas tuvojas šai tik zaļajai un gludajai sienai, neglābjami tiek tajā ierauti un samalti.

Delfīncilvēki, kurus zemestrīce piecēlusi kājās, stāv pludmalē un vēro šo dabas parādību. Viņi berzē acis, it kā aizgaiņājot ļaunu sapni.

Gluži tāpat kā viņu senči bija vērojuši uzbrūkam žurkcilvēku ordu, viņi tur stāv kā apmāti no šīs nelaimes, kas viņiem uzbrūk bez jebkāda iemesla.

Valdniece ilgi tur acis aizvērtas, cenzdamās saprast notiekošo, tad pēkšņi tās atver un visiem pavēsta telepātisko vēsti: "Jābēg."

Taču neviens pat nepakustas. Šis milzīgais pretspēks cilvēkus ir paralizējis.

Tagad viņa uzstāj:

-Jābēg, cik ātri vien spējam. Kāpiet kuģos!

Joprojām nav nekādas reakcijas. Visus apmājusi šī nenovēršamā iznīcība. Rāmums un gudrība tagad tiem kaitē. Viņi jau ir visu sapratuši un samierinājušies. Un pēkšņi kļuvuši pavisam mierīgi… it kā padodoties.

Jābēg! viņa atkārto.

Ir brīži, kad niknums glābj, tādēļ valdniece sāk kliegt. Šie kliedzieni atbalsojas pilsētā gluži kā raga skaņas. Viņas sirdi plosošie kliedzieni ir tik spēcīgi, ka izrauj delfīncilvēkus no viņu sastinguma. Bērni, kas vēl neprot izmantot intelektu, atsaucas šiem sāpju pilnajiem kliedzieniem. Un no paša mazākā līdz vislielākajam viņi uzreiz aptver šīs drāmas apmērus.

Gluži kā skudru pūznī, kam cilvēks uzkāpis ar kāju, aicinājums glābties ātri izplatās, līdz ir aizsniedzis visus pilsētas iedzīvotājus.

Pludmalē cilvēki sasaucas, kliedz un raud.

Un tad jau šie kliedzieni un kustības kļūst apvaldītāki, noteiktāki un iedarbīgāki. Lielā steigā ikviens paķer pašas nepieciešamākās lietas un steidzas uz kuģi. Jūrnieki paceļ buras. Milzīgais vilnis joprojām nepielūdzami, lai arī it kā palēnināti, tuvojas.

Tagad tas ir desmit kilometru attālumā.

Ostā, izmisumā steidzoties veikt manevrus, vairāki kuģi saskrienas. Panikas pārņemti, ļaudis mazāk domā. Mierīgākajiem un veiklākajiem izdodas atrauties no krasta.

Tagad jau nāvi nesošais vilnis aizsedz visu horizonta līniju. Līdz krastam palikuši trīs kilometri.

Zeme atkal sāk drebēt, taču šoreiz tā nav zemes magma, kas to satricina. Tā ir vētra, kas tuvojas.

Panika pieaug.

Tie, kas vēl nes kādas mantas, tagad visu atstāj un metas bēgt.

Izmisumā veselas ģimenes metas jūrā, lai peldētu uz glābjošā kuģa pusi, kur rokas jau stiepjas tiem pretim, lai viņus uzvilktu uz klāja.

Vilnis ir divu kilometru attālumā.

Grūdienu skaits pieaug, zeme paveras, un tajā pazūd koki, kalni, klintis un trauslās, cilvēku rokām celtās būves. Piramīda, kas ir viņu spožuma simbols, ieplaisā un sabrūk.

Viens kilometrs.

Atkal iestājies klusums. Tas ir smags un nospiedošs. Tumšajās debesīs apklusuši putnu kliedzieni.

Tajā brīdī uzsprāgst vulkāns un izšļācas oranžsārtas krāsas magma, pārklājot visu salu. Vilnis tagad ir tikai simts metru attālumā.

Ļaudis ir iesprostoti starp uguni un ūdeni.

Tikai piecdesmit metri.

Delfīni tiek uzmesti tik augstu gaisā, ka viņi nomirst no trieciena, atsitoties pret salas zemi. Un baismīgais vilnis palēnināti gāžas pret paradīzes nostūri, kas ir bijis šo ļaužu glābiņš. Cilvēki izskatās kā sīki, gaiši punktiņi, kas neveikli kuļas ūdenī. Sadragātā miesa pielīp pie akmeņiem un pārvēršas par sārtām duļķēm. Pēc tam kā "Titāniks", kas uzskrējis aisbergam, visa sala nodreb, klints gabali atdalās no zemes, atsedzot iebrukuma vietas, kur zeltainā magma zaļajā ūdenī sāk vārīties un kūpēt.

Sala izgaist pasaules aizkulisēs, nolemjot savus iedzīvotājus drošai nāvei. Tā lēnām slīd aizvien dziļāk, līdz pēkšņi vienā mirklī nogrimst, okeānam applūdinot šo nāves virpuli.

Atkal iestājas klusums.

Viss ir beidzies. Tajā vietā, kur bija atradusies apbrīnojama civilizācija, tagad ūdenī peld tikai dažas atlūzas. No simt sešdesmit kuģiem, kas mēģinājuši atstāt salu, tikai divpadsmit izdevies izglābties no šīs stihijas.

No trīssimt tūkstoš dvēselēm, kas mitušas delfīncilvēku galvaspilsētā, izdzīvojušas ir trīstūkstoš dvēseles.

Valdniece ir pazudusi, un uz viena no divpadsmit kuģiem tiek iecelta jauna valdniece. Viņa ātri apjēdz, kāda atbildības nasta tai uzvelta. Uzrāpusies kuģa priekšgalā, viņa saka runu, lai uzmundrinātu savus ļaudis. Un valdniece saka: tik ilgi, kamēr būs dzīvs kaut viens delfīncilvēks, lai arī kurp tas dotos, viņš vienmēr nesīs sev līdzi savas tautas vērtības, atmiņas, zināšanas un simbolus.

SKARABEJCILVĒKI

Skarabejtautu veidoja divi miljoni simt piecdesmit tūkstoši vīriešu un sieviešu, kuri bija sasnieguši augstu civilizācijas attīstības līmeni. Viņi bija uzbūvējuši lielas pilsētas un attīstījuši daudzveidīgu lauksaimniecību, pateicoties ļoti noderīgam izgudrojumam podniecībai. Sākumā viņi izaudzēja labību, bet pēc tam savu ražu uzglabāja lielos angāros. Tomēr smecernieki un kukaiņi strauji iznīcināja viņu iekrājumus, līdz kādā dienā vienai no sievietēm ienāca prātā doma izgatavot hermētiski noslēgtus podus. Šāda doma viņai radās, vērojot skarabejus, kas savas oliņas glabā govs mēslu pikā, lai tās attīstītos drošā vidē.

Skarabejtauta nolēma šo ideju pilnveidot un iedomājās par izkaltētiem mēsliem, bet pēc tam par mālu un no šiem materiāliem izgatavoja gan podus, gan to vākus.

Podniecības atklāšana viņiem nodrošināja milzīgas priekšrocības. Vispirms skarabejtauta izgatavoja mazus podus, tad lielus, bet visbeidzot krūkas, ko pildīja ar pienu, gaļu, graudiem un dzeramo ūdeni. Viņi izgudroja podnieka virpu, lai izveidotu ideāli apaļus traukus, bet tad radās doma izveidot riteni, un viņi izgatavoja ari ķerras un divričus. No visām tā reģiona tautām skarabejcilvēki izrādījās vislabāk apgādāti ar pārtiku un viņu bērni bija vislielākie. Ar to pietika, lai viņiem piešķirtu zināmas priekšrocības.

Savu pirmo pilsētu skarabejcilvēki uzbūvēja pie kādas upes ietekas. Tad viņi devās līdz iztekai. Un līdz ar viņu izpētes ekspedīcijām apstrādājamās zemes pletās aizvien tālāk uz dienvidiem. Upe apūdeņoja viņu zemes un deva mēslojumu, kas tās bagātināja. Otra pilsēta tika uzbūvēta tā, it kā iezīmējot viņu virzību vēl tālāk uz dienvidiem. Tai sekoja trešā. Ikreiz ļaudis savās ekspedīcijās ņēma līdzi krūkas ar pārtikas produktiem, kas tiem ļāva izdzīvot un doties vēl tālāk — turp, kur citas tautas bija atteikušās doties. Viņu sistēma ekspedīcija, ciemats, pilsēta, kultūras paplašināšanās darbojās nevainojami, nemitīgi palielinot viņu teritoriju, iedzīvotāju skaitu un dzīves ērtības. Taču, virzoties tālāk uz dienvidiem, skarabejcilvēki uzdūrās kādam tik augstam kalnam, ka nespēja tajā uzkāpt.

Tā kā rietumos bija jūra, austrumos — tuksnesis, bet tieši priekšā kalns, viņi nolēma savu ekspedīciju pārtraukt.

Tad skarabejtauta uzbūvēja ceļus, lai savienotu savas pilsētas un starp tām varētu pārvietoties divriči ar iegūto ražu. Saimniecība uzplauka, jo teritorijas ģeogrāfiskais izvietojums bija īpaši labvēlīgs. Turklāt tāpēc, ka iedzīvotāju bija tik daudz, viņiem nebija grūti izveidot armiju, kura pēc tam, kad bija sakāvusi visas kaimiņu tautas, izveidoja drošības spēku, kas spēja atvairīt jebkuru uzbrukumu.

Reiz kādā rītā bērni pamanīja pie horizonta no ziemeļrietumiem peldam lielus kuģus ar takelāžu, kādu viņi līdz šim vēl nebija redzējuši.

Sākumā skarabejcilvēki nobijās, ka tas ir jauns pirātu uzbrukums. Kuģiem tuvojoties, viņi redzēja, ka tie ir tehniski daudz attīstītāki. Kuģiem bija ne tikai lielas buras, bet arī korpuss šķita divdesmit reizes lielāks un garāks par tiem, kādus viņi līdz šim bija redzējuši.

Trīssimt kareivji steidzās izveidot aizsarglīnijas.

Taču, kad kuģi piestāja krastā, iedzīvotāji bija pārsteigti, kad no tiem nokāpa nomocītas un izbadējušās būtnes. Viņu acīs bija saskatāma šausmu atblāzma, un skarabejcilvēki prātoja, ka viņi saskārušies ar smagiem pārbaudījumiem.

Drošs paliek drošs, kareivji izveidoja šķēpu un vairogu sienu, ielencot atbraucējus, taču svešie nebija naidīgi. Viņi šķita ļoti noguruši un vārgi. Vairums no viņiem nebija ēduši vairākas dienas vai pat nedēļas. Viņu vaigi bija iekrituši un bāli. No visiem ceļotājiem vispārsteidzošākā šķita kāda sieviete ar platiem gurniem; āda uz viņas rokām nokarājās kā apģērbs, kas ir pārāk liels.

Tikko nokāpuši krastā, svešinieki, visi kopā saspiedušies, saritinājās kamolā, jo bija pārsaluši. Viens no tiem tomēr sevī atrada spēku tuvoties kareivjiem. Viņš kaut ko pateica valodā, ko skarabejtauta nesaprata. Kareivju vadonis atbildēja ar jautājumu, kas nozīmēja: "Kas jūs esat:

Ceļinieks paņēma nūju un ar to smiltīs uzzīmēja zivi, tad kuģi, tad salu un tad vilni. Skarabejcilvēku vīrietis beigās saprata, ka šie ļaudis aizbēguši no kādas salas rietumos, ko viļņi pēkšņi bija nogremdējuši.

Viņi nebija bruņoti un par miera zīmi pastiepa atvērtu plaukstu. Skarabejcilvēku sievietes jau nesa pārtikas produktus, lai pabarotu atbraukušos, un segas, lai tos sasildītu. Kareivji sapulcināja tos tuvējā izcirtumā, kur skarabejcilvēki tiem no zariem uzcēla pagaidu mitekļus.

Un šie ļaudis apmetās apsargātā aplokā. Skarabejcilvēki viņus apmeklēja kā interesantus dzīvniekus un pētīja viņu kuģus, un ikviens centās izprast, kā tik vārgi cilvēki spējuši uzbūvēt tādus skaistus kuģus. Visiespaidīgākās šķita buras un ka tās, kuģim šķeļot viļņus, cilājās kā putna spārni.

Delfīncilvēki aplokā pavadīja vairākas dienas, lai atpūstos un dziedētu brūces. Viņi klusēja, un viņu skatieni pauda izmisumu. Beidzot skarabejcilvēku pilsētas galva uzaicināja pie sevis uz pārrunām delfīncilvēku delegāciju. Viņi vieni uz otriem raudzījās neuzticīgi, tomēr ieinteresēti.

Turpmāko pārrunu gaitā tika nolemts, ka delfīncilvēki var palikt un pat uzcelt savu kvartālu viņu pilsētā ar nosacījumu, ka viņi skarabejcilvēkiem nodos savas zināšanas.

Delfīncilvēki pameta iežogojumu un saņēma atļauju būvēt savus pastāvīgos mitekļus kādā nomaļā kvartālā. Viņi tajā uzbūvēja interesantas, apaļas cementa mājas ar smalkām, tirkīzzaļām durvīm. Kad pirmie jūtu uzplūdi bija pārgājuši, kādu dienu viņi nolēma sarīkot svētkus, lai atcerētos šo izsūtījumu, kura laikā viņiem bija izdevies izbēgt no nāves.

-Turpmāk, paziņoja valdniece, ikreiz, kad būsim pārdzīvojuši kādas briesmas, mēs savās grāmatās notikumam veltīsim stāstu, lai neviens to neaizmirst un lai pieredze kalpo nākamajām paaudzēm. Mēs sarīkosim svētkus, kuru laikā baudīsim tādus ēdienus, kas atbilst šim piedzīvojumam. Visas tās nedēļas, kuru laikā glābāmies no plūdiem, mēs ēdām zivis. Ik gadu šīs milzīgās katastrofas gadadienas datumā ēdīsim tikai zivis.

Naktī izglābto delfīncilvēku valdniece nomira, jo tai rīklē bija iesprūdusi zivs asaka.

Steidzami vajadzēja noskaidrot, kurš kopienā varētu viņu aizstāt. Vairāki delfīncilvēki savā starpā sacentās par to, kuram būs lielāks medija talants. Kopumā sievietes šajā jomā izrādījās apdāvinātākas nekā vīrieši, un par jauno valdnieci kļuva kāda jauna meitene. Viņa tūlīt sāka ēst par pieciem, lai kļūtu resna un iemantotu pietiekami enerģijas ilgstošai meditācijai.

Pateicībā par saņemto laipnību delfīncilvēki pamazām nodeva savas zināšanas skarabejcilvēkiem. Viņi tos iepazīstināja ar savu skaitļu sistēmu un alfabētu. Viņi tiem iemācīja savu valodu. Viņi tiem pasniedza arī debesu kartogrāfiju un ierādīja savus navigācijas un zvejošanas paņēmienus. Tiesa gan, delfīncilvēki nemācēja paskaidrot, kas īsti uz viņu salas bija noticis. Viņi aprobežojās ar to, ka pastāstīja: viņi reiz mituši Paradīzē un tikuši no turienes padzīti, jo nezināšanas dēļ pieļāvuši kādu kļūdu.

Turklāt delfīncilvēki iemācīja tiem, kā veikt bārteru, skarabejcilvēki līdz šim bija izmantojuši gliemežvākus, nosakot tos par vienotu vērtību.

Atbraucēji paskaidroja, kāpēc ir lietderīgi celt pieminekļus. Ap tiem varēja pulcināt tautu, turklāt tie veidoja orientierus, pēc kuriem vadīties pilsētā, un pievilināja garāmbraucošus ārzemniekus, tā veicinot ārējos sakarus.

Lai gan skarabejcilvēki vērīgi ieklausījās delfīncilvēkos, tomēr attiecībā uz pieminekļiem tos māca šaubas. To uzstādīšana pārāk dārgi izmaksāja, bet to lietderība pagaidām šķita apšaubāma.

Toties delfīncilvēki nolēma savām vajadzībām izveidot paši savu reliģiju.

Viņi piekrita, ka mirušos nepieciešams apglabāt kādā piramīdā, lai atvieglotu tiem lielo ceļojumu uz viņpasauli. Tiesa gan, skarabejcilvēki šaubījās par to, vai viņu dvēsele tiešām ir šeit, lejā, iesprostota, tomēr vietējos pārliecināt uzsākt lielus darbus visvairāk bija vajadzīgs viņiem pašiem. Turklāt to vajadzēja panākt neuzstājot. Kāds delfīncilvēks, kurš bija labākais savas paaudzes stāstnieks, paziņoja, ka nākamajā dienā viņš skarabejļaudīm izstāstīs pasaules vēsturi. Un visu nakti viņš deva savai fantāzijai vaļu; viņš pārsteidza skarabejcilvēkus, stāstot par kosmogoniju, lai tos mudinātu izveidot savu reliģiju un uzcelt piramīdu. Doma par to, ka vajadzētu radīt dievus ar dzīvnieku galvām, stāstniekam ienāca prātā gluži negaidot, jo viņam šķita, ka uz skarabejcilvēkiem šāda koncepcija atstās lielāku iespaidu.

Un skarabejcilvēki tā arī izdarīja, turklāt arī paši palīdzēja stāstniekam stāstu izpušķot ar dažādām detaļām; viņu fantāziju rosināja kāda auga, ko viņi bija atklājuši, mikstūra. Šī mikstūra tika pagatavota uz sasmalcinātas sarkanas ogas efedras bāzes, no tās ieguva psihotropo vielu, kas veicināja transa iestāšanos un pastiprināja vīzijas. Tā kā svešinieka stāsts patika visiem, tad tas tika nodots tālāk no mutes mutē, bet vēlāk saglabāts arī rakstiski.

