Zāns Timotejs

Zvaigzņu kari-1. Impērijas mantinieks

Zvaigzņu Kari

I grāmata Impērijas Mantinieks

1. nodala

Kaptein Pelleon? sauca kāda balss no ieejas trapa puses. Tā izlauzās cauri neskaidrajai dūkoņai, jo fonā tika risinātas sarunas. Pienācis ziņojums no sardzes izlūkkuģi nupat samazinājuši ātrumu, tie vairs nelido gaismas ātrumā!

Pelleons pārliecās pāri tā vira plecam, kurš stāvēja uz "Himēras" komandtiltiņa, lūkodamies vadības monitorā, un likās uzsaucienu nedzirdējis.

Noteiciet to kursu! viņš pavēlēja, iedegdams gaismu uz displeja ekrāna.

Inženieris viņu jautājoši uzlūkoja. Ser…?

Es dzirdēju, ko viņš teica, Pelleons sacīja. Jūs saņēmāt pavēli, leitnant.

Jā, ser, leitnants piesardzīgi atsaucās un lūkoja noteikt izlūku kursu;

Kaptein Pelleon? balss atkārtoja, šoreiz jau tuvāk. Pētot displeju, Pelleons nogaidīja, līdz skaidri varēja saklausīt tuvojošos soļus. Pēc tam viņš, ar gluži karalisku stāju, kādu var iegūt, pavadot piecdesmit gadus Karaliskajā flotē, atlieca plecus un pagriezās.

Jaunā dežūrvirsnieka steidzīgie soļi kļuva lēnāki, viņš apstājas. — Ak vai, ser… Virsnieks ielūkojās Pelleonam acis un viņa balss aizlūza.

Pelleons ļāva klusumam ievilkties garumā šķita, ka tajā var saklausīt pat sirdspukstus, un tas ilga pietiekami ilgu laiku, lai tuvākstāvošie to pamanītu.

-Tejums nav lopu tirgus, leitnant Cel! viņš beidzot noskaldīja, un viņa balss skanēja mierīgi un klusi. bet ledaini auksti. Šis ir Karaliska iznīcinātājkuģa komandtiltiņš! Parasta un ikdienišķa informācija nav es atkārtoju nav tā vienkārši izkliedzama komandtiltiņa virzienā! Vai skaidrs?

Cels norija siekalas. Jā, ser.

Pelleons vēl kādu mirkli cieši lūkojās leitnantam acīs, pēc tam tikko manāmi pamāja un novērsās. Tagad ziņojiet.

Jā, ser. Čels atkal norija siekalas. Mēs nupat saņēmām ziņas no sardzes kuģiem, ser. Izlūki atgriezušies no pētniecības reida uz Obroa.

Lieliski, Pelleons pamāja. Vai viņiem ir kādas nepatikšanas?

Tikai nelielas, ser turienieši esot pamanījuši, ka izdabūta informācija no viņu centrālās datu bankas. Pulka komandieris ziņoja, ka esot bijis pakaļdzīšanās mēģinājums, bet nav izdevies nevienu izlūkkuģi panākt.

Domāju gan, Pelleons drūmi norūca. Obroa atrodas stratēģiski svarīgā vietā robežas tuvumā! Un izlūkošanas atskaites norāda, ka Jaunā Republika ir gatava maksāt dārgu cenu par atbalstu un palīdzību. Ja reida laikā tur būtu bijuši apbruņoti slepeno uzdevumu kuģi. tad…

Labi, viņš drīz uzzinās visus sīkumus. Pulka komandiera .atskaitei jābūt manā rīcībā, tikko kuģi piestās! kapteinis sacīja Čelam. Un pārbaudi sargposteņu ķēdi lai visi ir gatavībā. Iedegt dzeltenās gaismas! Varat iet.

Jā, ser! Leitnants apcirtās, gluži labi imitējot paša kapteiņa militāro stāju, un devās atpakaļ pie saziņas sistēmas.

"Jauns leitnants…" Pelleons mazliet rūgti domāja, "tā jau ir problēma. Senajās dienās visvarenās Impērijas slavas laikos tik jaunam vīrietim kā Cels nebūtu iespējas dienēt par virsnieku uz tāda kuģa kā "Himēra". Tagad…"

Kapteinis pavērās uz tikpat jaunu vīrieti pie vadības monitora. Tagad gluži otrādi uz "Himēras" darbojās tikai jauni vīrieši un sievietes.

Pelleons lēnām pārlūkoja tiltiņu, un likās, ka viņu smacēja aukstas dusmas un netīksme. Kapteinis zināja, ka flotē ir daudzi kuģu komandieri, kuri uzskatī ja pirmo Imperatora "Nāves Zvaigzni" par piedauzīgu viņa mēģinājumu ar spēku pakļaut plašos un varenos Impērijas militāros spēkus, pārņemot tos savā kontrolē. Fakts, ka viņš nezināja kosmiskās kaujas stacijas vājās vietas un turpināja vadīt arī nākamo "Nāves Zvaigzni", tikai pastiprināja aizdomas. Flotes augstākajos varas ešelonos maz bija tādu vīru. kuri no sirds nožēlotu, ja flote viņu zaudētu kopā ar "Zvaigzni"… ja vien tā, savos bojāejas krampjos agonizēdama, nebūtu aizrāvusi līdzi pašu Augstāko iznīcinātāju Virspavēlnieku ar visu viņa kuģi "Eksckutors".

Pat pēc pieciem gadiem Pelleons nespēja savaldīties un samirkšķināja acis, iztēlojoties šo skatu: "Eksekutoru", kas zaudējis virzienu un nepakļaujas vadībai, saduras ar vēl nenoformēto "Nāves Zvaigzni" un pēc tam pajūk līdz ar milzu sprādzienu, kaujas stacijai izšķīstot nepieredzētā eksplozijā. Jau pati kosmosa kuģa zaudēšana bija pietiekami nepatīkama, bet lakts, ka tas bija tieši "Eksekutors", padarīja šo notikumu vēl daudz nelāgāku. Šis īpaši spēcīgais zvaigžņu iznīcinātājs bija paša Durta Veidera personiskais kuģis. Par spiti Melnā Lorda leģendārajām, bieži vien nāvējošajām kaprīzēm, dienests uz viņa kuģa nozīmēja ātru un pagodinošu augšupvirzību pa karjeras kāpnēm.

Un tad, kad "Eksekutors" aizgāja bojā, šī katastrofa radīja jūtamu disproporciju virsnieku sastāvā tagad bija nepieredzēti daudz gados jaunu jaunāko un vidējo virsnieku un komandu locekļu.

Flote tā arī neatķopās pēc šī satriecošā fiasko. Kad "Eksekutora" virsvadība bija zaudēta, kauja ātri vien pārvērtās jūkli, un tika zaudēti vēl citi iznīcinātāji, līdz beidzot sekoja pavēle atkāptiēs. Pats Pelleons, pārņēmis "Himēras" komandēšanu pēc tam, kad tās iepriekšējais komandieris bija gājis bojā, darīja visu, lai glābtu stāvokli, taču par spīti viņa pūlēm tā ari neizdevās tikt galā ar dumpiniekiem. Viņus piespieda atkāpties… līdz viņi nonāca šeit, kur bija tagad.

Te, kur reiz bija Impērijas nomale, tagad vairs saglabājās tikai ceturtdaļa no tās agrākajiem īpašumiem, kurus tā vēl pārzināja vārda pēc. Te, uz iznīcinātāja klāja, dienēja centīgi un trenēti, bet nepieredzējuši jaunekļi, kuri bija iesaukti dienestāsno tālām pasaulēm ar varu vai piedraudot lietot varu.

Tas viss bija šeit varbūt dižākā karavadoņa pārziņā, kādu Impēri ja jebkad redzējusi.

Pelleons pasmaidīja tas bija saspringts, vilcisks smaids un atkal pavērās uz komandtiltiņa pusi. Nē, Impērijas gals vēl nebija pienācis. Un šī uzpūtīgā, pašpasludinātā Jaunā Republika to drīz uzzinās.

Kapteinis ielūkojās pulksteni. Pustrīs. Dižais admirālis Trouns droši vien tagad meditēja savā koinandtelpā… Taču, ja Impērijas flotes etiķete nepieļāva bļaustīšanos pie komandtiltiņa, tā vēl stingrāk aizliedza pārtrdukt dižadmirāļa apceres, uzrunājot viņu ar iekšējās saziņas aparāta palīdzību. Ar viņu pienākas vai nu runāt tieši, vai nerunāt nemaz. Turpiniet izsekot kursam! Pelleons izrīkoja bortinženieri, iedams uz durvju pusi. Es drīz būšu atpakaļ!

Dižadmirāļa komandtelpa bija gaitenī, kas atradās divus stāvus zemāk tā bija ierīkota agrākā komandiera greznajās atpūtas istabās. Kad Pelleons atrada I rounu pareizāk sakot kad Trouns atrada viņu viens no pirmajiem rīkojumiem bija pārveidot atpūtas telpas, ierīkojot tur otru komandtiltiņu.

Otrais komandtilts, meditāciju istaba… varbūt vēl kas vairāk. Uz "Himēras" klāja nevienam nebija noslēpums, ka pēc šo pārveidojumu veikšanas dižadmirālis pavadīja lielāko daļu laika šeit. Noslēpums bija t;is, ko viņš īsti tur darīja visas šīs garās stundas.

Piegājis pie durvīm, Pelleons saraustīja formas tērpu un saslējās. Varbūt admirālis beidzot būs atradis izeju. Kapteinis Pelleons pie dižadmirāļa Trouna! viņš paziņoja. Man ir ziņo…

Kapteinis vēl nebija pabeidzis sakāmo, kad durvis sāka slīdēt un atvērās. Garīgi sagatavojies, Pelleons iegāja priekštelpā, kurā dega nespodra gaisma. Viņš paveras apkārt, neko interesantu neieraudzīja, un devās uz galvenās komandtelpas pusi, iziedams cauri vēl piecām priekštelpām.

Vienīgais brīdinājums bija vēsa dvaša pakausi. Kaptein Pelleon! tieši viņam ausī iemurrāja dobja, kaķiski laiska balss.

Pelleons salēcās un apsviedās, klusībā lamādams gan sevi, gan nelielo, stiegraino radījumu, kas stāvēja viņam aiz muguras kāda pusmetra attālumā. Sasodīts, Ruh! viņš nošņāca. Ko tu te dari?

Kādu mirkli Ruhs tikai vērās viņā, un Pelleons pēkšņi juta sviedrus lāsojam sev pār muguru. Radījumam bija lielas, tumšas acis, atkāries žoklis un spoži, adatveidigi zobi. Ruhs šajā dūmakainajā apgaismojumā vairāk atgādināja murgos skatītu briesmoni nekā tad, ja viņu aplūkoja labākā apgaismojumā.

It īpaši Pellconam, kurš lieliski zināja, kādiem nolūkiem Trouns izmantoja Ruhu un viņa draudziņu nogriju.

Daru savu darbu, Ruhs beidzot norūca. Tas gandrīz vai nevērīgā žestā pastiepa stiegraino roku uz iekšdurvju pusi, un Pelleons pamanīja uzzibam garu, smailu nazi slepkavīgu ieroci, kas vienā mirklī nozuda nogriju piedurknē. Roka saliecās, pēc tam atkal izstiepās, tērauda muskuļiem kustoties zem tumši pelēkas ādas. — Varat iet iekšā.

Pateicos, Pelleons noburkšķēja. Atkal saraustījis formas tērpu, viņš pagriezās ar muguru pret durvīm. Viņam tuvojoties, tās atvērās, un kapteinis iegāja.

Viņš nokļuva maigi apgaismotā mākslas muzejā.

Iegājis šajā telpā, viņš izbrīnīti palūkojās apkārt. Gan sienas, gan kupolveidīgos griestus klāja gleznoļumi un ciļņi. Daži no tiem attēloja cilvēkus, bet lielākoties tur bija attēloti citplanētieši. Visur redzēja skulptūras. Dažas stāvēja uz grīdas, citas uz pjedestāliem. Telpas vidū divkāršā lokā bija izvietoti displeji, un ārējais loks bija manāmi augstāks par iekšējo. Likās vismaz no turienes, kur stāvēja Pelleons, ka nu tie kalpo mākslas darbu izrādīšanai.

Dubultā loka vidū uz Komandtiltiņa dižadmirāļa krēslā sēdēja Trouns.

Viņš sēdēja nekustīgi, admirāļa spožie, zilgani melnie mati spīdēja nespodrajā gaismā. Viņa bālā, zilganā ada likās vēsa, visai maz atgādinādama agrāko, cilvēciski silto. Trouna acis bija puspievērtas, viņa galva atgāzta atpakaļ un atbalstīta pret krēsla atzveltni, tikai caur plakstiem varēja pamanīt sarkanu spīdumu.

Pelleons aplaizīja lūpas. Viņam pēkšņi nelikās pārliecinoša tā gudrība, kādu Trouns varēja gūt šādā svētnīcā. Ja Dižadmirālis nolems, ka ir iztraucēts…

Nāciet iekšā, kaptein, Trouns sacīja klusā un apvaldītā balsī, pārtraukdams Pelleona pārdomas. Joprojām acis pievēris, viņš pamāja ar roku kustība bija ļoti precīza un labi aprēķināta. Ko jūs par to domājat?

-Tas ir… ļoti interesanti, ser! Pelleons izstomīja, pienācis pie apli izvietotajiem displejiem.

Tās visas ir hologrāfijas, protams, Trouns paskaidroja, un Pclleonam likās, ka viņš saklausījis nožēlu admirāļa balsī. Gan skulptūras, gan ciļņi. Daži no tiem ir pazuduši, citi atrodas uz tām planētām, kuras ieņēmuši dumpinieki.

Jā, ser! Pelleons piekrita, pamādams ar galvu. Man likās, ka jums gribēsies uzzināt, admirāl izlūki atgriezušies no Obroa. Pēc dažām minūtēm pul; ka komandieris ziņos par pieredzēto.

Trouns pamāja. Vai viņi spējuši iekļūt centrālajā datu bankā?

Vismaz daļēji ir spējuši, Pelleons atbildēja. Es vēl nezinu, vai viņi paguvuši nokomplektēt informāciju. Kā šķiet, bijusi arī pakaļdzīšanās. Pulka komandieris ziņoja, ka vajātāji tomēr atpalikuši.

Kādu mirkli Trouns cieta klusu. Nē, viņš sacīja, -r Nē. Es neticu, ka tā noticis. It īpaši tad, ja sekotāji bjja no dumpinieku vidus. Dziļi ieelpojis, viņš iztaisnoja muguru, sasliedamies krēslā un pirmoreiz pēc Pelleona ienākšanas atvēra sarkani kvēlojošās acis.

Pelleons lūkojās šajās degošajās acīs, nemirkšķinot plakstus. Viņš jutās lepns par to, ka spēj izturēt šo skatienu. Daudzi no Imperatora augstākajiem virsniekiem, komandieriem un galminiekiem tā arī neiemācījās pierast pie šīm acīm, lai justos ērti, jūtot to skatienu. Un, protams, arī pašu Trounu. Iespējams, tā notika tāpēc, ka dižadmirālis savas karjeras laikā tik ilgi Uzkavējies Neapgūtajās Sistēmās, nodarbodamies ar šo visai barbarisko galaktikas nostūru tuvināšanai Impērijai un tās virsvadībai. Lieliskās sekmes šajā jomā sagādāja viņam Karalorda titulu un tiesības valkāt balto dižadmirāļa uniformu viņš bija vienīgais, kurš nebija Zemes cilvēku dzimuma un tomēr ticis tā pagodināts.

Paradoksāli, bet viņš pēc tādas Imperatora uzmanības aizrāvās ar robežcīņām vēl vairāk. Pelleons bieži vien prātoja, kā būtu beigusies Endoras kauja, ja "Eksekutoru" vadītu Trouns, nevis Vēiders. Jā, ser, viņš bilda. Es pavēlēju sargposteņiem būt ga„ tuvībā. Un iedegt dzeltenās gaismas. Vai varbūt vajadzēja iedegt sarkanās?

Vēl ne, Trouns noteica. Mūsu rīcībā vēl ir dažas minūtes. Sakiet, kaptein, vai jūs kaut ko zināt par mākslu?

Tā… ne pārāk daudz… Pelleons izmocīja, tik pēkšņas sarunas tēmas maiņas pārsteigts. Man nekad nav bijis daudz laika to pētīt.

Jums derētu veltīt tai laiku, Trouns sacīja, norādīdams uz iekšējo displeju rindu. Safas gleznojumi, viņš pavēstīja. 1550. 2200. gads pirms Impērijas ēras. Ievērojiet, kā mainās to stils tas ir skaidri redzams pēc pirmās saskares ar Tengoru. Admirālis norādīja uz sienu kreisajā pusē. Tur ir Paonīdu mākslas paraugi. Ievērojiet līdzību ar agrīnajiem Safas mākslas darbiem, un tad vēl ar astoņpadsmitā gadsimta vidus gleznojumiem Vatkrejā arī tie tapuši pirms Impērijas laika.

Jā, redzu gan, Pelleon^s novilka, tomēr ne gluži patiesi. Admirāl, vai mums nevajadzētu…

Viņš aprāvās, jo atskanēja griezīgs svilpiens.

Vai dižadmirāļa Trouna komandtilts? leitnanta Čela balss sauca iekšejās saziņas aparāta mikrofonā.

Ser, mums uzbrūk!

Trouns nospieda slēdzi. Te Trouns, viņš savaldīgi sacīja. Iededziet sarkanās gaismas un pastāstiet. kas notiek. Pēc iespējas mierīgāk.

Jā, ser! Ārā uzzibsnīja trauksmes signālugunis. Pelleons dzirdēja arī klusinātus skaņu signālus. Sensori uzrādījuši četras Jaunās Republikas kaujas fregates! Cels turpināja. Viņa balss bija saspringta, taču tagad jau savaldīgāka. Un vēl tiem seko kādi trīs no X klases kaujas kuģiem. Lido simetriski un tuvojas kā negaisa mākonis tie vajā mūsu izlūkkuģus!

Pelleons klusi,nolamājās. Viens vienīgs zvaigžņu iznīcinātājs ar augstākajā mērā nepieredzē jušu komandu pret četrām kaujas fregatēm ar visiem pavadoņiem…

Iedarbiniet dzinējus, pilnā gaitā uz priekšu! viņš sacīja mikrofonā. Sagatavojieties uz pāreju gaismas ātrumā!

Viņš paspēra soli uz durvju pusi.

Nesteidzieties ar pāreju gaismas ātrumā, leitnant, Trouns iebilda, joprojām palikdams ledaini mierīgs. Kaujinieku vienības nostādīt vietās! Izvietot aizsargekrānus!

Pelleons apsviedās. Admirāl…

Trouns pacēla roku un ar mājienu apklusināja viņu. Nāciet, kaptein! dižadfnirālis pavēlēja. Palūkosimies, ko?

Viņš nospieda slēdzi, un piepeši mākslas izstādes vairs nebija. Vienā mirklī visa istaba bija kļuvusi par miniatūru vadības monitoru telpu. Te bija stūres panelis, vadības ierīces, ieroču komandkartes pie sienām un atkal dubults displeju aplis. Hologrāfiski telpiskā attēlā parādījās Visums kā taktiskā karte: vienā stūrī uzplaiksnīja spoža lode tā norādīja uzbrucēju atrašanās vietu. Tuvākais displejs aprēķināja lidojuma laiku divpadsmit minūtes.

Laimīgā kārtā izlūkkuģi ir pietiekami tālu, lai netiktu apdraudēti, Trouns secināja. Tā. Paskatīsiemies, kas īsti mums tur ir. Te komandtiltiņš. Pavēliet trim tuvākajiem sardzes kuģiem uzbrukt.

Jā, ser.

Istabas otrā pusē uz ekrāna parādījās vēdekļveidīgi izvietotie sardzes kuģi. Trīs zili punkti atdalījās no kuģu rindas. Pelleons redzēja Trounu noliecamies uz priekšu sēdeklī un vērojam, kā pārvietojas kau jas fregates un to pavadoņi. Viens no zilajiem punktiem iemirdzējās spožāk par citiem.

Lieliski, Trouns noteica, atliekdams muguru un atlaizdamies sēdekli. Viss būs kārtībā, leitnant. I ieciet diviem citiem sardzes kuģiem atgriezties un pavēliet Ceturtajam Sektoram atstāt uzbrucēju vektoru.

Jā, ser, Cels atbildēja, un viņa balsī varēja manīt mulsumu.

Šo mulsumu Pelleons varēja saprast. Vai mums vismaz nevajadzētu brīdināt pārējo floti? viņš sacīja, saklausīdams saspringumu arī paša balsī. "Nāvesgalva" varētu būt šeit pēc divdesmit minūtēm, pārējie apmēram pēc stundas.

Mums nekādā ziņā nevajag saukt šurp pārējos kuģus, kaptein, Trouns bilda. Admirālis uzlūkoja Pelleonu, viņa lūpās parādījās tikko jaušams smaids.

Gan jau kāds paliks dzīvs. Mēs taču negribam, lai dumpinieki uzzinātu par mums visu. Vai ne?

Viņš atkal pievērsās displejiem. Komandtiltiņš. Hs vēlos, lai mēs pagriežamies par divdesmit grādiem un slīpi ejam pretī uzbrucēju vektoram, mērķejiet turp! Tikko tie sasniegs ārējo perimetru, lai Ceturtā Sektora sargkuģi izvietojas tiem aizmugurē un traucē jebkādu sazināšanos!

J… jā, ser! Ser…?

Jums nav jāizprot pavēles, leitnant, Trouns sacīja, un viņa balss pēkšņi izklausījās auksti. Tikai jāpaklausa.

Jā, ser.

Pelleons piesardzīgi uzelpoja, kad displejs paradīja "Himēras" rotāciju, kā pavēlēts. Baidos, ka es arī nesaprotu, admirāl, viņš bilda. Pagriežoties pret viņiem…

Trouns atkal pacēla roku un pārtrauca viņu. Skatieties un mācieties, kaptein. Kārtībā, te komandtilts. Beidziet rotāciju un saglabājiet esošo pozīciju. Nolaist aizsargvairogus! Tikko vienības izvietojušās, lai eskadroni dodas ceļā! Lai dodas prom no "Himēras" taisni uz priekšu divu kilometru attālumā! Pēc tam griezieties apkārt un veidojiet spietu. Pilnā gaitā atpakaļ un uzbrukumā!

Viņš uzklausīja atbildi, pēc tam uzlūkoja Pelleo11u. Vai tagad saprotat, kaptein?

Pelleons savilka lūpas. Baidos, ka ne, viņš atzinās. Es saprotu, ka jūs likāt pagriezt kuģi, lai nosegtu kaujas vienību atkāpšanos, viss pārējais ir tikai klasisks māņu manevrs Marga Sebla stilā. Viņi taču neuzķersies uz plika āķa!

Gluži Otrādi! Trouns auksti atteica. Viņi ne tikai uzkersi.es un ieskries lamatās, bet tiks iznīcināti tajās! Skatieties, kaptein! Un mācieties!

Vienības atstāja "Himēru" un aizspindza, atgādinot, kādas dīvainas strūklakas izšļāktas ndenslāses. Uzbrucēji pamanīja sardzes kuģus un izvietojās vēdekļveidīgi.

Pelleons samirkšķināja acis. Pie Impērijas ko viņi tur cfa/vi?

Viņi izvietojas vienīgajā aizsardzības pozīcijā, kādu tie iemācījušies, cīnoties pret Margu Seblu, Trouns paskaidroja, un viņa balsī kapteinis nekļūdīgi sajuta apmierinājuma pieskaņu. Vai, precīzāk sakot, grasās aizstāvēties tajā vienīgajā veidā, kuru psiholoģiski spējīgi izvēlēties. Admirālis norādīja uz spožas lodes pusi. Redziet, kaptein, šos spēkus komandē elomietis… un elomietim gluži vienkārši ir taisnvirziena domāšana, viņš nespēj pārstrukturēt spēkus citādi Marga Scbla mācība viņam ir asinīs.

Pelleons vērās uzbrucējos, kuri grupējās pilnīgi bezjēdzīgā aizsardzības pozīcijā. Un tikai tagad apjēdza, ko Trouns nupat bija izdarījis. Tātad tas sardzes kuģu uzbrukums, kas notika pirms dažām minūtēm, viņš ierunājās, jums bija vajadzīgs tikai tāpēc, lai noteiktu, vai kuģus vada elomietis?

Apgūstiet visas mākslas, kaptein! Trouns sacīja, * un viņa balss izklausījās gandrīz vai sapņaini. Ja esat izpratis kādas tautas mākslu, tad esat izpratis šo tautu!

Viņš izslējās staltāk krēslā. Komandtilts. Tuvosimies flangā. Gatavojieties apvienot spēkus uzbrukumam!

Pēc stundas viss bija galā.

Telpas durvis aizslīdēja ciet pulka komandieris bija projām. Pelleons joprojām lūkojās kartē un uz displeja pusi. Izklausās, ka Obroa ir mirusi zona, viņš ar nožēlu sacīja. Nekādā veidā tur nebija iespējams saglabāt mieru tik dārgi tas būtu maksājis.

Jā, varbūt, Trouns piekrita. Tagad varbūt tā arī ir.

Pelleons sadrūmis pavērās viņā pāri galdam, ouns spēlējās ar datu karti, domīgi berzēdams to irp īkšķi un rādītājpirkstu, jo viņš lūkojās tālumā aigznēs. Viņa lūpās rotājās dīvains smaids. Adrāl? kapteinis piesardzīgi ievaicājās. Trouns pagrieza galvu, viņa degošās acis beidzot jvērsās Pelleonam. Mīklai ir vēl kāds atminējums, ptein, viņš klusi noteica, paceldams karti. To-atnējumu es jau meklēju ilgāk nekā gadu. Viņš pēkšņi pievērsās iekšējās saziņas aparātam ieslēdza to. Te komandtilts. Runā dižadmirālis ouns. Aizsūtiet ziņu "Nāvesgalvai"! Informējiet ļ)ieini Herbaidu, ka mēs uz kādu laiciņu pametīsim &gt;tes pozīcijas. Lai viņš turas pie iepriekšējās taktis un turpina novērošanu, lai ievāc datus visur, kur ;n iespējams! Un pēc tam uzņem kursu uz planētu, ras vārds ir Mirkta kuģa kompjūtersistēmā ir atlieta tās atrašanās vieta!

Noklausījies atbildi, Trouns pagriezās pret Pelleo. Man šķiet, ka jūs esat izbrīnījies, kaptein? īš vaicāja. Kā šķiet, jūs nekad vēl neesat dzirjis par Mirktu?

Pelleons papurināja galvu, nesekmīgi mēģinot izist dižadmirāļa sejas izteiksmi. Vai tad man vajadzēja par to kaut ko dzirdēt?

Iespējams, ka ne. Tur izsūtīti tie, kuri nodarbo; ar kontrabandu, ļaundarībām un tamlīdzīgi. Visi laktikas atkritumi.

Dižadmirālis kādu mirkli klusēja, iedzerdams paittgu malku no kausa, kas atradās rokas stiepiena ālumā tas bi ja stiprs alus par to varēja spriest pēc smārda. Pelleons piespieda ari sevi ciest klusu. Lai ko admirālis gatavojās viņam pavēstīt, tas pavēstīs visu, kad pats gribēs. Apmēram pirms septiņiem gadiem nejauši uzdūros materiāliem par to, Trouns turpināja, nolikdams kausu atpakaļ. Manu uzmanību piesaistīja fakts, ka gan Vecā Republika, gan džediji vienmēr likuši šai planētai mieru, lai gan tā ir apdzīvota jau vismaz trīssimt gadu. Viņš paraustīja vienu zilimelno uzaci. Ko jūs varat no tā secināt, kaptein?

Pelleons paraustīja plecus. Ka tā ir robežplanēta, pārāk tālu, lai kādam tā rūpētu.

Lieliski, kaptein! Ari es pirmajā mirklī nodomāju tieši tāpat. Un tomēr tā nav. Patiesībā Mirkra ir tikai simt piecdesmit gaismas gadu attālumā no šejienes tuvu mūsu un dumpinieku robežai un tomēr Vecās Republikas teritorijā. Trouns pievērsās kartei, kuru turēja rokā. Jā, un tās pašreizējā izmantošana ir vēl interesantāka būšana. Un mums ir visai noderīgi to zināt.

Pelleons arī uzlūkoja karti. Un šis izskaidrojums ir jūsu mīklas atminējums?

Trouns uzsmaidīja viņam. Kaptein, atkal jums taisnība! Jā. Mirkra vai, precīzāk sakot, viens no šiem iezemiešu perēkļiem ir pirmā vieta. Un otrā ir planēta, kuru sauc Veilenda. Viņš pavicināja karti. Pasaule, kuras atrašanās vietu es noskaidroju, pateicoties Obroa iedzīvotājiem.

Apsveicu, Pelleons sacīja. Šī spēle piepeši bi ja viņu nogurdinājusi. Vai drīkstu vaicāt, kāds tad īsti ir tās mīklas atminējums?

Trouns pasmaidīja. Un šis smaids lika šermuļiem īrskriet pār Pelleona muguru. Tā ir vienīgā atminēinas vērtā mīkla, dižadmirālis klusi noteica. Pilga, totāla, galīga dumpja likvidēšana.

2. nodala

Lūkas?

Sauciens skanēja klusi, bet neatlaidīgi. Stāvot un •roties pazīstamajā Tatūnas ainavā, kura tomēr likās vaini mainījusies, Lūkass Debesbraucējs pagriezās, i atskatītos.

Tur rēgojās redzēts stāvs kāds lūkojās viņā. Sveiks, un, Lūkass sacīja, un viņa balss paša ausīs izskanēja līgi. Kur tas laiks…

Tiešām gan, Obijs van Kenobijs nopietni atucās. Un es baidos, ka paies vēl ilgāks laiks līdz m brīdim, kad atkal tiksimies. Esmu ieradies atvaties, Lūkas.

Ainava likās drebelīga un izļodzīta, un tad pēkšņi īkass zemapziņā apjēdza, ka ir aizmidzis. Aizmi.is savās istabās Imperatora pilī un sapņo par Benu cnobiju.

Nē, es neesmu sapnis! Bens apgalvoja, atbil)t uz Lūkasa skaļi neizteikto jautājumu. Taču attā111i. kuri mūs šķir, kļuvuši pārāk lieli, tāpēc nevaru v parādīties citādā izskatā. Tagad man tiks laupīta it šī pēdējā iespē ja.

Nē! Lūkass dzirdēja sevi pašu sakām. Tu neri mūs pamest, Ben! Tu esi mums vajadzīgs!

Bcna uzacis mazliet saraucās, viņa lūpās parādījās tāda kā agrākā smaida ēna. Jums mani nevajag, Lūkas. Tu esi džedijs, liels un spēcīgs vīrs. Smaids izzuda, kādu mirkli likās, ka sarunbiedra acis saskatījušas kaut ko tādu, kas Lūkasa acīm nav saskatāms. Visādā ziņā, viņš klusi piebilda, ne jau man nāksies to izlemt. Es jau tā pārāk ilgi vilcinos, vairs ilgāk nevaru pagarināt ceļojumu no šīs dzīves uz to, kura vēl ir priekšā.

Atmiņā atdzīvojās kāda aina: Joda uz nāves gultas un Lūkass, kurš lūdzās viņu vēl nemirt. Es esmu liels un spēcīgs vīrs, džediju skolotājs bija klusi atbildējis, bet ne tik spēcīgs.

Tā dzīvē notiek vienmēr dzīve turpinās, Bens viņam atgādināja. Arī tev kādudien nāksies uzņemties šo ceļojumu. Viņa uzmanību atkal uz mirkli novērsa kaut kas cits, pēc tam viņš atkal pievērsās sarunbiedram. Tu,esi uzņēmis sevī Spēku. Lūkas, ar uzcitību un centību tu kļūsi vēl stiprāks. Viņa skatiens kļuva ciets. Bet tu nekad nedrīksti zaudēt modrību. Imperatora nav, bet tumšā puse joprojām ir varena. Nekad neaizmirsti to!

Neaizmirsīšu, Lūkass apsolīja.

Bena seja atmaiga, viņš atkal pasmaidīja. Tu vēl pieredzēsi lielas briesmas, Lūkas, Bens sacīja. Bet tu atradīsi arī jaunus sabiedrotos tajos laikos un tajās vietās, kur vismazāk cerēsi tos atrast.

Jaunus sabiedrotos?. Lūkass pārjautāja. Kas viņi būs?

Vīzija likās sašūpojamies un topam bālāka. Tagad ardievu! Bens nočukstēja, it kā nebūtu jautājumu dzirdējis. Es tevi mīlēju kā dēlu, kā mācekli un ka draugu! Līdz tam laikam, kad atkal tiksimies lai Spēks tevi pavada!

Ben!

Taču Bens pagriezās, viņa apveids izbalēja… un, joprojām sapnī, Lūkass zināja, ka tas jau ir projām. Tagad es esmu viens, viņš sacīja-sev. Palicis pēdējais no džedijiem.

Viņam likās, ka vēl dzird Bena balsi tikko saklausāmu un neskaidru, it kā tā nāktu no liela tāluma. Tu neesi pēdējais no veco laiku džedijiem, Lūkas. Tu esi pirmais no jaunajiem.

Balss izgaisa klusumā un prom bija… Lūkass pamodās.

Kādu mirkli viņš gulēja nekustīgi, veroties nespodrajās Imperatora metropoles gaismekļu gaismās, kuras šaudījās griestos virs gultas. Viņš pūlējās atgūt miegā zaudēto orientēšanās spēju. Apjukums un smaga, milzīga un nospiedoša skumju nasta piepildīja visu viņa būtni. Vispirms tika noslepkavoti tēvocis Ouens un krustmāte Bera, pēc tam Darts Veiders, viņa īstais tēvs, bija ziedojis savu dzīvību, lai glābtu Lūkasa dzīvību, un tagad pat Bena Kenobija gars bija atnācis atvadīties.

Viņš jau trešoreiz bi ja kļuvis bārenis.

Nopūties, viņš izslīdēja no segām. Pēc tam apģērbās un apava kājas. Viņa miteklī bija arī maza virtuvīte, un viņš dažu minūšu laikā pagatavoja sev dzeramo īpaši eksotisku sajaukifmu, kādu sagatavot viņam Karaskentas apmeklējumā bija iemācījis Lendo. Piestiprinājis gaismas ieroci pie platās jostas, viņš kāpa uz jumta.

Viņš tika sparīgi iebildis pret Jaunās Republikas centra pārcelšanu uz Karaskentu. Vēl niknāk viņš strīdējās pretī, kad tika izlemts jauno valdību izvietot agrākajā Imperatora pilī. Šī simbolika nekam nederēja, viss likās greizi, it īpaši tā grupējuma izdarībās, kuram viņaprāt jau tā bija tendence pievērst simboliem pārāk daudz vērības.

Taču, par spīti visiem šiem zemtekstiem, viņam nācās atzīt, ka no pils jumta tiešām paveras varens skats.

Dažas minūtes viņš stāvēja uz jumta malas, atspiedies pret akmens margām, kuras sniedzās krūšu augstumā, un ļāva nakts vējam rotaļāties sev matos. Pat nakts vidū Imperatora metropole bija rosīga un ļaužu pilna, ielās kustējās satiksmes līdzekļi, un to gaismas radīja tādu kā mainīgu, plūstošu mākslas darbu. Virs. galvas zemu slīdošie mākoņi, pilsētas uguņu un retumis arī lidaparātu izgaismoti, veidoja tādus kā ciļņiem rotātus dūmakainus griestus, kuri aizstiepās visos virzienos šķietami bezgalīgi, kā pati šī pilsēta. Tālu dienvidu pusē varēja samanīt Manaraji kalnus, un to sniegotās galotnes, gluži tāpat kā mākoņus, apgaismoja pilsētas uguņu atspīdumi.

Viņš vērās uz kalnu pusi, kad klusi atvērās kādas pils durvis, kas atrad.ās apmēram divdesmit metm attālumā no viņa.

Lūkasa roka neviļus pastiepās pēc gaismas ieroča, taču kustība durvju pusē tūlīt pierima. Viņš tomēr sajuta, ka pa šīm durvīm kāds iznācis. Esmu šeit, Trīpio! viņš uzauca.

Viņš pagriezās un pamanīja C 3P0 šļūkājam pa jumtu uz viņapusi, izstarojot gan rūpju, gan atvieglojuma fluīdus vienlaikus. Sveiks, māster Lūkas! tas nočerkstēja, piešķiebdams galvu, lai paskatītos uz lasi Lūkasa rokā. Man ļoti žēl, ka jūs iztraucēju! .

Viss kārtībā! Lūks sacīja. Es tikai gribēju paelpot svaigu gaisu, tas viss!

Vai tiešām? Trīpio vaicāja. Lai gan es. protams. negrasījos okšķerēt.

Par spīti nomāktajam garastāvoklim, Lūkass nespēja apvaldīt smaidu. Trīpio pūles būt noderīgam, uzmācīgam un pieklājīgam reizē nekad viņam neļāva īsti labi visas šīs īpašības savienot. Taču dažkārt pūles likās visai uzjautrinošas. Man šķiet, ka es esmu mazliet sašļucis. Lūkass sacīja, pagriezdams Trīpio muguru un atkal pievērsdamies pilsētas ainavai. Sastādīt jēdzīgu, sakarīgu un darboties spējīgu valdību it daudz grūtāk, nekā bi ju domājis. Un grūtāk, nekā gaidīja pārējie padomes locekļi. Viņš mirkli šaubījās. Visvairāk, ka rādās, man šonakt trūkst Bena.

Trīpio kādu brītiņu cieta klusu. Viņš vienmēr ir tik laipns pret mani! tas beidzot nodūdoja. Un arī pret Artu. protams.

Lūkass pacēla tasi pie lūpām, apslēpdams smaidu. Tev ir unikālas spējas orientēties Visumā, Trīpio! viņš noteica.

Ieslīpi uzlūkodams Trīpio, viņš redzēja, ka tas sastingst. Ceru, ka neesmu apvainojis jūs, ser? d'roids bažīgi apvaicājās. Tāds nekādā ziņā nebija mans nolūks!

Es neesmu apvainojies, Lūkass attrauca. Patiesībā tu varbūt nodevi man Bena pēdējo mācību.

Piedodiet, kā lūdzu?

Lūkass malkoja savu dzērienu. Valdības un planētas tas ir svarīgi, Trīpio. Bet, ja tu visu kārtīgi apdomā, tad tās taču ir paredzētas cilvēkiem, vai ne?

Iestājās īss klusuma bridis. Ak! Trīpio izdvesa.

Citiem vārdiem sakot, Lūkass bilda, džedijs nedrīkst tā nodoties lielām lietām, pat tādām, kas svarīgas visai galaktikai, ja tās viņam traucē rūpēties par atsevišķiem indivīdiem. Par katru atsevišķu cilvēku. Viņš uzlūkoja Trīpio un pasmaidīja. Vai par atsevišķiem droidiem.

Ak tā. Skaidrs, ser! Tripio atkal piešķieba galvu, pētīdams Lūkasa tasi. Piedodiet, ser… bet vai drīkstu vaicāt, ko jūs tur dzerat?

Šis te, Lūkass pavērās savā tasē, ir dzēriens, kuru pagatavot man pirms kāda laiciņa iemācīja Lendo.

Lendo? Tripio atkārtoja kā atbalss; un viņa runā varēja saklausīt tādu kā'nosodījumu. Vai tam būtu ieprogrammēta pieklājība vai ne, šis robots nekad nebija spējis iemīļot Lendo.

Par to nebija īpaši ko brīnīties, atceroties abu pirmo tikšanos. Jā, bet par spīti dzēriena izcelsmei tas ir gluži labs, Lūkass sacīja. To sauc par karsto šokolādi.

Tā? Skaidrs! Droids iztaisnojās. Jā, tad labi, ser. Ja ar jums viss ir kārtībā, es laikam varu iet.

Protams. Starp citu, kurš lika tev nākt šurp?

Princese Lea sūtīja mani šurp, Tripio paskaidroja, manāmi pārsteigts par to, ka Lūkass kaut ko tādu pajautājis. Viņa teica, ka jūs esot tāds kā nobēdājies.

Lūkass pasmaidīja un papurināja galvu. Tātad Lea mēģinājusi atrast kādu iespēju, uzmundrināt viņu tad, kad viņam tas tiešām bija nepieciešams. Kāda izrādīšanās! viņš nomurmināja.

Kā, lūdzu, ser?

Lūkass atmeta ar roku. Leas izrāde nozīmē tikai viņas jauno džedija māku demonstrēšanu, tas viss. Lai pierādītu savas spējas, viņa pat nakts laikā gatava kādu mierināt.

Trīpio palocīja galvu. Viņa tiešām likās norūpējusies par jums, ser.

Es zinu, Lūkass piekrita. Es tikai jokoju.

Tā? Trīpio likās apdomājam atbildi. Vai drīkstu viņai sacīt, ka ar jums viss ir kārtībā?

Noteikti, Lūkass pamāja. Kad nokāpsi lejā pie princeses, pasaki viņai, lai neuztraucas par mani un liekas gulēt. Tai jau tā no rītiem ir nelabi pat tad, kad viņa nav pārguruši.

Es nodošu jūsu ziņojumu, ser! Trīpio apsolīja.

Un, Lūkass klusi piemetināja, pasaki, ka es viņu mīlu.

Jā, ser. Ar labunakti, māster Lūkas.

Ar labunakti, Tripio.

Lūkass noskatījās, kā droids aiziet, un viņam atkal uzmācās drūmais garastāvoklis. Trīpio, protams, nesapratīs… arī Padomē neviens nesapratis. Bet Lea, kura bija jau trešajā mēnesī, vadīja laiku šeit…

Viņš nodrebinājās, un šīs trīsas nebija izraisījis vēsais nakts gaiss. 57 vieta ir spēcīgā tumšās puses ietekmē. Joda bija tā pavēstījis Dagobahas alā tajā alā. kurp Lūkass bija devies izcīnīt gaismas ieroču cīņu ar Dārtu Veideru, taču beigās izrādī jās, ka viņš cīnās pats ar sevi. Vēl daudzas nedēļas pēc šī notikuma viņu vajāja domas par tumšās puses klātbūtni un plašajām iespējām. Tikai daudz vēlāk viņš bija sapratis Jodas teiktā jēgu tas bija iztēles vingrinājums, lai liktu saprast, cik tāls ceļš viņam vēl ejams.

Un tomēr viņš brīnījās par to, kāpēc tajā alā notika tā, kā notika. Un prātoja, vai kāds spēcīgs tumsas puses pārstāvis kādreiz nav tajā dzīvojis.

Tāpat kā šeit reiz bija dzīvojis Imperators.

Viņš atkal nodrebēja. Tā bija tiešām mulsinoša doma, ka Lūkass pilī nespēju sajust nekādu ļaunuma klātbūtni. Padome jau bija viņam par to jautājusi patiesībā sāka taujāt jau tad, kad sāka apsvērt iespējas par valdības izvietošanu Imperatora pilsētā. Viņš grieza zobus un atteica nē, te nekāda Imperatora klātbūtne vairs nav manāma.

Taču lakts, ka viņš šo klātbūtni nejuta, nebūt nenozīmēja, ka tādas tur nebija.

Lūkass papurināja galvu. Izbeidz! viņš pavēlēja sev pašam. Ēnas viņam izsauca paranojas uzplūdu. Varbūt viņa murgus un bezmiegu izraisīja tikai stress, noskatoties visās šajās norisēs, kad Lea un pārējie nopūlējās pārvērst militāra rakstura sacelšanās apņemto republiku pilsoniskas valdības pārvaldītā tiesiskā valstī. Protams, Lea nemūžam nebūtu piekritusi tuvoties šai vietai, ja pati nebūtu noticējusi, ka tāds nolūks ir īstenojams.

Lea.

Lūkass ar mokām piedabūja savu pārpūlēto prātu atpūsties un ļāva vaļu savām džedija prasmēm. Pils augšstāvā viņš juta Leas mierinošo klātbūtni. Gan viņas, gan to dvīņu, kurus tā nesa savās miesās.

Kādu mirkli viņš saglabāja kontakta izjūtu, tomēr pietiekami neuzmācīgi, lai neliktu viņai vēl ilgāk palikt nomodā. Un joprojām brīnīdamies par to, kādas sajūtas izraisa nedzimušie bērni viņā. Tie patiesi bija saņēmuši Debesbraucēja mantojumu jau pats takts, ka viņš varēja tos sajust, nozīmēja vienu ka tiem piemitīs Spēks.

Vismaz viņš bija sapratis, ka tieši tāda ir šīs sajūtas nozīme. Lūkass bija cerējis, ka varēs par šo jautājumu kādu dienu parunāties ar Benu.

Norīdams asaras, kuras pēkšņi kāpa acīs, viņš pārtrauca kontaktu. Un sajuta rokā vēso krūzi. Izdzēris atlikušo šokolādi, viņš vēl pēdējoreiz pavērās apkārt. Uz pilsētu, mākoņiem… un ar gara acīm skatīja arī zvaigznes, kuras mirdzināja tālumā. Saules, ap kurām riņķoja planētas, kuras apdzīvoja cilvēki. Miljardi cilvēku. Daudzi joprojām ilgojās pēc brīvības un apgaismības, ko Jauna Republika bija tiem solījusi.

Lūkass pievēra acis spožajā gaismā, kas nesa līdzi tikpat spožas cerības. Un nebi ja viņš domāja nebija burvju nū jiņas, kura vienā rāvienā spētu visu nokārtot.

Pat džedijam nebija tādu spēju.

Trīpio šļūkāja ārā no istabas, un Lea Orgena Solo atlaidās spilvenos. Viņai prātā iešāvās sens sakāmvārds: "Puse uzviltus ir lubākn nekā nekas".

Sens sakāmvārds, kuram viņa ne minūti nebija ticējusi. Puse uzvaras, viņasprāt, bi ja arī puse sakāves.

Viņa atkal nopūtās, sajutusi Lūkasa klātbūtni. Tikšanās ar Trīpio bija uzlabojusi viņa nomākto garastāvokli tieši to Lea bija cerējusi. Taču, kad droids aizčāpoja, viņam atkal uzmācās nomāktība.

Varbūt Leai vajadzēja iet pie viņa pašai? Un ap* skatīties, vai nevar piedabūt Lūkasu izrunāties par to, kas viņu pēdējo nedēļu laikā tik ļoti nomāc.

Lea sajuta tikko jaušamu kustību vēderā. Viss kārtībā! viņa mierinoši nočukstēja, ar roku viegli paglaudīdama vēderu. Viss būs labi! Es tikai esmu norūpējusies par jūsu tēvoci Lūkasu, tas viss.

Kustības vēderā lēnām mitējās. Paņēmusi puspielieto glāzi no naktsgaldiņa, Lea to izdzēra, cenzdamās neviebties. Silts piens nebūt nebija viens no viņas iemīļotajiem dzērieniem, taču tas spēja sekmīgi nomierināt jebkādus kuņģa krampjus, par to viņa jau bija pārliecinājusies. Ārsti sacīja, ka nelabumam drīz būtu jāmitējas. Viņa saspringti cerēja, ka tiem ir taisnība.

Blakusistabā varēja saklausīt soļus. Lea ar vienu roku ātri nolika glāzi atpakaļ uz naktsgaldiņa, bet ar otru uzvilka segu līdz zodam. Gaisma gultas galvgalī dega joprojām, un viņa izmēģināja Spēku, lai to nodzēstu.

Taču lampa pat neaptumšojās. Zobus sakodusi, viņa mēģināja atkal, taču nesekmīgi. Tātad viņa vēl nespēja pilnīgi kontrolēt Spēku, lai tiktu galā ar tik sīku uzdevumu kā gaismas izslēgšana. Izvīkstījusies no segām, Lea devās turp.

Istabas otrā galā atvērās durvis. Tajās parādījās gara auguma sieviete rītatērpā. Jūsu Augstība? viņa klusi ierunājās, atmezdama nost no acīm spožos, baltos matus. Vai jums nekas nekaiš?

Lea nopūtās un padevās. Nāc iekšā, Vintera. Cik ilgi tu jau klausies pie durvīm?

Netiku klausījusies, Vintera atbildēja, ieslīdēdama istabā. Viņas balsī varēja saklausīt gandrīz vai aizvainojumu par to, ka Lea ko tādu iedomājusies. — Redzēju pa durvju apakšu spīdam gaismu un nodomāju, ka jums varbūt kaut kas vajadzīgs.

Man nekas nekaiš, Lea atteica, klusībā prātodama. vai ši sieviete kādreiz beigs viņu pārsteigt. Pamodināta nakts vidū. ģērbusies vecā ritatērpā, ar izspūrušiem matiem. Vintera izskatījās daudz karaliskāka nekā Lea savās labākajās dienās. Viņa jau bija aizmirsusi, cik reizes gadījās, ka tajā laikā, kad viņas abas bērnībā kopā dzīvoja Alderānā, kāds vicekaraļa viesis sajauca Vinteru ar princesi Leu.

Vintera, iespējams, vēl nebija zaudējusi savu lielisko atmiņu. Ikviens, kurš atcerējās šis tikšanās un tulaiku sarunas, noteikti varētu minēt daudzas reizes, kad viņa tika sajaukta ar princesi.

Lea bieži vien prātoja, ko sacītu pārējie Padomes locekļi, ja zinātu, ka klusējošā pavadone, kura visās oficiālajās tikšanās reizēs sēdēja vai stāvēja līdzās princesei un bija kopā ar viņu neoficiālajās sarunās gaiteņos, atceras katru viņu teikto vārdu. Leai likās, ka daži nekādā ziņā nebūtu par to sajūsmā.

Vai drīkstu piedāvāt jums vēl pienu, Jūsu Augstība? Vintera vaicāja. Varbūt sausiņus?

Nē, pateicos, Lea atteica, pakratīdama galvu. Šobrīd man ar kuņģi viss ir kārtībā. Tikai… ak, tu jau zini. Tas Lūkass…

Vintera pamāja. Vai pie visa vainīgi tie paši kreņķi, kas viņu neatlaiž jau deviņas nedēļas?

Lea sarauca pieri. Vai tad tas ilgst jau tik ilgi?

Vintera paraustīja plecus. Jūs bijāt tik aizņemta, viņa novilka, kā allaž visai diplomātiski.

Pastāsti; kas tev zināms, Lea sausi pavēlēja. Es neko nezinu, Vintera, patiešām nezinu. Viņš teicis Tripio, ka viņam pietrūkst Bena Kenobija, bet es varu piebilst, ka tas nebūt nav viss.

Varbūt tam ir kāds sakars ar jūsu grūtniecību, Vintera ieminējās. Tā taču ilgst tieši deviņas nedējas.

Jā, zinu, Lea piekrita. Bet šajā pašā laikā Mona Motma un admirālis Akbars uzstāja, lai valdības sēdeklis būtu tieši šeit, Karaskentā. Ap to pašu laiku mēs sākām saņemt ziņojumus no robežām par to, ka Impērijas gaisa floti pārņēmis savā ziņā kāds noslēpumains cīņu taktikas ģēnijs. Viņa pastiepa uz priekšu rokas, paceldama plaukstas augšup. Kāda ir izvēle? '

Man šķiet, ka jums labāk būtu pagaidīt, kamēr viņš pats gribēs ar jums izrunāties, Vintera noteica.

Varbūt kapteinis Solo spēs viņu izraut no šīm skumjām, kad atgriezīsies.

Lea saspieda kopā īkšķi un rādītājpirkstu. Viņa pēkšņi sajutās ižmisusi un vientuļa. Hens atkal devies veikt kādu muļķīgu kontaktēšanās misiju, atstādams viņu vienu…

Dusmu uzliesmojums tomēr rimās, atdodot vietu vainas sajūtai. Jā, Hens atkal bija projām. Taču arī tad, kad viņš bija šeit, abi satikās reti. Viņa bija spiesta veltīt aizvien vairāk un vairāk laika svarīgajiem pienākumiem, veidojot jauno valdību. Bija dienas, kad princese tik tikko paspēja paēst, kur nu vēl tikties ar vīru.

"Bet tas ir mans darbs!" viņa domās stingri atgādināja pati sev, un šo darbu diemžēl varēja'veikt tikai viņa viena. Jo viņa atšķirībā no citiem Alianses hierarhijas locekļiem bija pamatīgi apguvusi gan politikas teoriju, gan praksi. Princese bija augusi Alderānas karaļnamā, mācīdamās'valdīt no sava tēva. Viņa apguva šīs mācības tik labi, ka pusaudzes vecumā jau pārstāvēja savu tēvu Impērijas senātā. Bez viņas zināšanām valdības veidošana gluži vienkārši nebūtu iespējama, it īpaši Jaunās Republikas sākumstadijā. Vēl daži mēneši tikai daži mēneši un viņa varēs atpūsties. Tad viņa izskaidrosies ar Henu.

Vainas sajūta pagaisa. Bet vientulības sajūta palika.

Var jau būt, princese sacīja Vinterai. Bet tagad mums abām būtu labāk pagulēt. Rīt būs smaga diena.

Vintera tikko manāmi sarauca uzacis. Vai tad ir ari citādas dienas? viņa apvaicājās, un viņas balsī varēja saklausīt kaut ko no Leas balss pirmītējā sausuma.

Ak, ak! Lea iesaucās pa pusei zobgalīgi, pa pusei nopietni. Tu esi pārāk jauna, lai būtu ciniska! Es domāju, kā teicu mums abām jāiet gulēt!

Vai esat pārliecināta, ka jums neko nevajag?

Esmu gan. Ej prom, pazūdi!

Labi. Ar labunakti, Jūsu Augstība.

Viņa izslīdēja no istabas. Lea iemetās gultā, ietinās segās un sakārtoja spilvenus tā, lai justos ērtāk. Ar labunakti, jūs abi! viņa klusi sacīja bērniem, atkal maigi paberzēdama savu vidukli. Hens ne reizi vien bi ja aizrādījis, ka cilvēks, kurš sarunājoties ar savu paša vēderu, esot mazliet ķerts. Taču viņai bija aizdomas, ka Hens visus uzskata par mazliet ķertiem.

Un tomēr Leai viņa ļoti trūka.

Viņa nopūtās, pastiepa roku uz naktsgaldiņa pusi un izslēdza gaismu. Driz vien Lea jau bija aizmigusi.

Lidojot cauri galaktikai, veicis jau ceturtdaļu ceļa, Hens Solo bija piestājis, iegriezies ieskrietuvē un malkoja no krūzes dzērienu, vērodams raibo burzmu, kas slīdēja garām. "Vai gan mēs," viņš bez vārdiem citēja, "jau esam beiguši viesības?"

Tomēr bija patīkami apzināties, ka galaktika darbojās viss griezās, kustējās, rotēja. Bija tādas lietas, kas nemainījās nekad. Mūzika, kura skanēja no aparāta ieskrietuves stūrī, bija citāda, niša bija iztapsēta citādi un vairs nelikās tik ērta. bet pārējais visādā zina nešķita mainījies. Viss bija tāpat kā tajā dienā, kad viņš pirmoreiz sastapa Lūkasu Debesbraucēju un Obiju van Kenobiju.

Viņam likās, ka tas noticis pirms kādām divpadsmit agrākajām dzīvēm.

Līdzās mīlīgi ierūcās Cūbeka. Neraizējies, viņš būs klāt, Hens bilda. Tas taču ir Dreviss. Man nešķiet, ka viņš savā mūžā kaut kur būtu ieradies laikā!

Viņš lēnām pārlūkoja visus apkārtējos. Nē, I lens sacīja pats sev, te vēl kaut kas ir citādi: nekur nebija redzams neviens no tiem kontrabandistiem, kuri te agrāk čumēja un mudžēja. Lai kurš tagad bija pārņēmis tās paliekas, kas vēl atlika no Džeba Huta organizācijas, tas droši vien rīkojās ārpus Tatūnas. Hens pagriezās uz durvju pusi, domās piekodinādams sev pajautāt par to Drevisam.

Viņš joprojām vērās uz to pusi, kad uz galda nogūla tumša ēna. Sveiks, Solo, teica kāda ķiķinoša balss.

Hens vispirms izskaitīja līdz trīs, un tikai pēc tam pagriezās pret balss īpašnieku. Sveiks, Drevis! viņš pamādams sacīja. Ilgi neesi redzēts. Sēdies.

Protams, Dreviss pasmīnēdams attrauca, tikko jūs ar Cūbiju noliksiet abas rokas uz galda.

Hens aizvainoti pavērās viņā. Ak, beidz taču! viņš norūca, pasniegdamies pēc krūzes un. saņemdams to ar abām rokām. Vai tu domā, ka es tevi te ielūdzu tāpēc, lai nošautu? Mēs esam veci draugi vai tad tu neatceries?

Skaidrs, ka esam, Dreviss nomurmināja, apsēzdamies un vērtējoši nopētīdams Cūbeku. Vai arī bijām. Bet es dzirdēju, ka tu tagad esot cienījams un godājams.

Hens nevērīgi paraustīja plecus. Tie ir tādi pārlieku nopietni vārdi.

Dreviss paraustīja uzaci. Tā gan. Labi, tad parunāsim par vieglākām lietām, viņš sardoiliski pavīpsnāja. Es dzirdēju, ka tu esot pievienojies dumpinieku Aliansei un kļuvis par ģenerāli. Esot apprecējis Alderānas princesi un jau sadzīvojis dvīņus.

Hens tikai atmeta ar roku.

Patiesība ir tāda, ka es pirms vairākiem mēnešiem atteicos no ģenerāļa pakāpes.

Dreviss iespurdzās. Piedod. Par ko tad galu galā ir runa? Par tādu kā brīdinājumu?

Hens sadrūma. Ko tu ar to domā?

Netēlo nevainīgo, Solo! Dreviss iesaucās, un viņa tonis vairs neizklausījās zobgalīgs. Jaunā Republika nodeva Impēriju un tagad ir tās vietā labi, lieliski un jauki, bet tu zini tikpat labi kā es, ka šīs izmaiņas attiecas arī uz kontrabandistiem. Tāpēc, ja šis ir oficiāls ielūgums mest mieru un pamest mūsu amatu, tad ļauj man pasmieties tev sejā un doties prom no šejienes. Viņš jau gribēja celties augšā.

Nekā tamlīdzīga, Hens atbildēja. Patiesībā es cerēju tevi piesaistīt.

Dreviss sastinga uz vietas, vēl nepiecēlies. Ko? viņš neizpratnē noprasīja.

Tu pareizi dzirdēji, Hens turpināja. Mēs gribētu sev piesaistīt kontrabandistus.

Dreviss lēnām apsēdās atpakaļ vietā. Vai tam ir kāds sakars ar jūsu cīņu pret Impēri ju? viņš vaicāja.

Ja tas ir…

Nav vis, Hens apliecināja. Mēs vedam visvisādas sarunas, bet būtība ir tāda, ka Jaunajai Republikai šobrīd trūkst gaisa kuģu, nemaz nerunājot par pieredzējušiem pilotiem. Ja vēlies ātri un godīgi nopelnīt, tad šis ir labs laiks, lai to darītu.

Uhu! Dreviss atslīga krēslā, pārmetis vienu roku pār atzveltni un aizdomīgi vērodams Hcnu. Kas tad būtu jāved?

Hens papurināja galvu. Nekas nebūs jāved. Kuģi un piloti mums vajadzīgi, lai atjaunotu tirdzniecības sakarus. Tu taču proti tos nodibināt. Tas ir viss, ko mēs vēlamies.

Dreviss, šķiet, apdomāja dzirdēto. Bet kāpēc mums vajadzētu piesaistīties jums tieši? viņš jautāja. Kāpēc mēs nevaram vadāt kontrabandu un nopelnīt vairāk?

Jūs varat to darīt, Hens noteica. Ja jūsu noņēmēji ir gatavi maksāt tādus tarifus, kādus jūs vēlaties.

Un nolruktē kontrabandistus savam vajadzībām. Šajā gadījumā… viņš pasmaidīja, pasūtījumu nebūs.

Dreviss pavērās viņā. Ak, beidz taču, Solo! Jauna un nepieredzējusi valdība, jaunbagātnieki, visi kā traki pēc naudas… un tu gribi sacīt, ka nebūs, kas maksā, pārsolot pārējos?

Vari ticēt, vari neticēt, Hens atbildēja, ļaudams savas balss tonim kļūt gluži vai ledainam. Vari mēģināt. Tad, kad būsi izlēmis, sūti man ziņu.

Dreviss sāka čainstināt, it kā kaut ko gremotu, viņa acis joprojām palika piesaistītas Hcna sejai. Vai zini. Solo, viņš domīgi nomurmināja. Es nebūtu ieradies, ja tev neuzticētos. Jā, varbūt man nelika •mieru ari ziņkāre gribēju redzēt, kas īsti ar tevi lēcies. Varbūt, ka es pat gribētu tev ticēt vismaz vēlētos pārbaudīt tevis sacīto. Taču pateikšu uzreiz, ka daudzi citi no mūsējiem neticēs.

Kāpēc tā?

Tāpēc, ka tu esi kļuvis godājams. Ak, beidz uz mani tik aizvainoti blenzt. Fakts ir tāds, ka tu pārāk ilgi esi prom no mums un vairs neatceries, kāds ir mūsu amats. Solo, kontrabandists dzenas pēc pašlabuma. Peļņas un piedzīvojumiem.

Un ko tad tu darīsi darbosies Impērijas nostūros? Hens apvaicājās, pūlēdamies atcerēties kaut ko no Leas mācītās diplomātijas.

Dreviss paraustīja plecus. Tas atmaksājas, viņš vienkārši sacīja.

Šobrīd varbūt, Hens sacīja. Taču Impērija drūp, tās teritorijas sarau jas tā tas turpinās visus pēdējos piecus gadus lielvalsts sarūk. Mēs esam gandrīz vienādi apgādāti ar ieročiem, tu taču zini, mūsu cilvēki ir aizrautīgāki un labāk trenēti nekā viņu.

Varbūt. Dreviss atkal paraustīja uzaci. Bet varbūt ne. Esmu dzirdējis baumas, ka impēristu vadībā tagad esot cits cilvēks. Kāds, kurš jums jau sagādājis daudz nepatikšanu piemēram, Obroa aizsardzības sistēmā. Dzirdēju, ka jūs nesen zaudējāt Elominas iznīcinātājus. Tas ir ļoti muļķīgi tā zaudēt veselu eskadriļu.

Hens sakoda zobus. Tikai atceries vienu ka tas, kurš sagādā mums nepatikšanas, sagādās tās arī jums. Viņš pacēla vienu pirkstu, pēc tam otru. Ja lu domā, ka Jaunajā Republikā valda naudaskāre… padomā ari par to, ka Impērijā tā šobrīd ir vēl lielāka!

Jā, tā noteikti ir svētīga pieredze, Dreviss nepiespiesti apstiprināja, pieceldamies kājās. Labi, bija jauki tevi atkalredzēt. Solo, bet tagad man jāiet. Sveicini no manis savu princesi!

Hens nopūtās. Un tu pasaki savējiem par mūsu piedāvājumu, labi?

Jā, pateikšu gan. Iespējams, ka atradīsies daži, kurus jūs varēsiet nolīgt. Nekad neko nevar zināt.

Hens pamāja. Patiesībā tas bija viss, ko no šīs tikšanās varēja gaidīt. Vēl kaut kas, Drevis. Kurš tagad ir lielākais sams šajā dīķī tagad, kad Džeba vairs nav?

Dreviss viņu domīgi uzlūkoja. Hm… manuprāt, tas nav nekāds noslēpums, viņš bilda. Tikai atceries, ka oficiālu vadoņu mums nav. Bet, ja man būtu jāslēdz derības, tad es liktu uz Talonu Kardu.

Hens sarauca pieri. Viņš, protams, bija par Kardu dzirdējis, taču nekad negadījās saņemt ziņas, ka šā vīra vadītā grupa būtu pat pirmajā desmitniekā, kur nu vēl virsotnē. Vai 11u Dreviss kļūdījās, vai arī Kards bija cilvēks, kurš cerēja izmantot juceklīgo situāciju.

Un kur es varu viņu atrast?

Dreviss blēdīgi pasmīnēja. To tu gan gribētu zinai, vai ne? Varbūt kādā jaukā dienā es tev to pateikšu.

Drevis…

-r Man jāiet. Drīz redzēsimies, Cū.

Viņš jau bija pagriezies, taču apstājās. Ak jā, starp citu. Vari pateikt savam draugam, ka viņš ir nekam nederīgs miesassargs. Es iedomājos, ka tu varbūt gribēsi to uzzināt. Vēlreiz pasmīnējis, Dreviss atkal pagriezās un nozuda pūlī.

Hens saviebās, noskatīdamies viņam pakaļ. Tomēr Dreviss vismaz nebija pagriezis viņiem muguru uzreiz. Daži kontrabandisti, ar kuriem viņš bija mēģinājis runāt, nebija tik pretimnākoši. Šis tomēr bi ja progress.

Cūbeka viņām līdzās norūca kaut ko nesaprotamu.

Jā, ko var gribēt, kamēr Padomē sēž admirālis Akbars? Hens.noteica, paraustīdams plecus. Kalamārieši pelnīja iztiku ar kontrabandu jau pirms kara, tas zināms visiem. Neuztraucies, gan jau viņi apdomāsies. Vismaz daži no viņiem. Dreviss var muldēt par peļņu un saviem uztraukumiem, cik vien grib, viņam ir jāpiedāvā drošāki apstākļi, nevis darbošanās Džebā stilā lai neviens uz kontrabandistiem nešautu, tad viņi ieinteresēsies. Nāc, iesim.

Viņš izgāja no nišas un gar bāru devās uz izeju. .Nonācis pusceļā, Hens apstājās pie kādas citas nišas un saskatījās ar vientulīgo tur sēdētāju. Man tev kas sakāms, viņš paziņoja. No manis laikam tiek gaidits, lai es tev pasaku, ka tu esi nederīgs miesassargs Dreviss tevi redzēja.

Vedžs Antils uzsmaidīja viņam un arī piecēlās no galda. Es jau tā-domāju, ka šī bija tā labākā ideja, tas bilda, izvilkdams pirkstus caur melnajiem matiem.

'Jā, bet Dreviss gan tā nedomā. Patiesību sakot, Henam būtu vajadzējis atzīt, ka bija gan. Vismaz Dreviss pirmais bija izteicis piezīmi. Jāatzīst, ka vienīgā reize, kad Vedžs neizcēlās uz apkārtējo fona kā zilonis trauku veikalā, bija tā reize, kad viņš sēdēja iznīcinātājā pilota kabīnē; laizdamies satriekt pretinieku putekļos. Un kur tad ir Peidžs? Hens vaicāja, lūkodamies apkārt.

Tepat, ser! Aiz Hena muguras atskanēja mierīga balss.

Hens pagriezās. Viņiem līdzās stāvēja vidēja auguma, vidēji veidots, gluži neizteiksmīga izskata virs. Tas bija vīrs, kuru apkārtējie nemūžam nepamanītu. Viņš varētu neievērots apgrozīties jebkurā sabiedrībā.

Tieši tāda bija šīs idejas jēga. Vai pamanīji kaut ko aizdomīgu? Hens pavaicāja.

Peidžs papurināja galvu. Kareivju un miesassargu nebija. Arī ieroču nemanīju tikai to, kas bija viņam klāt. Tas zēns laikam tiešām tev uzticas.

Jā. Progress. Hens pēdējoreiz pavērās apkārt.

Tagad iesim. Mēs jau tā būsim atpakaļ Karaskentā

ļoti vēlu. Un es pa ceļam vēl gribētu apraudzīt Obroa sistēmu.

Palūkoties, kur palikusi tā pazudusi Elominas eskadriļa? Vedžs vaicāja.

Mjā, Hens drūmi atteica. Es gribētu noskaidrot. kas tur noticis. Un, ja palaimēsies, uzzināt arī to, kurš viņus iznicinājis.

3. nodala

Viņa kabinetā bija uzklāts izvelkamais galds, uz tā jau atradās cienasti, un Talons Kards lēja vīnu glāzēs, kad atskanēja klauvējiens pie durvīm. Viss, kā parasti, notika precīzi laikā. Mara? viņš uzsauca.

Jā. apstiprināja jaunās sievietes balss aiz durvīm. -Tu ielūdzi mani pusdienās.

-Jā. Lūdzu, nāc iekšā!

Durvis sāka slīdēt un atvērās. Pa tām ienāca gluži kaķiski graciozā Mara Džeida. Tu nepateici, ko… sievietes zaļās acis pievērsās grezni uzklātajam galdam, …mēs te svinam! viņa nobeidza teikumu jau citādā tonī. Zaļās acis atkal pievērsās viņam, tās bija saltas un vērtējošas.

Nē. tas nav tas, ko tu domā, Kards atbildēja, ar mājienu norādīdams lai uz krēslu, kas stāvēja pretī viņa krēslam. Šīs ir lietišķas pusdienas ne vairāk, ne mazāk.

No aizmugures viņš izdzirda kādu skaņu, kura atgādināja gan iekladzināšanos, gan ieņurdēšanos. Tā ir, Drang, lietišķas pusdienas, Kards atkārtoja, pagriezies uz to pusi, no kuras bija atskanējusi šī skaņa. Uz priekšu ej ārā!

Vornskrs iznira aiz gaida, ar priekšķepām kārpīdams paklāju un piebāzis purnu tik tuvu grīdai, it kā būtu devies medībās.

Es pavēlēju tev iet ārā! Kards stingri sacīja, norādot uz atvērto durvju pusi. Marai aiz muguras. Ej uz turieni, tava bļoda ir virtuvē! Sturms jau ir tur, un varbūt jau apēdis pusi no tavām vakariņām.

Draugs negribīgi izslāja no aizgaldes, krekšķinādams un ņurdēdams tas neapmierināti burkšķēja, steberēdains uz durvju pusi. Tikai netēlo mazo nabadziņu! Kards bārās, pagrābdams no bļodas sauju kādu uzkožamo. Še, tas tevi uzmundrinās!

Viņš pasvieda ēdienu uz durvju pusi. Dranga miegainība vienā mirklī nozuda, tas ar lielu lēcienu jau bija pie durvīm un sakampa uzkodas vēl gaisā. Vareni! Kards uzsauca. Ej un apēd savas vakariņas!

Vornskrs izrikšoja no istabas. Labi, Kards turpināja, atkal pievērsies Marai. Kur mēs palikām?

Tu nupat teici, ka šīs būšot lietišķas pusdienas, sieviete 'atgādināja. Viņas balss joprojām skanēja mazliet vēsi. Mara atlaidās krēslā viņam pretī un aplūkoja galdu. Šīs noteikti būs jaukākās lietišķās pusdienas, kādas vien es pēdējā laikā esmu piedzīvojusi! .

Jā gan, tur tev taisnība, Kards viņai sacīja, apsēzdamies un pasniegdamies pēc uzkožamo paplātes. Man šķiet, ka ir ļoti derīgi atcerēties kādu patiesību būt konUabandistam nebūt nenozīmē būt barbaram.

Ak tā! viņa izdvesa, piekrītoši pamādama un iemalkodama vīnu. Es esmu tādā pārliecībā, ka lielākā daļa no taviem vīriem būs sajūsmā par šādu atgādinājumu.

Kards pasmaidīja. "Cik daudz mājienu .gan vajadzētu." viņš domāja, "lai rastos risinājums un atgādinājumi iedarbotos, izsitot viņu no līdzsvara." Viņam vajadzēja zināt, ka nekāds gambīts neiedarbosies uz tādu personu kā Mara. Bieži vien, viņš apstiprināja, tāds vakars tiešām izvēršas interesants. It īpaši… viņš bilda, apspriežot paaugstinājumu.

Viņas sejā parādījās pārsteiguma izteiksme bezmaz vai pārāk ātri. Paaugstinājumu? Mara atkārtoja kā atbalss.

Jā gan, Talons sacīja, uzlikdams dāmai uzkodas un novietodams šķīvi viņai pretī. Tavējo, ja būsim precīzāki.

Maras skatiens likās piesardzīgs. Es esmu kopā ar šo grupu tikai sešus mēnešus, tu taču zini, viņa noteica.

Patiesībā piecarpus, Kards pārlaboja. Bet Visumā laiks nekad nav bijis tik svarīgs kā spējas un rezultāti… un tavas spējas, tavi sasniegumi bija visai iespaidīgi.

Mara paraustīja plecus, viņas sarkanzeltainie mati iemirdzējās. Man laimējās, viņa novilka.