Protams, delfīncilvēks šo to pielika klāt, tomēr viņam bija noteikts mērķis — panākt, lai tiktu uzcelta piramīda, kurā jaunā valdniece varētu sazināties ar dievu.

Mentāli jaunā, tuklā meitene bija tam gatava, un skarabejcilvēki, kurus bija pārliecinājusi doma par to, ka viņiem nepieciešams izveidot jaunu reliģiju, beidzot pakļāvās rosinājumam celt vēl augstāku piramīdu, nekā jau bija uz salas. Tai bija arī ērta lodžija, kas atradās virs divām trešdaļām no piramīdas augstuma. Tā kā delfīncilvēki bija uzstājuši, ka ceļojums uz viņpasauli jāsāk no monumenta, skarabejcilvēki tur apglabāja ievērojamu viņu sabiedrības cilvēku mirstīgās atliekas; nu vajadzēja pabīdīt malā mirušos, lai slepeni ierīkotu vietu jaunam neatkarīgam medijam.

Lai gan meitene zināja, ka jaunajā "pārraides-uztveršanas vietā" dievs ar viņu runā, tomēr valdniece ilgi domāja, līdz uzdeva dievam to jautājumu, kas viņu visvairāk satrauca: "Kādēļ jūs mūs pamētāt?"

Un, kad tas beidzot bija uzdots, valdniecei šķita, ka saņem atbildi, ko viņa interpretēja šādi: "Lai, saskaroties ar nelaimi, jūs norūdītos."

Lai gan valdniece pieņēma šo atbildi, tomēr, atceroties savu ļaužu ciešanas, apsēdusies lotosa pozā vienatnē starp skarabejtautas mirušajiem, viņa klusu raudāja.

Es ļoti lūdzu, — viņa čukstēja, lai jūs vairs nekad mūs nesodītu ar tik smagu pārbaudījumu.

Pēc šī biklā pārmetuma savam dievam viņa saprata: lai gan bija ļoti smagi, tomēr varēja būt vēl daudz ļaunāk.

Jo viņu dievs tos bija tikai par mata tiesu paglābis no žurkcilvēkiem, iedvesmojis uzbūvēt kuģi un pasargājis no nogrimšanas, nosūtot uz salu delfīnus. Viņš bija tiem palīdzējis iekārtoties uz brīnišķīgas salas un sasniegt ļoti augstu garīgās attīstības līmeni.

Nākamajās dienās medijs un stāstnieks veica brīnumus. Pirmais, saņemot informāciju no augšas, bet otrs izplatot informāciju lejā. Stāstnieks vēl uzlaboja savu kosmogoniju. Dibinātāju pārim, kas meklēja zudušo Paradīzi, viņš pievienoja ideju par diviem dvīņubrāļiem, kas bija arī sāncenši. Viņš iztēlojās cīņu starp Mēness un Saules pielūdzējiem, no kuriem pirmie atradās melu un ilūziju (jo mēness ir tikai saules gaismas atspulgs), bet otrie patiesības (jo saule ir patiesais visu enerģiju avots) varā. Viņš pastāstīja, kā tumsas spēki cīnījās pret gaismas spēkiem jeb labie pret ļaunajiem, tas bija visparastākais duālisms, kas darbojās vienmēr.

Delfīncilvēku valdniece iegaumēja visu, ko dievs viņai teica, taču, kad savas domas atstāstīja pārējiem ļaudīm, viņa tās, protams, pasniedza personiskā interpretācijā. Tā kā apkārt esošie līķi sāka neciešami smirdēt, valdniece izdomāja kādu rituālu, kura laikā tiem tika izņemti pūstošie iekšējie orgāni, bet paši stingri notīti ar auduma strēmelēm, lai tiem nepiekļūtu gaiss. Dvīņu dievu kosmogonija izplatījās starp skarabejcilvēkiem, kas to pārvērta paši savās teiksmās, ar to saistot daudzveidīgās cilvēka garīgās izpausmes un vietējos rituālus. Pēc kāda laika bija izveidojusies stabila un pilnīga skarabejcilvēku reliģija. Stāstnieks nomira, skarabejļaudis viņu aizmirsa un uzskatīja, ka šāda reliģija ir pastāvējusi no laika gala. Taču, kamēr skarabejcilvēki paplašināja savu panteonu, delfīncilvēki, gluži pretēji, bija ķērušies pie savas reliģijas vienkāršošanas, lai nonāktu pie viena vienota Dieva koncepcijas. Vienlaikus attiecībā uz viņiem parādījās pirmās neiecietības izpausmes.

Skarabejcilvēku bērni delfīncilvēku bērnus bez jebkāda iemesla mēdz iekaustīt, un bieži vien aiz tīrās skaudības delfīncilvēku būdiņas tika izlaupītas un izpostītas.

Tomēr delfīncilvēku ietekme turpināja nest augļus. Bez piramīdu celtniecības un reliģijas ieviešanas viņi savus saimniekus skarabejcilvēkus rosināja uzbūvēt ostas pilsētu, kurā piestāja aizvien vairāk svešzemju kuģu. Turklāt delfīncilvēki tos mudināja izveidot bibliotēku, jo viņi savas zināšanas bija apkopojuši grāmatās.

Pēc bibliotēkām cēla skolas, kur bērni jau no mazotnes mācījās rakstīt, lasīt un rēķināt. Vēlāk radās arī mācību iestādes pieaugušajiem, kurās tika pasniegta ģeogrāfija, astronomija un vēsture.

Un, visbeidzot, delfīncilvēki pamudināja arī skarabejcilvēkus uzsākt jūras un sauszemes ekspedīcijas. Šī doma viņiem neienāca prātā tāpat vien, šādi viņi cerēja atrast izdzīvojušos no pārējiem deviņiem kuģiem, kas bija devušies uz citu pusi. Un tik tiešām savu meklējumu rezultātā viņi tuksnesī atrada delfīncilvēku barus, kas jau sen klīda no oāzes uz oāzi. Viņi atkal bija visi kopā, un tuksneša delfīncilvēki jūsmoja par to, ka "Miera ostas" cilvēkiem, kas bija izdzīvojuši, bija izdevies piekrastē uzbūvēt pašiem savus ciematus. Lai arī kāds liktenis viņus būtu piemeklējis, tomēr visi paturēja atmiņā divus posta cēloņus, kas viņu ļaudis bija dziļi iespaidojuši, žurkcilvēkus un milzīgos plūdus, kuri tos bija piespieduši pamest savu salu.

Tomēr skarabejcilvēki no delfīncilvēkiem pieprasīja aizvien vairāk un vairāk. Tie apskauda delfīncilvēku zināšanas, un, jo vairāk viņi no tiem uzzināja, jo vairāk viņiem šķita, ka delfīncilvēki no viņiem kaut ko slēpj. Uzzinājuši par tuklo mediju, viņi gribēja uzzināt par piramīdas noslēpumiem un pieprasīja, lai arī skarabejcilvēku priesteru kārtas pārstāvjiem ļauj sarunāties ar Dievu. Pēc tam viņi paģērēja, lai delfīncilvēki tiem nodod savas vissarežģītākās zināšanas. Un viņi piekrita arī tam. Tā izveidojās vairs nevis atsevišķa kārta, bet vesela erudītu skarabejcilvēku grupa, un šie intelektuāļi pamazām izspieda vecās paaudzes priesterus, zemniekus un kareivjus. Lai nostiprinātu savu varu, viņi radīja jaunu koncepciju monarhiju. Ar savu līdzinieku atbalstu un delfīncilvēku materiāli tehnisko nodrošinājumu viņu vadonis sevi pasludināja par karali un Saules dēlu. Lai gūtu līdzekļus savai armijai, viņi ieviesa nodevas, radīja karaliskās pārtikas rezerves un sāka celt aizvien vairāk un aizvien iespaidīgākus pieminekļus.

Drīz šajā karalistē bija izveidojušās divdesmit lielas pilsētas.

Tā, nemitīgi progresējot un attīstoties kultūrai un valsts reliģijai, skarabejcilvēki bija kļuvuši par politisku un ekonomisku lielvalsti.

ŽURKCILVĒKI

Zibens vadītie žurkcilvēku ziņneši kādā pēcpusdienā atklāja kaut ko pārsteidzošu ciematu, kurā mīt tikai sievietes. Viņi ilgi stāvēja, vērojot šīs cēlās amazones, kas bija tik skaistas un atlētiskas. Dažas kailas plunčājās upē, cita citai ierīvējot ķermeni un matus ar saziepētu zāli un jautri šļakstoties. Citas kādā aplokā zirgu mugurā trenējās lēkt pāri šķēršļiem vai šaut ar loku un bultu. Apstaigājot ciematu, beidzot viņi ieraudzīja arī dažus vīriešus, kas gatavoja ēdienu, adīja, izšuva vai spēlēja kādu mūzikas instrumentu.

Atgriezušies savā bāzē, ziņneši joprojām atradās tikko redzētā varā.

Viņu stāstījums aizrāva vadoni, kas bija liela auguma vīrs, kura galvu rotāja no viņa priekšgājējiem mantotā melnā žurkas āda.

-Vai šīs sievietes ierindojamas "vājāku par mums" vai "spēcīgāku par mums" svešinieku kārtā?

Spiegu spriedums bija kategorisks:

Vājāku par mums.

Tad vadonis paziņoja, ka viņš sapnī redzējis viņiem šīm sievietēm jāuzbrūk.

Žurkcilvēki izdalīja ieročus. Tad karaspēks devās ceļā, lai garā lokā izkārtotos kalnos, kas pletās ap lapseņsieviešu ciematu.

Atskanēja pirmais uzbrukuma signāls, kas atgādināja putna treļļus. Tā bija pavēle raidīt šķēpus pāri lapseņsieviešu pilsētas aizsargmūrim.

Šķēpi lidoja, kur pagadās. Kliedzieni, asinis, nogalināto ķermeņi, matu gūzma viss sajaucies vienā juceklī peldēja starp saplēstu apģērbu gabaliem ezerā, kura ūdens krāsojās sarkans. Cilvēku sejas pauda neizpratni, kad tos sasniedza kārtējā šķēpu krusa.

Tad amazones beidzot atjēdzās un metās uz nojumi, kur glabājās viņu loki un bultas. Kāda sieviete ar ļoti gariem, gaišiem matiem izkliedza pavēles. Aizsargmūra aizsegā karotājas pulcējās aiz vadones, lai izšautu bultas uz uzbrucējiem. Ar saviem jaunajiem lokiem, kam bija dubults auklojums, viņas nogalināja vairākus desmitus no tiem, taču žurkcilvēki jau sāka jaunu triecienu.

Šķēpu gūzma pāršķēla gaisu. Kad šķita, ka pienācis īstais brīdis, vadonis deva trešo uzbrukuma signālu.

Žurkcilvēki metās uz priekšu, lai triecienā izsistu vārtus, taču viņus apstādināja trāpīgi mērķētas bultas, bet citi devās tuvcīņā, aizsargājoties ar vairogiem, un viņiem izdevās izsist pilsētas vārtus.

Atskanēja jauns kaujas signāls, un no slēpņa auļos, ar kaujas saucieniem uz priekšu metās simts žurkcilvēku jātnieku. Taču amazoņu kolonna jau atradās zirgu mugurā, un pie pilsētas mūriem divas kavalērijas stājās viena otrai pretim. Un drīz vien lapseņsievietes bija guvušas virsroku. Lai gan viņas nebija spēcīgākas, toties uzbrukumā izrādījās straujākas. Viņu veiklība un jāšanas prasme ļāva izvairīties no zobenu cirtieniem un šķēpiem. Pēc šīs tuvcīņas žurkcilvēku jātnieki atkāpās, un daži no tiem metās bēgt kājām, bet amazoņu kolonna tiem dzinās pakaļ. Tagad panika valdīja uzbrucēju pusē. Un žurkcilvēku vīrieši atkāpās šo apbrīnojamo sieviešu priekšā.

Tad žurkcilvēku vadonis nolēma pats vadīt jaunu šķēpmetēju uzbrukumu. Kamēr kavalēristi savos zirgos nokļuva pakalna virsotnē, viņi starp kalna nogāzēm saņēma jaunu triecienu. Daudzi no šiem vīriem tika nogalināti, šķērsojot pirmo kavalērijas līniju. Sievietes šāva bultas tiešā trāpījumā. Tad sākās tuvcīņa, un kārtējo reizi vīriešiem neizdevās gūt virsroku. Amazones kliedza, koda, rāva tiem ārā matus šķipsnām vien un sita zem jostasvietas. Dunču makstīs viņas bija paslēpušas nelielus, saindētus durkļu uzgaļus. Pārsteigti par tik negaidītu pretošanos un šo fūriju apņēmību, žurkcilvēki cīnījās sliktāk nekā parasti. Pieraduši pie tā, ka viņu dzīvesbiedres parasti uzturas dziļi alās, viņi nespēja aptvert, ka šīs sugas pārstāves viņiem tik sīvi pretojas. Dziļi sirdī žurkcilvēku vadonis nolādēja spiegus, kas bija par zemu novērtējuši pretinieces.

Izvilcis šķēpu, viņš metās virsū veselai amazoņu rindai un viens pats sāka tās kapāt gabalos. Lapseņsieviešu vadone deva prettriecienu, ievainojot viņu ar bultu pierē, liekot tam zaudēt samaņu.

Lapseņcilvēku karotājas izgrūda uzvaras kliedzienu, jo žurkcilvēku vīri bija spiesti aiznest savu ievainoto vadoni.

Vējš bija iegriezies no citas puses. Žurkcilvēki saniknoti zaudēja. Viņi atkāpās, nesagaidījuši atkāpšanās signālu. Drīz viņi tika patriekti no lapseņsieviešu pilsētai blakus esošās teritorijas.

Kad mirušās bija apglabātas, bet ievainotās apkoptas, lapseņsievietes sarīkoja svētkus.

Žurkcilvēku vīriešu apmetnes vietā niknums ņēma virsroku pār vilšanos par zaudējumu cīņā. Uzskatot savas dzīvesbiedres par amazonēm līdzīgām, viņi riebumā pret visu sieviešu dzimumu terorizēja tās bez jebkāda iemesla.

Kad žurkcilvēku vadonis bija nācis pie sajēgas, viņš izrādījās īpaši atriebīgs. Viņš nolēma, ka viņa karapulkiem trūcis ne tikai drosmes, bet arī dūšas, atkāpjoties cīņā ar sieviešu pilsētu. Lai tos motivētu cīņai, viņš ieviesa "iznīcināšanu". Ikreiz, kad viņi zaudēs, viņš nogalinās vienu no katriem desmit kareivjiem, ko viņš izraudzīsies uz labu laimi. Tā viņi uzzinātu, ka labāk iet bojā ar cieņu, cīnoties ar ienaidnieku, nekā mirt gļēvuļa nāvē no savu cīnasbiedru rokas. Sacīts, darīts. Pēc tam viņš deva rīkojumu ar nāvi sodīto līķus izmest atkritumos.

Gluži intuitīvi žurkcilvēku vadonis šādi ar vardarbības palīdzību atjaunoja diversijas principu, ko bija ieviesis viņa slavenais sencis.

Bailes tiek uzvarētas ar bailēm. Aizmirstiet savas bailes cīņā ar amazonēm, jo jums jābaidās tikai no manis, vadonis saviem ļaudīm paziņoja.

Un patiešām, pēc tik daudz nežēlības bez jebkāda iemesla lapseņsievietes kareivjiem nešķita vairs tik briesmīgas kā viņu vadonis. Turklāt, lai kareivjiem atdotu ticību saviem spēkiem, vadonis tos sūtīja cīnīties ar citām tautām, kuras nebija tik pretoties spējīgas. Viņu gūstekņi netika nogalināti, bet gan vesti līdzi kā dzīvnieki, lai tie atrastos pirmajās rindās un pirmie saņemtu amazoņu raidītos šķēpus.

Zurkcilvēku vadonis gribēja atriebties par apkaunojumu, ko amazones viņam bija nodarījušas. Saviem galdniekiem viņš deva rīkojumu izgatavot tādus pašus lokus ar dubulto auklojumu kā amazonēm un nostiprināja militārās kastas, tām piešķirot jaunas privilēģijas.

Viņš pats sevi pasludināja par karali. Un plašā, greznā ceremonijā viņš paziņoja, ka turpmāk būs jāmaksā nodokļi, lai varētu armijai nodrošināt modernāku tehniku.

Karš ar lapseņsievietēm draudēja ievilkties, un žurkcilvēku karalis nolēma uzcelt pagaidu pilsētu, ko iežogoja dzīvžogs. Turpmāk žurkcilvēki dosies uzbrukumā no šīs bāzes, kur viņi bija apmetušies uz dzīvi.

Lai cik paradoksāli tas šķistu, bet žurkcilvēku vadoņa vara vēl nekad nebija bijusi tik spēcīga kā pēc šīs sakāves un viņš vēl nekad nebija ticis tā cienīts. Vēlāk karalis ieviesa jēdzienus "moceklis" un "varonis", lai glorificētu tos, kas bija krituši cīņās ar šīm briesmīgajām sievietēm, un izrādījās pionieris propagandas jomā, nemitīgi izmainot stāstus par šo cīņu, lai apkaunotu savu pretinieku.

Vārds lapsene bija kļuvis par lamuvārdu, un viņi ņēmās dedzināt visus šo kukaiņu pūžņus, kas tiem trāpījās ceļā.

Karalis nesteidzās. Viņš vēlējās, lai viņa uzvara pār lapseņsievietēm būtu patiesi spoža. Sapņos viņš redzēja, kā lapseņcilvēku valdnieces garie, gaišie mati vazājas pa zemi tam pie kājām un kā viņa lūdzas, lai tas viņu apžēlo.

100. ENCIKLOPĒDIJA. AMAZONES

Kā aprakstījis Diodors Sicīlietis, Ziemeļāfrikas rietumu daļā apmetusies sieviešu tauta, kas veikusi sēriju militāro uzbrukumu, sasniedzot pat Ēģipti un Mazāziju. Arī grieķu mītos vēstīts par sieviešu tautu (a mazos nozīmē "tāda, kam atņemta viena krūts", jo viņas sevi šādi izkropļoja, lai būtu vieglāk šaut ar loku), kas dzīvojusi Termodonas upes krastos pašreizējā Kaukāza reģionā un ar vīriešiem stājusies tikai gadījuma sakaros; vīriešu skaits bijis stingri ierobežots, jo tie kalpojuši tikai vairošanās nolūkam. Kā apgalvo Sicīlietis, viņām nebija ne kauna, ne goda. Radniecības saites tika nodibinātas tikai starp sievietēm. Ja viņas bija ieņēmušas vīriešu kārtas pēcnācējus, tie tika atdoti verdzībā. Apbruņotas ar lokiem un bronzas šķēpiem, viņas slēpās aiz pusmēness formas vairogiem. Viņu valdniece Līsipa iekaroja visas tautas līdz pat Taīsas upei. Afrodīte izjuta tādu riebumu pret laulībām un bija tā aizrāvusies ar karošanu, ka ar provokācijas palīdzību panāca, ka Līsipas dēls iemīlējās savā mātē. Negribēdams nonākt incesta attiecībās, viņš metās Taīsas upē un noslīka. Lai dēla rēgs viņu nevajātu, Līsipa aizveda savas meitas līdz Melnās jūras krastiem, kur katra no tām izveidoja savu pilsētu Efezu, Smirnu,

Sirēnu un Mirīnu. Viņu pēcteces valdnieces Marpesa, Lampāda un Ipolita paplašināja savu ietekmi līdz pat Trāķijai un Frīģijai. Kad vienu no māsām Antiopi nolaupīja Tēzejs, amazones uzbruka Grieķijai un ielenca Atēnas. Valdniekam Tēzejam nācās pamatīgi nopūlēties, lai šo uzbrukumu atsistu. Viņš bija spiests aicināt palīgā Hēraklu. Jāatzīmē, ka šī cīņa pret amazonēm bija viens no Hēralda divpadsmit varoņdarbiem.

Trojas kara laikā pēc valdnieces Pentēsejas rīkojuma amazones devās palīgā trojiešiem cīņā pret grieķu iekarotājiem. Beigās Pentēseja tika nogalināta divkaujā ar Ahilleju, taču viņas pēdējais skatiens kareivim lika savā upurī iemīlēties uz visiem laikiem.

Tāda karapulka pēdas, kurā būtu tikai sievietes, tika konstatētas arī elitārās kimeriešu un skitu karaspēka daļās. Vēlāk arī romiešiem nācās iekarot pilsētas, kurās mita tikai sievietes. Tās bija namnētas Sēnas salā un samnētas, kas dzīvoja Vezuva pakājē.

Arī mūsdienās Irānas ziemeļos vēl joprojām saglabājušās apdzīvotas vietas, kur mīt galvenokārt sievietes, kas uzskata, ka ir amazoņu pēcteces.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums

101. SMAGĀ VILŠANĀS

Atkal iedegās gaisma, un mēs apstulbuši mirkšķinājām acis, tās atrāvuši no saviem cilvēkiem.

Es neizlaižu mīlas dievieti no acīm. Esmu saniknots. Jūtos kā Juņ Bi, ko apvainojuši citi skolēni, tikai mani ir apvainojusi skolotāja.

Ak, es labāk būtu vēlējies, lai mani nogalina jau pašā sākumā kā Zilu Vernu! Man labāk būtu paticis, ja mani notvertu sirēnas kā Fransisu Razorbaku vai nogalinātu Atlants kā Edmondu Velsu. Viņiem vismaz nebija jāpieredz tas, ko man nācās pārdzīvot. Kāda gan jēga tik ļoti nopūlēties, lai radītu īstu dārgumu, ja pēc tam jāredz, kā tas tiek iznīcināts? Vai tas būtu dievu cinisms likt cilvēkus iemīlēt, lai pēc tam tos redzētu ejam bojā?

Vai es būtu kļūdījies, vēlēdamies izglābt kuģus ar patvēruma meklētājiem, kas nesa tās vērtības, kuras man šķita būtiskas? Vai es tik lielā mērā būtu izjaucis pasaules kārtību, gribēdams panākt nelielas cilvēku grupas evolūciju, kas atradās tālu no barbariskajiem uzbrukumiem?

Es tā arī neesmu noskaidrojis, kas ir labāks par Dievu, taču es zinu, kas ir ļaunāks par velnu. A-fro-dīte. Viņa mani vilināja ar Paradīzi, bet lika piedzīvot īstu elli. Ar apburošo smaidu uz lūpām viņa bija iznīcinājusi visu, ko es biju uzcēlis, izmetot vienīgi "man ļoti žēl", un tieši tas arī ir visļaunākais. Šajā mirklī es viņu ienīstu, es viņu nolādu, es gribētu kliegt viņai tieši sejā. Ja reiz mīlestības dieviete ir tāda, tad es daudz labprātāk vēlētos, lai viņa būtu naida dieviete. Es jūtu, ka mani ir pārņēmusi grūtsirdība. Taču tad es saņemos. Padoties būtu pārāk vienkārši.

Vispirms jāglābj tas, kas glābjams. Jācīnās līdz galam. Kā vēsta kāds sakāmvārds — "Cerība mirst pēdējā".

Kamēr būs dzīvs kaut viens delfīncilvēks, tas nesīs tālāk vinu vērtības, atminas un simbolus. Vismaz es to centos nodot valdniecei — medijam.

Man vajag nomierināties. Man jātiecas uz efektivitāti. Man viņi jāglābj, lai ko tas arī maksātu. Jācīnās, izmantojot dievu mācekļa darbarīkus. Viņi šādas beigas nav pelnījuši. Es esmu viņu dievs, un man viņi jāglābj.

Man vajag nomierināties.

Elpot dziļi, aizvērt acis. Sarunāties ar pārējiem, it kā tas būtu bijis vienkārši un bez jebkāda smaguma. Daudzi apsveic Merilinu Monro par viņas uzvaru pār Zozefu Prudonu. Derību uzvarētāji aiznes tās likmes, kuras ieguldīja zaudētāji. Pat vislielākie mačo mūsu vidū novērtē lapseņsievietes. Kas attiecas uz Prudonu, viņš klusē un nepauž ne nožēlu, ne dusmas. Ko lai saka godīga spēle, jo viņš aiziet pat tik tālu, ka paspiež roku savai pretiniecei un viņu apsveic.

Izskatīties bezrūpīgam.

Rezumēt savu cilvēku stāvokli. Tiem nav ne savas armijas, ne pilsētas, mani delfīncilvēki ir tikai "īrnieki", kas atkarīgi no sava namatēva labvēlības. Es baidos, ka tad, kad skarabejcilvēku dievs Klemāns Adērs būs no tiem visu paņēmis, viņš tos izmetīs no savas teritorijas kā izspiestus citronus. Turpmāk maniem delfīncilvēkiem nāksies bez mitas pārsolīt savu piedāvājumu, lai nopelnītu tiesības dzīvot. Viņi ir ķīlnieki. Ja vērīgāk ieskatās, es konstatēju, ka delfīncilvēki ietekmējuši arī citas tautas. Marijas Kirī iguāncilvēkiem viņi ir nodevuši savas zināšanas astronomijā, pieminekļu celtniecībā, starpzvaigžņu ceļojumos un medicīnā. Viņas cilvēki manu cilvēku ietekmē, tāpat kā skarabejcilvēki, izveidojuši piramīdas. Fransuāzas suņcilvēkiem mani delfīncilvēki nodevuši savas zināšanas simbolu un apslēpto struktūru jomā. Olivjē vēršcilvēkiem viņi iemācījuši seksuālo brīvību un to, cik noderīgi var būt labirinti.

Matas Hari vilkcilvēki no maniem cilvēkiem iemācījušies būvēt ātrgaitas kuģus un buriniekus ar smailu korpusu. Bet, ja runājam par Fredija Maiera vaļcilvēkiem, viņi manus bēgļus ir tik labi uzņēmuši, ka jau kopīgi apspriež irigācijas sistēmas un sapulču tipa valdības.

Mongolfjē lauvcilvēki attīstījušies, apgūstot manu cilvēku rakstības un mākslas koncepciju, bet Raula Razorbakaērgļcilvēki no tiem pārņēmuši alfabētu un aritmētiku.

Mani cilvēki ir vairāk izkliedēti, nekā es to varētu iztēloties. Kā lai vada tautu, kurai nav vienotas teritorijas? Baidos, ka vajadzēs koncentrēties uz tiem cilvēkiem, kas apmetušies pie skarabejcilvēkiem. Tur viņu ir visvairāk, un, kā man šķiet, arī vide tur ir vislabvēlīgākā.

Mīlas dieviete ar tevi ir apgājusies pārāk bargi, no lieliskās pilsētas, ko tu biji uzcēlis uz salas, vairs nekas nav palicis pāri, Mata Hari man čukst.

Es klusēju.

Es uzskatu, ka Afrodītes sods nav samērojams ar tavu tā saucamo vainu. Viņa vismaz varēja tev dot laiku, lai tu paspēj evakuēt cilvēkus.

Vēl varētu piebilst, ka mēs vakar abi dejojām un viņa man čukstēja ausī, ka viņai mani cilvēki šķietot "attīstīti un simpātiski"…

Mans skatiens aizklīst pie Afrodītes, un es pamanu, ka arī viņa uz mani lūkojas un man uzsmaida. Un viņa vēl man ieteica, lai es uzmanos no saviem draugiem! Būtu es labāk uzmanījies no viņas pašas!

Tomēr man neizdodas uz dievieti dusmoties. Afrodīte mani valdzina, un, lai kā arī viņa izturētos, man tomēr šķiet, ka viņas pieķeršanās man ir patiesa un ka dieviete man liek ciest manis paša labā. Vai tiešām es viņas ietekmē kļūšu par mazohistu? Nē, tad jau drīzāk par alpīnistu, kas ietiepīgi kāpj kājām bīstamā smailē, nevis lido ar helikopteru. Visi sportisti ir brīvprātīgie ciešanu entuziasti. Skriet maratonu ir īsta Golgāta, bet cilāt svarus bezjēdzīgas mocības. Mēģināt iepatikties mīlas dievietei…

Ir nu gan kuce, nočukst Sāra Bernāra, tas, ko viņa lika tev pārciest, nudien nav taisnīgi.

Un es atbildu, cik tik vienaldzīgi spēju:

Viņa jau tikai ievēroja spēles noteikumus.

-Jā gan, uzsūtot katastrofu, lai tevi iznīcinātu…

Ja vēlies, varu tev palīdzēt, turpina Mata Hari. Dažus delfīneilvēkus jau esmu starp saviem vilkcilvēkiem uzņēmusi, bet, ja vēl kādiem ir grūtības, sūti tos pie manis, es viņus pasargāšu un piešķiršu tiem zemi.

Mata Hari man bija izglābusi dzīvību, kad mēs šķērsojām Zilo upi. Grūtos brīžos viņa allaž bijusi līdzās, lai man palīdzētu. Tomēr neizprotamu iemeslu dēļ mani viņas laipnība tracina.

Afrodīte izņem Paradīzes un Eņģeļu impērijas pudeles no atvilktnes zem milzīgā olu trauka.

Dvēseles ielaižas pirmajā kolbā; pēc tam, dejojot kā sīki, mirgojoši punktiņi, kas atgādina jāņtārpiņus, atsevišķas no tām nonāk Eņģeļu impērijas kolbā.

Tomēr paliek vēl diezgan daudz klejojošo dvēseļu, kas nespēj atbrīvoties no zemes pievilkšanas spēka un zemiskām tieksmēm. Apslēpti un neredzami, šie nelaiķi mēģina vajāt savus kādreizējos pāridarītājus, neliek mieru medijiem, tiem raidot kļūdainas intuitīvās nojausmas vai arī uzkavējoties pie tiem, ko viņi agrāk mīlējuši.

Vajadzētu atbrīvot planētu no šiem bēduļiem, saka Afrodīte. — Jo laimīgu klīstošo dvēseļu nav. Neaizmirstiet, ka ikvienas dvēseles liktenis ir nemitīgi atdzimt, līdz tā sasniedz kādu augstāku pasauli. Visi pieraksta, ka jāmāca mācītāji pazīt klīstošās dvēseles un jāpalīdz tām pacelties augšup.

Tad dieviete nāk uz manu pusi un, man par lielu pārsteigumu, mani apsveic:

Malacis, Mišel! Man šķita, ka jūs… nu vispār, es nedomāju, ka jūs šo pārbaudījumu izturēsiet. Jūs sākat uz mani atstāt iespaidu. Nezināju, ka jums ir tik daudz izturības…

Es sarkstu un bālēju, un nezinu, kā lai reaģē.

Viss, kas mūs nenogalina, padara mūs stiprākus, viņa vēl piebilst.

Juņ Bi māte meitai sacīja tieši to pašu. Ilgu laiku šis izteiciens tika piedēvēts Nīčem, taču to var sastapt arī "Vecajā derībā".

Cerams, ka dieviete vismaz negribēs, lai es viņai pateicos par to, ka viņa iznīcinājusi manu tautu, lai to padarītu "stiprāku"!

Viņa pienāk man tuvāk.

Nē, patiesi, Pensona kungs, jūs bijāt lielisks!

Un tad Afrodīte mani satver aiz rokas kā boksa treneris, kas savu audzēkni apsveic ar uzvaru. Pēc tam viņa atkal uzkāpj uz paaugstinājuma.

Tā nu gan ir pavedēja! Rauls čukst. Pēc visa tā, ko viņa tev ir nodarījusi, tev nevajadzētu ļaut, ka viņa tev vispār tuvojas!

īsta aktrise! Es drīzāk domāju par to, kāpēc viņai vajadzīgs tā izrādīties ar pavešanu, saka Merilina.

Skaidrs, lai pārliecinātos par savām spējām, piebilst Fredijs.

Bet, protams, par savām Sarkanās maģijas spējām, Rauls konstatē.

Un viņš man paskaidro, ka līdz ar Balto un Melno maģiju pastāv arī trešā Sarkanā maģija. Tā ir sievietes maģija, kas balstīta uz viselementārākajiem seksuālajiem dzinuļiem. Par to īpaši interesējušies aziāti un izveidojuši "Kāmasūtru", "Tantrismu" Indijā un "Mīlas Dao" Ķīnā vai kāzu dejas mākslu Japānā. Viņi saprata, ka bez likteņa pareģošanas un ļaunās acs "uzlikšanas" spējām sievietes var arī pavedināt vīrieti un turēt hormonālās varas jūgā, padarot to tik vāju, it kā tas atrastos narkotiku iespaidā.

Lai gan Rauls ir manu problēmu sapratis, tomēr viņš to nespēj atrisināt. Es dievieti neizlaižu no acīm. Un jūtos atvieglots, kad, atrāvusies no sarunām ar citiem, Afrodīte mūs uzaicina tai pievienoties kādā telpas stūrī, kur sarindoti pārklāti pokāli.

Mans priekšgājējs Hermejs jums pastāstīja par eksperimentu ar žurkām. Dēmetra ar jums runāja par eksperimentu ar pērtiķiem. Salīdzināšana ar dzīvniekiem ļauj labāk izprast cilvēku rīcību. Tādēļ es jums pastāstīšu par blusām.

Viņa paņem vienu pokālu un mūsu acu priekšā veic kādu eksperimentu. Es steidzu to pierakstīt Enciklopēdijai.

102. ENCIKLOPĒDIJA. BLUSU PAŠIEROBEŽOŠANĀS

Kādā pokālā ievietotas blusas. Pokāla mala ir tieši tik augsta, ka viņas mierīgi varētu izlēkt laukā.

Tad pokālam pārliek pāri stikla plāksnīti.

Sākumā blusas lec un atsitas pret stikla plāksnīti, taču tad saprot, ka tas ir sāpīgi, un iemanās lēkt tik augstu, lai pret to vairs neatsistos. Pēc stundas vairs nav nevienas blusas, kas atsistos pret stiklu. Visas lec nedaudz zemāk par "griestiem". Kad stikla plāksnīti noņem, blusas turpina lēkt ierobežotajā augstumā, it kā pokālam joprojām būtu pārlikta pāri stikla plāksnīte.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. V sējums

103. UZMANĪBU! GRIESTI!

Afrodītes seja joprojām ir piekalta pokālam, it kā šīs pašierobežojošās blusas viņai šķistu visaizraujošākā izrāde pasaulē.

Kādus secinājumus jūs izdarījāt pēc šī eksperimenta? — viņa jautā.

Atsevišķi pagātnē veiktie eksperimenti liedza saskatīt lietas īstajā gaismā. Realitāti saredzēt neļauj pagātnes traumas, saka Rablē.

Nav slikti. Šīs blusas turpmāk atsakās uzņemties risku, jo baidās ar galvu atsisties pret griestiem. Taču viņām atlika tikai pamēģināt, lai konstatētu, ka veiksme atkal ir viņu pusē.

Tas, kā viņa to pasaka, liek man domāt, ka šo frāzi viņa veltījusi tieši man.

Nedaudz atgādina eksperimentu ar šimpanzēm, — piebilst Voltērs.

Ne gluži, jo šimpanzes nemaz nevarēja gūt traumatisku pieredzi, viņam iebilst Ruso. Jo blusas zināja, kādēļ tām nevajadzēja lēkt augstāk, bet šimpanzes — ne.

Piekrītu, taču abos gadījumos tās ir būtnes, kam vairs neizdodas saskatīt patiesību.