Laime, protams, ir viena daļa no visa, viņš piekrita. Bet ir vēl cits viedoklis ka tā sauktā laime bieži vien nav nekas vairāk kā talants kopā ar spēju pārvarēt traucējošākos šķēršļus, izmantojot izdevības.

Kards pagrieza muguru uzkodām, pirms tam uzlicis kaut ko arī uz sava šķīvja. Es runāju par tavu talantu zvaigžņu kuģu vadīšanā un tavām spējām gan izdalīt, gan uzklausīt pavēles. Viņš tikko jaušami pasmaidīja un norādīja uz galda pusi. Un talantu piemēroties neparastām un negaidītām situācijām. Kontrabandista amatu pildot, tie ir ļoti svarīgi nosacījumi.

Viņš apklusa, taču arī Mara cieta klusu. Šaubu nav kādā savas pagātnes brīdī viņa iemācījusies neuzdot jautājumus. Vēl viens nenovērtējams talants. Galvenais, Mara, ir tas, ka tu esi pārāk talantīga, lai zaudētu laiku, darbodamās kā miesassardze vai operatore, viņš runāja tālāk. Man gribētos padarīt tevi par savu vietnieci.

Šajā reizē kļūdas nevarēja būt viņas sejā tiešām parādījās pārsteiguma izteiksme. Zaļo acu skatiens vienā mirklī kļuva tukšs, pēc tam acis samiedzās. Kādi tieši būs mani pienākumi šajā amatā? viņa noprasīja.

Lielākoties tie nozīmē ceļojumus kopā ar mani, Kards atteica, iemalkodams vīnu. Palīdzību jauna tirdzniecības tīkla radīšanā, tiekoties ar dažiem mūsu sensenajiem pasūtītājiem, lai tie iepazīstas ar tevi. Un tamlīdzīgi…

Mara joprojām bija aizdomu pilna tas bija lasāms viņas acu skatienā. Viņai likās, ka šis piedāvājums ir tikai dūmu aizsegs, kam jānomaskē kāds cits piedāvājums vai lūgums. Tev nav jāatbild tagad, Kards sacīja. Apdomā to. Vai parunā ar citiem, kuri darbojušies ilgāk.

Kards ielūkojās viņai tieši acīs. Viņi tev teiks, ka es savējiem nemeloju.

Viņa sašķieba lūpu. Tā es dzirdēju, sieviete bilda, viņas balss atkal izklausījās vēsa. Taču paturi prātā, ka tad, ja tu man dosi rokās varu, es to tiešām izmantošu. Visā organizācijā valda tāda nesakārtotība…

Mara aprāvās, jo uz vīrieša galda iedūcās iekšējās saziņas aparāts. Jā? Kards atsaucās.

Te Eivzs, kāda balss sacīja. Domāju, ka jūs gribēsiet uzzināt, ka mums ir ciemiņi: pie apvāršņa parādījies Impērijas zvaigžņu iznīcinātājs.

Kards uzlūkoja Māru un piecēlās. Vai neviens to vēl nav pazinis? viņš vaicāja, nometa salveti blakus savam šķīvim un pavirzījās uz to pusi, no kuras varēja saskatīt ekrānu.

Tagad viņi necenšas ipaši izcelt pazīšanas zīmes, Eivzs atbildēja. To uzrakstu uz kuģa sāniem šādā attālumā ir grūti izlasīt, bet Torvs domā, ka tā ir "Himēra".

Interesanti, Kards nomurmināja. Pats dižadmirālis Trouns! Vai viņi ir kaut ko ziņojuši?

Nekādus ziņojumus nav izdevies uztvert. Paga, vienu mirklīti… Izskatās, ka… jā, viņi palaida pavadoni… Pat divus. Izlūko nosēšanās vietu… Eivzs kādu mirkli klusēja, laikam pētīja kaut ko uz ekrāna: Tas punkts varētu būt kaut kur tepat mežā.

Kards redzē ja Maru saraujamies. Vai tur tuvumā nav nevienas pilsētas? viņš vaicāja Eivz&lt;yn.

Ne. tur ir tikai mežs. Tas ir piecdesmit kilometrus no šejienes.

Kards ar rādītājpirkstu paberzēja virslūpu, apdomādams dažādas iespējas. Divus pavadoņus?

Līdz šim, jā. Eivzs likās mazliet nervozs. Vai izsludināt trauksmi?

(ilu/.i otrādi. Paskatīsimies, vai viņiem nav vajadzīga kāda palīdzība. Ieslēgsim izsaukuma signālu.

Eivzs atvēra muti, taču to atkal aizvēra. Labi, viņš noteica, dziļi ievilkdams elpu, un darīja, kā vēlēts. Izsaukums noraidīts.

Paldies. Vai Impērijas zvaigžņu iznīcinātājs "Himēra"? Te Talons Kards. Vai varu jums kaut kā palīdzēt?

Atbildes nav, Eivzs nomurmināja. Kā šķiet, viņi negrib, lai tiktu pamanīti.

Ja viņi negribētu, lai tos pamana, tad nebūtu lidojuši ar iznīcinātāju, Kards aizrādīja. Nē, viņi droši vien izmisīgi meklē manu vārdu kuģa datu bāzē. Būtu interesanti redzēt, kas viņiem tur par mani ir. Ja ir. Viņš noklepojās. Iznīcinātāj "Himēra", šeit…

Nākamajā mirklī Eivza seju uz. ekrāna piepeši nomainīja pusmūža vīra seja. Vīrs bija kapteiņa formā. Te kapteinis Pelleons no "Himēras", šis cilvēks sacīja. Ko jūs vēlaties?

Labas kaimiņu attiecības, Kards pavēstīja. Mēs pamanījām divus jūsu pavadoņus un iedomājāmies, ka varbūt dižadmirālim Trounam vajadzīga kāda palīdzība.

Āda ap Pelleona acīm savilkās daudzās sīkās . krunciņās! Kam?

Ak jā, Kards attrauca, tikko manāmi pasmaidīdams. Protams. Es arī nekad nebiju dzirdējis par dižadmirāli Trounu. Vismaz ne sakarā ar "Himēru". Un ar dažiem interesantiem izlūklidojumjem uz Paonīdu Obroa aizsargsistēmu ne tik…

Kapteiņa acis samiedzās vēl vairāk. Jūs esat ļoti labi informēts, mister Kard, Pelleons konstatēja. Viņa balss izkausījās zīdaina, taču tā slēpa draudu pieskaņu. Taisni jābrīnās, no kurienes parastam kontrabandistam tāda informācija.

Kards paraustīja plecus. Mani ļaudis padzird par visādiem notikumiem, saklausās baumas… Es tikai apkopoju saņemtās ziņas. Gluži tāpat kā darbojas jūsu izlūkdienests, vismaz tā liekas. Starp citu, ja jūsu pavadoņi gatavojas nolaisties mežā, tad brīdiniet komandas, lai nezaudē modrību. Tur mīt dažādi mežonīgi ļautiņi un veģetācijai ir augsts metālu saturs, tāpēc sensori var nereaģēt uz viņu tuvošanos.

Paldies par padomu, Pelleons noteica. Viņa balss joprojām izklausījās salta. Viņi tur nepaliks ilgi.

Ak tā, Kards novilka, prātā apsvērdams dažādas iespējas. Laimīgā kārtā atbraucēju nebija daudz. Vai viņi taisās tur pamedīt?

Pelleons veltīja viņam tikai iecietīgu smaidu. Informācija par Impērijas aktivitātēm ir ļoti dārga. Domāju, ka jūsu profesi jas cilvēks to zina.

Šaubu nav, Kards piekrita, ekrānā uzmanīgi nopētīdams otra seju, bet reizēm līdzekļi atrodas. Jus interesē isalamiri, vai ne?

Sarunbicdra smaids sastinga. Tādu līdzekļu jums nav, Kard, kapteinis pēc mirkļa sacīja, un viņa balss likās ļoti maiga. Ar dārgu informāciju es domāju to. kas nemaksā lēti.

-Tiesa, Kards atbildēja. Ja nu vienīgi, protams, lo mainītu pret kaut ko tikpat vērlīgu. Es esmu tādā pārliecībā, ka isalamiri jums vairs nav mīkla, citādi jūsu le nebūtu. Jādomā, ka jūs esat apguvuši arī šādas tādas ezotēriskas mākas, lai dabūtu tos nost no zariem?

Pelleons nopētīja kontrabandistu. Viņa sejā bija skaidri lasāmas aizdomas. Es biju tādās domās, ka isalamiri ir tikai piecdesmit centimetru gari un nav plēsīgi.

Es nerunāju par jūsu drošību, kaptein, Kards bilda. Es domāju par viņiem. Viņus nevar dabūt leja no kokiem, tos nenogalinot. Jo to nagi šobrīd ir tik gari. ka ieauguši to koku mizā, kuros viņi dzīvo.

Un jūs, kā šķiet, zināt īsto veidu, kā dabūt tos

lejā?

Jā, daži no maniem ļaudīm zina, Kards paskaidroja. Ja vēlaties, varu nosūtīt .kādu pie jums. Tehniski tas nav pārāk grūti, taču vispirms to vajag parādīt.

Protams, Pelleons sardoniski norūca. Un maksa par ezotērisko demonstrējumu…?

Mēs neprasām nekādu maksu, kaptein. Kā jau es teicu, mēs vēlamies labas kaimiņu attiecības.

Pelleons piešķieba galvu uz sāniem.

Mēs ņemsim vērā jūsu laipnību! viņš piemetināja. Kapteinis vēl kādu mirkli pētīgi lūkojās Karda sejā. Viņa vārdos nešaubīgi bija divējāda jēga: ja Kards plānoja kādu nodevību, ari tā liks likta vērā. Noraidīšu uz pavadoņiem, lai tic sagaida jūsu ekspertu.

Viņš drīz būs klāt. Uz redzēšanos, kaptein.

Pelleons pieliecās un nozuda no ekrāna, tajā atkal

parādī jās Eivza seja. Vai viss skaidrs? Kards pavaicāja.

Eivzs pamāja. Dankins un Cins jau gatavo ceļam braucamo.

Labi. Lai viņi nemitīgi ar mums sazinās. Tikko tie atgriezīsies, gribu viņus redzēt pie sevis.

-Tiks darīts! Un displejs izslēdzās.

Kards atkāpās no ekrāna, zīmīgi uzlūkoja Maru un apsēdās.

Atvainojos par nevērību, viņš galanti sacīja, vērodams sievieti un ieliedams sev vīnu.

Zaļās acis lēnām atrāvās no kādām mūžības ainām, kuras tās bija skatījušas. Kad sieviete uzlūkoja Kardu, viņas stingie, nekustīgie sejas muskuļi atslāba. Vai tu tiešām negrasies no viņiem par to neko prasīt? Mara apjautājās, mazliet šaubīgi pastiepdama.roku pēc savas vīna glāzes. Viņi mums gan pieprasītu samaksu par visu, ja mēs lūgtu'kādu palīdzību. Impērija šajās dienās ir kā izsalkusi pēc naudas, patiesībā tai nekas cits nerūp.

Kards paraustīja plecus. Toties mūsu ļaudis varēs viņus uzmanīt no tā brīža, kad tie nolaidīsies līdz brīdim, kad lidos projām. Tā man šķiet gluži pieņemama samaksa.

Mara izbrīnīti nopētīja Kardu. Tu taču nedomā, ka viņus te interesē tikai isalamiri, ko?

Nē. nedomāju vis. Kards nokoda gabaliņu no kāda uzkožamā. Tur noteikti slēpjas vēl kas cits, ko mēs nezinām. Braukt šurp tikai tāpēc, ka jāķer isalamiri, būtu mazliet par greznu, lai vērstos pret pēdējo pārpalikušo džediju.

Maras skatiens atkal aizslīdēja projām. Iespējams, ka tas nemaz nav Debesbraucējs, kuru viņi meklē, viņa nomurmināja. Varbūt viņi uzoduši vel kādu džediju.

Neizklausās ticami, Kards novilka, joprojām vērodams sievieti. Šī jūtu pieskaņa viņas balsī, izrunājot Lūkasa Debesbraucēja vārdu… Imperators noteikti bija atbrīvojies no džedijiem jau pašās Jaunā Kārtības aizsākuma dienās. Bet, viņš piemetināja, it ka tam būtu iešāvusies prātā kāda jauna doma, varbūt viņi atraduši Dārtu Veideru.

Veiders taču gāja bojā uz "Nāves Zvaigznes", Mara aizrādīja. Kopā ar pašu Imperatoru..

• Jā, tā stāsta…

Viņš esot miris, Mara pārtrauca runātāju. Sievietes balss pēkšņi izklausījās skarba.

Protams, Kards noteica. Viņš bija uzkrājis novēlojumus piecu mēne.šu laikā. Un zināja, kā izaicināt šo sievieti uz atklātību. Pēdējais Imperators tur bija gan.

Un emociju spektra pretējā pusē ievietojās arī Lūkass Debesbraucējs. Tomēr, Kards domīgi turpināja, -ja dižadmirālis domā, ka tas ir saprātīgs risinājums isalamiri uz viņa kuģa borta… mēs darītu prātīgi, ja izsekotu viņa domu gājienam.

Maras acis pēkšņi atkal pievērsās viņam. Kāpēc? —viņa noprasīja.

Tikai visparastākās piesardzības dēļ, Kards sauja. Kādēļ tas tevi satrauc?

Viņš noskatījās, kā sievieti moka slēptā iekšējā cīna, kuru tā centās neizrādīt. Izskatās pēc tukšas laika nosišanas, Kards bilda. Iespējams, ka Trouns to visu dara maskēšanās dēļ. Jo kā gan isalamiri varētu palikt dzīvi kosmosa kuģi, ja tos nepārvietotu uz kuģi ar visiem kokiem?

Gan jau Trounam ir kāda ideja, kā to paveikt, Kards aizrādīja. Dankins un Cins mums pastāstīs visus sīkumus.

Sievietes acis tagad šķita savādi aizplīvurotas.

Jā, viņa piekrītoši nomurmināja. Nav šaubu, ka tā arī būs.

Bet pa šo laiku, Kards atgādināja, izlikdamies nemanām viņas nemieru, mēs varētu apspriesties par darīšanām. Cik atceros, tu grasījies uzskaitīt uzlabojumus, kurus esi nolēmusi izdarīt mūsu organizācijā.

Jā, Mara dziļi ievilka elpu un aizvēra acis. Kad sieviete tās atkal atvēra, tā atkal bija viņa pati vēsa un savaldīga. Jā. Tātad…

No sākuma lēnām, pēc tam aizvien aizrautīgāk Mara sīki un detalizēti uzskaitīja nepieciešamos uzlabojumus. Kards uzmanīgi klausījās un ēda, klusībā kārtējo reizi apbrīnodams šīs sievietes talantus. Kādu dienu viņš apsolīja pats sev nāksies izpētīt viņas pagātni, kuru tā tik cītīgi slēpj. Uzzinot, no kurienes viņa nāk, ko un kur darījusi agrāk.

Un vajadzēs izzināt, ko īsti Lūkass Debesbraucējs lai nodarījis, liekot viņai to tik neganti ienīst.

4. nodala

"Himērai" vajadzēja gandrīz piecas dienas, lai tā ceturtajā ātrumā veiktu trīssimt piecdesmit gaismas gadu garo attālumu, kas Mirkru šķīra no Veilendas. Tas bi ja nepieciešamais laiks, lai inženieri pagatavotu pārnēsājamos būrus, kuros tika ievietoti isalamiri.

-Man patiesi nav pārliecības, ka tie būs nepieciešami, Pelleons norūca, ar nepatiku pētīdams resnās, izlocītās caurules, kuras likās sasodīti smagas. Būros atradās zvīņoti un1 spalvaini, salamandrām līdzīgi radījumi, kuri oda ne visai patīkami. Ja tā apsardze, kuru pats Imperators norīkoja uzmanīt Veilendu, ir savā vietā, tad es nesaprotu, kādas nepatikšanas mums tur varētu rasties, viņš purpināja.

Teiksim tā, ka mums jābūt uzmanīgiem, kaptein, Trouns pamācīja, iekārtojies pavadoņa otrā pilota sēdeklī un aizsprādzējis drošības jostu. Ir pats par sevi saprotams, ka mums nāksies pārliecināt sardzes priekšnieku par to, kas mēs tādi esam. Un pat par to, ka mēs vēl joprojām kalpojam Impērijai. Viņš ātri pārlūkoja displejus un pavēlēja pirmajam pilotam: Aiziet!

Atskanēja dobjš troksnis, kosmosa kuģa pavadonis salēcās un atdalījās no "Himēras". Tas uzsāka nolaišanos uz planētas virsmas. Mums vieglāk un vienkāršāk būtu pārliecināt viņu ar bruņotu vīru palīdzību, Pelleons nomurmināja, vērodams displeja ekrānu pretī savam sēdeklim.

Tā mēs viņu nokaitinātu, Trouns aizrādīja. Nevajag pārāk nevērīgi atteikties pret Tumšā džedija pašlepnumu un svētākajām jūtām, kaptein! Turklāt… Trouns pavērās sev pār plecu, mums taču ir Ruhs. Katrs imperators varētu lepoties ar tādu kalpu, kāds visus šos gadus bijis šis nogrijs.

Pelleons pavērās uz klusējošo, biedīgo stāvu otrpus ejai starp sēdekļiem. Kā šķiet, ser, jūs esat pilnīgi pārliecināts, ka sardzē būs Tumšais džedijs.

Kuru gan citu Imperators būtu izvēlējies savu paša bagātību apsardzībai? Trouns norūca. Iespējams, ka tur ir vesels leģions kaujinieku ar tik moderniem ieročiem, ka ar tādiem var trāpīt visam, kas parādās orbītā, pat ar aizvērtām acīm.

Pelleons saviebās. Vismaz par to viņiem nevajadzēja uztraukties. "Himēras" skeneri neko bīstamāku par loku un bultām uz Veilendas nebija pamanījuši. Taču diezcik mierinoša šī doma nebi ja.

Es tikai brīnos, kāpēc Imperatoram savajadzējās nosūtīt uz Veilendu tieši viņu, lai novērstu sacelšanos.

Trouns paraustīja plecus. To mēs drīz vien uzzināsim.

Rūkoņa pastiprinājās to radīja atmosfēras berze gar pavadoņa sāniem. Pelleona displejā parādījās planētas virsma. Likās, ka lielākoties to klāj meži. Šur un tur parādījās plankumi tie bija klaji un zāļaini līdzenumi. Tieši priekšā, tik tikko saskatāms starp mākoņiem, ainavai pāri slējās vientulīgs kalns. Vai tas ir Tantisa kalns? kapteinis vaicāja Trounam.

Jā, ser, tas atteica. Drīz parādīsies pilsēta.

Tā ir. Pelleons pasniedzās un piesprādzēja pie jostas ieroci. Lai cik pašpārliecināts jutās Trouns, lai cik maz viņu ietekmēja isalamiri un priecēja paša loģika, Pelleonam gan būtu gribējies, lai viņiem līdzi būtu vēl vairāk ieroču.

Pilsēta izvietojās Tantisa kalna dienvidrietumu nogāzē. Tuvumā tā likās lielāka nekā no orbītas raugoties. Celtnes slēpās dziļi kokos. Trouns nolēma vispirms apmest divus lokus, un tikai tad nosēdināja lidaparātu galvenajā laukuma pretī iespaidīga izskata ēkai.

Interesanti, Trouns norūca, pavērdamies ārā un celdams plecos isalamiru būri. Te ir vērojami vismaz trīs dažādi arhitektūras stili šejieniešu un vēl divi citi, svešādi. Tas uz šīm planētām nemaz nenoliek tik bieži, ka vienā pilsētā varētu ko tādu redzēt

tik dažādus stilus cieši līdzās. Tik tiešām tā pils tur pretī apvieno sevī visu triju stilu iezīmes.

Jā, Pelleons izklaidīgi piekrita, lūkodamies ārā. Šajā brīdī viņu daudz mazāk interesēja ēkas nekā cilvēki, kuri tajās slēpās par to liecināja jūtīgie sensori. kuri uzrādīja dzīvu organismu klātbūtni. Nav ne jausmas, vai šejienieši ir draudzīgi vai naidīgi noskaņoti.

Var būt visādi, Trouns norūca, virzīdamies uz izeju turp, kur jau gaidīja Ruhs. Gandrīz vienmēr un visi pret svešiniekiem ir naidīgi noskaņoti. Vai iesim?

Bija dzirdama šņākoņa tika nolaists traps. Zobus griezdams, Pelleons pievienojās abiem pārējiem. Kopa ar Ruhu viņi devās uz priekšu.

Kad trijotne nokāpa lejā un attālinājās no lidaparāta, neviens uz viņiem nešāva. Neviens neko neuzsauca, pat neparādījās tuvumā. Bikli radījumi, ko? Pelleons nomurmināja, uzlicis roku ierocim un vērdamies apkārt.

Tas ir saprotams, Trouns bilda, izvilkdams aiz jostas aizbāzto megafonu. Palūkosim, vai varam viņus noskaņot viesmīlīgi.

Admirālis pacēla megafonu pie lūpām. Es meklēju kalna apsargu, viņa balss atbalsojās laukumā kā pērkona grāviens. Apkārtējās celtnes atbalsoja katru zilbi. Kurš mani aizvedīs pie viņa?

Kad pēdējā zilbe izdzisa un atkal iestājās klusums, Trouns nolaida megafonu un gaidīja. Taču sekundes gāja, bet atbilde nesekoja. Varbūt viņi nesaprot mūsu valodu? Pelleons šaubīgi ierunājās.

Nē, saprot gan, Trouns auksti atteica. Vismaz cilvēkveidīgie. Varbūt viņiem jāpaskaidro tuvāk? Viņš atkal pacēla megafonu. Es meklēju kalna apsargu! viņš atkārtoja. Ja neviens mani neaizvedīs pie viņa, cietīs visa pilsēta!

Tikko Trouns bija paguvis izteikt šos vārdus, bez kāda brīdinājuma nošalca bulta tā bija izšauta no labās puses. Bulta atsitās pret Trouna sāniem, gandrīz vai iestrēgdama i salam iru būrī, kuru viņš nesa uz muguras, un noslīdēja gar vieglajām bruņām, kas slēpās zem baltās uniformas. Aizturi! Trouns pavēlēja, kad Ruhs pielēca viņam klāt ar paceltu ieroci rokā. Vai noteici virzienu?

Jā, nogrijs nogārdza, mērķēdams uz divstāvu namu netālu no pils.

Labi! Trouns pacēla megafonu. Viens no jūsējiem nupat uz mums šāva. Tagad redzēsiet sekas. Nolaidis megafonu, Trouns pamāja nogrijam. Aiziet!

Niknā smaidā atsedzis savus adatveidīgos zobus, Ruhs pacēla ugunsmetēju, sākdams ātri, rūpigi un lietpratīgi postīt šo celtni.

Vispirms tika izgāztas durvis un izsisti logi, sienas ķēra dučiem šāvienu, lai novērstu jebkādus tālākus uzbrukumus. Pie divdesmitā šāviena celtne nodrebēja līdz pašiem pamatiem. Vēl daži šāvieni otrā stāva sienās, daži apakšstāva sienā…

Māja ar pērkona dārdam līdzīgu troksni sabruka.

Trouns gaidīja, kamēr noklusa troksnis un putekļi bi ja nosēdušies. Pēc tam viņš atkal pacēla megafonu. Tādas ir sekas, ja kāds mēģina mani aizskart, admirālis uzsauca. Es jautāju vēl vienu reizi kurš aizvedīs mani pie kalna apsarga?

Es aizvedīšu! kreisajā pusē sacīja kāda balss.

Pelleons apcirtās. Vīrs, kurš stāvēja pie pils durvīm, bija garš un tievs, viņam bija sirmi mati un bārda turpat vai līdz pakrūtei. Vīram kājās bija sandales ar krustiski aizsprādzētām siksniņām līdz ceļiem un padilušas, brūnas drānas. Viņam kaklā karājās spožs medaljons, kuru pa pusei aizsedza bārda. Vīra seja bi ja tumša, grumbu izvagota. Tā šķita gluži vai karaliska, vīram nevērīgi nopētot viņus šajā skatienā varēja samanīt gan ziņkāri, gan pretīgumu..Jūs te esat nepiederīgi… vīrs noteica, lūkodamies uz lidaparātu. Svešinieki, nākuši 1no citpasaulēm.

Jā, esam gan, Trouns atbildēja. Un kas esat jūs?

Vecā vīra acis pievērsās kūpošajām drupām, kuras

bija radījis Ruhs ar savu ugunsmetēju. Jūs nopostījāt vienu no manām mājām, vecais sacīja. To darīt nebija nekādas vajadzības.

Mums uzbruka, Trouns vēsi attrauca. Vai jūs te esat saimnieks?

Šķita, ka svešinieka acis uzliesmo, taču viņš bija pārāk tālu no tāda attāluma Pelleons nespēja neko skaidri saskatīt. Esmu valdnieks, vecais bilda. Viņa balss skanēja klusi un mierīgi, taču tajā varēja samanīt slēptus draudus. Viss, kas šeit atrodas, ir mans. -

Kādu mirkli viņi abi ar Trounu vēroja viens otru. Trouns pārtrauca klusumu pirmais. Es esmu dižadmirālis Trouns, Impērijas karotājs, armijas virspavēlnieks un Imperatora uzticamais kalps. Es meklēju kalnu apsargu.

Vecais vīrs palocīja galvu. Es jūs aizvedīšu pie viņa.

Viņš pagriezās un sāka iet pils virzienā. Turieties cieši kopā! Trouns pačukstēja abiem pārējiem, kad tie sakustējās, lai sekotu vecajam. Uzmanieties no slazdiem.

Taču, kamēr viņi šķērsoja laukumu un iegāja pa akmenī cirstajiem vārtiem, tuvodamies pils lielajām divviru durvīm, neviena bulta vairs netika izšauta. Es domāju, ka apsargs mīt kalnos, Trouns ierunājās, kad vecais atgrūda durvis. Tās atsprāga vaļā tik viegli, ka

Pelleons nodomāja vecais virs noteikti ir stiprāks nekā izskatās.

Agrāk tā bija, vecais pār plecu sacīja. Kad sākās mans valdīšanas laiks, Veilendas ļaudis uzcēla viņam šo mitekli. Sirmgalvis jau bija greznā vestibila vidū viņš devās uz otrām dubultdurvīm un apstajās. Atstājiet mūs! viņš uzsauca.

Kādu mirkli Pelleonam likās, ka vecais vīrs runā ar viņu. Kapteinis jau atvēra muti, lai iebilstu, bet tobrīd abās pusēs pavērās sienu nišas un no tām iznāca vairāki kalsni sardzes vīri. Viņi klusēdami uzlūkoja Impērijas pavalstniekus, paklanījās un atstāja ēku. Vecais virs nogaidīja, kamēr viņi bija aizgājuši, pēc tam devās pie otrām durvīm. Nāciet! viņš sacīja, norādīdams uz tām. Sirmgalvja acīs bija dīvains spīdums. Imperatora nozīmētais sargs jūs gaida!

Durvis klusi atvērās, atklājot spožu gaismu likās. ka tur deg simtiem sveču, kuru gaišums piepildīja šo milzīgo telpu. Pelleons uzlūkoja veco vīru, pie durvīm, un piepeši viņam lika nodrebēt tāda kā briesmu priekšnojauta. Dziļi ieelpojis, viņš sekoja Trounam un Ruham, kuri devās iekšā.

Tā bija kapliča.

Par to nevarēja būt nekādu šaubu. Telpā bija tikai degošas sveces un liels, taisnstūrains tumša akmens klucis, novietots pašā vidū.

Saprotu, Trouns mierīgi sacīja. Tātad viņš ir miris.

Viņš ir miris, vecais vīrs apstiprināja, stāvēdams ienācējiem aizmugurē. Vai redzat visas šīs sveces, dižadmirāli Troun?

Redzu gan, Trouns pamāja. Šejienieši laikam viņu ļoti cienīja.

Cienīja viņu? vecais iesprauslojās. Diez vai. Šīs sveces nozīmē to citurieniešu kapus, kuri te ieradās kopš viņa nāves.

Pelleons pievērsās viņam, instinktīvi uzlikdams roku uz ieroča. Trouns nogaidīja vēl mirkli ilgāk un tikai tad lēni pagriezās. Kā tad viņi nomira? admirālis vaicāja.

Vecais vīrs tikko jaušami pasmaidīja. Skaidrs, ka viņus nogalināju es. Tāpat kā nogalināju sargu. Vecais pacēla tukšās, kailās rokas pret viņiem, atplētis plaukstas. Tieši tāpat kā tagad nogalināšu jūs.

Bez kāda brīdinājuma no viņa pirkstu galiem izšāvās zilgas zibeņu bultas…

Un bez pēdām nozuda apmēram metra attālumā no ienācējiem.

Tas notika tik ātri, ka Pelleons nepaguva pat aci pamirkšķināt, kur nu vēl izšaut. Tikai tagad par vēlu viņš pacēla ugunsmetēju. Gar viņa roku aizskalojās dedzinoši karsts gaiss.

Turieties! Trouns mierīgi pavēlēja. Viņa balss izskanēja pilnīgā klusumā. Tomēr kā redzat, sargātāj, mēs neesam gluži parasti citplanētieši.

Sargātājs ir miris! vecais vīrs nošņāca, un viņa pēdējos vārdus pavadīja vēl spožāks zibens uzplaiksnījums. Taču zibeņi atkal nozuda nez kur, netuvodamies viņiem.

Jā, vecais apsargs ir miris, Trouns piekrita, gandrīz vai kliegdams, lai balss būtu dzirdama cauri zibeņu sprakšķiem. Tagad viņa vietā esat jūs. Un sargājat Imperatora kalnu.

Es nekalpoju nekādam Imperatoram! vecais virs iebilda, izšaudams trešo veltīgo zibšņu zalvi. Es esmu pats sev valdnieks!

Uzbrukums aprima tikpat pēkšņi kā sācies. Sirmgalvis uzlūkoja Trounu, joprojām pacēlis rokas. Viņa sejā bija izbrīnīta un savāda izteiksme. Jūs neesat džediji. Kā jūs to darāt?

Pievienojieties mums un pamācieties! Trouns piedāvāja.

Sirmgalvis izslējās visā augumā. Es esmu džediju skolotājs! viņš norūca. Es nevienam nepievienojos.

Saprotu, Trouns pamāja. Tādā gadījumā ļaujiet mums pievienoties jums!

Admirāļa sarkani kvēlojošo acu skatiens ieurbās vecā vīra sejā. Un ļaujiet jums parādīt, kā var iegūt daudz lielāku spēku nekā jums jebkad ir prātā nācis. Tādu varu, par kuru jebkurš džediju skolotājs var tikai sapņot.

Vecais vīrs labu brīdi pētīja Trounu, un viņa sejā zibens ātrumā mainījās dažādas izteiksmes. Labi, viņš beigu beigās sacīja. Nāciet. Aprunāsimies.

Paldies! Trouns pateicās, tikko manāmi palocīdams galvu. Vai drīkstu jautāt, ar ko mums tas gods runāt?

Protams! Vecā vīra seja piepeši atkal kļuva karaliska. Kad sirmgalvis ierunājās, viņa balss kapličas klusumā noskanēja valdonīgi un pavēloši. Esmu džediju skolotājs Džorass Cēbaots.

Pelleons strauji ievilka elpu, viņam pār muguru pārskrēja salti drebuļi. Cēbaots? kapteinis izdvesa.-Bet…

Viņš aprāvās. Cēbaots uzlūkoja viņu ar tādu skatienu, ar kādu viņš pats mēdza uzlūkot jaunāko virsnieku, kurš atļāvies uzrunāt vecāko bez uzaicinājuma. Nāciet! viņš atkārtoja, pagriezis Trounam muguru. Aprunāsimies!

Sirmgalvis veda viņus ārā no kapličas saules gaismā. Laukumā pulcējās ļaužu bariņi, turēdamies pieklājīgā attālumā gan no kapličas, gan no lidaparāta un satraukti sačukstēdamies.

Taču ne visi. Tieši viņiem ceļā dažu metru attālumā stāvēja stāvēja viens no tiem gvardiem, kurus Cēbaots bija izraidījis no kapličas. Šā vīra sejā bija lasāmas slikti slēptas dusmas, bet rokā viņš turēja šaušanai gatavu ieroci. Jūs nopostījāt viņa mājokli, Cēbaots gluži laipni paskaidroja. Nav šaubu, ka viņam gribas atriebties.

Tikko sirmgalvis bija paguvis izrunāt šos vārdus, kad gvards pēkšņi pacēla ieroci un izšāva. Pelleons instinktīvi sarāvās, paceldams ugunsmetēju.

Taču triju metru attālumā no Impērijas pavalstniekiem lādiņš piepeši izjuka gaisā.

Pelleons noraudzījās uz pacelto koka un metāla konstrukciju, tikai ar pūlēm apjēgdams nupat notikušo. Viņi ir mūsu viesi! Cēbaots paziņoja gvardam tādā balsī, kas bija sadzirdama visos laukuma nostūros. Un pret viņiem attiecīgi jāizturas.

Ar spalgu krakšķi gvarda ierocis salūza un šķēpeles nokrita zemē. Lēnām un negribīgi gvards atkāpās, taču viņa skatiens joprojām dega bezspēcīgā niknumā. Trouns ļāva viņam kādu mirkli tā stāvēt un blenzt, pēc tam pamāja Ruham. Nogrijs pacēla savu ugunsmetēju un izšāva-

Kustība bija tik ātra, ka to pat neizdevās saskatīt no zemes pats no sevis pacēlās plakans akmens un pašāvās lādiņam ceļā, aizsizdams to sānis.

Trouns apcirtās un uzlūkoja Cēbaotu. Viņa sejā varēja lasīt izbrīnu un dusmas. -Cēbaot…!

Šie ir mani ļaudis, dižadmirāli Troun! sirmgalvis aizrādīja, un viņa balss skanēja gluži metāliski. Nevis jūsējie, bet manējie. Ja te kāds būs jāsoda, tad to darīšu es.

Kādu brīdi abi vīri atkal vērās viens otram acīs. Tad, ar manāmām pūlēm, Trouns atguva savaldīšanos. Protams, skolotāj Cēbaot! viņš sacīja. Piedodiet.

Cēbaots pamāja. Tā jau ir labāk. Daudz labāk. Sirmgalvis palūkojās garām Trounam un ar mājienu aizsūtīja gvardu projām. Nāciet! viņš aicināja, atskatīdamies uz dižadmirāli. Aprunāsimies.

Tagad pastāstiet man, Cēbaots sacīja, norādot abiem uz spilveniem, kā jums izdevās atsist manu uzbrukumu.

Vispirms ļau jiet izskaidrot jums mūsu piedāvājumu, Trouns bilda, neuzkrītoši aplūkodams istabu un tikai tad nevērīgi apsēzdamies uz spilvena. Pelleons nodomāja, ka dižadmirālis varbūt pēta telpā izvietotos mākslas darbus. Man šķiet, ka tas jums liksies…

Pastāstiet man, kā jums izdevās atsist manu uzbrukumu, Cēbaots atkārtoja.

Trouna lūpas sarautās tikko jaušamā grimasē, taču viņš savaldījās. Patiesībā tas ir pavisam vienkārši. Admirālis uzlūkoja isalamiru būrī sev uz kamiešiem. Pastiepis pirkstu, viņš maigi noglāstīja tā garo kaklu. Šos radījumus, ko jūs redzat mums uz mugurām, sauc par isalamiriem. Tie nāk no attālas trešās šķiras planētas, bet tiem piemītinteresanta, varbūt pat unikāla spēja tie novirza sāņus Spēku.

Cēbaots sarauca pieri. Kā jūs to domājat novirza?

Tā arī ir atvirza to prom no sevis, Trouns paskaidroja. Gluži kā burbuli radot ap sevi aizsargapvalku. Viens isalamirs viegli spēj radīt šādu burbuli desmit metru diametrā, bet ja to ir vairāki, tad tie spēj radīt vēl daudz lielāku aizsargapvalku.

Nemūžam neesmu neko tamlīdzīgu dzirdējis, Cēbaots sacīja, ar gluži vai bērnišķīgu ziņkāri uzlūkodams Trouna isalamiru. Un kā tāds radījums to iemācījies?

Es tiešām nezinu, Trouns atrunājās. Cik noprotu, šim talantam ir kāds sakars ar izdzīvošanas spēju, bet kāds tieši, nezinu sacīt. Viņš paraustīja uzaci. Un patiesībā tam nav lielas nozīmes. Šajā brīdī maniem nolūkiem pietiek ar šo spēju, kāda tā ir.

Cēbaota seja aptumšojās. Vai šis nolūks bi ja pazemot manu spēku?

Trouns paraustīja plecus. Mēs cerējām te atrast Imperatora nozīmēto apsargu. Man bija nepieciešams, lai mums ļauj pastāstīt, kas mēs tādi esam un paskaidrot savu misiju. Admirālis atkal pasniedzās un noglāstīja isalamira kaklu. Lai kā tas būtu, pasargāt mūs no apsarga varām tā bija tikai tāda sīka labvēlība. Esmu nodomājis izmantot mūsu mazos radījumus vēl daudz interesantākiem mērķiem.

-Tas būtu…?

Trouns pasmaidīja. Visam savs laiks, skolotāj Cēbaot. Un mūsējais pienāks tikai tad, kad mēs būsim pārbaudījuši Imperatora glabātuvi Tantisa kalnā.

Cēbaota lūpas sašķobījās. Tātad patiesībā jums vajadzīgs tikai kalns?

Tiešām man vajadzīgs kalns, Trouns atzinās. -Vai, patiesību sakot, kaut kas tāds, ko es ceru tur atrast.

Un tas ir..,?

Trouns kādu mirkli pētīja sirmgalvk Klīda baumas jau pirms Endoras kaujas -, ka Imperatora zinātnieki beidzot atraduši praktiski pielietojamu aizsargapvalka modeli. Un vēl, admirālis piebilda, papildinot savu domu, kādu nieku diezgan ikdienišķu kādu tehnoloģiju.

Un jūs cerat kaut ko tādu atrast tajā kalnā?

Ceru atrast vai nu kādu modeli, vai vismaz shēmas, Trouns.paskaidroja. Imperators vēlas izdarīt glabātavas pārbaudi, lai pārliecinātos, vai šī interesantā un ļoti noderīgā tehnoloģija nav aizgājusi postā.

Tā? Un savākt milzīgo kolekciju trofeju no savām slavas pilnajām uzvarām? Cēbaots pavīpsnāja. Ar tām tur ir pilnas istabu istabas viņam ir visas iespējas pašapliecināties.

Pelleons saslējās. Vai tad jūs esat bijuši kalnos iekšā? viņš noprasīja. Nez kāpēc viņš bija domājis, ka glabātuve aizzīmogota un kaut kādi norobežota.

Cēbaots veltīja kapteinim pa pusei nicīgu, pa pusei iecietīgu skatienu. Protams, ka mēs bijām tur iekšā. Es taču nogalināju apsargu, ja atceraties. Sirmgalvis

atkal uzlūkoja Trounu. Tā. Jūs vēlaties Imperatora rotaļlietiņas. Un tagad zināt, ka varat ieiet kalnā ar manu palīdzību vai bez tās. Kāpēc jūs joprojām te sēžat?

Tāpēc, ka šis kalns vēl nav viss, kas man vajadzīgs, Trouns bilda. Vēl man būtu vajadzīgs tāds partneris kā džediju skolotājs. Piemēram, jūs.

Cēbaots atzvēlās spilvenā, viņa bārdainajā sejā parādījās cinisks smaids. Ak tā, beidzot mēs esam tiktāl. Vai es pareizi saprotu? Jūs man piedāvājat visu to varu, kādu vien džediju skolotājs var vēlēties?

Trouns pasmaidīja pretī. Tā ari ir. Sakiet man, sko, lotāj Cēbaot vai jums ir zināms par Imperatora flotes postošo sakāvi Endoras kaujā? Pinns pieciem gadiem?

Dzirdēju tādas baumas. Kāds no tiem citplanētiešiem, kuri te ieradās, tika par to stāstījis. Cēbaota skatiens pievērsās logam pa to varēja redzēt pili kapliču laukuma otrajā pusē. Taču tikai īsumā.

Pelleons drudžaini norija siekalas. Trouns nelikās šo norādi manījis. Tad jau jūs droši vien brīnījāties, kādā kārtā dučiem dumpinieku kuģu varēja padzīt viens vienīgs, jo droši vien dzirdējāt arī par šo uzbrukumu ar desmitkārtīgu pārspēku.

Es neveltīju daudz laika šādiem minējumiem, Cēbaots sausi noteica. Cik noprotu, tad dumpinieki tomēr ir labāki karotāji.

Savā ziņā tā arī ir, Trouns piekrita. Dumpinieki tiešām cīnījās labāk, bet ne jau tāpēc, ka būtu īpaši spējīgāki vai trenētāki. Viņi cīnījās labāk par Imperatora floti tāpēc, ka pats Imperators ir miris.

Viņš pievērsās Pelleonam. Jās tur bijāt, kaptein, un droši vien to pamanījāt. Sakaru zudumu starp gaisa kuģu komandām un pašiem kuģiem, cīņasspara un disciplīnas zudumu. īsāk sakot tās īpašības zudumu, kuru mēdz dēvēt par kareivīguma garu.

Kaut kāds apjukums bija, jā gan, Pelleons stīvi piekrita. Viņš pūlējās apjēgt, kurp Trouns tādējādi virza sarunu. Pašam kapteinim tā nebūt nepatika. Šo parādību taču var izskaidrot ari ar gluži normālu karadarbības stresu.

Viena zilimelnā uzacs parāvās augšup, lai gan tikai nedaudz. Tiešām? "Eksekutora" piepešais zaudējums. pēdējā mirklī pieļautās, nekompetences izraisītās kļūdas, kas sekmēja arī pašas "Nāves Zvaigznes" bojāeju un sešu citu zvaigžņu iznīcinātāju galu tādos pasākumos, kuros nevarēja ne domāt tādu sakāvi piedzīvot ko tas viss nozīmē? Vai tikai parastu kaujas stresa uzplūdu?

Imperators nevadīja kauju, Pelleons atcirta ar lādu degsmi, kas pārsteidza viņu pašu. Viņa tur nebija. Es gan tur biju. Admirāl, es zinu!

Jā, kaptein, jūs tur bijāt, Trouns atkārtoja, un viņa balss pēkšņi izklausījās barga. Akluma laiki beigušies. Un ir pienācis laiks lūkoties patiesībai acīs, lai cik rūgta tā liktos. Arī jums pašam vairs nav cīņas spara nevienam visā Imperatora gaisa flotē nav! Jūs vadīja tikai Imperatora griba, tas bija Imperatora garīgais spēks, kas deva jums apņēmību un sparu. Jūs bijāt tik atkarīgi no viņa klātbūtnes, it kā būtu kāda militārā kompjūtera ieprogrammēti.

Tā nav tiesa, Pelleons atcirta, lai gan kuņģis viņam sāpīgi sažņaudzās. Tā nemaz nevar būt. Mēs taču cīnījāmies tālāk arī pēc viņa nāves.

Jā, Trouns sacīja, un tagad viņa balss izklausījās mierīga un apcerīga. Jūs turpinājāt cīnīties. Kā kursanti.

Cēbaots iespurdzās. -.Tātad jūs no manis vēlaties to, dižadmirāli Troun? sirmgalvis nicīgi vaicāja. Pārvērst jūsu kuģus spēļu kuģīšos?

Nebūt ne, māster Cēbaot, Trouns pilnīgi mierīgi atbildēja. Tā analoģija par kompjūteru, kuru es minēju, bija rūpīgi pārdomāta. Imperatora liktenīgā kļūda bija, ka viņš pats personiski kontrolēja visu Impērijas gaisa floti cik stingri un perfekti vien iespējams. Ilgākā laika posmā šī stingrā kontrole nāca flotei par ļaunu. Mana vēlēšanās ir, lai jūs pastiprinātu koordinācijas spējas starp kuģiem un sevišķo uzdevumu grupām it īpaši kritiskās situācijās un rūpīgi izvēlētās kaujas situācijās.

Cēbaots uzlūkoja Pellconu. Kādā nolūkā? viņš norūca.

Tajā, kuru mēs jau apspriedām, Trouns sacīja.

Lai iegūtu varu.

Kāda veida varu?

Tagad pirmoreiz pēc nosēšanās Trouns likās apjucis. Pasauļu iekarošanai, protams. Lai pilnīgi sakautu dumpiniekus. Lai atjaunotu bijušo Impērijas slavu un kārtību.

Cēbaots papurināja galvu. Jūs neizprotat varas būtību, dižadmirāli Troun. Kāda jēga iekarot pasaules, uz kurām varbūt nekad vairs neatlidosiet. Tāpat kā nav nekādas jēgas iznīcināt gaisa kuģus ar cilvēkiem un dumpiniekus, kurus nekad neesat redzējuši un nepazīstat! Viņš ar plašu žestu norādīja sev apkārt. Sirmgalvja acis dīvaini iedzirkstījās. Šeit.

dižadmirāli Troun, gan ir vara. Pār šo pilsētu, šo planētu, šiem ļaudīm. Visi cilvēkveidīgie — psedāni un maineirši, kuri šeit dzīvo, ir mani pavalstnieki. Manējie! Viņa skatiens atkal pievērsās logam. Es viņus mācu. Es viņus izrīkoju. Es viņus sodu. Viņu dzīves un nāves ir mnnūs rokās.

-Tieši to jau es jums piedāvāju, Trouns bilda. Miljonus dzīvju. Mil jardus, ja vēlaties.

Tas nav viens un tas pats, Cēbaots tēvišķīgā pacietībā atteica. Man nav vēlēšanās iztālēm valdīt pār svešinieku dzīvēm.

Tad varat dabūt pārvaldīšanā vienu pilsētu, Trouns piedāvāja. Tik lielu vai tik mazu, cik vēlaties.

Es jau tagad valdu pār šo pilsētu. Trouna acis samiedzās. Man vajadzīgs jūsu atbalsts, skolotāj Cēbaot. Nosauciet cenu!

Cēbaots pasmaidīja. Manu cenu? Samaksu par pakalpojumu? Pēkšņi smaids viņa sejā nozuda. Es esmu džediju skolotājs, dižadmirāli Troun, sirmgalvis draudīgi ierunājās. Nevis algotnis, kuru var noīrēt kā jūsu nogriju.

Vecais vīrs domīgi nopētīja Ruliu, kurš mierīgi sēdēja blakus admirālim. Ak jā, nogriji… es ž.inu, kas esat jūs un kāda ir jūsu tauta. Imperatora nāvētāju komanda nogalinādami un ļaudami sevi nogalināt par prieku godkāriem tādiem kā Darts Veiders un šis dižadmirālis.

Lords Veiders kalpoja Imperatoram un Impērijai, Ruhs nomurkšķēja. Viņa tumšās acis nemirkšķinot lūkojās Cēbaotā. Tāpat kā mēs.

Iespējams, Cēbaots atbildēja, pagriezdams Trounam muguru. Man ir viss, ko es vēlos un kas man vajadzīgs, dižadmirāli Troun. Bet tagad atstājiet Veilendu.

Trouns nekustējās. Man vajadzīga jūsu palīdzība, skolotāj Cēbaot, viņš klusi atkārtoja. Un es to panākšu.

Un ja nē ko tad jūs darīsiet? Cēbaots pasmīnēja. Vai liksiet savam nogrijam mani nogalināt? To būtu interesanti pieredzēt. Viņš uzlūkoja Pelleonu. Vai varbūt jūsu brašais zvaigžņu iznīcinātāju kapteinis lūkos noslaucīt manu pilsētu no zemes virsas? Ja nu vienīgi atstāsiet neskartu kalnu, ko?

Mani cilvēki spēj nopostīt šo pilsētu, neapsvilinot pat glabātuves kalna zālīti! Pelleons attrauca. Ja jums gribas, lai tas tiek nodemonstrēts…

Mieru, kaptein! Trouns viņu ieturēti apsauca. Tātad jums patīk personiska vara, aci pret aci ar pārvaldāmajiem, skolotāj Cēbaot? Jā, to es spēju saprast. Tas nebūt nav par daudz prasīts, nebūt ne. Protams! admirālis domīgi nomurmināja, vērdamies ārā pa logu. Tā var būt laba ideja. Taču laikam pat džediju skolotājs ar laiku kļūst vecs un vairs ne par ko neinteresējas, tikai sēž saulītē.

Cēbaots drūmi sarauca pieri. Piesargieties, dižadmirāli Troun! viņš brīdināja. — Es varu meklēt izklaidēšanos jūsu iznīcināšanā!

Diez vai tā būtu piemērota izklaide tādam vīram kā jūs ar jūsu mākām un varēšanu! Trouns sacīja, paraustīdams plecus. Jums taču te noteikti ir vēl citi džediji, kurus jūs apmācāt?

Cēbaots saīga, laikam viņu satrauca šī piepešā sarunas temata maiņa. Citi džediji? viņš pārvaicāja.

Jā gan! Džediju skolotājam taču noteikti ir ari audzēkņi, kuri tam pakalpo. Džediji, kurus viņš skolo, izrīko un soda, ja nepieciešams.

Cēbaota sejai pārslīdēja tāda kā ēna. Te vairs nav džediju, viņš nomurmināja. Imperators un Veiders tos iznīcināja.

Ne jau visus! Trouns klusi iebilda.' Pagājušajos piecos gados izskolojušies divi jauni džediji: Lūkass Debesbraucējs un Lea Orgena Solo.

Un kāds tiem sakars ar mani?

Es varu viņus atgādāt šurp.

Kādu mirkli Cēbaots raudzījās viņos, Un vecā vīra sejā neticība un ilgas cīnījās ar netīksmi. Ilgas uzvarēja. Abus?

Abus divus! Trouns pamāja. Padomājiet par to, ko tik lietpratīgs vīrs kā jūs varētu pasākt ar diviem jauniem un spēkpilniem džedijiem! Pārkausēt viņus, mainīt tos. radīt no jauna kādā veidā vien vēlētos! Admirālis paraustīja uzaci. Un kopā ar viņiem jūs saņemtu vēl vienu īpašu dāvanu… jo Lea Orgena Solo ir stāvoklī! Viņa gaida piedzimstam dvīņus!

Cēbaots strauji ievilka elpu. Džediju dvīņus? viņš šņācošā balsī noprasīja.

Mani ziņu avoti stāsta, ka tie būšot spējīgi, Trouns pasmaidīja. Protams, ka tas, par ko īsti viņi kļūs, tālāk būtu atkarīgs no jums!

Cēbaota asais skatiens caururba Pelleonu, pēc tam atgriezās pie Trouna. Viņš lēnām, bet apņēmīgi piecēlās. Labi, dižadmirāli Troun, sirmgalvis sacīja.

Pret šiem džedijiem es neliegšu jums savu palīdzību. Vediet mani uz savu kuģi.

Visam savs laiks, māster Cēbaot! Trouns noteica, pieceldamies kājās. Vispirms mums jātiek Imperatora kalnā. Viss atkarīgs no tā, vai es tur atradīšu to, ko meklēju.

Protams, Cēbaota acis iedegās. Cerēsim, viņš sacīja, ka atradīsiet!

Meklējumi ilga septiņas stundas, lai gan kalna cietoksnis izrādījās daudz lielāks, nekā Pelleons bija gaidījis. Taču beigu beigās viņi patiesi atrada meklēto tieši to, ko Trouns bija cerējis atrast. Aizsargsistēmu. Un vēl kādu niecīgu, pavisam vienkāršu tehnoloģiju.

Durvis, kas veda uz dižadmirāļa komandtelpu, slīdēdamas atvērās. Pelleons izlēmīgi iegāja pa tām. Vai drīkstu pārmīt kādu vārdiņu ar jums, admirāl?

Protams, kaptein, Trouns atbildēja. Viņš sēdēja savā sēdeklī displeju loka vidū. Nāciet iekšā! Vai no Imperatora pils ir kādas ziņas?

Nē, ser, kopš vakardienas nav nekādu, Pelleons atteica, iesoļodams loka vidū un klusībā pārdomādams, kā pateikt admirālim savu sakāmo. Varu tās pieprasīt, ja jums tīk.

Iespējams, ka nav vajadzīgs, Trouns novilka, papurinādams galvu. Kā šķiet, tad lidojums uz Bimmisāri ir puslīdz noorganizēts. Viss, kas mums jādara jāpaziņo kādam no komandoriem astotajai brigādei, es domāju un mūsu džedi ji būs rokā.

Jā, ser, Pelleon!; apvaldīti iioteica. Admirāl… Man jāteic, ka tā, par Cēbaotu, man nešķiet diezcik laba ideja. Godigi sakot, es domāju, ka šis vīrs nav gluži vesels.

Trouns uzrāva uzaci. Protams, ka viņš nav vesels. Turklāt viņš nemaz nav Džorass Cēbaots.

Pelleons juta, ka viņam atkaras žoklis. Ko?

Džorass Cēbaots ir miris, Trouns paskaidroja. Vecās Republikas laikā tas bija viens no sešiem džediju skolotājiem un strādāja pie kompleksā starpplanētu lidojumu projekta. Es nezinu, vai jūs tajā laikā bijāt par tādu informēts.

Dzirdēju baumas, Pelleons sarauca pieri, cenzdamies atcerēties, ko tieši bija dzirdējis. Tas bija' projekts, lai celtu Vecās Republikas autoritāti ārpus mūsu galaktikas. Cik atminos, tas tika iecerēts vēl pirms Klonēto kariem. Pēc tam es par to neko vairs netiku dzirdējis.

Tāpēc, ka vairs nekas nenotika, Trouns mierīgi atbildēja. Tas tika iznīcināts, to izdarīja īpašo uzdevumu vienība ārpus Vecās Republikas robežām.

Pelleons uzlūkoja Trounu. Viņš juta pār muguru pārskrienam vēsus drebuļus. —Kā jūs to varat zināt?

Trouns kārtējo reizi paraustīja uzacis. Tāpēc, ka es biju šīs vienības komandors. Jau toreiz Imperators bija sapratis, ka džediju dzimums jāiznīcina. Uz tā paša gaisakuģa klāja bija seši džediju skolotāji tādu izdevību nevarēja palaist garām.

Pelleons aplaizīja lūpas. Bet tad jau…?

Kas ir tas vīrs, kuru mēs uzaicinājām kāpt uz "Himēras"? Trouns pabeidza teikumu kapteiņa vietā. Es domāju, ka tas ir skaidrāks par skaidru. Džorass Cēbaots ievēro starpību agrāk viņš saucās Džoress, un tā nav tikai pārteikšanās ir klonēts.

Pelleons izbrīnījies uzlūkoja admirāli. — Klonēts?

Noteikti, Trouns pārliecināti apliecināja. Radīts no audu parauga. Iespējams, ka tas noticis jau pirms Džoresa īstā Cēbaota nāves.

Citiem vārdiem sakot, kara sākumā, Pelleons nomurmināja, tikko jaušami noristijies. Agrīnie klonējumi vismaz tie, ar kuriem flotei bija iznācis sastapties, likās gaužām nestabili gan mentāli, gan emocionāli. Iespējams, ka abējādi. Un jūs tīšām paņēmāt šo radījumu uz kuģa? kapteinis noprasīja.

Vai jums labāk gribējās pašu Tumšo džediju? Trouns auksti noprasīja. Vai varbūt vēl vienu Dārtu Veideru? Ar nenormālu godkāri un varas alkām? Tas taču drīz vien pārņemtu jūsu kuģi! Apdomājieties taču, kaptein!

Tumšā džedija rīcība vismaz būtu iepriekš paredzama, Pelleons norūca.

Cēbaota rīcība arī ir pilnīgi pietiekami paredzama, Trons apgalvoja. Un tām reizēm, kad nevarēs paredzēt. .. Viņš ar rokas mājienu norādīja uz kādu pusduci būru visgarām komandcentram. Mums ir isalamiri!

Pelleons saviebās. Tas viss joprojām man nepatīk, admirāl. Kā mēs varam sargāt kuģi no viņa un tajā pašā laikā ļaut viņam koordinēt tā uzbrukumus?

Sava riska pakāpe tur ir, Trouns piekrita. Bet risks vienmēr ir neatņemama karadarbības sastāvdaļa. Šajā gadījumā potenciālais ieguvums atsver iespējamās briesmas.

Pelleons negribīgi pamāja. Tik un tā tas viss viņam nepatika kapteinis jutās pārliecināts, ka tāda iecere tam neiepatiksies nekad taču nenācās šaubīties, ka Trouns jau ir izlēmis. Jā, ser, viņš nomurmināja. Jūs pieminējāt ziņojumu astotajai brigādei. Vai vēlaties to nosūtīt?

Ne. Es pats ar to nodarbošos, Trouns sardoniski pasmaidīja. Viņu slavenais komandors… jūs taču zināt, kādi tie nogriji ir. Ja jums nekas vairāk nav sakāms…

Admirālis, protams, sūtīja kapteini projām. Nē, ser, Pelleons sacīja. Ja būšu jums.vajadzīgs, tad atradīsiet mani uz komandtiltiņa. Viņš pagriezās, lai ietu.

Šī iecere atnesīs mums uzvaru, kaptein! dižadmirālis klusi noteica viņam pakaļ. Nomierinieties liii neraizējieties, labāk koncentrējieties darāmajam!

"Ja ši iecere mūs visus nenogalinās," Pelleons nodomāja. Ja, ser! viņš skaļi atbildēja un izgāja no komandtelpas.

5. nodala

Hens pabeidza ziņojumu, apsēdās un gaidīja kritiku.

Gaidu bridis nebija ilgs. Tātad jūsu draugi kontrabandisti kārtējo reizi atsakās sadarboties, -admirālis Akbars sacīja, un viņa balss likās īgnuma pilna. Viņa galva ar augsto pieri pašūpojās augšup lejup, atkārtojot kalamāriešu iecienīto, visai neizprotamo žestu. milzīgas acis uzliesmoja un dzisa reizē ar galvas kustībām. Ja jūs atceraties, es jau sākumā nepiekritu šai idejai, viņš bilda, vicinādams zirneklīgo roku un tuvinādams to Hena atskaites lapām.

Hens pāri galdam pavērās, ko dara Lea. Tas nav jautājums par sadarbību, admirāl, viņš sacīja. Liela tāda, ka lielākā daļā no tiem neredz reālu peļņu tātad jēgu, lai pamestu tagadējo nodarbošanos un uzsāktu līgumkuģošanu.

Vai ari tas ir gluži vienkārši uzticēšanās trūkums, piemetināja kāda sveša, melodiska balss. Vai tā

varētu būt?

Hens saviebās, nepaguvis saņemties un valdīt pār saviem sejas vaibstiem. Pilnīgi iespējams, viņš atteica, piespiedis sevi palūkoties uz Borski Feiliju.

Iespējams? Feilija violetās acis iepletās un smalkās krēmkrāsas spalviņas, kas klāja viņa ķermeni, kustoties viegli drebēja. Tas bija botānu pieklājības žests, kas nozīmēja arī pārsteigumu Feilijs to lietoja pārlieku bieži. Jūs teicāt iespējams, kaptein Solo'?

Hens klusi nopūtās un atmeta ar roku. Feilijs tik un tā manevrēs tik ilgi, kamēr viņš pateiks. Daži no tās grupas, ar kuras locekļiem es runāju, mums tiešām neuzticas, viņš atzinās. Viņi domā, ka šis piedāvājums nozīmē kādus slazdus, lai izvilktu tos atklātībā.

Tas, protams, ir manis dēļ, Akbars norūca. Viņa seja, kas parasti bija laša krāsā, piesārta vēl vairāk. Vai neesat noguris, atkal un atkal grozoties vienā un tajā pašā teritorijā, padomniek Feilij?

Feilijs atkal iepleta acis un kādu mirkli klusējot vēroja Akbaru. Saspringums pie galda pieauga, drīz vien gaisotne jau šķita sabiezējusi tik bieza kā mīkla. Hens zināja, kašie abi nekad nebija varējuši viens otru ciest kopš tās dienas, kad Feilijs panāca, lai Aliansē uzņemtu lielu skaitu botānu rases pārstāvju tas notika pēc Javinas kaujas. Jau kopš paša sākuma Feilijs dzinās pēc amatiem un varas, darīdams visu ko un kur vien varēja. Jau tad, kad Motma sāka veidot jauno iekārtu, viņš lika skaidri saprast, ka cer šajā politiskajā sistēmā ieņemt augstu stāvokli. Akbars uzskatīja, ka piešķirt atbildīgus amatus šādiem censoņiem nav jēgas tā būtu veltīga laika un pūļu zaudēšana, jo tādi izmantos stāvokli tikai savās un savējo interesēs, turklāt Aliansei tajā periodā bija grūti laiki. Tāpēc admirālis ar sev tipisko vaļsirdīgo rupjību nebija šos centienus atbalstījis.

Zinot Akbara reputāciju un viņa uzskatus, Hens nešaubījās, ka Feilijs agri vai vēlu nonāks kādā relatīvi nesvarīgā Jaunās Republikas valdības postenī un tiks nosūtīts kaut kur patālāk… jābrīnās, ka tas nebija noticis jau tad, kad spiegi atklāja Imperatora jaunās "Nāves Zvaignes" atrašanās vietu, jo tie bija tieši Feilija botānu izlūki.

Tajā laikā būdams aizņemts ar daudz steidzamākām lietām, Hens tā arī nepainteresējās, kā Feilijs panācis savu paaugstināšanu un ieņēmis tagadējo amatu padome. Godīgi sakot, viņam nemaz negribējās ar to noņemties.

Es tikai gribu noskaidrot stāvokli, admirāl, Feilijs beidzot ierunājās, pārtraukdams sabiezējušo klusumu. Nav skaidrs, vai mums ir jēga sūtīt tik vērtīgu vīru kā mūsu kapteini Solo dibināt kontaktus, ja šie centieni jau iepriekš lemti neveiksmei.

Tie nav iepriekš lemti neveiksmei, Hens iestarpināja. Un pamanīja, ka Lea ar skatienu cenšas viņu brīdināt. Taču nelikās šo skatienu redzam. Tie kontrabandisti, kurus mēs gribam piesaistīt, ir konservatīvi darījumu cilvēki viņi nemetīsies īstenot kādu jaunu ideju, vispirms to labi neapdomājuši. Gan viņi Izdomās.

Feilijs paraustīja plecus, viņa spalvas atkal novilnīja. Bet pa to laiku mēs tērēsim spēkus, neko neuzzinot?

Paklausieties, jūs taču varat izdomāt ko citu…

Galda galā atskanēja kluss, tik tikko saklausāms āifiuriņa klaudziens tas pārtrauca strīdu. Kontrabandisti gaida to pašu, mierīgi sacīja Mona Motma, pēc kārtas stingri uzlūkojot pārējos pie sarunu galda sēdošos, ko visi citi šajā galaktikā! Formālu Vecās Republikas principu un likumu atjaunošanu. Tieši t;is mums, padomnieki, būtu apsverams vispirms. Kā kļūt par Jauno Republiku arī faktiski, nevis tikai vārda pēc.

Hens atkal pamanīja Leas skatienu, un šajā reizē pats brīdinoši pavērās viņā. Lea savieba lūpas, taču tikko jaušami pamāja un cieta klusu.

Motma ļāva klusumam turpināties vēl kādu brīdi, vēlreiz uzlūkodama visus pie galda sēdošos. Hens pieķēra sevi pētījam sievieti, krunciņas viņas sejā, kuras tapa aizvien dziļākas, sirmuma joslas tumšajos matos, kakla veidojumu tagad tas jau bija drīzāk kalsns nekā slaids. Kopš tiem laikiem, kad abi pirmoreiz satikās, Lea bija jūtami novecojusi. Tie bija laiki, kad Alianse pūlējās izkļūt no Impērijas otrās "Nāves Zvaigznes" ēnas. Mona Motma jau toreiz apgalvoja to pašu, un laiks pierādīja, ka tā ir taisnība nodibināt darboties spējīgu valdību šādos apstākļos ir ļoti grūti. Satricinājumi un saspringtais darbs bija manāmi iezīmējies viņas sejā.

Par spīti tam, ko gadi bija nodarījuši viņas sejai, tās acis joprojām bija tikpat liesmainas tajās dega tāda pati klusa uguns kā laikos, kad par viņu klīda leģendas kad notika lūzums starp Imperatora Jaunās

Kārtības piekritējiem un viņa pievienojās dumpinieku Aliansei. Viņa bija izlēmīga, saprātīga un savaldīga. Un to zināja visi.

Leas acis mitējās šaudīties apkārt un apstājās pie Hena. Kaptein Solo, paldies par atskaiti un par pūlēm. Ar kapteiņa ziņojumu mēs šodienas sēdi beigsim.

Viņa piesita ar savu āmuriņu un piecēlās. Hens aizvēra mapi, ielicis tajā ziņojumu, un devās cauri burzmai uz otru galda galu. Kā ir? viņš klusi vaicāja. nostājies līdzās Leai, kura vāca kopā savus pierakstus. Vai iesim prom no šejienes?

Jo ātrāk, jo labāk! viņa nomurmināja. Man tikai jānodod visas lietas Vinterai.

Hens pavērās apkārt un vēl vairāk pieklusināja balsi. Kā šķiet, tad te negāja gludi jau tad, kad es vēl nebiju iesaukts iekšā?

Ne trakāk kā parasti, Lea atbildēja. Feilijs ar Akbaru izcīnīja kārtējo pieklājīgo suņu cīniņu, par to pašu fiasko Obroa zaudēto Elominas eskadriļu. Feilijs nepalaida garām iespēju aizrādīt, ka bruņoto spēku komandiera amats Akbaram ir par smagu. Un, protams, Motma…

Vai drīkstu pārmīt ar jums kādu vārdiņu, Lea? ierunājās Mona Motma. Balss atskanēja tepat aiz Hena pleca.

Hens pagriezās un sajuta Leas rokasspiedienu. Arī viņa pagriezās. -Jā?

Es aizmirsu jums pajautāt, vai esat runājusi ar Lūkasu par došanos kopā ar jums uz Bimmisāri, Motma ierunājās. Vai viņš piekrita?

Jā! Lea pamāja, apveltīdama Henu ar tādu skatienu, it kā par kaut ko taisnotos. Atvaino, Hen.&gt;

Man vēl nebija izdpvības tev paziņot. Galvenais himms vakar sūtīja ziņu, lai Lūkass ierodas tur kopa ar mani uz pārrunām.

Ak tā? Hens attrauca. Viņš atcerējās, ka vēl pirms gada droši vien sašustu par šādu pēdējā mirklī sūtītu ziņu. Taču laikam Leas diplomātiski bezgalīgā pacietība sāka ietekmēt arī viņu.

Vai nu viņš sāka to pārņemt, vai bija kļuvis ieturēlaks. Vai tika minēts kāds īpašs iemesls?

Galvenais bimms un viņa ļaudis ir orientēti uz atsevišķiem varoņiem, Mona Motma sacīja, kamēr Lea vēl nebija paguvusi ierunāties. Viņas acis meklēja Hena seju. Iespējams, ka mēģināja noskaidrot, vai viņš ir noskaities par izmaiņām plānos. Lūkasa loma Endoras kaujā ir visiem zināma.

Jā, esmu par to dzirdējis, Hens norūca, pūlēdamies nebūt pārāk sarkastisks. Viņam nebija nekas pretī lai Lūkass ieņem pienācīgu vietu varoņu panteonā tas zēns noteikti bija tādu pelnījis. Taču, ja jau Motma tik ļoti rūpējās, lai te būtu kāds džedijs, ar kuru palielīties, tad varētu ļaut Leai nodarboties ar viņas pašas darāmo, neuzkraujot tai visu diplomātijas nastu. Citādi viņas sekmes mācību apgūšanā būš kā gliemezim skrienot gargabalu ātrāk tas nonāks pie mērķa, nekā viņa kļūs par džediju.

Lea saspieda viņa roku. Arī viņš paspieda Leas roku, lai parādītu, ka nav dusmīgs. Lai gan viņa, iespējams, to jau zināja. Labāk iesim, viņa sacīja. Mona Motma pamāja, bet Lea satvēra Hena roku vēl cysšāk, vadīdama viņu prom no galda. Pirms aiziešanas mums vēl jāuzmeklē droidi.

Laimīgu ceļu! Motma nopietni sacīja. Vēlu laimes!

Droidi jau ir "Vanagā", Hens paziņoja Leai, kad viņi līkumoja starp padomniekiem, kuri sparīgi valodoja, un apkalpojošo personālu. Cū uzveda tos uz borta, kamēr es bi ju šeit.

Zinu, Lea nomurmināja.

Tad labi, Hens atsaucās un turpināja ceļu.

Viņa atkal saspieda Hena roku. Viss būs kārtībā,

Hen! Tu, es un Lūkass mēs visi trīs būsim kopā kā senajos laikos.

Kā tad, Hens norūca. Sēžot kopā ar grupu spalvainu maza auguma citplanētiešu, visu dienu klausoties Trīpio precīzi automātisko tulkojumu no vienas valodas otrā un atpakaļ, pūloties iedziļināties citā domāšanā un psiholoģijā, lai zinātu, ko īsti tiem piedāvāt. lai tie pievienotos Jaunajai Republikai… Protams, viņš ar nopūtu atkārtoja. Tieši tāpat kā vecajos laikos.

6. nodala

Šīs planētas svešādie koki snaikstīja.apkārt tādus ka lielus taustekļus, un Hens ar dobju būkšķi nosēdināja "Gadsimta Vanagu" uz nelīdzenās augsnes. Tā, te nu mēs būtu! viņš paziņoja, neuzrunādams nevienu īpaši. Bimmisāri. Šejienes īpatnība ir spalvaini un kustīgi augi.

Ne tikai, Lea brīdināja, atsprādzēdama drošības jostu un uzsākdama džediju relaksācijas tehnikas vingrinājumus, kurus tai bija iemācījis Lūkass. Viņai nācās viegli nodarboties ar diplomātiju tad, ja bija darīšana ar pazīstamas rases pārstāvjiem. Taču diplomātiskās misijas, kas veicamas pie nepazīstamiem citplanētiešiem, bi ja gluži kas cits.

Ar tevi viss būs kārtībā, Lūkass noteica turpat viņai aiz muguras. Paliecies uz priekšu, viņš saspieda Leas roku.

Hens pa pusei pagriezās atpakaļ. Es labāk gribētu, lai jūs abi mitējaties, viņš sacīja. Citādi iznāk tāda klausīšanās svešā sarunā.

Atvaino! Lūkass taisnojās, pieceldamies no sēdekļa un iedams palūkoties laukā pa "Vanaga" priekšējo logu. Šķiet, ka mūsu sagaidītāji jau ieradušies. Tūlīt sagatavošu Tripio.

Mēs tūlīt nāksim! Lea uzsauca viņam nopakaļ.

Vai esi gatavs, Hen?

Jā! Hens atteica, piestiprinādams pie jostas ieroci. Šī ir pēdējā iespēja mainīt uzskatus, Cū!

Lea sasprindzināja dzirdi, lai dzirdētu, ko par atbildi norūca Cūbeka. Pat pēc visiem šiem gadiem Lea nespēja to saprast tik labi kā Hens. Šādas zemas skaņas vūkija rūkoņā liecināja, ka tam nedod mieru kādas bailes.

Taču, lai gan atsevišķus vārdus nevarēja saprast, bija gluži skaidri apjaušams, ko radījums domā. Ak, izbeidz! Hens pavēlēja. Atceries, kā agrāk luncinājies un tos dāsnos atalgojumus, kādus saņēmi Jevinas bāzē? Toreiz gan nedzirdē ju, ka tu sūdzētos.

Viss kārtībā, Hen! Lea bilda Čūbekas vietā. Ja kāds grib palikt uz klāja un kopā ar Artū padarboties ar siabilizaloricm. arī nav nekāda vaina. Bimmi tāpēc neapvainosies.

Hens pavērās laukā pa priekšlogu, aplūkodams sagaidītāju delegāciju. Es neraizējos tāpēc, ka viņi varētu apvainoties, — viņš nomurmināja. Tikai iedomājos, ka labāk ir. ja mūsu būtu vairāk. Katram gadījumam.

Lea pasmaidīja un papliķēja viņa roku. Bimmi ir ļoti draudzīgi, sieviete sacīja. Nekādu nepatikšanu nebūs.