-Tās ir ari bailes mainīt paradumus, piezīmē SentEkziperī.

Protams, piekrīt mīlas dieviete.

Turklāt šīs blusas vairs necenšas iegūt jaunu informāciju. Viņas uzskata par noteicošajām zināšanām tās, ko jau pārbaudījušas, uzsver Sāra Bernāra.

Tā jūs norādāt uz vienu no lielākajām cilvēces problēmām, paziņo mūsu pasniedzēja. Ļoti maz cilvēku prot paši izveidot savu viedokli. Tā viņi atkārto to, ko tiem teikuši vecāki, pēc tam skolotāji, un, visbeidzot, to, ko dzirdējuši vakara ziņās. Un beigās cilvēki sevi pārliecina, ka runa ir par viņu personisko viedokli, un to dedzīgi aizstāv, sastapušies ar iespējamiem šī viedokļa apstrīdētājiem. Taču būtu pieticis tikai ar to, ka viņi būtu centušies paši izdarīt novērojumus, paši domāt un paši atklāt pasauli tādu, kāda tā ir, nevis tādu, kā tiem nosacīti liek saskatīt.

Sī lekcija man atgādina kādu sarunu, kas man reiz bija ar vienu no draugiem, kurš bija uzaicināts pie manis pusdienās. Kāds mūsu draugs žurnālists mums bija paskaidrojis, ka visi plašsaziņas līdzekļi Francijā iegūst informāciju no vienas un tās pašas preses aģentūras, ko it kā nejauši vienlaikus finansē gan valsts, gan lielākās naftas ražotājas kompānijas. Un sabiedrībai pastāvīgi netiešā veidā tika pausts gan valsts, gan naftas ražotāju viedoklis, jo viņi vēlējās izturēties saudzīgi pret tām tautām, kas viņiem piegādāja naftu. Un ko viņš, tā teikdams, panāca? To, ka viņu pašu tūlīt apvainoja, ka viņš esot aizspriedumains. Centos vinu aizstāvēt, taču velti. Dīvainā veidā 7

tie, kas centušies aizstāvēt brīvību, paši izrādījušies vislielākie kritizētāji.

Kas jādara, lai blusas uzdrīkstētos lēkt augstāk, nekā tām atļauts? — Afrodīte jautā.

Tās apmācīt, līdz viņas sajustos brīvas un uzticētos vienīgi savām sajūtām, saka Rablē.

Un kā to panākt?

Padarot tās gudrākas, Simona Siņorē cenšas uzminēt.

Nē, gudrībai ar to nav nekāda sakara.

Tām iemācot izveidot savu viedokli un balstīties tikai uz paša piedzīvoto un paša pieredzi, es ierosinu.

Afrodīte piekrīt:

-Tieši tā. Izmēģināt visu pašam un uzkrāt paša pieredzi, nevis izmantot pagātnes vai kāda cita gūto, paļauties tikai uz sevi.

Kādreiz agrāk uz zemes, kad mēs ar Raulu bijām nolēmuši izpētīt nāvi, pat mūsu pašu ģimenes mums neuzticējās. Jo visiem nāve un viņpasaule piederēja pie reliģijas jomas un par to prātot bija atļauts tikai mācītājiem un mistiķiem. Doma, ka parasts mirstīgais varētu interesēties par nāvi kā par terra incognita, šķita pilnīgi nepieļaujama, it īpaši, kad es izgudroju tādus sev tik tuvus jēdzienus kā "laicīgais garīgums" vai "individuālais, nevis kolektīvais garīgums". Manā izpratnē garīgums bija pretrunā ar reliģiju, jo tas katram indivīdam bija atšķirīgs, bet reliģija bija gatavas domas, kas paredzētas tiem, kuri paši nespēj atrast savas izaugsmes ceļu. Es pastāvēju uz to, ka vārdā "garīgums" ietverts jēdziens "garīgs", kas nozīmē arī "humoru", un ka vairums reliģiju šķiet pārāk askētiskas, lai saglabātu šo dimensiju. Tiesa gan, vēlāk es sapratu, ka labāk būtu bijis paklusēt un šīs lietas apspriest tikai ar Raulu, jo viņš vismaz mani saprot.

Lai cilvēkus mudinātu atkal mēģināt lēkt līdz virsotnēm, nepieciešams tiem mācīt brīvību, bet, lai šīs zināšanas nodotu, nepieciešams…

Krītam čirkstot, Afrodīte uzraksta uz tāfeles: "Viedie."

Lūk, arī jauns izaicinājums. Ievest starp saviem ļaudīm viedos, iniciētos, zinātniekus, viņa iesaka. īsi sakot, būtnes ar 6. apziņas līmeni.

Viņus taču nogalinās, saka Bruno.

Iespējams, ka pie jums arī nogalinās, Afrodīte pēkšņi saka, bargi skatīdamās uz Bruno Baijāru.

Pie manis? Kas jums pret mani ir iebilstams?

Pēkšņi redzu, kā Afrodīte noliecas pie Bruno.

Kas man pret jums iebilstams?

Un viņa norāda uz Bruno ar pirkstu.

Vai jūs domājat, ka es neredzēju?

Šajā mirklī es pamanu, ka vēl ne reizes man nav ienācis prātā palūkoties uz notiekošo no piekūneilvēku dieva puses.

Dārgais Baijāra kungs, lai gan jūs nevienu neiekarojat un pagaidām neesat sarīkojis nevienu slaktiņu, tomēr… vajadzētu redzēt, kā jūs ļaujat apieties ar savu tautu. Un sakiet, lūdzu, kas jums ir pret sievietēm?

Bruno nolaiž acis.

Nesaprotu, kas notiek. Šādu attieksmi es drīzāk būtu sagaidījis pret Prudonu, kas uzbruka lapseņsievietēm…

-Jūs esat pieļāvis, ka pastāv nepieļaujami tikumi. Pirmām kārtām jau visuzkrītošākais… apgraizīšana. Mātes, kas kropļo pašas savas meitas. Viņas tām nogriež klitoru! Lūk, kas notiek pie Bruno kunga. Un kāpēc viņas tā dara?

Hm… Bruno saka, … es nezinu. To sievietes pašas tā savā starpā nolēmušas. Viņas uzskata, ka tad, ja tā nedarīs, nebūs īstas sievietes.

Un kas viņām šo ideju iepotēja?

Hm… vīrieši.

Un kāpēc?

-Jo viņi nevēlējās, lai tās gulētu, ar ko pagadās.

Nē, kungs, tāpēc, ka viņi negribēja, lai viņu sievietes izjūt baudu. Viņi apskauda sieviešu baudu, kas šķiet lielāka nekā viņējā (un tā tas arī ir), lūk, tā tas patiesībā ir. Un es redzēju, ka jūsu tautā tiek uz mūžu sakropļotas meitenes antisanitāros apstākļos, pārciešot neizturamas sāpes, jo tādas ir… tradīcijas!

Bruno Baijārs mirkli svārstās.

Tas jau neesmu es, tie ir mani cilvēki…

-Jā, taču jūs neko nedarījāt, lai viņus aizkavētu. Iespējams, ka būtu pieticis ar sapni, intuitīvu nojausmu, zibens spērienu, lai padarītu šo aktu par tabu. Kāda jēga, ka esat dievs, ja pieļaujat, ka notiek, kas pagadās? Turklāt tas vēl nav viss, Bruno kungs… Vēl būtu jārunā par infibulāciju. Meitenēm bez anestēzijas tiek aizšūti dzimumorgāni. Un tas notiek tādēļ, lai viņas precoties būtu jaunavas…

Dievu skolnieces pārmetošām acīm raugās uz Bruno.

Turklāt es gribētu ar jums parunāt vēl par kādu lietu, kas ir mazāk pazīstama un vēl briesmīgāka un kas pie jums notiek, Bruno kungs… Runājot medicīniskos terminos, uz "1. zemes" to dēvē par "fistule obstetricale".

Es nezinu, ko tas nozīmē. Telpu pāršalc murdoņa. Gatavojos uz vissliktāko.

Vai jūs zināt, kas tas ir? Nu tad klausieties! Meitenes, sākot no divpadsmit gadu vecuma, ar varu tiek izprecinātas bagātiem večiem. Meiteņu vecāki viņas pārdod. Un šie vecie nelieši nekā neizsargājas, un meitenes paliek stāvoklī pubertātes vecumā. Taču viņu ķermenis tam nav gatavs. Parasti auglis netiek iznēsāts, taču, auglim kļūstot lielākam, tas spiež uz audiem, kas atdala ģenitālo sistēmu, urīnpūsli un taisno zarnu… Spiediens rada plaisas, ko sauc par fistulām. Un tā rezultātā urīns, bet reizēm arī fekālijas iekļūst vagīnā. Šīs meitenes visu laiku mazgājas, taču smaka, ko tās izdala, ir tik nepatīkama, ka viņas padzen gan vīri, gan viņu ģimenes. Un viņas kļūst par klaidonēm, kurām met ar akmeņiem. Divpadsmit gadus vecas meitenes, Bruno kungs!

Tagad mēs visi uz viņu skatāmies. Viņš ierauj galvu plecos.

Tas jau neesmu es, tie ir mani cilvēki, viņš visu laiku atkārto kā saimnieks, kura suns tikko sakodis mazu bērnu.

Vina aizstāvēšanās mīlas dievieti neatmaidzina.

Tāpēc jau jūsu cilvēkiem ir dievs! Lai tos atturētu, izglītotu, neļautu darīt visu, kas ienāk prātā… Turklāt ir tik vienkārši uzbrukt sievietēm. Viņām nepietiek fiziskā spēka, lai aizstāvētos. Un beigās viņas visam piekrīt… Un es vēl nemaz nepieminēju dažus jūsu ciematus, kur mātes ļoti kaunas no tā, ka ieņēmušas meitas, un labprātāk tās noslīcina uzreiz pēc dzimšanas.

Tagad Bruno Baijārs vairs nesaka neko, un man šķiet, ka viņš ir saniknots. Dīvaini, ka viņš dusmojas uz Afrodīti par to, ka viņa ir visiem atklājusi viņa tautas tikumus.

Bet tagad Afrodīte jau norāda ar pirkstu uz citiem studentiem.

Un lai jūsu drauģeļi nesapriecājas par ātru… Vai jūs domājat, ka es neredzēju? Turklāt viņš nav vienīgais, kuram ir tamlīdzīga pieredze, bez tam… esmu redzējusi, kā jūs bez iemesla ziedojat cilvēkus, un esmu redzējusi, ka incests tiek izmantots kā bērnu izglītošanas paņēmiens. Un esmu redzējusi vadoņu izveidotos pedofilu tīklus, nemaz nerunājot par kanibālismu vai lepras slimnieku un invalīdu sistemātisko ievietošanu karantīnā un viņu neciešamajiem dzīves apstākļiem. Es redzēju, kā pirmās sievietes tika apvainotas burvestībās un sadedzinātas sārtā… Esmu redzējusi, kā tika uzceltas pirmās mocību kameras un kā bendes darbs kļūst par pilna laika darbu. Es to visu esmu redzējusi. Visu to, ko jūs esat ļāvuši darīt aiz gļēvuma un muļķības.

Viņas skatiens kļūst bargs.

Ja ne aiz jūsu samaitātības.

Daudzi studenti nokar galvu. Tagad dieviete izmaina toni, viņa dodas uz priekšu pa eju starp rindām, un viņas toga pland vējā. Viņa uzkāpj uz paaugstinājuma. Tai uz pleca apsēdies Kupidons. Viņa dziļi ievelk elpu.

-Tātad… par ko mēs nupat runājām? Ak, pareizi, par viedajiem. Sākumā, bez šaubām, viedie darīja nemierīgus gan vadoņus, gan pastāvošo sistēmu. Un vadoņi nevilcinoties izmantoja spēku, vardarbību un pat terorismu, lai no tiem atbrīvotos, un arī jūsu viedie sākumā noteikti tiks vajāti. Taču uz to jāprot palūkoties ilgtermiņā. Jūsu viedie mocekļi ieradušies, lai iesētu sēklas, un varbūt nemaz neredzēs, kā tās izaug. Ne Talesam, ne Arhimēdam, ne Džordano Bruno, ne Leonardo da Vinči, ne Spinozam, ne Averroesam nav bijusi viegla dzīve, taču viņi aiz sevis atstājuši neizdzēšamas pēdas. Tāds ir jūsu nākamais spēles uzdevums.

Un dieviete ar treknu svītru pasvītro uzrakstu "Viedie".

Pašlaik " 18. zemes" dvēseles mostas. Un jums savām tautām jānorāda virziens un jānosaka kurss. Es jūs lūdzu uzrakstīt uz papīra lapiņas, kāds ir jūsu galamērķis.

Un vina uzraksta uz tāfeles "Galamērķis", bet līdzās "Utopija".

Būtiski ir tas, kādi nolūki aiz katras politikas apslēpti. Un viņa pievieno trešo vārdu "Nolūki".

Un nevajadzētu lepoties ar saviem saukļiem. Jūsu valsts var būt demokrātiska, taču, ja prezidents tiecas sasniegt personisko bagātību, tad patiesībā tā būs apslēpta diktatūra. Tāpat jūsu valstī var valdīt monarhija, taču, ja karalis tiecas nodrošināt savu ļaužu labklājību, jūs varat nonākt pie sociālās vienlīdzības. Aiz politiskajiem saukļiem, aiz valstu vadītājiem ir apslēpti personiskie centieni, un tieši tos ir nepieciešams uzmanīt un ierobežot.

Daži studenti neizprot tikko pateikto, un mūsu pasniedzēja precizē:

Ikviens no jums ir iztēlojies ideālu pasauli, kurā dzīvotu jūsu cilvēki. Un jūs katrs sāksiet īstenot citu utopiju. Un centienos šo utopiju īstenot jūs iesaistīsiet savus viedos. Tie savā ziņā būs jūsu brīnumaino apslēpto centienu uzraugi. Viņi dos padomus tautai vai vadoņiem, lai jūsu tautas visas kopā sasniegtu izvirzīto mērķi. Vēl nepieciešams noteikt šo mērķi. Es jums iesaku izdomāt, par ko jūsu tautai vajadzētu sapņot. Uzrakstiet, kāda jūsu uztverē ir ideāla pasaule un ne tikai jūsu tautai, bet visai lo. zemei .

Klasē valda pilnīgs klusums. Mēs visi esam iegrimuši vienās un tajās pašās pārdomās. Kas manā uztverē ir ideāla pasaule? Pašreizējā situācijā man šķiet, ka ideāli būtu tad, ja uz planētas valdītu miers. Es sapņoju par pilnīgu atbruņošanos. Šādā pasaulē es varētu visu savu cilvēku enerģiju virzīt uzzināšanu un labklājības sasniegšanu jeb garīgumu. Ar lielajiem burtiem es uzskricelēju: "MIERS VISĀ PASAULĒ."

Afrodīte paskaidro:

Tā kā, laikam ejot, nākotnes ideāli var mainīties, lūdzu noteikt arī datumu, kad šī utopija varētu tikt sasniegta. Šodien mums ir pirmā piektdiena.

Dieviete savāc no visiem uzrakstīto un, apsēdusies pie sava rakstāmgalda, paziņo:

-Tagad pienācis laiks veikt klasifikāciju.

Visi klausās, elpu aizturējuši. Šķiet, ka mūsu pasniedzēja nonākusi ļoti dziļu pārdomu varā. Viņa pārbauda mūsu pierakstus un visus pēc kārtas uzlūko pirms sava sprieduma paziņošanas:

Pirmā vieta. Klemāns Adērs un viņa skarabejcilvēki.

Pārējie aplaudē, taču es atturos. Klemāna Adēra cilvēki pagaidām būtu tikai prastu zemnieku saujiņa, ja mani ļaudis tiem nebūtu iemācījuši rakstību, matemātiku un piramīdu celtniecību.

Un mīlas dieviete manas tautas namatēvam rāmi uzliek galvā zelta lauru vainagu. Un paskaidro:

Klemāns Adērs ne tikai pratis gūt labumu no apvienības, uzņemot pie sevis delfīncilvēkus, bet arī sapratis, kādēļ jāceļ pieminekļi. Tieši pie viņa ļaudīm uz "18. zemes" pašlaik varam ieraudzīt visapbrīnojamākās būves.

Lai ari tās ir prasījušas daudz darba un enerģijas, tomēr sniegušas milzīgu ieguldījumu skarabejcilvēku civilizācijas prestiža sasniegšanā laikā un telpā. Es jums visiem iesaku smelties iedvesmu no Klemāna Adēra.

Viņa noskūpsta lidotāju uz abiem vaigiem un piespiež sev pie krūtīm.

Otrā vieta. Marijas Kirī iguāncilvēki. Arī viņi ir uzbūvējuši piramīdas un lielas, mūsdienīgas pilsētas, turklāt attīstījuši astroloģijas un pareģošanas zinātnes. No manas puses tikai neliela piezīme. Jāpārtrauc upurēt cilvēkus, taču esmu pārliecināta, mana dārgā Marija Kirī, ka jūs pratīsiet panākt, lai jūsu viedie pārtrauc šo "muļķību". Uzskatiet iegūto otro vietu par iedrošinājumu to paveikt.

Marija Kirī saņem sudraba lauru vainagu un uzsver, ka viņa ir daudz pateicības parādā cilvēkiem medijiem, jo viņi pratuši klausīties, un piebilst, ka darīs visu, lai turpinātu izplatīt iguāncilvēku idejas.

Tāpat kā Klemāns Adērs, arī Marija Kirī izvairās pieminēt to, kā kādu dienu pie horizonta bija parādījušies kuģi, lai tiem nestu visas nepieciešamās zināšanas, kas vajadzīgas civilizācijas uzplaukumam… Iespējams, ka viņi vēlējās, lai mani atskaita, lai nekad nebūtu man jāizrāda ne vismazākā pateicība.

Un, visbeidzot, trešais laureāts Žozefs Prudons un viņa žurkcilvēku tauta.

Tagad auditoriju pāršalc čuksti. Dieviete piebilst:

Patiesībā žurkcilvēki ir vienā līmenī ar lapseņsievietēm, taču, tā kā tās pārstāv D spēku, es tiem ļāvu nedaudz izvirzīties priekšā, lai pirmajās vietās būtu pārstāvēti visi trīs spēki.

Zālē atkal valda satraukums.

Ar kustību, kas pauž aizkaitinājumu, Afrodīte apklusina protestus, ko galvenokārt pauž sievietes, un turpina:

Zurkcilvēku tauta pašlaik ir militāri visspēcīgākā uz "18. zemes". Tas jums visiem jāņem vērā. Pēc manām domām, viņu karaspēks pašlaik ir neuzveicams, bet ieroči izcilas kvalitātes.

Atskan daži svilpieni. Šoreiz dieviete acīmredzami ir nokaitināta un uzsit ar dūri pa galdu.

Saprotiet taču beidzot! Tāpat kā jūs, es atzīstu mīlestību un ienīstu vardarbību, taču ar to vien, ka pieveram acis, nekas nav līdzēts, jo spēcīga armija vienmēr pieveiks miermīlīgu tautu. Stiprais valda pār vājo.

Man ausīs atbalsojas manu cilvēku dziesma, gaidot nāvi žurkcilvēku uzbrukuma laikā. Man ausīs atbalsojas manu cilvēku liturģija plūdu dienā. Nespēdami cīnīties, viņi nevēlējās neko citu kā vienīgi cienīgi aiziet no dzīves. Tātad viņu cēlajai rīcībai dievu kodeksā nebija ne vismazākās vērtības?

Kam gan vajadzīgi cēli principi, ja esi miris? Afrodīte jautā, it kā būtu nolasījusi manas domas. Daudzi no jums ir grēkojuši cēlu mērķu vārdā. Tāpat kā jebkura cita pasaule, "18. zeme" ir sadursmju vieta. Džungļi. Ja būtu tikai viens dievs, tad tas varētu uzspiest savas izvēles sistēmu, taču tā nav. Jūsu vēl joprojām ir vesels simts. Vispirms esiet reālisti un tikai pēc tam ideālisti.

Kādēļ jūs iznīcinājāt Mišela civilizāciju? Mata Hari bez aplinkiem jautā.

Es saprotu jūsu izjūtas, jaunkundz, — vēsā tonī atbild dieviete, un man prieks, ka jums ir tik laba sirds. Taču ar sirdi vien nepietiek. Tai vēl jāpievieno ari gudrība, kas ļauj izprast pasauli.

Viņa runā, bet viņas gaišo acu skatienā es saskatu tūkstošiem drāmu, tūkstošiem ciešanu un tūkstošiem neaizmirstu nodevību.

Mišels ne tikai blēdījās, bet turklāt radīja viltus pasauli. Es teiktu, ka tā bija izlutinātu bērnu sala… nekontaktējoties ar kaimiņu tautām. Viņi bija kļuvuši pārāk "personiski". Tagad vismaz viņu vērtīgās zināšanas izplatās pasaulē. Kāda gan jēga nest gaismu dienas laikā? Gaisma ir pamanāma tikai tad, kad apkārt valda tumsa. Gaišumu var noteikt tikai pretstatā nelaimēm, tādēļ viņiem bija jāpamet sala un tādēļ viņiem tagad jācīnās, lai izdzīvotu, taču es ticu Mišelam. Viņš pratīs panākt, lai viņa cilvēki mirdz pat vismelnākajā tumsā.

Man viņai gribētos pateikt, ka tad, ja viņa būtu ļāvusi manai tautai tālāk attīstīties, viņi beigās būtu sūtījuši savus kuģus apmācīt citas tautas, taču vajadzēja tikai tiem dot nedaudz vairāk laika. Galu galā, pat ja manus pētnieku kuģus uzņemtu ar šķēpiem, "Miera ostas" cilvēki tik un tā turpinātu tos sūtīt. Jāpanāk, lai viņa man noticētu. Taču viņas skatiens ir sazvērniecisks, un lieku reizi var apgalvot, ka viņa grib, lai es saprotu, ka tas, ko viņa dara, ir manis paša labā. Es iekožu mēlē.

Darbojieties, cik labi vien spējat, centieties pret savu uzdevumu izturēties ar atbildības izjūtu un ievērojiet spēles noteikumus, viņa noslēgumā paziņo. Jūtelīguma vieta ir kino vai grāmatās, nevis dzīvē.

Bet kāpēc tad jūs izteicāt savus pārmetumus Bruno? Voltērs jautā.

Pirmo reizi redzu, ka mīlas dieviete ir nedaudz apmulsusi. Viņa nolaiž acis un nosaka:

-Jums taisnība. Es atvainojos par to, ko es tev pateicu, Bruno. Man vienkārši bija slikts garastāvoklis. Tu, Bruno, esi pirmajā divdesmitniekā un vari ar saviem cilvēkiem rīkoties, kā vēlies. Es izteicu tikai savus novērojumus, taču tev tie nav obligāti jāņem vērā.

Bruno tūlīt sāk izskatīties pēc uzvarētāja.

Šīs pēkšņās pārmaiņas mani šokē vēl vairāk nekā viss pirms tam notikušais. Es pilnīgi noteikti vairs neko nesaprotu no dievu pasaulē pastāvošajiem likumiem. Es atkal domāju par Lisjēnu Diprē. Iespējams, ka viņam ir taisnība un mēs esam slazdā. Mēs, kuru dvēseles tiek uzskatītas par visskaidrākajām un cēlākajām, esam spiesti samierināties ar neģēlībām… Man jau nācies piekrist diezgan daudz kam… Bet varbūt pārāk daudz kam?

Afrodīte atkal paņem rokās savu sarakstu, lai turpinātu to lasīt. Kārtējo reizi es sarakstā atrodos tuvu beigām, tomēr neesmu pats pēdējais. Šoreiz izslēgts tiek gleznotājs Pols Gogēns ar saviem siseņcilvēkiem. Lai gan tie bija pratuši skaisti dziedāt pļaujas laikā, tomēr bija aizmirsuši, ka nepieciešams arī izgatavot traukus, kuros glabāt pārtikas krājumus ziemai. Viņi bija izrādījušies pārāk vāji, lai turētos pretim žurkcilvēku uzbrukumam. Un no viņu neparastās civilizācijas un mākslas, kas bija apsteigusi laiku, nekas nebija palicis pāri.

Kāds kentaurs aiznes sev līdzi Pontavēnas un Marķīzu salu apdziedātāju, kas pat nepretojas. Tad dieviete nosauc septiņus citus, ne tik slavenus dievus, kas zaudējuši karu epidēmiju un bada laikā. Un arī viņus aiznes kentauri.

Aprēķins: 92 8 = 84.

Atlants atsteidzas pakaļ "18. zemei".

Visi dodas uz izeju. Es veros uz blusām neapklātajā pokālā. Un kas patiesībā traucē mums?

Paskatos uz sniegoto kalnu. Esmu pārliecināts, ka reiz es to uzzināšu.

104. ENCIKLOPĒDIJA. DOGONI

Franču etnologs Marsels Griols 1947. gadā veica pētījumus dogonu cilti Mali apvidū. Cilts sastāvēja no vairāk nekā 300 000 cilvēkiem un dzīvoja pilnīgā izolācijā Bandiagaras kalnu virsotnēs apmēram simts kilometru attālumā no Mopti pilsētas. Dogoni.

Pēc kādas šīs cilts viedo sanāksmes tie nolēma Griolam atklāt savus noslēpumus un viņu iepazīstināja ar kādu aklu, vecu vīru, vārdā Ogotemmeli, kas sargāja viņu svēto alu.

Abi vīrieši sarunājās 32 dienas. Ogotemmeli izskaidroja Griolam viņu kosmogoniju, parādot tam akmenī iegravētos zīmējumus, kā arī zvaigžņu un planētu kartes.

Atbilstoši dogonu mītiem visa Radītājs Amma bijis podnieks. Viņš paņēmis māla piku un izveidojis olu. Tas bija laiks un telpa, kurā Amma ievietoja izdīgt astoņas pamatsēkliņas, kas kalpos par pamatu Realitātes dzimšanai. Tad Amma radīja nummo cilvēkus-zivis, kas bija viņa pārstāvji. Sākumā tie bija četri vīriešu dzimtes nummo, bet pēc tam četras šo nummo sieviešu dzimtes pārstāves. Pirmais nummo ir debesu un negaisu valdnieks. Tam palīdzēja otrais nummo ziņnesis. Trešais nummo valdīja pār ūdeņiem. Bet pēdējais nummo, Jurugu, sacēlās pret savu Radītāju, jo viņam nebija tādas sieviešu dzimtes pārstāves, kādu tas vēlējās. Tad Amma to padzina no laika un telpas olas, bet Jurugu nolauza gabaliņu no olas, un tā radās Zeme. Jurugu cerēja, ka atradīs savu sievieti uz šīs Zemes, bet tā bija izžuvusi un neauglīga. Tad Jurugu atgriezās laika un telpas olā un no placentas izveidoja sev partneri, kas vēlāk kļuva par viņa sievu Jasigui. Taču saniknotais Amma pārvērta Jasigui par uguni, un tā tapa Saule. Tomēr Jurugu nenolaida rokas, nolauza gabaliņu no Saules un aiznesa to uz Zemi, kur to sadalīja mazākos gabaliņos, lai iegūtu sēklas, tā cerot no tām radīt jaunu realitāti, kurā viņš beidzot sastaptu savu dzīvesbiedreni. Saulei sadaloties, radās Mēness. Pēc tik daudziem pārkāpumiem saniknotais Amma pārvērta Jurugu par feneku [6] .

Kopš tā laika nummo starpā izcēlās karš. Viņi bija nolauzuši gabaliņus no laika un telpas olas, un tie kļuva par Visuma zvaigznēm. No kaujām radās vibrācijas, un visas zvaigznes izkārtojās spirālē.

Vismulsinošākais šajā Ogotemmeli stāstā un akmens gravējumos ir tas, ka visas Saules sistēmas planētas tajos atrodas pareizajās vietās, ieskaitot Plūtonu, Neptūnu un Urānu, bet tās ir planētas, kuras ar neapbruņotu aci ir ļoti grūti saskatīt un tādēļ atklātas tikai pavisam nesen. Tomēr pats dīvainākais ir tas, ka viņš norāda: visa Radītājs Amma atrodas uz zvaigznes Sīriuss A, kā arī tas, ka dogonu kartēs tai blakus atzīmēta arī kāda cita zvaigzne, ko Ogotemmeli nosauca par "Visuma vissmagāko zvaigzni". Viņu kalendārs ir balstīts uz 50 gadu ciklu, kas atbilst šo divu zvaigžņu rotācijai, kuras viena no otras atrodas ļoti tālu. Tikai pavisam nesen tika atklāta sīka zvaigznīte "baltais punduris" Sīriuss B, kas griežas ap Sīriusu A ar 50 gadu ciklu un kam bez melnajiem caurumiem ir vislielākais līdz šim zināmais matērijas blīvums.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. V sējums

105. pats galvenais students

"Sezonas" atkal ķērušās pie savu pienākumu izpildes. Šovakar varēsim nobaudīt dažus jaunus pārtikas produktus, ko atklājuši mūsu cilvēku bari… konkrētāk tas ir sviests, siers un desa. Sviests man šķiet tik garšīgs, ka es veselu gabalu apēdu vienu pašu, ar dakšiņu. Tas garšo pēc piena, bet tajā pašā laikā arī pēc mandelēm. Tas tiešām ir brīnumgards. Un siers un desa arī. Taču mēs neesam noskaņoti izgaršot ēdienus. Visi apspriež spēles partiju un izsaka nožēlu, ka šis iekarotājs Prudons, kam sveši gan tikumi, gan likumi, tomēr ir starp trim uzvarētājiem. Daži tomēr uzskata, ka D spēkam starp tiem jābūt un ka šis anarhists liecina par dažu cilvēku nepieciešamību pēc virskundzības. Citi iebilst, ka Merilinas uzvara pār šo nežēlīgo pretinieku pierāda, ka visās kaujās tomēr nevar uzvarēt tikai ar cietsirdību.

Kurš gan pašreizējā situācijā spētu sakaut viņa žurkcilvēku armiju? jautā Mata Hari.

Cita vēl spēcīgāka armija, kas būtu izpētījusi viņa cīņas stratēģiju un prastu to atdarināt un uzlabot, atbild Rauls.

To pateicis, mans draugs piestumj savu krēslu tuvāk manējam.

Tu turpini rakstīt Edmonda Velsa enciklopēdiju, vai ne, Mišel?

Edmonds man to uzticēja pirms savas pazušanas.

Tu zaudē laiku.

Man tā noderēs, lai smeltos gudrību saviem delfīncilvēkiem.

Tomēr šis paskaidrojums viņu nepārliecina.

Labāk domā par to, kā viņus apbruņot, citādi viņi vienmēr būs atkarīgi no tiem, kas viņus izmitinās. Viņi atgādina tirgoņus, kuriem nemitīgi uzbrūk rekets, kas piedāvā savu tā saukto aizsardzību.

Lai nu kurš to būtu sacījis, Raul… Gribētu atgādināt, ka arī tavi cilvēki, pārņemot mana cilvēku bara zināšanas apmaiņā pret savu viesmīlību, ir līdzīgi šādiem reketieriem.

Negribētos, lai tu panāc savu izslēgšanu.

Paldies! Vēl jau mans cilvēku bars turpina dzīvot.

Viņš piekrīt, taču bez īpašas pārliecības.

Man it nemaz nepatika tas, ko tev nodarīja Afrodīte, Rauls čukst. Es tavā vietā laikam būtu kliedzis.

Un ko tas būtu devis? Nevar noliegt to, ka es blēdījos. Un par to samaksāju.

Rauls man pastiepj medus kūkas gabaliņu.

Šajā pasaulē, kur viss plūst un mainās, labas kūkas gabaliņš vismaz sniedz zināmu baudu.

Parādās kentauru orķestris, lai spēlētu mūsu dzīru pavadījumu. Tamtamiem, flautām un arfai pievienojas arī trompetes. Starp viesiem iejūk arī Afrodīte, katram iečukstot ausī pa kādam vārdam. Nonākusi pie manis, viņa apstājas man līdzās. Rauls smalkjūtīgi pazūd.

Es to darīju tevis paša labā, viņa saka. Nekādu problēmu. Tagad var mierīgi gulēt.

Es noriju siekalas.

Ja tu man būtu vienaldzīgs, viņa turpina kaislīgā balsī, tad es būtu taviem cilvēkiem ļāvusi iesūnot un laimīgi tupēt uz viņu salas, kur viņi bija vieni paši visā pasaulē, tālu no reālās dzīves.

Es par to būtu bijis ļoti priecīgs.

Tā tev tikai šķiet… Tavi cilvēki beigās būtu kļuvuši augstprātīgi, pārāk lepni par savām zināšanām un izturētos nicīgi pret visu pārējo cilvēci.

Afrodīte saņem manu roku un to glāsta.

Es zinu, vina čukst. Tavus delfīneilvēkus visur vajā un izmanto. Viņiem atņem viņu zināšanas, bet pateicības vietā sper ar kāju un dur ar dakšām. Taču viņi vismaz ir pamodušies.

Tā kā pret viņiem slikti izturas, viņi kļūs par paranoiķiem.

Tici man, ka reiz tu man pateiksies.

Lūpas sakodis, domāju par to, ka šī diena vēl nav pienākusi un ka pagaidām es nopūlos, lai mani miermīlīgie cilvēki izdzīvotu starp pārējiem, kas ir nežēlīgi un kareivīgi.

Vai tu esi uzminējis mīklu? — viņa man jautā. "Labāks par Dievu, ļaunāks par velnu…" Šīs mīklas

atrisinājums ir viņa. Afrodīte ir labāka par Dievu un ļaunāka par velnu… Viņa man liek neprātīgi iemīlēties, un tas viņai padodas labāk nekā Dievam. Un viņa mani iznicina un ir ļaunāka par pašu velnu.

Viņas šarāde man atgādina spēli ar pielīmējamiem papīriņiem, kad spēlētāji sasēžas aplī, uzraksta uz tiem kāda ievērojama cilvēka vārdu un tad pielīmē jums pie pieres. Jūs nezināt, kas jūs esat, tādēļ taustoties uzdodat dažādus jautājumus: "Vai es esmu dzīvs? Vai es esmu sieviete vai vīrietis? Liela vai maza auguma? Mūziķis, mākslinieks vai politiķis?" Un citi atbild ar "jā" vai "nē", un pie katra "jā" jūs drīkstat piedāvāt vārdu. Spēle reizēm kļūst nežēlīga, jo tā atklāj to, kādu jūs redz citi. Cilvēkiem ar pretenzijām bieži ir tiesības uz karaļu un diktatoru vārdiem, sapņotājiem uz mākslinieku vārdiem, bet neciešamajiem uz apnicīgo vārdiem. Tas, kurš uzdod jautājumus, prāto: "Nez ar kuru viņi mani salīdzina?"

Man šī spēle tīri labi patika, līdz kādā dienā man ienāca prātā doma savam kaimiņam uzlīmēt uz pieres viņa paša vārdu. Iespaids bija satriecošs.

Varbūt sfinksa bija izspēlējusi tādu pašu joku ar Afrodīti?

Labāks par Dievu, ļaunāks par velnu. Atminējums ir viņai tik tuvu, ka viņa to nespēj saskatīt.

Šīs mīklas atminējums esat jūs pati!

Vispirms viņa izskatās pārsteigta, taču tad atskan viņas kristāldzidrie smiekli.