To es jau esmu dzirdējis agrāk, Hens sausi noteica, izvilkdams no nelielās noliktavas zem sēdekļa mikrofonu mazu saziņas ierīci. Viņš gribēja to piestiprināt pie jostas, taču pārdomāja un piesprādzēja pie sava vamža apkakles.

Izskatās vareni, Lea bilda. Vai grasies piestiprināt pie jostas arī savu veco ģenerāļa zīmotni?

Hens saviebās. Cik jocīgi! Ar šo te es varēšu nemānāmi sazināties ar Cū.

Ak jā! Lea pamāja. Tā liesām bi ja laba doma. Kā šķiet, tu esi pavadījis daudz laika kopā ar leitnantu Peidžu un viņa cilvēkiem.

Esmu pavadījis pārāk daudz laika, sēžot padomes sanāksmēs! Hens atcirta, nostādamies visā augumā. Četrus gadus esmu noskatījies politiskajās spēlēs un piedalījies tajās! Tik ilgā laikā var iemācīties atšķirt īstas vērtības no šķietamām! Nāc, Čū! Tu aizslēgsi aiz mums durvis!

Lūkass un Trīpio jau gaidīja. Hens un Lea iznāca pie lūkas. Vai esat gatavi? Lūkass noprasīja.

Protams! Lea attrauca, dziļi ieviļkdama elpu. Pneimatiskā lūka ar šņākoņu atvērās. Viņi kopā devās lejup pa rampu turp. kur gaidīja dzeltenspalvotie radījumi.

Sagaidīšanas ceremonija bi ja īsa un visai necila, lai gan Trīpio darīja, ko varēja, tulkodams runas par savstarpējo saprašanos. Beidzās ciemiņu sagaidīšanas reizēm paredzētā svinīgā dziesma. Divi bimmi panācās uz priekšu. Viens no tiem turpināja dungot melodiju, otrs pacēla mazu elektronisku ierīci. Viņš sveicina Godāto Padomnieci Orgenu Solo, Tripio paziņoja, un cer, ka sarunas ar Vecajo Likumdevēju kopu būs auglīgas. Viņš lūdz, lai kapteinis Solo aiznes savu ieroci atpakaļ uz kuģi.

Droids to visu nobēra bezkaislīgi lietišķā tonī, un viņa vārdu jēga nonāca lidz viesu saprašanai tikai pēc sekundes. Kas tur beigās bija? Lea pārjautāja.

Kapteinim Solo jāatstāj ierocis uz kuģa borta! Tripio atkārtoja. Ieročus nēsāt pilsētā nav atļauts! Izņēmumu nevar būt!

Drausmīgi! Hens iečukstēja viņai ausī. Kāpēc tu man neteici, ka te tā pieņemts?

Es nezināju, ka te tā pieņemts, Lea tāpat čukstus atbildēja, miermīlīgi uzsmaidīdama abiem bimmiem. Šķiet, ka mums nav izvēles!

Diplomātija… Hens norūca, izgrūžot šo vārdu caur sakostiem zobiem kā lāstu. Atsprādzējis jostu, viņš saritināja to apkārt ierocim un iemeta to pa lūku. Vai esi laimīga? viņš nomurmināja.

Vai tad es vienmēr neesmu laimīga? Lea atsaucās un pamāja Trīpio. Saki viņiem, ka mēs esam gatavi.

Droids pārtulkoja. Abi bimmi atkāpās sānis un ar žestiem rādīja, lai viesi dodas tajā virzienā, no kura šejienieši bija atnākuši.

Viņi jau atradās apmēram divdesmit metru attālumā no "Vanaga", lūka aizkrita un bija dzirdams, kā Cūbeka to aizbultē, kad Lea piepeši kaut ko iedomājās. Lūkas? viņa ieminējās.

Jā, es zinu, Lūkass klusi atbildēja. Varbūt viņi domā, ka tas viss, kas mums klāt, ir džediju aprīkojums.

Vai arī viņu detektori staru metējus neatšķir, Hens tikpat klusi bilda Leai pie otras auss. Katrā ziņā, tādas lietas, kuras tie nepazīst, nevar tos aizvainot,

Es ceru, Lea sacīja, pūlēdamās izdomāt kādu diplomātisku risinājumu nepieciešamības gadījumam. Galu galā, ja bimmi neiebilda… Ak, debess… Vai redzat to pūli?

Tie gaidīja tur, kur taka ieveda koku audzē simtiem bimmu stāvēja abpus ceļam. Visi bija ģērbušies vienādos dzeltenos ģērbos. Oficiālās sagaidīšanas komitejas locekļi bija nostājušies vienā rindā, neradot drūzmu. Lea devās uz priekšu.

Te viss bija mazliet savādi, bet nebūt ne tik nepatīkami. kā varēja gaidīt. Viņai ejot garām, katrs bimms pastiepa roku un vieglītēm pieskārās tai plecam. galvai, rokai vai mugurai. Viss notika pilnīgā klusumā, valdīja kārtība radot iespaidu par augsti attīstītu civilizāciju.

Lea priecājās, ka Cūbeka nenāca viņiem līdzi. Šis radījums neganti necieta, ka svešinieki to aiztiek.

Viņi izgāja cauri pūlim. Bimms, kurš gāja līdzās Leai, kaut ko sacīja. Viņš teica, ka Likumdevēju tornis esot mūsu priekšā, Trīpio iztulkoja. Tur salasās viņu planētas padome.

Lea pavērās pāri stāvošo bimmu galvām. Tur tiesām rēgojās tornis. Bet aiz tā… Tripio, pavaicā lūdzams, kas ir aiz tā! viņa uzrunāja droidu. Tur ir celtne, kas atgādina trīspakāpju kupolu, tikai tam nav sienu un ari daļas nojumta.

Droids uzdeva jautājumu, un bimms kaut ko atbildēja. -r Tas ir pilsētas tirgus laukums, Tripio iztulkoja. Viņš teica, ka tiem visur patīkot pēc iespējas atklātas telpas svaigā gaisā.

Iespējams, ka tas jumts nosedz lielāko daļu laukuma, kad laiks ir slikts, Hens bilda, stāvēdams Leai aiz muguras. Esmu redzējis tādu konstrukciju arī dažās citās vietās.

Viņš ierosina jums pirms aizbraukšanas doties nelielā pastaigā, Tripio piemetināja.

Izklausās vilinoši, Hens nočukstēja. Lieliska vieta, kur sagādāt suvenīrus!

Klusu! Lea brīdināja. Vai ari tev nāksies gaidīt "Vanagā" kopā ar Cūbeku!

Bimmisāri Likumdevēju tornis bi ja diezgan vienkāršs. Tur notika planētas pārvaldītāju sapulces ar skatu uz trīspakāpju tirgus laukumu torņa priekšā. Iegājuši iekšā, atbraucēji tika ievesti lielā telpā pirmajā stāvā. Tās sienas klāja milzīgi gobelēni. Šajā telpā gaidīja vēl citi bimmi. Kad Lea ienāca, trīs no tiem piecēlās un dziedošās balsīs kaut ko sacīja.

Viņi pievieno savus personiskos sveicienus liem, kuri tika jums nodoti, izkāpjot no lidaparāta, princese Lea, Trīpio iztulkoja. Viņi tomēr atvainojas par to, ka tūlīt nevarēšot sākt sarunas. Galvenais likumdevējs šodien esot saslimis.

Tā?"Lea pārvaicāja, mazliet vīlusies. Lūdzu, pasaki viņiem, ka mēs jūtam tiem līdzi un pajautā, vai nevaram kaut ko palīdzēt.

Viņi pateicas, Trīpio pēc dažām dziedošās balstiņās pārmītām frāzēm bilda. Taču apgalvo, ka palīdzība nebūs nepieciešama. Viņa veselībai nedraud briesmas, tikai zināmas neērtības. Droids mirkli svārstījās. Es tiešām nedomāju, ka jums vajadzētu raizēties. Jūsu Augstība, droids iejūtīgi piemetināja. Šķiet, ka viņa sūdzības ir personiska rakstura.

Es saprotu, Lea nopietni atteica, apspiezdama smaidu, jo droida balss tai likās komiski saspringta. Labi, tādā gadījumā, man šķiet, mēs varētu atgriezties uz "Vanaga" klāja, kamēr viņi būs gatavi sākt sarunas.

Droids iztulkoja Leas sacīto. Viens no viņu pavadoņiem spēra soli uz priekšu un kaut ko atbildēja. Viņš piedāvā ko citu. Jūsu Augstība, Tripio tulkoja. Aizvest jūs uz tirgus laukumu, lai īsinātu gaidīšanas laiku.

Lea uzlūkoja Henu un Lūkasu. Vai jums nav iebildumu?

Bimms piebilda vēl kaut ko. Viņš teica, droids paskaidroja, ka māsters Lūkass un kapteinis Solo varbūt atradīšot torņa augšējos stāvos kaut ko interesantu. Tur laikam esot saglabājies kaut kas no Vecās Republikas viduslaikiem.

Leas sirds dziļumos sarosījās nemiers. Vai bimmi grasījās viņus izšķirt? Lūkasam un Henam droši vien ari patiktu apskatīt tirgus laukumu! viņa piesardzīgi iestarpināja.

Dziedošās balsis atkal apmainījās ārijām. Viņš teica, ka vīriešiem tur tikšoties ļoti garlaicīgi, Trīpio skaidroja. Patiesi, ja tirgus laukums ir tāds pats, kādus esmu redzējis…

Man gan patīk tirgus laukumi! Hens piepeši noskaldīja. Viņa balss izklausījās dobja no slēptām aizdomām. Pat ļoti patīk!

Lea uzlūkoja savu brāli. Kā tu domā?

Lūkasa acu skatiens pārslīdēja bimmiem, it kā nomērīdams tos. Lea zināja, ka viņš pēta tos ar visu savu iekšējo džedija gaišredzību. Nespēju saprast, kā viņi varētu mūs apdraudēt, viņš lēni nomurmināja.

Nekādu izteiktu divkosību es viņos nesajūtu. Neko vairāk, tikai normālu interesi par politiku.

Lea pamāja, viņas iekšējais saspringums mazliet atslāba. Normāla interese par politiku jā, iespējams, ka tā tiešām bija. Bimms varbūt gribēja aprunāties ar viņu pirmais un pateikt savu viedokli, kamēr nopietnās sarunas vēl nav sākušās. Tādā gadījumā, viņa atsaucās, lūkodamās uz birrimu un palocīdama galvu, mēs piekrītam.

Šis tirgus laukums atrodas šajā vietā jau vairāk nekā divsimt gadu, Tripio tulkoja, kad Hens un Lea sekoja bimmam augšup pa slīpumu, kas veda no kupola pirmā stāva uz otro. Lai gan, protams, ne gluži šādā izskatā. Likumdevēju tornis patiesībā tika šeit uzbūvēts tāpēc, ka te ir visu ceļu krustojums.

Tas nav diezko mainījies, vai ne? Hens iestarpināja, piekļaudamies Leai tuvāk, lai viņiem neuzgrūstos pircēju pūlis. Viņš bija redzējis daudzus tirgus laukumus uz daudzām planētām, taču reti kad tik ļaužu pilnu laukumu.

•Te bija daudz vairāk cilvēku, un ne tikai vietējie. Dzelteni tērpto bimmu vidū vai tiešām viņi nevalkāja nekādas citas krāsas apģērbus? šur tur varēja pamanīt citu rasu pārstāvjus pārīti no Baradas, kādu no Aiši Tibas, dažus no Juzumi, un vēl tādus citplanētiešus, kuri izskatījās pēc paonīdiem.

Vai tu spēj saprast, kāpēc šī planēta šķiet tik ievērības cienīga, ka to vajadzētu uzņemt Jaunās Republikas sastāvā? Lea klusu pavaicāja.

Šķiet, ka spēju, Hens atbildēja, iegājis kādā nišā un aplūkodams tur izstādītās metālpreces. Bodītes īpašnieks un dzelzspreču pārdevējs kaut ko dziedoši sacīja, norādīdams uz kādu nažu komplektu. Nē, pateicos, Hens ar mājienu noraidīja piedāvājumu. Bimms turpināja kaut ko vidžināt, viņa žesti kļuva sparīgāki. Trīpio, vai tu nepateiktu viņam, ka mēs neko nepirksim? Hens uzsauca droidam.

Atbilde nesekoja. Trīpio? Hens atkārtoja, pagriezdamies atpakaļ.

Trīpio lūkojās pūlī. Ei, Zeltamute! Hens nošņāca. Es runāju ar tevi!

Trīpio apcirtās. Man ļoti žēl, kaptein Solo, droids taisnojās. Kā šķiet, mūsu laipnais namatēvs ir pazudis!

Kā tu to domā pazudis? Hens noprasīja, raudzīdamies apkārt. Viņu pavadonim, cik kapteinis spēja atcerēties, uz pleciem bija spīdīgas zīmotnes.

.Taču tādas nekur nevarēja ieraudzīt. Kā viņš tā varēja pēkšņi pazust?

L-ea tobrīd sagrāba Hena roku. Man jau bija tāda nelāga jušana par šo "pastaigu"! viņa satraukti ierunājās. Iesim atpakaļ uz torni!

Jā gan, Hens piekrita. Ejam, Tripio! Nepazūdi vismaz tu! Cieši saspiedis Leas roku, kapteinis pagriezās.

Un sastinga. Dažu metru attālumā gluži kā sala dzeltenā jūrā stāvēja trīs neredzēti ciplanētieši un lūkojās viņos&gt; Tie bija nelieli augumā nebūt ne garāki par bimmiem ar metāliski pelēcīgu ādu, lielām un tumšām acīm, draudīgi atkārtiem žokļiem.

Tiem rokās bija lietošanai gatavi ieroči.

Mēs esam iekūlusies nepatikšanās! Hens nomurmināja Leai pie auss. Viņš lēnām pagrieza galvu un pavērās apkārt, izmisīgi cerot, ka šie trīs te ir vienīgie.

Taču nebija vis. Tālāk bija vēl astoņi, un tie ielenca viņus, veidojot loku aptuveni desmit metru diametrā. Loka centrā bija Lea, Hens un Tripio.

Hen! Lea brīdinoši bilda.

Es redzu, viņš nomurmināja. Mēs esam ķezā, mīļā!

Hens juta, ka Lea pēta citplanētiešus. Kas tie tādi? viņa izdvesa.

Es nezinu! Nekad nevienu tamlīdzīgu neesmu redzējis! Taču viņi jokus (iedzen. Tie, kas šiem rokās, ir tā saucamie miglotāji un izšļāc lipīga šķidruma strūklu simt metru attālumā. Tā spēj nogāzt no kājām un sasaistīt vislabāk apbruņoto vīru. Hens pamanīja, ka viņi abi instinktīvi sākuši virzīties prom -no trim tuvākajiem citplanētiešiem. Šie dzen mūs uz rampu, kura ved lejup! viņš pačukstēja. Laikam mēģinās sagūstīt mūs, nesatraucot pūli.

Mums neizdosies izbēgt! Tripio ievaidējās.

Lea saķēra Hena roku. Ko darīsim?

Redzēsim, ko darīs viņi! Hens atbildēja, pūlēdamies paturēt redzeslokā visus ielencējus. Un nemanāmi pastiepa roku pēc mikrofona, kas bija piesprausts pie viņa apkaklītes.

Tobrīd tuvākais uzbrucējs brīdinoši pacēla miglas metēju. Hens sastinga un lēnām nolaida roku. Mana ideja neko nelīdzēs, viņš norūca. Kā šķiet, tā mēs neko nepanāksim. Labāk būtu pasaukt palīgā Lūkasu.

Viņš mums nevar palīdzēt.

Hens pavērās lejup uz savu pavadoni. Viņas acis stiklaini spīdēja un seja bija pietvīkusi. Kāpēc ne? kapteinis noprasīja, juzdams kuņģi sažņaudzamies ļaunā priekšnojautā.

Lea tikko dzirdami nopūtās. Tie noķēruši arī viņu.

7. nodala

Tā bija drīzāk nojausma, nekā vārdos izteikts lūgums. kas atbalsojās Lūkasa prātā tikpat skaidri, it kā viņš būtu dzirdējis kliedzienu.

Palīgā!

Viņš apsviedās. Vēl pirms mirkļa Lūkass bija pētījis senos gobelēnus, aizmirsis savas džedija iemaņas. Tagad viņa jutekļi bija atguvuši asumu un kaujas gatavībā. Torņa augšstāva istaba visapkārt bija gluži tāda pati kā pirms mirkļa. Tā bija tukša, tikai daži bimmi pulcējās pie milzīgas sienas segas un relikviju šķirstiem. Šeit nekādu briesmu nebija, vismaz ne tūlītēj

u. Kns tiul Uts/ Viņš nosūtīju bezv&lt;irdu zinu citp&lt;ikaļ, iedams uz nākamo telpu un kāpnēm, kuras veda lejup.

Lūkasam izdevās pārtvert Leas domu projekciju la bija vīzija, kura rādīja citplanētiešu tēlus, kas savilkās visapkārt draudīgā cilpā. Turies! viņš domas nosūtīja atbildi. Es nāku! Tagad viņš jau skrēja. Izspraucās pa durvīm kāpņu laukumiņā un sagrāba ar roku stenderi…

Un pēkšņi apstājās. Starp viņu un kāpnēm stāvēja puslokā izvietojušies septiņi klusējoši, pelēcīgi stāvi.

Lūkass sastinga uz vietas, ar roku joprojām turēdamies pie stenderes tā likās veselas galaktikas atlalumā no gaismas ieroča pie viņa jostas. Viņam nebija ne jausmas, ar kādiem -ieročiem bruņo jušies uzbrucēji, taču nebija vēlēšanās noskaidrot. Ja nu vienīgi nāktos ar tiem iepazīties piespiedu kārtā. Ko jūs vēlaties? viņš vaicāja.

Citplanētietis pusloka vidū jādomā, ka tas bija viņu vadonis tā Lūkass nosprieda pamāja ar ieroci. Lūkass pavērās pār plecu uz to telpu, kuru nupat bija atstājis. Jūs vēlaties, lai atgriežos tur? viņš pajautāja.

Pelēcīgo būtņu vadonis atkal pamāja. Un šajā reizē Lūkass pamanīja viņu taktikā pieļauto nelielo kļūdīšanos. Labi, labi! viņš sacīja, cik mierinoši vien spēdams. Nav problēmu! Neatraudams skatienu no citplanētiešiem, turēdams rokas patālāk no gaismas ieroča, viņš sāka kāpties atpakaļ.

Uzbrucēji sekoja viņam cauri šai telpai līdz otrām durvīm un nākamajai istabai, kurā viņš netika iegājis, jo saņēma sūtījumu Leas palīgā saucienu. Ja jūs man pateiktu, ko vēlaties, tad mēs varētu vienoties, -

Lūkass piedāvāja. Klusas, tikko saklausāmas skaņas lika noprast, ka bimmi vēl ir turpat iespējams, ka tieši tāpēc pelēcīgās būtnes viņam vēl neuzbruka. Ceru, ka mēs varētu atrast kopīgu valodu. Jums nav nekāda iemesla turēt uz mani ļaunu prātu.

Vadoņa kreisās rokas īkšķis refleksīvi sakustējās. Tikai pavisam nedaudz, taču Lūkass to pamanīja, un ar to viņam pietika. Tātad viņi mēdza nospiest gaili ar īkšķi. Ja jums ar mani kas pārrunājams, tad esmu gatavs sarunām, viņš turpināja. Jums nebija nekādas vajadzības sagūstīt manus draugus tirgus laukumā.

Viņš jau bi ja pie arkveidīgajām durvīm. Līdz tām atlika paspert vēl dažus soļus. Ja viņi vēl nebija izšāvuši…

Te nu viņš bi ja zem akmens arkas. Un kurp tagad? Lūkass noprasīja, piespiezdams savus muskuļus atslābt. Tā vajadzēja.

Pelēko radījumu vadonis pacēla ieroci… un pēkšņi tas pagriezās, mērķējot nevis uz Lūkasu, bet uz diviem vadoņa pavadoņiem.

Ar domu spēku vien Lūkass nospieda gaili. Atskanēja skaļš, šņācošs troksnis. Ierocis uzbrucēja rokās sadrebēja, no tā izšāvās tāda kā netverama migliņa.

Lūkass negaidīja, lai redzētu, ko īsti tā pelēkajiem nodarīja. Šis manevrs deva viņam apmēram pussekundi. Apjukuma brīdī viņš nedrīkstēja zaudēt ne mirkli. Lūkass metās atpakaļ un sānis telpā, kura atradās aiz viņa, paslēpdamies aiz durvīm.

Viņš tik tikko paguva paglābties aiz tām. Jo atskanēja šņākoņa un durvju aiļu tūlīt piepildīja dīvainā, caurspīdīgā migliņa. Sekoja vēl viena zalve, un Lūkass steigšus atkāpās, jo migla sabiezēja, pārvērsdamās lipīgā šķidrumā.

Gaismas ierocis jau bija Lūkasam roka. Un gaismas stara spraksts pievienojās miglas metēju šņākoņai. Pēc mirkļa viņi ienāks to Lūkass zināja, un tad… nāksies atmest jebkādas pūles noregulēt visu miera ceļā. Kad tic nāks…

Lūkass sakoda zobus, atcerēdamies kauju ar Bobu Fetu cīniņa skati acumirklīgi uzplaiksnīja atmiņā. Sasaistīts ar balvas kārotāja virvēm, viņš bi ja tās pārcirtis ar vienu vienīgu veiksmīgu gaismas ieroča šāvienu, domās to iedarbinot, kad pretinieks bija zaudējis modrību. Taču šeit tāds triks varēja neizdoties.

Turklāt Lūkass nebija gluži pārliecināts, vai ar gaismas ieroci iespējams cīnīties pret miglas metēju. Varēja izrādīties, ka šo virvi nevarēs pārcirst, jo tā nemitīgi atjaunosies.

It kā būtu jāpārgriež septiņas tādas virves.

Tagad viņš saklausīja pelēko soļus tie steidzās uz šo telpu, lai gan tiem, lai iekļūtu šajā istabā, nācās iet cauri biezajai, lipīgajai miglai. Taču tie bija profesionāli karotāji Lūkass jau bija paguvis saprast, ka viņam nav darīšana ar neprašām.

Viņš nostājās aizsardzības pozīci jā un pacēla gaismas ieroci, ātri pārlūkodams apkārtni. Šī telpa bi ja iekārtota tāpat kā pārējās šajā stāvā tās viņš jau bi ja izpētījis. Sienas sedza seni gobelēni un citi senatnes liecinieki nekādas iespējas kaut kur paslēpties. Lūkass nopētīja sienas, meklēdams izeju, ja tāda būtu kaut kur atrodama. Taču tās bija veltas pūles. Pat ja bija vēl kāda izeja, tā noteikti atradās pārāk tālu, lai Lūkass pagūtu to izmantot.

Miglas metēju šņākoņa mitējās. Lūkass pagriezās tieši laikā, lai redzētu pelēkos iebrūkam istabā. Tie viņu pamanīja un pagriezās, lai pielietotu savus ieročus.

Sasprindzinājis gribasspēku, Lūkass norāva no sienas vienu no gobelēniem tas nobruka tieši virsū uzbrucējiem.

Tādu triku spēja izspēlēt vienīgi džediji. Un šim trikam noteikti vajadzēja nostrādāt. Tajā laikā, kad nobruka milzīgais gobelēns, visi septiņi pelēkie radījumi bija ienākuši istabā. Tagad visi septiņi atradās aiz tā, jo kaut kādā kārtā bija paguvuši atkāpties. Gobelēns gulēja zemē kā liela, sakrunkota lupatu kaudze, uzbrucēji aiz tās nebija redzami.

Aiz kaudzes atkal iešņācās miglas metēji. Lūkass neviļus atkāpās, pamanīdams visapkārt izplešamies tādus kā zirnekļa tiklus migla sabiezēja, veidojot virves. Tās šņāca visapkārt, atsizdamās pret gobelēniem pie sienām.

Lūkasa pirmā doma bija ka miglas metēji nejauši gājuši vaļā un darbojas patvaļīgi, kamēr uzbrucēji pūlas likt garām gobelēnam. Taču pēc mirkļa viņš saprata notiekošo uzbrucēji auda tīklus priekšā pārējiem gobelēniem, lai viņam nebūtu iespējas vēlreiz atkārtot to pašu triku. Lūkass novēloti mēģināja noraut pārējās sienassegas, cerēdamns uzgāzt tās pelēkajiem kopā ar pašu austajiem miglas pinekļiem. Izrādījās. ka tās jau cieši piesaistītas pie sienām.

Miglas šņākšana mitējās, aiz gobelēna kaudzes parādījās melnu acu pāris. Lūkass ar dīvainām skumjām sirdi iedomājās, ka tie nav viņam atstājuši izvē-

Ies iespēju. Tagad bija tikai viens veids, kā viņš varēja glābt Henu un Leu.

Lūkass pacēla gaismas ieroci un relaksējās, ļaudams savam džedija gribasspēkam iedarboties. Domās viņš veidoja visu septiņu uzbrucēju attēlus. Pelēkais radījums, kurš viņu vēroja pāri lupatu kaudzei, pacēla savu ieroci virs tās…

Un, iedarbinājis gaismas ieroci, Lūkass sakopoja visu savu gribasspēku.

Gaismas asmens šķēla gaisu, nosīkdams pa gaisu. Citpalnētietis to ieraudzīja un instinktīvi pieliecās.

Taču šis manevrs viņu neglāba, jo gaismas stars izskrēja cauri gobelēnam un pārcirta viņu uz pusēm.

Pārējie droši vien saprata, ka nolicis. Saprata ari to, ka tūlīt viņi visi būs miruši. Un tomēr nepadevās. Neganti, asinis stindzinoši gaudodami, tie metās uzbrukumā. Četri parādījās abos lupatu kaudzes galos, divi palika aiz tās, gatavodamies šaut tai pāri.

Taču viņi pūlējās velti. Gaismas staru vadīja Spēks, kuram nebija iespējams pretoties. Stars ķēra viņus visus pēc kārtas.

Pēc mirkļa cīniņš bija galā.

Lūkass atvilka elpu. Tas bija padarīts. Ne gluži tā, kā viņš būtu gribējis, bet paveikts tas bija. Tagad atlika tikai cerēt, ka viss izdarīts savlaicīgi. Atsaucis gaismas staru atpakaļ, viņš trakā ātrumā metās garām sabrukušajiem citplanētiēšu ķermeņiem un atkal sasprindzināja gribasspēku, raidīdams domu tukšumā. Leu?

Gar zemākās rampas malu rindojās dekoratīvas kolonnas. Tur cita aiz citas izvietojās nišas. Iedams tām garām, Hens juta, ka Lea saspringst. Viņš ir brīvs! tā pačukstēja. Un viņš ir ceļā!

Vareni! Hens nomurmināja. Lieliski. Cerēsim, ka mūsu draudziņi to neuzzinās līdz brīdim, kad viņš būs klāt.

Tikko viņš bija paguvis izrunāt šos vārdus, citplanētiešu loks organizēti pacēla miglas metējus un sāka spraukties cauri bimmu pūlim uz viņu pusi. Par vēlu! Hens norūca. Viņi nāk!

Lea satvēra viņa roku. Vai man vajadzētu izraut tiem ieročus no rokām?

Ar visiem vienpadsmit tu netiksi galā, Hens sacīja, izmisīgi lūkodamies apkārt un meklēdams kādu ierosmi.

Viņa skatiens apstā jās pie galdiņa, kurš bija nokrauts ar rotaslietām tās bija izliktas pārdošanai. Un viņam iešāvās prātā kāda doma. Sagrāb tās! Hens pavēlēja.

Viņš manīja Leas pārsteigto skatienu. Ko?

Dari. kā teicu! viņš nošņāca, vērodams pelēcīgos radījumus, kuri tuvojās. — Paķer tās un met ar tām man!

Neuzkrītoši palūkojies apkārt, viņš redzēja, ka viena neliela rotu kaste sakustas Lea saspringa, cenzdamās domās to pavirzīt. Tad kaste piepeši palēcās un lidoja viņam sejā. Tā atsitās pret viņa paceltajām rokām. Smalkās kaklarotas izbira zemē, pirms viņš paspēja kasti saturēt.

Vienā mirklī sarunu dūkoņa tirguslaukumā apklusa, klusumā atskanēja spalgs spiedziens. Hens pagriezās u/ to pusi, no kuras tas skanēja tieši laikā, lai pamanītu. ka rotaslietu kastes īpašnieks pastiepis pirkstu viņa virzienā. Hen! viņš dzirdēja Leas brīdinājumu, tai pārkliedzot griezīgo pārdevēja spiedzienu.

Pieliecies! viņš nokomandēja.

Tobrīd viņu notrieca no kājām dzeltenā tērpto • bimmu pūlis tie uzplūda kā vilnis, nogāzdami zemē pieķerto rotaslietu zagli.

Bimmu augumi izveidoja drošu aizsegu starp Henu un migtas metējiem. Hens notrauca zemē rotas, kuras bija aizķērušās pie viņa vamža un tvēra pēc mikrofona. Cū! viņš uzbļāva, nospiezdams slēdzi.

Lūkass dzirdēja kliedzienu pat torņa augšstāvā. Pēc piepešā jucekļa Leas domu pārraidē viņš noprata, ka tam nekādā ziņā nepaspēt uz tirgus laukumu laikā.

Viņš sastinga uz vietas, sasprindzinot prātu. Telpā bija liels logs, pa kuru varēja redzēt tirgus laukuma jumolu. Taču pieci stāvi tas pat džedijam bija pārāk liels attālums, lai riskētu lēkt. Lūkass pavērās istabā, no kuras nupat bija iznācis, meklēdams kādu iespēju… un viņa skatiens apstājās pie viena no uzbrucēju ieročiem. To varēja saskatīt cauri arkveidigajām durvīm.

Ari šāvienam tas bija liels attālums, bet tā bija iespēja, kuru varēja izmantot. Viņš ar domas spēku satvēra ieroci un pievilka to klāt. Izpētījis to, viņš izprata tā mehānismu un piegāja pie" loga. Ierocis bija diezgan vienkāršs tikai miglotājs un ar īkšķi nospiežams gailis. Noregulējis strūklu pēc iespējas šaurāku un spiedienu pēc iespējas lielāku, viņš atspiedās pret palodzi, nomērķēja uz tirgus laukuma kupola malu un nospieda gaili.

Migtas melējs iedarbojās ar atsitienu pret Lūkasa plecu. Viņš bija gaidījis, ka lipīgā strūkla izsprāgs lielākā attālumā, taču rezultāts pārsniedza visu cerēto. Strūklas gals sasniedza jumtu, tā palēnām sacietēja. Migla turpināja strūklot, izvīdamās un pievienodamās jau novītajai virvei. Noskaitījis līdz pieci, Lūkass ar gribasspēku nostiprināja abus virves galus. Viņš nogaidīja dažas sekundes, kamēr tā bija pamatīgi novijusies, pēc tam pataustīja to ar pirkstu. Lūkass pēc tam nogaidīja vēl īsu brītiņu, tad pārliecinājās, vai otrs virves gals cieši turas pie jumta renes. Dziļi ievilcis elpu, viņš sagrāba paša pagatavoto tauvu saujās un lēca.

Lūkass sajuta gaisa pretestību, vējš plēsa viņa matus,un drānas. Viņš laidās lejup un pāri laukumam. Lejā Lūkass redzēja dzelteni tērpto bimmu pūli un dažus pelēkos laužamies caur burzmu, lai nonāktu tur, kur bija Hens un Lea. Uzliesmoja gaisma šis plaiksnījums bija manāms pat spilgtajā saules gaisma. Viens no bitumiem sakumpa zemē apdullināts vai beigts. Lūkass nepaspēja saskatīt, kas īsti tur noliek. Zeme ātri tuvojās. Viņš nolaidās laukumā.

Ar negantu rēkoņu, kura droši vien sadrebināja logus visā apkaimē, šurp laidās "Gadsimta Vanags" un apmeta loku.

Lūkasa piezemēšanās nenotika netraucēti viņš nokrita, nogāzdams no kājām divus bimmus. Pielecis kājās, viņš redzēja, ka Cūbaka arī nolaidīsies gandrīz tāpat. Desmit metru attālumā divi no citplanētiešu uzbrucējiem bija pievēsuši uzmanību lidaparātam, viņi pacēla ieročus, lai sapītu "Vanagu", kad tas atgriezīsies. Pacēlis no jostas atāķēto gaismas ieroci, Lūkāss svieda staru pāri pusducim bimmu, trāpot abiem uzbrucējiem, kuri nogāzās zemē, tā ari nepaguvusi apjēgt, ka viņš ir ieradies.

Virs galvas atskanēja rēkoņa. Šajā reizē Cūbeka ne tikai lidoja ar "Vanagu" pāri tirgus laukumam, tas manevrēja ar lidaparātu virs laukuma, tieši virs apdraudētajiem. Lidaparāta apakšā atvērās lūka un un parādījās ugunsmetējs. Cūbeka atklāja uguni.

Bimmi nebija muļķi. Lai ko Hens un Lea bija izdarījuši, satracinādami šo sirseņu pūzni, sirseņiem pašiem tomēr nebija vēlēšanās tikt izdedzinātiem no debesīm. Biezā, dzeltenā drūzma vienā mirklī pajuka. Bimmi aizmirsa abus ielenktos un metās projām, "Vanaga" uzbrukuma izbiedēti. Lauzdamies cauri pūlim,slēpdamies aiz bimmu mugurām, cik vien spēdams, Lūkass sāka iet uzbrucēju virzienā.

Apdraudēti no divām pusēm Lūkasa gaismas ieroča un "Vanaga" ugunsmetēja, tie pasteidzās ļoti ātri nozust.

Tu, Lūkass sacīja, galvu purinādams, gan savārīji putru!

Man ļoti žēl, māster Lūkas, Trīpio taisnojās. Viņa balss bi ja tik tikko dzirdama, jo tas bija satīts kārtu kārtām sapiņķerētajos lipīgajos miglas tīmekļos, kuri to nosedza kā dīvains dāvanas iesaiņojums. Kā rādās, es jums vienmēr sagādāju nepatikšanas.

Tā nav taisnība, un tu to zini, Lūkass mierināja droidu, apdomādams, kādi šķīdinātāji atrodami "Vanaga" aprīkojumā. Neviens no līdz šim izmēģinātajiem līdzekļiem pret šiem lipekļu vijumiem nebija neko līdzējis. Tu visus šos gadus mums biji ļoti noderīgs. Tev tikai jāiemācās pietupties, kad vajadzīgs.

Līdzās Lūkasam uzradās Artū un kaut ko novīteroja. Nē, kapteinis Solo man netika pieteicis, lai es pietupjos. Trīpio stīvi atbildēja otram droidam. Viņš teica tikai "Esi gatavs pietupties". Man šķiet, ka pat tu spēj saprast starpību.

Artū nopīkstēja vēl kaut ko. Trīpio izlikās nedzirdam. Labi, pamēģināsim šo! Lūkass noteica, paņemdams nākamo šķīdinātāju. Viņš meklēja tīru lupatiņu, kad ienāca Lea.

Kā ir? viņa vaicāja, apiedama apkārt un pētīdama Trīpio no visām pusēm.

Ar viņu viss būs kārtībā, Lūkass sacīja. Var gadīties, ka viņš paliks šādā izskatā, kamēr mēs nonāksim Karaskentā. Hens teica, ka šos miglotājus parasti lieto lielu medījumu mednieki uz nomaļām planētām. Tas lipekļa tīkls, kuru tie ižsmidzina, ir no kādas nezināmas vielas. Viņš norādīja uz šķīdinātāju pudelēm.

Varbūt bimmi zina kādu izeju, Lea ieminējās, paņemdama rokās vienu no pudelēm un aplūkodama etiķeti. Kad atsāksim sarunas, varam viņiem paprasīt.

Lūkass sarauca pieri, atkal pievērsdamies viņai. Vai tad mēs turpināsim sarunas?

Lea savukārt arī sarauca pieri, atbildēdama uz viņa skatienu; Mums tas jādara. Lūkas tu taču tu zini. Šī ir diplomātiska misija, nevis izpriecas brauciens. Tā tiks uzskatīta par lielu nepieklājību pamest planētu tūlīt pēc tam, kad mūsu kuģis apšaudījis viņu tirgus laukumu.

Es domāju, ka bimmi var uzskatīt, ka viņiem ļoti laimējies, ka neviens no viņu ļaudīm šajā sadursmē nebūs nogalināts, Lūkass aizrādīja. It īpaši tāpēc, ka notikušajā daļēji ir vainojami viņi.

Mēs nevaram vainot visu nāciju un sabiedrību par to, kā daži indivīdi izrīkojušies, Lea skarbi noteica. "Pat pārāk skarbi," Lūkass nodomāja. It īpaši tāpēc, ka viens no politiķiem pieņēmis nepareizu lēmumu.

Nepareizu lēmumu? Lūkass nospraustajās. Vai tu tu to sauc?

Tā viņi to nosauks, Lea pamāja. Kā rādās, tas bimms, kurš mūs veda uz tirgus laukumu, kur bija uzrīkoti slazdi, bija uzpirkts. Taču viņam nebija ne jausmas par to, kas tur notiks.

Un, jādomā, viņam nav ne jausmas par to, no kā saslima sarunu vadītājs, vai ne?

Lea paraustīja plecus. Līdz šim vēl nav pierādījumu par to, ka viņš vai kāds cits saindējis sarunu vadītāja ēdienu vai dzērienu, viņa sacīja. Lai gan šādos apstākļos viņi noteikti atzīs, ka tāda iespēja pastāv.

Lūkass saviebās. Tas būtu laipni. Un ko Hens varētu piebilst par mūsu izšķiršanu?

Henam te nav nekas sakāms, Lea apņēmīgi atbildēja. Šī ir mana misija, nevis Hena.

Tā ir, Hens piekrita, ienākdams pa durvīm. Tā ir tava misija. Bet kuģis ir mans.

Lea pavērās viņā. Sievietes sejā varēja samanīt izbrīna un neticības izteiksmi.

Tu taču negrasies… viņa izdvesa.

Vairs negrasos, viņš nesatricināmi atteica, atslīgdams vienā no sēdekļiem. Mēs pirms divām minūtēm uzņēmām gaismas ātrumu. Nākamā pietura būs Karaskentā.

Hen! Lea iekliedzās. Viņa likās tik dusmīga, kādu Lūkass to vēl nebija redzējis. Es teicu bimmiem, ka tūlīt būsim atpakaļ!

Bet es viņiem pateicu, ka nāksies drusku pagaidu! Hens attrauca. Apmēram tik ilgi, kamēr mēs savāksim kādu iznīcinātāju eskadronu vai pat zvaigžņu nāvētāju.

Un ja 11u tu viņus apvainoji? Lea nošņāca. Vai tev ir kāda nojausmu par to, cik darba jau bija ielikts, lai šī misija varētu notikt?

Jā. varu iedomāties, Hens bilda, un viņa balss izklausījās apņēmīgi. Tāpat kā varu iedomāties arī to, kas notiks, ja jūsu pelēkie draudziņi ar miglotājiem būs ataicinājuši vēl citus.

Lea kādu minūti lūkojās viņā, un Lūkass pamanīja, ka acumirklīgās dusmas zūd no tās prata. Tomēr tev nevajadzēja doties ceļā, man neko nejautājot, viņa piemetināja.

Tev taisnība, Hens piekrita. Bet es negribēju vilcināties. Ja viņi ir ataicinājuši savējos, tad tiem droši vien ir urī kāds lidaparāts. Viņš pūlējās pasmaidīt. Mums nebija laika apspriest visas varbūtības kā padomē.

Lea greizi pasmaidīja, pretī. Es šobrīd neesmu padomē, viņa īgni noteica.

Līdz ar to īsā vētra bija pārskrējusi, .sasprindzinājums zuda. Kādā jaukā dienā Lūkass apņēmās vajadzetu nošķaidot, ko tas viss nozīmē. Runājot par mūsu pelēkajiem draudziņiem, viņš ieminējās, vai kāds no jums tika pajautājis bimmiem, kas šie tādi bija?

Bimmi to nezināja, Lea atbildēja, papurinādama galvu. Es noteikti nekad agrāk nebiju tādus redzējusi.

Kad būsim atpakaļ Karaskentā, varam pārlūkot Imperatora arhīvus, Hens piedāvāja, taustīdams vaigu, uz kura jau bija parādījies zilums. Gan jau viņi kaut kur būs pieminēti.

Ja tikai viņi, Lea sacīja, nav no tādiem, ko Impērija atklājusi neizpētītajos reģionos.

Lūkass pavērās viņā. Vai tu domā, ka šajā notikumā manāms Impērijas pirksts?

Kurš gan cits varēja to visu sarīkot? sieviete attrauca. Jautājums tikai kāpēc tas tika sarīkots.

Labi, lai kāds arī šis iemesls būtu, viņi jutīsies. nedaudz vīlušies, Hens sacīja, pieceldamies kājās.

Es došos atpakaļ uz pilota kabīni un apskatīšos, vai mums nevajadzētu mazliet sajaukt pēdas. Neko nevajag atstāt gadījuma ziņā.

Lūkasam iešāvās prātā kāda atmiņu aina: Hens uz "Vanaga" klāja, traucot iekšā cīņas jūklī, pirmā "Nāves Zvaigzne" un Darta Veidera cīnītāji aiz viņa. Grūti iedomāties Hertu Solo, kurš neko neatstāj gadījuma ziņā, viņš nomurmināja.

Hens brīdinoši pacēla pirkstu. Jā gan, protams, tikai vispirms tev vajadzēja iedomāties par to, ka šajā reizē cilvēki, par kuriem esmu uzņēmies gādību, ir tava māsa, tava māsasmeita, tavs māsasdēls un tu pats. Vai neredzi starpību?

Lūkass pasmaidīja. Trāpīts! viņš atzina, salutēdams ar iedomātu gaismas asmeni.

Un. runājot par to visu. Hens turpināja, vai Leai nav īstais laiks rīkoties pašai ar savu gaismas ieroci?

Lūkass paraustīja plecus. Varu Leai tādu sagatavot, tiklīdz viņa būtu gatava ar to rīkoties, viņš atteica, uzlūkodams māsu. Lea?

Lea svārstījās. Es nezinu, viņa nomurmināja, patiesība tādas lietas mani vienmēr mulsinājušas. Viņa paraudzījās uz Hena pusi. Bet domāju, ka es varētu pamēģināt.

Es arī domāju, ka tev vajadzētu to pamēģināt, Lūkass piekrita. Varbūt tavi talanti vairāk attīstīti kādā citā virzienā, bet pamati tev tik un tā jāapgūst. Cik noprotu, gandrīz visi Vecās Republikas džediji nēsājuši gaismas ieročus, pat tie, kuri sākumā bija dziednieki un garīgie skolotāji.

Lea pamāja. Labi, viņa sacīja. Tiklīdz mana darba slodze to atļaus.

Pirms i:im, kad tava darba slodze atļaus, Hens uzstāja. Es domāju to, ko teicu, Lea. Visas tavas lieliskās diplomātes spējas ne tev, ne kādam citam neko nepalīdzēs, ja impēristi tevi kaut kur nobāzīs, ieslogot labi tālā pratināšanas istabā.

Lea atkal negribīgi pamāja. Mijn šķiet, ka tev ir taisnība. Tikko pārbrauksim, es teikšu, lai Motma mani vairs nekur nesūta. Viņa uzsmaidīja Lūkasam. Jādomā. ka tad mēs varēsim turpināt mācības, Skolotāj.

Es arī tā ceru, Lūkass atbildēja, pūlēdamies norīt kakla piepeši iestrēgušo kamolu.

Lea tomēr to pamanīja. Un dīvainā kārtā pārprata.

Ak, izbeidz! viņa laipni norāja Lūkasu. Es taču neesmu tik bezgala slikta mācekle! Galu galā tā tev būs laba prakse tev kādā jaukā dienā nāksies mācīt to visu arī dvīņiem!

Es zinu, Lūkass klusi noteica.

Lai notiek, Hens sacīja. Norunāts. Es dodos uz kabīni. Redzēsimies vēlāk.

Sveiks, Lea novilka. Tātad… Viņa pagriezās un kritiski nopētīja Trīpio. Paraudzīsimies, ko mēs šajā lietā varētu darīt.

Atliecies sēdeklī, Lūkass noskatījās, kā viņa aptaustīja sacietējušos tīmekļus. Un sajuta pazīstamo trulo sāpi saules pinumā. "Es uzņemos šīs rūpes," Bens Kcnobijs bija teicis par Dārtu Veideru, "izmācīt viņu p;ir džediju. Biju domājis, ka varu to izdarīt tikpat labi kā Joda. Es kļūdījos."

Šie vārdi atbalsojās Lūkasa prātā visu ceļu, kamēr viņi lidoja atpakaļ uz Karaskentu.

8. nodala

Labu brīdi dižadmirālis Trouns sēdēja savā krēslā hologrāfisko mākslās darbu ielenkumā, neko nesacīdams. Pelleons nekustējās un vēroja viņu ar neatslābstošu uzmanību, lūkodamies šajā bezizteiksmes sejā ar spīdošajām, sarkanajām acīm. Viņš pūlējās nedomāt par bēdu ziņu atnesējiem, kuriem tik bieži iznāca ciest no Veidera rokas. Visi miruši un palicis tikai koordinators? Trouns beidzot vaicāja.

Jā, ser, Pelleons apstiprināja. Viņš paraudzījās pāri telpai turp, kur stāvēja Cēbaots, pētīdams kādu displeju uz sienas, pēc tam mazliet pieklusināja balsi un turpināja: Mēs joprojām nezinām, kas īsti nogāja greizi.

Lai Centrāle pavēl koordinatoram sīki atskaitīties! Trouns izrīkoja. Kas dzirdams Veilendā?

Pelleons bija domājis, ka abi runā pārāk klusu, lai Cēbaots varētu viņus dzirdēt. Taču viņš maldījās. Vai tā ir. ko? Cēbaots vaicāja, novērsdamies no displeja un tuvodamies Trouna krēslam. Jūsu nogriji šo cīņu zaudējuši, iznākums ir bēdīgs, un apstākļi spiedīgi? Jūs man apsolījāt džedijus, dižadmirāli Troun.

Trouns vēsi pavērās večukā. Es apsolīju jums džedijus, viņš apstiprināja. Un es jums tos sagādāšu!

Admirālis atkal pievērsās Pelleonam. Kādas ir atskaites no Veilendas? viņš noprasīja.

Pelleons norija siekalas, pūlēdamies atcerēties, ka šeit, kur pa visu komandtelpu bija izvietoti isalamiri, Cēbaotam nebija nekādas varas. Vismaz šobrīd. Atbildīgā komanda jau beigusi analīzi, ser, kapteinis sacīja Trounam. Viņi ziņo, ka aizsardzības sistēmas shēmas šķiet pilnīgi nokomplektētas, taču pielietošana prasīs,zināmu laiku. Tas ir ļoti dārgs projekts, ja runa ir par tādu kuģi kā "Himēra".

Laimīgā kārtā viņiem nebūs jāsāk ar tik lielu kuģi. -Trouns atbildēja, sniegdams Pelleonam izdruku. -Te minēti speciālisti, kuri mums vajadzīgi.

Kuģu būvei? Pelleons vaicāja, pieri saraucis, un paņēma sarakstu. Dižadmirālis līdz šim izturējās

ļoti noslēpumaini, neko daudz neteikdams par saviem mērķiem un uzbrukuma stratēģiju.

Jā. Tā, un mums vajadzēs raktuvju mašīnas kalnraktuvju, es gribēju sacīt. Un tos, kas ar tām strādās. Lai tos jau sāk meklēt, mums vajadzēs vismaz četrdesmit.

Jā, ser! Pelleons attrauca, atzīmēdams kaut ko savā piezīmju grāmatā. Un vēl kas, ser. Kapteinis veltīja īsu skatienu Cēbaotam. Inženieri ziņo, ka gandrīz astoņdesmit procenti no Spertija cilindriem, kuri būtu vajadzīgi, ir lietošanas kārtībā vai būtu samērā viegli restaurējami.

Spertija cilindri? Cēbaots drūmi apjautājās. Kas tie tādi?

Detaļas no tās tehnoloģijas, kuru es cerēju atrast kalnos, Trouns mierinoši atteica, uzlūkodams Pel-, leonu ar ātru, brīdinošu skatienu. Tā bija lieka piesardzība, Pelleons jau bija nolēmis, ka nav nekādas jēgas apspriesties par šiem cilindriem ar Cēbaotu. Tā. Astoņdesmit procentu. Tas ir lieliski, kaptein. Lieliski! Viņa acīs parādījās vēl košāks spīdums. Cik prātīgi darījis Imperators, atstādams mums mantojumā tik smalkus ierīkojumus, kuri var noderēt Impērijas atjaunošanai! Un kā ar kalnraktuvju iekārtām un aizsardzības ierīcēm?

Lielākoties tās visas ir derīgas, Pelleons paskaidrojaTrīs no četriem reaktoriem jau ir iedarbināti. Dažas trauslākās aizsardzības sistēmas šķiet bojātas, bet ar palikušajām pietiks, lai pasargātu noliktavu.

Arī lieliski, Trouns pamāja. īsais jutu uzliesmojums bija garām, viņš atkal izturējās vēsi un lietiški. Lai inženieri sāk savest kārtībā cilindrus. "Nāves Galva" būs klāt pēc divām vai trim dienām, tā atvedīs vēl citus speciālistus un divus simtus isalamiru, kuri vajadzīgi. lai varētu kaut ko uzsākt. Un tad, admirālis tikko jaušami pasmaidīja, mēs varēsim uzsākt nopietnākas operācijas. Sākot ar Vēnas kuģubūvētavu.

Jā. ser. Pelleons atkal uzlūkoja Cēbaotu. Un kā ar Debesbraucēju un viņa māsu?

Nākama jā reizē pieaicināsim Ceturto brigādi, dižadmirālis bilda. Jāaizsūta ziņojums, lai viņi ir gatavi met pie malas to, ar ko tic patlaban nodarbojas un gatavojas tālākajām pavēlēm.

Vai vēlaties, lai e.v nosūtu šo ziņu, ser? Pelleons pajautāja. Es neapspriežu saņemto pavēli, viņš steigšus piemetināja, bet agrāk jūs parasti sazinājāties ar viņiem pats.

Trouna uzacis tikko jaušami saraucās. Astotā brigāde mani pievīla, viņš klusi sacīja. Sūtot pavēli ar jūsu starpniecību es likšu tiem saprast, cik ļoti esmu ar viņiem nemierā.

Un ja arī Ceturtā brigāde jūs pievils? Cēbaots iestarpināja. Tā notiks, jūs taču zināt. Vai jūs būsiet nemierā ar visiem? Vai arī atzīsiet, ka jūsu profesionālās nogalināšanas mašīnas pret džedijiem neko nespēj?

Tie. kurus es sūtīšu šajā reizē, māster Cēbaot, Trouns vēsi paskaidroja, nekad vēl nav sastapušies ar ko tādu. kas tiem nebūtu pa spēkam. Un tiem sekos vēl citi. Neteiksim, viņš paraustīja plecus, ka mums būtu nogriju trūkums un to resursi draudētu izsīkt.

Pelleons samirkšķināja acis, neviļus pavērdamies uz komandtelpas durvju pusi. Kapteinim bija aizdomas, ka Ruham savējo nāve nebūt nebija tik vienaldzīga, kā varētu domāt pēc viņa flegmātiskā izskata. Admirāl, no otras puses raugoties, iepriekšējais neveiksmīgais mēģinājums liks tiem kļūt modrākiem. kapteinis aizrādīja.

Viņam taisnība! Cēbaots bilda, norādīdams ar pirkstu uz Pelleonu. Ar džedijiem divreiz viens un tas pats triks neies cauri!

Iespējams, Trouns novilka. Vārds bi ja ļoti ieturēts, bet tonis ne visai. Un ko jūs iesakāt? Lai mēs pievēršam vairāk uzmanības māsai un liekam mierā brāli?

Jā, lai jūs pievērsāties māsai! Cēbaots moži piekrita. Ar jauno džedi ju es varētu nodarboties pats!

Admirāļa uzacis atkal uzrāvās. Un kā jūs domājat to izdarīt?

Cēbaots pasmaidīja. Viņš ir džedijs, un es esmu džedijs. Ja es saukšu, tad viņš nāks.

Trouns labu brītiņu vērās viņā. Jūs esat man vajadzīgs šeit, kopā ar manu floti, admirālis bilda. Mēs gatavojamies uzbrukt dumpinieku dokam Slais Venā, sagatavošanās darbi jau ir sākušies. Daži koordinācijas aspekti prasa džediju skolotāja klātbūtni.

Cēbaots piecēlās un izslējās visā augumā. Es apsolīju palīdzību pret jūsu solījumu atgādāt man džedijus! Un es viņus dabūšu, dižadmirāli Troun!

Trouna kvēlojošo acu skatiens ieurbās Cēbaota acīs. Vai tad džediju skolotājs grib ņemt savu vārdu atpakaļ ? Jūs taču zināt, ka ātri noķert Debesbraucēju jums diez vai izdosies. Tas prasīs laiku.

Vēl jo vairāk tāpēc man būtu jāsāk jau tagad! Cēbaots atcirta.

Kāpēc mēs nevarētu rīkoties kopā? Pelleons iestarpināja.

Abi pārējie uzlūkoja kapteini. Paskaidrojiet, kaptein! Trouns pavēlēja, un viņa tonī bija parādījusies tikko jaušama draudu pieskaņa.

Pelleons grieza zobus, taču jau bi ja par vēlu atkāpties. Mēs varētu sākt ar to, ka izplatītu baumas par jūsu klātbūtni kādā noteiktā vietā, māster Cēbaot, kapteinis sacīja. Kādā mazapdzīvotā pasaulē, kur jūs būtu varējis ilgāku laiku dzīvot, neviena nepamanīts. Nav šaubu, ka tādas baumas ātri vien nonāktu arī līdz Jaunajai Republikai… līdz dumpiniekiem, viņš izlaboja, uzlūkojis Trounu. Šis vārds Džorass Cēbaots tiem var likties pievilcīgs.

Cēbaots nošņācās. Un jums šķiet, ka pietiks padzirdēt baumas, lai viņš kā muļķis mestos mani uzmeklēt?

Lai viņš būtu cik piesardzīgs būdams, Trouns domīgi bilda, un draudu pieskaņa admirāļa balsī vairs nebija saklausāma, tam jāļauj ņemt līdzi kaut vai pusi no dumpinieku spēkiem, ja viņš tā vēlētos… Jo jūsu vārdu ar mūsējo taču nesaista neviens un nekas.

Pelleoiis pamāja. Un tad, kad mēs atradīsim piemērotu planētu un sāksim izplatīt baumas, jūs mums palīdzēsiet tikt galā ar tiem dokiem. Jācer, ka viņiem, lai atbildētu uz mūsu aktivitātēm, būs pietiekami daudz uzdevumu Debesbraucējam un viņš neatradis laiku pārbaudīt baumu patiesīgumu, kamēr tā Slais Vēnas būšana beigsies…

Ja nē, Trouns piemetināja, tad mēs zināsim, tikko viņš spers kādu sOli, un mums pietiks laika aizgādāt jūs turp.

Hmm… Cēbaots nomurmināja, glaudīdams savu garo bārdu. Viņa skatiens klejoja bezgalībā. Pelleons aizturēja elpu… Pēc minūtes vecais strupi pamāja. Lieliski, viņš novilka. Plāns šķiet sakarīgs. Es tagad došos uz savām istabām, dižadmirāli Troun, un izvēlēšos pasauli, kurā varētu parādīties. Ai gluži karalisku kustību viņš pamāja abiem pārējiem un izsoļoja no komandtelpas.

Apsveicu, kaptein, Trouns norūca, vēsi uzlūkodams Pelleonu. Kā šķiet, jūsu ideja māsteram Cēbaotam iepatikās.

Pelleons piespieda sevi ieskatīties admirāļa acīs. Es atvainojos, admirāl par to, ka ierunājos bez uzaicinājuma.

Trouns tikko manāmi pasmaidīja. Jūs esat pārāk ilgu laiku dienējis Veidera vadībā, kaptein, admirālis noteica. Es neesmu tik bargs, lai nenovērtētu noderīgu ideju tikai tāpēc, ka tā nav manējā. Ja izteikta doma ir derīga, manam stāvoklim vai ego nav nekādas nozīmes.

"Ja nu vienīgi varētu but citādi, kad darīšana ir ar Cēbaot u…"

Jā, ser, Pelleons sacīja skaļi. Ar jūsu atļau ju, admirāl, es iešu sagatavot paziņojumus, kas nosūtāmi uz Veilendu un nogriju brigādēm.

Dariet to, kaptein. Un turpiniet sagatavošanās darbus operācijai Slais Venā. Trouna spīdošās acis viņu turēja un neatlaida. Apsveriet visu labi, kaptein! Ar Tantisa kalnu un Slais Venu sāksies mūsu ceļš uz uzvāru pār dumpiniekiem. Vai nu ar mūsu džedi ju skolotāja palīdzību, vai bez tās.

Teorētiski Iekšlietu Padomes sēdēm vajadzēja notikt mierīgāk un klusāk, dalībniekiem valodojot apcerīgāk nekā pagaidu valdības sanākšanu reizēs. Taču praksē bija citādi. Hens jau sen bija pamanījis, ka arī iekšlietas varēja apspriest tikpat karsti un vētraini, tāpai karojot par grupu interesēm.

Es pateikšu visu skaidri, kaptein Solo, bilda Feilijs, kā parasti glaimīgs un slideni pieklājīgs. Jūs pats personiski, ne ar vienu neaprunājoties, nolēmāt pārtraukt Binimisāri misiju.

Es jau liku par to runājis, Hens atteica. Izklausījās tā, ii kā viņš atgādinātu botanam. ka ir kompetentāks un par visu lietas kursā. Un tiku ziņojis, kāpēc tā notika.

Iemesli man šķita pārliecinoši, Henam palīgā piesteidzās admirālis Akbars. Kapteiņa Solo pienākumi šādā gadījumā bija skaidri noteikti: aizsargāt sūtni un nogādāt to sveiku un veselu atpakaļ, lai paziņotu mums par notikušo.

Paziņotu mums ko tad? Feilijs noprasīja. Piedodiet, admirāl, bet es nesaprotu, kas īsti tie ir par draudiem, kuri mūs atturējuši darīt to, kas jādara? Lai kas tie pelēkģīmji tādi bija, tie noteikti nav nekādi vērā ņemamie pretinieki, ja jau nebija pārstāvēti vecajā senātā. Un pat nav pieminēti nekādās hronikās. Es šaubos, vai tik neievērojama rase varētu mūs nopietni apdraudēt.

Mēs nezinām, kāpēc par viņiem rakstos nekas nav minēts, Lea iejaucās sarunā. Iespējams, ka tas ir kāds pārpratums vai kaut kas ir palaists garām.

Varbūt tas pārpratums ir pieļauts tīšām, Lūkass piemetināja.

Feilijs saslēja spuras, izrādīdams pieklājīgu neticību.

Un kāpēc gan Imperatora senātam būtu vajadzējis tīšām izdzēst kādus ierakstus par veselas rases eksistenci?

Es neteicu, ka tā noteikti bijusi senāta ideja, Lūkass atcirta. Ierakstus varēja iznīcināt arī tie pelēkģīmji paši.

Feilijs nošņaukājās. Cik tālredzīgi! Pat ja tas būtu iespējams, kāpēc kādam vajadzētu tā rīkoties?

Varbūt uz šo jautājumu spēj atbildēt padomniece Orgena Solo? klusi bilda Motma. Un pievērsās Leai. Jums šī Imperatora senāta darbības joma ir pazīstama, jūs par to zināt vairāk nekā es, Lea. Vai tādas manipulācijas varēja notikt?

Es tiešām nezinu, Lea atteica, galvu purinādama. Nekad netiku iedziļinājusies senāta dokumentos. Taču pieredze rāda, ka nav iespējams radīt tādu drošības sistēmu, kurā kāds nespētu ielauzties, ja noteikti nolēmis to izdarīt.

Tā tomēr nav pietiekami skaidra atbilde par to, kāpēc šiem ļautiņiem vajadzētu tā rīkoties! Feilijs nošņāca.

Varbūt viņi zināja par Vecās Republikas drīzo galu, Lea attrauca. Viņas balss skanēja mazliet aizkaitināti. Iespējams, ka viņi nodzēsa visus ierakstus, kuti attiecās uz tiem, lai Impērija, ja tā tiktu atjaunota, par viņiem vairs neatcerētos.

Feilijs bija to pelnījis, tik tiešām, Henam par to nebija nekādu šaubu. Tādā gadījumā, botans jau pielaidīgāk sacīja, ir iespējams, ka arī šo uzbrukumu diktējušas bailes no atmaskošanas. Viņš uzlūkoja Akbaru. Un tomēr es nesaprotu, kāpēc to vajadzētu uzskatīt par labi sagatavotu militāru operāciju. Laikam mūsu kļūda bija tā, ka mēs sūtījām turp tik mazu diplomātu grupiņu ar nelielu apsardzi, tā izraisot viņos cīņassparu un drosmes uzplūdu.

Lai ko jūs teiktu, padomniek, Akbars noburkšķēja, mums šķiet, ka arī lielāka apsardze nebūtu tos atturējusi.

Es teicu tikai to, ko jutu, Feilijs aizvainoti nomurmināja.

Akbars nomērī ja viņu ar savu caururbjošo skatienu. Es prātoju, Lea ātri ieminējās, vai mēs varētu atgriezties pie sarunas sākotnējā temata? Cik noprotu, tad visi ir pamanījuši vienu sīkumu, ka šie ļaudis tā vai cita iemesla dēļ bija labi sagatavojušies un tad, kad mēs ieradāmies Bimmisāri, tic mūs jau gaidīja.

Šādas misi jas noteikti jāveic ar lielāku apsardzi, Akbars sacīja. Cik garš, tik plats. Jūsu apdraudētāji noteikti biju sazinājušies ar kādu vietējo bimmu politiķi, par to nav šaubu.

Un tagad šī misi ja mums prasīs daudz vairāk pūļu un laika, Feilijs nomurmināja, joprojām sacēlis spuras.

Tur nekas nav līdzams, Mona Motma nosvērti aizrādīja. Ja mēs neaizsargāsim savus diplomātus,

Jaunajā Republikā iestāsies depresija un valdīs nihilisms. Tātad… Viņa uzlūkoja Akbaru. Jums nāksies nodrošināt padomnieces Orgenas Solo apsardzi, lai viņa jau rīt varētu doties atpakaļ uz Bimmisāri.

Jau rīt? Hens veltīja Leai pētīgu skatienu un iedzēla, ka viņa tieši tikpat izbrīnīti lūkojas pretī. Piedodiet. .. viņš sacī ja, pacēlis pirkstu. Jūs teicāt rīt?

Mona Motma pavērās viņā ir tikko jaušamu pārsteiguma izteiksmi sejā. Jā gan, rīt pat. Bimmi joprojām gaida, kaptein.

Es zinu, bet…

Hens mēģina jums pateikt, Lea pēkšņi iejaucās, ka es šajā sanāksmē gribēju lūgt, lai man piešķir īsu atvaļinājumu, uz laiciņu atbrīvojot mani no diplomātiskā dienesta pienākumiem.

Baidos, ka tas nebūs iespējams, Mona Motma sacīja, pieri saraukusi. Patlaban mums ir pārāk daudz darba.

Nav runa par brīvdienām, -.Hens aizrādīja, pūlēdamies izturēties diplomātiski. Leai vajadzīgs laiks, lai viņa varētu koncentrēties džediju treniņiem.

Mona Motma savilka lūpas urskulī, uzlūkodama te Akbaru, te Borski Feiliju. Man ļoti žēl, viņa bilda, galvu purinādama. Es ļoti labi saprotu, cik vajadzīgi mums ir jauni džediji. Taču šobrīd mums ir tik daudz darāmā…

Mona atkal uzlūkoja Feiliju. "Itin kā," Hens rūgti iedomājās, "viņa lūgtu tam atļauju". Varbūt nākamajā gadā… vai pat ātrāk… Mona piemetināja, apskatīdama Leas vēderu. Kad mums būs pietiekami daudz izglītotu diplomātu, jūs varēsiet veltīt lielāko daļu sava laika mācībām. Bet tagad, manuprāt, jūs esat mums vajadzīga diplomātiskajā dienestā.

Istabā labu laiciņu valdīja saspringts, neomulīgs klusums. Pirmais to pārtrauca Akbars. Ja jūs mani atvainotu, tad es varētu doties un izrīkot pavadoņus apsardzei.

Protams, -' Mona Motma pamāja. Ja nu vienīgi mums vel kaut kas būtu palicis neapspriests.

Pie tā arī palika. Sakodis zobus, Hens kārtoja savu dokumentu mapi. Kā ir? Lea klusi vaicāja, nostājusies viņam blakus.

Vai zini, Impērijas laikos viss bi ja daudz vieglāk un vienkāršāk, viņš norūca. Un pāri galdam pavērās Feilija virzienā. Vismaz toreiz mēs zinājām, kuri ir mūsu ienaidnieki.

Lea saspieda Hena roku. Ejam, viņa bilda. Iesim un apskatīsimies, vai mums izdevies pietiekami labi notīrīt Trīpio.

9. nodala

Par taktiku atbildīgais virsnieks uzkāpa uz "Himēras" komandtiltiņa un iznesīgi sasita papēžus. Visas vienības kaujas gatavībā, admirāl! virsnieks ziņoja.

Lieliski! Trouns atbildēja, un viņa balss skanēja ledaini salti. Sagatavojieties pāriešanai gaismas ātrumā.

Pelleons veltīja pētošu skatienu dižadmirālim, pēc tam pievērsa uzmanību displejam, kur bi ja redzams spēku izvietojums un taktiskās aplēses. Fonā bija redzama tumsa, kura reiz jau bija aprijusi Pelleona spēkus visus piecus karakuģus. Trīstūkstoš gaismas gadu attālumā Bpfasas sistēmas saule likās kā kniepadatas dūriens tumšā audumā un nebija atšķirama no citām zvaigznēm, kas mirgoja tai apkārt. Tā bija visai parasta militāra gudrība izmeklējot par atspēriena punktu kādu nesasniedzamu vietu, kura nevar kļūt par vieglu mērķi taču šī ideja tika uzskatīta par pārāk bīstamu, jo tādā kārtā ceļā uz tālo tikšanās vietu varot zaudēt vienu vai pat vairākus kuģus, jo, īsā laikā esot, grūti veikt precīzu pārlēcienu hiperkosmosā. Viņi abi ar Trounu, patiesību sakot; bija par to pamatīgi pastrīdējušies, jo šādu plānu dižadmirālis bija iekļāvis savā uzbrukuma stratēģijā pirmoreiz. Tagad pēc gandrīz vai gadu ilgas prakses šī procedūra bija kļuvusi par gluži vai parastu lietu.

"Iespējams," Pelleons domāja, "ka "Himēras" komanda nebūt nav tik nepieredzējusi, kā varētu domāt, spriežot pēc militārā protokola ievērošanas…"

Kaptein? Vai mans flagmaņkuģis ir gatavs?

Pelleons domās atgriezās pie šībrīža darba. Likās,

ka visi kuģa spēki ir gatavi doties ceļā, cīnītāji sakopojuši drosmi un līdzsvaroti. "Himēra" ir pilnīgi jūsu rīcībā, admirāl! viņš sacīja. Gan jautājums, gan atbilde bija tikai formalitāte kā rēgains atgādinājums par tām dienām, kad militārā protokola ievērošana bija obligāta visā galaktikā.

Lieliski! Trouns noteica. Viņš pagriezās grozāmajā krēslā, pievērsdamies stāvam, kas sēdēja tuvāk komandtelpas ieejas durvīm. Māster Cēbaot! admirālis bilda. Vai mani palīgspēki arī ir gatavi?

Ir gan, Cēbaots nopietni apstiprināja. Un gaida manu pavēli.

Pelleons samirkšķināja acis un veltīja Trounam vēl vienu skatienu. Taču dižadmirālis šķietami bija nolēmis palaist šo piebildi-gar ausīm. Tad dodiet šo pavēli! Trouns sacīja Cēbaotam, pastiepdams roku, lai noglāstītu isalamiru būrī, kas bija piestiprināts pie viņa krēsla. Kaptein, sāciet skaitīt!

Jā, ser! Pelleons pasniedzās pār savu vadības pulti, lai nospiestu slēdzi. Visapkārt izkaisītie kuģi gaidīja šo signālu, lai dotos ceļā reizē.

Rādītājs sasniedza nulli, sekoja gaismas uzliesmojums, un "Himēra" devās ceļā.

Priekšā zvaigznes likās ķā aizmiglotas, kuģim aizzibot hiperkosmosā. Trešais ātrums! no savas kajītes uzsauca stūresvīrs, apstiprinot uz displeja redzamo skaitļu pareizību.

'Pārbaudīts, Pelleons norūca, atliekdams pirkstus un cenzdamies noskaņot sevi uz cīņas viļņa, vērodams rādītāju, kas tagad virzījās prom no nulles punkta. Septiņdesmit sekundes, septiņdesmit četras, septiņdesmit piecas, septiņdesmit sešas…

Daudzkrāsainajās debesīs atkal iezīmējās zvaigžņu un zvaigznāju apveidi. "Himēra" bija sasniegusi mērķi.

Kaujiniekiem sagatavoties izkāpšanai! Pelleon^ uzsauca, ātri ielūkodamies taktiskajos aprēķinos uz displeja. Viņi bija izkļuvuši no hiperkosmosā tieši tur un tā, kā plānots, lai gan ceļā bija dubultplanēta ar savu sarežģīto mēnešu sistēmu. AtbildieU kapteinis uzsauca virsniekam, kurš bija atbildīgs par taktiku..

Aizsargāties gatavie cīnītāji izvietojušies uz trešā mēness! virsnieks ziņoja. Vairāk nekas ievērības cienīgs nav manāms!

Noskaidrojiet šo. cīnītāju bāzes novietojumu! Trouns izrīkoja. Un nosūtiet "Nepielūdzamo" to iznīcināt!

Jā, ser!

Pelleons tagad varēja saskatīt cīnītājus, kuri izspietoja pretī viņa kaujiniekiem kā niknu kukaiņu bars. Aiz "Himēras" flangā kustējās zvaigžņu iznīcinātājs "Nepielūdzamais", kas devās uz pretinieku bāzi, un kaujinieki aizspindzā uz priekšu pieveikt bāzes aizstāvjus. Mainīt kursu doties uz tālāko no dvīņu planētām! kapteinis pavēlēja stūresvīnun. Kaujinieki lai darbojas priekšplānā! "Tiesātājs" ieņems otru planētu. Kapteinis uzlūkoja Trounu. Vai jums nav nekādu īpašu rīkojumu, admirāl?

Trouns lūkojās abu dvīņu planētu attēlā uz displeja. Palieciel pie izvēlētās programmas, kaptein! viņš atbildēja. Kā šķiet, tad mūsu iepriekšējie aprēķini ir pareizi, jūs varat izvēlēties mērķus, kādā kārtībā vēlaties. Atgādiniet saviem strēlniekiem, ka mūsu plāns ir ievainot vai nobiedēt, nevis iznīcināt.

Ir darīts, Pelleons noteica, norādīdams uz saziņas aparāta pusi. Kaujinieki jau ir informēti.

Nelūkodamies uz admirāļa pusi, kapteinis tomēr redzēja to pagriežamies. Māster Cēbaot? viņš ierunājās. Kā ar uzbrukumiem abās pārē jās frontēs?

Tie turpinās.

Pelleons sadrūma un pagriezās. Tā bija Cēbaota balss, taču skanēja tik saspringti un aizžņaugti, ka to tik tikko varēja pazīt.

Tā bija ari ar viņa izskatu.

Pelleons labu bridi lūkojās viņā, līdz sajuta vēsumu kuņģī. Cēbaots sēdēja nedabiski stīvi, acis aizvēris, taču redzokļi aiz plakstiņiem ātri un jaušami kustējās. Vecā vīra rokas bija sagrābušas krēsla roku balstus, lūpas sakniebtas tik cieši kopā, ka kļuva redzaiņas viņa kakla vēnas un cīpslas. Vai jūs jūtaties labi, māster Cēbaot? viņš vaicāja.

Aiztaupiet rūpes, kaptein, Trouns auksti aizrādī ja. Viņš dara to. kas tam visvairāk patīk kontrolē citus.

No Cēbaota puses atskanēja kāda nenosakāma skaņa tā kā šņuksts, tā kā nicinoša ķiķināšana. Es jau jums reiz sacīju, dižadmirāli Troun, ka šis nav īstais varasspēks.

Tā jūs teicāt gan, — Trouns neitrālā toni piebalsoja. Vai varat pateikt, kā viņi nolēmuši pretoties?

Cēbaota drūmā seja sadrūma vēl vairāk. Ne gluži. Taču nekādu briesmu nav. To es skaidri nojaušu, iedziļinoties viņu prātos.

Labi. Tad dabūjiet "Nemesīdu" prom no pārējiem kuģiem un ziņojiet, kur tiksimies.

Pelleons sarauca pieri, pētīdams admirāli. Ser…?

Trouns pagriezās pret kapteini, viņa spožajās acīs bija parādījies brīdinošs spīdums. Pildiet savus pienākumus, kaptein! viņš izrīkoja.

Un tad piepeši sekoja negaidīta atklāsme Pelleons apjēdza, ka šis uzbrukums Jaunās Republikas teritorijai iecerēts ne tikai kā aizsegs reidam uz kuģubūvētavu. Tas nozīmēja pārbaudi. Cēbaota spēju pārbaudi, jā gan, bet arī viņa pakļāvību pavēlēm. Jā, admirāl, Pelleons nomurmināja un pagrieza displejiem muguru.

"Himēra" tagad bija novietojusies tai paredzētajā vietā, kuģa turbolāzera dzinējs šķieda sīkas dzirkstelītes. Displeja ekrāns te iedegās, te apdzisa, uz tā parādījās izvēlētie mērķi uz planētas, pēc tam atkal izzuda, un ekrāns icgaismojās no jauna. Vienā malā parādījās pāris vecu kreiseru "Himēras" apkalpe gatavojās uzsākt kauju ar tiem. Iztālēm mirdzinājās "Vētrasērgļa" ugunis un platforma; kamēr Pelleons vēroja notiekošo, kuģi ietina caurspīdīgi tvaiki. Šķita, ka cīņa norit sekmīgi.

Varbūt pat ļoti sekmīgi…

Taču, kad Pelleons pārbaudīja laika aplēses, viņa kuņģis nepatīkami iesmeldzās. Līdz šim Impērijas spēki bija zaudējuši tikai trīs kaujiniekus, zvaigžņu iznīcinātāju bojājumi bija niecīgi, ja salīdzina tos ar defektiem, kādi bija radīti astoņiem ienaidnieka līnijkuģiem; pretinieki bija zaudējuši astoņus cīnītājus. Impēristi nikni apšaudīja planētas aizstāvjus. Un tomēr…

Pelleons lēni un negribīgi pievērsās displejam savā priekšā. Pirms dažām nedēļām viņš bija izdarījis statistiskus aprēķinus, aplēšot "Himēras" kaujasspējas un analizējot datus par pagājušo gadu. Viņš atsāka pētīt šos datus, analizēdams tos no jauna.

Nekādas kļūdas nevarēja būt. Ar ātrumu viss bija kārtībā, ar koordināciju tāpat, kuģis darbojās efektīvi un precīzi "Himēra" un tās apkalpe strādāja vēl nevainojamāk nekā parasti.

Kapteinis pagriezās, lai ielūkotos Cēbaota saspringtajā sejā, un viņam pār muguru pārskrēja ledainas tirpas. Pelleons nekad netika pilnīgi izpratis Trouna teoriju par to, kā un kāpēc flote zaudēja Endoras kauju. Iespējams, ka viņš gluži vienkārši nespēja un negribēju noticēt, ka tā tiešām noticis. Un tagad pēkšņi saprata, ka šis iznākums vairs nav apspriežams.

Lai gan Cēbaota uzmanība un viss varenais mentālais gribasspēks bija pievērsts diviem kuģiem apmēram četru gaismas gadu attālumā, viņam tomēr vēl atlika laika nodarboties arī ar šeit notiekošo.

Pelleons ar tādu kā zināmu nicinājumu bija prātojis, kādas tiesības šim vecajam vīram saukties par masieru, pievienojot savam vārdam meistara titulu. Tagad kapteinis to saprata.

Esam saņēmuši jaunas ziņas, sakaru virsnieks ziņoja. Parādī jusies jauna grupa vidēja kalibra kreiseru.

Aiciniet "Vētrasērgli" palīgā! Trouns pavēlēja.

Jā, ser. Mēs pārtvērām arī viņu ziņojumus, admirāl.

Pelleons atguvās no uzmācīgajām domām, nokratot tās. Viņš pavērās turp, kur laistījās spožā gaisma. Uz tālākā no šīs sistēmas mēnešiem bi ja parādī jies jauns un spilgts gaismas aplis. Pavēliet ceturtajam eskadronani doties turp un iznīcināt to tur! viņš izrīkoja.

Lai paliek, Trouns iejaucās. Kad šie palīgspēki dosies ceļā, mēs jau būsim projām. Ļausim dumpiniekiem nevajadzīgi tērēt spēkus un resursus, velti steidzoties turp, kur viss jau būs galā. Patiesībā… dižadmirālis nomurmināja, ielūkodamies pulkstenī, man šķiet, ka mums laiks mest mieru un .doties projām. Lieciet kaujiniekiem atgriezties kuģos un visiem kuģiem uzņemt gaismas ātrumu, tikko kaujinieki būs uz klāja.

Pelleons klabināja datora taustiņus, noraidot "Himērai" rīkojumu gatavoties gaismas ātrumam. Tā bija visparastākā militārā gudrība zvaigžņu iznīcinātājiem šajā uzbrukumā vajadzēja kļūt par mobilām aplenkuma vienībām pēc principa "aši dod triecienu un atkāpies" tādas operācijas allaž bi ja potenciāli bīstamas un pietiekami postošas. '

Taču šo gudrību teorētiķi noteikti nebija redzējuši darbībā tādu karamašīnu kā dižadmirālis Trouns.

Pavēliet arī abiem pārējiem kuģiem apturēt uzbrukumu! Trouns sacīja Cēbaotam. Cik noprotu, jūs esat pietiekami ciešā kontaktā, lai to izdarītu?

Jūs no manis prasāt pārāk daudz, dižadmirāli Troun! Cēbaots norūca. Viņa balss šķita vēl neskaidrāka nekā pirmāk. Tiešām pārāk daudz.

Es tikai gribu uzzināt to, ko vēl nezinu, Trouns bilda, apsviedies grozāmajā krēslā. Aiciniet tos atpakaļ uz tikšanās vietu!

Kā vēlaties, vecais nošņāca.

Pelleons atkal uzlūkoja Cēbaotu. Pārbaudīt viņa » spējas kaujas laikā bija gan nepieciešami, gan slavējami. Bet nupat jau šķita, ka viss aizgājis pārāk tālu.

Viņam jāsaprot, kurš te ir pavēlnieks, Trouns klusi nomurmināja, it kā lasītu Pelleona domas.

Jā, ser! Pelleons pamāja, ar pūlēm valdīdamies, lai balss skanētu pilnīgi mierīgi. Trouns nemitīgi pierādīja, ka zina, ko dara. Tomēr Pelleons nespēja iestāstīt sev, ka dižadmirālis pietiekami labi pazīst to spēku, kuru bija atmodinājis Veilendā. Trouns pamāja. Labi. Vai ir vēl kādas ziņas par raktuvēm, par kurām es interesējos?

Nē, nav vis, ser. Vēl pirms gada viņam liktos ' dīvaini un nereāli kaujas laikā runāties par nebūtiskām lietām, kuras nebūt nav steidzami apspriežamas.

Vismaz ne tādas, kādas jūs vēlaties dzirdēt. Man šķiet, ka Ategas sistēma ir mums vispiemērotākā. Vai arī būs ja mēs atradīsim risinājumu, kā novērst pārmērīgo saules intensitāti.

Tās ir minimālas problēmas, Trouns pašpaļāvīgi sacīja. Ja lēciens laikā notiks pietiekami precīzi, tad "Tiesātājs" katrā lidojuma reizē nonāks tiešā saules gaismā tikai uz dažām minūtēm. Tā korpuss noteikti spēj tik neilgu laiku šo intensitāti izturēt. Vispirms mums vajadzēs dažas dienas pastrādāt, lai pasargātu novērošanas punktus un aizvāktu prom sensorus un sakaru ierīces.

Pelleons pamāja, neizteikdams nākamo jautājumu. Protams, ka tagad nebūs to grūtību, kuras parasti līdzīgos gadījumos radās ar zvaigžņu iznīcinātājiem. Tagad, kad kopā ar viņiem bija Cēbaots, vairs ne.

Dižadmirāli Troun?

Trouns pagriezās. Jā, māster Cēbaot?

Kur ir mani džediji, dižadmirāli Troun? Jūs man apsolījāt, ka jūsu nogriji atgādās man džedijus!

Neuzkrītoši palūkodamies uz Ruha pusi, Pelleons redzēja Ruhu sakustamies. Tikai pacietību, māster Cēbaot! Trouns sacīja. Sagatavošanās darbi aizņem laiku, taču viss drīz būs gatavs. Viņi tikai nogaida īsto bridi, lai rīkotos.

Būtu labi, ja tas brīdis pienāktu pēc iespējas drīz! Cēbaots brīdinoši noteica. Es jau sāku nogurt no gaidīšanas!

Trouns uzmeta skatienu Pelleonam. Viņa sarkani spīdošo acu skatiens šķita kvēlojam apslēptā naidā. Mēs visi tāpat! viņš norūca.

Tālu priekšā kravas kuģim "Negantais" vienam no Impērijas zvaigžņu iznīcinātājiem, kas pārvadāja ekipējumu, kaut kas uzliesmoja, uzplaiksnīja kāda kustība un atkal norima. Viņi dodas projām! Mara paziņoja.

Ko, jau? Kards viņai aiz muguras pārvaicāja. Viņa balss izklausījās drūma.

Jau! viņa apstiprināja, lūkodamās displejā. Viens no zvaigžņu iznīcinātājiem jau pārgājis gaismas ātrumā, pārējie sakustējušiesun sākuši pirmslidojuma manevrus.

Interesanti, Kards nomurmināja, pienākdams klāt, lai pāri viņas plecam pavērtos displeja ekrānā. Ašs uzbrukums, tūlīt atkāpjoties un ar zvaigžņu iznīcinātājiem… Kaut ko tādu katru dienu nedabū pieredzēt.

Dzirdēju, ka līdzīgi pirms dažiem mēnešiem noticis ari Draukaiza sistēmā, sacīja otrais pilots apaļīgs vīrs, vārdā Lečtons. Tā pati taktika, tikai toreiz cīņā devās tikai viens zvaigžņu iznīcinātājs.

Cik noprotu, Kards sacīja, mēs te redzam dižadmirāļa Trouna ietekmi uz Impērijas spēku stratēģiju. Viņa balss tonis šķita domīgs, ar nelielu niclguma pieskaņu. Dīvaini gan. Kā rādās, viņš uzņemas neparasti lielu risku nelielu potenciālo ieguvumu dēļ. Es prātoju, ko īsti viņš patiesībā grib panākt.

Lai kas tas būtu, to nav tik vienkārši uzminēt, Mara sacīja, un viņas tonī varēja samanīt rūgtumu. Trouns nav tas cilvēks, kas darītu kaut ko tik vienkārši, lai viņa nolūkus bez pūlēm varētu uzminēt. Ari toreiz senajās dienās, kad Impērija ievēroja noteiktu stilu un taktiku, admirālis domāšanas ziņā jau. atšķīrās no visiem pārējiem.

Taču varētu atļauties nelielu vienkāršību, ja jau teritori jas sarūk kā noticis ar Impēriju. Kards uz mirkli apklusa. Mara manīja, ka viņš veras lejup, vērodams to. Kā šķiet, tev par dižo admirāli Trounu ir kaut kas zināms?

Man par daudz ko ir kaut kas zināms, viņa mierīgi sacīja. Tāpēc jau tu mani padarīji par leitnanti, vai atceries?

Trāpīts! viņš nepiespiesti attrauca. Un tur ir vēl viens!

Mara palūkojās ekrānā tieši laikā, lai ieraudzītu trešo zvaigžņu iznīcinātāju uzņemam gaismas ātrumu. Vēl viens bi ja projām.

Vai mums nevajadzētu kustēties? viņa vaicāja Kardam. Pēc minūtes arī pēdējais būs projām.

Ak. mēs esam nokavējuši priekšnesumu! Kards atteica. Es arī nupat iedomājos, ka būtu pamācoši pavērot kauju paskatīties, ja jau mēs esam gadījušies tuvumā īstajā laikā.

Mara sarauca pieri un palūkojās augšup uz viņu. Ko tu gribi teikt? Mēs neesam nokavējuši. Viņi mūs gaida.

Jā, gaida gan, Kards pamāja. Nelaimīgā kārtā tieši tagad visa sistēma gaida arī nelielu sirseņu spietu Jaunās Republikas kuģus. Diezin vai tādā atmosfērā kāds gribēs rādīties tuvumā ar kontrabandas materiālu kravu uz borta…

Kas tev liek domāt, ka tie kuģi tiešām atlidos? Mara apjautājās. Viņi nepaspēs laikā un nepagūs neko izdarīt.

Nē, ne jau tur ir tā sāls, Kards bilda. Šīs izrādes jēga varētu būt gūt kādu politisku labumu, kļūt populāriem, izrādot savu spēku un varenību, demonstrējot visvareno tehniku un apmājot lētticīgos. Iezemieši visur jūtas pārliecināti, ka nekas tamlīdzīgs vairāk nekad nenotiks..'.

Un apsola palīdzību vraku aizvākšanas darbos, Lečtons iestarpināja.

Tas ir pats par sevi saprotams, Kards sausi piekrita. Jāņem vērā, ka šī nav tā situācija, kurā mēs būtu velējušies iekļūt. Nākamajā pieturā nosūtīsim ziņu, ka pēc nedēļas mēģināsim atjaunot piegādes.

Tas viss man nepavisam nepatīk, Mara sacīja. Mēs taču viņiem apsolījām piegādāt visu laikā!Mēs apsolījām!

Iestājās īss klusuma brīdis. Tā ir parasta parādība, Kards attrauca. Viņa balsī varēja sajust tādu kā ziņkāru pārsteigumu, kas slēpās aiz izlīdzinātā, savaldīgā toņa. Es esmu tādā pārliecībā, ka viņi labprātāk pagaidīs un samierināsies ar novēlotu piegādi, nekā zaudēs visu kravu līdz ar kuģi.

Mara ar pūlēm aizgainīja nepatīkamas atmiņas. Solījumi… Tam es ticu, viņa piekrita, uzmanīdama displeju. Kamēr abi runājās, pēdējais zvaigžņu iznīcinātājs pazudā no redzesloka, pārejot gaismas ātrumā un atstājot aiz sevis saniknotus, bezspēcīgus cīnītājus un plašus postījumus. Tagad Jaunās Republikas politiķiem un armijniekiem būs ko darīt.

Kādu bridi Mara lūkojās uz attālajām planētām. Viņa prātoja, vai Lūkass Debesbraucējs būs starp tiem vīriem, kurus Jaunā Republika sūtīs palīgā drupu novācējiem.

Kad tu būsi gatava, Mara?

Viņa ar mokām atbrīvojās no uzmācīgās domas. Esmu, ser! viņa atteica, pasniegdamās pēc pogas uz vadības paneļa. Bet sev klusībā sacīja: "Vēl ne. Vēl neesmu. Bet drīz būšu. Ļoti, ļoti drīz."

Attālais, draudīgais priekšmets salīgojās, sastinga uz vietas, šaubīgi sakustējās un sazvāļojās atkal. Tas uzplaiksnīja. Lea savicināja savu jauno gaismas zobenu. kas atgādināja milzīgu varavīksnes arku, tikai temps nebija pietiekami ātrs. Ek! viņa norūca, sperdama soli atpakaļ.

Tu vēl nespēj pietiekami kontrolēt savu spēku, Lūkass tai sacīja. Tev vajag… Vienu mirklīti!

Sakoncentrējies, viņš lika gaismas zobenam atgriezties vietā, skaidri atminēdamies pirmo praksi uz "Vanaga", kad nācās sakopot gribasspēku pēc Bena Kenobija pavēles, tajā pašā laikā paturot redzeslokā objektu. Veikt abus darbus reizē nebūt nebija viegli.

Iespējams, ka tieši tāda bija skolotāja ideja. Varbūt stunda, kas apgūta stresa apstākļos, tiek apgūta labāk.

Lūkass vēlējās uzzināt, vai tā tomēr ir.

Es lieku lietā visu savu gribasspēku, lai kontrolētu stāvokli, Lea bilda, berzēdama roku tajā vietā, kur to bija ķēris asmeņa atsitiens. Bet vēl nepārvaldu tehniku. viņa turpināja, nomērīdama Lūkasu ar skatienu. Vai arī es neesmu īsti labi derīga tādām nodarbībām.

Tu spēj to iemācīties, Lūkass stingri sacīja. Es iemācījos, un man nebija tāda rūdījuma pašaizsardzības treniņos, kādu tu saņēmi Alderānā.

Varbūt tieši tāpēc rodas problēmas, Lea nomurmināja. Varbūt man maisās pa kājām tieši tās senāk apgūtās tehnikas… agrākie cīņas refleksi…

Jādomā, ka tā var būt, Lūkass atzina, vēlēdamies uzzināt, vai tas tiešām iespējams. Tādā gadījumā tev šī pieredze jāatmet jo ātrāk, jo labāk. Un esi gatava…

Ieskanējās durvju zvans. Tas ir Hens, Lea paziņoja, atkāpdamās no gaismas ieroča un atstādama to. Nāc iekšā! viņa uzsauca.

Sveiki! -«Hens sacīja, ienākdams istabā un pēc kārtas uzlūkodams te vienu, te otru. Viņš nesmaidīja. Kā veicas ar stundām?

Gluži labi, Lūkass atteica.

Nevaicā, Lea nomurmināja, rādīdama vīram drūmu seju. Kas lēcies?

Imperiāli, Hens pikti norūca. Nupat uzbruka kuģubūvētavas sektoram, aši nodarīja lielus postījumus un aizlidoja. Tā vieta saucas Bpfasa, un tad vēl divas, kuru nosaukumus grūti izrunāt.

Lūkass klusi iesvilpās. Trijās vietās vienlaikus? Tie gan kļūst visai apnicīgi, vai ne?

Sajās dienās sāk šķist, ka tādas viņu izrīcības kļūst par parastu lietu, Lea noteica, pašūpodama galvu. Āda ap viņas acīm likās kā nospriegota tik ļoti viņa koncentrējās. Viņi kaut ko sadomājuši,

Hen, es to jūtu. Kaut ko lielu, kaut ko bīstamu! To pateikusi, Lea bezpalīdzīgi noplātīja rokas. Bet es neparko pasaulē nespēju iedomāties, kas tas ir.

Jā, Akbars sacīja to pašu, Hens apstiprināja, pamādams ar galvu. Problēma ir tāda, ka viņam nav ne jausmas, kā turēties pretī. Ja runājam par stilu un taktiku, tad viss ir tas pats Impērija tā izrīkoju. sies jau pusotru gadu.

Es zinu, Lea nomurmināja. Bet nevērtēsim Akbaru par zemu viņam ir militārais instinkts. Nav svarīgi, ko citi par to saka.

Hens uzrāva uzaci. Paklau, mīļā, es esmu tuvā pusē. Vai to tu atceries?

Viņa neizteiksmīgi pasmaidīja. Atvaino. Cik smagi ir postījumi?

Hens paraustīja plecus. Nav tik ļauni, cik ļauni varētu būt, It īpaši ņemot vērā, ka viņi katrai no šīm vietām uzbruka ar četriem zvaigžņu iznīcinātājiem. Bet mūsu aizsardzības sistēmas ir pamatīgi cietušas.

-. Varu iedomāties, Lea nopūtās. Ļaujiet uzminēt… Mona Motma droši vien vēlas, lai es dodos turp un pārliecinu viņus, ka Jaunā Republika tiešām  spējīga un vēlas tos aizsargāt.

Kā tu to uzzināji? Hens nobubināja. Cū jau gatavo "Vanagu" lidojumam.

Tu taču nedosies turp viena, ko? Lūkass noprasīja. Pēc notikuma Bimmisāri…

Ak, neuztraucies! Rēns sacīja, saspringti pasmaidīdams. Šajā reizē mēs neiekritīsim slazdos. Aplūkot postījumus dosies divdesmit kuģi un divi eskadroni. Tātad par drošību nav ko uztraukties.

Par Bimmisāri mums teica to pašu, Lūkass aizrādīja. Labāk jau es arī došos līdzi.

Hens uzlūkoja sievieti. Bet šajā reizē… tu nevarēsi.

Lūkass sarauca pieri. Kāpēc tad ne?

Tāpēc, Lea klusi atbildēja, ka Bpfasas iedzīvotājiem nepatīk džediji.

Hens saviebās viņš uzmeta lūpu. Stāsta, ka daži no viņu džedi jiem kara laikā uzvedušies nelāgi un ievārījuši visīstāko putru līdz tam laikam, kad tikuši apstādināti. Vismaz tā Mona Motma apgalvo. •

Viņai taisnība, Lea piekrītoši noteica, pamādama ar galvu. Mēs vēl tagad dabū jam dzirdēt atbalsis pēc visa tā fiasko Impērijas Senātā, kad es vēl piedalījos sēdēs. Un runa bija ne tikai par Bpfasu vēl šur un tur tumšie džediji sataisījuši visādas nepatikšanas, izbēguši un rīkojušies visā kuģubūvētavas sektorā. Viens no tiem pat ticis līdz Dagobahai, un tikai tad notverts.

Lūkass juta, ka tam drebuļi pārskrien pār visām miesām. Dagobahai? Kad tas bi ja? viņš noprasīja tik nevērīgi, cik vien spēdams.

Pirms trīsdesmit vai trīsdesmit pieciem gadiem, Lea atbildēja. Viņas pierē ievilkās tikko jaušamas grumbiņas. Viņa vēroja Lūkasa seju. Kāpēc tu vaicā?

Lūkass pašūpoja galvu. Viņam nekad nebija gadījies no Jodas dzirdēt, ka Dagobahā jebkad būtu pabijuši tumšie džediji-, Bez kāda īpaša iemesla, viņš nomurmināja.

Labi, mēs varam to apspriest vēlāk, Hens iestarpināja, Jo ātrāk mēs dosimies ceļā, jo ātrāk tiksim ar to galā.

-Tā ir, Lea piekrita, piestiprinādama pie jostas gaismas zobenu un virzīdamās uz durvju pusi. Paņemšu savu ceļojumu somu un pateikšu Vinterai dažus rīkojumus. Tiksimies uz kuģa.

Lūkass noskatījās, kā viņa aiziet. Atpakaļ pagriezies. viņš redzēja; ka Hens to novēro. Tas viss mannepatīk, Hens sacīja.

Neraizējies, ar viņu viss būs kārtībā, Hens mierināja. Paklau, es zinu, cik ļoti tu šajās dienās centies viņu pasargāt. Bet lielais brālis vienmēr nevar būt viņai blakus.

Patiesībā mēs tā arī neesam noskaidrojuši, kurš no mums ir vecāks, Lūkass nomurmināja.

Lai būtu, kā būdams, Hens norūca un atmeta ar roku, labākais, ko tu vari darīt, ir tas, ko tu dari. Tu skolo viņu par džediju, lai viņa kļūtu spējīga atvairīt visu, ko imperiāli varētu vērst pret viņu.

Lūkasam sažņaudzās kuņģis. Es ceru, ka tā būs.

Kamēr es un Cū esam viņai līdzās, tā būs! Hens noieicji, tuvodamies durvīm. Tiksimies, kad mēs būsim atgriezušies.

Esiet uzmanīgi! Lūkass viņam uzsauca.

Hens pagriezās. Viņa sejā bija tāda kā aizvainota, kā bērnišķīgi naiva izteiksme. Ehē, viņš noteica. Tas taču esmu es!

Hens aizgāja, un Lūkass palika viens.

Viņš kādu mirkli klaiņoja apkārt pa istabu, pūlēdamies aizmirst^smago atbildības nastu, kas spieda tam plecus. Riskēt ar paša dzīvību tas nebija nekas īpašs, bet rūpēties par Leas dzīvību un nākotni bija gluži kas cits. Es neesmu skolotājs, viņš skaļi sacīja tukšajai istabai.

Vienīgā atbilde bija zibenīga kustība sakustējās no attāluma vadāmais gaismas ierocis. Kāds pēkšņs I ūkasa impulss bija to sakustinājis, atgriežot tajā dzīvību laikam viņš piepešā kareivīguma uzplūdā bija Ivēris pēc gaismas zobena, it kā dotos uzbrukumā. Kāds ducis stobru izšāvās uz priekšu, vadības ierīce iesīcās kā samīts kukainis. Lūkass bez pūlēm steigšus nobloķēja katru no šiem stobriem, novicinādams gaismas zobenu. Zibsnis uzšķīlās tik žilbinošs, ka likās tas aprīs viņu pašu, miesu un dvēseli pārņēma dīvaina eksaltācijas sajūta. Šis te bija kaut kas tāds, ar ko viņš spēja cīnities ierocis nebija tik tāls un noslēpumains kā paša bailes, tas bija reāls un taustāms. Stobri izšāva, taču katrs lādiņš ar rikošetu atsprāga atpakaļ, nenodarot nekādu ļaunumu, gaismas zobena asmens atvairīts.

Piepeši treniņierocis mitējās darboties. Lūkass mulsi raudzījās turp, brīnīdamies, kas noticis… un pēkšņi pamanīja, ka smagi elpo. Smagi elpo un ir nosvīdis. Viņš saprata, ka ierocis ieprogrammēts tā, lai tas darbotos zināmu laiku, un tagad šis laika limits tuvojās beigām.

Viņš salocīja gaismas zobenu un pieāķēja to atpakaļ pie jostas, mazliet apjucis pēc nule notikušā. Šī nebija pirmā reize, kad viņš bija zaudējis laika izjūtu, taču agrāk tas parasti atgadījās klusas meditācijas reizēs. Kaut kas līdzīgs kaujas situācijā bija noticis tikai Dagobahā, Jodas pārraudzībā.

Dagobahā…

Ar piedurkni notraukdams sviedrus, kas no pieres tecēja acīs, viņš piegāja pie vadības pults telpas stūri un ieslēdza saziņas ierīci. Te Debesbraucējs, viņš nosauca savu pavārdu. Gribu, lai mans X klases lidaparāts pēc stundas būtu gatavs lidojumam.

Jā, ser, atsaucīgi sacīja jaunais apkalpes virsnieks. Bet jūs esat mums vajadzīgs pirmām kārtām lai pārbaudītu aparatūru.

Pareizi, Lūkass piekrītoši nomurmināja. Viņš bija atteicies atļaut sava X klases lidaparāta datoru pārbaudi ik pēc pāris mēnešiem, lai gan tāda pārbaude lika uzskatīta par standarta procedūru. Rezultāts bija tāds, ka datorus pārzināja tikai Artū tie bija kā sakusuši kopā ar šo unikālo personību, un šīs attiecības jau pārsniedza parastās droida iespējas. Nelaimīgā kārtā tas nozīmēja, ka neviens no apkalpes stacijas datoriem vairs nespēja pievienoties X klases datoram un sazināties arto. Droids būs klāt pēc dažām minūtēm.

Jā, ser.

Lūkass izslēdza saziņas aparātu un atlieca muguru. klusībā brīnīdamies, kāpēc viņš darīja to, ko darīja, Joda taču vairs nebija Dagobahā, lai izrunātos un atbildētu uz viņa jautājumiem.

Bet var būt, ka tomēr bija?

10. nodala

Kā redz,at, Vedžs sacīja, un viņa balss sadrūma. brienot pa plastikāta un keramikas lauskām, te viss ir sadragāts.

Par to es nešaubījos, Lea piekrita, izjūtot vieglu nelabumu, tomēr lūkojoties apkārt un pat pavero(ies oļainā krātera dziļumā. Pulciņš pārējo Republikas pārstāvju, kuri bija ieradušies kopā ar viņas delegāciju, klīda apkārt, klusi tērzējot ar bpfasiem un reizumis apstājoties, kad priekšā pagadījās lielākas gružu kaudzes pārpalikums no tā, kas reiz bija jaudīga aizsardzības ierīce.

Cik daudzi cilvēki gājuši bojā šajā uzbrukumā? Lea vaicāja, nebūt ne īpaši pārliecināta, ka vēlas dzirdēt atbildi.

Šajā sistēmā daži simti, Vedžs sacīja, ielūkojies datu pierakstos. Patiesībā zaudējumi nav tik lieli, kā varētu domāt.

Nav gan. Lea neviļus palūkojās augšup dziļajās, zilganzaļajās debesīs virs viņiem. Tiešām, zaudējumi nebija pārāk lieli. īpaši tad, ja ņēma vērā faktu, ka uzbrukuši bija ne vairāk, ne mazāk kā veseli četri zvaigžņu iznīcinātāji, kuri spēja nest milzu postījumus. Tomēr ir nodarīts liels posts.

Jā, Vedžs pamāja. Taču ne tik liels, kā varēja būt.

Es prātoju, kāpēc tā, Hens nomurmināja.

Tāpat kā visi pārējie, Vedžs piekrita. Dažu pēdējo dienu laikā šis bija otrais jautājums, kuru cilvēki uzdeva cits citam.

Un kāds bija pirmais? Lea apvaicājās.

Ļauj man uzminēt, bilda Hens, nesagaidījis Vedža atbildi. Pirmais ir kāpēc viņi vispirms uzbruka Bpfasai.

Viss pareizi, Vedžs pamāja atkal. Nav jau tā, ka tiem nebūtu labāku mērķu izvēle ir liela. Jūs uzminējāt Slais Vēnas kuģubūvētavā, kura ir trīsdesmit gaismas gadu attālumā, jebkura laikā atrodas kādi simt kuģi. par novietnēm nerunājot. Tad vēl saziņas līdzekļu stacija apmēram sešdesmit gaismas gadu attālumā un lieli tirdzniecības centri simt gaismas gadu robežās. Lieliskas izredzes visos virzienos, zvaigžņu iznicinātāji var nokļūt visur. Tad kāpēc Bpfasa?

Lea apdomāja nupat dzirdēto. Tas tik biju jautājums! Slais Vena tiek pietiekami modri apsargāta un ir labi nocietinātā, viņa nomurminā ja. To sargā gan mūsu iznīcinātāji, gan pašas būvētavas sardzes posteņi, kuri vienmēr ir uz vietas… jebkurš impērists, kuram par to ir kāda sajēga, divreiz apdomās, pirms tur ielauzīsies. Un visas šīs kārdinošās vietas ir daudz tālāk Jaunās Republikas teritorijā nekā Bpfasa. Varbūt viņi negribēja riskēt, ielaužoties tik tālu…

Ja nu viņi pārbaudīja kādu jaunu sistēmu kā tā darbojas kaujas apstākļos? Hens uz labu laimi minēja.

Mēs nezinām, vai tiem ir kāda jauna sistēma, Vedžs aizrādīja. Šādi savstarpēji koordinēti vairāku kuģu uzbrukumi ir bi juši jau iepriekš.

Nē! -= Hens noteica, pašūpodams galvu. Nē. Viņiem ir kaut kas jauns. Kāda palīgierīce, kas tiem palīdz izlauzties cauri aizsardzības sistēmām.

Nedomāju vis, ka tā būtu ierīce, Lea sacīja. Viņa juta, ka tai pār muguru pārskrien vēsi drebuļi. Apziņas dzīlēs kaut kas sakustējās… kaut kas prasījās ārā. Neviena no trim aizsardzības sistēmām neko tamlīdzīgu neuztvēra.

Hens sarauca pieTi un uzlūkoja viņu. — Vai ar tevi viss kārtībā? — viņš klusi pavaicāja.

Jā! viņa nomurmināja, vēlreiz nodrebinādamas. Es tikai atcerējos… to, kā Darts Veiders Bespinā mūs spīdzināja. Lūkass juta, ka tas notiek, lai kur viņš tobrīd atradās. Un klīda baumas, ka imperatoram un Veideram arī ir spējas…

Jā gan, bet viņi abi ir miruši! Hens atgādināja. Lūkass tā teica.

Es zinu, Lea attrauca. Taču kņudināšana kaut kur apziņas dzīlēs kļuva spēcīgāka. Bet ja nu impēristiem ir vēl kāds tumšo spēku džedijs?

Vedžs bija viņiem abiem priekšā, taču tagad viņš pagriezās.atpakaļ. Jūs runājat pār Cēbaotu?

Ko? Lea pārvaicāja, pieri saraukusi.

Par Džorasu Cēbaotu, Vedžs paskaidroja. Man likās, ka dzirdēju jūs pieminam tumšo spēku džediju-

Es pieminēju gan, Lea novilka. Bet kas ir Džorass Cēbaots?

Pirmsimpērijas laikos tas bija viens no dižākajiem džediju meistariem, Vedžs atbildēja. Viņš esot pazudis pirms klonēto kariem. Pirms dažām dienām dzirdēju baumas, ka šis džedijs atkal atradies un ierīkojies uz dzīvi kādā nelielā planētvalstī, ko dēvē par Džomarku.

Tiesa. Hens norūca. Tātad viņš sacelšanās laikā kaut kur sēdēja, rokas klēpī salicis?

Vedžs paraustīja plecus. Es tikai pastāstu ziņas, ģenerāl, viņš sacīja. Es tās neizdomāju.

Mēs varam pavaicāt Lūkasam, Lea ieminējās. Varbūt Lūkass kaut ko zina. Vai esam gatavi doties ceļā?

Protams, Vedžs atteica. Kuģi ir tur.

Un tad pēkšņi kņudināšana Leas apziņas dzīlēs pārtapa pārliecībā. Hen, Vedž tupties!

Tieši tobrīd krātera malā parādījās daži pietiekami labi atmiņā palikušie pelēksejainie citplanētieši.

Picsargieties! Hens uzsauca pārējiem republikas pārstāvjiem krāterī, jo atnācēji pacēla ieročus. Saķēris Leas roku, viņš ienira aiz liela, bet slikti nostiprināta metāla aizsargvairoga, kurš nez kāpēc bija līdz pusei ierakts zemē. Vedžs bija tieši viņiem priekšā. taču apcirtās, lai meklētu patvērumu, un atdūrās pret sievieti.

Piedodiet! viņš taisnodamies elsa, izvilkdams ieroci un piesardzīgi lūkodamies apkārt. Taču neko daudz viņš nepaguva ieraudzīt, jo gar viņa seju aizspindza metāla lādiņš, un tas atrāvās atpakaļ. Neesmu īsti pārliecināts, ka zinu, kas notiek, viņš bilda, bet man šķiet, ka mēs esam iekūlušies nepatikšanās.

Man liekas, ka tā ir taisnība, Hens drūmi piekrita. Lea pagriezās un uzlūkoja viņu. Šajā brīdī Hens jau bija izvilcis ieroci un ar brīvo roku piestiprināja saziņas ierīci atpakaļ pie jostas. Viņi apguvuši pagājušo mācībstundu, viņš norūca. Šajā reizē tie parūpējušies, lai mums pārtrūktu sakari ar kuģiem. ..

Lea juta. ka viņu krata auksti drebuļi. Te, tik tālu projām, bez sakariem ar kuģiem viņi bija gandrīz pilnīgi bezpalīdzīgi. Tiem bija laupītas jebkādas izredzes saņemt palīdzību.

Leas roka, kuru tā neviļus pacēla pie krūtīm, atdūrās pret jauno gaismas ieroci. Viņa izvilka to, pēkšņā apņēmībā atbrīvodamās no bailēm. Vai viņa jau būtu apguvusi džediju mākas visā pilnībā vai nebūtu, pieredzējusi vai ne, Lea negatavojās padoties bez kaujas.

Kā šķiet, tad jūs šos pelēkos jau pazīstat, Vedžs ierunājās, akli izšaudams dažus lādiņus gar vairoga malu uzbrucēju virzienā.

Mēs esam tikušies, Hens norūca, 'pūlēdamies nostāties izdevīgā pozīcijā, lai varētu šaut. Lai gan es nekad neesmu sapratis, ko īsti viņi grib!

Lea sagatavoja gaismas zobenu darbam, klusībā prātodama, vai viņa ir pietiekami apguvusi māku rīkoties ar to un vai spēs atvairīt šāvienus. Taču starp ieroču sprakstiem un metāla džinkstiem Lea piepeši izdzirda kādu jaunu skaņu. Hen!

Es dzirdēju! Hens nomurmināja. Cū lido šurp.

Ko? Vedžs vaicāja.

To kaukoņu, ko mēs dzirdam, rada "Vanags"! Hens paskaidroja. Un atgāza galvu, lai pavērtos augšup. Laikam Čūbeka atklāja, ka šie mūs aplenkuši, un izlēma par tālāko. Tur lido "Vanags".

Pāri galvai ar spalgu kaucienu pārslīdēja pazīstamis "Vanaga" siluets. Tas apmeta loku, nelikdamies ne zinis par šāvieniem, kuri nespēja tam neko nodarīt

lodes ar rikošetu atlēca no kuģa apšuvuma -, un nolaidās tieši starp republikāņiem un uzbrucējiem. Piesardzīgi lūkodamās gar vairoga malu, Lea redzēja, kā uz viņu pusi nolaižas traps.

Lieliski! Hens sacīja, vērdamies pār Leas plecu. Viss kārtībā. Es iešu pirmais, lai jūs pasargātu no lodēm ceļā līdz trapam. Lea, tu iesi nākamā. Vedž, lev atliek tikai sekot viņai. Neatsiābmiet uzmanību šie droši vien mūs aplenkuši no visām pusēm.

Skaidrs! Vedžs norūca. Mēs esam gatavi!

Lai notiek! I Iciis jau grasījās atstāt aizsegu.

Vienu mirklīti! Lea piepeši ierunājās, saķerdama viņa roku. Te kaut kas nav kārtībā.

Tūlīt būs tiem neizdosies mūs nošaut! Vedžs attrauca.

Es runāju nopietni! Lea neatlaidās. Te kaut kas nesaskan!

Piemēram? Hens noprasīja, drūmi raukdams pieri. — Ejam, Lea. mēs nevaram te sēdēt visu dienu!

Leas zobi sacirtās viņa pūlējās apjēgt, kas tā par sajūtu apziņas dzīlēs atkal kaut kas uznira. Tas vēl bija neskaidrs un miglā tīts… un tad pēkšņi viņa zināja. Tur ir Čū, viņa sacīja. Es jūtu, ka ir.

Pārāk tālu, lai varētu sajust, Vedžs nepacietīgi nomurmināja. Iesim, tie iznīcinās kuģi, ja mēs to nesasniegsim laikā.

Mirklīti pagaidiet, Hens norūca, joprojām raukdams pieri. Ar viņu viss ir kārtībā, lai gan tie šāva visu laiku… Taču šādos apstākļos viņam vajadzēja…

Hens aprāvās, viņa sejā bija parādījusies dīvaina izteiksmē. Pagāja sekunde, un Lea saprata. Likt lietā ieročus, kas iebūvēti kuģa sānos! viņa sacīja. Kāpēc viņš tos nepielietoja?

Tas ir labs jautājums, Hens nikni noteica. Viņš atkal paliecās uz priekšu gar vairoga malu, šajā reizē nopētīdams kuģi pamatīgāk. Kad Hens atkal pieliecās, viņa sejā bija parādījies sardonisks smaidiņš. Atbilde ir vienkārša tas nav "Vanags".

Ko? Vedžs pārvaicāja. Viņam bija atkāries žoklis.

Tas ir viltojums, Hens paskaidroja. Es nespēju noticēt, ka pelēkie spējuši pagatavot tāda kuģa kopiju… kur gan viņi būtu to būvējuši?

Vedžs klusi iesvilpās. Šie pclēkģīmji tiešām jums nevēl labu!

Jā, arī man ir radies šāds iespaids! Hens nomurmināja. Vai jums ir kāda ideja? .

Vedžs pavērās gar vairoga malu. Es nezinu, vai vajadzētu skriet turp.

Nē, jo tie tup tur uz krātera malas un gaida izdevību mūs nokniebt, Lea attrauca.

Mjā, Hens piekrita. Taču, kad viņi apjēgs, ka mēs negatavojamies līst slazdā, varbūt sekos vēl kas ļaunāks.

Vai nav kāda iespēja vismaz padarīt nekaitīgu šo kuģi? Lea apjautājās. Lai tas nespētu uzlidot un uzbrukt mums no augšas?

Ir daudz dažādu iespēju, viņš norūca. Nelaime tā, ka vairums no šīm iespējām paveras tikai tad, ja mēs būtu tur iekšā. No ārpuses aizsargierīču nav daudz, bet tās droši pasargā korpusu no vieglajiem rokas ieročiem.

Vyi tās pasargā ari pret gaismas ieroci?

Viņš neticīgi uzlūkoja sievieti. Tu taču negribi sacīt, ka…?

Nedomāju vis, ka mums vēl palikusi kāda cita izvēle, viņa sacīja. Vai varbūt ir?

Šķiet, ka ne, viņš saviebies piekrita. Labi, bet… iešu es!

Lea papurināja galvu. Mēs visi iesim, viņa sacīja. Ir skaidrs, ka tiem kāds no mums vajadzīgs dzīvs, citādi mēs jau būtu nogalināti no augšas, no kuģa. Ja mēs iesim visi reizē, viņi nešaus. Iesim taisni uz priekšu, it kā gatavotos iekāpt, bet pēdējā mirklī metīsimies uz visam pusēm un paslēpsimies aiz trapa. Mēs ar Vedžu varam pašaudīt, lai piesaistītu viņu uzmanību, kamēr tu ar gaismas zobenu padarīsi tos cīņas nespējīgus.

Es gan nezinu… Hens nomurmināja. Man šķiet, ka jāiet tikai mums ar Vedžu…

Nē, jāiet ir mums visiem! Lea uzstāja. Tas ir vienīgais veids, kā panākt, lai tie nešauj.

Hens uzlūkoja Vedžu. Kā rādās?

Rādās tā, ka šī ir labākā izdevība, kāda mums varēja gadīties! uzrunātais atbildēja. Taču, ja mēs to darām, tad tas jādara ātri.

Jā. Hens dziļi ievilka elpu un pasniedza Leai savu ieroci. Viss kārtībā. Dod man gaismas zobenu. Tā, esam gatavi! Ejam!

Viņš izmetās no aizsega un skrēja uz kuģi, skrējienā pieliekdamies, lai izvairītos no šāvieniem, kuri sprakstēja pār krāteri. Pārējie republikāņi kā Lea pamanīja pietiekami nodarbināja uzbrucējus atšaudīdamies. Kuģī Lea pamanīja kādu kustību un ciešāk sažņaudza rokā Hena ieroci. Pussekundes laikā Hens sasniedza trapu; piepeši viņš pieliecās un nozuda aiz tā.

Pelēkie laikam tūlīt saprata, ka viņi nav iekrituši izliktajos slazdos. Kad Lea un Vedžs ienira aiz trapa tā pretējā pusē, no šāvēju puses sākās īsta un atklāta viesuļuguns. Nometusies zemē, Lea palīda zem rampas, cik tālu vien spēja, nemitīgi šaudama uz labu laimi, lai tie tur iekšā neiedomātos nākt lejā. Otrā rampas pusē šāva Vedžs, aiz muguras viņa dzirdēja skrapstoņu tur Hens ieņēma pozīciju, lai veiktu kādu jau ieplānotu sabotāžas aktu. Kāds šāviens aizspindza garām ari no augšas, tik tikko neķerot viņas kreiso plecu, tāpēc Lea mēģināja ierausties vēl dziļāk rampas ēnā. Aizmugurē Lea cauri šāvienu sprakstiem izdzirda šņācienu tur Hens iededzināja viņas gaismas ieroci. Zobus sakodusi, viņa saspringa, pati nezinādama, kāpēc.

Sekoja apdullinošs uzliesmojums, kas notrieca sievieti zemē kuģis pacēlās gaisā apmēram metra augstumā, bet pēc tam atkal atkrita atpakaļ.

Leai zvanīja ausīs, viņa izdzirda bļāvienu tādu kā kara saucienu. Šaudīšanās piepeši aprima, un klusumā Lea varēja sadzirdēt tikai dīvainu šņākoņu kaut kur virs galvas. Lea uzmanīgi izspraucās no rampas apakšas un rāpās projām no slēptuves.

Viņa gatavojās skatīt kādas Hena veiktās sabotāžas sekas, taču nebija sagatavojusies ieraudzīt milzīgo, balto gāzu mākoni, kas uzšāvās debesīs kā no darboties sākuša Vulkāna.

Vai tev patīk? Hens noprasīja, tuvodamies Leai un vērdamies augšup, apbrīnojot savu roku darbu.

Atkarībā no tā, vai kuģis uzsprāgs vai nē, Lea sacīja. Ko tu izdarīji?

Pārcirtu dzesinātāja vadus, Hens sacīja, paņemdams viņas ieroci un sniegdams atpakaļ tās gaismas zobenu. Ar to pietiks, lai kuģa dzinējs izietu no ierindas.

Man šķiet, ka dzesinātāja gāzes ir bīstamas veselībai, tās nedrīkst ieelpot! Lea iesaucās, aplūkodama bangojošo gāzu mākoni.

Tā ir, Hens piekrita. Bet šis gāzes ir vieglākas par gaisu, tāpēc mums"te nebūs nekādu problēmu. Ceru, ka kuģa iekšpusē būs citādi.

Lea piepeši pamanīja, ka apkārt iestājies pilnīgs klusums. Šie beiguši šaudīties, viņa ieminējās.

Hens ieklausījās. Tev taisnība. Un arī tic, kuri atrodas kuģa iekšpusē.

Es prātoju, ko šie domā pasākt, Lea nomurmināja, ciešāk satverdama gaismas ieroci.

Pēc sekundes atbilde bija skaidra. Virs viņiem nodārdēja tāds kā pērkona grāviens, piespiežot sievieti pie zemes. Vienu baiļpilnu sekundi viņa domāja, ka citplanētieši iedarbinājuši kādu kuģa pašiznīcināšanās programmu, taču skaņa izdzisa, un rampa Leai līdzās joprojām bija palikusi neskarta. Kas tas bija?

Tas. mīļā. Hens paskaidroja, pieceldamies kājās, bi ja lidaparāts. Viņš piesardzīgi virzījās projām no rampas aizsega, pētīdams debesis. Piemērots manevrēšanai atmosfērā. Man nebija ne jausmas, ka tādi manevri notiek tik skaļi.

Tādi fie ir, Lea noteica. Tā ir tiesa. Un ko tagad?

Tagad… Hens sacīja, pievienosimies mūsu pavadonim un dosimies prom no šejienes.

Mūsu pavadonim? Lea pārprasīja, pieri saraukusi. Kādam pavado…?

Viņas nepabeigtais jautājums palika pusē to pārtrauca motoru rēkoņa tie bija trīs X klases lidaparāli, izkārtojušies kaujas ierindā. Lea palūkojās uz balto gāzu maisījuma mākoni… un pēkšņi saprata. Tu to izdarīji tīšām, vai ne?

Jā, protams, Hens nevainīgi atzinās. Kāpēc, padarot nelietojamu kuģi, tajā pašā reizē nenosūtīt zinu savējiem? viņš pavērās augšup uz mākoni. Vai zini, viņš domīgi sacīja, reizēm es pārsteidzu pats sevi.

Varu jums galvot, kaptein Solo, "Vanaga" skaļrunī paziņoja admirālis Akbars, ka mēs darām visu, lai noskaidrotu, kā tas viss notika.

Jūs jau to teicāt pirms četrām dienām, Hens atbildēja, ļoti pūlēdamies būt pieklājīgs. Taču tas nenācās viegli. Viņš pats jau sen bija pieradis pie šaudīšanās, kad šāva uz viņu pašu. bet tāds stāvoklis, kad Lea riskētu ar dzīvību kopā ar viņu, bija gluži kas cits. Turpiniet vien nav taču daudz tādu cilvēku, kuri zināja, ka mēs dosimies uz Bpfasu.

Jūs droši vien sašutīsiet, Akbars bilda. Padomes locekļi, viņu sekretāri, kuģu apkalpes un komandas lidlaukā, drošības dienesti un personāls… iznāk, ka par lidojumu zināja apmēram divsimt cilvēki. Pat nepieskaitot klāt draugus un kolēģus, kuriem varēja pateikt tālāk šie divsimt cilvēki. Pārbaudīt tos visus tas ir ļoti laikietilpīgs darbs.

Hens saviebās. Tas gan ir lieliski. Un kā jums šķiet, ko lai mēs pa to laiku darām?

Jums taču ir pavadoņi.

Tie mums bija arī pirms četrām dienām, Hens pukojās. Un neko nepalīdzēja. Komandors Antils un viņa brašais eskadrons lieliski tiek galā kosmosa cīņās, bet šādās lietās viņi nav pietiekami lietpratīgi. Mēs labāk iztiktu ar leitnantu Peidžu un dažiem viņa viriem.

Nelaimīgā kārtā viņš pilda citu uzdevumu! Akbars atteica. Sados apstākļos laikam būtu labāk, ja jūs atvestu padomnieci Orgenu Solo atpakaļ uz šejieni, kur viņa būtu drošībā.

Man gribētos gan, Hens bilda. Jautājums tikai, vai viņa Karaskentā būtu pasargāta tādā pašā mēra kā šeit.

Iestājās pailgs klusuma bridis, un Hens bez pūlējam iztēlojās Akbara milzīgās, dobumos iegrimušās un izvalbītās acis. Man nav skaidrs, vai es esmu mierā ar šādu atbildi šādā tonī, kaptein! admirālis nobēra.

Es neteiktu, ka man pašam tā sagādātu prieku, admirāl! Hens attrauca. Bet saprotiet mani pareizi: ja imperiāli izdabū informāciju ārā no pils, tie tikpat viegli var iedabūt savus spiegus arī tur iekšā.

Man gan nešķiet īpaši ticami, ka tā varētu notikt, Akbars ledainā tonī atcirta. Drošības pasāku111i, kurus esmu veicis Karaskentā, ir gluži pietiekami, lai turētu imperiālus drošā attālumā un atmskotu viņus, lai ko tie mēģinātu izdarīt.

Esmu pārliecināts, ka tā tiešām ir, admirāl, Hens nopūzdamies sacīja. Es tikai gribēju aizrādīt…

Mēs dosim ziņu, kad mums būs vairāk informācijas. kaptein! Akbars noskaldīja. Līdz tam laikam dariet, kā jums labpatīk. Karaskenta gan ir drošākā attālumā.

Klusā dūkoņa saziņas icricē noklusa. Kā tad, I lens klusi nomurmināja. Un Bpfasa ari.

Kādu minūti viņš sēdēja turpat "Vanaga" kabīnē, domādams niknas domas par politiķiem kopumā un par Akbaru it īpaši. Viņa priekšā mirgoja displeji, kuros parasti varēja noteikt kuģa atrašanās vietu un pārredzēt stāvlaukumu visapkārt, it īpaši zem lūkas. Šaujamie kuģa sānos bi ja gatavi šaušanai, aizsardzības sistēma iedarbināta, lai gan šajā atmosfērā tā varēja būt nepietiekami efektīva.

Hens pašūpoja galvu un saviebās, it kā mutē būtu sajutis nelāgu garšu. "Kurš būtu varējis iedomāties," viņš domāja, "ka pienāks diena, kad man paša runas izklausīsies kā paranoiķa murgi?"

Kabīnē aiz viņa atskanēja klusi soļi. Hens pagriezās un neviļus tvēra ieroci.

.Tā esmu es, Lea ierunājās, tuvodamās Henam un ielūkodamās displejos. Viņa likās nogurusi. Vai tu jau beidzi sarunu ar Akbaru?

Tā nebi ja saruna šā vārda īstajā nozīmē, Hens nīgri atbildēja. Es jautāju, ko viņi darījuši, lai noskaidrotu, kā mūsu pelēkie draudziņi ar •šaujamajiem uzzinājuši, ka mēs turp dosimies, un admirālis apgalvoja, ka šie darot visu iespējamo, lai to izdibinātu. Laikam uzminu viņam uz papēžiem, jo tas sāka spirināties. Kā jau Akbars pēdējā laikā paradis.

Lea tikko jaušami pasmaidīja. Tu taču proti saprasties ar cilvēkiem, ko?

Šī nesaprašanās nebi ja manas vainas dēļ, Hens iebilda. Es tikai ieminējos, ka viņa drošībnieki varētu būt tik neefektīvi, lai nepamanītu spiegus imperatora pilī. Viņš bija tas, kurš sāka īgņoties.

Zinu, Lea pamāja, gurdi atslīgdama otrā pilota sēdeklī. Ar visu savu militārā ģēnija dzirksti Akbars nav pietiekami slīpēts, lai būtu labs politiķis. Un Feilijs nemitīgi min viņam uz papēžiem… Viņa paraustīja plecus. Admirālis kļūst viegli aizkaitināms un neļauj apšaubīt savas pilnvaras.

Jā, skaidrs, tomēr… ja admirālis pūlas atturēt Feiliju no iejaukšanās militārajās lietās, viņš rīkojas neapdomīgi, Hens norūca. Cilvēki ir pārliecināti, ka Feilijā der ieklausīties.

Nelaimīgā kārtā tā bieži noliek, Lea piekrita. Harizmaun ambīcijas. Bīstama kombinācija.

Hens sarauca pieri. Viņas balsij bija kāda īpaša pieskaņa. Vai tu domā, ka tas ir bīstami?

Es neko nedomāju, viņa nomurmināja, piepeši izskatīdamās vainīga. Piedod, es aizrunājos par tālu…

Lea. ja tu kaut ko zini…

Es neko nezinu! Lea-atteica tādā tonī, kas lika Henam prašņāšanu izbeigt. Man ir tikai tāda nojauta. Tāda sajūta, ka Feili js tēmē uz ko vairāk, ne tikai uz Akbara posteni, lai vadītu armiju. Taču tā ir tikai nojausma.

Tāpat kā nojausma, ka Impērija plāno kādu lielāku operāciju? Labi, Hens mierinoši sacīja. Es saprotu. Tā. Vai esi šeit paveikusi visu vajadzīgo?

Cik vien bija iespējams, viņa atbildēja. Leas balss atkal izklausījās gurda. Atjaunošanas darbi aizņems zināmu laiku, bet tOs vadīt nāksies no Karaskentas. Viņa atslīga ērtāk sēdeklī un aizvēra acis. Vajadzēs pavadoņus un apsargus atjaunotāju brigādēm, varbūt rezerves strādniekus… tu jau pats vari iedomāties.

Jā! Hens atteica. Cik noprotu, tad lu gribētu tikt atpakaļ un nodarboties ar organizēšanu.

Lea atvēra acis un veltīja Henam pārsteiguma pilnu skatienu. Tava balss izklausās tā, ka tu to nevēlies…

Hens domīgi nopētīja displejus. Redzi, tas ir tieši tas, ko visi no tevis sagaida, viņš paskaidroja. Tāpēc mums varbūt vajadzētu darīt ko citu.

Piemēram?

Es pat nezinu, ko. Teiksim, ierasties tur, kur nevienam nenāktu ne prātā tevi meklēt.

Un tālāk? Lea nedroši noprasīja.

Hens nenocietās. Un tad vajadzētu kādu laiciņu tur palikt, viņš noteica.

Tu taču zini, ka es to nevaru, Lea sacīja, un sievietes balss izklausījās tieši tā, kā varēja gaidīt. Man Karaskentā ir tik daudz darāmā.

Tev ir pienākumi ari pret sevi pašu! Hens noskaldīja. Nemaz nerunājot par dvīņiem!

Lea uzlūkoja Henu. Tas nav taisnīgi.

Vai tiešām?

Lea novērsās. Sejā tai bija neizprotama izteiksme. Es nevaru slēpties, Hen, viņa klusi sacīja. Gluži vienkārši nevaru. Ir tik daudz darba, pēdējā laikā tik daudzkas noticis… ka es nevaru kaut kur aprakties.

Hens grieza zobus. Kā šķiet, tad pēdējā laikā viņi bija nemitīgi apsprieduši šo tēmu. Lea, ja tev nepieciešams uzturēt sakarus, kā būtu, ja mēs dotos uz kādu vietu ar diplomātisko sakaru sistēmu? Tur tu varētu saņemt visas jaunās ziņas no Karaskentas.

Un kā mēs varēsim justies pārliecināti, ka vietējais vēstnieks mūs neizdos? Viņa papurināja galvu.

Nespēju noticēt, ka pati tā runāju! viņa nomurmināja. It kā mēs atkal būtu tikai dumpinieki, nevis likumīgās valdības locekļi.

Kurš var galvot, ka šis vēstnieks kaut ko zinās? Hens vaicāja. Mums uz "Vanaga" ir diplomātiskā saziņas ierīce, mēs paši varam pārtvert visus ziņojumus.

Vienīgi tad, ja mēs dabūtu savā ziņā visu viņa datu banku, Lea aizrādīja. Tikai tad mēs varētu atšifrēt ziņojumus. Bet tas droši vien nebūs iespējams.

Gan jau kaut ko izdomāsim, Hens uzstā ja. Vismaz Akbars iegūs mazliet laika, lai varētu noskaidrot, kā notikusi noplūde.

Tiesa, Lea attrauca, lēnām papurinādama galvu. Bet es nezinu…Jaunās Republikas datu bankās ir gandrīz neiespējami ielauzties.

Hens iespurdzās. Man žēl, ja likšu tev vilties, mīļā, bet ir tādi ļautiņi, kuri spēj iekļūt visur un iegūt valdības informāciju jau pie brokastu galda. Mums tikai būtu jāuzmeklē kāds no viņiem.

Un jāmaksā tam milzīgi mesli? — Lea sausi noprasīja.

Kaut kas tamlīdzīgs, Hens piekrita, intensīvi prātodams. No otras puses raugoties, arī šie ļautiņi reizumis ir kādam pateicību parādā.

Tā? Lea neuzkrītoši viņu uzlūkoja. Es nezināju, ka tu kādu no šiem ļautiņiem pazīsti.

Patiesību sakot, pazīstu gan, Hens noteica un savieba lūpas. Nelaime tā, ka tad, ja imperiāli nav gulējuši uz ausīm, viņi droši vien zina par šo cilvēku un nosūtījuši kādu viņu uzmanīt.

Tas nozīmē…?

Tas nozīmē, ka mums vajadzētu uzmeklēt kādu, kuram ir savs paziņu loks šādu cilvēku vidū. Hens pārliecās pār vadības pulti un nospieda kādu slēdzi. Antil, le .Solo. Vai uztvēri?

Tas esmu es, ģenerāl! tūlīt atskanēja Vedža baiss.

Mēs pametam Bpfasu, Vedž! Hens paziņoja. Šī

ziņa vēl nav oficiāli izplatāma. Pārējai delegāci jai šis jaunums būtu paziņojams tikai tad, kad mēs jau būsim projām.

Saprotu, Vedžs novilka. Vai vēlaties, lai nozīmēju jums pavadoņus, vai aizlidosiet klusi un neuzkrītoši? Man ir daži vīri, kuriem varu uzticēt visu šo galaktiku no viena gala līdz otram.

Hens zīmīgi uzsmaidīja Leai. Vedžs bija viņu sapratis pareizi. Pateicos, bet mēs nevēlamies, lai pārējie delegācijas locekļi paliek bez apsardzes.

Kā vēlaties. Es varu nodrošināt visu vajadzīgo. Redzēsimies Karaskentā.

Labi. Hens izslēdza mikrofonu. Tātad, viņš klusi bilda, ieslēdzis kuģa iekšējās saziņas sistēmu, Cū? Vai mēs varam lidot projām?

Atbilde bija piekrītoša. Kārtībā. Pārliecinies, vai visas lūkas cieši aizbultētas un nāc augšā. Labak paķer līdzi arī Trīpio varbūt mums ceļā vajadzēs sarunāties ar Bpfasas kontrolpunktu.

Vai tev vismaz ir skaidrs, uz kurieni mēs dodamies? Lea pajautāja, kad Hens iedarbināja dzinējus.

Es jau tev teicu. Hens attrauca. Mums jāatrod kāds, kam varam uzticēties. Un kuram ir savs noteikts paziņu loks.

«

Leas skatienā pavīdēja aizdomas. Tu taču nedomā… Lando?

Kuru gan citu? Hens nevainīgi sacīja. Priekšzīmīgs pilsonis, bijušais kara varonis, godīgs darījumu cilvēks. Protams, ka viņam ir noderīgas pazīšanās.

Lea pacēla skatienu pret debesīm. Kāpēc, viņa nomurmināja, mani piepeši pārņēma nelāga nojauta?

11. nodaļa

Gatavs, Anīi! Lūkass Debesbraucējs uzsauca, kad ap X klases lidaparātu sāka plūsmot atmosfēra. Mēs esam klāt! Vai visi skeneri darbojas?

Atskanēja apstiprinoši treļļi datorā iedarbojās translācija. Labi, Lūkass noteica un atkal pievērsās mākoņu klātajai planētai, kura ātri virzījās viņiem pretī. "Cik savādi," viņš domāja, "ka šajā braucienā uz Dagobahu sensori neko neuzrāda."

Vai'varbūt tas nemaz nebija dīvaini. Iespējams, ka Joda tādā kārtā tīšām neitralizēja aparātus, lai viņš nemanīti varētu piezemēties ierastajā nolaišanās laukumā.

Un tagad Joda bija projām…

Lūkass izstūma šo domu no savas apziņas. Sērot par drauga nn skolotāja zaudējumu bija gan cienījami. gan godājami, taču nevajadzīgi kavēties domās pie tā nozīmētu pagātnei ļaut pārāk daudz vaļas pār nākotni.

X klases lidaparāts nolaidās zemākajos atmosfēras slāņos. Dažu sekunžu laikā to ietina biezi, balti mākoni. Lūkass vēroja mērinstrumentus, lai nodrošinātu lēnu un vieglu nosēšanos. Pēdējā reizē, kad viņš bi ja atlidojis šurp, un tas notika tieši pirms Endoras kauias, Lūkass bija nosēdinājis lidaparātu bez kādiem kavēkļiem. Un tomēr viņšņegrasījās paļauties uz nejaušību. Tagad sensori darbojās, un viņš vadīja lidaparātu uz agrāko, Jodas norādīto nosēšanās laukumu. Artū? viņš iesaucās. Uzmekiē man gludu laukumiņu, kur nosēsties, labi?

Atbildes vietā uz displeja parādījās sarkans taisnstūris mājas austrumpusē, tomēr samērā netālu no tās. Pateicos! Lūkass sacīja droidam un sāka nosēdināt lidaparātu laukumā. Pēc mirkļa, notraucot tikai trīs koku zarus, viņi jau bi ja nosēdušies.

Noņēmis ķiveri, Lūkass nolaida lūku. Dagobahas purvu treknās smaržas viņu pārplūdināja vienā paņēmienā. tā bi ja dīvaini salda sjnaržu un rūgtcnu trūdu smārdu kombinācija, no kurās viņa prātā atdzīvojās simtiem atmiņu tēlu. Jodas ausu raustīšanās, dīvainās un gardās maltītes, kuras tas tik bieži gatavoja, viņa plušķainie mati, kuri skāra Lūkasa ādu, kad skolotājs treniņu laikā tuvojās viņam. Treniņi bija gari, tie ilga daudzas stundas, radīdami fizisku un mentālu nogurumu un pamazām sekmēja pašpārliecību, paļāvību uz gara spēku. Un vēl bija tā ala, kuras sienas rotāja tumšie attēli…

Alu?

Lūkass piepeši bija apstājies, ar roku neviļus saķēris gaismas zobena spalu. Viņš skatījās uz priekšu, pūlēdamies dūmakā kaut ko salūkot. Viņš taču noteikti nebija nosēdinājis lidaparātu pie alas.

Bet nē, bi ja gan. Tur, ne tālāk par piecdesmit metriem. bija koks, kas auga tieši virs tās briesmīgās vietas tā milzīgais, melnais siluets slējās augstāk par visiem citiem apkārtnes kokiem. Zem tā mezglainajām saknēm un zemākajiem krūmiem viņš varēja to saskatīt pat miglā rēgojās tumšā ieeja alā.

Brīnišķīgi! Lūkass nomurmināja. Tad tik ir jauki!

Aiz viņa muguras atskanēja jautājoši pīkstieni. Lai paliek, Artū! -. Lūkass pār plecu sacīja, nolikdams ķiveri uz sēdekļa. Viss ir kārtībā. Kāpēc tu negribi palikt šeit. lai es…

X klases lidaparāts tikko manāmi salīgojās, un Lūkass atskatījās. Artū jau bija iznācis no sava nodar lļjūma un braši virzījās uz priekšu. Vai arī, ja ļoti gribi, tu vari nākt līdzi, viņš vēl piebilda.

Artū atkal kaut ko nopīkstēja. Tas nebija jautrs pīkstiens, tomēr tajā varēja saklausīt atvieglojumu. Mazais droids nelabprāt palika viens. Nāc vien! Lūkass izrīkoja. Es nokāpšu lejā un pasniegšu tev roku!

Viņš nolēca zemē. Augsne zem kājām likās mazliet staipīga, tomēr tā likās pietiekami cieta, lai noturētu X klases lidaparāta smagumu. Viņš apmierināti nocēla Artū no trapa un nolaida droidu zemē sev līdzās. Tā. Ej vien! viņš noteica.

No liela tāluma atskanēja kāda Dagobāhas putna stieptais, žēlais brēciens. Lūkass ieklausījās, meklēdams ar acīm putnu un nelikdams skaidrībā, kāpēc vispār atbraucis šurp. Tur, Karaskentā, kaut kas viņam bija licies svarīgs, pat vitāli svarīgs un tāpēc viņš atlidoja šurp. Bet tagad, kad Lūkass bija šeit un stāvēja uz šīs zemes, viss šķita tik neskaidrs. Aizmiglots un pat mazliet muļķīgs!

Aiz viņa Artū atkal jautājoši iepīkstējās. Lūkass ar pūlēm nokratī ja neziņu un uzmācīgās šaubas. Kā es vēlētos, lai Joda būtu mums atstājis kaut ko tādu, kas mums noderētu! viņš sacīja droidam, lietodams pēc iespējas vienkāršākus vārdus, lai teiktais būtu droidam saprotams. Mājai tiešām jābūt…

Lūkass pavērās apkārt. Tur. Ejam turp!

Tas nebija liels attālums, bet gājiens Lūkasam šķila garāks, nekā viņš bija gaidījis. Iespējams, ka daļēji tur bija vainojama nelīdzenā zeme un augu valsts. Viņš jau bija piemirsis, cik grūti ir pārvietoties no vienas vietas uz otru, brienot pa Dagobahas purviem. Taču bija vēl kaut k&lt;is kāda nenosakāma jutoņa kaut kur apziņas dzīlēs, tā spieda un kņudināja, traucēdama viņa domas.

Taču viņi bija atlidojuši… lai atrastu māju pilnīgi nopostītu.

Lūkass labu laiciņu stāvēja, aplūkodams biezo augu pinumu, kas sedza vietu, kur reiz bija māja. Un atkal no jauna viņu pārņēma šī smeldzošā zaudējuma sajūta, cīnoties pretī mulsinošajai apjausmai, ka viņš rīkojies muļķīgi. Lūkass bija audzis Tatūnas tuksnešos, kur šāda pamestība valdīja vismaz pusgadsimtu vai vēl ilgāk, un viņam pat neiešāvās prātā, kas notiktu ar augsni, ja tā piecu gadu laikā būtu pārvērtusies purvā.

Artū aiz viņa novīteroja jautājumu.

Es iedomājos, ka Joda varbūt atstājis kādas grāmatas vai ierakstus, Lūkass noteica. Atstājis kaut ko tādu, kas man palīdzētu apgūt jaunas džedi ju treniņmetodes.

Taču rādās, ka viņš nav vis neko daudz atstājis, vai ne?

Atbildes vietā Artu izgrūda īsu un spalgu skaņu.

Nekas, nekas, Lūkass norūca, iedams uz priekšu. Ja reiz mēs esam šeit. tad jāapskatās vien ir!

Lai izietu cauri mežvīnu apvītajiem krūmiem, vajadzēja tikai dažas minūtes. Viņš gāja, turēdams gaismas zobenu rokā un nonāca pie mūra, kas reiz bija veidojis mājas ārējo sienu. Lielākoties tā bija nodrupusi, augstākajās vietās sniegdamās viņam tikai līdz jostai, sīku vīnstīgu ietīklota. Sienas iekšpusē kuploja vēl sparīgāka augu valsts, stiepdamās augšup un spraukdamās cauri vecajam, sagruvušajam pavardam. Pa pusei dubļu aprakti, krāsmatās vel vīdēja Jodas vecie dzelzs trauki. Tos sedza savāda izskata sūnas.

Aiz Lūkasa muguras Artū klusi iesvilpās. Nē, Lūkass sacīja, man vis nešķiet, ka mēs te atradīsim kaut ko noderīgu. Viņš pieliecās, paceldams no zemes kādu podu. Kad Lūkass to paņēma, no trauka izspruka maza ķirzaciņa un nozuda zālē. Artū, palūkojies te apkārt vai nevaru uziet kaut ko elektronisku. ja? Es nekad netiku redzējis viņu lietojam kādu aparatūru, un tomēr…

Lūkass paraustīja plecus.

Droids paklausīgi pacēla sensoru. Lūkass noskatījās. kā tas kumuroja šurpu turpu. Un tad pēkšņi droids apstājās. Vai tu kaut ko atradi? Lūkass noprasīja.

Artu sāka satraukti vidžināt. Viņš dīdījās, lūkodamies uz to pusi, no kuras viņi bija atnākuši. Atpakaļ? Lūkass drūmi norūca, pieri raukdams. Viņš pavērās lejup un krāsmatās, kas pletās visapkārt. Nevis te?

Artū kaut ko nopīkstēja un pagriezās, ar pūlēm nevienmērīgi kluburojot uz priekšu pa nelīdzeno augsni. Uz mirkli apstājies, droids pagriezās uz Lūkasa pusi un noraidīja veselu skaņu sēriju tās varēja nozīmēt vienīgi jautājumu. Labs ir. es nāku! Lūkss nopūtās, pūlēdamies aizgainīt dīvainu baiļu sajūtu, kura tam piepeši uzmācās. Rādi ceļu!

Saules gaisma sūcās cauri kuplajam lapotņu jumolam viņiem virs galvas. Kad viņi ieraudzīja X klases lidaparātu, tā jau bija kļuvusi manāmi blāvāka.

Kurp tagad? Lūkass norūca. Ceru, ka tu negribēji virzīt mūs uz mūsu pašu kuģi?

Artū grozījās šurpu turpu, kaut ko trillinādams, un šajās skaņās varēja saklausīt nepārprotamu noliegumu. Sensora antena mazliet pagriezās.

Tā norādīja tieši uz alu.

Lūkass norija siekalas. Vai esi par to pārliecināts?

Droids atkal kaut ko notrillināja. Esi gan pārliecināts, Lūkass nomurmināja.

Kādu laiciņu viņš tikai vērās turp cauri miglai lūkojās uz alas pusi, nespēdams neko izlemt. Šobrīd viņam nebija nekādas vajadzības turp iet. Tas vismaz bija skaidrs. Lai ko Artū tur bija samanījis, tas noteikti nebija nekas tāds, ko pēc sevis varēja atstāt Joda. Tur jau nu gan ne.

Bet kas tādā gadījumā tur varēja būt? Lea bija runājusi par Bpfasas tumšajiem spēkiem džedijiem, k vi ii te ieradušies. Vai tam būtu kāds sakars ar viņiem?

Lūkass grieza zobus. Paliec tepat, Artū! viņš klusi piekodināja droidam un virzījās uz alas pusi. Tikko varēšu, es atgriezīšos!

Dusmas un izmisums, kā Joda tik bieži tika viņam mācījis, bija tumšo spēku vergi. Lūkjiss pūlējās uzminēt, kurā pusē kalpoja ziņkāre.

Tur augšā koks, kas nomaskēja alu, likās tikpat ļaunu vēstošs, kādu viņš to atminējās no agrākajiem laikiem. Tumšs, izlocīt*;, tikko jaušami trīsošs, it kā tas būtu dzīvs un pakļauts tumšajiem spēkiem. Varbūt tā tiešām bija. Lūkass neko neņēmās droši apgalvot. No alas plūda ļoti spēcīgas vibrācijas, un viņš uztvēra tās ar visiem jutekļiem. Nenācās šaubīties, ka tieši te slēpās apnicīgā spiediena cēlonis, tā nemiera iemesls, kuru viņš izjuta jau kopš ierašanās Dagobahā. Šajā brīdi viņš iedomājās, kā gan tas nākas, ka nekad agrāk šī sajūta tam nebi ja šķitusi tik stipra.