Cik laipni no jūsu puses! Uzskatīšu šo atbildi par komplimentu. Diemžēl tas nav pareizais atminējums.

Viņa pieceļas, es arī pieceļos, un viņa mani pievelk sev klāt. Mani apņem viņas smaržas, un es aizturu elpu.

Tu man daudz nozīmē. No visiem studentiem tu esi pats svarīgākais. Tici man, jo man ir laba intuīcija un es reti kļūdos. Esmu pārliecināta, ka tu esi "tas, kuru gaida".

Un viņa maigi saka:

Atrisini mīklu! Nepievil manas cerības! Un, ja tas tev palīdzētu sasniegt mērķi…

Un viņa ar lūpām pieskaras manam zodam. Sajūtu viņas mēli uz savas ādas un nodrebu. Viņas pirksti saskaras ar manējiem, un viņa čukst:

Tu to nenožēlosi.

Tad viņa izlēmīgi pagriežas un pazūd starp galdiņiem, atstājot mani apstulbušu, sviedriem pilot no pieres uz kakla.

Ko viņa no tevis gribēja? Merilina aizkaitināta jautā.

Neko…

Nāc taču beidzot mums līdzi, mēs dodamies uz melno teritoriju.

Cits pēc cita visi teonauti salasās, lai gatavotos jaunai ekspedīcijai, un arī Žoržs Meliess piebiedrojas mūsu grupai.

Iespējams, ka es zinu kādu burvju triku, kas palīdzēs atbrīvoties no lielās himeras, viņš saka.

Un kāds tas ir?

Nekad nevajag pieprasīt, lai burvis atklāj savu noslēpumu, jāļauj, lai viņš jūs pārsteidz. Un es ceru, ka mēs drīz tāpat pārsteigsim lielo himeru.

106. ENCIKLOPĒDIJA. BURVJU MĀKSLINIEKI

Ēģiptiešu papirusā, kas datēts ar 2700. gadu p. m. ē., pirmo reizi pieminēts burvju mākslinieku priekšnesums. Mākslinieku sauca Meldoums, un viņš piederēja pie faraona Heopsa galma. Viņš skatītājus pārsteidza, nocērtot pīlei galvu un pēc tam ar burvju trika palīdzību to atkal atdzīvinot. Pīle pēc tam dzīva mierīgi nočāpoja no skatuves. Pilnveidojot savu burvju mākslu, Meīdoums vēlāk nocirta galvu vērsim, kas pēc tam tieši tāpat atdzīvojās.

Tajā pašā laikmetā ēģiptiešu mācītāji praktizēja svēto maģiju, izmantojot mehāniskas ierīces, lai pa gabalu atvērtu tempļa durvis.

Visā antīkās pasaules pastāvēšanas laikā burvju māksla turpināja attīstīties un burvju trikos tika izmantotas bumbas, kauli, monētas un kausi. Arī uz pirmā taro arkāna attēlots burvju mākslinieks, kas savu māku demonstrē tirgus laukumā. "Jaunajā derībā" stāstīts par triku meistaru un burvju mākslinieku Simonu, ko augstu novērtēja romiešu imperators Nerons. Svētais Pēteris ar Simonu mērojies spēkiem burvju mākslā. Kad Simons ticis uzvarēts, viņš nolēmis izdarīt vēl vienu mēģinājumu Svēto Pēteri uzveikt, nolecot no Kapitolija kalna virsotnes, tā demonstrējot pēdējo burvju triku lidojumu debesīs. Taču, lai pierādītu ticības pārākumu pār burvestībām, apustuļi ar savām lūgsnām panākuši, ka viņš nokrīt zemē. Pēc tam Svētais Pēteris izmantojis apzīmējumu "simonisms", kad runājis par viltus ticīgajiem.

Viduslaikos parādījās pirmie kāršu triki, ko vēlāk papildināja burvju triki. Tomēr samērā bieži to autorus turēja aizdomās par burvestībām un sadedzināja sārtā.

Un tikai 1584. gadā beidzot tika noteiktas atšķirības starp burvestībām un burvju mākslu, kad kāds angļu burvju mākslinieks Redžinalds Skots izdeva grāmatu, kurā tika atklāti daudzu burvju triku noslēpumi, lai Skotijas karalis Džeimss I pārstātu sodīt ar nāvi iluzionistus.

Tajā pašā laikā Francijā nosaukums "maģiskā fizika" aizvietoja apzīmējumu "maģija", un burvju meistari turpmāk tika saukti par "fiziķiem".

Kopš tā laika burvju mākslu varēja demonstrēt izrāžu zālēs, izmantojot lūkas, aizkarus un mehāniskus slēpņus.

Pulksteņmeistara dēls Robērs Udins, mūsdienu burvju mākslas priekštecis, nodibināja "Fantastisko vakaru teātri", kura vajadzībām izgatavoja un savos trikos izmantoja dažādus automātus un sarežģītas mehāniskās sistēmas. Franču valdība Udinu pat oficiāli nosūtīja uz Āfriku, lai viņš marabū ciltij un ciemata burvjiem pierādītu franču burvju mākslas pārākumu pār viņējo.

Vēl pēc dažiem gadiem Horācijs Godens izgudroja burvju triku, kurā "sieviete tiek pārgriezta uz pusēm", bet kāds amerikāņu burvju mākslinieks Hudini, ko dēvēja arī par "bēgšanas karali", jo viņš spēja aizbēgt no jebkura ieslodzījuma, ar saviem burvju mākslas priekšnesumiem apceļoja visu pasauli.

Edmonds Velss.

Relatīvo un absolūto zināšanu enciklopēdija. Vsējums

107. EKSPEDĪCIJA UZ SARKANO TERITORIJU

Atstājuši pārējos dzīrojam un dejojam, pēc stundas teonauti klusiņām nozūd. Pametam Olimpiju un dodamies Zilā meža virzienā, lai ieņemtu salas galveno kalnu.

Mūsu grupiņa, kas gūst aizvien vairāk pieredzes, raitā solī virzās uz priekšu, izmantojot iepriekšējo ekspedīciju laikā atklātās īsākās taciņas.

Šis ceļš man jau sāk kļūt pazīstams. Tā mēs ejam, un, iespējams, tādēļ, ka divas dienas esmu pavadījis bez savu draugu sabiedrības, atkal esmu atguvis sākotnējo entuziasmu. Un es atkal jūtu, ka pavisam drīz mēs atvirzīsim tālāk terra incognita robežas.

Mata Hari iet citiem pa priekšu, ieklausoties katrā pat mazākajā troksnītī, gadījumā ja kāda ķerubīne vai kentaurs mūs vēlētos pārsteigt, ļaunu nolūku vadīti. Fredijs un Merilina toties bezrūpīgi tērzē. Es uz viņiem lūkojos un prātoju par to, ka Žozefs Prudons neuzveiks Merilinu, jo viņai ir tik izcilas adaptācijas spējas, ka ar viņējām tās nevar ne salīdzināt. Vina ir veikla kā kakis. Un kā kakis vienmēr krīt uz kājām.

Pašās beigās iet Zoržs Meliess, stiepdams maisu, kurā, kā viņš apgalvo, atrodas viņa "burvju rīks".

Man ar viņiem kopā ir labi. Galu galā manas dvēseles dzīve ir izdevusies. Esmu nonācis Paradīzē.

Esmu pacēlies augstāk. Man ir draugi, es turpinu iepazīt nezināmo, man ir pienākumi, darbs un idejas, ko īstenot.

Manai eksistencei ir jēga.

Rauls man apliek roku ap pleciem.

Jūs ar mīlas dievieti Afrodīti esat skaists pāris.

Ko tu te man tagad stāsti?

Katram no mums uz Zemes bija sava jūtu dzīve, viņš saka, pamājot ar zodu uz Merilinu un Frediju… Mīlestībai ir liela nozīme. Kas gan ir dzīve bez sievietes?

Es atkāpjos.

Kāpēc tu man to saki?

Tas ir dīvaini. Man šķita, ka Eņģeļu impērijā vai Ēdenē jūtas šķitīs kā kvēlojošas ogles, kas pamazām izdziest, tomēr tā nav. Te ir eņģeļi un dievi, kas atkal izdzīvo savu jūtu dzīvi. Gandrīz kā tie vecie večuki, kas jau ir iedomājušies, ka viņu vīrietībai pienācis gals, un tad pēkšņi paziņo, ka šķiras, jo vēlas precēties vēlreiz. Tev ir lielas izredzes baudīt mīlu.

Nezinu gan.

Tu izjūti ciešanas? Viņa tev liek saredzēt visu krāsu spektru? Bet tu vismaz piedzīvo spēcīgas jūtas. Atceros kādu sakāmvārdu, kas vēsta: "Katrā pārī ir viens, kas cieš, un viens, kas garlaikojas."

Tas ir pārāk vienkāršoti.

Tomēr ar daudziem cilvēkiem tieši tā notiek. Tas, kurš mīl vairāk, cieš stiprāk, bet tas, kurš garlaikojas, parasti nolemj, ka jāšķiras. Bet tik un tā… labāk tomēr būt tam, kurš mīl.

Tātad tam, kurš cieš.

Jā. Tam, kurš cieš.

Un es atkal ar prieku sarunājos ar savu draugu no pagātnes. Iespējams, ka Edmonda Velsa pazušanai ir kāda dziļāka jēga.

Lai kā arī būtu, viņš saka, man šķiet, ka es to izlasīju enciklopēdijā… ciešanas ir vajadzīgas, lai virzītos uz priekšu.

Ko tu ar to gribi sacīt?

Paraugies, kā mums iet ar saviem cilvēkiem. Ja mēs ar viņiem laipni sarunājamies, viņi mūsos neklausās. Ja viņi necieš, tad mūs nesaprot. Pat tad, ja viņi kādu koncepciju ar prātu spēj aptvert, kamēr paši to nav sakāpinātā veidā izjutuši ar miesu un asinīm, viņi šo informāciju nav līdz galam uztvēruši. Ciešanas ir un paliek vislabākais veids, ko eņģeļi un dievi ir atklājuši, lai cilvēkiem kaut ko iemācītu.

Es prātoju.

Esmu pārliecināts, ka, pilnveidojot cilvēku apziņu, mēs varētu tos padarīt labākus, neliekot tiem ciest.

Ak, tu jau allaž esi bijis īsts utopists. Iespējams, ka tas man tevī patīk visvairāk, Mišel. Parasti bērni tic neticamajam… Un tu esi kā bērns, Mišel. Bērni nav ar mieru izjust sāpes. Viņi dzīvo savā sapņu pasaulē. Utopiskajā pasaulē, kas patiesībā nemaz neeksistē, kā Pītera Pena Nekurzeme. Taču Pītera Pena sindroms ir psihiska slimība, ar kuru slimo cilvēki, kas nav ar mieru pamest bērnību. Un beigās viņus ievieto slimnīcā. Jo gan pasaules, gan dvēseļu lidojuma jēga nav vis palikt bērnam, bet gan kļūt pieaugušam. Bet būt pieaugušam nozīmē pieņemt pasaules ēnas puses un arī savas ēnas puses. Palūkojies, kā pilnveidojas tava dvēsele, ar katru brīdi tu kļūsti aizvien pieaugušāks. Tas ir cildens process, kas nekad nebeidzas. Un nekad nevajag atgriezties atpakaļ. Nekādā gadījumā. Arī laipnības un maiguma vārdā ne…

Viņš skumji lūkojas uz mani.

Pat savu mīlas stāstu ar Afrodīti tu uztver tik utopiski kā mazs bērns.

Tagad mēs ejam pa biezāk saaugušu mežu un es zinu, ka Zilā upe mums jau tuvu.

Pēkšņi no kalna tiek raidīta gaisma.

Afrodīte tevi nemīl.

Ko tu par to zini?

Viņa ir gatava mīlēt jebkuru. Nemīlot nevienu, viņa spēj izlikties, ka mīl visus. Tu taču esi ievērojis, cik viņa ir pavedinoša. Viņa cilvēkus glāsta, labprāt masē tiem plecus, ar tiem dejo, nekautrējoties sēž viņiem klēpī, bet pēc tam, ja tu mēģini pārkāpt kādu robežu, viņa starp jums uzceļ sienu. Viņa izbauda mīlas vārdu, jo mīlestība ir jūtas, kas viņai svešākas par visām pārējām. Turklāt paraugies, kā viņa ir dzīvojusi viņa taču ir mīlējusi tikpat kā visus Olimpa dievus un simtiem mirstīgo! Taču patiesībā viņa nevienu nav mīlējusi.

Drauga piezīme man šķiet pamatota. Mīlas dieviete, kas nav spējīga mīlēt? Tas atgādina medicīnas studijas manā pēdējā Mišela Pensona dzīvē. Mani allaž uzjautrināja tas, ka mediķi izraudzījās par specialitāti tādu jomu, kurā viņiem pašiem kaut kas nebija kārtībā. Tie, kam bija blaugznas vai psoriāze, izvēlējās dermatoloģiju, tie, kas bija pārāk kautrīgi, ārstēja autistus [7] , tie, kam bija vēdera aizcietējumi, kļuva par proktologiem, bet šizofrēniķi par… psihiatriem. It kā saskare ar vissmagākajiem gadījumiem ļautu viņiem pašiem izārstēties.

Mēs visi esam mīlestības invalīdi, es saku.

Tu mazāk nekā Afrodīte. Jo tas, ko tu piedzīvo un ko tu pret viņu izjūti, ir patiesi un skaisti. Līdz tādai pakāpei, ka tu viņai nepārmet pat to, ka viņa nogalina tavus ļaudis un nostāda tevi tādā situācijā, ka tu vari tikt izslēgts no spēles.

-Viņa tā darīja tāpēc, ka…

-Tāpēc, ka ir īsta draņķe. Beidz meklēt viņai aizbildinājumus.

Mēs ejam, un atkal es jūtu, ka mans draugs ir izsitis mani no sliedēm.

Taču iegaumē, ka es nekad nesmiešos par to, ko tu izjūti pret šo sirds invalīdi… Es uzskatu, ka tas, ko izjūti tu, Mišel, nozīmē, ka tu virzies cauri sieviešu iniciācijām. Un ar katru pārbaudījumu tu pilnveidojies. Tu esi neapmierināts un nelaimīgs, tomēr tu esi matērija, kas darbojas. Tas man atgādina kādu stāstu, ko man pastāstīja tēvs.

Atceroties tēvu Fransisu Razorbaku, manu draugu pārņem viegla nostalģija, taču viņš ātri atgūstas.

Tas ir anekdotisks atgadījums. Ja pareizi atceros, viņš man teica tā:

"Sešpadsmit gadu vecumā mani hormoni plosījās. Un es sapņoju par lielu mīlestību. Es to satiku, bet tad meitene kļuva pārāk uzbāzīga. Es viņu pametu un sāku meklēt tās pretstatu. Divdesmit gadu vecumā es sapņoju nokļūt pieredzējušas sievietes apkampienos. Un es viņu sastapu. Ļoti rūdītu un vecāku par mani. Ar viņu es atklāju jaunas mīlas spēles, taču viņa gribēja turpināt savus piedzīvojumus un pameta mani mana labākā drauga dēļ. Tad es sāku meklēt viņas pretstatu. Divdesmit piecu gadu vecumā es vēlējos sastapt tikai jauku meiteni. Es viņu satiku, bet mums nebija, par ko runāt. Mūsu attiecības izjuka. Un es atkal meklēju viņas pretstatu. Trīsdesmit gadu vecumā es vēlējos satikt gudru sievieti. Un es tādu atradu. Viņa bija lieliska, un es viņu apprecēju. Problēma bija tā, ka viņa nekad ar mani nebija vienisprātis un visu laiku centās man uzspiest savus uzskatus. Trīsdesmit piecu gadu vecumā vēlējos satikt jaunu meiteni, lai varētu to izveidot pēc sava prāta. Un es viņu atradu. Viņa bija ļoti jūtīga un visu uztvēra traģiski.

Tad es vēlējos sastapt nobriedušu, mierīgu un garīgi bagātu sievieti. Es viņu satiku kādā jogas klubā, taču viņa pieprasīja, lai es visu pametu un dodos projām, lai atlikušās dienas aizvadītu hindu ašramā. Piecdesmit gadu vecumā es no savas nākamās dzīvesbiedres vēlos tikai vienu…

-Ko?

Lai viņai būtu lielas krūtis!"

Rauls smejas, bet man gan smiekli nenāk.

Ak, tā ir sieviešu iniciācija, kad es tev saku! Viņas visas ir brīnišķīgas, neprātīgas, intuitīvas, kaprīzas, noslēpumainas, augstprātīgas, pieprasa uzticību, ir gaisīgas, dāsnas, privātīpašnieciskas un prot mūs novest līdz baudas un izmisuma virsotnēm.

Taču, ar tām saskaroties, esam spiesti iepazīt sevi, tātad pilnveidoties. Tas atgādina filozofu akmens izveidošanos… tas tiek attīrīts, iztvaicēts, sublimēts un pārogļots, tomēr tas mainās. Vienīgās briesmas, no kurām jāizvairās, nedrīkst koncentrēties tikai uz vienu un palikt ielipušam kā mušai medū.

Par vēlu, ar mani tas jau ir noticis.

Iespējams, ka Afrodīte tev grib sniegt tikai vienu mācību prast palaist vaļā. Viņa grib tev iemācīt, ka no tādām sievietēm kā viņa… jābēg. Lūk, tāda ir viņas mācība attiecībā uz tevi.

Es to vairs nespēju, jo viņa man nozīmē pilnīgi visu.

Ierauju galvu plecos, un Rauls man atkal apliek apkārt roku.

Kamēr tu sevi mīlēsi vairāk nekā vinu, vina tevi nespēs iznīcināt.

Es par to neesmu pārliecināts.