Varbūt tāpēc, ka agrāk te pirms viņa vienmēr gāja Joda, un tā klātbūtne Lūkasu pasargāja no alas iznīcīgās varas.

Bet tagad Joda bija aizgājis… un Lūkass stāvēja pie alas viens pats.

Viņš dziļi ieelpoja. "Es esmu džedijs!" Lūkass uzstājīgi atkārtoja, runādams pats ar sevi. Izvilcis aiz jostas aizbāztās saziņas ierīces mikrofonu, Lūkass to ieslēdza. Artū? Vai tu mani dzirdi? viņš noprasīja.

Par atbildi viņš sadzirdēja pazīstamo čivināšanu..-Tad labi. lešu iekšā. Kad būšu ticis tuvu tam, ko tu pamnīji, dod man ziņu!

Atbildes vietā atskanēja piekrītošs pīkstiens. Piesprādzējis mikrofonu atpakaļ pie jostas, viņš izvilka gaismas zobenu. Vēlreiz dziļi ievilcis dvašu, viņš pieliecās, palīda zem izlocītajām koka saknēm un ielīda alā.

Tā bija tieši tik nepatīkama, kādu Lūkass to atcerējās. Tumša, drēgna, dzīvīga ar rāpojošiem insektiem un izstīdzējušiem augiem visnelāgākā vieta, kur Lūkasam līdz šim bija gadījies nokļūt. Grīda gan likās vēl nestabilāka nekā agrāk, divreiz Lūkass bezmaz nokrita zemē, jo tā ielīka zem viņa svara. Bet klupieni laimīgā kārtā nebija tik spēcīgi, lai viņš zaudētu līdzsvaru. Cauri dūmakai priekšā rēgojās pasaule, kuru Lūkass vēl spēja tik skaidri iedomāties, un viņš pamanīja, ka satvēris gaismas zobenu vēl ciešāk rokā. Šajā vietā viņš reiz bija cīnījies ar visīstāko murgu tēlu, ar tumsas apslēpto, nereālo Dārtu Veideru…

Nonācis šajā vietā, Lūkass apstājās, atgainīdams bailes un atmiņas. Taču šajā reizē, viņam par atvieglojumu, nekas nenotika. No tumsas neviens neuzdvašoja šņācošu elpu, Tumsas Kungs netraucās uz priekšu, lai stātos viņam pretī. Nekas nenotika.

Lūkass apslapināja lūpas un izvilka mikrofonu, atkabinādams to no jostas. Nē, protams, te nekas nevarēja būt. Lūkass jau reiz bija pieveicis šo izaicinājumu stājās tam pretī un uzvarēja. Kad Veiders bija pieveikts un projām, ala vairs nespēja viņu nekādi apdraudēt, ja nu vienīgi uzsūtīt viņam nereālas un neizprotamas drausmas, un arī tās tikai tad, ja viņš pats ļāva tām uzmākties, neturoties pretī. Ja ļāva tām valdīt pār sevi. Viņam vajadzēja to saprast no paša sākuma. Artū? viņš uzsauca. Vai tu vēl esi tur?

Mazais droids nodūca atbildi. Tas labi, Lūkass atteica, atsākdams virzīties uz priekšu. Cik tālu vēl man jāiet līdz…?

Taču teikuma vidū Lūkass vēl nebija paspējis ne soli paspert alā biezējošā migla piepeši izklīda un izveidojās savāda mirdzoša, nereāla vīzija.

Viņš stāvēja mazā apvidus mašīnā, kuru virzījās pāri tādai kā akai. Pašu zemi nevarēja saskatīt, tomēr viņš juta. ka no turienes augšup ceļas milzīgs karstums. Kaut kas viņu grūda uz priekšu pa šauro dēli horizontāli pāri bedrei…

Lūkass aizturēja elpu. Aina piepeši kļuva vēl skaidrāka. Viņš atkal bija Džeba Hata laivā, gatavodamies saņemt sodu Karkūnas lielajā krāterī…

Priekšā viņš tagad varēja saskatīt Džeba laivu, kura piepeldēja tuvāk, un galminieki grūstījās, lai labāk redzētu neaizmirstamo skatu. Laivas detaļas nevarēja skaidri saskatīt, sapņainā migla tās noslēpa skatam, tomēr viņš pilnīgi skaidri saskatīja laivā mazo, stūraino Artū figūriņu. Gaidot Lūkasa signālu…

Es nevēlos spēlēt tādas spēles! Lūkass nokliedza uz vīzijas pusi. Nemaz nedomāju! Es pieredzēju šo notikumu un tiku tam pāri.

Taču vārdi izklausījās neizteiksmīgi pat paša ausis… un jau tobrīd, kad viņš tos izrunāja, nācās atkal izjust sarga pīķa dūrienu mugurā. Viņš juta pats sevi laipas galā. Un grābājās gaisā, satvēra dēļa galu un uzšāvās augstu pār gvardu galvām…

Viņš nolaidās lejā un pagriezās atpakaļ uz laivas pusi. stiepdams roku pēc gaismas zobena, ko Artū jau bija izsūtījis viņam pretī.

Tas nekad viņu nesasniedza. Jo lajā pašā brīdī, kad viņš stāvēja tur. to gaidīdams, ierocis mainīja virzienu, izliecoties atpakaļ uz laivas pusi. Lūkass izmisīgi apkopoja gara spēkus, lai to satvertu, taču viss velti. Gaismas zibens turpināja lidojumu… '

Un nonāca slaidas sievietes rokās viņa viena pati stāvēja laivas priekšgalā.

Lūkass raudzījās viņā un juta šausmu drebuļus. Dūmakā, kur saule spīdēja aiz sievietes muguras, viņš nespēja saskatīt tās seju. Taču gaismas zobens viņas rokā un viņa turēja to augstu paceltu kā saņemtu balvu bija skaidra liecība par to, kas Lūkasam būtu jāzina. Viņa spēja pārvaldīt gara spēku…

Un, kad pīķi atkal grūda viņu uz priekšu pa laipu, viņš cauri rēgainajai miglai skaidri dzirdēja tās zobgalīgos smieklus…

Nē! Lūkass iesaucās. Un tikpat pēkšņi kā parādījusies, vīzija pazuda. Viņš atkal atradās Dagobahas alā ar sviedros mirkstošu pieri un apģērbu. Viņa rokā neganti pīkstēja saziņas aparāta mikrofons.

Lūkass saspringti ievilka elpu, cieši saspiezdams rokā gaismas zobenu, it kā tam nāktos sevi pārliecināt par to, ka ierocis tiešām ir viņa rokā. Tas ir… viņam aizlūza balss, un nācās atsākt no jauna. Viss kārtībā, Artū, Lūkass mierināja droidu. Ar mani nekas ļauns nav noticis! Mhin… viņš aprāvās, pūlēdamies atgūties un apjēgt, ko šeit dara. Vai tu joprojām saņem elektronisko signālu?

Artū nopīkstēja apstiprinoši. Vai šis kaut kas joprojām ir manā priekšā?

Atkal sekoja apstiprinošs pīkstiens. Labi! Lūkass noteica, saspiežot gaismas zobenu ciešāk un noraušot sviedrus no pieres. Viņš sāka piesardzīgi iet uz priekšu, pūlēdamies vērot apkārtni visos virzienos.

Bet ala laikam jau bija parādījusi visu biedējošāko, kas bija tās krājumā. Vairāk nekādas vīzijas nerādījās, un viņš turpināja iet uz priekšu… beigu beigās Artū paziņoja, ka viņš tuvojas mērķim.

Ierīce, ko Lūkass galu galā izcēla no dubļiem un sūnām, lika tam vilties: tas bija mazs, tāds kā saplacināts cilindrs mazliet garāks par Lūkasa plaukstu, ar pieciem trīsstūrainiem, aprūsējušiem slēdžiem vienā pusē. Bet otrā pusē tam bi ja iegravētas kādas neizlasāmas citplanētiešu rakstu zīmes. Vai tas ir īstais? Lūkass vaicāja, nebūdams pārliecināts, ka tam patīk šis atradums pēc tam, kad viņš bija atlidojis šurp tik tālu un atradis kaut ko tik neizprotamu. Vai nekā cita te nav?

Artū nopīkstēja apstiprinoši un iesvilpās šis svilpiens varēja nozīmēt vienīgi jautājumu. Nezinu, ko domāt kas tas ir! Lūkass sacīja droidam. Varbūt tu to atpazīsi? Gaidi, es nāku ārā!

Atpakaļceļš bija tikpat nepatīkams, taču tikpat netraucēts, un drīz vien Lūkass iznira no sakņu apakšas, izdvešot atvieglojuma nopūtu. Apkārt vēdīja relatīvi svaigais muklāja gaiss.

Kamēr Lūkass kavējās tur iekšā, ārā bija satumsis. Viņš ar izbrīnu iedomājās par to. Laikam jau izkropļotā pagātnes vīzija bi ja ilgusi garāku laiksprīdi. nekā tam likās. Artū bija iededzis X klases lidaparātā gaismu. ugunis kvēloja, to kūļi atgādināja neskaidrus, spožus konusus. Kluburodams turp un pīdamies garajās zālēs, Lūkass tuvojās X klases lidaparātam.

Artū viņu gaidīja, klusītēm, vidžinādamssarunādamies pats ar sevi. Šie pīkstieni pārtapa atvieglojuma pilnā svilpošanā, tikko Lūkass parādījās gaismas lokā. Mazais droids šūpojās turp un atpakaļ gluži kā nervozs bērns. Atslābinies, Artū, ar mani tiešām viss ir kārtībā! Lūkass apgalvoja, pieliekdamies un izvilkdams no kabatas saplacināto cilindru. Ko tu domā?

Droids domīgi bubināja, grozīdamies apkārt un atkal apkārt, it kā vēlēdamies aplūkot priekšmetu no dažādām pusēm. Tad pēkšņi vidžināšana pārvērtās satrauktā elektroniskā pīkstoņā. Ko? Lūkass vaicāja, pūlēdamies orientēties skaņu jūkli un brīnīdamies par to, kāpēc Trīpio nekad nebija tuvumā tad, kad bija visvairāk vajadzīgs. Lēnāk, Artū! Es netieku līdzi… bet tam nav nozīmes! Viņš aprāvās, uzslējās kājās un lūkojās apkārt glūnošajā tumsā. Man šķiet, ka nav nozīmes vairs ložņāt te apkārt.

Viņš palūkojās atpakaļ uz alu, ko tagad jau gandrīz bija aprijusi biezējošā tumsa. Un nodrebinājās. Nē, te tiešām nebija jēgas palikt. Un bija vismaz viens pietiekami svarīgs iemesls doties projām. "Tik daudz pūļu," viņš bēdīgi domāja, "lai atrastu tik maz." Viņzjm vajadzēja zināt labāk. Aiziet! Lūkass nokomandēja, pievērsies droidam. Ieņem savu vietu! Varēsi man visu paskaidrot mājupceļā.

Kā izrādījās, Artū slēdziens par cilindru bija pavisam īss un krasi negatīvs. Mazais droids nesaprata uzrakstu, nespēja atšifrēt cilindra funkcijas, lai gan skeneris bija noteicis tā atrašanās vietu neizdevās noskaidrot pat to, kādā valodā ir uz tā lasāmais uzraksts, kur nu vēl spriest par to, kas tur rakstīts. Lūkass sāka brīnīties par to, kas gan pirms tam clroidu tā uztrauca… līdž brīdim, kad datora displejā parādījās pēdējais teikums.

Lendo? Lūkass vaicāja, saraucis pieri, vēlreiz pārlasīdams šo teikumu. Man nekad nav gadījies redzēt Lendo ar kaut ko tamlīdzīgu rokās.

Displejā parādījās vēl daži vārdi. Jā, es saprotu, ka visu laiku biju aizņemts, Lūkass piekrita, neviļus savilkdams labās mākslīgās rokas pirkstus. Aprašana ar jauno roku prasīja laiku. Kā tad ir vai viņš pasniedza to ģenerālim Madinam, vai tikai parādīja?

Ekrānā parādījās vēl viens teikums. Labi, labi, Lūkass iedrošināja droidu. Tā šķiet, ka arī tu biji aizņemts.

Viņš pētīja displeju savā priekšā, kamēr Dagobaha kļuva aizvien mazāka un mazāka, lielā ātrumā attālinādamās. Lūkass bija domājis doties tūlīt atpakaļ uz Karaskentu. lai tur gaidītu, kad ieradīsies Lea un Hens, kuriem vajadzēja atgriezties no Bpfasas. Taču no tā, ko viņš bija dzirdējis, varēja secināt, ka viņu misija turpināsies vairākas nedēļas vai pat vēl ilgāk. Un Lendo ne reizi vien lika viņu ielūdzis apmeklēt jaunās reto rūdu raktuves nokaitēto planētu Nkllonu.

Plāni mainās, Artū! Lūkass paziņoja, nospraužot jauno kursu. Mēs iegriezīsimies Ategas sistēmā un apciemosim Lendo. Varbūt viņš varēs paskaidrot, kas šis ir par priekšmetu.

Pa ceļam viņam pietiks laika apdomāt satraucošo sapni vai vīzi ju lai kas bija tas, ko nācās skatīt alā.

Lai nolemtu, ka redzējums, lai tas būtu, kas būdams, patiesībā nevarēja būt nekas vairāk par sapni.

12. nodala

Nē, man nav atļau jas ielidot Nkllonā, Hens pacietīgi atkārtoja "Vanaga" saziņas aparātā. Viņš nolūkojās uz B klases lidaparātu kādu nesenu tā modifikāciju kas slīdēja cieši līdzās viņu lidaparātam. Man tur nav nekas īpašs kārtojams. Es tikai mēģinu sazināties ar Lendo Kelrisienu.

No sēdekļa aiz viņa muguras atskanēja tāds troksnis, kas atgādināja aizturētus smieklus. Vai tu kaut ko teici? viņš pār plecu noprasīja.

Nē, Lea nevainīgi atbildēja. Tikai atcerējos pagātni.

Kā tad, Hens norūca. Viņš arī to atcerējās, Bespinai viņa atmiņās bija ierādīta īpaša vieta. Paklausieties. paziņojiet Lendo, lūdzami, es neko vairāk nelūdzu! viņš uzrunāja B klases lidaparātā sēdošos. Pasakiet viņam, ka ieradies vecs draugs. Es domāju, ka mēs varētu saspēlēt kārtis vai ko citu pēc viņa izvēles. Lendo sapratīs.

Kas mums būtu jādara? Lea noprasīja, pieliekdamās tuvāk viņa sēdeklim un apveltīdama to ar vaicājošu skatienu.

Hens izslēdza uztvērēju. Arī te var būt imperiālu spiegi, viņš atgādināja. Ja tie šeit ir, tad paziņot mūsu vārdus visai Ategas sistēmai nemaz nebūtu sarežģīti.

Trāpīts, Lea negribīgi piekrita. Un tomēr tas ir visai dīvains paziņojums.

Lendo tas nešķitīs dīvains, Hens apgalvoja. Viņš tūlit zinās, ka tas esmu es. Ja vien, piespiežot vidējo pogu uz vadības paneļa, šis ziņojums nonācis tur, kur tam jānonāk.

Aiz viņa Cūbeka brīdinoši ierūcās kuģim tuvojas kaut kas liels. Vai neko nevar saskatīt? Hens apjautājās, izstiepis kaklu, pūlēdamies kaut ko ieraudzīt.

Uztvērējs nokrakšķēja saziņas sistēma sāka darboties. Hens nepaspēja uzklausīt vūkiju, jo skaļrunī atskanēja balss. Jūs, neidentificētajā kuģī! Ģenerālis Kelrisiens izsniedza jums īpašu tranzītatļauju! sacīja kāds no B klases lidaparāta. Runātāja balss, kā šķiet, liecināja par tādu kā vilšanos. Iespējams, ka viņš bija sagatavojies pats personiski padzīt robežpārkāpējus no sistēmas. Jums tuvojas pavadoņkuģis. Palieciet, kur esat, kamēr ieradīsies ģenerālis!

Sapratu! Hens atbildēja, nespēdams piespiest sevi izrunāt pateicības vārdus.

Pavadonis? Lea piesardzīgi apvaicājās. Kam mums vajadzīgs pavadonis?

Tā notiek tāpēc, ka tu dodies projām un nodarbojies ar politiku citur tajā laikā, kad Lendo ierodas pilī mūs apmeklēt, Hens aizrādīja, joprojām stiepdams kaklu un lūkodamies ekrānā. Tur jau tas bija…

Nkllona bija kvēlojošā planēta, novietota pārāk tuvu šīs spīdekļu sistēmas saulei, tāpēc nevienam normālam kosmosa kuģim nebija iespēju tam tuvoties, kaut kādā mērā nebojājot kuģa korpusu. Hens pievērsa Leas uzmanību displeja labajai malai. Pavadoņkuģis.

Aiz viņu lidaparāta sākās atmosfēras svārstības, un pat Henam, kuram jau bija gadījies skatīt Lendo kuģus, nācās atzīt, ka skats bija iespaidīgs. Pavadoņkuģis visvairāk atgādināja briesmonīgu, lidojošu lietussargu tas bija izliekts disks kā šķīvītis, tomēr uz pusi mazāks par imperiālu zvaigžņu iznīcinātāju. Lidojošā šķīvīša apakšpusē bi ja caurules un vadi izpūtēji un dzesinātāji, kuri lidojumu laikā sargāja kuģi no pārkaršanas. Lidojošā lietussarga roktura vietā bija resns, pagarš, cilindrisks pilons, kura tālākajā galā redzēja tādus kā radiatorus.

Augstā debess! Lea pārsteigtā balsī nomurmināja. Un št ierīce tiešām lido?

Jā, bet viegli tas nenākas! Hens sacīja, izbrīnīti, bet ar tādu kā atzinību lūkodamies uz atbaidošo konstrukciju, kas tuvojās viņu lidaparātam. Patiesībā tam nemaz nevajadzēja pielidot tik tuvu, jo "Vanags" bija ievērojami mazāks par lielajiem kravas kuģiem, kurus parasti pavadīja šie vairogkuģi. Lendo sacīja, ka viņiem esot visādas problēmas vispirms ar lidaparātu konstruēšanu, bet vēlāk ar Ģiivēku apmācīšanu, lai tie varētu ar šiem kuģiem manipulēt.

Lea pamāja. Tam es ticu.

Saziņas aparatūra atkal ieslēdzās, mikrofonā nokrakstēja. Jūs, uz neidentificētā kuģa. te pavadoņkuģis numur deviņi! Esam .gatavi uztveršanai! Lūdzu, nosauciet savu kodu!

Redziet, Hens klusi nomurmināja, nospiežot uztveršanas aparāta slēdzi. Pavadoņkuģi numur deviņi, mums nav koda! Nospraudiet kursu, un mēs paliksim kopā ar jums!

Sekoja klusuma bridis. Lieliski! Jūs, uz neidentificētā kuģa, balss beidzot negribīgi atsaucās. Vai vismaz Henam tā likās. Kurss divi astoņi četri! Ātrums seši!

Negaidot tālākus paskaidrojumus, milzīgais lietussargs sāka slīdēt tālāk. Seko tam, Čū! Hens izrīkoja. Tas nenācās grūti, jo "Vanags" bija daudz ātrāks un inanevrētspējīgāks par šo pavadoņkuģi. Pavadoņkuģi numur deviņi, kad mēs sasniegsim Nkllonu?

Vai jūs tur, neidentificētajā kuģī, kaut kur steidzaties?

Kā mēs varam steigties, ja priekšā paveras tik neaizmirstams skats? Hens sarkastiski pārvaicāja, aplūkodams lidojošā šķīvja apakšpusi, kura nupat piepildīja vai visas debesis. Jā, patiesībā mēs esam diezgan steidzīgi!

Žēl gan, pavadoņkuģa pilots attrauca. Redziet, ja jums būtu kods, tad mēs varētu bez vilcināšanās veikt pārlēcienu hiperkosmosā un būt Nkllonā jau pēc stundas! Lidojot šādā ātrumā… hm, mēs būsim tur pēc desmit stundām.

Hens saviebās. Vareni!

Varbūt mēs varētu dabūt kādu kodu uz laiku? Lea ierunājās. &lt;Tripio pietiekami labi pazīst "Vanaga" datorus, lai kādu sameklētu!

Cūbeka pagriezās atpakaļ, nikni rūcot Leai negribējās strīdēties, pat ja Hens būtu gatavs to darīt. Taču arī viņam negribējās sākt strīdu. Čū ir taisnība! Hens apņēmīgi sacīja. Mēs negribam pakļaut šo kuģi nekādam riskam! Nekādā gadījumā! Vai vadīsiet mūs, jūs tur, uz pavadoņkuģa?

Lai notiek, neidentificētie! pavadoņkuģa pilots atsaucās. Šķita, ka tam šāda klasifikācija sagādā kādu perversu prieku. Es gan labprātāk veltītu šai virzībai stundu, ne vairāk!

Jauki! Hens noteica. Pacentīsimies!

Pacentieties gan!

Sakari pārtrūka. Hens uzlika roku ūz vadības paneļa. Lidojošais lietussargs lēnām planēja tiem pa priekšu. Čū, vai aparatūra ir kārtībā?

Čūbeka norūca kaut ko visai noliedzošā tonī.

Kas tad nav kārtībā? Lea noprasīja, noliekdamās uz priekšu.

To es nezinu, Hens nomurmināja, lūkodamies apkārt. Taču lietussargveidīgais pavadoņkuģis rēgojās priekšā, un neko daudz nevarēja saskatīt. Tas viss man nepatīk! Hens norūca un nospieda raidītāja slēdzi. Pavadoņkuģi numur deviņi, kas noticis? Mēs neko nevaram saredzēt!

Neraizējieties, neidentificētie! svešā pilota balss skanēja mierinoši. Lūk, tur tuvojas vēl viens neidentificēts objekts, kuram arī nav koda! Tāpēc mēs pavadīsim jūs abus! Nav taču jēgas izsaukt vēl otru pavadoņkuģi, vai ne?

Henam šķita, ka sākuši slieties augšup mati. Vēl viens kuģis, kas ieradies šeit tajā pašā laikā? Arī tas dodas uz Nkllonu. Tātad jūs neesat identificējuši arī šo otru kuģi? Hens vaicāja.

Svešais pilots nosprauslojās. Bet, draudziņ, mēs taču vēl neesam identificējuši arī jūs!

Jūsu palīdzība ir nenovērtējama! Hens teica, atkal nospiedis saziņas aparāta pogu. Čū, vai tu novēro tā kuģa tuvošanos?

Atbilde bi ja īsa un strupa. Tā satrauca. Skaisti! Hens sacīja. Neizsakāmi skaisti!

Es to nepamanīju, Lea nomurmināja, vērdamās pāri viņa plecam.

Tas ir saskatāms aiz pavadoņkuģa centrālā pilona, Hens drūmi paskaidroja, norādot uz skenera rādīto attēlu. Bet pavadoņkuģis lido tā, lai mēs to nevarētu labi saskatīt!

Vai tas būtu tīšām?

Iespējams, Hens pamāja, un necik mierinoši viņa balss vis neskanēja. Paklau, Čū, ēs zinu, ka man jāsagatavojas uz visu, varbūt pat šaut.

Hens metās uz priekšu pa gaiteni un uzskrēja pa kāpnēm. Kaptein Solo! iepīkstējās nervoza, mehāniska balstiņa. Vai kaut kas nav labi?

Iespējams, Trīpio! Hens uzsauca. Labāk būs,. ja uzmanīsimies!

Viņš jau atradās kāpņu augšgalā un iegāja aizsardzības ierīču telpā. Tur Hens atslīga sēdekli. legaismojās vadības panelis, veicīgi iedegās ugunis. Kad viņš pasniedzās pēc pogām, uzliesmoja brīdinājuma uzraksti. Vai nekas vēl nav pamanāms,. Čūbeka? Hens uzsauca, tuvinot mutei mikrofonu.

Bet Čū atbildēja noliedzoši kuģis, kas lidoja šurp. bija pilnīgi paslēpts aiz pavadoņkuģa pilona. Taču aparāti jau noraidīja saņemtos datus, un dators spēja aptuveni aplēst kuģa lielumu un jaudu. Kuģis tomēr nevarēja būt pārāk liels. Labi, tad jau ir kautkas! Hens norūca. Viņš apdomāja tam zināmos kuģu tipus un izmērus, pūlēdamies iedomāties, vai Impērija varēja sūtīt šurp tik mazu lidaparātu, kāds tagad atradās blakus. Kādu nelielu kaujas iznīcinātāju? Vēro modri tas var būt kāds viltīgs paņēmiens!

Iepīkstējās novērošanas iekārta nezināmais kuģis bija parādījies aiz pavadoņkuģa pilona. Hens saspringa, neatraudams rokas no vadības pogām, kuras ik brīdi varēja iedarbināt automātiskos ieročus.

Un pēkšņi tik negaidīti, ka pats jutās pārsteigts, viņš ieraudzīja lidaparātu, kurš aplieca slaidu loku ap pavadoņkuģa'pilonu. Kuģis palēnināja gaitu…

-Tas ir X klases lidaparāts! Lea iesaucās, un viņas balss skanēja atviegloti. Ar Republikas marķējumu…

Sveicināti, svešinieki! Henam ausi nosprakstēja Lūkasa balss. Es priecājos jūs redzēt!

Mhm… sveiks! Hens nomurmināja, laikā atcerēdamies, ka labāk nesaukt Lūkasu vārdā. Teorētiski viņi bija noskaņojuši saziņas aparātu uz itin kā droša viļņa, tomēr ikvienam, kurš būtu īpaši ieinteresēts, šis šķērslis būtu viegli pārvarams. Ko tu te dari?

Atlidoju apmeklēt Lendo! Lūkass paskaidroja. Ja esmu jūs iztraucējis, es atvainojos. Viņi sacīja, ka man nākšoties lidot tālāk kopā ar neidentificētu kuģi, un es iedomājos, ka tās varētu būt ari kādas lamatas. Vēl pirms minūtes, man nebi ja īsti skaidrs, vai tie varētu būt jūs.

Ak tā! Hens norūca, vērodams, kā otrais kuģis novietojās paralēli viņu lidaparātam. Tas tiešām bija Lūkasa X klases lidaparāts.

Vai vismaz tas izskatījās kā Lūkasa X klases kuģis. Tātad, viņš šķietami nevērīgi sacīja, noņemciams roku no lāzerliclgubalu iedarbināšanas pogām. To stobri tagad bi ja novietoti tā, ka būtu jāpagriež 90 grādu leņķi, lai varētu šaut uz iespējamo uzbrucēju. Ja gadījumā šis kuģis būtu tikai kāds atdarinājums. Kas tā ir-vai pieklājības vizīte?

Ne gluži, sekoja atbilde. Jo esmu atradis kādu pieturas punktu, kuru viņš man varētu palīdzēt atšifrēt. Lūkass šaubīgi apklusa. Man nešķiet, ka mums vajadzētu to atklāti apspriest. Un kā tev šķiet?

Arī man neliekas, ka vajadzētu par to runāt, Hens noteica, sapratis norādi. Arī runātais izklausījās pēc Lūkasa. tomēr pēc apmāna Bpfasā, kurš gandrīz bi ja izdevies. Hens neko neuzskatīja par neapšaubāmu. Tāpēc viņiem vajadzēja kādu tematu identifikāci jai, un labi ātri.

Viņš nospieda slēdzi, atvienodamies no ārējās saziņas aparāta. Lea, vai tu vari pateikt, kas ir tur ārā vai tiešām Lūkass?

Domāju, ka ir, viņa lēni sacīja. Gandrīz vai esmu pārliecināta.

"Esmu gandrīz vai pārliecināta" mūsu gadījumā neder, mīļā! viņš brīdinoši novilka.

Zinu, Lea atteica. Pagaidi, man ir ideja!

Hens atjaunoja radiosakarus. … šie teica, ka tad,

ja man būtu kods, viņi varētu mani aizvest turp ātrāk, Lūkass viņam uzsauca. Veicot pārlēcienu hipērkosmosā un pārvarot gravitācijas pretestību, lai nonāktu Nkllonā, jo tādā gadījumā tam vajadzētu tikai minūtes, nevis stundas, un atlikušo ceļa gabalu varētu veikt vienā paņēmienā.

Bet X klases lidaparātus taču nemēdz kodēt! Hens ieminējās.

Pilnīgi pareizi, Lūkass sausi attrauca. Vaina ir nepilnīgajā lidaparāta konstrukcijā, šaubu nav.

Šaubu nav, Hens atkārtoja, mazliet nosvīdis. Lai ko Lea bija nodomājusi, viņš cerēja, ka tai nodomātais izdosies.

Patiesībā man prieks, ka tev nav koda, Lea ierunājās. Man šķiet drošāk doties turp šādā veidā. Ak. kamēr neesmu aizmirsusi, te ir kāds, kas gribēja ar tevi apsveicināties.

Artū? jautājoši ieskanējās Trīpio balstiņa. Vai tu tur esi?

Hena mikrofonu vienā mirklī piepildīja elektroniska pīkstoņa un vīteri. Tiešām, es nezinu, kur gan vēl tu varētu būt, Trīpio stīvi noteica. Tāda ir mana pieredze pagātnē tu taču esi spējīgs iekulties visādās nepatikšanās. Kad manis nav līdzās, protams.

Hena saziņas aparātā atskanēja krakšķi. kuri atgādināja elektronisku ķiķināšanu. Jā, protams, tu allaž dzīvo ilūzijās, Tripio vēl stīvāk sprediķoja tālāk. Manuprāt, tu esi kritis dziļos maldos.

Artū atkal ieķiķinājās. Un, uzsmaidīdams sev pašam, Hens nospieda pogas un lika stobriem atgriezties ligzdās. Senajās kontrabandista dienās viņš bija pazinis daudzus vīrus, kuriem negribējās, lai to sievas spētu domāt ātrāk par tiem.

Hens jau sen bija ticis skaidrībā ar sevi un nolēmis, ka viņš gan ir citādās domās.

Pavadoņkuģa pilots neko nebija pārspīlējis. Tiešām pagāja gandrīz desmit stundas, līdz beidzot tas ziņoja, ka viņi tuvojas mērķim, piebilstot klāt vēl kādu puslīdz pieklājīgu frāzi un pēc tanī aizmanevrējot sānis nost no ceļa.

Priekšā gan nebi ja daudz ko redzēt, kā Hens nolēma. mazattīstītās planētas tumšā puse nešķita īpaši interesanta, lemirgojās kāda aparāta spuldzīte, un viņš nesteidzīgi pagriezās uz tās pusi.

Tobrīd viņam aiz muguras atskanēja soļi. Kas notiek? Lea vaicāja. Viņa nožāvājās un atslīga otrā pilota sēdeklī.

Mēs esam iegājuši Nkllonas ēnas pusē, Hens paskaidroja. Un ar mājienu norādīja uz tumšo bezzvaigžņu masu taisni priekšā. Biju domājis ielūkoties Lendo raktuvēs kā šķiet, mēs būsim tur pēc desmit vai piecpadsmit minūtēm.

Skaidrs! Lea paskatījās sānis displeja ekrānā varēja redzēt X klases lidaparāta gaismas tas joprojām sekoja. Vai tu pēdējā laikā esi runājis ar Lūkasu?

Nē, jau vairākas stundas neesmu. Viņš sacīja, ka esot nolēmis pagulēt. Domāju, ka šajā.brīdī kuģi vada Artū:

Jā. tā varētu būt, Lea pamāja. Viņa izskatījās mazliet izklaidīga gluži tāda, kāda mēdza kļūt, praktizējoties savās jauniegūtajās džedi ju mākās. Tomēr Lūkass neguļ cietā miegā. Kaut kas viņu satrauc.

Viņu kaut kas satrauc jau vairākus mēnešus, Hens aizrādīja. Viņš tiks tam pāri.

Nē, tagad tas ir cits satraukums, Lea noteica, papurinādama galvu. Kaut kas… pat nezinu, kā lai lo nosauc… steidzīgi noskaidrojams, viņa sacīja un pagriezās atpakaļ pret Henu. Vinterai likās, ka viņš varbūt bildīs tev par to kādu vārdiņu.

Nč, viņš vēl nav to darījis, Hens atteica. Paklausies, neraizējies par to! Kad viņš būs gatavs par to runāt, tad runās.

Domāju gan. Lea lūkojās ekrānā uz to vietu, kur beidzās planētas tumšā ņiasa turp, kurp viņi tagad lidoja. Neticami. Vai tu vari iedomāties, ka mēs no šī attāluma varam saskatīt saules vainagu?

Jā, tā ir gan, bet nelūdz mani pievest sevi tam gaismas vainagam tuvāk, lai varētu to labāk aplūkot! Hens norūca. Tāds pavadoņkuģis nav paredzēts tikai izrādīšanās nolūkiem. Saules gaisma tur ārā ir pietiekami stipra, lai sabojātu jebkuru sensoru dažu sekunžu laikā un vēl pēc dažām minūtēm izkausētu ari "Vanaga" korpusu.

Lea brīnīdamās pašūpoja galvu. Vispirms Bespina, tagad Nkllona. Vai tajā laiksprīdī, kamēr tu pazīsti Lendo, viņš jelkad bijis brīvs no neprātīgiem plāniem?

Bieži tā nav bijis, Hens atzinās. Lai gan Bespina vismaz viņam bi ja kārtīga tehnoloģija, lai varētu strādāt. Klaudsitijā viņš jau bi ja iedvesis dzīvību darbojās tur jau vairākus gadus pirms tam, kad viņš pārņēma to savā valdījumā. Šeit… Hens ar mājienu norādīja planētas virzienā, viņam ir par ko palauzīt galvu.

Lea paliecās uz priekšu. Man šķiet, ka es saskatu pilsētu tur to uguņu kopu.

Hens paraudzījās turp, kurp viņa norādīja. Tas gaismas puduris ir pārāk mazs, viņš noteica. Tas drīzāk gan ir kāds-kalnraču ciemats. Esmu dzirdējis, ka viņš licis uzbūvēt kādu simtu tādu apmetņu. Ierīkot kādu simtu šahtu, lai izceltu izrakto virszemē.

Vai tur būtu ari tic asteroīdu kuģi, ko mēs palīdzējām tam dabūt ārā no Stounhilas būvētavas?

Nē, tos viņš lieto pavisam citu darbību veikšanai, Hens sacīja. Te viņam ir nelieli aparātiņi, paredzēti diviem cilvēkiem, izskatās kā konusi ar nošķeltām virsmām. Apgādāti ar plazmas metējiem apakšpusē. Ja rodas vēlēšanās veikt izrakumus, tad atliek tikai notēmēt plazmas strūklas pret zemi, bet pēc tam aizvākt gružus.

Lūk, tagad es to atceros, Lea pamāja. Viņi taču veica asteroīdu izrakumus, vai ne?

Ar tādām pašām pūlēm Lendo atklāja, ka šis pats paņēmiens jau bija kaut kur pielietots. Kādā kausētavā tika lietoti plazmas metēji, un tā radās bedres zem katra no šiem stobriem.

Es brīnos, kā Lendo dabū ja to visu gatavu.

Varbūt mēs nemaz negribam to zināt.

Mikrofonā nokrakstēja. Neidentificētie kuģi, te Nomedsitijas kontrolpunkts, aizsmakusi balss ierunājās. Varat nosēsties uz piektās un sestās platformas. Sekojiet norādēm un esiet uzmanīgi!

Sapratu! Hens noteica. "Vanags" jau tuvojās zemei, aparāts rādija, ka tā atrodas piecdesmit metru attālumā. Priekšā rēgojās zema kalnu grēda, un Hens vadīja kuģi tā, lai neskartu kalnu galus.

Un tur, taisni priekšā, bija Nomcdsitija.

Pastāsti man, viņš uzrunāja sievu, par Lendo un viņa neprātīgajiem plāniem.

Lea bez vārdiem pašūpoja galvu. Pat Henam, kurš zināja, ko gaidīt, nācās atzīt, ka skats bija neiedomājams. Raktuvju komplekss bija milzīgs, masīvs, neskaitāmās gaismās mirgojošs tāds tas pustumsā atgādināja dīvainu briesmoni, kādu kumpu dzīvu radījumu, tādu kā punduri, kas bija picplacis zemajai kalnu grēdai. Kuģa raidītie gaismas kūļi krustodamies slaucīja zemi, daži nelieli lidaparāti lejā atgādināja kukaiņus parazītiskus insektus uz milža muguras. Un rāpoja pa zemi tam pie kājām.

Hens dažās sekundēs noprata, ka briesmonis veidojas no vairākām daļām vecā drednautu kreisera galotnē un četrdesmit konfiscētajiem Impērijas iznīcinātajiem zemāk. Pie pašas zemes rosījās pavadoņkuģi un mazāki lidaparāti.

Tomēr, lai gan Hens zināja, kas tie bija par lidaparātiem, šis skats tam likās visai iespaidīgs.

Mikrofonā atkal nokrakšķēja. Neidentificētais kuģi. pazīstamā balss* sacīja, sveicināts Nomedsitijā! Kā tad būs ar kāršu spēlēm vai kādu citu spēles partiju?

Hens blēdīgi pasmaidīja. Sveiks, Lendo! Mēs nupat par tevi runājām.

Es jau tā domāju, Lendo atbildēja. Iespējams. ka jūs vērtējāt manus darījumu talantus un radošās spējas.

Kaut kas tamlīdzīgs bija gan, Hens atzinās. Vai nav vajadzīgas nekādas īpašas iemaņas, lai te nosēstos?

Patiesībā nav, Lendo sacīja. Mēs veicam tikai dažas jūdzes stundā. Vai X klases lidaparātā ir Lūkass? Jā, es esmu šeit! Debesbraucējs uzsauca, kamēr Hens vēl nebija paguvis atbildēt. Šī ir pārsteidzoša vieta, Lendo.

Pagaidi, kamēr redzēsi lo visu no iekšpuses! Šis ir īstais laiks ierasties vizītē, to gan es varu sacīt! Vai arī Lea un Čūbeka ir pie tevis?

Jā, mēs visi esam lidaparātā! — Lea atsaucās.

Šī nav pieklājībās vizīte, Hens brīdināja. Mums vajadzīga neliela palīdzība.

Jā, protams, Lendo mazliet šaubīgi atteica. Esmu gatavs palīdzēt, ja varu ko darīt jūsu labā. Paklau, es šobrīd pārraugu savu centrālo projektu visgrūtāko urbumu. Es nosūtīšu kādu uz platformu jūs sagaidīt un nogādāt šeit. Neaizmirsti, ka šeit nav gaisa pārliecinies, vai pretī atsūtīts skafandrs un priekšlaicīgi netaisi lūku vaļā.

Jā, Hens apsolīja. Tikai atsūti pretī tādu sagaidītāju, kuram vari uzticēties.

Atkal uz mirkli iestājās klusuma bridis. Kas par lietu? Lendo it kā nevērīgi noprasīja. — Vai kaut kas noticis?

Taču viņa runu pārtrauca negaidīts elektronisks pīkstiens no uztvērēja puses. Kas tas? Lea noprasīja.

Kāds mūs traucē! Hens norūca, paraustīdams mikrofona pārslēdzēju. Pīkstoņa pazuda, palika tikai nepatīkama zvanīšana ausīs. Ieslēdzis iekšējās saziņas aparātu, Hens uzrunāja Cūbeku. Čū, mums te ir traucējumi! viņš uzsauca. Nāc šurp!

Viņš sagaidīja atbildi un atkal pievērsās, mikrofonam. Pārbaudi apkārtni! viņš sacīja Leai. Palūkojies, vai kāds ir tuvumā?

Jā, Lea atteica, klabinādama datora taustiņus. Ko tu gribi darīt?

Pameklēšu īsto frekvenci. Hens nomurmināja. Viņš vadīja "Vanagu" tā. lai varētu apskatīties, vai ap viņiem ir brīva telpa, bet pēc tam atkal pagrieza slēdzi. Viņš pārzināja dažādus trikus, ar kuru palīdzī-

Ixi varēja novērst traucējumus. Tagad vajadzēja tikai laiku, lai tos pielietotu.

Pēkšņi daudz ātrāk, nekā viņš bija gaidījis, pīkstieni pārvērtās balss skaņā: …atkārtoju visi kuģi, kuri mani dzird atsaucieties!

Lendo, tas esmu es! Hens paziņoja. Kas notiek?

Vēl neesmu ticis skaidrībā, Lendo atteica. Viņa balss skanēja satraukti. Traucējumi varēja celties no saules enerģijas reizēm tā gadās. Taču šis laiks nelikās īstais, kad varējām ko tādu gaidīt…

Viņa balss aprāvās. Ko? Hens noprasī ja.

Mikrofonā atskanēja klusa šņākoņa, it kā tur kāds strauji ieelpotu. -. Impēri jas zvaigžņu iznīcinātājs! Lendo klusi pavēstīja. Ātri tuvojas planētas ēnas pusei!

Hens palūkojās turp, kur sēdēja Lea. ieraudzīja viņas seju un nodomāja, ka tā pārvērtusies akmenī. Viņi mūs atraduši! Hens nočukstēja.

13. nodala

Es redzu, Artū, es to redzu! Lūkass iesaucās. Ļauj man parūpēties par zvaigžņu iznīcinātāju un seko, lai traucējumi neatkārtotos!

Mazais droids novīteroja kādu visai nervozu vēstījumu un atsāka darboties ar uztvērēju. Priekšā lidoja "Vanags", mainījis kursu tas vairs negrasījās nosēsties un lidoja slīpi, it kā gribētu nogriezt ceļu kuģim, kas strauji tuvojās. Tā kā Lūkass zināja, ka Hens noteikti rīkojas lietpratīgi, viņš noregulēja savu

X klases lidaparātu uzbrukumam un sekoja "Vanagam". Lea? viņš klusībā sauca, mēģinot sazināties.

Viņa atbildēja bez vārdiem, .taču šajā atbildē bija skaidri jūtamas dusmas, nogurums un klusas bailes. Turies, cs esmu kopā ar tevi! viņš noraidīja, ieliekot domā tik daudz pārliecības un mierinājuma, cik vien spēja.

Patiesībā viņam nācās atzīties sev, ka necik pašpārliecināts tas vis nejūtas. Viņš nebija norūpējies zvaigžņu iznīcinātāja dēļ ja Lendo sniegtās ziņas par saules aktivitāti bija pareizas, tad iespējams, ka lielais kuģis pats šobrīd ir gluži bezpalīdzīgs, tā sensori varbūt jau bija padarīti nelietojami un ieroči kusa laukā kopā ar kuģa korpusu.

Kaujinieki tajā gan droši vien bija rīcības spējīgi… Un, tikko kuģis sasniegs Nkllonas ēnu, šie kaujinieki varēs izkāpt un uzbrukt.

Pēkšņi sakari atjaunojās. Lūkas?

Esmu te, Lūkass apstiprināja. Kāds ir tavs plāns?

Es cerēju, ka tev tāds ir! Hens sausi atcirta. Kā rādās, mēs te esam pārsteigti negaidot.

Vai Lendo ir kādi kaujinieki?

Viņš mēģina tos sadabūt kopā, (aču paturēs tos savā tuvumā, lai pasargātu raktuvju kompleksu. Un man ii tāda sajūta, ka viņa vienības nav īpaši pieredzējušas.

Tādā gadījumā, kā izskatās, fronti atklāsim mēs! Lūkass noteica. Viņa apziņā piepeši uzplaiksnīja atmiņas: kā viņš pirms pieciem gadiem iesoļoja Džebas pili Tatūnā, ar garaspēka palīdzību atvairot Gemoreju gvardus. Pamēģināsim, viņš sacīja Henam. Es lidošu pirmais, pacentīšos šos apmulsināt un vājināt to refieksus, cik vien spēšu. Seko man un tiec gala ar pārējiem.

Izklausās tik prātīgi, cik vien var izklausīties «.mūsu situācijā, Hens norūca. Turies tuvāk zemei -

ja laimēsies, tad mēs varēsim ietriekt dažus no uzbrucējiem tajā zemajā kalnu grēdā.

Tikai nepiezemējies pārāk zemu! Lea brīdināja. Atceries, ka tev nebūs iespējas daudz domāt par lidojumu!

Es spēju darīt abus vienlaikus, Lūkass apgalvoja, pārbaudot aparatūru. Jo šai taču vajadzēja būt viņa pirmajai kau jai kvalificēta džedija lomā. Klusībā viņš prātoja, vai arī Vecās Republikas džediji tā izcīnīja tamlīdzīgas kaujas. Ja vien tie tiešām bija izcīnījuši tādas kaujas.

Tur jau viņi ir, Hens paziņoja. Kau jinieki atstājuši kuģi. Izskatās, ka tur ir… viens eskadrons. Bet varbūt, ka tomēr ir vairāk?

Var būt arī vairāk, Lūkass drūmi sacīja, lūkodamies displejā. Un varbūt aiz viņiem būs vēl citi kuģi?

Es nezinu, Hens lēni sacīja. Jau šis kuģis ir pietiekami liels. Tas var būt karakuģis.

Cerēsim, ka ne. Jo, ja tas būtu īsts uzbrukums, nevis tikai tāda pabaidīšana kā Bpfasā… Labāk brīdini Lendo.

Lea jau ar to nodarbojas. Vai esi gatavs?

Lūkass aši ievilka elpu. Kaujinieki bija izvietojušies trijās vai četrās grupās un devās tieši uz viņu pusi. Esmu gatavs, viņš bilda.

Labi. Darām to!

Pirmā grupa tuvojās ļoti ātri. Acis piemiedzis, uzticēdams lidaparātu autopilotam, Lūkass apkopoja garaspēkus.

Tā bija savāda izjūta. Savāda un viegli netīkama. Ar telepātijas palīdzību domās sazināties ar kādu citu bija viena lieta, tomēr darīt to, lūkojot izkropļot otra cilvēka prāta uztveres spējas tā bija gluži cita lieta.

Kaut ko līdzīgu viņš bija izjutis Džcbā, noņemdamies ar tiem gvardiem, bet toreiz domāja, ka vainīga nervozitāte izpildāmās glābšanas misijas dēļ. Tagad viņš noprata, ka tur bi ja vēl daudz kas vairāk. Iespējams, ka tādas akcijas pat tad, jā tās īstenoja tikai pašaizsardzības nolūkos, bija bīstami tuvas tumsas spēku pārstāvju darbības jomām, kurām īstie džediji nedrīkstēja tuvoties.

Viņš prātoja, kādēļ nedz Joda. nedz Bens neko par to viņam netika teikuši. Un iedomājās, ka šīs patiesības par džedijiem viņam laikam vajadzēja atklāt pašam.

Lūkas? ' .

Viņš neskaidri juta, ka smagi iegulst drošības siksnās, jo pagrieza X klases lidaparātu sāniski. Šī balss, kas čukstēja viņa apziņā… Ben? Lūkass skaļi iesaucās. Taču balss neatgādināja Bena Kenobija balsi, bet tad, ja tas nebija viņš, kurš tad?

Nāc pie manis. Lūkas. balss atkārtoja. Tev jānāk! Es tevi naidu!

Kas tu esi?Lūkass noprasīja, koncentrēdamies domu pārraidei tādā mērā, lai neizraisītu lidaparāta katastrofu. Taču tas otrs prāts bija pārlieku izvairīgs, lai to* varētu notvert, jo tas trīsuļoja kā ūdens burbulītis vētrā. Kur tu esi?

Tu mani atradisi! Lai gan Lūkass sasprindzinājās, viņš juta kontaktu atslābstam, itin kā doma būtu aizslīdējusi projām. Tu mani atradīsi… un džediju zudusī slava atjaunosies… līdz tam laikam paliec sveiks!

Pagaidi! Bet sauciens izdzisa nekurienē. Zobus sakodis, Lūkass sasprindzinājās… un pamazām atpjēdza, ka šoreiz viņu sauc jau cita pazīstama balss. Lea? viņš noprasīja skaļi. Un sajuta, ka mute pilnīgi izkaltusi.

Lūkas, vai ar tevi viss kārtībā? Lea bažīgi vaicāja.

Protams, viņš noteica. Šajā reizē balss jau skanēja labāk. Ar mani viss ir kārtībā. Kas lēcies?

Ar tevi nebūt nebija viss kārtībā! Hens pēkšņi iejaucās. Vai tu gribēji vajāt viņus līdz pašām mājām?

Lūkass samirkšķināja acis un izbrīnīti palūkojās apkārt. Kaujinieku bariņi bija projām, tie bija atstājuši ainavā tikai nelielus postījumus. Displeja ekrānā viņš redzēja, ka zvaigžņu iznīcinātājs atkal atstājis Nkllonas ēnu uri ātri slīd projām no planētas uz kādu tālīnu punktu, pārvarot gravitāciju un gatavojoties lēcienam gaismas ātrumā. Aiz tā bija redzamas divas miniatūras saules divu Lendo pavadoņkuģu ugunis. Šie kuģi bija ieradušies par vēlu — jo tagad tiešām bija par vēlu piedalīties kaujā. Vai tad viss jau beidzies? Lūkass muļķīgi apvaicājās.

Viss ir galā! Lea viņam sacīja. Mēs trāpījām diviem kaujiniekiem, un pārējie pajuka uz visām pusēm metās bēgt.

Un karakuģis?

Tas devās projām, savācis kaujiniekus, Hens paskaidroja. Mēs joprojām nezinām, ko viņi te dalija. Pēc kaujas pazaudējām viņu pēdas. Tomēr neliekas, ka tie būtu tuvojušies" pilsētai.

Lūkass dziļi ievilka elpu un ieskatījās X klases lidaparāta laikrādī. Visā šajā juceklī viņš bija nez kur pazaudējis pusstundu. Pusstunda bija neglābjami zudusi, viņa iekšējais pulkstenis uz. to mirkli bija apstājies, un viņš neko nevarēja skaidri atcerēties. Vai tiešām šī dīvainā džediju domu apmaiņa būtu turpinājusies tik ilgi?

Tas bija notikums, kuru viņam noteikti vajadzēja pārvērtēt. IJn ļoti uzmanīgi.

Uz. galvenā komandtiltiņa displeja ekrāna iezīmējās "Tiesātājs", kā gaišs punkts, kas slīdēja gar Nklloņas tumšāko pusi. ieiedams gaismas ātrumā. Viņi dodas projām, admirāl, ierunājās Pelleons, uzlūkodams Trounu.

Labi, dižadmirālis nesteidzīgi, gandrīz vai nevērīgi pārbaudīja arī citus displejus, jo vairāk nebija par ko bažīties šobrīd kaut kas notika vienīgi Ategas sistēmā. Un kā tad ir, viņš sacīja, pagriezdamies krēslā, māster Cēbaot?

Viņi izpildīja uzdevumu, Cēbaots bilda, un viņa sejā atkal iezīmējās dīvainā izteiksme. Viņi ieguva piecdesmit vienu raktuvju mašīnu no'tām, pēc kurām jūs tos sūtījāt.

Piecdesmit vienu, Trouns atkārtoja. Viņa balsī bija skaidri saklausāms apmierinājums. Lieliski. Man likās, ka jums nemaz nebija grūti viņus tur ievadīt un izvadīt?,

Cēbaots, acis nenovērsdams, lūkojās Trounā. Izpildīja savu misiju… viņš murmināja. Cik ilgu laiku jūs domājat prasīt no manis vienu un to pašu?.

Kamēr būšu pārliecinājies, ka viss noliek pareizi. Trouns vēsi atbildēja. Kādu bridi jūsu seja izskatījās tāda, it kā jums būtu radušās kādas nopietnas grūtības.

Man nebija grūtību, dižadmirāli Troun, Cēbaots attrauca. Es sarunājos. Viņš uz mirkli apklusa, tikko manāmi pasmaidīdams. Ar Lūkasu Debesbraucēju.

Par ko tad jūs runājāt? Pelleons iespurdzās. Atskaitēs minēts, ka Debesbraucējs ir…

Viņš paiļianīja Trouna noraidošo kustību un apklusa. Paskaidrojiet! dižadmirālis izrīkoja.

Cēbaots pamāja, norādīdams uz displeja pusi. Lūkass ir tur, dižadmirāli Troun. Viņš ieradās Nkllonā jau pirms jūsu kuģa.

Trouna spīdošās acis sašaurinājās. Debesbraucējs ir Nkllonā? viņš noprasīja, un admirāļa balss skanēja bīstami mierīgi.

Viņš bija pašā kau jas ņudzeklī, Cēbaots sacīja, un bija pilnīgi skaidri redzams, ka viņu uzjautrina admirāļa apjukums.

Un jūs man neko neteicāt? Trouns noprasīja tajā pašā neizteiksmīgajā balsī.

Cēbaota srruūds nozuda. Es jums jau pirms tam sacīju, dižadmirāli Troun lieciet Debesbraucēju mierā! Es tikšu ar viņu galā kad pienāks laiks, ar saviem paša līdzekļiem.' Viss, ko lūdzu izpildiet savu solījumu uz aizvediet mani uz Jomārku.

Trouns labu brītiņu vēroja džediju meistaru, un viņa spīdošās acis atgādināja sarkani kvēlojošas spraugas, bet seja bi ja neizdibināma, bez jebkādas izteiksmes. Pelleons aizturēja elpu… Tas būtu pārāk ātri, dižadmirālis beidzot noteica.

• Cēbaots nospraustajās. Kāpēc? Vai tāpēc, ka jums mani talanti šķiet pārāk noderīgi, lai no tiem tik drīz atteiktos?

Nebūt ne, Trouns ledainā balsī pārlaboja. Tas ir tikai neliels aprēķins. Baumas par jūsu klātbūtni vēl nav izplatījušās. Kad mēs būsim pārliecināti, ka Debesbraucējs tās dzirdējis, jums labāk neizkustēties no šejienes, lai velti nezaudētu laiku.

Tieši tobrīd Cēbaota sejā parādījās savādi sapņaina izteiksme. Ak. viņš man jau atbildēja, viņš klusi pavēstīja. Paļaujieties uz mani, dižadmirāli Troun. Viņšļjrīz parādīsies.

Es allaž paļaujos uz jums, Trouns sardoniski atteica. Viņš pastiepa roku, lai noglaudītu isalamiru, kas sēdēja būri pie viņa krēsla, itin kā atgādinātu džediju meistaram, cik ļoti tam uzticas. Lai gan jūs velti zaudētu pats savu laiku. Kaptein Pelleon, cik ilgs laiks jums būs vajadzīgs, lai salabotu "Tiesātājam" nodarītos bojājumus?

Dažas dienas, admirāl, Pelleons attrauca. Atkarība no tā, cik nopietni ir bojājumi. Ja tie -ir nopietni, tad remonts var ilgt pat trīs vai četras nedēļas.

Labi. Dodieties uz tikšanās vietu, pārliecinieties par to, vai viss tiek savests kārtībā, un pēc tam aizvediet māsteru Cēbaotu uz Jomārku. Jādomā, ka ar to jūs esat mierā? viņš piemetināja, pagriezdamies un pavērdamies Cēbaotā.

Jā, Cēbaots atbildēja, uzmanīgi izlocīdamies no krēsla un pieceldamies kājās. Es tagad došos atpūsties, dižadmirāli Troun. Ja jums būtu kas vajadzīgs, tad paziņojiet.

Bez šaubām.

Trouns vēroja, kā Cēbaots dodas prom no komandtiltiņa. Kad durvis aiz viņa klusi aizkrita, Trouns pievērsās Pelleonam. Pelleons savaldījās, pūlēdamies nemirkšķināt acis. Man vajadzīga kursa projekcija, kaptein, Trouns sacīja. Viņa balss skanēja auksti un mierīgi. Vistuvākais ceļš no Nkllonas uz Jomārku. Tāds, ko spētu veikt vislabāk aprīkotais X klases lidaparāts.

Jā, admirāl. Pelleons pamāja navigatoram, kurš palocījās un ķērās pie darba.

Kā jums liekas,, vai tā ir taisnība par to, ka Debesbraucējs varētu doties uz turieni?

Trouns paraustī ja plecus. Džediji spēj iespaidot cilvēkus, kaptein, un pat no liela attāluma. Iespējams, ka viņš pat no šejienes iedvesis Debesbraucējam kādu domu vai devis kādu mājienu. Vai tās viņa tehnikas iedarbojas uz citiem džedijiem… Šajā brīdī Trouns atkal paraustīja plecus. To mēs redzēsim.

Jā, ser. Pelleona displejā sāka zibēt skaitļi. Tā. Pat tad, ja Debesbraucējs tūlīt bez kavēšanās dotos projām no Nkllonas, mēs bez grūtībām nogādātu Cēbaotu Jomārkā pirms viņa ierašanās.

To es saprotu, kaptein, Trouns noteica. Bet man gribētos sīkākas ziņas. Mēs atstātu Cēbaotu Jomārkā, taču es gribu redzēt Debesbraucēja kursu. Jo man šķiet, ka tur sanāktu vismaz divdesmit gaismas gadi.

Pelleons sarauca pieri. Trouna sejā bija tāda izteiksme, ka viņam tirpa skausts. Es nesaprotu, ser, viņš piesardzīgi norūca.

Spīdošās acis domīgi nopētīja viņu. Viss ir pavisam vienkārši, kaptein. Es gribētu parūpēties par to, lai mūsu dižais un nepārspējamais džediju meistars nesāktu domāt, ka ir vienīgais un nepārspējamais.

Pelleons beidzot saprata. Tātad mēs nogaidītu, kamēr Debesbraucējs pa nosprausto kursu tuvotos Jomārkai un uzglūnētu viņam?

Tieši tā, Trouns pamāja. Un tur uz vietas nolemsim, vai nolaupīt viņu Cēbaotam, Trouna acu izteiksme kļuva cietsirdīga. Vai gluži vienkārši nogalināt.

Pelleons raudzījās viņā un juta, ka tam atkaras žoklis. Jūs taču viņu apsolījāt Cēbaotam.

Es apsveru šī darījuma lietderību, Trouns vēsi sacīja. Debesbraucējs jau ir pierādījis, ka ir ļoti bīstams. Un, pēc mūsu pieredzes, jau izmucis no vairākiem slazdiem. Cēbaotam viņa mērķiem labāk noderētu Debesbraucēja māsa ar tās dvīņiem.

Pelleons pavērās uz aizvērtajām durvīm abiem aiz muguras. Un tūlīt atgādināja pats sev, ka Cēbaotam nav nekādas iespējas noklausīties viņu sarunu, jo visapkārt "Himēras" komandtiltiņam izvietoti isalamiri. Varbūt viņš meklē piedzīvojumus, ser? kapteinis piesardzīgi sacīja.

Viņam vēl būs iespējas piedzīvot daudz ko līdz tam brīdim, kad Impērija tiks atjaunota. Lai viņš labāk neizšķiež savas džediju mākas un viltības, pietaupot tās šim laikam. Trouns paraudzījās monitorā. Tā vai citādi, viņš laikam aizmirsis, ka Debesbraucējam ir māsa. Manuprāt, mūsu džedijmeistars ar savām iegribām un untumiem šķiet visai nenopietns.

Pelleons apdomāja. Runājot par Dcbesbraucēju, Cēl&gt;aota vēlmes tiešām nešķita untumainas. Es gan ierosinu. admirāl, saņemt Debesbraucēju gūstā dzīvu. Kapteinis juta iedvesmas uzplūdu. īpaši tāpēc, ka vh ņa nāve var ierosināt Cēbaotu pamest Jomārku un atgriezties Veilendā.

Trouns palūkojās atpakaļ uz Pelleonu. Viņa spīdošās acis sašaurinājās. Kā šķiet, tā ir interesanta doma, kaptein, viņš nomurmināja. Nudien, interesanta. Jums, protams, taisnība. Mums visādā ziņā vajadzētu turēt šo vīru tālāk no Veilcndas. Vismaz tik ilgi, kamēr darbs tur būs pabeigts un mums būs pieliekami daudz isalamiru. Viņš saspringti pasmaidīja. Viņa reakcija uz to, ko mēs darām, var nebūt mums draudzīga.

Piekrītu, ser, Pelleons bilda.

Trouna lūpas saviebās. Lieliski, kaptein, es piekritu jūsu apsvērumiem. Viņš atliecās sēdeklī. Ir laiks iet. Sagatavojiet "Himēru" pāriešanai gaismas ātrumā!

Pelleons atkal pievērsās displejiem. Jā, ser. Vai dosimies tieši uz noteikto tikšanās vietu?

Mēs vispirms izmetīsim nelielu likumu. Gribu palūkoties uz pavadoņkuģu novietni un novērot Debesbraucēja attālināšanos. Dosimies sistēmas virzienā un pakavēsimies tur, bet pēc tam lidosim tālāk. Viņš palūkojās kartē Nkllonas virzienā. Un… kas zina? Tur, kur ir Debesbraucējs, bieži vien lido ari "Vanags".

Un tādā gadījumā mēs dabūsim rokā viņus visus.

14. nodala

Piecdesmit viens! Lendo Kelrisiens norūca, pametot skatienu uz Hena un Leas pusi, apiedams apkārt zemajiem atpūtas telpas krēsliem. Piecdesmit viens no maniem labākajiem racējiem ar visu aparatūru! Piecdesmit viens! Mēs esam zaudējuši gandrīz pusi darbaspēka! Vai jūs spējat ko tādu saprast? Puse no mūsu darbaspēka!

Viņš atkrita krēslā, taču tūlīt pat pielēca kājās un sāka staigāt pa istabu. Melnais apmetnis plīvoja aiz viņa kā tumšs negaisa mākonis. Lea jau atvēra muti, lai piedāvātu kādu kompensāciju, taču juta, ka Hens brīdinoši saspiež tās roku. Hens noteikti jau bija redzējis Lendo tādā stāvoklī. Viņa norija vēl neizteiktos vārdus un nolūkojās. kā Lendo turpināja soļot kā krātiņā iedzīts zvērs.

Un tad. bez īpašām sekām, viņš tika tam pāri. Man ļoti žēl, Lendo pēkšņi noteica un apstājās Leas priekšā. saņemdams viņas roku. — Es nepildu savus namatēva pienākumus, vai ne? Esiet sveicināta Nkllonā! Lendo pacēla Leas roku, noskūpstīja to un ar brīvo roku pamāja loga virzienā. Tā. Kā jums patīk mani mazie uzņēmumi?

Iespaidīgi! Lea ātri bilda, un bija redzams, ka viņa domā to, ko saka. Kā jums vispār ienāca prātā kaut ko tamlīdzīgu ierīkot šajā vietā?

Ak, es par to prātoju jau gadiem, viņš tikai paraustīja plecus, laipni pieceldams viešņu kājās un pavadīdams līdz logam. Lendo roka atbalstīja viņas muguru. Lai gan pēc tam, kad viņi ar Hcnu apprecējās, Lendo vairs netika izrādījis nekādu vēlmi laksto; lies, tagad šī lakstošanās, kā šķita, bi ja atsākusies. Viņa iedomājās savu pirmo tikšanos ar Lendo Kloudsitijā. Lea vēl kādu bridi prātoja par šiem iespaidiem, Itdz beidzot pamanīja, ka tas satrauc Henu.

Dažos gadījumos tāda uzvedība viņu mēdza satraukt. Taču līdz šim brīdim Hens to nebija licies manām.

Reiz es Kloudsitijas arhīvos atradu kaut ko līdzīgu kopš tiem laikiem, kad Lords Eklēziasts Figss būvēja šo pilsētu, Lendo turpināja, pamājis ar roku uz loga pusi. Apvārsnis slīdēja garām, vai varbūt tā bija pilsēta, Leai atgādinot slīdošu burukuģi. Lielākoties metāls, ko te lietoja, nāca no citas karstās planētas Mizeras, un ugnauti zaudēja daudz laika, to sagādājot. Figss savās skicēs bija paredzējis iespēju ierīkot tādas raktuves, kas nebūtu sasniedzamas tiešiem saules stariem Mizeras tumšajā pusē. Tomēr netika tādu plānu īstenojis.

Tas nebi ja praktiski, Hens aizrādīja, pienākdams un nostādamies Leai aiz muguras. Mizeras augsne ir pārāk nelīdzena, lai pa to spētu pārvietoties riteņi.

Lendo pārsteigts pavērās viņā. Kā tu to zini?

Hens nevērīgi pašūpoja galvu, viņa acis pētīja ainavu un zvaigžņu pilnās debesis virs tās. Es reiz pavadīju veselu pēcpusdienu, pārlūkojot Impērijas arhīvus tas bija tajos laikos, kad tu mēģināji runāt ar Monu Motmu par to, lai viņa palīdzētu dibināt šo pilsētu. Es gribēju pārbaudīt, vai kāds cits jau nav ko tamlīdzīgu pūlējies īstenot un atklājis, ka tas nav iespējams.

Jauki, ka tu mēģināji šajā lietā iedziļināties, Lendo novilka, paraustīdams uzaci. Tātad kas īsti notiek?

Mums laikam vajadzētu pagaidīt, kamēr piezemēsies Lūkass, un tad par to parunāties, Lea mierīgi piedāvāja, kamēr Hens vēl nebija paguvis neko bilst.

Lendo lūkojās garām Henam, it kā tikai nupat būtu pamanījis to. ka Lūkass vēl nav parādījies nolaišanās laukumā. Un kur tad viņš ir, ko?

Viņš būs devies nomazgāties dušā un pārģērbties, Hens paskaidroja, vērodams mazu pavadoņvagoniņu, kas bija ieripojis laukumā. Tajos X klases lidaparātos nav daudz ērtību…

īpaši garu lidojumu laikā, Lendo norūca, pārtverdams Hena skatienu. Es aizvien esmu uzskatījis, ka lidot lielus gabalus ar tik maziem lidaparātiem nav īpaši laba doma.

Es labāk došos apskatīties, kas viņam lēcies, Hans pēkšņi noteica. Vai tev šajā istabā ir saziņas aparāts?

Tas ir tur, stūrī, Lendo paskaidroja, norādot uz koka skapīti atpūtas telpas galā. Uzklikšķini centrālei viņi tev sadabūs šo, lai kur tas būtu.

Paldies, Hens pār plecu atbildēja, jau ceļā uz turieni.

Tas nav labi, vai ne? Lendo nomurmināja Leai pie auss, kamēr viņa ar skatienu sekoja Henam, kurš šķērsoja istabu.

Tā gan labi tas nav, Lea piekrita. Iespējams, ka zvaigžņu iznīcinātājs te ieradās, meklēdams mani.

Kādu mirkli Lendo cieta klusu. Jūs ieradāties šeit pēc palīdzības? viņš pavaicāja. Taču šis teikums neskanēja kā jautājums.

-Jā.

Lendo dziļi ievilka elpu. Labi, es darīšu visu, ko spē ju, viņš noteica. Protams.

Tencinu, Lea atbildēja.

Viss skaidrs, Lendo sacīja. Taču viņa skatiens kavējās pie Hena un loga, viņš domāja par norisēm aiz tā, un Lendo sejas izteiksme šajā laikā kļuva apņēmīgāka. Varbūt Lendo domāja par pagātni pēdējo reizi, kad Hens un Lea bija ieradušies lūgt viņam palīdzību.

Kā afī par to, ko viņam šīs palīdzības sniegšana bija maksājusi.

Lendo klusējot uzklausīja visu stāstu no paša sākuma un pēc tam pakratīja galvu. Nē, viņš pārliecināti noteica. Ja ir bijusi informācijas noplūde, tad tā nenāca no Nkllonas.

Kā to var tik droši apgalvot? Lea noprasīja.

-Tāpēc, ka pār jums netika piedāvāti nekādi labumi, Lendo atteica. Mums te ir ļautiņi, kuri pelna iztiku ar godīgu darbu, viņi ieinteresēti tikai peļņā. Neviens no tiem nenodos jūs Impērijai tikai sava prieka pēc. Un vēl kāpēc tad imperiāli nozaga manus cilvēkus un aparātus, ja bija ieradušies pēc jums?

Varbūt aiz apjukuma, Hens nomurmināja. Es gribēju teikt kāpēc vispār viņiem kaut kas tāds būtu vajadzīgs?

Es ari nesaprotu, Lendo norūca. Varbūt šie tā iedomājušies īstenot ekonomisko spiedienu pret kādu no maniem klientiem, vai paredzējuši tā pārtraukt jēlniateriālu piegādes Jaunajai Republikai. Tā vai citādi, nav vērts to apspriest. Apspriešanas vērts ir fakts, ka viņi paņēma līdzi kalnračus un aparatūru, nevis jūs.

Kā lai mēs zinām, ka tiešām nav bijis solīts kāds atalgojums? noprasīja Lūkass, sēžot labās puses sēdeklī Lea jau bija pamanījusi, ka viņš tur ierīkojies šajā vietā Lūkass ar savu gaismas zobenu bija pārliecināts. ka būs drošībā un starp draugiem — pie istabas vienīgajam durvīm. Laikam jau viņš nebija juties daudz drošāk par māsu.

Tāpēc, ka tādā gadī jumā es būtu par to dzirdējis, Lendo pārliecināti noteica. Mani respektē un informē par visu.

Es jau teicu, ka viņam ir sakari, Hens nomurmināja, drūmi'pamādams. Vareni. Un kuriem no saviem informētājiem tu visvairāk tici, Lendo?

Teiksim… Lendo aprāvās, jo pulkstenis uz viņa rokas locītavas pēkšņi iepīkstējās. Lūdzu piedošanu, viņš teica, izvilkdams no dekoratīvas aproces kompaktu mikrofonu un ieslēgdams to. Jā?

Kāda balss kaut ko sacī ja, taču tur, kur Lea sēdēja, runāto nevarēja dzirdēt. Kāds raidītājs? -Lehdo pārvaicāja, pieri saraucis. Balss sacīja vēl kaut ko. Labi, es par to parūpēšos. Turpiniet uzmanīšanu.

Lendo salocīja mikrofonu un ievietoja to atpakaļ aprocē. Zvanīja mani izlūki, Lendo ieminējās, lūkodamies šurpu turpu un pētīdams telpu. Viņi pamanījuši īsviļņu raidītāju… ļoti neparastā frekvencē… un viņiem šķiet, ka tas raida no šīs istabas.

Lea juta, ka Hens aiz viņas muguras sastingst. Kāda tipa raidītāju? viņš vaicāja.

Iespējams, ka šo, Lūkass sacīja. Viņš piecēlās nn izvilka no kabatas saplacinātu cilindru. Pēc tam I ūkass piegāja pie Lendo. Es cerēju, ka tu varēsi to identificēt.

Lendo paņēma cilindru un aplūkoja to. Interesanti, viņš bilda, pētīdams uzrakstu nesaprotamajā valodā. Es jau daudzus gadus neesmu nevienu no šiem redzējis. Neko šādā stilā, ne tuvu. Kur tu to dabūji?

Tas bija aprakts dubļos purvā, un Artu izdevās to pamanīt jau no tālienes, bet viņš nespēja man pateikt, kas tas ir.

Tā ari ir, tas ir mūsu raidītājs! Lendo iesaucās.

Savādi, ka tas vēl darbojas.

Un ko tieši tas noraida? Hens apvaicājās, aplūkodams ierīci tādām acīm, it kā tā būtu indīga čūska.

Tikai signālus, Lendo sacīja. Un nelielā rādiusā ne tālāk par šo planētu. Neviens nevarēja to izmantot, lai sekotu Lūkasam, ja tas ir tas, no kā jūs baidījāties.

Vai tu zini, kas tas ir? Lūkass noprasīja.

Protams, Lendo atbildēja, sniegdams priekšmetu atpakaļ. Tas ir vecs aicinājuma signālu raidītājs. Spriežot pēc tā izskata, tas ir no pirmskara laikiem.

Aicinājuma signālus? Lūkass atkārtoja, saraukdams pieri. Viņš pasvārstīja priekšmetu rokā. Kā parasts kuģa radītājs?

Protams, Lendo apstiprināja. Tikai tas ir mazliet smalkāks. Ja tavā rīcībā būtu attiecīgi iekodēts kuģis, tu varētu noraidīt vienu vienīgu signālu, un tas ierastos tieši pie tevis, automātiski manevrējot un apejot jebkādus ceļā gadījušos šķēršļus. Dažs kuģis pat izlauztu sev ceļu, ja tam pāgadītos ceļā cits kuģis. Ja vajadzīgs, pat diezgan prasmīgi. Lendo pašūpoja galvu, jo viņu pārplūdināja atmiņas. Savā laika tāds paņēmiens bija ļoti noderīgs.

Hens klusi nošņācās. Pasaki to Katana flotei…

Jā, pirms tam gan jāparūpējas par attiecīgu programmu, Lendo turpināja. Bet mēs spējām padarīt nekaitīgu dažu labu kuģi un daži simti droidu paši radīja daudzas problēmas… Tādas ierīces mūs pilnīgi apmierina lai sazinātos ar citiem kuģiem un pavadoņtrailsportu, jo tās ir pietiekami drošas.

Vai jūs tādu kombināci ju lietojāt arī Kloudsitijā? Lūkass apvaicājās. Artū sacīja, ka esot redzējis tevi ar tādu ierīci rokā tūlīt pēc tam. kad mēs izgājām.

Mans kuģis bija gatavībā, Lendo bilda. Es gribēju tikai pārbaudīt, vai viss ir kārtībā katram gadījumam. Viņa lūpas saviebās. Veident ļaudis droši vien kuģi pamanīja un likvidēja, kamēr gaidīja jūs. jo tad, kad es to izsaucu, kuģis nerādījās. Un tu to atradi purvā1

Jā. Lūkass palūkojās uz to pusi, kur stāvēja Lea. Dagobahā.

Lea uzlūkoja viņu. Dagobahā? viņa pārvaicāja. Tātad turp būs devies tas tumšo spēku džedijs no Bpfasas?

Lūkass pamāja. Tā ir tā vieta. Viņš ar pirkstu pieskārās raidītājam, un viņa sejā parādījās dīvaina izteiksme. Tad jau tas nonācis viņa rokās.

To varēja ari kāds pazaudēt neviļus pamest kādā citā gadījumā, Lendo aizrādīja. Pirms kara tādus lietoja turpat vai gadsimtu.

Nē! Lūkass nomurmināja, lēnām purinādams galvu. Tās ticis viņam rokās, viss skaidrs. Tā ala, kurā es to atradu, ir tumšo spēku miteklis! Manuprāt, viņš tajā mira.

Kādu laiku viņi visi sēdēja klusēdami. Lea uzmanīgi aplūkoja brāli un sajuta, ka viņa apziņas dzīlēs aizvien pieaug saspringums. Laikam jau Dagobahā bija noticis vēl kaut kas. Kaut kas tāds, kam bija sakars ar to nemiera sajūtu, kas neatstājās no tā ne mirkli visu ceļu līdz Nkllonai…

Lūkass pēkšņi sarāvās, it kā būtu sajutis Leas domu plūdumu. Mēs runājām par Lendo kontrabandistu kontaktiem, viņš sacīja. Doma bija skaidra: šis nebija tas brīdis, kad va jadzētu par to jautāt.

Skaidrs, Hens ātri iestarpināja. Kā šķita, arī viņš bija sapratis mājienu. Man būtu jāzina, kuriem no taviem draugiem tu vari uzticēties.

Lendo paraustīja plecus. Atkarībā no tā, ko jūs gribat tiem uzticēt!

Hens lūkojās viņam tieši acīs. Leas dzīvību.

Sēžot Henam otrā pusē, Čūbeka norūca kaut ko tādu. kas izklausījās pārsteigums. Lendo mute pavērās, lai gan tik tikko manāmi. Tu taču nerunā nopietni?

Hens pamāja, viņa skatiens joprojām neatrāvās no Lendo sejas. Tu taču redzi, cik tuvu pielavījušies imperiāli, tie nemitīgi dvašo mums pakausī. Mums vajadzīga vieta, kur mēs varētu viņu noslēpt līdz tam laikam, kad Akbaram izdosies izdibināt, kā viņi saņem informāciju. Viņai jāsaglabā sakari, lai zinātu, kas notiek Karaskentā, tas nozīmē, ka nepieciešams diplomātiskais pasts, lai paklusām varētu sazināties.

Un diplomātiskais pats nozīmē attiecīgus kodus, Lendo domīgi sacīja. Lai klusām šifrētu kodus, būtu vajadzīgs kodētājs.

Kodētājam vismaz var uzticēties.

Lendo klusi iesvilpās un lēnām papurināja galvu.

Atvaino, Hen, bet es nepazīstu nevienu, kuram varētu uzticēties tādā mērā.

Vai tad tu nepazīsti pietiekami daudzus kontrabandistus? Hens neatlaidās.

Kuriem varētu pilnīgi uzticēties? Lendo pārvaicāja. Patiešām ne. Vienīgais, par kuru varētu šādā sakarībā iedomāties, ir Talons Kards kontrabandistu vadonis. Visi, ar kuriem esmu runājis, apgalvo, ka tas ir ārkārtīgi godīgs un uzticams, vismaz darījumu lietās.

Vai tev ir gadījies ar viņu tikties? Lūkass apvaicājās.

Vienu reizi, Lendo atbildēja. Man likās, ka tas ir aukstasiņu dzīvnieks aprēķinātājs līdz kaulu smadzenēm.

Esmu par šo Kardu dzirdējis, Hens ierunājās.

Patiesībā es jau mēnešiem mēģināju ar viņu sazināties. Dreviss tu taču atminies Drevisu? stāstīja, ka viņa grupa esot viena no lielākajām šajā apkaimē.

Tā varētu būt, Lendo noteica, paraustīdams plecus. Atšķirībā no Džeba Kards vismaz nemēdz plātīlies ar savu varu un ietekmi. Es pat neziņu, kur īsti atrodas viņa bāze, kā lai spriežu par viņa lojalitāti?

Ja vien viņš vispār ir pret kādu lojāls, Hens norūca. Viņa skatienā Lea varēja samanīt atmiņas par šiem neauglīgajiem mēģinājumiem nodibināt kontaktus ar kontrabandistiem, kuri nemēdza nodarboties ar politiku. Daudzi no tiem nav lojāli ne pret vienu.

Tā ir viņu profesijas īpatnība. Lendo bilda, berzēdams zodu un pieri grumbās saraucis. Pat nezinu, Hen. Es varētu piedāvāt jums abiem patvērumu šeit, bet mums nav tādu spēku, lai varētu atsist nopietnu uzbrukumu. Lendo drūmi rauca uzacis. Ja nu vienīgi… mēs izdarītu kaut ko gudrāku.

Piemēram?

Piemēram paslēptu pazemē kādu no pavadoņkuģiem, — Lendo paskaidroja, un viņa acis iemirdzējās. Mēs to novietotu patālāk kur mijas gaismas un tumsas līnijas. Dažas stundas tur piekļūst tiešie saules stari. Imperiāli jūs tur neatradīs, un tiem nebūs nekādu iespēju tajā vietā jums piekļūt.

Hens pakratīja galvu. Tas būtu pārāk riskanti. Ja mēs iekļūtu nepatikšanās, neviens nevarētu atsteigties mums palīgā. Čūbeka uzlika roku uz viņa piedurknes, klusi ierūkdamies, un Hens pagriezās pret vūkiju.

Varbūt tas nemaz nebūtu tik riskanti kā liekas, Lendo novilka, pievērsies Leai. Mēs pagatavotu drošu kapsulu esam tādas lietas darījuši jau iepriekš, kad vajadzēja pasargāt trauslu aparatūru.

Kāds ir Nkllonas griešanās laiks? Lea vaicāja. Cūbekas rūcieni jau bija kļuvuši uzstājīgi, tomēr ne tik skaļi, lai traucētu sarunāties.

Deviņdesmit dienas, Lendo paskaidroja.

Tas nozīmē, ka mēs nevarēsim sazināties ar Karaskentu vismaz četrdesmit piecas dienas! Ja nu vienīgi mums būtu uztvērējs raidītājs, kas darbotos arī saules starojumā.

Lendo pašūpoja galvu. Vislabākais, ko vien mēs varētu sadabūt, jau pēc dažām minūtēm būtu izkusis.

Tādā gadījumā es baidos, ka…

Viņa aprāvās, jo viņai blakus bija dzirdams, ka Hens noklepojas. Čū grib kaut ko ierosināt, viņš paziņoja. Hena balss liecināja par dalītām jūtām.

Visi pavērās viņā. Ko tad? Lea apvaicājās.

Hena lūpas sašķiebās smaidā. Čū teica, ka tad, ja tu gribi, tevi varētu aizvest uz Kašiku.

Lea lūkojās Henam garām uz Čūbeku, un tai pār muguru pārskrēja dīvaini, nebūt ne patīkami drebuļi. Un man likās, viņa piesardzīgi ieminējās, ka vukijī nevēlas, lai cilvēki ielaužas viņu pasaulē.

Čūbekas atbilde skanēja tieši tikpat pretrunīgi, cik pretrunīga likās Hena sejas izteiksme. Pretrunīga, un tomēr uzticības pilna. Vūkiji bija pret cilvēkiem noskaņoti ļoti draudzīgi pirms tam, kad ieradās impēristi. lai tos paverdzinātu, Hens bilda.'Lai kā tas būtu, mums ir iespēja turēt šo apmeklējumu noslēpumā. Tur ieradīsies tikai tu, Čūbeka Jaunās Republikas pavalstniek, kopā ar dažiem draugiem.

Tomēr Jaunā Republika zinās, kur mani meklēt, Lea aizrādīja.

Jā, bet jūs būsiet kopā ar vūkiju, Lendo atteica. Ja Čū apņemas jūs pasargāt, tad nenodos. Tas ir droši.

Lea lūkojās Hena sejā. Izklausās labi. Pasaki man, kas lev tur nepatīk.

Hena sejā noraustījās kāds muskulis. Kašika nav drošākā vieta šajā galaktikā, viņš neapmierināti norūca. It īpaši tiem, kuri nav vūkiji. Nāksies dzīvot kokos, simtiem metru attālumā no zemes…

Ar mani kopā taču būs Čū! Lea apņēmīgi atgādināja, cenzdamās apspiest drebuļus. Arī viņa bija dzirdējusi runas par Kašikas nāvē joši bīstamo ekoloģiju. Tu pats taču pietiekami bieži esi uzticējis Čū savu dzīvību.

Hens nemierīgi sakustējās. Tas ir kas cits.

Kāpēc tev nedoties viņiem līdzi? Lūkass ieminējās. Tad viņa būtu dubultīgi pasargāta.

Tiesa, Hens domīgi norūca. Es bi ju to ieplānojis … ja nu vienīgi Čū domā, ka būtu labāk, ja mēs ar sievu uz laiciņu pašķirtos. Viņa kopā ar vūkiju dotos uz Kašiku, bet es ar "Vanagu" palidinātos apkārt, izlikdamies, ka sieva ir kopā ar mani. Varbūt tā.

Lendo pamāja. Man šķiet sakarīgi.

Lea uzlūkoja Lūkasu, sagatavojusies dzirdēt viņa ieteikumu, gribēja kaut ko sacīt… taču vārdi palika neizrunāti, viņa tos norija. Kaut kas Lūkasa sejas izteiksmē lika viņai ciest klusu un nelūgt, lai viņš tiem pievienojas. Mēs ar Čū tiksim galā paši, Lea nomurmināja, saspiezdama Hena roku. Neuztraucies!

Tad es domāju, ka tas ir atrisināts, Lendo sacīja. Jūs varat ņemt manu kuģi, šaubu nav, Čū. Tiesa gan… Lendo bija kļuvis domīgs, ja tev gribētos kādu pavadoni, Hen varbūt es varu braukt tev līdzi?

Hens paraustīja plecus. Nenācās šaubīties, ka šāds risinājums viņam nepatīk. Ja vēlies, tad protams…

Labi, Lendo noteica. Mēs varētu kopā attālināties no Nkllonas esmu ieplānojis doties komercbraucienā, lai šo to iepirktu tas varētu ilgt pāris nedēļas. tāpēc man ir iemesls doties projām. Kad būsim tikuši garām pavadoņkuģu piestātnei, Čū un Lea varēs ņemt manu kuģi, un to neviens neuzzinās.

Un tad Hens nosūtīs ziņojumu uz Karaskentu, apgalvojot, ka Lea ir uz viņa kuģa? Lūkass ierunājās.

Lendo šķelmīgi pasmaidīja. Patiesībā es domāju, ka mēs varam rīkoties vēl nedaudz saprātīgāk, viņš piemetināja. Vai jums tur, uz kuģa, ir Trīpio?

Tas palīdz Artū pārbaudīt "Vanaga'-' aparatūru, lai atklātu iespējamos bojājumus, Lea paskaidroja. Kāpēc tu tā jautā?

Padomā vien, tad redzēsi, Lendo sacīja, pieceldamies kājās. Tas gan prasīs nedaudz laika, bet es uzskatu, ka ir vērts papūlēties. Iesim, aprunāsimies ar manu galveno programmētāju.

Galvenais programmētājs bija mazs cilvēciņš ar sapņainām, zilām acīm, pār viņa pieri krita plāna matu šķipsna, izliekta kā sirma varavīksne tieši virs uzacīm, sākdamās no pakauša. Lūkass klausījās, kā Lendo dod rīkojumus un pavēroja notiekošo pietiekami ilgi, lai varētu būt pārliecināts, ka viss notiek tā, kā vajag. Tad viņš klusām izslīdēja ārā, atgriezdamies telpās, kuras tam bija norādījuši Lendo ļaudis.

Pēc stundas viņš joprojām bija tur, pētīdams zvaigžņu kartes tā viņu atrada Lēa.

Tu esi šeit! viņa sacīja, ienākdama un aplūkodama kartes uz displeja. Mēs jau sākām uztraukties, kur tu esi palicis.

Man vajadzēja šo to pārbaudīt, Lūkass sacīja. Vai tu jau beidzi?

Man šķiet, ka jā, Lea apstiprināja. Viņi tagad izstrādā programmu. Tagad nāks Tripio kārta darboties.

Lūkass papurināja galvu. Es gan domāju, ka to visu varēja nokārtot ari vienkāršāk.

Viņi aplūko pamata stratēģiju, Lea teica. Raugi, uzdevuma grūtākā daļa ir tikt galā ar Tripio kodētajām programmām, šajā procesā nemainot viņa personību. Lea vēlreiz ielūkojās ekrānā. Es gribēju tev pajautāt, vai tu negribētu doties uz Kašiku kopā ar mani. To visu Lea pateica šķietami nevērīgā balsī. Lai gan izskatās, ka tev ir prātā kāda cita vieta, kurp doties.

Lūkass samirkšķināja acis. Tā nav taisnība, ka es gribētu pamest tevi, Lea, -rviņš sacīja, pats klusībā vēlēdamies, kaut tā būtu patiesība. Patiešām ne. Taču man padomā ir kaut kas tāds, kas ilgākā laikposmā tev un dvīņiem varētu daudzko nozīmēt vismaz vairāk par to, ko es varētu tavā labā paveikt Kašikā.

Labi, labi, Lea novilka, mierīgi uzņemdama šo ziņu kā pašu par sevi saprotamu. Vai tu tomēr nevarētu man pateikt, kurp dodies?

Es vēl nezinu, -Lūkass atzinās. Ir kaut kas tāds, ko man vajadzētu noskaidrot, bet man pat nav ne jausmas, kur sākt meklējumus. Lūkass šaubīgi sastomījās, jo tam pēkšņi iešāvās prātā, cik savādi, varbūt pat nesaprātīgi skan paša teiktais. Taču galu galā viņiem to tomēr nāksies pavēstīt.

Ir vēl kāds džedijs.

Lea pētoši paraudzījās viņā. Tas taču nav nopietni?

Kāpēc tad ne? Lūkass pajautāja. Nez kāpēc viņam Leas reakcija likās vieglprātīga. Tu taču zini, ka šī ir liela galaktika.

Es iedomājos, ka šajā galaktikā tu esi pēdējais no džedijiem, Lea atgādināja. Vai varbūt Joda tev to neteica pirms tam. kad nācās atstāt šo pasauli?

Jā, Lūkass noteica. Bet es sāku domāt, ka viņš būs kļūdījies.

Lea tikko manāmi sarauca uzacis. Kļūdījies? Džediju skolotājs?

Lūkasam prātā uzplaiksnīja atmiņa: spokainā Obivcna Dagobahas purvos, izmisīgās pūles paskaidrot agrākos ziņojumus par Dārtu Veideru. Džediji reizēm pasaka tādas lietas, kuras var pārprast, viņš sacīja Leai. Pat džediju skolotāji nav nekļūdīgi.

Lūkass mirkli klusēja, lūkodamies uz māsu un prātodams, cik daudz viņai vajadzētu pastāstīt. Impērija, nebūt nebija sakauta un pilnīgi sadrupusi, noslēpumainā džedija dzīvība varbūt bija apdraudēta un viss atkarīgs no tā. vai viņa esamība tiks saglabāta noslēpumā. Lea klusēdama gaidīja ar rūpju izteiksmi sejā.

Tev vajadzēs to paturēt pie sevis, Lūkass beidzot bilda. Es domāju paturēt noslēpumā. Es pat negribētu, lai tu to izstāsti Henam vai Lendo, ja nu vienīgi tas būtu pilnīgi nepieciešams. Viņi nav tik noturīgi pret izjautāšanām, kāda esi tu.

Lea nodrebinājās, bet viņas skatiens bija možs un skaidrs. Es saprotu, viņa neskanīgi noteica.

Tad labi. Vai tev nekad nav ienācis prātā, ka skolotājs Joda visus tos gadus slēpās no imperatora un Veidera… un kāpēc viņam tas izdevās?

Lea paraustīja plecus. Laikam jau tāpēc, ka tie nezināja par viņa eksistenci.

Jā, bet viņi varēja uzzināt, Lūkass aizrādīja. Viņi taču zināja par manu eksistenci un spējām. Kāpēc nezināja par Jodas eksistenci?

Vai tā būtu kāda mentāla aizsardzība? Teiksim, mentālais vairogs?

Iespējams. Bet es domāju, ka tāpēc, ka viņš bija sev izvēlējies tādu dzīvesvietu. Tas ir, Lūkass piemetināja, kur liktenis tam lēma dzīvot.

Leas lūpās parādījās tikko jaušams smaids. Vai tas bija tur, kur man palaimējās uziet jūsu slepeno treniņcentru?

Es negribu, lai vēl kāds to zinātu, Lūkass paziņoja, jo kāds nezināms impulss lika viņam taisnoties par pieņemto lēmumu. Viņš bija tiklabi paslēpies, ka arī pēc viņa nāves es baidījos, ka Impērija varētu kaut ko pasākt…

Lūkass aprāvās. Lai kā tas nebūtu, es neredzu, kāda tam tagad vairs nozīme. Joda dzīvoja Dagobahā. Tieši līdzās tumšo spēku alai, kur es atradu to raidītāju.

Leas acis pārsteigumā iepletās, taču pārsteiguma izteiksmi drīz nomainīja izpratne. Dagobahā, viņa nomurmināja, lēnām šūpodama galvu, it kā visas ilgi šķetināmās problēmas jau būtu atrisinātas. Es aizvien brīnījos, kā visa noliedzējs tumsas džedijs galu galā tika pieveikts… To arī droši vien paveica Joda, kas… Lea saviebās.

Kas viņu apstādināja, Lūkass nobeidza māsas iesākto teikumu. Viņam pār muguru pārskrēja tikko jaušami drebuļi. Viņa paša sadursmes ar Dārtu Veideru bija pietiekami briesmīgas. Spēcīgāko džediju karš būtu vēl briesmīgāks. Un iespējams, ka nāktos patērēt daudz laika un spēku, lai apturētu tumsas spēku.

Tas raidītājs jau bi ja tur uzstādīts, Lea atgādināja. Viņš droši vien gatavojās izsaukt savu kuģi…

Lūkass pamāja. Arī tas nav izskaidrojums, kāpēc ala bija tik pilna ar tumšo spēku. Un neizskaidro Jodas lēmumu kāpēc skolotājs palika tur.

Lūkass apklusa, vērodams māsu. Pēc mirkļa nāca apskaidrība. Tā ala sargāja arī viņu, Lea izdvesa. Viņš un ala tie abi bija kā divi lādiņi — pozitīvais un negatīvais elektrības lādiņš, kuri pievelkas. Iztālēm vērojot, skatītājam šķiet, ka nekādas izlādēšanās nav.

Domāju, ka tā ari ir, Lūkass atkal pamāja. Ja skolotājs Joda tiešām paglābās tā, tad nav nekāda iemesla, kāpēc vēl kāds džedijs nevarētu izspēlēt tādu pašu triku.

Es arī domāju, ka vēl kāds džedijs to varētu, Lea sacīja, taču visai negribīgi. Taču es nedomāju, ka tās baumas par Cēbaotu ir pamatotas un bptu vērts meklēt viņu rokā.

Lūkass sarauca pieri. Kādas baumas par Cēbaotu?

Tagad Lea skatījās brālī, pieri saraukusi. Tās par džediju meistaru, vārdā Džorasu Cēbaotu, kurš uzradies no turienes, kur pavadījis dažas pēdējās desmitgades. Lea nogaidoši vērās brālī. Un tu par to nebiji dzirdējis?

Lūkass papurināja galvu. Nē.

Bet kā tad…?

Mani'kāds sauca, Lea kaujas laikā, šajā pēcpusdienā. Mentāli. Tā, kā aicinātu otrs džedijs.

Kādu mirkli viņi tikai lūkojās viens otrā. Es neticu, Lea iesaucās. Gluži vienkārši neticu! Kur varēja slēpties džedijs ar Cēbaota spējām un varu? Tik ilgu laiku? Un kāpēc lai viņš to darītu?

Kāpēc, to es nezinu, — Lūkass norūca. Ja ninājam par to, kur… Viņš pamāja uz displeja pusi. Tieši to es meklēju. To vietu, kur reiz būtu miris kāds tumsas spēku džedijs. Lūkass atkal pavērās uz māsas pusi. Vai tiek runāts arī par to, kur tas Cēbaots varētu būt?

Tie var būt arī Impērijas izliktie slazdi, Lea brīdināja. Viņas balss skaņa pēkšņi bija kļuvusi skarba. Tas, kurš tevi sauca, varēja būt kāds tumsas spēku džedijs tāds kā Darts Veiders. Un baumas par Cēbaotu varēja izplatīt tīšām, lai tevi ievilinātu lamatās. Neaizmirsti, ka Joda neko neminēja par tumsas spēku džedijiem tad, kad skolotājs sacīja, ka tu esi pēdējais džedijs, gan Imperators, gan Veiders vēl bija dzīvi.

Tas ir iespējams, Lūkss nopūtās. Tās tiešām var būt arī tīšām palaistas valodas. Bet ja nav…

Teikums palika nenobeigts karājamies gaisā. Leas sejā varēja saskatīt dziļas šaubas tādas droši vien valdīja arī viņas prātā viņš varēja tās skaidri redzēt un nojaust tās bailes par brāļa drošību. Taču, vērodams māsu, Lūkass mānīja, ka Lea atgūst kontroli pār savām emocijām. Šajos treniņa aspektos viņa bija ļoti progresējusi. "Viņš ir Jomārkā, Lea beidzot mierīgā balsī sacīja, Vismaz tādas ir pēdējās baumas, kura Vedžs mums atstāstīja.

Lūkass pievērsās displejam un pieprasīja Jomārkas datus. Nekā daudz tur nebi ja. Tā nav biezi apdzīvota viela, viņš noteica, pārlūkodams kartes. Nepilni trīs miljoni iedzīvotāju, tas viss. Vismaz tā bija tad, kad lika sastādīta šī datu bāze, viņš piebilda, meklēdams karšu sastādīšanas datumu. Izskatās, ka šai planētai neviens nav pievērsis uzmanību gadus piecpadsmit. Lūkass atkal pievērsās Leai. Tā ir tieši tāda vieta, kuru džedi js varētu izvēlēties, lai noslēptos no Impērijas.

Vai tu domā doties ceļā tūlīt?

Lūkass pavērās viņā un norija atbildi, tā arī neizteicis to, kas tā vien lauzās pār lūpām. Nē. Pēc kāda laiciņa kad jūs abi tu un Čū būsiet gatavi ceļam, viņš noteica. Tad es varēšu izlidot reizē ar tavu pavadoņkuģi. Un vismaz kādu laiku tevi uzmanīt.

Pateicos. Dziļi ievilkusi elpu, Lea piecēlās. Es ceru. ka tu apzinies, ko dari.

Es arī ceru. Lūkass vaļsirdīgi novilka. Bet, vai tā ir vai nav, man ir jāmēģina. Vismaz par to es esmu pilnīgi pārliecināts.

Leas lūpas notrīsēja. Es domāju, ka man. vēl nāksies pierast pie tādām norisēm, viņa noteica. Jāpaļaujas uz garaspēku.

Neuztraucies par to! Lūkass mierināja, pieceldamies kājās un izslēgdams datoru. Nav nekādas vajadzības nodarboties ar visu reizē. Tu pieradīsi arī pie tā. Iesim, paskatīsimies, kā viņi tiek galā ar Trīpio.

Beidzot! Trīpio iesaucās, vicinādams rokas pa gaisu bezgalīgā atvieglojumā. Lūkass un Lea ienāca istabā. Māster Lūkas! Lūdzu, lūdzu! Pasakiet ģenerālim Kelrisienam, ka tas, ko viņš sadomājis, nopietni sabojās manu sākotnējo programmu!

Viss būs labi, Tripio! Lūkass mierināja, tuvodamies droidam. No priekšpuses šķita, ka droids sēž, taču tad, kad Lūkass pienāca tuvāk, viņš ieraudzīja vadu mudžekli, kas rēgojās gan galvas, gan mugurkaula aizmugurē. Daļa no tiem bija pievienoti datora kastei uz galda. Lendo un viņa ļaudis pielūkos, lai ar tevis nekas ļauns nenotiktu! Lūkass uzlūkoja Lendo, un tas piekrītoši pamāja.

Bet, māster Lūkas…

Paklausies, Trīpio, Lendo iestarpināja. Tu varētu padomāt par to, kā pildīt savu sākotnējo programmu mazliet sarežģītākos apstākļos. Es gribēju teikt vai tulkotājdroidam nebūtu jārunā tas, kas vajadzīgs cilvēkam, kura uzdevumā viņš tulko?

Es vispirms esmu protokola droids un ievēroju protokolu, Tripio izlaboja tik ledainā tonī, uz kādu vien bija spējīgs. Un es vēlreiz saku, ka viss šis te nekādā protokolā nuv paredzēts!

Programmētājs pacēla galvu un atrāva skatienu no datora. Viņš pamāja ar galvu. Mēs esam gatavi! Lendo sacīja, nospiezdams slēdzi. Vienu mirklīti… viss kārtībā! Pasaki kaut ko, Trīpo!

Bet… ak, Kungs… droids nomurmināja.

Tā bija Leas balss ļoti veiksmīgs tās atdarinājums.

Artū, stāvēdams otrā istabas stūrī, klusi ietrillinājās. Tas ir tas, kas vajadzīgs! Lendo sacīja, izskatīdamies ļoti mierā pats ar sevi. Tā būs pietiekami ticama krāpšana… Viņš pieliecās tuvāk Leai. Viņš būs lieliska lēdija!

Es runāju tik savādi… Trīpio turpināja Leas balsī, taču šajā reizē jau domīgi.

Izklausās vareni! Hens noteica, uzlūkodams pārējos. Vai tagad mēs varam doties ceļā?

Dodiet man vienu stundu, lai varu palasīt instrukcijas, Lendo sacīja, tuvodamies Leai un saņemdams viņas roku. Iesim būs labāk, ja atgriezīsimies "Vanagā".

Lea uzlika savu roku uz viņa rokas, mierinoši smaidīdama. Cerēsim, ka viss būs labi, Hen. Mēs ar Čū saprotamies, un citu vūkiji par mani parūpēsies.

Lai būtu, Hens norūca, lūkodamies uz to pusi, kur programmētājs nobeidza pēdējos darbus, savienojot vadus aiz Trīpio muguras. Ejam, Trīpio! Es nevaru vien sagaidīt, ko Čū teiks par tavu jauno balsi!

Ak, Kungs… droids atkal nomurmināja. Ak, Kungs!

Lea brīnīdamās nogrozīja galvu. Viņi devās uz durvju pusi. Vai tiešām tāda ir, viņa vaicāja, mana balss?

15. nodala

Hens bija gaidījis, ka viņiem varētu uzbrukt jau tad, kad tie kopā ar pavadoņkuģi attālināsies no Nkllonas. Taču, laimīgā kārtā, šis minējums bija izrādījies maldīgs. Visi trīs kuģi sasniedza pavadoņkuģu nosēšanās laukumu bez kādiem traucējumiem un kopā veica pārlēcienu hiperkosmosā uz Ategas sistēmas viņu malu. Tur Čūbeka un Lea iekāpa Lendo kuģī "Dāmas Laime" un devās uz Kašiku. Lūkass gaidīja, kamēr tie aizlidoja, tikai tad attālinājās no pavadoņkuģa ar savu X klases lidaparātu un attālinājās nezināmā virzienā viņam vien saprotamās darīšanās.

Hens palika uz "Vanaga" klāja viens kopā ar Lendo un Trīpio.

Ar tavu māsu viss būs kārtībā! Lendo apgalvoja, no pilota sēdekļa ziņkāri aplūkodams navigācijas datora displeju. Viņai nekas nenotiks tāpat kā līdz'šim. Neuztraucies.

Hens ar pūlēm atrāvās no iluminatora un negribīgi pagriezās, pievērsdamies Lendo. Tur ārā tik un tā nebija nekā 'daudz ko redzēt, "Dāmas Laime" bija sen aizlidojusi..Vai zini, arī par Bordīju tu sacīji to pašu, viņš rūgti aizrādīja. Toreiz viss likās tikpat ļaunu vēstošs, vai atceries? Tu teici "Viss būs labi, neraizējies par to!"

Lendo ieklepojās. Jā, bet šoreiz gan es teicu to, ko domāju.

Jauki, ka to zinu. Tu minēji kaut ko par piesardzības pasākumiem?

Jā, vispirms mums jāliek Tripio nosūtīt ziņojumu uz Karaskentu, Lendo bilda. Lai jebkuriem imperiāliem, kuri klausās, rasto's iespaids, ka Lea šajā laikā ir te, uz klāja. Pēc tam mēs varētu palidot kādu gabaliņu un nosūtīt nākamo ziņojumu. Tālāk… viņš uzmeta Henam šaubīgu skatienu. Man šķiet, ka mēs varētu mazliet apskatīties.

Apskatīties? Hens aizdomīgi atkārtoja. Lendo gluži vai staroja, nevainīgi vērdamies pretī. Parasti viņš nemēdza tā skatīties vienīgi tad, kad gribēja kādu iesaistīt darījumā. Vai tu domā, ka būtu jēga palidot apkārt pa galaktiku un izpētīt, vai kaut kur nav tādi ļautiņi, ar kuriem varētu aizstāt nolaupītos kalnračus?

Hen! Lendo protestēja, izskatīdamies aizvainots. Vai tu domā, ka es pagrimšu tik zemu, lai iesaistītu tevi savos darījumos?

Piedod man, Hens sacīja, pūlēdamies nerunāt pārāk sarkastiski. Es aizmirsu tu taču tagad esi cienījams… Varbūt mēs tiešām tikai apskatīsimies?

Lūk… Lendo atliecās atpakaļ un saņēma kopā aiz galvas aizliktās rokas. Tu agrāk apgalvoji, ka nespēj sazināties ar Talonu Kardu. Domāju, ka mēs varētu papūlēties…

Hens drūmi pavērās viņā. Vai tu runā nopietni?

Kāpēc gan ne? Jūs gribējāt kravas kuģus un labu speciālistu. Kards var visu sagādāt un viņš atbilst visām prasībām.

Man vairs nav vajadzīgs tāds speciālists, Hens noteica. Lea tagad ir drošībā, pasargāta visiem līdzekļiem kā vienmēr. Atceries?

Kā tad līdz tam laikam, kad kāds uzzinās, ka viņa ir tur un paziņos tālāk, Lendo aizrādīja. Es nešaubos par vūkiju labo gribu, taču tur lido arī tādi sagādnieki, kuri nav vūkiji nemitīgi uz Kašiku kāds dodas darīšanās. Pietiks ar vienu personu, kura viņu pamanīs… un tad viss sāksies no sākuma jūs atkal būsiet tajā pašā vietā, kur bijāt, kad atbraucāt šurp. Viņš uzrāva uzaci. Un Kards varētu kaut ko zināt par to dīvaino imperiālu komandoru', kurš pēdējā laikā met lokus ap jums visiem.

Komandors… tas noteikti bija kāds cilvēks, kas plānoja uzbrukumu Leai… Vai tu zini, kā mēs varētu sazināties ar Kardu?

Ne gluži tā, bet es zinu, kā sazināties ar viņa ļaudīm. Un nodomāju, ka tagad, ja reiz mums ir Trīpio un viņa miljons valodu… tad mēs varētu doties tur mēģināt varbūt izdosies iedibināt kādus sakarus.

Tas taču prasītu daudz laika.

Ne tik daudz, kā tu domā, Lendo atteica. Bez tam ir vēl viens iemesls mūsu lidojums turp labāk nomaskēs viņas pēdas… un ari mūsējās.

Hens saviebās, taču Lendo bija taisnība. Tā kā Lea jau bija drošībā, vismaz šobrīd, viņi varēja atļauties šādu ceļojumu. Labi, Hens sacīja. Ja vien mums nenāksies spēlēt slēpšanos ar vienu vai vairākiem zvaigžņu iznīcinātājiem.

Jā, Lendo prātīgi bilda. Mēs taču nedomājam uzvedināt imperiālus uz Karda pēdām, ko? Mums jau tā ir pietiekami daudz ienaidnieku. Viņš nospieda iekšējās saziņas aparāta slēdzi. Trīpio? Vai tu tur esi?

Kā tad, atbildēja Leas balss.

Nāc šurp, Lendo uzaicināja droidu. Ir klāt tas laiks, kad tev paredzama pirmā uzstāšanās.

Komandtelpa šajā reizē bija pilna ar skulptūrām, nevis gleznām pie sienām hologrāfiskajās nišās stāvēja simtiem skulptūru, tās bija izkaisītas arī uz grīdas un grezniem pjedestāliem. Tās, kā jau Pelleons varēja sagaidīt, bija pārsteidzošas cilvēku roku darbs grebumiem akmenī un kokā un vēl citas, kuras drīzāk atgādināja dzīvas būtnes nekā mākslas darbus. Katru no tām apgaismoja dūmakains gaismeklis kā lode. liekot asi kontrastēt ar tumsu. Admirāl? Pelleons nedroši ieteicās, vērdamies garām mākslas darbiem tumsā.

Nāciet iekšā, kaptein, Trouns vēsi norūca. Krēslā uz komandtiltiņa, tieši virs spokaini baltās dižadmirāļa uniformas parādījās divas sarkani spīdošas spraugas. Kā šķiet, jums kaut kas ir?

Jā, ser, Pelleons atbildēja, tuvodamies ekrānam un izplādams tam pāri karti. Viena no mūsu izlfikraķetēm Ategas sistēmā pamanījusi Debesbraucēju. Un vina ceļabiedrus.

Un ceļabiedrus, Trouns domīgi atkārtoja. Admirālis paņēma karti, izklāja to uz galda un kādu minūti klusējot to aplūkoja. Interesanti, viņš nomurmināja. Patiešām interesanti. Un kas tas trešais ir par kuģi tas, kas manevrēja "Vanagam" aiz muguras?

Mēs to identificējām tā bi ja "Dāmas Laime", Pelleons paziņoja. Administratora Lendo Kelrisiena personiskais kuģis. Otra izlūkraķete pārtvēra ziņojumu, ka viņš dodoties prom no Nkllonas darījumu braucienā.

Vai mēs varam būt pārliecināti, ka viņš tiešām Nkllonā iekāpa kuģī?

Bet,., nē, ser, gluži pārliecināti mēs par to nevaram būt. Lai gan varam mēģināt kaut ko tuvāk uzzināt.

Nav vajadzīgs, Trouns noteica. Mūsu ienaidnieki noteikti jau pārauguši bērnišķīgo triku stadiju. Trouns norādīja uz displeju, kur bija redzami "Vanags" un "Dāmas Laime", kuri lidoja cieši kopā. Novērojiet, kaptein, viņu stratēģiju! Kapteinis Solo ar sievu laikam kopā ar vūkiju Cūbeku savā kuģī pametuši Nkllonu, bet Kelrisiens, iespējams, lido ar savu kuģi. Viņi lido uz Ategas sistēmas viņu malu… un tur kaut ko pasāks.

Pelleons sarauca pieri. Bet mēs…

Kuššš! Trouns skarbi pārtrauca, paceldams pirkstu un tādējādi likdams kapteinim saprast, ka jāapklust. Lūkodamies displejā, viņš sastinga. Arī Pelleons raudzījās turp, taču nekas nenotika. Pēc dažām minūtēm abi kuģi izšķīrās, uzmanīgi manevrēdami projām viens no otra.

Lieliski! Trouns iesaucās. Četras minūtes, piecdesmit trīs sekundes. Viņi, protams, steidzās, un tik piesardzīgi turējās kopā… Tas nozīmē…

Viņš sarauca pieri, mirkli koncentrējās, pēc tam likās kaut ko sapratis. Trīs cilvēki, viņš apmierinātā balsī sacīja. — Trīs cilvēki tā vai citādi sadalījušies pa šiem diviem kuģiem.

Jā, ser, Pelleons pamāja, prātodams par to, kā dižadmirālis varēja to iedomāties. Bet to gan mēs zinām, ka Lea Orgena Solo kā bija, tā palika uz "Vanaga".

Vai tiešām? TrotTlis slinkā pieklājībā'pavaicāja. Vai tiešām mēs to droši zinām?

Domāju, ka jā, ser, Pelleons mazliet uzstājīgi norūca. Galu galā dižadmirālis nebija redzējis visu notiekošo. Lūk, tūlīt pēc tam, kad aizlidoja "Dāmas Laime" un Debesbraucēja X klases lidaparāts, mēs pārtvērām ziņojumu, ko viņa sūtīja no "Vanaga" uz Karaskentu.

Trouns pašūpoja galvu. Ieraksts… viņš nomurmināja tādā balsī, kas lika noprast, ka pretī runāt nav vērts. Nē, tie būs izdarījuši vēl gudrāk. Kā būtu ar balss atdarinātāju pārbūvētu droidu iespējams, ka lo pašu Debesbraucēja protokola droidu? Lea Orgena Solo, vai zināt, var būt viena no tiem cilvēkiem, kuri aizlidoja ar "Dāmas Laimi".

Pelleons pavērās displejā. Es nesaprotu!

Lūk, kādas ir iespējas, uzstājīgi sacīja Trouns, atgāzies krēslā, pastiepa pirkstu uz priekšu. "Vanags" aizlidoja ar trim cilvēkiem uz klāja, "Dāmas Laime" ar vienu… Taču šie trīs varēja mainīties vietām. Taču ne Solo, ne Kclrisiens nav tādi cilvēki, lai pilnībā uzticētu savu kuģi šaubīgam datoram vai droidam. Tātad uz katra kuģa jābūt vismaz vienam cilvēkam. Vai spējat izsekot?

Jā, ser! Pelleons atbildēja. ,Un tomēr mēs nevaram uzminēt, kurš bija uz kura kuģa.

Pacietību, kaptein! Trouns viņu pārtrauca. Pacietību! Kā jau jūs aizrādījāt, mūs interesē viņu sadalījums. Laimīgā kārtā ja jau esam iedomājušies, ka notikusi cilvēku apmaiņa, ir iespējamas tikai divas kombināci jas. Vai nu Solo un Lea Orgena Solo abi kopā ir uz "Dāmas Laimes" klāja, vai arī tur ir Orgena Solo kopā ar vūkiju.

Ja 11u tomēr vienu kuģi vada droids? Pelleons aizrādīja.

Nav ticams, Trouns noteica, papurinādams galvu. Vēsturiski Solo nekad nav varējis ciest droidus, nav pat ļāvis tiem lidot uz sava kuģa, ja nu vienīgos kādos īpašos apstākļos. Debesbraucēja droids un tas otrs ir izņēmumi, un, pateicoties jūsu pārtvertajam ziņojumam, mēs jau zinām, ka šis droids palicis uz "Vanaga".

Jā, ser, Pelleons norūca, ne īpaši pārliecināti, bet nevēlēdamies strīdēties. Vai man vajadzētu nozīmēt kādu sekotāju "Dāmas Laimei"? viņš noprasīja.

Tas nebūs nepieciešams, Trouns atbildēja, un viņa tonī varēja skaidri pamanīt apmierinājumu. Es gluži skaidri zinu, kurp dodas Lea Orgena Solo.

Jūs taču nerunājat nopietni, ser?

Pilnīgi nopietni, kaptein, Trouns bezkaislīgi sacīja. Padomājiet. Solo un Lea Orgena Solo neko neiegūst, tikai pārsēžoties "Dāmas Laimē". "Vanags" ir ātrāks un labāk aprīkots, tajā ir vieglāk aizstāvēties. Tādam vingrinājumam ir jēga vienīgi tad, ja Orgena Solo ir kopā ar vūkiju. Trouns pasmaidīja, uzlūkodams Pelleonu. Atbilde ir tāda, ka viņi varētu doties tikai uz vienu vienīgu vietu.

Pelleons pavērās displejā, juzdamies mazliet samulsis. Taču admirāļa loģika bija nepielūdzama.

Uz Kašiku?

Uz Kašiku gan, Trouns piekrītoši nomurmināja. Viņi zina, ka tiem neizdosies paglābties no mūsu nogrijiem visur un vienmēr, tāpēc nolēmuši nozust starp vūkijiem. Redzēsim, ko labu tas viņiem nesīs.

Pelleons saviebās. Viņš reiz bija uz viena no kuģiem. kuri tika sūtīti uz Kašiku gūstīt vūkijus Impērijas vergu tirgum. Viss var nebūt tik vienkārši kā izklausās. admirāl, kapteinis brīdināja. Kašikas ekoloģija ir gatavie slazdi ar nāvējošām sekām. Un vūkiji ir ļoti kareivīgi labi cīnītāji.

Nogriji tāpat, Trouns auksti noteica. Tā. Un kā ar Debesbraucēju?

Viņš dodas atpakaļ prom no Ategas sistēmas. U11 kursu ietur Jomārkas virzienā, Pelleons pavēstīja. Protams, viņš var šo kursu vēlāk mainīt.

Nemainīs, jo viņš dodas turp, Trouns bilda, saspringti smaidīdams. Vai tad mūsu džediju meistars to jau neteica? Dižadmirālis pavērās displejā savā priekšā. Mums tūlīt jādodas uz Jomārku. Cik daudz laika mums vēl ir?

Vismaz četras dienas, ja ņemam vērā, ka Debesbraucēja X klases lidaparāts nav no vismodernākajiem. Vēl vairāk, ja ievērojam apstāšanās reizes, ja viņš ceļā sadomātu apstāties.

Viņš neapstāsies, sacīja Trouns. Džediji nemēdz. apstāties, ja nonākušitādā stāvoklī. Taču mūsu nolūkiem ar četrām dienām pilnīgi pietiks.

Viņš izslējās krēslā un nospieda slēdzi. Uz komandtiltiņa iedegās gaismas, hologrāfiskās skulptūras izbalēja un nozuda. Mums vajadzīgi vēl divi kuģi, admirālis paziņoja Pelleonam. Viens kreiseris, kas spētu izdabūt Debesbraucēju no hiperkosmosā tur, kur mēs vēlamies. Un kāds kravas pārvadātājs. Labāk jau modernāks.

Pelleons samirkšķināja acis. Atveramo, ser?

Tieši tā, kaptein. Atveramo. Mēs izliksimies, ka uzbrukums ir vistīrākā nejaušība ka mēs esam uzdūrušies viņam, pārbaudot aizdomīgu kravas kuģi ar dumpinieku munīciju. Viņš paraustīja uzaci. Lūk, tā, redziet, mēs nodosim viņu Cēbaotam, ja atradīsim par vajadzīgu, un Debesbraucējs pat neapjēgs, kas Isli noticis.

Skaidrs, ser, Pelleons noteica. Ar jūsu atļauju, es došu rīkojumus "Himēras" apkalpei. Un viņš pagriezās, lai ietu.

Taču saminstinājās. Otrā istabas pusē viena no skulptūrām nebija pazudusi kopā ar citām. Tā viena pati sēdēja nišā gaismas lokā, dzīvīga un lēnām griezās uz pjedestāla, itin kā šūpodamās kādas savādas citplanētu jūras viļņos. Jā, Trouns piemetināja, stāvēdams kapteinim aiz muguras. Tā tur tiešām ir dzīva skulptūra.

-Tas… ir ļoti interesanti! Pelleons nočukstēja. Skulptūra likās dīvaini hipnotiska.

Vai ne? Trouns piekrita, un viņa balss skaņa likās gandrīz vai bēdīga. Tā ir mana kļūda, kura ļāva man saprast,'ka nācijas mākslas izpratne vēl nedod ieskatu tās psihē. Vismaz nedeva tajā reizē. Tagad gan es ticu, ka beidzot esmu sācis kaut ko sajēgt.

Ceru, ka šī izpratne jums noderēs nākotnē, Pelleons diplomātiski nomurmināja.

Šaubos gan, Trouns novilka tikpat skumjā balsi. Es taču izpostīju viņu pasauli.

Pelleons norija siekalas. Tā, ser? viņš noteica, turpinādams iet uz durvju pusi. Un samirkšķināja acis, iedams garām dzīvajai skulptūrai.

16. nodala

Džedija. transu stāvokli nemēdz rādīties sapņi. Nebi ja nekādu redzējumu, nekādu apziņas uzplaiksnījumu, nekādu iespaidu no ārpasaules. Šis stāvoklis lielā mērā līdzinājās komas stāvoklim, un bija tikai viena atšķirība par spiti bezapziņai, Lūkasam līdz šim bija izdevies saglabāt laika izjūtu. Viņš pats nesaprata, kā tas gadījies, tomēr nolēma likt lietā šo mazo priekšrocību.

Šī bija tā pati sajūta, kuru apkārtējā dūmakā vēl pastiprināja Artū gurgulēšana tā norādīja, ka nupat kaut kas nav labi.

Viss ir kārtībā, Artū! Lūkass mierināja droidu, pamazām atgriezdamies īstenībā. Notraucot biezo, lipīgo plīvuru no acīm, viņš ātri pārbaudīja mērinstrumentu rādījumus. Aparatūra apstiprināja to, ko jau bi ja ziņojuši viņa jutekļi: X klases lidaparāts bija izkļuvis no hiperkosmosā gandrīz divdesmit gaismas gadu attālumā no Jomārkas. Bet indikators rādīja, ka tuvumā ir divi kuģi, bet mazliet tālāk vēl trešais. Joprojām mirkšķinādams acis, viņš pacēla galvu, lai palūkotos uzmanīgāk.

Un, jūtot pēkšņu adrenalīna pieplūdumu, vienā mirkli bija pamodies. Viņam tieši priekšā atradās kuģis, kas izskatījās pēc neliela atvāžama kravas pārvadātāja, no tā dzinēju telpas spīdēja blāva gaisma tā bija redzama pat caur nosvīdušajām un aprasojušajam korpusa plāksnēm. Aiz šī kuģa kā tumša milzu klints zaigoja imperiālu zvaigžņu iznīcinātājs.

Te tie bija dusmas, bailes, agresija garaspēka tumšā puse. Lūkass ar pūlēm apspieda nobīli. Mazākais kuģis atradās starp viņu un zvaigžņu iznicinātāju; varbūt tie abi vajāja šo lielāko laupījumu un pat nebija pamanījuši viņa tuvošanos. Muksim prom no šejienes, Artū! Lūkass pavēlēja, klabinādams datora taustiņus un cenzdamies'panākt, lai X klases lidaparāts strauji apsviestos. Pagriezienā tas čīkstēja un grabēja.

Neidentificētais kuģi! skaļrunī nodunēja barga balss. Te Impērijas zvaigžņu iznīcinātājs "Himēra". Nosauciet savu identifikācijas kodu un paskaidrojiet, ko te meklējat!

Ardievu, sapni par to, ka šie kuģi viņu nebūs pamanījuši. Tagad, no attāluma, Lūkass saskatīja, kas bija pārtvēris viņa X klases lidaparātu, izraujot to no hiperkosmosā trešais kuģis, bija kreiseris impēristu iecienītais ierocis, kas ļāva tiem izdabūt pretiniekus no gaismas ātruma. Šie kuģi noteikti bija koordinējuši savu darbību, viņam nelaimējās, ieskrienot tieši to darbības lokā, un tagad viņa kuģis bija izsists no hiperkosmosā kopā ar masīvo ēnu, ko meta viens no milzeņiem kravas kuģis.

Šis kuģis bija kravas pārvadātājs. Uz īsu mirkli aizvēris acis, viņš centās koncentrēties, lai tiktu skaidrībā, vai tas bija impēristu kravas pārvadātājs vai kāds neitrāls kuģis, varbūt pat pirāts, kuru noķērusi "Himēra". Taču uz tā klāja nemanīja nekādas dzīvības. Vai nu apkalpe bija to pametusi, vai arī tā jau bija sagūstīta.

Lai kā tas arī nebūtu, patlaban Lūkass viņu labā neko nespēja pasākt. Artū, atrodi man tuvāko izeju no tās impēristu flotes gravitācijas! viņš izrīkoja, ļaudams X klases lidaparātam trakā ātrumā krist lejup. No kritiena zarnas sarāvās čokurā. Ja būtu iespējams visu laiku paturēt kravas kuģi starp viņiem un zvaigžņu iznīcinātāju, viņš varētu izslīdēt no šī ielenkuma, kamēr vēl neviens nav paspējis viņu notriekt ar gaismas staru.

Neidentificētais kuģi! bargā balss atsāka, taču šajā reizē jau dusmīgāk. Es atkārtoju nosauciet savu identifikācijas kodu vai sagatavojieties uzbrukumam!

Man vajadzēja paķert līdzi kādu no Hena viltotajiem identifikācijas kodiem! Lūkass norūca, sacīdams to sev pašam. Artū? Kur tad ir izeja?

Droids kaut ko nopīkstēja, un uz datora ekrāna parādījās diagramma. Tik tālu, ko? Lūkass nomurmināja. Labi. Neko darīt, nāksies izmantot to pašu! Aiziet!

Neidentificētais kuģi…

Pārējā teikuma daļa noslāpa rēkoņā, jo Lūkass vienā mirklī bija ievadījis lidaparātu pilnā ātrumā. Artū vaicājošie tieļļi tādā troksnī bija tik tikko dzirdami. Nē, es nevēlos izlaist vairogus, Lūkass uzsauca. Mums jāuzņem vislielākais ātrums!

Viņš nepateica, ka tad, ja zvaigžņu iznīcinātājs tiešām gribētu viņus notriekt, vairogi neko daudz nelīdzētu, tāpēc tiem patiesībā nav nozīmes. Bet Artū varbūt to jau zināja.

Bet, lai gan imperiāli nebija ieinteresēti viņus notriekt, tie tomēr nebija ieinteresēti ļaut viņiem aizbēgt. Rēkoņa pieņēmās, Lūkass redzēja, ka zvaigžņu iznicinātājs bija pagriezies un kustējās virs bojāta kravas kuģa, pūlēdamies atrauties no tā.

Lūkass ātri ielūkojās tuvākajā indikatorā. Imperiālu raidītais pievilcējstars joprojām spēja viņus panākt. Un ātrums tuvākajā laikā paliks tāds pats vismaz pāris minūtes. Lūkasam vajadzēja uzsūtīt viņiem kādus māņus, lai novirzītu tos sānis… vai apstulbinātu.

Artū, man derētu ātri pārprogrammēt vienu no protonu torpēdām! viņš uzsauca. Lai varu to izmest nulles zonā, pēc tam varētu ātri apgriezties un doties pretējā virzienā. Nekādu sensoru un kodu es gribu tikt viņiem garām. Vai tu to spēj? Mazais droids norūca apstiprinošu atbildi. Labi. Tikko tas būs paveikts, brīdini mani un izmet to!

Lūkass atkal pievērsa uzmanību dzinēja rēkoņai, un mazliet mainīja X klases lidaparāta gaitu. Sensori bija parastajā stāvoklī, torpēda novērsis zvaigžņu iznīcinātāja apkalpes uzmanību, tādā kārtā viņi kādu mirkli varētu virzīties uz priekšu, imperiālu lāzcrstara neapdraudēti. Šai iecerei, protams, bi ja arī sava vājā puse ja torpēda nebūtu ļoti precīzi nomērķēta, tā aizlidotu pārāk tālu, neaizsniedzot izvēlēto mērķi.

Artū kaut ko nopīkstēja, un tad jau torpēda bijā ārā. Lūkass noskatījās, kā tā aizlido, sakopodams gribasspēku, lai vadītu tās ceļu.

Bija pagājusi tikai sekunde, un kravas kuģis uzsprāga tā bija vesela sērija iespaidīga izskata sprādzienu.

Lūkass ieskatījās tuvākajā indikatorā. Un domās sasprindzinājās, cerēdams to labāko. Ātrums pamazām sāka pieaugt. Drīz viņi būs kļuvuši neaizsniedzami. Ja kravas kuģa šķembas novirzīs staru sānis, tad viņi būs savu panākuši.

Artū brīdinoši novervelēja. Lūkass izlasīja tulkojumu, pēc tam pavērās spidometrā un juta, ka viņam sažņaudzas kuņģis. Artū noburbulēja atkal, šoreiz jau uzstājīgāk. Es redzu. Artū, Lūkass norūca. Tā, protams, bija imperiālu parastā taktika. Vairs nelikdamies nc zinis par irstošo kravas kuģi, zvaigžņu iznīcinātājs mainīja stāvokli -.tas sviedās apkārt un pūlējās izmanevrēt uz promslīdošā X klases lidaparāta pusi. Lūkass noskatījās, kā tas griežas.

Veicīgāk, Artū! viņš uzsauca. Un atkal, pilnīgi negaidīti apsvieda X klases lidaparātu taisnā leņķī, gandrīz vai atgriezdamies pie sākotnējā kursa.

Aiz Lūkasa muguras atskanē ja bail pilns spiedziens. Klusu, Artū, es taču zinu, ko daru! viņš sacīja droidam. Zvaigžņu iznīcinātājs neveikli mēģināja pagriezt savu masivo korpusu, pūlēdamies atkārtot Lūkasa manevru. Un pirmoreiz šīs tikšanās laikā tuvumā uzplaiksnīja lāzera stars.

Lūkass izlēma ātri. Ātrums nebija glābiņš, ja viņš raudzītu glābties tikai bēgot. Iznīcinātājs varēja viiiu panākt, un turklāt bez īpašām pūlēm. Vairogus ārā, Artū! viņš izrīkoja droidu, pilnīgi pievērsies bēgšanas manevriem. Man vajadzīgs līdzsvars lielākam ātrumam!

Artū nopīpināja atbildi, pēc tam nočirkstēja metāls mehāniski izbīdījās vairogi. Taču tagad viņi lidoja lēnāk, lai gan līdz šim izdarītie manevri bija izdevušies. Pēc tam. kad Lūkasa kuģis apsviedās taisnā leņķī, vajātājs šohrīt rotēja nepareizā virzienā, tā raidītais sūcējstars virzījās uz X klases lidaparāta agrākā kursa pusi, nespējot tik ātri pārorientēties. Tā komandieris noteikti šobrīd mēģināja šo kļūdu izlabot, taču viņa masīvo kuģi vēl turēja savā varā inerce tā šajā reizē bija Lūkasa sabiedrotā. Ja vien viņš varētu vēl dažas sekundes izvairīties no zvaigzņu inīcinātāja, tad tiktu prom no stara un varētu ieiet hiperkosmosā. Sagatavojies pāriešanai gaismas ātrumā! viņš sacīja Artū. Par virzienu neraizējies mēs varam izdarīt īsu lēcienu, un pēc tam uzmanīgi pārorientēties; tikko varēsim pārvaldīt stāvokli.

Artū piekrītoši nomurdēja.

Un tad, bez kāda brīdinājuma, Lūkass tika triekts pret paneli.

Tātad zvaigžņu iznicinātāja stars bija viņus panācis.

Arlū šausmās spiedza, bet Lūkasam nebija laika mierināt droidu. Viņu taisnā lidojuma līnija tagad veidoja tādu kā loku. Pseidoorbītu ar zvaigžņu iznīcinātāju centrā. Tomēr šī orbīta nelīdzinājās īstajai, jo nebija stabila, un tikko imperiāli skars viņus ar otru staru, loks ātri vien deģenerēsies, kļūdams pat ciešu spirāli. Un spirāles galapunkts būs zvaigžņu iznicinātāja angārā.

Viņš nolaida vairogu, atkal dubultojot ātrumu, lai gan ļoti labi apzinājās, ka viss var būt velti. Un tiešām uz mirkli likās, ka stars apdziest, taču tas drīz vien atkal taustījās ap viņa kuģi. Viņa lidaparāta ātruma maiņa bija pārāk sīka. lai tā spētu kaut ko nozīmēt stara amplitūdai.

Bet, ja viņam izdotos atrast iespēju negaidot nodrošināt lielāku ātruma maiņu…

Neidentificētais kuģi, atkal ieskanējās bargā balss viegli atpazīstama, šajā reizē jau ņirdzīga. Jums nav izredžu izbēgt, tālākas pūles tikai nesis bojājumus jūsu lidaparātam! Jums tiek pavēlēts nosēsties uz platformas un sagatavoties ieiešanai angārā.

Lūkass sakoda zobus. Tas bija bīstami, bet tie viņam neatstāja izvēles iespēju. Viņš jau agrāk bija dzirdējis par šādām izdarībām, un ne reizi vien. Kaut kur tas jau bija noticis… Artū, Lūkass uzsauca droidam. Tagad mēs pamēģināsim kaut ko neparastu! Pēc mana signāla es gribu, lai tu nospied kompensācijas-akcejeratoru pilnā spēkā! Un. nodrošinies pret atsitienu, ja tas vajadzīgs. Uz kontroles paneļa kaut kas iedūcās, un Lūkass pameta turp ātru skatienu. Līkne jau bija tuvu iznīcinātāja pievilcējstara projekcijai. Artū, tūlīt pat! viņš iesaucās.

Un pēkšņi, neganti iekaukdamies, elektroniskajām ierīcēm pārsteigti pīkstot, X klases lidaparāts sastinga uz vietas.

Lūkasam nepietika laika apdomāt, kas gan viņa kuģī varētu tik neganti pīkstēt un žvarkstēt, jo viņš atkal šajā reizē jau smagāk triecās pret vadības paneli. Viņa pirksti bija uz šaujamieroču iedarbināšanas pogām, tie nospieda taustiņus, aizraidot pa trajektoriju vēl dažas protonu torpēdas. Tajā pašā brīdī viņš rāva lidaparātu augšup. Zvaigžņu iznīcinātāja piesūcējslars. sekodams viņam pa pēdām, pēkšņājnanevra dēļ zaudēja orientāciju. Ja to vadīja elektronika, tad tas viņa kuģa vietā noteikti satvers protonu torpēdas.

Un piepeši torpēdas bija projām, atstājot aiz sevis tikai mutulīšus — tā bija zīme, ka tās aizrautas no sākotnējā ceļa. Triks bija izdevies, zvaigžņu iznicinātājs tagad vajāja viltus mērķi.

Mēs esam brīvi! viņš uzsauca Artū, atkal ieslēgdams ātrumu. Sagatavojies pāriešanai gaismas ātrumā!

Droids kaut ko nopīkstēja, bet Lūkasam vairs nepielika laika ielūkoties datorā, lai izlasītu tulkojumu. Sapratuši savu kļūdu un apjēguši, ka vairs nav laika virzīt staru atpakaļ, imperiāli laikam bija nolēmuši viņus notriekt. Likās, ka visa zvaigžņu iznīcinātāja munīcija tiks izšauta reizē, un Lūkass piepeši iedomājās smilšu vētru, kas sākusies lāzeruguns priekšā. Atkal piespiedis sevi atslābināties, viņš ļāva enerģijai plūsmot sev cauri. Rokas pašas kustējās uz vadības paneļa, domām pastiprinot to spēku gluži tāpat kā, rīkojoties ar gaismas zobenu. Lidaparāts salēcās, it kā tam būtu trāpījis šāviņš. Displejā varēja r.cdzēt. kā uzliesmo kuģa lejasdaļā novietotais lāzera lielgabals, pēc tam viss pazuda nokaitētas plazmas mākonī. Kāds lādiņš pārlidoja pāri, tik tikko neskardams kuģa korpusu, kāds cits, skriedams garām vel tuvāk, novilka spožu līniju pa cieto metāla apšuvumu.

Vadības ierīces sāka burkšķēt viņi bija iekļuvuši uzbrucējkuģa mestajā ēnā. Aiziet! Lūkass uzsauca Artū.

Un pēc kādas sekundes, varbūt vēl ilgāka mirkļa, kad viņam aiz muguras nelabi spiedza elektroniskās ierīces, kuru skaņa krita uz nerviem, debesis priekšā piepeši bija brīvas, zvaigžņu apveidiem novelkot spožas, taisnas, nebeidzamas līnijas.

Viņi bija savu izdarījuši.

Pēc kāda laiksprīža, kas likās garš kā mūžība, Trouns palūkojās ārā pa iluminatoru turp, kur bija atradies Debesbraucēja X klases lidaparāts, kas jau bija pazudis. Pelleons uzmanīgi vēroja viņu, klusībā prātodams, kad sekos neizbēgamā eksplozija. Viņš klausījās ziņojumu par pievilcējstara projekcijas aparāta bojājumiem, piesardzīgi nemēģinādams ieteikt nekādus labojumus.

Viena no desmit "Himēras" staru projektoru bojājums tas patiesībā nebija nekāds nopietnais zaudējums. Par Debesbraucēja aizbēgšanu gan to nevarēja sacīt.

Trouns nopurinājās un palūkojās apkārt. Pelleons saspringa. Nāciet man līdzi, kaptein, dižadmirālis klusi sacīja, sākdams iet ūz priekšu pa gaiteni projām no komandtiltiņa.

Ja. ser, Pelleons nomurmināja, sekodams admirālim un atcerēdamies, kā ar padotajiem bija apgājies Darts Veiders, kad gadījās piedzīvot kādus apkaunojošus zaudējumus.

Uz komandtiltiņa valdīja neparasts klusums. Trouns vedināja kapteini uz priekšu lejup pa stāvajam kāpnēm, kas veda uz apkalpes locekļu kajītēm. Trouns pagāja garām ļaudīm, kuri strādāja pie aparātiem. pagāja garām arī virsniekiem, kuri viņu priekšā sastinga miera stājā, un apstājās pie kontrolaparāta,. kas rādīja staru projektoru stāvokli. Kā tevi sauc? admirālis noprasīja, baismīgi klusā balsi uzrunādams darbinieku, kurš regulēja šo iekārtu. Kriss Pītersons, ser, sacīja jaunais cilvēks, kurš sēdēja pie pults. Viņa skatiens bija piesardzīgs.

Jūs bijāt atbildīgs par sūcējstaru projektoriem visu to laiku, kopš kalpojat uz kuģa. Tas bija konstatējums, nevis jautājums.

Jā, ser. Bet notikušais nav mana vaina.

Trouna uzacis izliecās slaidā lokā. Paskaidrojiet.

Pītersons jau pacēla roku, lai parādītu kādu žestu,

taču pārdomāja un atkal nolaida roku. Mērķis kaut ko izdarīja ar kompensācijas akceleratoru, pēkšņi mainīdams ātrumu…

To es zinu, Trouns noskaldīja. Es gribu dzirdēt, kāpēc jūs viņa aizbēgšanā nesaskatāt savu vainu.

Es neesmu trenējies šādiem neparedzētiem gadījumiem, ser, Pītersons atbildēja, un viņa skatienā pavīdēja tikko jaušama nepatika. Dators sāka niķoties, jo bija zaudējis virzienu, lai gan pēc tam to atkal atrada. Taču es nevarēju zināt, ka tur jau atrodas kaut kas cits, līdz brīdim, kad…

Līdz brīdim, kad protonu torpēdas sprāga, atdūrušās pret projektoru?

Pītersons izturēja admirāļa nikno skatienu..

Jā, ser.

Trouns labu brīdi pētīja viņu. Kurš ir jūsu tiešais priekšnieks? viņš beidzot jautāja.

Pītersons pavērās pa labi. Jaunākais leitnants Kolklazers, ser.

Pavisam lēnām un nosvērti Trouns pievērsās gara auguma vīram, kurš nekustīgi stāvēja, pagriezies ar muguru pret gaiteni. Vai šis cilvēks ir jūsu padotais?

Kolklazers norija kaklā iestrēgušo kamolu. Jā, ser, viņš sacīja.

Vai viņa trenēšana neietilpa jūsu tiešajos pienākumos?

Jā, ser, Kolklazers atbildēja.

Vai jūs šo treniņu laikā netikat aplūkojuši dažādas scenārijus arī līdzīgus nupat notikušajam manevram?

Es… es neatceros, ser, jaunākais leitnants atzinās. Standarta treniņu programmā gan ir scenāriji arī līdzīgiem gadījumiem, kad mērķis pēkšņi pazūd un nākas to meklēt.

Trouns pameta īsu skatienu atpakaļ uz Pītersonu. Vai jūs tikāt viņu trenējis arī pēc šīs programmas, jaunāko leitnant?

Nē, ser. Viņš ir jauniesauktais.

Vai tāpēc viņu nevnjadzētu trenēt tāpat kā pārējos, jo viņš nav tik vērtīgs speciālists?

Nē. šajā ziņā nav nekādas atšķirības, ser, Kolklazers atteica, pavērdamies uz Pītersona pusi. Es allaž izturos vienādi pret visiem saviem padotajiem.

Lūk, kā. Trouns kādu mirkli kaut ko apsvēra, pēc tam pavērās atpakaļ pāri Pelleona plecam. Ruh!

Pelleons salēcās, kad Ruhs klusi paslīdēja viņam garām, viņš pat nebija pamanījis, ka nogrijs tiem •sekoja lejā pa kāpnēm. Trouns nogaidīja, kamēr Ruhs nostājās viņam līdzās, un pēc tam atkal pievērsās Kolklazeram. Vai jūs zināt, kāda ir starpība starp kļūdīšanos un neizdarību, jaunāko leitnant?

Telpā bija iestājies kapa klusums. Kolklazers atkal norija kamolu, viņa seja bija nobālusi. Nē, ser.

Kļūdīties var katrs, jaunāko leitnant. Taču kļūda kļūst par neizdarību, ja kāds atsakās to labot. Admirālis pacēla pirkstu.

Un nesteidzīgi norādīja virzienu.

Pelleons par nepamanīja Ruha kustību. Pītersons nepaguva pat iekliegties.

No apkalpes telpām bija dzirdama rīstīšanās tur kāds pūlējās savaldīties, lai nenāktos vemt. Trouns atkal palūkojās pāri Pelleona plecam un pamāja ar roku. Klusumu pēkšņi pārtrauca vairāku kaujinieku soļi tie panācās uz priekšu un nostājās admirāļa priekšā. Aizvākt! dižadmirālis pavēlēja, novērsdamies no Pītersona sagumušā auguma un ar skatienu durstīdams Kolklazeru. Kļūda, jaunāko leitnant, viņš klusi sacīja, tagad ir izlabota. Varat uzsākt aizvietotāja trenēšanu.

Dižadmirālis vēl kādu mirkli lūkojās Kolklazeram acis. Pēc tam, šķietami aizmirsis vispārējo saspringumu visapkārt. Trouns pievērsās Pelleonam. Es vēlos pēc dažām sekundēm saņemt pēc iespējas pilnīgāku atskaiti par notikušo, leitnant! Ar visiem tehniskajiem aprēķiniem! viņš mierīgi un lietišķi sacīja. lt ipaši es esmu ieinteresēts viņa maršrutā, lidojot ar gaismas ātrumu.

Esmu jau visu aplēsis, ser, nedroši ierunājās leitnants, pasperdams soli uz priekšu un sniegdams dižadmirālim bloknotu ar aprēķiniem.

Pateicos! Trouns noteica, īsu mirkli pētīja ciparus, un pēc tam pasniedza bloknotu Pelleonam.

Mēs dabūsim viņu rokā, kaptein! Trouns norūca, jau iedams atpakaļ pa gaiteni gar apkalpes telpām uz komandtiltiņa pusi. Lūk, tagad mēs viņu ātri dabūsim rokā!

Jā. ser, Pelleons piesardzīgi apliecināja, steigdamies viņam pakaļ. Esmu pārliecināts, ka tas ir tikai laika jautājums.

Trouns paraustīja uzaci. Jūs mani pārpratāt, viņš iecietīgi bilda. Es domāju tā, kā teicu. Tagad viņš ir tur ārā. un nebūt ne pārāk tālu. Un… Trouns pasmīnēja, uzlūkodams Pelleonu, turklāt bezspēcīgs.

Pelleons sarauca pieri. Es nesaprotu, ser, viņš novilka.

Tam manevram, ko bēglis pielietoja* Trouns paskaidroja, ir interesants blakus efekts. Es domāju. ka viņš to nezināja. Kompensācijas mehānisms nodara zināmus bojājumus, kuri izpaužas vēlāk. Lidojot ar hiperātrumu jau dažu gaismas gadu attālumā sāksies nepatikšanas. Mums atliek tikai pameklēt attiecīgajā vektorā. Vai palūgt, lai citi pameklē mūsu vietā, un viņš mums būs rokā! Vai sapratāt?

Jā, ser, Pelleons noteica. Vai mums vajadzētu sazināties ar pārējo floti?

Trouns papurināja galvu. Šajā laikā flote gatavojas. uzbrukumam Slais Vēnai, tāds šobrīd ir tās galvenais uzdevums. Nē, nedomāju vis, ka mums vajadzētu to traucēt. Es vēlos, lai jūs nosūtāt ziņojumus visiem kontrabandistu vadoņiem, kuri darbojas šajā apkārtnē Brasekam, Kardam, Partaham un citiem, kādi vien mūsu failos atrodami. Izmantojiet viņu privātfrekvences un kodus tas būs labs atgādinājums, cik daudz mēs zinām par katru no tiem, tad tie sapratis, ka sadarbība ir viņu pašu interesēs. Paziņojiet viņiem Debesbraucēja pārvietošanās vektoru un piesoliet trīsdesmit tūkstošus par viņa sagūstīšanu.

Jā, ser. Pelleons sacīja, palūkodamies atpakaļ uz apkalpes telpām, kur vēl turpinājās rosība pie staru vadības pults. Ser, ja jūs zinājāt, ka Debesbraucēja notveršana ir tikai laika jautājums, tad kāpēc…?

Impērija karo, kaptein. dižadmirālis auksti noteica. Mēs nevaram atļauties tādu greznību kā vīrus, kuru prāts ir tik neelastīgs, ka nespēj pielāgoties negaidītām situācijām.

Viņš zīmīgi uzlūkoja Ruhu, pēc tam atkal pievērsa savu kvēlojošo acu skatienu Pelleonam. Pildiet pavēles, kaptein. Debesbraucēju mēs notversim. Dzīvu vai… kā citādi.

17. nodala

Pretī Lūkasam nespodri mirgoja displeji, pāri ekrāniem skrēja skaitļu rindas, lielākoties sarkanā krāsā. Aiz displejiem, lūkojoties pāri vadības pultij, viņš varēja saskatīt' X klases lidaparāta priekšdaļu, kas tikko jaušami laistījās tālīnu zvaigžņu gaismā. Un vēl tālāk bija pašas zvaigznes tās spīguļoja visapkārt savā vēsajā spožumā.

Un tas arī bija viss. Ne saules, ne planētu, ne asteroīdu, nekādu komētu. Nebija karakuģu, transportkuģu, pavadoņu un izlūku. Nekā. Viņi abi ar Artū bija strandējuši vārda pilnā nozīmē atlidojuši nekurp. Datora diagnostiskā programma gāja uz beigām. Artū? viņš uzsauca. Kas tev tur ir?

Lūkasam aiz muguras droids kaut ko visai drūmi nopīkstēja, atbildes tulkojums parādījās uz datora ekrānā. Vai tiešām it tik slikti, ko?

Artū ievaidējās, un datora aprēķinus uz ekrāna aizstāja droida apsvērumi par šo stāvokli.

Tas nebi ja nekāds labais. Lūkasa manevrs ar kompensācijas mehānisma izmantošanu bija nodarījis kuģim neparedzētus bojājumus. Ne tik lielus, lai tas paliktu uz vietas, bet bojājumi bija pietiekami nopietni, lai tos manītu jau desmit minūtes pēc lidojuma sākuma. Viņi bija veikuši apmēram pusi gaismas gada, kad tie jau kļuva pamanāmi. Visam kroni uzlika tas, ka līdz ar datorprogrammu zuda arī radiosakari.