Ak pareizi! Es taču aizmirsu Edmonda Velsa izteikumu: "Mīlestība ir iztēles uzvara pār saprātu." Un diemžēl tev ir tik daudz iztēles, ka tu viņai piedēvē tādas īpašības, kādu viņai patiesībā nav. Tas nekad nebeigsies.

-Tas turpināsies bezgalīgi, es papildinu.

Un zemapziņā es nodomāju: "Un es sagaidīšu šo bezgalību kopā ar viņu, lai ko tas man arī maksātu."

Sastingstu. Dzirdu, kā lapās čab soļi.

Kāda būtne kustas, paslēpusies papardēs, un tuvojas. Tad viņa pēkšņi parādās. Manā priekšā iznirst blēdīga seja. Šai būtnei ir cilvēka ķermenis, āža kājas ar āža nagiem, seja ar mandeļveida acīm, bet no sprogainajiem matiem rēgojas mazi radziņi. Manī šķelmīgi noraugās satīrs.

Ko tu gribi?

Ko tu gribi? viņš atkārto, purinot savu sprogaino galvu.

Es ar žestu viņu atgrūžu.

Ej prom!

Ej prom?

Sīkais monstrs mani rausta aiz togas.

Liec mani mierā! es saku.

Liec mani mierā?

Liec mani mierā?

Liec mani mierā?

Tagad jau veseli trīs satīri spēlē atbalsis un rausta mani aiz togas, it kā gribētu mani kaut kur aizvilkt un kaut ko parādīt. Es žigli no viņiem atbrīvojos. Rauls no tiem atgaiņājas, vicinot pa gaisu vītola zaru. Dažus soļus tālāk pārējie mūs jau gaida.

Man viņi šķiet uzjautrinoši, — Žoržs Meliess saka.

Lai nu vai kā, bet bīstami gan viņi nav, piebilst Mata Hari. Ja viņi gribētu mūs nodot, tad sen jau būtu to izdarījuši.

Dodamies uz priekšu, bet satīri mums seko. Gaiss smaržo pēc sūnām un ķērpjiem. Plaušās ieplūst dīvains mitrums. Kad elpojam, rodas garaiņi.

Es eju, bet Afrodītes tēls man neliek mieru.

Ielejā zvani ieskanas divpadsmit reizes, nozvanot pusnakti, bet mēs jau atrodamies pie Zilās upes.

Žoržs Meliess mums lūdz, lai apstājamies un pagaidām, kad ausīs diena, jo, kā viņš apgalvo, tas nepieciešams, lai viņa viltība izdotos. Lai arī tas mums sevišķi nepatīk, tomēr mēs viņu paklausām un apsēžamies zem kāda liela koka ar mezglainām saknēm. Laiku īsinot, palūdzu, lai Žoržs Meliess man uztic sava aritmētiskā trika ar "kivi" noslēpumu. Viņš manu lūgumu izpilda.

Pareizinot jebkuru ciparu ar 9, vienmēr iegūstam skaitli, kura ciparu summa atkal ir 9, viņš paskaidro.

3   x 9 = 27; 2 + 7 = 9;

4   x 9 = 36; 3 + 6 = 9; 5x9 = 45; 4 + 5 = 9 utt.

Lai kāds arī būtu skaitlis, es jau iepriekš zinu, ka tā ciparu summa būs 9. Un, ja no tā atņemšu 5, paliks 4. Tādēļ, kad es lūdzu, lai iztēlojas skaitlim atbilstošu burtu, tas noteikti ir "d". Bet vienīgā Eiropas valsts, kuras nosaukums sākas ar "d" burtu, ir Dānija [8] , bet vienīgais auglis, kas sākas ar šī angļu valodas vārda pēdējo burtu "k", ir kivi.

Tad tik vienkārši tas ir! Uzzinot burvju triku atminējumus, nākas nedaudz vilties.

Tu iedomājies, ka tev ir izvēle, bet patiesībā tev tās nav. Tu vienkārši ej pa apslēptām sliedēm, no kurām nevari novirzīties.

-Vai tu uzskati: atrodoties šeit, mēs iedomājamies, ka varam izvēlēties, kaut gan patiesībā tā nav?

Es par to esmu pārliecināts, burvju mākslinieks atbild. Mēs iedomājamies, ka piedalāmies spēlē, taču patiesībā darbojamies pēc iepriekš sarakstīta scenārija. Vai tad atsevišķi notikumi no mūsu cilvēku baru dzīves tev nešķiet ļoti līdzīgi tiem, kas piedzīvoti uz "1. zemes"?

Amazones ir mitoloģiskas, nevis vēsturiskas būtnes.

Iespējams, ka tās kādreiz ir pastāvējušas, bet tad izzudušas. Mēs taču nezinām uzvarēto cilvēku vēsturi. Tieši tā pret notiekošo izturas Olimpijā. Piemin uzvarētājus, bet aizmirst zaudētājus. Uz "1. zemes" vēstures mācību grāmatās tiek pieminēti tikai uzvarētāji. Turklāt antīkās pasaules laikos daudzi neprata rakstīt un notikumi tika atstāstīti mutiski. Tā līdz mums nonākuši tikai to cilvēku vēstījumi, kas tos iedomājušies aprakstīt grāmatās. Tā mēs pazīstam ķīniešu, grieķu, ēģiptiešu un ebreju vēsturi, bet mums nekas nav zināms par hetiem, partiešiem vai… amazonēm. Visas mutiskās kultūras atradās neizdevīgā situācijā.

Tas man atgādina vienu no interesantākajiem Enciklopēdijas fragmentiem. Uzvarēto atmiņas… Kurš gan atceras iznīcinātās civilizācijas? Iespējams, ka, liekot mums vēlreiz nospēlēt jau uzrakstītas lomas, dievi ļauj mums izjust sāpes. Uzvarēto atmiņas.

Tomēr šķiet, ka "1. zemes" vēsture atšķiras no tās, kas tiek rakstīta uz "18. zemes".

Žoržs Meliess turpina savu domu:

Vai tu, piemēram, nesaskati nekādu līdzību starp skarabejcilvēkiem un ēģiptiešiem?

Nē, jo es pats jau viņus rosināju būvēt piramīdas. Bet, kas attiecas uz reliģiju, tad tā ir tīrā sagadīšanās, ka es iedvesmojos no ēģiptiešu piekoptās ticības, kas aprakstīta Edmonda Velsa Enciklopēdijā.

Lai gan ir tumšs, nojaušu, ka Žorža Meliesa lūpās iegulst smaids.

Tad tu uzskati, ka ir tā? Bet, ja nu šī… sagadīšanās ietilpst plānā, par kuru mums nav ne vismazākās nojausmas un kuram mēs tomēr pakļaujamies, tāpat kā tu iedomājies, ka esi brīvs, tomēr neglābjami nonāc pie Denmark un kivi?

Esmu daudz domājis un zinu, ka tad, kad pieņemu dieva lēmumu attiecībā uz saviem cilvēkiem, tad es to daru ar sirdi un dvēseli. Es nepakļaujos nekādai ietekmei. Tātad es esmu dievs, kas pilnībā paļaujas tikai pats uz savu brīvo izvēli. Un, ja es atdarinu "1. zemes" elementus, tad tas ir tādēļ, ka tās vēsture ir vienīgā, ko es pazīstu un atceros. Es to daru labprātīgi. Vai arī tādēļ, ka man trūkst iztēles.

Turklāt nemaz jau nepastāv desmit tūkstoš variantu, kā likt cilvēkiem attīstīties… Viņi ceļ pilsētas, karo, sāk nodarboties ar podniecību, būvē kuģus un pieminekļus. Nav jau nemaz tik daudz izvēles. Cilvēki būvē vai nu kubiskas formas celtnes, kā Zālamana templis, vai piramīdu kā Heopss, sfēru kā Parīzes "Zeoda" [9] vai arī triumfa arku kā romieši.

Es mēģinu Meliesam iebilst.

Cik man zināms, tādi žurkcilvēki taču uz Zemes nav pastāvējuši.

Un kā vēl, viņš rāmi atbild. Ir bijušas tautas, kuras var salīdzināt ar žurkcilvēkiem, taču, tā kā tās ir izzudušas, tad ir aizmirstas. Asīrieši bija indoeiropiešu tauta, kas mita Mazāzijā, līdzās pašreizējai Turcijai. Viņi iznīcināja visas citas tautas un tā izveidoja karotāju impēriju. Citi indoeiropieši mezopotāmieši, mīdieši, skiti, kimērieši, frīģieši un līdieši to beidzot iznīcināja, lai no tās atbrīvotos uz visiem laikiem.

Visas šīs tautas man par kaut ko atgādina. Šķiet, ka Žoržs Meliess tomēr labi zina iekaroto tautu vēsturi, kura bija aizmirsta, jo cilvēki nebija ieviesuši ne rakstību, ne grāmatas.

Un kā tad paliek ar Kamilas Klodelas lāčcilvēkiem, tie gan nevienam nelīdzinās?

Taču mans sarunu biedrs paliek nesatricināms.

To es vēl nezinu. Šos dzīvniekus simbolus ne vienmēr var uzreiz atšifrēt. Taču, ja aplūkosim iguāncilvēkus vēl vienu tautu, kas ceļ piramīdas, tad tie it kā nejauši apmetušies okeāna otrā pusē tāpat kā maiji, kas arī ir piramīdu celtniecības speciālisti. Kad es tev saku,

Mišel, mēs tikai domājam, ka piedalāmies spēlē, taču patiesībā darbojamies pēc iepriekš sarakstīta scenārija.

Rauls klusē, it kā būdams apmierināts ar to, ka kāds cits izsaka vina domas.

Mata Hari, kas atspiedusies pret kādu koka stumbru mums līdzās, sekojusi mūsu sarunai un jau labu laiku deg nepacietībā, jo arī vēlas izteikties.

Uz "18. zemes", viņa saka, kontinentiem nav tāda pati forma kā uz "1. zemes". Šīs ģeogrāfiskās atšķirības pilnībā izmaina visus rādītājus. Tautas, kas uz "1. zemes" mitušas viena otrai blakām, uz "18. zemes" var šķirt okeāns.

Uz to Zoržam Meliesam nav, ko atbildēt. Tāpat kā uz to, ko saka Fredijs, kad tas iebilst:

Šīs līdzības ir mūsu iztēles auglis, kas mums vienmēr liek samērot pazīstamo un nepazīstamo. Tāpat kā tad, kad bijām uz Sarkanās planētas.

Atceramies šo ceļojumu toreiz, kad bijām eņģeļi un devāmies kosmosā, meklējot apdzīvotu planētu. Un mēs atklājām Sarkano planētu, uz kuras mita četras tautas — ziemāji, rudenāji, vasarāji un pavasarnieki. Katra sezona tur ilga piecdesmit gadus. To izraisīja šīs planētas savdabīgā orbīta, un, iestājoties kārtējai sezonai, attiecīgā tauta ieguva varu pār kontinentu kopumu. Taču visvairāk mūsu grupu bija pārsteidzis tas, ka visur varēja sastapt vēl vienu tautu, kas bija nopietni nodevusies zinātnei un tirdzniecībai. Tie bija relatīvisti. Viņus apspieda un vajāja nezināmu iemeslu dēļ. Viņi darīja visu, lai asimilētos un tiktu pieņemti, taču vienmēr tika atgrūsti un palika svešinieki. Fredijs secināja, ka it visur pastāv foreļcilvēku tauta (foreles mēdz ielaist ūdens filtrēšanas sistēmās, lai tās tur atrastu kaut niecīgākās piesārņojuma pēdas, jo ir uz to ārkārtīgi jutīgas). Šī foreļcilvēku tauta nosaka, kādas briesmas draud planētai.

Ja reiz viss ir uzrakstīts, turpina Žoržs Meliess, es labprāt gribētu uzzināt, kāds scenārijs ir sagatavots mums.

Tas man atgādina kādreiz tik populāros televīzijas realitātes šovus, atzīmē Fredijs Maiers. Šķiet, ka dalībnieki dara visu, kas tiem ienāk prātā, taču beigās izrādās, ka visas šīs situācijas iepriekš bijušas paredzētas un ka ik reizi, kad šīs pārraides tikušas pārdotas ārzemēm, tajās atkal varam sastapt tos pašus arhetipus: aizkustinoša blondīne, kura slēpj, ka viņai ir bērns, augstprātīga snobe, dežūrāksts, lempīgais, valdzinātājs…

Vējš līdz mums atnes maigu lavandas smaržu. Lapas čab, bet nakts kļūst tik tikko gaišāka.

Un ja nu viņiem ir taisnība? Ja nu viss patiešām jau iepriekš bijis paredzēts scenārijā? "Viss sākas un beidzas ar romānu," Edmonds Velss man jau reiz bija teicis. Taču nevaru beigt šausmināties par domu, ka esmu tikai marionete, rotaļlieta kādā dimensijā, kas ir par mums pārāka.

Mani delfīncilvēki pasaules vēsturē vēl nekad agrāk nav pastāvējuši. Neatceros, ka uz "1. zemes" būtu bijusi kāda tauta, kas peld uz delfīnu muguras un ārstējas, uztverot ķermeņa enerģētiskos laukus.

Žoržs Meliess novaikstās.

Pagaidi vien. Vai nu tavi delfīncilvēki izzudīs tāpat kā viņu zemes līdzinieki, kas izskaidro to, kāpēc viņi ir aizmirsti, vai arī ar viņiem notiks kādas mutācijas un viņi pārvērtīsies par kādu citu tautu. Taču es pieļauju: ja mēs tagad pārtrauktu "Y spēli", mēs tavus dclfīncilvēkus neatrastu nevienā vēstures grāmatā.

Viņam ir taisnība: mana nemainīgā priekšpēdējā vieta man nedod nekādas cerības, ka es vēlāk varētu parādīties atmiņās. Turklāt tie retie raksti, kas tika izdoti tajā laikmetā, kurā pametām spēli, atspoguļo tikai karus un monarhu kāzas. Nevienu neinteresē slīkstošo varza, kas reiz piestājusi pie kādas salas un tajā iekārtojusies uz dzīvi, pārveidojot zinātni un mākslu.

Saruna tiek pārtraukta. Tagad pie debesīm paceļas otrā saule un pulkstenis ir viens laiks, kad jāstājas pretim briesmonim. Mēs izstaipāmies, lai sasildītos, paturot prātā, ka iespējama fiziska cīņa, un dodamies tālāk.

Mēs paejam zem ūdenskrituma Zilajā upē un nonākam Tumšajā mežā. Pieliekam soli. Mata Hari, kas iet priekšgalā, dod mums zīmi, ka ceļš ir brīvs.

Es neesmu vienīgais, kurš ir satraucies, taču Zoržs Meliess šķiet par sevi drošs. Nez kas gan atrodas maisā, ja tas piešķir viņjm tādu pārliecību?

Tālumā izdzirdam rūcienus. Mata Hari apstājas un mēs arī. Milzīgais zvērs mūs ir pamanījis. Tas draudīgi aulekšo mums pretim, tuvojas un pēkšņi mūsu priekšā apstājas.

Tad tāda izskatās milzīgā himera… Tās ķermenis ir desmit metrus augsts un atgādina dinozaura ķermeni, kam augšgalā trīs kakli. Iedomājos, ka tā man dzinās pakaļ! Bet virs kakliem rēgojas trīs dažādu dzīvnieku galvas. Lauvas galva rēc, āža galva spļauj pretīgu, lipīgu žurgu, bet pūķa galvai no rīkles šļācas liesmas, un, tai atveroties, var redzēt, ka himerai uz ilkņiem aizķērušās togas atliekas pēdējā liecība par kādu studentu, kurš nav pietiekami ātri skrējis.

Mūs sedz dzīvnieka ēna.

Nu kāds tad bija tas tavs burvja plāns? Rauls Razorbaks jautā Žoržam Meliesam.

Specefektu pionieris attaisa maisu un izvelk no tā milzīgu spoguli.

Viņš mierīgi tuvojas zvēram un viņam to parāda. Mēs gaidām.

Cits pēc cita lielās himeras trīs purni pagriežas pret mirdzošo priekšmetu un neticīgi blenž uz briesmoni, kas viņā noraugās.

Nezvērs dīdās, trīc un nespēj novērsties no šī satraucošā tēla.

Viņš sevi nepazīst un tādēļ ir pats no sevis nobijies, Merilina čukst.

Milzu himera nemana neko, izņemot savu spoguļattēlu. Viņa dreb, atkāpjas atpakaļ, tad atkal pienāk tam tuvāk, taču par mums ir pilnīgi aizmirsusi.

Uzmanīgi, lēnām kustībām, kas pamazām kļūst aizvien ātrākas, mēs pametam himeras redzesloku. Paši nespējam noticēt, ka tik viegli esam tikuši no viņas vaļā. Iespējams, ka burvju mākslinieku spējas novērtētas par zemu.

Mēs apsveicam Meliesu, kas mums ar zīmēm rāda, lai attālināmies, cik ātri spējam, kamēr zvērs nav mainījis savu izturēšanos.

Dodamies tālāk pa melno teritoriju, kurā mēs beidzot varam brīvi iekļūt. Atceros, kā es te bēgu no milzu himeras. Es nokritu, nonācu pazemē, atradu kādas cilvēku grupas atstātās pēdas, bet pēc tam balts trusis ar sarkanām acīm mani bija izglābis. Tik daudz burvestību, un tagad visu atrisinājis vienkāršs spogulis…

Mēs esam izkļuvuši cauri melnajai teritorijai un nonākuši līdz pakalnam, kas izbeidzas kādā plato. Šeit ieraugām jaunu teritoriju, kas ir sarkana un izplešas mums priekšā, ciktāl sniedzas skatiens. Zeme ir irdena. Mūsu pēdas grimst mālainā zemē.

Zilajai teritorijai sekoja melnā, melnajai sarkanā, atzīmē Fredijs Maiers. Mēs paceļamies pretim gaismai, sekojot filozofu akmens iegūšanas fāzēm.

Mežu tagad nomainījis milzīgs magoņu lauks. Viss joprojām ir sarkans, tikai tagad ar karmīna nokrāsu. Šo mirkli izraudzījusies saule, lai purpursarkano ainavu izgaismotu ar ugunssārtu mirdzumu.

Apstājamies!

Kas tev lēcies?

Pārējie uz mani skatās. Man galvā atbalsojas kentauru bungas un ir tāda sajūta, ka es tūlīt paģībšu.

Apstājamies, man vajag nedaudz atpūsties…

Viss, kas šeit notiek, šķiet pārāk neprātīgs. Es to vairs nevaru izturēt.

Bet milzu himera…

Himerai tagad ir, ko darīt, — Mata Hari saprotoši nosaka.

Teonautu grupa svārstās, bet tad pēc Raula rīkojuma piekrīt nedaudz apstāties.

Es pagriežu pārējiem muguru, apsēžos magonēs un aizveru acis.

Gribu saprast, kas ar mani notiek.

Viss ir manai mazajai dvēselei par strauju.

Esmu bijis cilvēks, esmu bijis eņģelis, un nu esmu dievs.

Dievu māceklis.

Man vienmēr ir licies, ka būt dievam nozīmē iegūt visas iespējas, taču tagad izrādās, ka tas pirmām kārtām nozīmē uzņemties atbildību. Ja mani delfīncilvēki nomirs, es no šī trieciena vairs neatgūšos. Es to zinu. Jo viņi nav nekādas marionetes. Nē, viņi ir kaut kas daudz vairāk. Viņi ir manas dvēseles atspulgs… Viņi ir mana apziņa, kas sadalījusies, un daļiņa no tās iemājojusi ikvienā no tiem cilvēkiem, kuri veido šo cilti. Līdzīgi kā hologrammas veido attēlu. Tomēr, ja tās saplēš, tad katrā lauskā atkal saskatāms viss attēls. Mana dieva dvēsele iemiesojusies manas tautas cilvēkos, un, kamēr kaut viens no tiem būs dzīvs, arī es eksistēšu. Un ja nu izzūd viņi visi? Kad es ieraudzīšu pēdējo delfīncilvēku kā pēdējo mohikāni pasaulē, kas tos izspiedusi… tad es ar nepacietību gaidīšu, kad mani izslēgs no spēles vai nogalinās, lai pārvērstu par mēmu un nemirstīgu himeru. Bet mana dvēsele vēl joprojām būs dzīva un nespēs neko citu kā staigāt pa mežu un ķircināt jaunos dievu mācekļus, kā mani bija ķircinājusi ķerubīne. Varbūt es kļūšu par kentauru vai Leviatānu, vai arī… par lielo himeru, kas iestrēgusi pie spoguļa. Tomēr vissliktākais būs tas, ka man vairs nebūs nekādu cerību paaugstināt savu līmeni. Vairs nebūs nekādu noslēpumu. Un man neatliks nekas cits kā sērot par savu tautu.

Attēli man acu priekšā mainās kā pastkartītes. Mani miermīlīgie ļaudis pludmalē. Vecā kundze, kas pirmo reizi sarunājas ar delfīnu. "Pēdējās cerības" kuģa būvēšana un pirmās valdnieces kronēšana…

Miera osta. Brīnišķīgā tīrā garīguma pilsēta… ko iznīcina plūdi. Un tad dziļi manī ieskanas kāda balss: "Tas bija nepieciešams, es to darīju tevis paša labā. Gan tu reiz to sapratīsi." Afrodīte. Kā gan vēl joprojām esmu spējīgs mīlēt šo sievieti? Atveru acis.

Un varenais Dievs tur augšā? Kurš tas ir? Zevs? Lielais Visuma arhitekts? Kāda augstāka dimensija?

Iespējams, ka tas ir kaut kas tāds, ko mēs pat neesam spējīgi iztēloties.

Kāda doma liek man pasmaidīt. Cilvēkam ir tikpat grūti izprast Dievu, kā kaķa aizkuņģa dziedzerim saprast vesternu, ko cilvēkiem rāda televīzijā.

Kas ir Dievs?

Es vairs nespēju atraut acis no kalna virsotnes. Atrasties tik tuvu noslēpuma atrisinājumam ir ārkārtīgi satraucoši.

It kā lai atbildētu uz manu jautājumu, gaismas stars izspraucas cauri blāvajiem mākoņiem, kas sedz kalna virsotni.

Vai tas ir tikai optisks māns? Šķiet, ka gaismai ir astonnieka forma…

Kāpēc Viņš mani šurp atveda? Kāpēc Viņš mūs māca? Lai mēs kļūtu Viņam līdzvērtīgi un pārņemtu stafeti? Varbūt varenais Dievs ir noguris? Bet varbūt Viņš mirst?

No šīs domas man pa ādu sāk skriet skudriņas. Es miglaini atceros Afrodītes vārdus:

"Daži tam tic, bet citi ne."

Atceros Zila Verna nāvi. "Nekādā gadījumā nedodies tur augšā!" Un tad Lisjēns. Viņš teica kaut ko tamlīdzīgu: "Vai tad jūs neapjēdzat, ka jūs grib pārvērst par slepkavām?", "Jūsu ļaužu bari nomirs tāpat kā uz "17. zemes". Labākajā gadījumā jūs kļūsiet par līdzzinātājiem."

Bet Edmonds sacīja: "Šeit mēs atrodamies vislabākajā vietā, lai vērotu un saprastu. Te savienojas visas dimensijas."

Atceros, kā pirmo reizi sastapu Afrodīti. "Jūsu draugs saka, ka jūs esot kautrīgs." Viņa man pieskaras. Šis kontakts ar viņas ādu, kas ir gluda kā zīds… viņas savilktās lūpas un draiskais skatiens. "Es jums uzdošu atminēt kādu miklu…"

Atkal ši nolādētā mikla man neiziet no prāta kā sīks grauzējs, kas grauž no iekšpuses.

"Labāks par Dievu, sliktāks par velnu."

"Tā esat jūs, Afrodīte, jūs esat labāka par Dievu un sliktāka par velnu." Atkal dzirdu viņas kristāldzidros smieklus. "Man ļoti žēl, bet tā nav pareizā atbilde… "

Un Dionīss: "Vai jūs esat tas, kuru gaida?"

Ja vien es zinātu, kas es patiesībā esmu! Zinu, ka esmu ne tikai Mišels Pensons. Bet kas vēl es esmu?

Dvēsele, kas paplašinās un atklāj savu patieso spēku.

Bieži atceros Leviatānu. "Iniciācija, tiekot apēstam ūdenī," bija teicis Sent-Ekziperī. Atceros, kā mēs aizlavījāmies pie Atlanta. Visas šīs pasaules, kas ir tik līdzīgas mūsējai, kur neattīstīti cilvēki cenšas visu darīt, cik vien labi spēj… viņu dieviem tiem vairāk vai mazāk piepalīdzot. Dieviem, kam ir pašiem savas rūpes, savs rokraksts, savas bailes, sava morāle, savas ambīcijas, sava utopija un savas neveiksmes.

Un es atceros dievu slepkavu. Kā teica Atēna: "Viens no jums nogalina savus biedrus. Viņš saņems tādu sodu, kādu jūs pat nespējat iedomāties… viens no jums… viens no 144 blēdās. Jums visiem vajadzētu citam no cita uzmanīties." Un vēl Afrodīte teica: "Tev, Mišel, vajadzētu uzmanīties no saviem draugiem."

Afrodīte. Atkal vina.

Viņas skūpsts. Viņas seja. Viņas smaržas.

Domāt par kaut ko citu. Par maniem kādreizējiem klientiem Igoru, Veneru un Žaku, kas tagad jau kļuvuši par citiem mirstīgajiem un cīnās ar savu karmu, tāpat kā es savā mirstīgā cilvēka dzīvē pats biju cīnījies, neko daudz no tā visa nesaprotot. "Viņi drīzāk cenšas mazināt savas nelaimes nekā tiekties pēc laimes." Un šie vārdi: "Cilvēks vēl nemaz nav radies. Viņi ir tikai starpposms starp primātiem un cilvēku, un mums, dieviem, viņiem jāpalīdz kādu dienu kļūt par būtnēm ar 4. apziņas līmeni. Pagaidām viņi atrodas tikai 3,3. līmenī… "

Es paraugos uz kalnu.

Un atkal aizveru acis.

Tā gribas tam visam mest mieru. Gulēt. To visu pārtraukt.

Mani delfincilvēki izdzīvos arī bez manis. Afrodīte atradīs kādu citu dvēseli, ko savaldzināt un mocīt. Teonauti atradīs citus dievu mācekļus, ar kuriem kopā atklāt pēdējo Noslēpumu.

Mosties, Mišel! Ātrāk!

Atveru acis, un tas, ko ieraugu, mani apstulbina.

Debesīs pēkšņi parādās acs, milzīga acs, kas aizsedz horizontu.

Vai tas tiešām varētu būt…

PATEICĪBAS

Patrikam Žanbatistam, Žeromam Maršānam, Reinam Zilbčram, Fransuāzai Šafanclai, Dominikai Šarabuskai, Stefanam Kraušam, Jonatānam Verbēram, Sabīnei Krosenai, Zanam Mišelam Raū un Borisam Cirulnikam.

Notikumi, kas norisinājās "Mēs dievi" sarakstīšanas laikā.

īsmetrāžas filmas "Mūsu draugi cilvēki" uzņemšana. Tā ir kā pretmets izrādei ar tādu pašu nosaukumu, kurā ekstrasensi pēta cilvēku paradumus, līdzīgi kā dokumentālajās filmās tiek pētīti dzīvnieku paradumi.

Scenārija sarakstīšana pilnmetrāžas filmai "Sieviešu planēta".

Komiksa "Ievas bērni" sarakstīšana, kurā turpinās šajā romānā aprakstītie notikumi.

Informatīvās interneta lapas "arbredespossibles.free.fr" izveidošana, lai savāktu visu informāciju par iespējamiem nākamiem variantiem.

Interneta lapas:

www.bernardwerber.com www.albin-michel.fr

[1] Vārdu spēle: latiņu vai. — hora, franču vai. — l'heure, bet latv. vai. stunda. (Šeit un turpmāk tulk. piez.)

[2] Dodies zemes iekšienē, un, to pārmeklējot, tu atradīsi apslēpto akmeni. (Tulk. no latīņu vai.)

[3] Avatāra ar acīm skatāms kāda dieva iemiesojums uz Zemes (hinduisma mitoloģijā).

[4] ex nihilo (latīņu vai.) — no nekā.

[5] ja vien kaut kas var noiet greizi, tad tas arī notiks. (tulk. no angļu vai.)

[6] feneks ziemeļāfrikas lapsa ar lielām, stāvām ausim.

[7] autists — cilvēks, kam raksturīga noslēgšanās sevī.

[8] dānija angļu vai. denmark.

[9] kinoteātris parīzē, kas ietilpst zinātnes un tehnikas pilsētiņas sastāvā. Tas ir kupols ar 36 m diametru, tas darināts no 6433 trijstūrveida tērauda spoguļiem.

Content

Verbērs Bernārs Tanatonauti-3. Mēs - dievi

Priekšvārds

1. ENCIKLOPĒDIJA. SAKUMS

2. KAS ES ESMU?

3. ENCIKLOPĒDIJA. SĀKUMS (turpinājums)

4. IERAŠANĀS

5. ENCIKLOPĒDIJA. SĀKUMS (turpinājums)

6. SAVĀ ĀDĀ

7. ENCIKLOPĒDIJA. SĀKUMS (noslēgums)

8. SALA

9. ENCIKLOPĒDIJA. SASTOPOTIES AR NEZINĀMO

10. PIRMĀ TIKŠANĀS

11. UN JA NU MĒS ESAM VIENĪGIE VISĀ IZPLATĪJUMĀ?

12. TIKŠANĀS

13. ENCIKLOPĒDIJA. DEBESU JERUZALEME

14. svētlaimīgo pilsēta

15. VIESIS

16. ENCIKLOPĒDIJA. SKAITĻU SIMBOLIKA

17. PIRMĀS SVINĪBAS AMFITEATRI

18.  ENCIKLOPĒDIJA. KLIEDZIENS

19.  PIRMĀ OFICIĀLĀ SLEPKAVĪBA

20. ENCIKLOPĒDIJA. ANHA

21. ZILAIS MEŽS

I. DAIĻDARBS ZILĀ

22. ZILĀ STRAUME

23. MITOLOĢIJA. GRIEĶU ĢENĒZE

24. MIRSTĪGIE. 0 GADS

25. MITOLOĢIJA. KRONS

26. SESTDIENA. KRONA LEKCIJA

27. ENCIKLOPĒDIJA. TRĪS SOĻI UZ PRIEKŠU, DIVI ATPAKAĻ

28. melnrakstu laiks

29. ENCIKLOPĒDIJA. KOSMISKĀ OLA

30. OLU GARŠA

31. ENCIKLOPĒDIJA. NĀVE

33. MITOLOĢIJA. OLIMPIEŠI

34. ZILAJĀ MEŽĀ

35. ENCIKLOPĒDIJA. SPOGULIS

36. SPOGUĻA STADIJA. 2 GADI

37. HĒFAISTS

38. SVĒTDIENA. HĒFAISTA LEKCIJA

39. ENCIKLOPĒDIJA. ŠOKOLĀDES KŪKAS RECEPTE

40. KĀDAS PASAULES RAŠANĀS

41. ENCIKLOPĒDIJA. CILVĒKS, KURŠ PĀRSNIEDZ GAISMAS ĀTRUMU

42. otrā krastā

43. MITOLOĢIJA. SIRĒNAS

44. MIRSTĪGIE. 4 GADI. PĀRBAUDE AR ŪDENI

45. MITOLOĢIJA. POSEIDONS

46. AUGU LAIKS

47. KRIEVU LELLES

48. JŪRAS PRODUKTI, AUSTERES UN JŪRASEŽI

49. ENCIKLOPĒDIJA. NOSLĒPUMI

50. EKSPEDĪCIJA TUMSĀ

II. TUMSAS AIZSEGĀ

51. TUMSĀ

52.    ENCIKLOPĒDIJA. BAILES

53.     PAGAIDU NOMETNE

54. MITOLOĢIJA. ARĒJS

55. OTRDIENA. ARĒJA LEKCIJA

56. ENCIKLOPĒDIJA. VARDARBĪBA

57. DZĪVNIEKU LAIKS

58. ENCIKLOPĒDIJA. 142 857

59. ASIŅU GARŠA

60. ENCIKLOPĒDIJA. PĪTERA LIKUMS

61. MIRSTĪGIE. 8 GADI. BAILES

62. MITOLOĢIJA. HERMEJS

63. TREŠDIENA. HERMEJA LEKCIJA

64. ENCIKLOPĒDIJA. JAHVIEŠU REVOLŪCIJA

65. BARU LAIKS BRUŅURUPUČCILVĒKU BARS

ŽURKCILVĒKU BARS

DELFĪNCILVĒKU BARS

66. ENCIKLOPĒDIJA. SKUDRAS

67. HERMEJA BILANCE

68. ENCIKLOPĒDIJA. ŽURKU HIERARHIJA

69. TERITORIJA UN AGRESIVITĀTE

70. MITOLOĢIJA. CILVĒKU SABIEDRĪBA

71. TĀ IR VIŅA

72. ENCIKLPOPĒDIJA. TRĪS PAZEMOJUMI

73. BEATRISE NOSLEPKAVOTA

74. SVĒTAIS KALNS

75. NOVĒROJUMI NO GAISA

76. ENCIKLOPĒDIJA. LEVIATĀNS

77. BRIESMOŅA VĒDERĀ

78. ENCIKLOPĒDIJA. MĒRFIJA LIKUMS

80. MITOLOĢIJA. DĒMETRA

81. CETURTDIENA. DĒMETRAS LEKCIJA

82. ENCIKLOPĒDIJA. KALENDĀRS

83. CILŠU LAIKS

ŽURKCILVĒKU CILTS

DELFĪNCILVĒKU CILTS

84.  ENCIKLOPĒDIJA. APBEDĪŠANAS CEREMONIJAS

85.  DĒMETRAS NOVĒRTĒJUMS

86. ENCIKLOPĒDIJA. EKSPERIMENTS AR ŠIMPANZĒM

87. BURVJU TRIKS

88. ENCIKLOPĒDIJA. UZVARĒTO ATMIŅAS

89. EKSPERIMENTU LAIKS

90. NOSTRADAMS

91. RAMA PASAULE

92. ENCIKLOPĒDIJA. ATLANTĪDA

93. EDMONDS TIEK NOTVERTS

94. ENCIKLOPĒDIJA. ENCIKLOPĒDISTU KUSTĪBA

95. MIRSTĪGIE. 12 GADI

96. MITOLOĢIJA. AFRODĪTE

97. PIEKTDIENA. AFRODĪTES LEKCIJA

98. ENCIKLOPĒDIJA. IĻJIČA LIKUMS

99. PILSĒTU LAIKI

DELFĪNCILVĒKU PILSĒTA

SKARABEJCILVĒKI

ŽURKCILVĒKI

100. ENCIKLOPĒDIJA. AMAZONES

101. SMAGĀ VILŠANĀS

102. ENCIKLOPĒDIJA. BLUSU PAŠIEROBEŽOŠANĀS

103. UZMANĪBU! GRIESTI!

104. ENCIKLOPĒDIJA. DOGONI

105. pats galvenais students

106. ENCIKLOPĒDIJA. BURVJU MĀKSLINIEKI

107. EKSPEDĪCIJA UZ SARKANO TERITORIJU

PATEICĪBAS