Citiem vārdiem sakot, Lūkass sacīja droidam, mēs netiekam no šejienes projām, mūs neviens nespēs atrast, un nav pat iespējams pasaukt kādu palīgā? Vai tas ir viss?

Artū nopīkstēja atbildi. Jā gan, Lūkass nopūlās. U11 te arī mēs nevaram palikt. Vismaz ne ilgi.

Lūkass ar roku paberzēja zodu, pūlēdamies atgainīt bailes. Ļaujoties bailēm, viņš zaudētu spēju skaidri domāt, un šo spēju nekādā ziņā nedrīkstēja zaudēt. Labi. viņš lēnām noteica. Pamēģināsim kaut ko darīt. Apstādināsim abus dzinējus un apskatīsimies, vai nevaram atrast kādu glābšanas programmu padomā par to, vai no. vairākām nevarētu sastādīt kādu vienu. Ja varēsim no atlikušajām nebojātajām detaļām radīt ko jaunu, varbūt dzinējus izdosies atkal iedarbināt. Vai nederēs kāda no rezerves programmām, kuras mums nav nepieciešamas, lai tiktu mājās? Vai tā varētu būt?

Artū domīgi iesvilpās. Es nevaicāju, vai tas būs viegli, Lūkass pacietīgi sacīja, izlasījis droida atbildi. -Ja vien tas vispār būtu iespējams.

Nākamais svilpiens nozīmēja vēl vienu pesimistisku vēstījumu..Labi, bet mēs taču varam pamēģināt! Lūkass neatlaidās, atsprādzēdams siksnas un virzīdamies tālāk pa šauro X klases lidaparāta gaiteni, kas veda uz kravas telpām. Noceļot rezerves sēdekļa atzveltni, Lūkass varētu pameklēt instrumentu noliktavā ko noderīgu.

Artū atkal kaut ko novidžināja. Nebaidies, es nedarīšu neko tādu, lai mēs te iestrēgtu, Lūkass nomierināja droidu. Mainījis savu nodomu, viņš pievērsās kabīnes aprīkojumam. Te atradās viņa cimdi un ķivere, arī šādi un tādi instrumenti. Lūkass varētu uzvilkt skafandru un pamēģināt piekļūt dzinājiem no ārpuses pa lūku. Ja vēlies ko palīdzēt, tad padomā, kā es varētu salabot tos dzinējus. Un neesi tik drūms, ja? Tava sūkstīšanās jau izklausās pēc Trīpio.

Mazais droids joprojām kaut ko vervelēja, iebilstot pret šādu raksturojumu, taču uzliktā ķivere noslāpēja skaņu. Tomēr Artū balss tagad izklausījās mazliet mierīgāka.

Pagāja gandrīz divas stundas, kamēr Lūkasam izdevās izlauzties cauru vadu mudžeklim un piekļūt dzinējiem.

Pietika ar minūti, lai pārliecinātos, ka Artū pesimisms ir bijis pamatots.

Tic tiešām ir bojāti! Lūkass drūmi paziņoja droidam. Te viena kaste ir pilnīgi saplaisājusi. Viņš grozīja rokās palielu kārbu. Pavisam sasprēgājusi. Plaisiņas kā matiņi dažas tik tikko var saskatīt. Tomēr plaisas ir visā garumā. Akumulatori noteikti izlādējušies.

Artū klusu kaut ko nogrudzināja šim komentāram tulkojums nebija nepieciešams. Lūkass nebija diezcik.liels speciālists sabojātu X klases lidaparātu labošanā, tomēr viņš par tiem zināja pietiekami, lai saprastu, ka tādā izskatā šī akumulatoru kaste bija pārstājusi būt pat par rezerves akumulatoru kārbu. Tomēr mums vēl nevajadzētu padoties, viņš sacīja Artū. Varbūt mēs varētu atrast ko citu tikpat piemērotu?

Paņēmis savu darbarīku somu, brīvajā kritienā juzdamies neparasti neveikls, viņš ķepurojās uz lidaparāta labā borta pusi. Pagāja dažas minūtes, kamēr izdevās piekļūt vadu mudžeklim. Viņš ielūkojās starp tiem. Uzmanīgi apskatot dzinēju, Lūkass redzēja, ka nav vajadzības šo operāciju turpināt.

Kādu bridi viņš tikai karājās pie dzinēja, atspiedies ar celi pret to un prātodams, ko tagad iesākt ar garaspēka palīdzību vai bez tā. Lūkasa X klases lidaparāts tik spēcīgs un izturīgs, pat kaujas laikā, tagad likās trausls kā matiņš, kurā karājās viņa dzīvība.

Lūkass domīgi palūkojās apkārt tukšumā un tālīnajās zvaigznēs. Kamēr viņš tā raudzījās apkārt, tam uzmācās kritiena sajūta kā vienmēr skafandrā un bezsvara stāvoklī. Atmiņā atplaiksnīja kāda aina: viņš jau reiz bija tā karājies pie kāda kuģa, izjūtot bailes zaudēt labo roku un uztraukdamies, cik ilgi vēl pietiks spēka tā karāties. "Lea!" viņš klusējot domās iesaucās, ieliekot saucienā visu savu trenēto jauna džedija gribu. "Lea, vai tu mani dzirdi? Atsaucies!"

Atbilde nesekoja, tikai sauciens atbalsojās viņa paša prātā. Taču Lūkass nemaz nebija tādu gaidījis. Lea jau sen bija projām, drošībā Kašikā, Cūbekas un pārējo vūkiju gādībā uz viņu planētas.

Lūkass prātoja, vai Lea vispār jebkad uzzinās, kas ar viņu noticis.

Džediji nedrīkst nodoties emocijām, tikai mieram. Lūkass dziļi ieelpoja, pūlēdamies atgainīt melnās domas. Nē, viņš negrasās padoties. Ja dzinējus tiešām neizdosies salabot… varbūt vēl ir iespējams darīt ko citu. Es nāku, Artū! viņš pavēstīja, aizvērdams lūku un nolikdams darbarīkus. Kamēr tu mani gaidi, es gribētu, lai tu padarbojies ap mūsu antenām.

Artū pārbaudīja antenas, kamēr Lūkass kabīnē pārlūkoja elektroniku. Nekā īpaši iepriecinoša. Rezerves antena bija darināta no desmit kilometru gara, smalka vadiņa, kas bija aptīts ap U veida serdeni. Tā nebija izmantojama sabojātās radioantenas vietā.

Tomēr Lūkass nebija visparastākais X klases lidaparāta pilots.

Labi, mēs darīsim, lūk, ko, Lūkass lēnām sacīja droidam. Šīs antenas vads ir nederīgs, bet šķiet, ka par serdeni to nevarētu sacīt. Ja mēs vēl kaut kur uz kuģa varētu atrast līdzīgu vadiņu, tad būtu cerība pagatavot jaunu un derīgu antenu. Vai ne?

Artū apdomājās un nopurpināja atbildi. Bet ko tu saki? Lūkass saīdzis norāja droidu. Tu gribi sacit, ka nevari izdarīt to, ko būtu spējīga izdarīt jebkura mašīna, kura nav apveltīta ar saprātu?

Droida nopīkstētā atbilde izklausījās manāmi pikta. Tās tulkojums, kas parādījās uz ekrāna", bija vēl vairāk nekā pikts. Tātad problēmu nav, Lūkass bilda, noslēpdams smaidu. Man liekas, te kaut kur kādam vadam noteikti jābūt. Pārbaudi, lūdzams, ja?

Iestājās klusumbrīdis, tad Artū klusi kaut ko nosvilpoja. Jā, es zinu, ka visi tie vadi ir vajadzīgi tur, kur tie ir, Lūkass piekrītoši sacī ja. Tieši tāpēc jau visu to, kas jādara ar vadiem, darīsi tu! Es pa to laiku memdēšos transā.

Sekoja vesela svilpienu sērija. Neraizējies! Lūkass drošināja droidu. Tā kā man ik pēc laiciņa jāpamostas, lai padzertos un ieturētos, šis transa stāvoklis nav bīstams. Tu taču esi mani simtiem reižu redzējis tā darām, vai tad neatceries? Un tagad dari, ko teicu pārbaudi vadus!

Nevienam no pieejamajiem vadiem nebija šim nolūkam vajadzīgā garuma, taču pēc patmīlīgas meklēšanas mazāk ezotēriskajos savas tehniskās atmiņas nostūros, Artū izprātoja, ka varētu derēt astoņus kilometrus garais vads kādā tinumā no tā būtu iespējams pagatavot kaut vai mazefektīvu antenu. Tomēr droids brīdināja, ka viņi nevarēšot būt droši par antenas derīgumu līdz tam laikam, kad to izmēģināšot.

Lūkasam nācās strādāt vēl vienu stundu, kamēr viņš izdabūja ārā vajadzīgo vada tinumu, noritināja nederīgo vadu no serdeņa un pēc tam aizdabūja to līdz tai vietai, kur droids varēja to aizsniegt. Vēl vienu stundu prasī ja pārējie darbi, pagatavojot un pieslēdzot antenu, vēl pusstunda bi ja nepieciešama, lai pārbaudītu un pārliecinātos, vai rezultāts kaut kam derēs.

Vairāk neko viņi nevarēja pasākt.

Un tagad neaizmirsti, Lūkass brīdināja droidu, pats ērti iezvēties kabīnes sēdeklī. Ja kaut kas noiet greizi vai pat tev šķiet, ka iet greizi, tūlīt modini mani! Vai saprati?

Artū apstiprinoši uzsvilpoja. Labi, Lūkass bilda vairāk sev nekā droidam. Tad, es domāju, viss būs kārtībā.

Viņš dziļi ievilka elpu, ļaudams skatienam vēl pārslīdēt zvaigžņotajām debesīm. Ja tas neizdosies… Bet patlaban nebija jēgas par to prātot. Viņš bija izdarī jis visu, ko šobrīd varēja darīt. Un tagad viņam vajadzēja atgūt iekšējo mieru, uzticot savu likteni Artū.

Artū… un garaspēkam.

Lūkass vēlreiz dziļi ieelpoja. "Lea!" viņš sauca bezjēdzīgi, pēdējo reizi. Pēc tam, lūkodamies pats sevī, viņš sāka palēnināt paša sirdspukstus.

Pēdējā sajūta, ko viņš atcerējās pirms tam, kad iegrima tumsā, bija dīvaina jušana, ka viņu kāds kaut kur tomēr sadzirdējis…

"Lea…"

Lea salēcās un pamodās. "Lūkas?" viņa domās sauca, atspiezdamās uz elkoņa un vērdamās apkārtējā tumsā. Viņa būtu gatava zvērēt, ka dzirdējusi viņa balsi. Viņa balsi vai arī domas.

Taču nekur neviena neredzēja. Šeit bija tikai šaurā "Dāmas Laimes" kabīne. Lea dzirdēja savas sirds satrauktos pukstus un pazīstamās skaņas, kādas parasti dzirdēja, kuģim lidojot. Divpadsmit metru attālumā viņa nekļūdīgi sajuta Cūbekas klātbūtni. Pamodusies pavisam, viņa atcerējās, ka Lūkass ir simtiem gaismas gadu attālumā.

Tas droši vien būs bijis sapnis.

Lea nopūtās un atkal atlaidās guļus. Taču tajā pašā brīdī viņa sadzirdēja kādu pārmaiņu vienmuļajā skaņu un vibrāciju rakstā. Ieklausīdamās vēlreiz, Lea dzirdēja tikko saklausāmo gaisa šalkošanu gar kuģa korpusu.

Viņi tuvojās Kašikai mazliet agrāk, nekā bija paredzējuši.

Viņa izkāpa no guļvietas un sameklēja drēbes, taču ģērbdamās juta, ka tās klusās bažas auga augumā. Hens un Cūbeka gan rosījās, radīdami pierastos un mierinošos trokšņus, taču Lea bija lasījusi diplomātu ziņojumus un zināja, cik spēcīga zemūdens straume ir vūkiju dziļā aizvainojuma sajūta pret cilvēkiem. Viņas augstais stāvoklis Jaunās Republikas hierarhijā tai neko neatvieglos vismaz Leai pašai tā likās.

It īpaši, ja ņēma vērā viņas nespēju iemācīties vūkiju valodu.

Šī doma lika Leai samirkšķināt acis, un ne jau pirmoreiz pēc aizbraukšanas no Nkllonas viņa vēlējās, kaut Lendo būtu izmantojis tās balss atdarināšanai kādu citu droidu. Trīpio ar tā septiņiem miljoniem valodu un tulkošanas prasmi dažā labā gadījumā būtu neaizvietojams, atvieglojot šādas tādas neērtības.

"Dāmas Laime" jau atradās dziļi atmosfēras slāņos, un tajā brīdī, kad Lea ienāca kabīnē, zem kuģa varēja redzēt pārsteidzoši plakanus mākoņu klājienus, ko šur tur caurdūra koku galotnes: Lea atcerējās, kā bija pirmoreiz uzdūrusies materiāliem par Kašikas garajiem kokiem; reiz viņa bija par tiem sastrīdējusies ar Senāta bibliotekāru par to, ka nevajadzētu valdības datu bankā rakstīt pilnīgas muļķības. Pat tagad, kad šie koki bija viņas priekšā, tai nācās grūti noticēt,ka tamlīdzīgs skats varētu būt iespējams. Vai šis ir parastais vrošairkoku lielums? viņa apvaicājās, uzrunādama Čūbeku. Un ieslīdēja sēdeklī līdzās pilotam.

Čūbeka norūca noliedzošu atbildi tie, kuri rēgojās virs mākoņiem, noteikti esot puskilometru garāki par pārējiem. Šie ir no tiem, kuri audzēti audzētavās, apliekot tiem atzīmju gredzenus, Lea pamāja.

Cūbeka uzlūkoja viņu. Par spīti savai nespējai kaut ko izlasīt vūkiju sejās, Lea pamanīja pārsteigumu. Kāpēc tu brīnies? viņa smaidīdama noprasīja. Daži cilvēki tomēr kaut ko zina par vūkiju kultūru. V/.v/ jau nav nezinoši mežoņi, to taču tu zini?

Kādu mirkli Cūbeka tikai skatījās viņā. Pēc tam atskanēja dobji smiekli "urf urf urf!" un Cūbeka pagrieza muguru vadības pultij.

Tagad gan priekšā, gan pa labi rēgojās vēl biezāki vrošairkoku puduri. Cūbeka pagrieza kuģi uz to pusi, un pēc dažām minūtēm viņi jau bija tik tuvu, ka Lea varēja saskatīt vadu vai sīko zariņu pinumu, kas sniedzās līdz pašiem mākoņiem. Cūbeka riņķoja apkārt un atkal apkārt, bet pēc tam ar brīdinošu rūcienu sēdināja kuģi lejup caur mākoņiem.

Lea saviebās. Viņai nepatika nosēsties akli it īpaši, ņemot vērā reljefu un garos vrošairokokus. Taču "Dāmas Laime", likko paguvusi ienirt mākoņos, tūlīt atkal no tiem iznira. Taču lejāk bija vel viens mākoņu slānis. Cūbeka iegremdēja kuģi ari tanī un izvadīja tam cauri.

Lea strauji ieelpoja. Starp vienu un otru masīvo koku puduri bija redzama pilsēta, kas itin kā karājās gaisā.

Šī te neatgādināja primitīvas būdeles eglēs, kā tas bija ar Endoras evokkoku ciematiem. Šī bi ja īsta un liela pilsēta, kas aizņēma kvadrātkilometru vai vairāk. Pat no šāda attāluma Lea redzēja, ka ēkas bija lielas un iespaidīgas, dažas celtnes sniedzās pat divu vai trīs stāvu augstumā, un ielas starp tām bija taisnas, ierīkotas ļoti rūpīgi. Visapkārt slejas milzīgie koku stumbri, šur un tur izskatīdamies kā milzīgas, brūnganas kolonnas, kuras balsta debesu jumolu. lencot pilsētu no visāni pusēm, savādi iekrāsoti stari taustījās apkārt.

Aiz viņas muguras Cūbeka jautājoši ierūcās. Nē, mēs nekad vēl neesam redzējuši vūkiju pilsētu, -*■ viņa izdvesa. Un, protams, esmu daudz zaudējusi. Tagad viņi jau bija tuvu pietiekami tuvu, lai redzētu. ka pilsēta nebūt nelīdzinājās tai, ko viņa bija iztēlojusies.

Savādā kārta nekādi nostiprinājumi un pamati nekur nebija pamanāmi. Vai tiešām visa pilsēta bija pakurināta gaisā?

"Dāmas Laime" slaidi nosēdās. Viņiem priekšā vienā pilsētas malā atradās apļveidīga platformā ar gaismām gar malām. Platformu veidoja koks pagāja dažas sekundes, kamēr Lea saprata, ka šis aplis ir milzīgs celms, jo koks bija līdzeni nocirsts līdz ar zemi.

Platforma bija izveidota lietpratīgi par inženierdomas trūkumu nevarēja žēloties. Lea sāka prātot, kā viņi izmantojuši atlikušo koka stumbru.

Platforma nebūt nelikās tik liela, lai uz tās varētu nosēdināt kuģi Dāmas Laimes" lielumā, taču Lea palūkojās atpakaļ uz pilsētu un iedomājās, ka tas ir tikai triks koka izmēri likās mazāki, nekā patiesībā bija. Pa šo laiku Cūbeka nosēdināja kuģi izdegušā mežā bija skaidrs, ka platforma nespētu noturēt ne tikai "Dāmas Laimi", bet arī visparastāko pasažieru kuģi.

Jā, un kā ar Impērijas kreiseriem? "Iespējams," Lea nodomāja, "ka es pārāk iedziļinos šajā jautājumā par platformu."

Lea nebija gaidījusi vūkiju delegāciju, kura ierastos viņu sagaidīt, taču izrādījās, ka tāda tomēr ir ieradusies. Divi milzīga auguma vūkiji gaidīja pie "Dāmas Laimes" lūkas, kamēr Cūbeka nolaida trapu. Leas ietrenētajai acij viņi likās neizdibināmi, viņa pamanīja tikai to iespaidīgos augumus un platās zobensiksnas, kas sniedzās pāri pleciem līdz jostām, iegrimdamas brūnajās spalvās. Garākais no abiem, kuram zobensiksnu rotāja zelta pavedieni, paspēra soli tuvāk Leai, kad tā kāpa lejā pa trapu. Viņa turpināja iet uz priekšu tuvojās vūkijam, pielietodama visas tai zināmās džediju nomierināšanās tehnikas. Viņa cerēja, ka tās bailes nebūs tik pamanāmas, lai izraisītu neērtu situāciju. Jau Cūbeku viņai bija pietiekami grūti izprast, un Cūbeka dzīvoja kopā ar cilvēkiem jau gadu desmitiem. Un runāja vūkiju dialektā, kas cilvēkiem bija ļoti grūti saprotams.

Garākais vūkijs likko manāmi palocīja galvu un atvēra muti. Lea apstājās.

-Es sveicinu jūs, Leaorgenasolo! viņš noauroja.. Laipni lūgta Rvoķroro!

Lea juta, ka tai pārsteigumā"atkaras žoklis. Ak! Paldies! viņa izmocīja. Tas man ir liels gods… hm… ciemoties šeit.

Tie esam mēs, kam liek parrrādīts gods, vūkijs pieklājīgi norūca. Es esmu Ralračīns. Kā šķiet, jums būs vieglāk saukt mani par Ralru.

Priecājos ar jums iepazīties, Lea pamāja, vēl joprojām juzdamās mazliet apdullusi no visa notiekošā. Viņu pārsteidza gan šis norūktais teikums, gan vārdā uzsvērtās "r" skaņas. Vūkija Ralra balss skaņas veidoja pilnīgi saprotamu runu. Klausoties tajā, tai šķita, ka viss nelabums, kas viņā uzkrājies, aizplūst projām. Un juta, ka seja piesarkst. Atlika tikai cerēt, ka citi nav pamanījuši viņas pārsteigumu.

Un tomēr bija gan pamanījuši. Viņai aiz muguras Cūbeka atkal klusi urkšķēja Urf… urf… urf! Laikam jau smējās. Lūkosim uzminēt, viņa sacīja, uzlūkodama vūkiju. Tu spēji.sarunāties visus šos gadus, bet nekad to man neteici?

Cūbeka sāka smieties vēl skaļāk. Cūbeka runā lieliski! sacīja Ralra. Es arī esmu šo to apguvis. Dīvaini, ka cilvēkus aizrauj šāda sazināšanās.

Saprotu, Lea sacīja, lai gan patiesībā nesaprata vis. Vai jūs būtu sūtnis?

. Piepeši šķita, ka gaiss ap viņu top vēsāks. Es biju verdzībā Impērijā, Ralra klusi norūca. Tāpat kā Cūbeka pirms tam, kad Henssolo viņu atbrīvoja. Mani

sagūstītāji domāja, ka esmu tiem noderīgs ar manu starpniecību tie sarunājās ar citiem vergiem vūkijiem.

Lea nodrebēja. Man ļoti žēl, tas bija viss, ko viņa spēja pateikt.

Nav vērts, vūkijs sacīja. Tā loma, ko es pildīju, devusi man ļoti daudz informācijas par Impēriju un tās spēkiem. SI informācija noderēja, kad jūsu Alianse mūs atbrīvoja.

Pēkšņi Lea pamanīja, ka Cūbeka vairs neatrodas . viņai līdzās. Viņa šausmās pamanīja, ka tas saķēries negantā tvērienā ar kādu citu vūkiju. Viņa ieroci otrs ar savu milzīgo roku bija piespiedis tā plecam. Čū! -• Lea iesaucās. Un ķēra ar roku pēc sava ieroča, kas karājās pie jostas.

Taču Lea nepaspēja tam pat pieskarties, jo Raitas pinkainā roka jau bija saķērusi tās roku dzelžainā tvērienā. Netraucējiet viņus! vūkijs tai uzstājīgi sacīja. Čūbeka un Salporins ir draugi no,mazām dienām, viņi nav redzējušies daudzus gadus! Netraucējiet viņiem sasveicināties!

Atvainojos, Lea nomurmināja, nolaizdama roku gar sāniem un juzdamās kā pēdējā muļķe.

Čūbeka mums ziņoja, ka jums vajadzīgs patvērums, Ralra turpināja, laikam pamanījis Leas apjukumu. Nāciet! Es jums parādīšu tos sagatavošanās darbus, kurus esam veikuši!

Leas acis kavējās pie Čūbekas un Salporina, kuri joprojām turēja viens otru tvērienā. Varbūt pagaidisim pārējos, viņa mazliet nedroši ieteicās.

Nekādas brriesmas nedrraud! Ralra izslējās pilnā augumā. Leaorgenasolo, jums jāsaprrot. Bez

jums un jūsējiem mēs joprojām būtu tikai Impērijas vergi. Verrgi vai minuši. Lūk, tāpēc mēs esam parādā jums un jūsu republikai.

Pateicos, Lea atbildēja, kaut vai daļēji atbrīvodamās no bažīgajām domām. Tomēr viņai vūkiju kultūrā un psiholoģijā daudz kas palika nezināms. Tātad šo parādu viņi ir sapratuši. Ralra nupat bija oficiāli piedāvājis viņai patvērumu, un tai atlika tikai paļauties uz vūkiju goda sajūtu, patiesīgumu un rupjo spēku.

Nāciet! Ralra norūca, norādot turp, kur stāvēja tāds kā atklāts lifta būris uz riteņiem tas bija piebraukts pie platformas malas. Brauksim uz pilsētu.

Protams, Lea atbildēja. Es atceros… ka gribēju apjautāties, kā jūs pamanījāties ierīkot pilsētu tur, kur tā ir? Vai jūsu rīcībā ir kādi īpaši līdzekļi?

Nāciet, Ralra sacīja. Es jums parādīšu.

Nekādu pārmodernu līdzekļu nebija. Nebija īpašu liftu, tauvu ar enkuriem vai vēl kādu modernu tehnoloģiju. Lea noprata, ka vūkiju rīcībā ir vēl sarežģītāki līdzekļi par mūsdienīgajām tehnoloģijām.

Pilsēta gluži vienkārši turējās zaros.

Nācās diezgan grūti tā uzbūvēt tik lielu pilsētu, Ralra paskaidroja, mādams ar maslvo roku uz tādu kā mežģīņu pinumu augstu virs viņiem. Daudzus zarus vajadzīgajā augstumā nācās izzāģēt. Lai tie, kuri palika, augtu ātrrāk un būtu stiprrāki.

Tas izskatās pēc liela zirnekļa tīkla, Lea sacīja. lūkodamās laukā no lifta un pētīdama pinuma apakšpusi. Viņa centās nedomāt pai' tukšuma kilometriem tieši zem viņiem.

Ka jums izdevās tos zarus tā saaudzēt kopā?

Mēs nemaz to nedarījām. Tie saauga kopā paši tas ir dabiskais šo koku augšanas veids. Zarri itin kā saaužas.

Lea samirkšķināja acis. Atvainojiet?

Tie paši saaug kopā, Ralra skaidroja. Tur, kur vrošairu zari saskaras, tie saaug kopā. Un kopā dzen jaunus zarrus uz visām pusēm.

Vūkijs norūca kaut ko tādu vārdu vai teikumu, kas Leai nebija saprotams. Tas ir kā vūkiju tautas vienotības un spēka simbols, viņš piemetināja, teikdams to drīzāk sev, nekā Leai.

Lea klusēdama pamāja. Tātad tā bija arī norāde, ka visi šie vrošairkoki ir viens'vienīgs gigantisks augs ar kopīgu vai vienotu sakņu sistēmu. Vai vūkiji to saprata? Vai arī viņu dievinošā attieksme pret kokiem aizliedza tiem domāt šādas domas un veikt tāda veida pētījumus?

Lai gan ziņkārība tiem šajā situācijā neko daudz nepalīdzētu. Lea lūkojās lejup dūmakainajā tukšumā zem lifta mašīnas. Kaut kur lejā bija ari mazāki vrošairkoki un simtiem dažādu citu koku, kuri veidoja plašos Kašikas džungļus. Šajos džungļos eksistēja vairākas ekosistēmas, tur varēja atrast dažāda augstuma kārtas horizontālos līmeņos, tās sniedzās līdz pašai zemei, un katra nākamā kārta bija ciešāka par iepriekšējo. Lea nezināja, vai vūkiji tur pielikuši palīdzīgu roku. Bija skaidrs, ka tam, kurš gatavotos ko tādu darīt, pirms tam vajadzēja nodoties pamatīgām botānikas studijām.

Tos sauc par kroijiem, Ralra nomurdēja.

Lea atkal samirkšķināja acis viņa nesaprata, par ko vūkijs runā. Līdz beidzot pamanīja palielu putnu bariņu, kas lidoja tieši zem viņiem. Tos putnus? viņa vaicāja.

Jā. Reiz tic bija vūkiju visiecienītākā pārtika, ko galdā cēla reti. Tags ad tos galdā ceļ pat nabagākie. Viņš norādīja uz pilsētas robežu tieši virs viņiem cauri dūmakai nespodri spīdēja gaismas stari šo gaismu viņa bija pamanījusi, nolaižoties. Kroiji lido uz to gaismu, vūkijs paskaidroja. Mednieki tos jau gaida.

Lea saprotoši pamāja. Viņa bija redzējusi dažnedažādus viltīgus ierīkojumus, kas bija paredzēti, lai pievilinātu putnus vai zvērus tādi bija arī citās pasaulēs. Vai šie mākoņi netraucē? Lea pajautāja.

Caur mākoņiem gaisma ir iedarbīgāka, Ralra bilda. Mākoņi izplata gaismu vēl tālāk. Kroiji to redz no liela attāluma un lido šurp.

Kamēr vūkijs runāja, lielais putnu bars laidās uz mākoņu pusi aiz tiem kvēloja nespodrā gaisma. Redziet, tā tas notiek. Šovakar, iespējams, mēs kādu no tiem ēdīsim vakariņās.

Labprāt, Lea piekrita. Atceros, ka Cūbeka reiz stāstīja, cik tie ir garšīgi.

Dosimies uz pilsētu, Ralra sacīja, nospiezdams lifta pogu. Tas čīkstēdams un grabēdams sāka celties augšup. Mēs bijām nodomājuši paslēpt jūs vienā no greznākajām mājām, vūkijs skaidroja, kamēr lifts cēlās augšup. Taču Cūbeka neļāva.

Viņš žestikulēja, un Lea pamanīja, ka mājas ir iebūvētas tieši kokā aiz vūkija muguras tās varēja gluži skaidri saskatīt. Dažas bija vairākstāvu un pat ļoti izskatīgas, bet visas karājās tukšumā. Cūbeka zina, kas man patīk, Lea sacīja Ralram, atgainīdama drebuļus. Es brīnos, kāpēc tas lifts ir ierīkots tik tālu no pašas pilsētas.

Lifts ir paredzēts kravas pārvadāšanai un slimajiem, Ralra paskaidroja. Vūkiji lielākoties kāpj augšā paši.

Vūkijs parādīja Leai savu roku, paceldams plaukstu augšup zem ādas un spalvas varēja pamanīt cietus muskuļus un pirkstu galos līkus nagus.

Lea norija kaklā iestrēgušo kamolu. Es nezināju, ka vūkijiem ir tādi nagi, viņa noteica. Lai gan tiku domājusi, ka varētu būt. Galu galā, jūs taču dzīvojat kokos.

Dzīvot kokos bez tiem būtu neiespējami, Ralra piekrita. Vūkijs ievilka nagus un parādīja Leai savu roku. Bez tiem nevarētu uzkāpt pat pa vīnstīgām! viņš noteica.

Vīnstīgām? Lea atsaucās kā atbalss, lūkodamās augšup cauri lifta mašīnas caurspīdīgajam jumtam. Viņa nebija pamanījusi kokos nekādas vīnstīgas. Un neredzēja tādas arī tagad. Tad Leas acis pievērsās kabelim, kas stiepās no lifta augšup un nozuda starp lapām un zariem.

Kabelis bija tumši zaļš.

Šis kabelis? viņa neticīgi vaicāja, norādīdama ar roku uz resno vadu. Tas ir no vīnstīgām ?

Tā ir kšai vīnstīga! vūkijs apstiprināja. Neraizējieties par tās izturību. Tā ir stiprāka par jebkuru sintētisko materiālu, to pat nav iespējams pāršaut pušu. Turklāt jebkuri bojājumi paši aizaug ciet.

Saprotu, Lea noteica, aplūkodama vīnstīgu un lik tikko jaudādama atgainīt piepešās bailes. Viņa bija ceļojusi apkārt pa visu galaktiku, izmēģinājusi simtiem visdažādāko kuģu un lidaparātu, ne mirkli ncizbidamās, bet šī karāšanās gaisā nekurienē bez kāda nodrošinājuma bija gluži kas cits. Tīkamā drošības sajūta, kas bi ja viņu apņēmusi, ierodoties Kašikā, sāka gaist. Vai tādas vīnstīgas kādreiz ir trūkušas? Lea apvaicājās, pūlēdamās runāt pēc iespējas nevērīgi.

Agrāk tādi gadījumi reizēm bija, Ralra atzinās. Tās bojāja dažādi parazīti un sēnītes. Ja neviens tās nepārbaudīja, tad tajās reizēm radās pamatīgi robi. Tagad mēs lietojam tādus aizsarglīdzekļus, kādu mūsu senčiem nebija. Tādām ierīcēm kā šis lifts ir ari rezerves iespē jas.

Ak tā, Lea noteica. Viņu bi ja pārņēmusi acumirklīga neveiklības sajūta par ne visai diplomātisko attiecību sākumu. Bija tik viegli aizmirst etiķeti, raugoties uz šādu kokos ierīkotu pilsētu un tās dzīvnieciskajiem iedzīvotājiem. Parasti vūkiji nebija mūsdienīgu tehnoloģiju piekritēji.

Lifts cēlās augšup un apstājās pilsētas pamatu līmenī. Cūbeka un Salporins jau stāvēja priekšā, viņus gaidīdami. Čū dīdījās un knosījās Lea zināja, ka viņš tā rīkojas aiz nepacietības. Ralra apstādināja lifta mašīnu pie platas izejas rampas un atvēra durvis. Salporins panācās pretī un pastiepa roku Leai, lai palīdzētu izkāpt.

Jūs ar Čūbeku dzīvosiet Salporina mājā, Ralra sacīja, kad viņi izkāpa uz šķietami cietā pamata. Tā nav tālu. Te irr airi transporrts, ja vēlaties.

Lea palūkojās uz pilsētas pusi. Viņai ļoti gribējās pastaigāties, iziet cilvēkos un izjust šīs pilsētas atmosfēru. Bet pēc visiem tiem pūliņiem, kuri bija pielikti, lai nokļūtu Kašikā, laikam nebūtu prātīgi rādīties visiem pilsētas iedzīvotājiem. Laikam labāk būs braukt, viņa uzrunāja Ralru.

Viņiem tuvojoties, Cūbeka norūca kaut ko nesaprotamu. Viešņa grribēja rredzēt, kā ierrīkota pilsēta, Ralra nomurkšķēja. Tagad mēs varram iet.

Cūbeka neapmierināti kaut ko nomurmināja, pārvietodams ieroci uz sava pleca. Un sāka iet uz tādu kā kamanu pusi. Tās stāvēja apmēram divdesmit metru attālumā no lifta mašīnas.

Ralra un Lea viņam sekoja, bet Salporins noslēdza gājienu. Nami bija izvietoti zaru pinumā pa labi no ceļa. Lea jau bija pamanījusi, ka nekāda cieta pamata zem viņiem nebija tikai izlocīti vīnstīgu linumi un tukšums. Ralra pastāstīja, ka nami, kas veidoti tieši kokā, ir vieni no prestižākajiem tie piederēja augstākās un situētās vidusšķiras pārstāvjiem. Lea domīgi lūkojās uz tiem, garāmejot pavērdamās arī logos. Krēslā aiz viena no tiem pavīdēja kāda seja, un Lea to pamanīja.

Čū! viņa izdvesa. Tikko viņas roka stiepās pēc ieroča, seja nozuda. Viņa nevarēja kļūdīties -tā bija jau redzēta seja ar izvalbītām acīm, atkārušos žokli un metāla pelēku ādu.

Čūbeķa vienā mirklī bija viņai līdzās, satvēris arī savu ieroci. Šeit ir viens no tiem radījūmfem, kuri mums uzbruka Bimmisāri, viņa paziņoja, cenzdamās apkopot visu savu džedijiem raksturīgo gaišredzību. Nekas nebi ja redzams. Pie loga! viņa piemetināja. norādot turp ar ieroci. Viņš bija tur!

Čūbeka ierējās, ieslidinot savu lielo augumu starp norādīto māju un Leu. Vūkijs lēnām virzīja viņu atpakaļ, vicinot ieroci gaisā. Ralra un Saporins jau bija pie šī nama, un katram no tiem rokā no sazinkurienes parādījās draudīga izskata naži. Abi nostājās abpus mājas ieejai. Čūbeka izšāva turp, izgāžot durvis.

No kaut kurienes vēlās šurp neganta kaukoņa tas bija garš, ūjinošs vūkiju kau jas sauciens, kas laikam tika lietots dusmās vai trauksmes gadījumos, tāpēc atbalsojās no visurienes namiem un masīvajiem kokiem. Jau pirms tam, kad Ralra un Salporins bija paguvuši nozust mājā, kaukoņu uztvēra un papildināja vēl daudzas citas balsis, pieņemoties gan spēkā, gan skaitā, līdz beidzot šķita, ka tai pievienojusies vai puse pilsētas iedzīvotāju. Lea bija paslēpusies aiz Čūbekas spalvainās muguras, sauciena negantības satraukta un atminēdamās Bimmisāri tirgus laukumu ar rotu zādzību.

Tikai šie nebija mazie, jocīgie, dzeltenās drēbēs ģērbušies bimmi. Tie bija milzīgie, ārkārtīgi spēcīgie vūkiji. Pa šo laiku apkārt jau bija salasījies pūlis. Ralra un Salporins iznira no mājas. Čūbeka nepievērsa ne burzmai, ne tās kaukoņai nekādu uzmanību, jo vēroja māju un tēmēja uz to ar savu ieroci. Arī pārējie divi vūkiji nelikās par drūzmu ne zinis tie nozuda abās mājas pusēs.,Pēc dažām sekundēm tie atkal parādījās, izskatīdamies pēc medniekiem, kuri atgriezušies bez medījuma.

Tas tur bija! Lea uzstāja, kad abi vūkiji tuvojās tai vietai, kur stāvēja viņa un Cūbeka. Es to redzēju !

Tā varētu būt, Ralra sacīja, ieslidinot savus nažus atpakaļ makstis. Salporins joprojām vēroja māju, turēdams savus nažus gatavībā. Bet mēs neatradām nekādas pēdas, ka tur kāds būtu bijis.

Lea iekoda lūpā, turpinādama novērot apkārtni. Nekur tuvumā nebija citu māju, kur varētu būt paslēpies šis citplanētietis, turklāt tādā gadījumā Lea un Cūbeka noteikti pamanītu tā pārvietošanos. Vispār nebija nekādas slēptuves ne šajā, ne tajā mājas pusē. Tās otrā pusē bija pilsētas robeža. Un vairāk nekā.

Viņš ticis pāri pilsētas robežai! Lea piepeši sacīja. Viņa bija sapratusi. Tātad viņš to var. Uzrāpās, pielietojot kādu īpašu aprīkojumu… vai arī tur lidinās viņu lidaparāts.

Tas šķiet neticami! Ralra noteica, pasperdams soli viņai garām. Bet tas ir iespējams. Es nobraukšu lejā ar liftu un pacentīšos viņu atrast.

Cūbeka pastiepa roku, lai viņu apstādinātu, klusi kaut ko norūcot. Tā varr būt, Rarla piekrita, lai gan ar manāmi nepatiku. Jums taisnība. Jūsu drrošība, Leaorgenasolo, ir vissvarrīgākā! Mēs vispirrms rrūpēsimies pair to. Un izvaicāsim visus parr to citplanētieti!

Parr drrošību… Lea pavērās uz māju un juta, ka tai pār muguru pārskrēja drebuļi. Un Lea nodomāja, ka tai varbūt nekad vairs nebūs droša glābiņa un drošības sajūtas.

18. nodaļa

Lūkasu pārsteidza nezin no kurienes nākoša trillinoša skaņa, pamodinot viņu no bezsapņu miega. Izklausījās, ka tā vītero viņam aiz muguras. Kārtībā, Artū! viņš norūca, izberzēdams acis. Viņa girkstu kauliņi atsitās pret ķiveri, un šis pieskāriens palīdzēja atgainīt miglu, kas vēl joprojām apņēma Lūkasa prātu. Viņš pilnīgi skaidri spēja atcerēties tos apstākļos, kādos bija iegrimis transā, tomēr Lūkasam likās, ka Artū pārāk ātri izrāvis viņu no hipnotiskā miega. Vai kaut kas noticis? viņš noprasīja, pūlēdamies atcerēties, ko tobrīd vajadzē ja darīt droidam.

Trillināšana pārtapa bažīgā murmulēšanā. Lūkass, joprojām mēģinādams atcerēties notikušo un kaut ko saskatīt. ielūkojās datora ekrānā, meklējot tulkojumu. Viņš pārsteigts konstatēja, ka tas ir tumšs. Tāpat bija apdzisusi arī pārējā aparatūra. Tad beidzot viiiš visu atcerējās. Viņš taču atradās Visuma gūstā, un visas X klases lidaparāta sistēmas bija pārstājušas darboties. Vēl bija palicis tikai strāvas avots Artū un mazliet pārtikas viņam pašam.

Bija paredzēts, ka Artū pagatvos jaunu antenu sabojātās vietā. Pakustinājis mazliet stīvo kaklu, Lūkass pagriezās atpakaļ, uzlūkojot droidu un brīnīdamies. kas noticis.

Pēkšņi Lūkass juta, ka viņa muskuļi pārsteigumā sarāvās. Viņiem ātri tuvojās kāds kuģis.

Tagad viņš apcirtās, jau pilnīgi pamodies, ar rokām tverdams pēc slēdžiem un raustīdams tos. Taču viņš pūlējās velti. Pat ja visas ierīces darbotos, no pilnīgas nekustības stāvokļa izdabūt X klases lidaparātu varētu minūtēs piecpadsmit, ne ātrāk, un arī tad ar to varētu tikai lidot, nevis cīnīties. Ja tuvojās ienaidnieks…

Ar rezerves manevriem paredzētās aparatūras palīdzību viņam izdevās lidaparātu lēnām pagriezt uz šurpu lidojošā kuģa pusi. Šķita, ka aparāti pamazām atsāk darboties, taču tie apstiprināja tikai to, ko acis jau bija pavēstījušas. Tas bija vidēju izmēru, pamatīgi nolietots preču kuģis. Un nebija no tiem, kuros parasti pārvadāja preces impēristi uz kuģa korpusa nevarēja saskatīt Impērijas simboliku.

Tomēr tādos apstākļos būtu visai naivi ticēt, ka šis kuģis ir tikai sagadīšanās dēļ te uzklīdis kontrabandistu lidaparāts. Vai tas būtu kāds pirāts? Lūkass sakopoja gribasspēku, cerēdams saprast, kāds ir šā kuģa komandas noskaņojums.

Artū kaut ko nomurmulēja, un Lūkass ielūkojās datora ekrānā. Jā, es arī to pamanīju! Lūkass uzrunāja droidu. Taču normālā preču kuģī var iekraut diezin ko, vai ne? Kāpēc tu ātri nenolasi, ko rāda sensori? Palūkojies, vai tur iekšā nevar samanīt ieročus!

Droids piekrītoši nopīkstēja. Lūkass ātri nopētīja citu aparātu rādītos datus. Lāzeri strādāja nēgribīgi, lielgabali nebija pielādēti, gaismas dega nespodri.

Radiosignāls norādīja, ka tuvāk pienākušais kuģis jau viņu izsauc.

Pūlēdamies -nomierināties, Lūkass nospieda slēdzi. Vai vajadzīga palīdzība? vaicāja vēsa sievietes balss. Es atkārtoju: neidentificētais kuģi, šis ir •kravu pārvadātājs "Mežonīgais Kards". Vai jums vajadzīga palīdzība?

"Mežonīgais Kard", te Jaunās Republikas X klases lidaparāts AA 589, Lūkass nosauca savu kodu. Patiesībā tā ir man derētu neliela palīdzība.

Identificētais X klases lidaparāt, sacīja balss. Kas par vainu?

Nepatikšanas ar aparatūru. Pēc neparedzētiem manevriem, Lūkass atbildēja, ar vaicājošu skatienu pētīdams kuģi, kurš tuvojās. Pirms minūtes Lūkass bija veicis piesardzīgu manevru, pagriežoties pretī svešajam kuģim. Otrs pilots bija atbildējis ar tikko manāmu pagriezienu tagad "Mežonīgais Kards" vairs neatradās pretī X klases lidaparāta lāzeriem. Iespējams, ka tā tomēr it tikai parastā piesardzība… taču varēja būt ari citi iemesli. Man ir problēmas ar dzinējiem, viņš turpināja. Akumulatori izlādējās. Kārbas sasprēgāja, varbūt noticis vēl kaut kas. Neuzdrīkstos cerēt, ka jums var būt līdzi kāds rezerves akumulators?

Tāda, kas derētu tāda izmēra kuģim, nav. Iestājās īss klusumbrīdis. Ja jūs pārnāktu pie mums, — balss sacīja, tad mēs varētu nogādāt jūs tur, kurp lidojam.

Lūkass apkopoja garaspēkus, lai izprastu, kas īsti slēpās aiz nupat paziņotajiem vārdiem. Taču, ja tajos slēpās kāda krāpšana, viņš nespēja neko uztaustīt. Pat ja tā bi ja vai tad viņam ir atstāta izvēle? Izklausās labi. viņš atbildēja. Vai jums nav iespējams paņemt līdzi arī manu lidaparātu?

Šaubos, vai mūsu kuģa pakalpojumi jums nebūtu par dārgu, balss sausi atbildēja. Pavaicāšu kapteinim, bet neko daudz neceriet. Varbūt mēs varētu paņemt to tauvā mūsu kravas telpas ir pilnas.

Lūkass nepatika sašķobīja lūpas. Pilnās kravas telpas Artū ar savu aparatūru noteikti pamanītu. Vai nu svešais meloja, vai arī viņu aparatūra pilnīgi nekam vairs neder.

Tātad "Mežonīgais Kards" bija vai nu kontrabandistu, vai pirātu kuģis. Varbūt pat maskējies karakuģis. Jaunajai Republikai nebija maskētu kara kuģu.

Taču balss bija atsākusi runāt. Ja jūs paliktu tagadējā pozīcijā, X klases lidaparāt, mēs varētu pienākt tuvāk un izmest pretī sakabināmo cilindru. Ja vien jums labāk netīk Visuma pastaiga tauvā.

Ar cilindru tā lieta notiktu ātrāk, Lūkass atteica, rūpīgi pārdomājot savu sakāmo. Man šķiet, ka mums abiem nav īpašas vajadzības te ilgi dauzīties apkārt. Kā jūs vispār te nokļuvāt?

Mūsu vilcējspējas ir ierobežotas, balss turpināja, ignorējot jautājumu. Jādomā, ka jūs gribat ņemt līdzi arī savu ieprogrammēto droidu?

Lūkasam neko neizdevās uzzināt. Jā, to es gribētu gan, viņš atteica.

Labs ir, tad pārvietojieties, balss sacīja. Starp citu, kapteinis liek paziņot, ka transporta pakalpojumi maksās piecus tūkstošus.

Sapratu, Lūkass sacīja, atsprādzēdams drosības siksnas. Atpogājis sēdekļa sānkabatas, viņš izvilka no tām cimdus un ķiveres zīmotnes, noglabādams to visu kombinezona krūškabatās, kur tas viss būtu viegli pieejams. Sakabes cilindrs bija diezgan drošs līdzeklis, taču nelaimes gadījumi bija iespējami vienmēr. "Mežonīgā Karda" apkalpe droši vien zināja, ka cilinilra izmešana pretī bija vienkāršākais un, pēc visa spriežot, arī drošākais veids otra kuģa pārvadāšanai.

Apkalpe… Lūkass iedomājās par to, sasprindzinot gribasspēku, kamēr svešais kuģis lēnām slīdēja pretī. Ar to kaut kas nebija kārtībā. Kaut ko nelāgu viņš sajuta, un tomēr nespēja šo sajūtu atšifrēt.

Artū bažīgi ievervelējās: Jā, tā balss neatbildēja uz jautājumu, Lūkass piekrita. Un es nespēju iedomāties nekādu iemeslu, kas varēja likt viņiem lidot šurp tik tālu… Vai tu to spēj?

Droids klusi iepīkstējās tā bija,spiedzīga, elektroniska skaņa. Piekrītu, Lūkass pamāja. Bet tas, ka izteikts šis piedāvājums, vēl nenozīmē, ka mēs jau esam nopirkti. Tomēr mums jābūt uzmanīgiem.

Pasniedzies pēc otras sēdekļa sānkabatas, viņš izvilka ieroci, pārbaudīja strāvu un ievietoja to kombinezona šuvē ierīkotajā makstī. Otrā šuvē viņš ielika saziņas aparāta mikrofonu, lai gan netika gudrs, kā to varētu izlietot uz "Mežonīgā Karda" klāja.

Pie jostas viņš piestiprināja visu vajadzīgo īpašos glābšanās gadījumos tur bija vesela pakete, piesprādzējama pie šim nolūkam paredzētajām siksnām. Pēdējo Lūkass izvilka.gaismas zobenu un piestiprināja pie jostas arī to.

"Mežonīgais Kards" jau bija tieši virs viņiem, tā durvis aicinoši pavērās. Lūkass pārbaudīja aprīkojumu. pārliecinājās par to, ka gaitenis starp abiem kuģiem tiešām izveidojies, un dziļi ievilka elpu. Ejam, Artū! viņš izrīkoja. Un devās uz priekšu.

Lūkasam sejā iesitās gaisa pūsma. Viņš uzmanīgi virzījās augšup, turēdamies pie margām. Kad viņš pagriezās atpakaļ, tad redzēja, ka droids iznācis no savas nišas un jau lidinās uz svešā kuģa pusi, nelaimīgi pīkstēdams. Es tūlīt tevi pievilkšu, Artū! Lūkass mierināja droidu. Vitiš sasprindzināja gribasspēku, lai pievilktu to sev klāt. Un atspērās pret lūku, lai atgrūstos no tās.

Lūkass sasniedza otrā kuģa lūku, turēdamies pie cilpām gaiteņa sienās un vilkdams sev līdzi Artū. Tur viņi apstājās. Kāds noteikti tos vēroja; viņi vēl kustējās uz priekšu, kad viņu kuģa lūka aizvērās. Lūkasu pārņēma smaguma sajūta, viņš lēnām tai piemērojās, taču pēc mirkļa atvērās otrā kuģa lūka.

Viņus sagaidīja jauns cilvēks, ietērpies nepazīstama piegriezuma kombinezonā. Esiet sveicināti uz "Mežonīgā Karda" klāja! viņš sacīja, nopietni pamādams ar galvu. Ja jūs papūlētos man sekot, tad kapteinis labprāt jūs redzētu.

Negaidot atbildi, viņš pagriezās un devās uz priekšu pa līkumoto gaiteni. Nāc, Artū! Lūkass nomurmināja, steigdamies viņam pakaļ un sasprindzinādams garīgo redzi, lai kuģī kaut ko ieraudzītu. Lūkass uztvēra vēl četru cilvēku klātbūtni uz. kuģa, viņu pavadoni nepieskaitot, un visi tie atradās kuģa priekšgalā. Bet aiz viņa kuģa pakaļgalā…

Lūkass papurināja galvu, pūlēdamies sakopot domas. Taču tas nepalīdzēja: kuģa pakaļgals viņam kā bija, tā palika nesaskatāms, savādi tumšs. Varbūt tas bija ilgā transa stāvokļa pēcefekts.

Tomēr Lūkass jutās pārliecināts, ka tur nav ne apkalpes locekļu, ne droidu. un šajā brīdī tas bija vissvarīgākais.

Pavadonis veda viņus uz kādu durvju pusi. Tās sāka slīdēt. Kad durvis atvērās, viņš paspēra soli sānis, lai palaistu nācējus garām. Kapteinis Kards tūlīt jūs pieņems! jaunais cilvēks paziņoja, pamādams uz durvīm.

Pateicos, Lūkass sacīja, pamādams pavadonim. Artū mina viņam uz papēžiem. Tā abi iegāja kabīnē.

Kabīne bija neliela, bet lietpratīgi iekārtota: lielāko daļu brīvo sienu laukumu aizņēma ļoti sarežģīti plāni un komunikāciju uzmetumi. Telpas centrā bija plaša vadības pults. Pie tās sēdēja slaids vīrs, kurš vēroja Lūkasu. Viņam bija šaura seja, īsi un tumši mati. Vīra acis bija gaiši zilas. Labvakar, vīrs sacīja vēsā, noteiktā balsī. Esmu Talons Kards. Viņa acis nopētīja Lūkasu no galvas līdz kājām, itin kā nomērīdamas. Un jās, kā šķiet, esat komandieris Lūkass Debessbraucējs?

Lūkass izbrīnīti raudzījās šajā vīrā. Kā, pie velna…? Privātpersona Debesbraucējs, viņš atbildēja, pūloties saglabāt mieru. Esmu aizgājis no Alianses komisi jas jau pirms četriem gadiem.

Karda lūpu kaktiņos pavīdēja tikko jaušams smaids. Būsim korekti. Es teiktu, ka jūs atradāt labu vietu, lai tiktu no kaut kurienes prom.

Viņš nebija izteicis jautājumu, taču tas bija skaidri sa jūtams. Es saņēmu palīdzību no malas, izvēloties šādu ceļu, Lūkass paskaidroja. Man iznāca neliela sadursme ar Impērijas iznīcinātājkuģi. Apmēram pusi gaismas gada no šejienes…

Tā, tā, Kards novilka, un Lūkass redzēja, ka tas viņam nav nekāds pārsteigums. Tādu nevarēja saklausīt arī Karda balsi. Jā, Impērija šajā galaktikas punktā joprojām ir visai aktīva. Pēdējā laikā pat aktīvāka nekā parasti. Kards tikko manāmi piešķieba galvu, ne mirkli nebeigdams pētīt Lūkasa seju. Lai gan man liekas, ka jums par to nebija īpašu šaubu. Man šķiet, ka mums tomēr nāksies vilkt jūsu kuģi tauvā. Man ir tauvas, turklāt jau sagatavotas!

Pateicos, sacīja Lūkass. Viņš juta, ka tam pār muguru pārskrien drebuļi. Arī skausts bija sācis nelāgi kņudēt Ja Kards būtu pirāts vai kontrabandists, tad viņu noteikti satrauktu iznīcinātāja klātbūtne šajā apkaimē. Ja nu vienīgi viņš jau ir vienojies ar imperiāliem… Ļaujiet man jums pateikties par palīdzību, viņš turpināja. Mums ar Artū laimējās labi, ka jūs gadījāties tuvumā.

Artū ir… ak jā, jūsu ieprogrammētais droids. Karda zilās acis jautri iezibējās. Jūs noteikti esat

' labs karotājs, Debesbraucēj. Izbēgt no Impērijas zvaigžņu iznīcinātāja tādā lidaparātā nav joka lieta. Lai gan man šķiet, ka tāds vīrs kā jūs ir pieradis sagādāt impēristiem galvassāpes.

Šobrīd gan nekur nenotiek karadarbība, Lūkass atbildēja. Bet jūs man neatbildējāt, kā jums gadījās nokļūt šajā vietā, kaptein. Un, starp citu kā jūs zinājāt, kas es esmu?

Kards tikko jaušami pasmaidīja. Jums pie jostas taču ir gaismas zobens, runātāja balss, kā šķiet, liecināja par tādu kā zobgalību. Beidziet! Jūs esat vai nu Lūkass Debessbraucējs, vai cits džedijs. Cilvēks ar izpratni par senlietām, kurš ir augstās domās par savu zobena vicināšanas māku. Viņa zilās acis atkal nopētīja Lūkasu no galvas līdz kājām. Un tomēr jūs neesat tāds, kādu es jūs bi ju iedomājies. Iespējams,

ka nekā pārsteidzoša tur nav nostāsti par džedijiem vienmēr.bijuši tik sagrozīti, tiem-aiz nezināšanas pievienotas dažnedažādas leģendas… un iegūt skaidru priekštatu ir tikpat kā neiespējami.

Brīdinājuma zvans Lūkasa apziņas dziļumos ieskanējās skaļāk. Izklausās tā, it kā jūs jau būtu plānojis mani šeit atrast, — viņš sacīja, nostādamies kaujas stājā un sakopodams garaspēkus. Visi pieci komandas locekļi tomēr bija turpat, kur viņš bija tos pamanījis agrāk pirms piecām minūtēm kuģa priekšgalā. Tuvumā bija tikai Kards neviens cits .šobrīd viņu neapdraudēja.

Patiesībā tā arī bija, Kards rāmi piekrita. Lai gan manu nopelnu tur nav. Mūs šurp atveda viena no maniem sabiedrotajiem Mara Džeida. Viņa galva tikko manāmi pagriezās pa labi. Patlaban viņa ir uz komandtiltiņa.

Kards apklusa. Viņš nepārprotami kaut ko gaidīja. Varbūt tas bija atrisinājums, .ko Lūkass nojauta, taču uzzināt par viņa klātbūtni vairāku gaismas gadu attālumā tas bija kaut kas tāds, ko nedrīkstēja palaist ga-. rām. Saglabādams modrību, Lūkass koncentrējās uz kuģa kapteiņliltiņu. Pie stūres stāvēja tā jaunā sieviete, ar kuru viņš bi ja sarunājies no sava X klases lidaparāta. Viņai līdzās sēdēja pavecāks vīrs, kas aši klabināja navigācijas kompjūtera taustiņus. Bet aiz viņiem…

Caur Lūkasa maņām izšāvās tāds kā elektriskās strāvas trieciens. Jā, tā ir viņa! Kards šķietami nevērīgi apstiprināja. Viņa to gluži labi slēpa, lai gan kaut ko noslēpt no džedija laikam nav tik vienkārši! Man nācās vairākus mēnešus viņu ļoti uzmanīgi pētīt, lai saprastu, ka viņa interesējas tieši par jums par jums personiski!

Pagāja vēl viena sekunde, tikai tad Lūkass atguva balsi un spēja atbildēt. Vēl nekad pat toreiz, kad Imperators vēl bija dzīvs, viņš nebija izjutis tik melnu un rūgtu naidu. Es nekad neesmu ar Viņu ticies, Lūkass izstomīja.

Neesat? Kards pārvaicāja, paraustīdams plecus. Žēl. Bet es cerēju, ka jūs varēsiet man pastāstīt, kāpēc viņiem pret jums ir tādas izjūtas. Labi, viņš sacīja, pieceldamies kājās. Man šķiet, ka šobrīd mums vairs nav nekas pārrunājams. Jāatzīstas, ka man ļoti žēl. Nebiju domājis, ka viss notiks tā.

Lūkasa roka piesardzīgi pastiepās pēc gaismas zobena. Viņš jau pieķērās tam, kad pēkšņi aiz muguras apdullinoši nosprakšķēja elektromagnētiskais kustību paralīzes aparāts.

Džediju rīcībā bija metodes, ar kuru palīdzību varēja cīnīties pret bezamaņu. Taču tās visas prasīja kaut vai nelielu sagatavošanos sekundes desmitdaļu, bet Lūkasa rīcībā šāda laiksprlža nebija. Viņš mulsumā juta, ka krīt, dzirdēja kaut kur netālu Artū baiļu treļļus, un pēdējā doma pirms samaņas zaudēšanas viņa apdziestošajā prātā bija par to, kā šis Kards spēja viņam to nodarīt.

19. nodaļa

Viņš pamodās atguvās lēnām, nesaprazdams notikušo. Apjēdza tikai to, ka guļ uz muguras un jūtas riebīgi.

Lēni un pamazām apdullums sāka izklīst, un sajūtas konkretizējās. Gaiss visapkārt bija silts un mitrs, tomēr viegls tikko manāms vējiņš nesa līdzi nepazīstamas smaržas. Virsma, kas atradās zem viņa, bija mīksta, bet stingra tā atgādināja gultu. Āda un mutes gļotāda bija sausa likās, ka viņš tā nogulējis vairākas dienas.

Pagāja vēl viena minūte, un tikai tad viņa smadzenes sāka atbrīvoties no uzplijīgās miglas. Viņam nekad vēl nebija gadījies dzirdēt par apdullināšanas ieroci, kura iedarbība būtu' ilgāka par stundu vai divām. Bija skaidrs, ka pēc apdullināšanas viņš ticis arī sazāļots.

Lūkass tikko jaušami pasmaidīja. Kards droši vien cerēja, ka viņš būs bezsamaņā ilgāku laiku. Visādā ziņā Kardu gaidīja pārsteigums. Sakopodams prāta spējas, viņš izmēģināja džediju iecienīto paņēmienu, lai atbrīvotos no. indes iedarbības, bet pēc tam gaidīja, kad migla izklīdīs.

Pēc kāda laiciņa viņš saprata, ka nekas nemainās.

Lūkass atkal aizmiga. Kad viņš atkal atjēdzās, prāts bija pilnīgi attīrījies. Mirkšķinot plakstus saules gaismā, kas strūkloja pār viņa seju, Lūkass atvēra acis un pacēla galvu.

Viņš gulēja gultā, joprojām ģērbies lidojuma kombinezonā, un gulta atradās nelielā, bet ērti iekārtotā istabiņā. Tieši pretī viņam bi ja atvērts logs pa to ieplūda smaržīgs gaiss, ko viņš jau bija pamanījis. Pa logu viņš varēja redzēt mežu tas atradās apmēram piecdesmit metru attālumā, un virs tā spīdēja dzelteni oranža saule. Vai tā lēca vai rietēja, viņš nejaudāja izprast. Istabas apmēbelējums īsti neatgādināja cietuma kameras iekārtojumu.

Beidzot pamodāties, ko? kaut kur līdzās ierunājās sievietes balss.

Lūkass satrūkās un pagrieza galvu uz to pusi, no kuras skanēja balss.

Vispirms viņš iedomājās par to, ka nebija pamanījis šajā telpā neviena cita klātbūtni. Pēc tam Lūkass attapās, šis izbīlis ir smieklīgs droši vien balss atskanējusi no kādas saziņas ierīces vai mikrofona.

Viņš pagriezās un konstatēja, ka istabā tomēr kāds atrodas, tātad pirmā doma bija pareiza viņš nebija pamanījis otra cilvēka klātbūtni.

Viņa sēdēja krēslā ar augstu atzveltni, rokas uzlikusi roku balstiem; šī poza tam šķita dīvaini pazīstama. Slaida sieviete Lūkasa vecumā, ar spožiem, zeltainrudiem matiem un tikpat spoži zaļām acīm. Sievietes kājas bija nevērīgi sakrustotas. Viņai klēpī gulēja saliekams, tomēr draudīga izskata ierocis.

Tā bija dzīva būtne ar miesu un asinīm… un tomēr gluži neiespējami viņš nespēja šo būtni sajust.

Pārsteigums droši vien atspoguļojās arī viņas sejā. Viss pareizi, sieviete sacīja, pagodinādama Lūkasu ar smaidu. Tas nebija draudzīgs, pat ne pieklājīgs smaids, tajā drīzāk varēja pamanīt rūgtumu un tādu kā viltīgu uzjautrinājumu. Sveicināti atkal mirstīgo pasaulē!

Un atkal pēkšņā izbīlī viņš pamanīja, ka šis dvēseliskais trulums neattiecas tikai uz šo sievieti viss likās aizplīvurots. Lūkass nespēja sajust itin neko. Ne cilvēkus, ne droidus, pat ne mežu aiz loga.

It kā pēkšņi būtu kļuvis akls.

Tas jums nepatīk, vai ne? sieviete zobojās. Tas nav viegli pēkšņi zaudēt to, kas jūs padarīja tik īpašu, vai ne?

Lēnām un uzmanīgi Lūkass pastiepa kājas pāri gultas malai un piecēlās sēdus, ļaujot savam ķermenim atkal aprast ar kustībām. Sieviete viņu vēroja, novietojusi labo roku uz ieroča. Ja jūsu nolūks ir pārsteigt mani ar savām neparastajām spējām, viņa sacī ja, tad nepūlieties.

Neka tamlīdzīga, Lūkass atteica, strauji elpodams un pūlēdamies runāt skaidri, nevis gārdzoši. Visas šis darbības mērķis ir tikt uz kājām. Viņš .pētoši ieskatī jās sievietei acīs, prātodams, vai viņa novērsīs acis. Sieviete pat nesamirkšināja plakstus. Nesakiet neko ļaujiet man uzminēt! Jūs esat Māra Džeida!

Arī tas mani neiespaido, sieviete vēsi atteica.

Kards man sacīja, ka esot jums pateicis manu vārdu.

Lūkass pamāja. Viņš pateica man arī to, ka jūs bijāt tā, kas atrada manu X klases lidaparātu. Pateicos.

Sievietes acis uzliesmoja. Nesteidzieties pateikties! viņa atcirta. Cik lielā mērā tas atkarīgs no manis, vienīgais jautājums, kas mani nomoka, ir ko iesākt: atdot jūs imperiāliem vai nogalināt pašiem.

Sieviete pēkšņi piecēlās, turēdama ieroci rokā.

Tātad jūs jau esat uz kājām. Kards grib. jūs redzēt.

Lūkass uzmanīgi piecēlās. Un pamanīja, ka Mara piestiprinājusi viņa gaismas zobenu sev pie jostas. Vai tas nozīmēja, ka Marai pašai piemita džedija spējas? Vai tās bija tik spēcīgas, ka pārspēja viņa dotumus? Man neviena no šim iespējām nešķiet patīkama, viņš noteica.

Citas nav. Mara paspēra pussoli uz priekšu, pienākdama tik tuvu, ka Lūkass būtu varējis aizsniegt viņu ar roku. Pacēlusi ieroci, viņa mērķēja tam tieši sejā. Pamēģiniet tikai bēgt, un es jūs uz vietas nogalināšu!

Abi kādu bridi stāvēja viens otram pretī, sastinguši uz vietas. Sievietes acīs atkal varēja pamanīt rūgtu naidu… Tomēr, kad Lūkass viņu ciešāk uzlūkoja, viņš pamanīja vēl kaut ko ne tikai dusmas. Kaut ko tādu, kas atgādināja dziļi apslēptas sāpes.

Lūkass stāvēja mierīgi, nepakustēdamies, un sieviete gandrīz negribīgi nolaida ieroci. Kusties! Kards gaida! viņa pavēlēja.

Lūkasa istaba atradās gara gaiteņa galā. Tajā ik pa dažiem metriem bija ierīkotas pilnīgi vienādas durvis. "Kaut kāda baraka," Lūkass nodomāja, kad viņi izgāja no gaiteņa un devās pāri zālainam klajumam uz lielu celtni ar stāvu, smailu jumtu. Tai apkārt bija redzamas vēl citas ēkas, kuras atgādināja barakas. Dažas izskatījās pēc noliktavām, bet viena pēc kuģu apkalpes angāra. Abpus angāram varēja vērot kādu duci lidaparātu, ari divus tāda paša tipa kravas kuģus, kāds bi ja "Mežonīgais Kards". Tur redzēja arī dažus mazākus kuģus. Daži no tiem bija paslēpti mežā. Tas kuploja visapkārt, ielencot ēku puduri un visām pusēm. Aiz viena no lielo kravas kuģu korpusiem Lūkass saskatīja arī sava X klases lidaparāta priekšgalu. Viņš kādu mirkli prātoja, vai būtu jēga pajautāt Marai, kas noticis ar Artū, bet nolēma, ka labāk būs pavaicāt par to Kardam.

Viņi piegāja pie lielās centrālās ēkas, un Mara pastiepās garām Lūkasam līdz sensoram pie durvīm. Kards ir lielajā istabā, Mara sacīja, k;panelis pavirzījās sānis, ielaižot viņus ēkā. Ejiet tikai uz priekšu!

Viņi gāja uz priekšu pa garu gaitaii, paiedami garām vairākām telpām, kuras atgādināja vidēja lieluma ēdamistabas un atpūtas telpas. Viņiem tuvojoties, lielās durvis gaiteņa galā atslīdēja vaļā. Mara iebīdīja viņu iekšā.

Lūkass nonāca telpā, kura šķita piederīga kādam citam laikam. Telpa bija liela un plaša, ar augstiem griestiem. Jumtu spāres bija "izvietotas krustu krustiņi. iztālēm atgādinot zirnekļa tīklu. Sienas veidoja tumši brūni guļbaļķi ar griezumiem, un baļķu starpās spīdēja koši zila gaisma. Visur bija redzami dažādi nieciņi gan skulptūriņas, gan dīvaini citplanētiešu iedzīves priekšmeti. Krēsli, dīvāni, visur izkaisītie grīdas spilveni bija izkārtoti tā, lai uz tiem varētu sēdēt aplī un apspriesties vairāki cilvēki. Visapkārt valdīja mierīgas nosvērtības atmosfēra.

Taču tas viss šķita otršķirīgs un nebūtisks. Jau no paša pirmā pārsteiguma mirkļa Lūkasa uzmanību piesaistīja koks, kas auga istabas vidū.

Tas nebi ja mazs koks kā tās nelielās eglītes, kas rindiņā savietojās Imperatora pils gaitenī. Šis bija milzīgs koks. kura stumbra diametrs apakšā varētu būt viens metrs. Tas stiepās augšup no .pašas grīdas līdz caurspīdīgajiem griestiem. Resnie zari, kuri sākās divu metru attālumā no zemes, stiepās pāri istabai. Un daži no tiem gandrīz skārās pie sienām kā rokas, tiekdamās aptvert visu, kas tuvumā redzams.

Tas esat jūs, Debesbraucēj? uzsauca kāda balss. Lūkass ar pūlēm pamanīja Kardu, kurš sēdēja ērtā krēslā koka pakājē. Tam abās pusēs bija novietojušies dīvaini garkājaini zvēri, stīvi pavērsuši Lūkasam suņu purniem līdzīgos degunus.'Nāciet tuvāk un pievienojieties man.

Norijis kaklā iesprūdušo kamolu, Lūkass tuvojās viņam. Viņš atcerējās bērnībā dzirdētos nostāstus par cietokšņiem, kuriem cauri izauguši koki. Tic bija biedējoši nostāsti, un daži vēstīja par dažādām briesmām, bezpalīdzību un bailēm.

Un visos šajos nostāstos tādi cietokšņi bija nelabā mājokļi.

Sveicināti atpakaļ pie mirstīgajiem ļaudīm, Kards noteica, kad Lūkass tam tuvojās. Viņš paņēma no zema galdiņa sev līdzās sudraba kausu un ielēja divās glāzēs sarkanīgu šķidrumu. Man jāatvainojas par to, ka uz visu šo laiku biju spiests jūs aizmidzināt. Bet es domāju, ka jūs saprotat, cik grūti ir noturēt džediju tur, kur tas atrodas tā jau ir problēma.

Protams, Lūkass noteica, vērodams abus dzīvniekus abpus Karda krēslam. Tie joprojām lūkojās viņā, un to skatieni bija satraucoši nepatīkami. Lai gan ja jūs draudzīgi aprunātos, viņš piebilda, tad redzētu, ka ar mani nemaz nav tik grūti sadarboties.

Karda lūpās pavīdēja tikko manāms smaids. Iespējams. Bet varbūt arī, ka ne. Kards norādīja uz krēslu sev pretī. Lūdzu, sēdieties.

Lūkass paspēra soli uz priekšu, taču tajā bridi viens no dzīvniekiem sakustējās un aizžņaugti ierūcās. Mierā, Storm, Kards uzsauca, uzlūkojot kustoni. Šis cilvēks ir mūsu viesis.

Taču radījums nelikās par viņu ne zinis, tas vēroja vienīgi Lūkasu. Man šķiet, ka tas lops jums netic,Lūkass piesardzīgi bilda. Kad viņš ierunājās, arī otrais radījums izgrūda tādu pašu rūcienu, kādu bija izgrūdis pirmais.

Varbūt arī, Kards atteica, sagrāba abus radījumus aiz skaustiem un palūkojās apkārt. Ei! viņš paaicināja trīs vīrus, kuri dīki vadīja .laiku uz apli savietotiem spilveniem lielās telpas stūrī. Nāciet šurp un izvediet kustoņus pastaigā!

Ar prieku! vīrs vidējos gados ar iespaidīgu sasuku uzslējās kājās un tuvojās viņiem. Ejam, draudziņi! viņš norūca, sagrābdams kustoņus aiz kaklasiksnām un vilkdams tos projām. Kā būtu, ja mēs mazliet pastaigātos? %

Atvainojos, Debesbraucēj, Kards sacīja, tikko jaušami raukdams pieri un vērodams, kā virs ar radījumiem izgāja. Parasti tie pret viesiem izturas mīlīgāk. Un tagad, lūdzu, sēdieties!

Lūkass apsēdās un paņēma Karda piedāvāto glāzi. Ienāca Mara un apsēdās līdzās Kardam. Viņas ierocis Lūkass ievēroja tagad atradās makstī pie kreisā pleca tikpat sasniedzams kā tad, ja tas būtu rokā.  Tas ir tikai viegls toniks, Kards sacīja, pamājot uz dzēriena pusi. Tas palīdzēs jums atjēgties. Viņš iemalkoja dzērienu no savas glāzes un nolika to atpakaļ uz zemā galdiņa.

Lūkass nogaršoja dzērienu. Tas garšoja labi, un jādomā, ka tad, ja Kards gribētu viņu sazāļot, tad diez vai viņš to darītu tik bērnišķīgā veidā. Vai jūs man nepastāstītu, kur ir. mans droids?

Ar viņu viss ir kārtībā, Kards atbildēja. Ievietoju viņu vienā no aprīkojuma noliktavām.

Man gribētos viņu redzēt, ja tas būtu iespējams.

Domāju, ka. būs iespējams, bet vēlāk, Kards attrauca. Viņš atlaidās sēdekli, tikko jaušami saraucis pieri. Tad, kad būsim izlēmuši, ko ar jums darīt.

Lūkass uzlūkoja Maru. Jūsu sabiedrotā jau pieminēja, kādas ir iespējas. Es cerēju, ka varēsim atrast vēl kādu.

Sacīsim mēs varētu nosūtīt jūs uz mājām? Kards bilda.

Par divkāršu atlīdzību, protams, Lūkass piemetināja. Sacīsim, par divreiz lielāku, nekā spēj piedāvāt impēristi.

Jūs esat ļoti devīgs, rikojoties ar citu cilvēku naudu, Kards sausi sacīja. Nelaimīgā kārtā runa nav par naudu, bet par politiku. Mūsu operācijas, vai zināt, norit abās teritorijās gan Impērijas, gan Jaunās Republikas gaisa telpā. Ja impēristi atklās, ka mēs esam jūs palaiduši vaļā, ļaujot atgriezties Republikā, viņi būs ar mums ļoti nemierā!

Un otrādi ja jūs nodosiet mani impēristiem, Lūkass aizrādīja.

-.Tiesa, Kards piekrita. Ja nu vienīgi Republika nezina, kas ar jums noticis, jo jūsu X klases lidaparāta radio taču ir bojāts. Impēristi nelaimīgā kārtā zina!

Un viņi vēl nav piedāvājuši to, ko varētu piedāvāt, Mara piebilda. Pagaidām // piedāvājuši tikai trīsdesmit tūkstošus.

Lūkass saknieba lūpas. Man nebija ne jausmas, ka esmu tik vērtīgs! viņš sacīja.

Laikam jūs varētu palīdzēt tiem atrisināt kādus sarežģītus jautājumus, Kards atbildēja. Patlaban Visumā klīst kādi divi duči kuģu, neievērojot nekādas formalitātes un priekšrakstus, pārkāpjot visas vienošanās tie medī jūs. Viņš saspringti pasmaidīja. Operatori gan nebija nekādā skaidrībā par to, ko iesāktu ar džediju, ja tiem nāktos viņu sagūstīt.

Jūsu metode, kā rādās, ir ļoti iedarbīga, Lūkass noteica. Man šķiet, ka jūs noteikti negribēsiet man pastāstīt, kā to pielietojāt?

Kards atkal pasmaidīja. Tādi noslēpumi ir ļoti dārgi. Vai jums būtu kāds tikpat vērtīgs noslēpums, pret kuru varētu iemainīt šo?

Laikam jau nav, Lūkass mierīgi atbildēja. Un tomēr esmu tādā pārliecībā, ka Jaunā Republika būs gatava maksāt jebkādus rēķinus.

Kards iemalkoja dzērienu, domīgi uzlūkodams Lūkasu pāri glāzes malai. Varam noslēgt darījumu, viņš sacīja, nolikdams glāzi atpakaļ uz galdiņa. Pastāstiet man, kāpēc Impērija pēkšņi pār jums tā ieinteresējusies, un es jums pastāstīšu, kāpēc jūsu džedija mākas šeit nedarbojas.

Kāpēc jūs to nepavaicājiet imperiāliem pašiem?

Kards pasmaidīja. Paldies par padomu, bet tas .

neder. Man negribētos, lai viņi sāktu prātot par manu piepešo interesi… It īpaši pēc tam, kad viņi bija lū,guši mums palīdzību jūsu meklēšanā, bet mēs atbildējām, ka mums ir svarīgākas darīšanas.

Lūkass sarauca pieri un pētoši uzlūkoja Kardu.

Tātad jūs nemaz m;mi nemeklē jāt?

Nē. nemeklējām vis, Kards atteica, lūpas šķobīdams. Šī ir tāda sagadīšanās, kura padara dzīvi interesantāku. Mēs gluži vienkārši atgriezāmies no darījumu brauciena, kad Mara pēkšņi izvadīja mūs no hiperkosmosā, jo bija kaut ko nolasījusi aparatūras uzrādītajos datos.

Lūkass uzlūkoja Maru. Likās, ka viņa seja pārvērtusies akmenī. Jums gan ir laimējies! viņš novilka.

Var jau būt, Kards bilda. Lai gan tādā kārtā mēs nonācām tādā situācijā, kādā negribējām nonākt.

Lūkass izpleta rokās un pagrieza plaukstas augšup. Tad laidiet mani projām un izliecieties, ka nekas nav noticis. Dodu jums goda vārdu, ka es par notikušo cietīšu klusu.

Impēristi tik un tā uzzinās, Kards sacīja, papurinādams galvu. Viņu jaunais komandieris ir pārsteidzoši gaišredzīgs un savāc vissīkākās informācijas drumslas. Nē, es domāju, ka vislabākā izeja būtu atrast kādu kompromisu. Varbūt mēs varam ļaut jums doties projām, tomēr dodot imperiāliem to, kas tiem vajadzīgs. Kards piešķieba galvu uz vienu pusi. Bet tādā gadījumā man vajadzīga atbilde uz manis jau uzdoto jautājumu.

Taču es varu atbildēt tikai to, ko jau atbildāju, •Lūkass atteica. Ka tiešām nezinu, kāpēc Impērija vēlas mani notvert. Viņš sastomījās, taču iedornājās, ka Lea noteikti jau ir irapēristiem nesasniedzama. Varu jums pateikt tikai to, ka viņi nemeklē tieši mani. Bija tlivi uzbrukumu mēģinājumi manai māsai Leai.

Uzbrukumi nogalināšanas nolūkā?

Lūkass mirkli padomāja. Nedomāju vis. Vienā

gadījumā es biju klāt, un tas vairāk atgādināju nolaupīšanas mēģinājumu.

Interesanti, Kards bilda. Viņa acis mazliet samiedzās. Lea Orgena Solo. Kura trenējas, lai kļūtu par džediju tāpat kā brālis. Ar to varētu izskaidrot… dažu labu Impērijas spēku akciju.

Lūkass gaidīja, taču pēc mirkļa viņam kļuva skaidrs, ka uz Karda domas turpinājumu nav ko cerēt. Jūs runājāt par kompromisu, viņš atgādināja.

Šķita, ka sarunbiedrs ir sakopojis domas. Jā, tā bija gan, viņš apstiprināja. Un man likās, ka impēristus interesē jūsu augstais stāvoklis Jaunajā Republikā… ka viņi vēlas kādu informāciju par valdības padomes darbu… Tādā gadījumā mēs varētu kaut ko izdomāt tiksim, palaist jūs vaļā, bet jūsu droidu nosūtīt viņiem atšifrēšanai.

Lūkass juta, ka tam sažņaudzas sirds. Tas impēristiem neko nedotu, viņš mēģināja pavēstīt, cik bezrūpīgi vien spēdams. Doma par to. ka Artū varētu nonākt impcristu verdzībā, nebija paciešama. Artū nekad nav piedalījies nevienā padomes sanāksmē. . Bet viņš daudz ko zina pārjums,*Kards aizrādīja. Tāpat par jūsu māsu, tās vīru un daudziem citiem augsti stāvošiem Jaunās Republikas vadītājiem. Viņš paraustī ja plecus. Taču šobrīd šis jautājums nav būtisks, tas ir skaidrs. Impēristi patlaban šķietami ir koncentrējušies tikai uz Jaunās Republikas džedijiem un iespējamajiem džedijiem. Tas nozīmē, ka runa nav tikai par informācijas iegūšanu. Kur notika tie divi uzbrukumi?

Pirmā vieta bija Bimmisāri, otrais notika Bpfasā.

Kards pamāja. Bpfasā mums ir savi kontakti.

Varbūt mūsu cilvēki varēs kaut ko izdibināt. Bet līdz tam laikam… es baidos, ka jums nāksies palikt šeit kā mūsu viesim.

Tas ne pēc kā neizklausījās. Atļaujiet man piebilst vēl kaut ko, iekams eju, Lūkass piemetināja. Nav svarīgi, kas notiks ar mani… vai kas notiks ar māsu. Impērija vienalga būs apdraudēta. Jaunās Republikas sastāvā jau tagad ir vairāk planētu nekā Impērijas pārvaldīšanā, un to skaits nemitīgi pieaug. Mēs tik un tā uzvarēsim, kaut vai tikai skaitliski vien…

Cik noprotu, tas bija arī paša Imperatora arguments, apspiežot šo sacelšanos, Kards vēsi sacīja. Un tomēr tā ir dilemma, vai ne? Impērija man atriebsies tūlīt, ja es jūs tai neizdošu, kamēr Jaunā Republika droši vien uzvarēs tikai ilgākā laikposmā.

Vienīgi tad, ja viņš un māsa būs tur un vadīs Monas Motmas roku, Mara domīgi aizrādīja. Bet, ja viņu nebūs…

Ja viņu nebūs, tad šis laiksprīdis kļūs vēl'nenoteiktāks, Kards piekrita. Visādā ziņā es pateicos jums par apmeklējumu, Debesbraucēj. Ceru, ka mēs varēsim drīz par kaut ko vienoties.

Manis dēļ varat nesteigties, Lūkass noteica. Domāju, ka šeit ir gluži jauka vieta, kur pavadīt dažas dienas.

Šobrīd jums vēl nevajag laisīt nekādas aplēses, Kards brīdināja. Abiem maniem mājdzīvnieciņiem vornskriem ir daudz savvaļas radinieku mežā. Šie radiņi ir pilnīgi nepieradināti.

Saprotu, Lūkass bilda. Kaut gan… ja viņš tiklu laukā no Kurda barakas un tam izdotos noskaidrot, kas izraisījis šo dīvaino iedarbību uz viņa psihi…

Nesāciet cerēt, ka jums palīdzēs džedija iemaņas, Kurds šķietami nevērīgi sacīja. Apkārtnes mežos jūs būtu gluži tikpat bezpalīdzīgs. Varbūt vēl vairāk. Viņš aplūkoja koku, kurš slējās tam pāri kā tornis. Starp citu, tur ārā ir vēl vairāk isalamiru nekā šeit!

Isalamiri? Lūkuss pagriezās turp, kur norādīja Karda roka. Un tagad pirmoreiz pamanīja slaiku, gaišbrūnu radījumu, kas karājās pie koka zara tieši virs Karda galvas. Kas tas tāds ir?

Tas ir iemesls, kāpēc jūs palikāt tur, kur mēs nolikām, Kards paziņoja. Šiem te piemīt neparastā īpašība atsist garaspēka iedarbību. Itin kā izpūšot visapkārt burbuļus, un šajā vidē garaspēks neko nespēj.

Nekad nebi ju par tiem dzirdējis, Lūkass izstomija, prātodams, vai šajā stāstā ir kāda daļa patiesības. Ne Joda. ne Bens nekad viņam neko tādu nebija stāstījuši.

Daudzi par tiem nav dzirdējuši, Kards bilda. Un pagājušajos laikos tie, kas zināja, labprātāk turēja šīs zināšanas noslēpumā. Vecās Republikas džediji zināmu iemeslu dēļ vairījās no šīs planētas, un tas ir viens no iemesliem, kāpēc šeit savas bāzes ierīkoja vairākas kontrabandistu grupas. Pēc tam, kad lmpertors sāka vajāt džedijus, lielākā daļa kontrabandistu grupu pārvācās uzciturieni, lai būtu tuvāk iespējamajam tirgum. Tagad, kad džediji atkal parādījušies, Kards zīmīgi norādīja uz Lūkasa pusi, varbūt daži atkal te uzradīsies. Lai gan man jāteic, ka vietējie iedzīvotāji par to nebūt nesajūsminātos.

Lūkass apskatīja koku. Tagad, kad viņš zināja, kas jāmeklē, tas saskatīja vēl vairākus citus isalamirus, aptinušos arī ap citiem koka zariem. Un kas jums liek domāt, ka tie ir tieši isalamiri, kas rada šos burbuļus garaspēka apturēšanai? Varbūt tas ir kaut kas cits?

Daļēji mēs ticam, vietējām leģendām, Kards atteica, daļēji jūtamies pārliecināti, ka jūs citādi te nestāvētu un ar mums nerunātu. Jo kā gan citādi varētu gadīties, ka ļoti saspringtā mirklī cilvēks ar apdullināšanas ieroci varētu aizlavīties aiz džedi ja muguras un palikt nepamanīts? Lūkass apveltīja viņu ar piktu skatienu. Beidzot viņš bija visu sapratis. Jums uz "Mežonīgā Karda" borta bija isalamiri!

Pilnīgi pareizi,'Kards atteica. Tas gadījās pilnīgi nejauši, patiešām! Lai gan… viņš ierunājās, domīgi uzlūkodams Maru, varbūt tomēr gluži nejauši tas nebija vis. Lūkass atkal aplūkoja isalamirus virs Karda galvas. Un cik tālu tad šī iedarbība sniedzas? Patiesībā es nezinu, vai kāds to vispār ir izpētījis, Kards sacīja. Leģenda vēsta, ka viens isalamirs izpūš šos burbuļus no viena līdz desmit metru rādiusā, taču grupās tie darbojas daudz aktīvāk. Pastiprina cits cita iedarbību, ja tā var sacīt. Varbūt jūs būtu ar mieru piedalīties dažos eksperimentos, parotaļājoties ar tiem pirms aizbraukšanas?

. Varētu gan pārbaudīt, Lūkas?» norūca. Lai gan viss droši vien būtu atkarīgs no tā, kurā virzienā es dotos.

Pilnīgi iespējams, Kards piekrita. Labi. Man šķiet, ka jums gribētos nomazgāties jūs taču esat šajā lidojuma apģērbā pavadījis jau vairākas dienas. Vai jums ir līdzi kādas citas drēbes, kurās jūs v;irēlu pārģērbties?

Mana X klases lidaparāta kravas telpā ir neliela drēbju kaste, Lūkass sacīja. Būšji jums ļoti pateicīgs, ja tā tiks atgādāta.

Es mēģinu nezaudēt neko tādu, kas var vēlāk noderēt, Kards aizrādīja. Likšu saviem vīriem aiznest jums šīs lietas, tikko tie pārliecināsies, vai tajās nav paslēpti ieroči vai kāda cita aparatūra. Viņš tikko jaušami pasmaidīja. Šaubos, vai džedijs būs parūpējies par tādām lietām, tomēr jābūt uzmanīgam. Arlabvakaru, Debesbraucēj!

Mārus rokā atkal bija parādījies nelielais ierocis. Ejam! sieviete sacīja, to pavicinādama.

Lūkass piecēlās. Ļau jiet man jums piedāvāt vēl vienu iespēju, viņš uzrunāja Kardu. Ja nolemsiet izlikties, ka nekas tāds nav noticis, tad varat aizvest mūs ar Artū atpakaļ un atstāt turpat, kur atradāt. Tad es varētu izmēģināt laimi ar citiem kuģiem.

Arī imperiālu kuģiem? Kards pavaicāja.

Ari viņu, Lūkass pamāja.

Karda lūpās parādījās viņa tikko jaušamais smaids. Jūs varbūt būsiet pārsteigts, bet es ņemšu vērā arī šo iespēju, viņš atteica.

Saule jau bija pazudusi aiz kokiem, kad Mara veda Lūkasu atpakaļ uz baraku, debesis jau likās daudz tumšākas. Vai esmu palaidis garām pusdienu laiku? viņš vaicāja, kamēr abi soļoja pa garo gaileni uz tam ierādīto istabu.

Kaut kas jums tiks atnests, Mara attrauca, un viņas balss izklausījās ņirdzīga.

Pateicos, Lūkass noteica, atviegloti uzelpodams. Es nezinu, kāpēc esmu jums tik nepatīkams…

Aizverieties! viņa atcirta, pārtraukdama Lūkasu pusvārdā. Klusējiet!

Lūkass saviebās un apklusa. Abi bija nonākuši pie viņam ierādītās istabas, un Mara bīdīja viņu tur iekšā. Pie logiem nav nekādu aizbīdņu, viņa sacīja. Taču signalizācija ir. Ja mēģināsiet izlīst un izcelsies trauksme, tad vornskri jūS panāks ātrāk,.nekā es paspēšu atsteigties. Mara zobgalīgi pasmaidīja. Bet jūs taču varat man neticēt. Pamēģiniet, un redzēsiet pats.

Lūkass pavērās uz loga pusi, pēc tam atpakaļ uz Maru. Paldies, pamēģināšu.

Neko vairāk nebilduši, sieviete atstāja istabu, aizvērdama aiz sevis durvis. Noklikšķēja elektroniskā atslēga, pēc tam iestājās klusums.

Lūkass piegāja pie loga un pavērās ārā. Dažu citu baraku logos parādījās gaisma. Taču viņam likās, ka šajā barakā citu gaismu logos nebija. Tur bija kāda jēga viņš nodomāja. Vai nu Kards nolems izdot viņu impēristiern, vai Jaunajai Republikai, jebkurā gadījumā padotajiem par to jāzina, cik maz vien iespējams.

Un vēl jo vairāk tad, ja Kards nolems ņemt vērā Maras padomu un viņu gluži vienkārši nogalināt.

Lūkass novērsās no loga un piegāja pie gultas, pūlēdamies pārvarēt bailes, kuras modās pašos viņa būtnes dziļumos. Vēl nekad kopš Imperatora laikiem viņš nebija juties tik bezpalīdzīgs.

Pareizāk sakot, tiešām kļuvis tik bezpalīdzīgs.

Viņš dziļi ieelpoja. Džediji nedrīkst nodoties jūliim. tiem jābūt mierīgiem. Lūkass zināja, ka tomērpar spīti visam kaut kur jābūt izejai no šī cietuma.

Viņam tikai jāpaliek dzīvam tik ilgi, kamēr tas šo izeju atradīs.

20. nodala

Nē, es jums saku, viss iet kā plānots, Trīpio sacīja Leas balsī, izskatīdamies tik nelaimīgs, cik nelaimīgs vispār var izskatīties droids. Mēs ar Henu nolēmām ja jau esam šeit, tad varētu palūkoties, kas notiek Abregado sistēmā.

Saprotu, Jūsu Augstība! "Vanaga" mikrofonā atskanēja Vinteras balss. Henam likās, ka viņa ir nogurusi. Nogurusi un mazliet saspringta. Vai es tomēr nevarētu jums dot padomu, lai jūs vairs ilgāk nepaliekat projām?

Trīpio bezpalīdzīgi uzlūkoja Henu. Mēs drīz būsim atpakaļ, Hens nomurmināja iekšējās saziņas aparātā.

Mēs drīz būsim atpakaļ! Trīpio kā atbalss atkārtoja mikrofonā.

Es tikai gribēju pārbaudīt…

Es tikai gribēju pārbaudīt,..

-Gadosas…

-Gadosas…

Infrastruktūru…

Infrastruktūru…

Jā, Jūsu Augstība, Vintera sacīja. Es nodošu šo informāciju tālāk padomei. Esmu tādā pārliecībā, ka viņi priecāsies to dzirdēt. Viņa uz mirkli apklusa. laikam kaut ko pārdomāja. Es gribētu aprunāties ar kapteini Solo, ja iespējams.

Tieši pretī kabīnes otrā pusē Lendo saviebās. Viņu zinu, tas klusi noteica.

Nekādus jociņus! Hens nočukstēja. Viņš uzlūkoja Trīpio un pamāja. Protams! droids sacīja un atviegloti nopūtās. Hen?

Hens ieslēdza savu mikrofonu. Esmu šeit, Vintera. Kas noticis?

Es gribēju zināt, vai jums ir kāda jausma, kad jūs ar princesi būsiet atpakaļ, viņa sacīja. Admirālis Akbars jau apjautājās par jums.

Hens drūmi pasmīnēja mikrofonā. Akbars ārpus oficiālajām darīšanām nebija pārmijis ar viņu gandrīz nevienu vārdu kopš tās dienas, kad tas pirms dažiem mēnešiem atteicās pildīt admirāļa uzdevumu. Pasakiet admirālim paldies par intereses izrādīšanu, Hens sacīja Vinterai, uzmanīgi izvēloties vārdus. Ceru, ka ar viņu viss kārtībā?

Tāpat kā parasti, Vintera atbildēja. Viņam ir dažas problēmas ar ģimeni, lai gan skola darbojas pilnā spēkā.

Nelielas nepatikšanas ar bērniem? Hens apvaicājās.

Drīzāk gan sīki strīdiņi, Vintera bilda. Problēmas ar to, kad celties un kad lasīt… un tā tālāk. Jūs taču saprotat.

Jā! Hens atbildēja. Es pazīstu viņa bērnus pietiekami labi. Un kā ar kaimiņiem? Vai arī ar tiem visu laiku ir nepatikšanas?

Iestājās īss klusumbrīdis. Es… īsti nezinu, viņa atbildēja. Par tiem viņš nav man neko teicis. Varu apjautāties, ja vēlaties.

Nav vērts, Hens norūca. Ja jau ar ģimeni viss kārtībā tas ir vissvarīgākais!

Piekrītu! Visādā ziņā, man šķiet, viņš tikai gribēja jums par sevi atgādināt.

Paldies par vēsti. Hens uzlūkoja Lendo. Pasakiet viņam, ka mēs šeit ilgi vairs nekavēsimies. Tikai aizlidosim līdz Abregadp un varbūt vēl kādai planētai, pēc tam lidosim atpakaļ.

Kārtībā, Vintera attrauca. Vai ir vēl kaut kas?

Nē… jā, Hens pārlaboja paša teikto. Kādas ir pēdējās ziņas par lidojumu uz Bpfasu? Un turienes postījumiem?

Par tiem, ko nodarīja imperiāli?

Tieši tā. Tur viņiem arī Leai uzbruka pelēkādainie laupītāji, taču nebija jēgas to atgādināt.

Ļaujiet man palūkoties displejā… Vintera sacīja. Tur viss ir gluži labi… Bijušas kaut kādas problēmas ar piegādēm un kuģiem. Taču atjaunošanas darbi, kā šķiet, tagad norit normāli.

Hens sarauca pieri, lūkodamies mikrofonā. Ko tad Akbars dara ir dabūjis no kaut kurienes kādus īpašus konteinerkuģus, vai?

Nodarbojas ar kuģu būvi, Vintera sausi atteica. No dažiem vecajiem kuģiem zvaigžņu iznīcinātājiem un fregatēm. Tie tiek izjaukti pa sastāvdaļām, bet pēc tam salikti no jauna. Un tiem tiek piemēroti pārprogrammēti droidi. Tā top jauni kravas kuģi.

Hens saviebās. Tādā gadījumā es ceru, ka viņš liks salūkot arī labus pavadoņkuģus. Lieli un apjomīgi kuģi, kuri izskatīsies pēc karakuģiem, būs labs mērķis imperiāliem.

Esmu tādā pārliecībā, ka viņš noteikti būs par to padomājis, Vintera sacīja. Doki un pati kuģu būvētava viss tiek ļoti labi apsargāts.

Šodien es nejūtos drošs ne par kādām apsardzības metodēm, Hens drūmi atteica. Un vēl tādā gadījumā, kad imperiāli brīvi klīst apkārt, kur vien tiem iepatīkas. Lai kā tas būtu… Par to mēs vēl parunāsim. Vēlāk.

Papriecājieties par lidojumu, Jūsu Augstība! Palieciet sveika!

Lendo norādīja ar pirkstu uz Trīpio pusi. Sveika, Vintera, droids novēlēja.

Hens pamāja ar roku, novilkdams to sev gar zodu, un Lendo izslēdza mikrofonus. Ja tie zvaigžņu iznīcinātāji ir tikuši būvēti katrs ar savu kodu, tad neizdosies ar tiem pārvadāt kravas tikai ar attiecīgi ieprogrammētu droidu palīdzību, kaptein! Lendo šķietami nevērīgi aizrādīja.

Mjā, Hens atbildēja. Viņš, kā .šķiet, tik tikko bija dzirdējis šo Lendo aizrādījumu. Kā šķiet, tad mums vajadzētu mest mieru un doties atpakaļ. Viņš pataustīja zem sēdekļa, meklēdams savu ieroci. Karaksentā kaut kas ir piededzis.

Ja es pareizi saprotu, tad runa ir par to muldēša-. nu par Akbara ģimeni? Lendo pieceldamies apjautājās.

Tieši tā, Hens atteica, tuvodamies "Vanaga" lūkai. Ja es pareizi sapratu Vinteras teikto, tad Feilijs jau mērķē uz Akbara teritoriju. Nāc, Trīpio, tev aiz mums būs jāaiztaisa lūka.

Kaptein Solo, man atkal nākas protestēt! droids sūdzējās, kūņodamies pakaļ Henain. Man patiešām šķiet, ka rēlot princesi…

Labi, labi, Hens viņu pārtrauca. Tikko būsim atpakaļ, Lendo tevi pārprogrammēs.

Vai tad jūs abi jau vēlaties atgriezties? Lendo noprasīja, spraukdamies garām Trīpio, lai pievienotos Henam. Bet Vinterai taču tika pateikts…

Tas nāks mums visiem par labu, Hens atteica. Šis kontakts ir īstenots, tagad mūsu plāns ir galā varam doties atpakaļ. Varbūt pat pa ceļam piestāt Kašikā, lai Lea varētu pievienoties mums.

Lendo klusi iesvilpās. Vai tad ir tik slikti, ko?

Man grūti kaut ko droši sacīt, Hens novilka, atvērdams lūku. Rampa mīksti nolaidās putekļos. Es nesaprotu to par vēlo celšanos un lasīšanu. Cik noprotu, viņa runāja par kādiem materiāliem, kurus Akbars studē, vēl būdams amatā. Vai varbūt par to, ka Feilijs jau ielaužas viņa sfērā tas būtu vēl ļaunāk, protams.

-Jums vajadzēja izstrādāt kādu šifru šādiem gadījumiem, Lendo noteica. Šo triju gadu laikā taču jūs varējāt visi trijatā apsēsties un visu norunāt. Vai tad jums nekad neatlika tam laika?

Mjā, ja tas kaut ko palīdzētu, tad sazināšanās būtu noderīga, Lendo norūca, lūkodamies apkārt un pētīdams nosēšanās laukumu. Kaut vai tāpēc, ka pēdējā laikā esmu dzirdējis visādas baumas. Man šķiet, ka ar tiem kaimiņiem bija domāta Impērija?

Tā bija. Vinterai vajadzēja kaut ko zināt, ja Akbars būtu informēts par ziņu noplūdi.

. Pielūkojiet varbūt jums tagad ir bīstami atgriezties? Lendo aizrādīja, kad abi devās uz rampas pusi.

Tjā, Hens piekrita, sašķobīdams lūpas. Bet mums jāriskē. Ja Leai nevajadzētu te spēlēt diplomāti, Feilijs tur nevarētu šantažēt vai iebiedēt padomi, izlūgdamies sev visu, ko grib.

Mhm, Lendo apstājās rampas malā pie izejas stāvlaukumā un paraudzījās augšup. Cerēsim to labāko.

Vispirms cerēsim, ka tie zēni te parādīsies. Hens ierunājās, tuvodamies rampas malai.

Abregado nosēšanās laukums pilotu vidū nebija īpaši iecienīts. Hens bija te nosēdies tajos laikos, kad vēl nodarbojās ar kontrabandu un apmeklēja arī tādas vietas kā Tatūnas kuģu piestātne. Tomēr viņu gaidīja priecīgs pārsteigums kad abi iznāca laukumā, apkārt viss izskatījās gaišs un tīrs. Tā, tā, Lendo nomurmināja, stāvēdams viņam aiz muguras. Vai līdz Abregado beidzot būtu atkļuvusi civilizācija?

Ir gadījušās vēl dīvainākas lietas, Hens piekrita, lūkodamies apkārt. Apkārtne tiešām šķita neredzēti kārtīga un sakopta, un tomēr gaisotne bija tāda pati kā visās tamlīdzīgās piestātnēs. Tajā bija kaut kas nenosakāms…

Ak, ak! Lendo klusi noteica, lūkodamies uz kaut ko pāri Hena plecam. Kā šķiet, tad āmurs jau ir pacelts.

Hens pagriezās. Apmēram piecdesmit metru attāluma tuvējā ielā bija redzami uniformās tērpti vīri drošības vestēs ar ieročiem rokās, kuri pulcējās pie izejām uz pilsētu. Kamēr Hens lūkojās turp, daudzi no tiem jau bija ieslīdējuši stāvlaukumā, atstājot pārējos sardzē uz ielām. Tas tiešām ir āmurs tiesa kas tiesa, Hens atbildēja, grozīdams galvu, lai varētu izlasīt to, kas rakstīts virs durvīm. Sešdesmit trešā izeja… Cerēsim, ka mūsu meklējamais nav tur. Kur bija domāts viņu sastapt?

Tepat, Lendo atteica, norādot uz mazu bezlogu celtni, iežņaugtu starp divām lielākām un vecākam. Mums vajadzētu apsēsties pie galdiņa bāra tuvumā tur, kazino un gaidīt. Viņš solīja mūs tur uzmeklēt.

Bārs bija pārsteidzoši garš, tas stiepās visgarām ielai un iesniedzās pat vecajā celtnē pa kreisi. Pie pašas ieejas bi ja daži galdiņi, paredzēti tiem, kuri gribētu pasēdēt un parunāties, lūkojoties uz nelielu, bet glīti nostrādātu dejas grīdu. Kaut kur fonā spēlēja monotona mūzika. Dejas grīdas tālākajā galā bija veikaliņi, taču tur valdīja pārāk dzija tumsa, lai Hens kaut ko varētu saskatīt. Pa kreisi, uzkāpjot dažus pakāpienus augstāk, varēja nokļūt kazino, kuru no dejas grīdas šķīra caurspīdīga plastikāta starpsiena. Man šķiet, ka es redzēju arī tur augšā bāru, Lendo nomurmināja. Pa kreisi, aiz kāršu galdiņiem. Iespējams, ka viņš meklēs mūs tur.

Vai tad tev ir gadījies jau agrāk šeit iegriezties? .Hens vaicāja pāri plecam, kamēr viņi devās uz priekšu garām bāra galdiņiem un sāka kāpt augšā pa kāpnēm.

Šajā vietā ne. Pēdējā reize, kad iegriezos Abregado, bija pirms daudziem gadiem. Bija sliktāk nekā Tatānā, es ilgi nepaliku. Lendo nogrozīja galvu. Lai kādas ir jūsu attiecības ar šejienes jauno valdību, jums jāatzīst, ka viņi ir labi pastrādājuši, šo planētu satīrot.

Ja jums un mums būtu ar šejienes valdību kādas problēmas, šobrīd liksim tās mierā, labi? Hens brīdināja. Starp citu, es nebūt nebiju domājis te reklamēties.

Lendo iespurdzās. Kā sirds vēlas, viņš noteica. .

Apgaismojums bārā bija krēslaināks nekā kazino, bet ne tik tumšs, lai nevarētu visu redzēt. Viņi izvēlējās galdiņu līdzās spēļu galdiem un apsēdās. Aiz bāra letes sakustējās pievilcīga meitene, kura vairāk atgādināja hologrammu nekā dzīvu cilvēku, un tuvojās viņiem. Sveiki, kungi! viņa laipni sacīja. Ko lai jums pasniedzu?

Vai jums ir kāds labi nostāvējies Omaikas vīns? Lendo noprasīja.

Tiešām, ir gan! Četrdesmit septītā, četrdesmit devītā, piecdesmitā un piecdesmit otrā gada!

Mēs dzersim pilnu karafi četrdesmit devītā gada vīna.

Paldies par pasūtījumu, kungi, sacīja hologramma un nozuda.

Vai šī ir iecienīta atpūtas vieta? Hens apvaicājās, pētīdams apkārtni un kazino telpas. Bija agra pēcpusdiena, vismaz pēc vietējā laika, bet ar visu to vairāk nekā puse galdiņu bi ja aizņemti. Taču pie bāra gluži pretēji bi ja gandrīz vai tukšs, tur slaistījās tikai daži cilvēki un daži citplanētieši. Laikam jau dzeršana šeit tika uzskatīta par daudz lielāku netikumu nekā azarta spēles.

Viņš gan neteica neko par to, ko mums vajadzētu pasūtīt, Lendo bilda. Bet tā kā man patīk labs Omaikas vīns…

Un… tā kā Karaskentā tas ir aizliegts ar likumu?-Hens ievaicājās.

Apmēram tā.

Vītis tika atsūtīts uz paplātes pa lūku, kas pavērās tieši galdiņa vidū. Vai vēlaties vēl kaut ko, kungi? hologrāfiskā meitene apjautājās.

Lendo papurināja galvu, paņemdams no paplātes karafi un divas glāzes. Tūlīt ne, paldies.

Paldies jums. Meitenes attēls nozuda kopā ar paplāti.

Tātad, Lendo bilda, ieliedams vīnu. Mums nāksies viņu pagaidīt.

Labi, kamēr gaidīsim, tu varētu mazliet apskatīties, Hens sacī ja. Tur, pie tā kāršu galdiņa trešā pēc kārtas sēž pieci vīrieši un viena sieviete. Pasaki, vai tur tas zēns otrais no labās puses ir tas, kuru es domāju?

Pacēlis savu vīna glāzi, Lendo aplūkoja to pret gaisinu, pētīdams krāsu. Viņš pagriezās. Vai tu domā Finnu Torvu?

Tas puisis izskatās vīnam līdzīgs, Hens apstiprināja. Es nodomāju, ka tu varbūt redzi viņu biežāk nekā es.

Neesmu redzējis kopš tās reizes, kad mēs abi tu un es devāmies pēdējā kopējā braucienā. Lendo paraustīja uzaci un uzlūkoja Henu. Un kā ar to otro kāršu galdiņu? viņš atturīgā noskaņā piemetināja.

Hens apveltīja viņu ar aizvainotu skatienu. Tu taču neesi apvainojies, ko? Par "Vanagu"…?

Raugi… Lendo nomurmināja. Nē, laikam jau ne. Ne tā kā tajā reizē, kad es zaudēju partiju amatierim… jau pirmajā reizē… tādam amatierim kā tu.

-Amatierim?

Bet es teikšu, ka pēc tam ir bijušas reizes, kad es pavadīju naktis nomodā, plānojot atriebšanos. Labi, ka nekad nesāku to īstenot.

Hens atkal pavērās uz kāršu galdiņa pusi. Ja jau tāda plānošana ļāva tev justies labāk… ja tu toreiz nebūtu zaudējis, paspēlēdams man "Vanagu", mēs droši vien tagad te nesēdētu. Impērijas "Nāves Zvaigzne" būtu mūs visus iznīcinājusi, saskaldot Aliansi ui] atšķeļot planētu pēc planētas. Un visam jau sen būtu beigas.

Lendo paraustīja plecus. Tā varēja būt un varēja nebūt. Ja visu vada tādi cilvēki kā Akbars un Lea…

Lea ap šo laiku jau būtu mirusi, Hens viņu pārtrauca. Viņai jau bija piespriests nāvessods, kad Lūkass, Cū un es izrāvām viņu no "Nāves Zvaigznes". Henam pār muguru pārskrēja tirpas, to atCeroties. Viņš tik tikko nebija zaudējis sievu pavisam. Un pat nezinātu, ko zaudējis…

Tagad Hens to zināja… un tomēr arvien vēl varēja viņu zaudēt.

Ar viņu viss būs kārtībā, Hen, Lendo klusi sacīja. Neraizējies. Viņš papurināja galvu. Es tikai gribētu uzzināt, ko imperiāli no Leas vēlas.

Es zinu, ko viņi vēlas, Hens norūca. Viņi grib dabūt sev dvīņus.

Lendo izbrīnīti lūkojās viņā, tam sejā varēja skaidri saskatīt pārsteigumu. Vai esi par to pārliecināts?

Tāpat kā par visu pārējo, Hens novilka. Jo citādi… kāpēc viņi nelietoja apdullināšanas ierīces — toreiz, kad Bpfasā mums uzbruka? Tāpēc, ka tādā gadījumā notiktu spontānais aborts tas ir gandrīz droši.

-Tas skan pārliecinoši, Lendo drūmi piekrita. Vai Lea to zina?

Nav ne jausmas. Iespējams.

Hens lūkojās uz kāršu galda pusi, un jautrība pie tā darī ja viņa jau tā drūmo garastāvokli vēl drūmāku. Ja Finns Torvs bi ja tas vīrs, kuru Lendo gribēja salikt, tad kāpēc viņš nedarīja galu šai spēlei un visu nenokārtoja tūlīt pat? Te taču nebija nekādu iespēju izvēlēties kādu citu taktiku.

Hena skatiens aizklīda no kazino, iemaldīdamies bārā. Un sastinga uz vietas. Tur, apsēdušies pie galdiņa, pustumsā, telpas tālākajā galā čurnēja trīs vīri.

Tur valdīja nepārprotams noskaņojums, pazīstama smaržu un skaņu-kombinācija, vibrācijas… jebkurš pilots, kurš būtu ilgi lidojis apkārt, šo noskaņu tūlīt pazītu. Tie noteikti bija drošības dienesta virsnieki. Ak vai! viņš nomurmināja.

Ko? Lendo pārvaicāja, šķietami nevērīgi palūkojoties apkārt. Arī viņa skatiens apstājās pie bāra galdiņa. Ak vai! arī viņš drūmi novaidējās. Labi. Tagad es saprotu, kāpēc Finns Torvs nomaskējies pie kāršu galdiņa.

Un cītīgi izliekas mūs neredzam, Hens piebilda, neuzkrītoši vērodams drošībniekus, lai tie nesāktu savukārt pētīt viņus. Ja tiem ienāktu prātā iejaukties un izjaukt šo tikšanos, viņš neko daudz nevarētu pasākt, vienīgi paziņot savu Jaunās Republikas identifikācijas kodu un protestēt, bet tur nebija lielas jēgas. Hens jau iztēlojās Feilija spiedzīgo balstiņu saziņas ierīcēs pukojamies par tādu apkārt klaiņošanu.

Bet, ja tie meklēja tieši šo Torvu… varbūt tas bija kāds īpašs reids daļu no tajā iesaistītajiem viņi abi ar Lendo jau bija redzējuši pie izejām uz pilsētu…

To izdibināt bija zināma jēga. Pastiepdams roku, viņš uzsita pa galdiņa centru. Viesmīle?

Meitenes attēls atgriezās. Jā, kungi?

Pasniedziet mums divdesmit spēles žetonus, lūdzu!

Ar prieku, viņa atbildēja un nozuda.

Pagaidi, Lendo brīdinoši ierunājās, kad Hens iztukšoja savu glāzi. Tu taču negrasies doties turp,

ko?

Vai tev ir kāda labāka doma, ko? Hens vaicāja, pasniegdamies pēc ieroča maksts un novietodams to ērtākā vietā. Ja viņš ir tā tava kontaktpersona, es nekādā ziņā negribētu šo kontaktu palaist garām.

Lendo bēdīgi nopūtās. Un tu teici, ka negribot īpaši zīmēties! Ko tad tu gribi, lai es daru?

Esi gatavs varbūtējam uzbrukumam. Galdiņa vidū atvērās lūka un parādījās kārtīgs stabiņš ar spēles žetoniem. Pagaidām izskatās tā, ka tic tipi viņu tikai vēro varbūt mēs varam dabūt tavu draugu projām pirms tam, kad ieradīsies palīgspēki?

Un ja nu ne?

Hens paņēma žetonus un piecēlās. Tad es mēģināšu sarīkot diversiju. Tiksimies "Vanagā". . Labi. Vēlu sekmes.

Pie spēļu galda bija brīvas divas vietas viena no tām gandrīz pretī Torvam. Hens izvēlējās to un apsēdās, ar metālisku troksni nobērdams žetonus uz galdiņa. Iedaliet arī man kārtis! viņš pieprasīja.

Pārēji pavērās Henā pa pusei pārsteigti, pa pusei garlaikoti. Finns Torvs pacēla skatienu, lai nopētītu viņu ciešāk. Hens paraustīja uzaci. Vai jūs esat dalītājs? viņš apvaicājās. Uzspēlēsim! Sadaliet!

Ak nē, es neesmu dalītājs, Torvs atbildēja. Viņa acis nikni iemirdzējās, uzlūkojot vīru, kurš sēdēja no viņa pa labi.

Un mēs jau bijām sākuši, viņa kaimiņš pikti nomurmināja. Pagaidiet, kamēr sāksim nākamo riņķi.

Bet jūs taču no šīs partijas vēl neesat paguvuši izpēlēt nevienu stiķi, Hens norūca, pamādams ar roku uz žetonu pusi. Ar tiem bija pilna kaste varētu domāt, ka spēle turpinājusies jau vairākas stundas.

Pastāvēja iespēja, ka dalītājs negribēja laist klāt "svaigās asinis" tāpēc, ka cerēja vinnēt visu banku. Iedaliet taču arī man! viņš sacīja otram vīram, iemetot žetonu tam paredzētajā vietā.

Lēnām, joprojām nikni glūnēdams, dalītājs paņēma no kavas augšas divas kārtis un aizslīdināja tās uz Hena pusi. Tas jau ir labāk! Hens atzinīgi noteica. -Tas manī modina visādas atmiņas. Es aizvien mēdzu pievākt resno galu, apspēlējot zēnus kā šķiet, man jau izveidojies tāds paradums.

Torvs pētoši uzlūkoja Henu, viņa sejas izteiksme itin kā pārakmeņojās. Vai tiešām? viņš pavaicāja šķietami nevērīgā balsī. Bet šeit nāksies spēlēt ar lieliem vīriem, nevis zēniem. Var gadīties, ka norēķini nebūs tādi, kādus jūs sagaidāt.

Es ari neesmu gluži amatieris, Hens noteica. Stāvlaukumā reizēm nav ko darīt… Esmu vinnējis… pagājušajā mēnesī vien veselas sešdesmit trīs spēles…

Torva skatienā pavīdēja mirklīga izpratne. Tātad šis bija arī viņa stāvlaukums. Uz spēles ir likts viss kas, viņš nomurmināja, pēc tam ļāva rokai noslīdēt zem galda. Hens saspringa, taču roka atkal parādījās. Un bija tukša. Finns Torvs palūkojās apkārt, mirkli pakavēdamies pie galdiņa, kur sēdēja Lendo, tad no jauna pieliecās tuvāk Henam. Vai vēlaties riskēt ar savu naudu? viņš vaicāja.

Hens ne aci nepamirkšķināja. Esmu ar mieru vinnēt visu, kas jums ir.

Torvs lēnām pamāja. Ar mieru es Varu dot jums tādu iespēju.

-Tas viss, protams, ir ļoti interesanti, ierunājās viens no vīriem. Bet mēs te gatavojāmies uzsākt kāršu partiju.

Torvs piemiedza aci, uzlūkodams Henu. Es lik. šu četrinieku, viņš piedāvāja.

Hens ielūkojās savās kārtīs. Tur bija dāma un četrinieks. Lai būtu, viņš sacīja, paņemdams sešus žetonus no kaudzītes un iemezdams tos kastē. Lai ir četrinieks, un palūkosim, kas nāks tālāk. Aiz viņa atskanēja čaboņā.

Blēdis! viņam ausī iebļāba kāda balss.

Hens pielēca kājās un apcirtās, instinktīvi sniegj damies pēc ieroča, taču tajā brīdī kāda milzīga roka . •pastiepās pāri viņa plecam, lai izķertu abas kārtis no viņa tvēriena. Jūs esat blēdis, kungs! balss noblēja atkal.

Es nezinu, par ko jūs runājat, Hens atcirta,  pagriezdams kaklu, lai redzētu klāt pienākušo uzbrucēju.

Viņam nepavisam nepatika tas, ko tas ieraudzīja. Pāri tam kā tornis slējās milzenis ar spurainu bārdu J divreiz tik liels kā viņš, atgādinot negaisa mākoni. Milzis lūkojās lejup uz viņu ar tādu sejas izteiksmi, kuru varētu raksturot ja nu vienīgi kā reliģioza fanātisma radītu. Jūs ļoti labi zināt, par ko es runāju! virs sacīja, uzsverot katru, vārdu. Šī kārts, viņš pavicināja gaisā vienu no Hena kārtīm, ir acu apmānīšanai!

Hens samirkšķināja acis, Nav vis, viņš protestēja. Ap galdiņu ātri vien salasījās pūlis kazino drošības dienests un kalpotāji, ziņkārīgie un dīkdieņi. kuriem nebūtu nekas pretī noskatīties nelielu kautiņu. Šī ir tā pati kārts, kas tika man iedalīta.

Ak tā? vīrs saķēra kārti savā milzīgajā rokā un pacēla to Henam pie sejas, pēc tam ar pirkstgalu piespiežot tās stūri.

Dāma pēkšņi pārvērtās sešiniekā. Vīrs atkal saspieda kārts stūri un uz tās parādījās kalpiņš. Pēc tam astotnieks… džokers… un kungs.

Tāda kārts man tika iedalīta, Hens atkārtoja, jūtot, ka sviedri tek tam aiz apkakles. Viņam ļoti sekmīgi bija izdevies nezīmēties… Ja tā ir blēžu kārts, tad neesmu tur vainīgs.

Taču aiz bārdaiņa iznira drukns vīrs ar rētainu seju. Uzlieciet rokas uz galda! tas pavēlēja. Vīra balss bija gluži pieskaņota sejai. Paejiet nost, Cienīgtēv, mēs paši tiksim galā!

Cienīgtēvs? Hens pavērās augšup uz draudīgo negaisa mākoni, un šajā reizē pamanīja melno, ar kristāliem rotāto apkakli, kas bija aplikta ap spalvaino kaklu. Cienīgtēvs, ko? viņš novilka, un kuņģis tam nepatīkami iesmeldzās. Šajā galaktikā bija izkaisītas ekstrēmistiskas reliģiozas kopienas, kuru locekļiem galvenā izklaidēšanās bija azartspēļu apkarošana un spēlētāju provocēšana.

Rokas uz galda, es teicu! drošībnieks nošņāca, sniegdamies pēc aizdomīgās kārts Cienīgtēva rokā. Viņš to aplūkoja, izmēģināja un pamāja ar galvu. Skaista māņu kārts, blēdi! tas bilda, ņirdzīgi uzsmaidīdams Henam.

Droši vien tad, kad tika dalītas kārtis, šī tam jau bija saujā. Cienīgtēvs nebija ne soli atkāpies no Hena. Kur ir īstā kārts, blēdi?

Jūsu draugam rokā ir tā kārts, kas man tika iedalīta, Hens atcirta. Man nav vajadzīga māņu kārts, lai vinnētu. Ja tā ir māņu kārts, tad tāda man iedalīta.

Ko, vai tiešām? Bez brīdinājuma Cienīgtēvs piepeši pievērsās druknajam kāršu dalītājam, kurš joprojām sēdēja pie galda, pūļa ielenkts. Jūsu kārtis, ser, ja jums nav iebildumu, viņš sacīja, pastiepdams roku.

Vīram atkārās žoklis. Par ko jūs runājat? Kāpēc lai es iedalītu kādam blēžu kārti? Tā taču ir kazino kava, nevis mūsējā paskatieties paši!

Ir tikai viens veids, kā par to pārliecināties, Cienīgtēvs noteica, pasniegdamies pēc kavas. Pēc tam abi jūs un arī jūs, viņš ar pirkstu norādīja uz kāršu dalītāju un Henu, tiksiet pārmeklēti, lai konstatētu, kurš paslēpis īsto kārti. Es teiktu, ka tā mēs tiksim skaidrībā, vai ne, Kampi? viņš ierosināja, uzlūkodams drūmo drošībnieku.

Nemāciet mums, kas jādara, Cienīgtēv, Kampis norūca. Sairu, atnes skeneri, lūdzu!

Skeneris bija maza ierīce plaukstas lielumā, droši vien paredzēts tieši tamlīdzīgām operācijām. Šo te pirmo! viņš pavēlēja, norādot uz Henu.

Kārtībā, sacīja drošībnieks, pārbaudījis Henu ar aparātu. Nekā nav.

Kampla ņirdzīgajā sejā pašpārliecība bija pazudusi. Pamēģini vēlreiz.

Otrs paklausīja. Joprojām nekā. Viņam ir ierocis, mikrofons un identifikācijas karte, vairāk ņekā nav.

Labu brīdi Kampis turpināja vērot Henu. Pēc tam negribīgi pievērsās kāršu dalītājam. Es protestēju! tas iesaucās, pielēkdams kājās. Es esmu A klases dubultpilsonis, jums nav tiesību mani aizskart pilnīgi nepamatotas apsūdzības dēļ!

Vai nu šeit, vai iesim uz iecirkni! Kampis ierēcās. Izvēlieties! „

Dalītājs apveltīja Henu ar nepārprotami naidīgu skatienu un nostājās miera stājā, kamēr drošībnieks pārbaudīja arī viņu. Ari šis ir tīrs! tas sacīja, tikko jaušami saraucis pieri.

Pārmeklē grīdu! Kampis pavēlēja. Paskaties, vai kāds nav to iebāzis šķirbā.

Un vajadzētu saskaitīt kārtis kavā, Cienīgtēvs ierosināja.

Kampis apcirtās. Pēdējoreiz brīdinu…

Ja šeit ir pilna kava, Cienīgtēvs viņu pārtrauca pusvārdā, un milža balss bija aizdomu pilna, varbūt būtu jāapskata visas kavas.

Kampis salēcās, it, kā viņam kāds būtu iesitis. Mums te nav blēžiem domātu kāršu kavu! viņš uzstā ja.

Nav? Cienīgtēvs pasmīnēja. Pat tad, kad pie spēļu galda sēž īstie ļautiņi? Tie, kuri zina, kā apieties ar īsto kārti, kad tāda nāk priekšā?

Tas ir smieklīgi! Kampis iesaucās, pasperdams soli viņam tuvāk. Šis ir cienījams un nevainojams iestādījums! Te viss notiek legāli! Nevienam no šiem spēlētājiem nav nekāda sakara ar… '

Ehē! druknais kāršu dalītājs pēkšņi ieminējās. Bet kur tad palicis tas tips, kurš sēdēja man blakus?

Cienīgtēvs nošņācās. Tātad nevienam no tiem iepriekš nebija nekādu sakaru ar jums, ko?

Kāds nikni nolamājās un sāka lauzties cauri pūlim tas bija viens no trim starpplanētu uzraudzības drošībniekiem, kuri bija vērojuši šo galdiņu. Kampis skatījās. kā tas lauzās cauri pūlim, dziļi ieelpoja un uzlūkoja Henu. Vai jūs man nepateiktu sava partnera vārdu?

*

Tas nebija mans partneris, Hens noteica. Un es neblēdījos. Ja vēlaties mani apsūdzēt, tad vediet uz iecirkni un nopratiniet tur. Ja nē..: viņš piecēlās, savākdams pārpalikušos žetonus, — tad es eju prom.

Vienu mirkli likās, ka šis Kampts, sauks viņu pie atbildības. Taču tam nebija īstu pierādījumu, un drošībnieks to zināja. Laikam jau viņam bija kaut kas sakarīgāks. ko darīt, nekā turpināt šo incidentu, kas ne pie kā nenovedīs. Tiešām ejiet prom no šejienes! viņš nošņāca. Un nekad vairs te nerādieties!

Par to varat neuztraukties, Hens attrauca.

Pūlis saka izklīst, un Hens bez grūtībām atgriezās

pie sava galdiņa. Lendo, protams, sen jau bija projām. īlens jutās pārsteigts likui par to, ka viņš aizejot bija atstājis uz galdiņa naudaszīmi.

Tā ir diezgan ātra atgriešanās, Lendo sacīja, stāvēdams uz "Vanaga" rampas. Necerēju, ka tie tik ātri atstāsies tas varēja turpināties vismaz stundu.

Viņiem nebija daudz iemeslu šo lietu turpināt, Hens bilda, iedams augšup pa rampu un piespiezdams pogu, lai atvērtu lūku. Es ceru, ka Finns Torvs nav aizlaidies.

Lendo papurināja galvu. Viņš gaida atpūtas telpā. Lendo uzrāva uzacis. Un jūtas mūsu parādnieks.

Viņš varētu mums noderēt, Hens apstiprināja, soļodams uz priekšu pa gaiteni.

Torvs sēdēja atpūtas telpā pie hologrammu pults, viņam priekšā bija trīs nelielas datu bāzes ar skaitļu rindām. Priecājos jūs atkal redzēt, Torv, Hens ienākdams noteica.

Es jūs tāpat, Solo! Torvs nopietni atbildēja, pieceldamies kājās un sniegdams Henam roku. Kelrisienam es jau pateicos, bet man gribētos pateikties arī jums. Gan par brīdinājumu, gan par palīdzību es tiešām priecājos, ka tiku no turienes laukā. Esmu jūsu parādnieks.

Nav problēmu, Hens atmeta ar roku. Vai tas tur sestajā piestātnē aizturētais ir jūsu kuģis?

Mana saimnieka kuģis, jā gan, Torvs atteica, saviebdams seju grimasē. Laimīgā kārtā šī reida laikā man nekādas kontrabandas vairs nebija esmu visu kravu izlādējis. Lai gan viņi tik un tā noteikti tur mani aizdomās.

Kas jums tā bija par kravu? Lendo vaicāja. Ja nav noslēpums, protams.

Finns Torvs uzrāva uzaci. Nav noslēpums, bet jūs tik un tā man neticēsiet. Es vedu pārtiku.

Tiešām gan. Lendo atsaucās, neticu vis.

Torvs atmeta ar roku. Es pats sākuma neticēju.

Kā šķiet, dienvidu pakalnos dzīvojot tādi cilvēki, kuriem neiet pie sirds jaunā valdība.

Dumpinieki?

Nē, un tieši tas ir visdīvainākais, Finns Torvs piemetināja. Tie nedumpojas, neceļ jukas, nav ieņēmuši vietas ar svarīgiem resursiem. Vienkārši ļautini. kuri vēlas tikai to, lai tiem liktu mieru un ļautu dzīvot tā. kā tie dzīvo. Šķiet, ka valdība nolēmusi tos sodīt citiem pār biedinājumu, tāpēc neļauj piegādāt pārtiku un zāles, kamēr tic piekritīs dzīvot tāpat, kā dzīvo visi citi.

Tas tiešām izklausās pēc šīs valdības, Lendo domīgi apstiprināja. Tā ir reģionālā autonomija vai kaut kas tamlīdzīgs.

Tāpēc mēs ievedām pārtiku, Torvs paskaidroja. Dulla būšana. Lai kā tas būtu, man prieks jūs abus atkal redzēt. Un es priecājos par to, ka jūs abi atkal sadarbojaties. Tik daudzas brigādes jau izjukušas. pagājušajos gados vairākas grupas sadalījās. It īpaši pēc tam, kad Džeba pievāca visu smago gulu sev.

Hens ar Lendo saskatījās. Pag, teiksim labāk, ka mēs atkal satiekamies, Hens pārlaboja Torva sacīto. Kara laikā mēs bi jām vienā frontes pusē. Tad vienbrīd…

Tad vienbrīd man gribējās viņu nogalināt, Lendo izpalīdzīgi piebilda. Tomēr patiesībā iie pārāk.

Visādi gadās, Torvs piesardzīgi novilka, uzlūkodams abus. Ļaujiet man minēt šis ir "Vanags", vai ne? Atceros toreiz klīda baumas par to, ka jūs esat to nozadzis.

Hens uzlūkoja Lendo, uzrāvis uzacis. Nozadzis?

Kā jau es teicu, biju vai traks no dusmām, Lendo noteica, paraustīdams plecus. Tāda rīcība nebija īsta zādzība, tomēr tuvu tai. Tajā laikā man piederēja tāda puslegāla lietotu kuģu tirgotava, un es zaudēju Henam kāršu spēlē. Biju piedāvājis viņam kādu no saviem kuģiem, ja viņš vinnēs. Lendo apveltīja Henu ar šķelmīgu skatienu. Pieļāvu iespēju, ka viņš paņems kādu no spožajiem, pulētajiem izpriecu kuģiem, kuri stāvēja pirmajā rindā, pārklādamies ar putekļiem, nevis to kuģi, kuru klusītēm biju atlicis malā pats sev.

Tu ar to biji labi pastrādājis, Hens sacīja, lai gan mums ar Čū vēl pēc tam nācās pamatīgi noņemties, pārtaisot to pašiem.

Jauki gan, Lendo norūca. Vēl vienu tādu paņirgšanu, un es ņemu to atpakaļ.

Tas gan būtu izņēmuma gadījums, ja Čū to pieļautu, Hens noteica. Un cieši nopētīja-Torvu. Bet jūs noteikti to jau zinājāt, vai ne?

Finns Torvs pasmīnēja. Nevajag apvainoties, Solo. Man patīk iepazīt klientus, pirms slēdzam darījumu, jo man jāzina, ko no viņiem var sagaidīt vai spēle būs godīga. Cilvēki, kuri melo, runājot par sevi, parasti melo arī darba lietās.

Ceru, ka šo testu mēs esam beiguši?

Kā bērniņi garā zālē, Finns Torvs pamāja, joprojām smīnēdams. Tā. Ko Talons Kards jums varētu palīdzēt?

Hens piesardzīgi uzelpoja. Beidzot. Tagad viņam jārūpējas tikai par to, lai visu pietiekami skaidri apspriestu. Es gribētu piedāvāt Kardam darījumu tiešu sadarbību ar Jauno Republiku.

Torvs pamāja. Dzirdēju, ka jūs jau esat ko tamlīdzīgu piedāvājis citām kontrabandistu grupām. Kā šķiet, jums gribētos tādā kārtā vājināt Akbara ietekmi.

Nebūt ne, Hens atteica. Tiesa, Akbars nav sajūsma par šo ideju, bet viņš tai piekrita. Mums vajag vairāk ietilpīgāku kuģu, un kontrabandistiem tie ir.

Finns Torvs savilka lūpas urskulī. Cik noprotu, tas ir interesants piedāvājums. Sasodīts, bet es neesmu tas, kuram pieder izlemšanas tiesības.

Tad aizvediet mūs pie Karda, Lendo ierosināja. Lai Hens ar viņu izrunājas divatā.

Piedodiet, bet viņš šajā laikā ir galvenajā bāzē, Torvs paziņoja, grozīdams galvu. Es nevaru jūs turp vest.

Kāpēc ne?

Tāpēc, ka tur sveši kuģi neliek ielaisti, Finns Torvs pacietīgi paskaidroja. Mums tur nav tādu stāvlaukumu un iekārtu, kādas Džeba bija ierīkojis Tatūnā.

Mes gan neesam tādi… Lendo iesāka.

Taču Hens ar sparīgu žestu viņu pārtrauca. Labi, viņš sacī ja Torvam, bet kā jūs vispār domājat nokļūt atpakaļ?

Finns Torvs atvēra muti, pēc tam to atkal aizvēra. Kā šķiet, man nāksies nodarboties ar to, kā izdabūt no šejienes aizturēto kuģi?

Tas noteikti prasīs laiku, Hens piekrītoši noteica. Pie tam jūs šeit pazīst. No otras puses raugoties, tāds cilvēks, kuram būtu tīri papīri, varētu to atdabūt, pirms kāds paspētu apjēgt, kas noticis.

Torvs uzrāva uzaci. Piemēram, jūs?

Hens paraustīja plecus. Es to varētu. Pēc skandāla kazino man, iespējams, vajadzētu uzmanīties, bet esmu pārliecināts, ka varētu to nokārtot.

Es saprotu, Finns Torvs sardoniski sacīja. Un samaksa…

To nevajadzēs, Hens paziņoja. Es gribētu tikai aizvest jūs atpakaļ uz bāzi un izrunāties ar Kardu pietiktu ar piecpadsmit minūtēm.

Torvs blenza viņā, muti cieši sakniebis. Man var izcelties nepatikšanas, ja to darīšu. Jūs taču zināt.

Mēs taču neesam pilnīgi svešinieki, Lendo atgādināja. Kards ir ar mani ticies, un mūsu ziņā ir daudzi Alianses militārie noslēpumi, kurus mēs ar Henu glabājam gadiem. Mums ir pietiekami daudz iemeslu uzticēties.

Torvs uzlūkoja Lendo. Un pēc tam Henu. Man būs nepatikšanas, viņš ar nopūtu atkārtoja. Bet es ceru, ka tiešām varu jums uzticēties, turklāt vēl esmu pateicību parādā. Ar vienu noteikumu navigāciju noteikšu es pats, kodējot datus, ko pēcāk iznīcināšu. Kā jums būs jārīkojas atpakaļceļā, tas paliks Karda ziņā.

-Tas ir pietiekami saprātīgi! Hens piekrita.

Kontrabandistu vidū paranoja bija izplatīta parādība. Tā vai citādi, viņam nebūt nebija īpašas intereses par to, kur atrodas Karda noliktavas. Kad mēs varētu doties ceļā?

Tikko būsiet gatavi, Torvs norūca un pamāja ar roku, norādot uz spēles žetoniem Hena saujā. Ja nu vienīgi jūs gribat doties atpakaļ, lai liktu lietā šos.

Hens bija aizmirsis par žetoniem, kurus joprojām turēja rokā. Es tos piemirsu, viņš nomurmināja, nobērdams tos uz pults. Es labprātāk nespēlētu kārtis, ja aiz muguras lūr fanātiķi, kuri dvašo uz skausta.

Jā, Cienīgtēvs labi nospēlēja savu lomu, vai ne? Torvs noprasīja. Pat nezinu, ko mēs bez viņa būtu iesākuši.

Vienu mirklīti! Lendo iejaucās sarunā. Jūs viņu pazīstat?

Protams, Torvs pasmīnēdams noteica. Viņš ir mana kontaktpersona ar to kalniešu klanu. Par laimi. tur gadījāties jūs svešinieks, jo bez jums viņš nevarētu sarīkot tamlīdzīgu traci.

Kā, tas sasodītais… Hens sacirta zobus. Tātad tā bi ja viņa māņu kārts, ko?

Kā tad citādi, Finns Torvs attrauca, nevainīgi uzlūkodams Henu. Par ko jūs sūdzaties? Jūs taču dabūjāt, ko gribējāt es vedīšu jūs pie Karda. Vai tad ne?

Hens pārdomāja notikušo. Finnam Torvam, protams, bija taišViība. Un tomēr… Labi, viņš piekrita. Tas bi ja vareni, tur es jums piekrītu.

Torvs jautri iespurdzās. Pastāstiet man par saviem nodomiem. Ķersimies pie jūsu datoriem un iekodēsim navigācijas programmu.

21. nodaļa

Mara atkāpās no durvīm, brīnīdamās, kāpēc viņu piepeši pārņēmušas šīs šaubās. Kards neko nebija teicis, tomēr viņa balsī bija jaušams kaut kas tāds, ka viņa kļuva uzmanīga tās senais izdzīvošanas instinkts lika sevi manīti Pārbaudījusi ieroci, kas karājās tai pie pleca, viņa nospieda pogu.

Mara bija domājusi ieraudzīt vismaz divus cilvēkus Kardu un dežurējošo sakaru virsnieku vai kādu apsargu. Viņai par pārsteigumu, Kards bija viens pats. Nāc iekšā, Mara, viņš vēlīgi sacīja, atraudams skatienu no ekrāna ar datiem. Un aizver aiz sevis durvis.

Mara ienāca. Vai kaut kas lēcies? viņa noprasīja.

Tikai nelielas nepatikšanas, Kards noteica. Un tomēr mēs varam nokļūt neērtā situācijā. Torvs ziņoja, ka jau esot ceļā… kopā ar viesiem. Bijušajiem Jaunās Republikas ģenerāļiem Lendo Kclrisienu un Henu Solo!

Mara juta, ka tai sažņaudzas kuņģis. Un ko tie grib? viņa vaicāja.

Kards paraustīja plecus. Laikam jau grib ar mani aprunāties.

Uz mirkli Maras domas atgriezās pie Debesbraucēja, kurš bija ieslodzīts barakā viņpus ceļam. Taču… nē, neviens no Jaunās Republikas to vēl nevarēja zināt. Pat lielākā daļa Karda cilvēku nezināja par notikušo arī tie, kuri bija šeit, Mirkrā. Vai viņi brauc ar savu transportu? Mara pavaicāja.

Tas kuģis, kas tuvojas, ir viņu, Kards atteica. Torvs ceļo kopā ar tiem.

Maras acis iemirdzējās, viņas skatiens pievērsās aizsargierīcēm aiz Karda muguras.

Vai tas būtu uzbrukums?

Kards pakratīja galvu. Nedomāju vis. Viņi minēja sava apmeklējuma iemeslu. Mūsu kravas kuģis joprojām ir Abregado. To aizturējuši vietējie likumsargi. Kā rādās, tad Kelrisrens un Solo Torvam palīdzējuši izbēgt fio tāda paša likteņa.

Tad pateicies tiem par Torva atvešanu un saki, lai viņi dodas projām! Mara sacīja. Tu taču netiki tos šurp aicinājis.

Tiesa gan, Kards atbildēja, viņu uzmanīgi vērodams. Šai lietai ir vēl viens aspekts Torvs domā. ka ir viņu parādnieks.

Tad lai viņš tiem atlīdzina kādā citā gadījumā.

Likās, ka āda ap Karda acīm savelkas un saspringst. Torvs ir mans padotais, viņš auksti sacīja. Viņa goda parādi ir visas grupas parādi. Tev to jau vajadzēja zināt.

Marai aizžņaudzās kakls tik pēkšņa bija nepatīkamā doma, kas iešāvās tai prātā. Tu taču negrasies… izdot tiem Debesbraucēju, ko? viņa nomurmināja.

Tu domā… dzīvu? Kards pajautāja.

Kādu mirkli Mara tikai lūkojās viņā pētīdama likko jaušamo smaidiņu un noslīgušos plakstiņus, cītīgi notēloto nevērību par nule pārrunāto. Taču viņš tikai tēloja, un Mara to zināja. Kards vēlējās uzzināt, kāpēc viņa ienīst Debesbraucēju. Un pat ļoti vēlējās, jo viņu mocīja neizsakāma ziņkārība šķiet, ka lielāku kaislību būtu grūti iedomāties.

Ja runa bija par Maru, viņam, protams, bija iemesls par to interesēties. Man liekas, viņa nikni nošņāca, ka tev kaut kas nemaz nav ienācis prātā. Solo un Kelrisiens varēja to visu iecerēt jau iepriekš arī tava kuģa arestu un došanos meklēt tavu bāzi kopā ar Torvu.

Jā, es tiku iedomājies ari to, Kards noteica. Bet es neticu, ka viņi spētu būt tik tālredzīgi.

Protams, Mara sardoniski nomurmināja. Lielais un diženais Hens Solo gan neko tik velnišķīgu nedarītu, vai ne? Tu netiki atbildējis uz manu jautājumu.

Par Debesbraucēju? Man šķiet, ka es pateicu gluži skaidri, Mara. Viņš paliks šeit, kamēr es uzzināšu, kāpēc dižadmirālis Trouns ir tik ieinteresēts dabūt viņu rokā. Mums vismaz jāuzzin, cik viņš ir vērts un ko par viņu prasīt lai nepalaistu garām īsto tirgus cenu. Esmu izsūtījis dažus savus cilvēkus to izdibināt ja laimēsies, tad pēc dažām dienām mēs visu zināsim.

Un pa to laiku ieradīsies viņa sabiedrotie!

Jā, Kards piekrita, tikko jaušami piepūtis lūpas. Debesbraucēju tiešām vajadzētu paslēpt kaut kur tālāk no acīm. Nekādā ziņā nedrīkstam pieļaut, ka Solo un Kelrisiens viņu pamana. Man gribētos, lai tu viņu ievieto ceturtajā noliktavā.

Bet tur taču mēs paslēpām viņa droidu! Mara atgādināja.

Tajā noliktavā ir divas telpas ietupini viņu otrā, Kards sacīja, pamādams uz viņas pusi. Un pacenties to izdarīt, kamēr mūsu viesi vēl nav ieradušies. Ari šo te mantiņu viņi uzreiz pazīs, Kards piebilda, norādot uz viņas jostu.

Mara palūkojās uz Debesbraucēja gaismas zobenu, kurš karājās tai pie jostas. Neraizējies. Ja tev nav iebildumu, tad es labprātāk nemaz nerādītos viņu tuvumā.

Tavu piedalīšanos sarunās es nemaz nebiju ieplānojis, Kards viņu nomierināja. Es labprāt redzētu tevi te, kad notiks apsveicināšanās ar ciemiņiem, varbūt tu pievienotos mums arī tad, kad ēdīsim vakariņas. Pārējā laikā tava klātbūtne nav nepieciešama.

-Tātad viņi te paliks visu dienu?

Iespējams, ka pārlaidīs arī nakti. Kards uzlūkoja savu palīdzi. Starp citu, mēs pat nevaram vēlēties labākus ciemiņus vai esi apjēguši, ka tie taču būs visnoderīgākie liecinieki, ja nāksies Jaunajai Republikai pierādīt, ka Debesbraucējs nekad nav te bijis?

Tur bi ja sava jēga. Tomēr nevarēja sacīt, ka Mara par šiem viesiem priecātos. Vai esi piekodinājis "Mežonīgā Karda" apkalpei,' lai tā cieš klusu?

Es izdarī ju vēl prātīgāk, Kards attrauca. Aizsūtīju visus, kuri kaut ko zina par Debesbraucēju, projām uz kuģa "Zvaigžņu Ledus". Starp citu pēc tam, kad aizvāksi Debesbraucēju, es gribu, lai tu iedzen arī to X spārni dziļāk zem kokiem. Apmēram puskilometru es nevēlos, lai tu ej dziļāk mežā, nekā tas tiešām nepieciešams. Vai tu proti iedarbināt to X klases aparatātu?

Es protu iedarbināt pilnīgi visu.

Labi, Kards noteica, tikko manāmi pasmaidīdams. Tad ej. "Vanags" būs klāt pēc divdesmit minūtēm.

Mara dziļi ievilka elpu. Lai notiek, viņa noteica. Pēc tam pagriezās un izgāja no istabas.

Kad viņa gāja pāri ceļam uz baraku, nekur neviens nebija redzams. Pēc Karda sacītā varēja spriest, ka viņš aizsūtījis visus projām, lai tai būtu brīvas rokas, pārvietojot Debesbraucēju uz tālāku noliktavu. Pienākusi pie istabas durvīm, viņa noņēma piekaramo atslēgu un atvēra tās.

Lūkass stāvēja pie loga, ģērbies tajā pašā melnajā apģērbā, tajās pašās biksēs, ar tiem pašiem zābakiem kājās drēbju kārta bija tā pati, kas toreiz tajā dienā Džeba pilī.

Tajā dienā viņa bija klusu un mierīgi stāvējusi, noskatīdamās… un ļaudama tam dot triecienu un iznīcināt viņas dzīvi.

Ņemiet savu mantu kasti un iesim! ^ viņa norūca, paceldama ieroci. Šī ir tāda nemitīgas pārvākšanās diena.

Lūkass palūkojās viņā un atkāpās no gultas. Viņš neskatījās uz ieroci Maras rokā, bet raudzījās tai sejā. Vai tad Kards ir kaut ko izlēmis? viņš mierīgi pavaicāja, paceldams kasti.

Labu brīdi viņai gribējās pateikt, ka nav vis, ka šī ir viņas pašas iniciatīva lai redzētu, vai šāds paziņojums ietekmēs savaldīgā džedija uzvedību. Taču pat džedijs varētu zaudēt savaldību un uzbrukt, ja zinātu, ka nāksies iet nāvē, un abi atradās pietiekami tuvu, lai tas būtu bīstami. Tikai pārvietot jūs uz noliktavu, Mara atteica. Pie mums ieradīsies viesi, un nav nekādas vajadzības, lai jūs maisītos tiem pa kājām. Iesim, kustieties!

Mara aizveda Lūkasu gar centrālo ēku uz ceturto noliktavu celtni ar divām atsevišķām telpām. Tā noteikti nebija pa kājām nekādiem ciemiņiem. Istaba, kura atradās pa kreisi, parasti tika lietota jūtīgu vai bīstamu aparātu uzglabāšanai. Šīs telpas bija kārtīgi noslēdzamas droši vien Kards tās lietoja ari tādos gadījumos kā šis kad vajadzēja ievietot.kādu cietumā. Uzmanīdama Debesbraucēju, Mara atslēdza telpu. prātodama, vai Kardam ir pieticis laika iedarbināt iekšējo signalizāciju. Ātri aplūkojusi durvis, viņa konstatēja, ka nav vis.

Taču šo aizmāršību bija viegli izlabot. Ejiet iekšā! viņa izrīkoja, ieslēgdama gaismu un pamādama ar roku..lai viņš virzās tālāk.

Lūkass paklausīja. Izskatās gluži mājīgi, viņš noteica, aplūkodams bezlogu istabu un kaudzēs sakrautās preču kastes pa labi tās aizņēma gandrīz vai pusi telpas. Un gluži klusi!

Lieliska vieta džediju meditācijām! Mara attrauca, ieiedama iekšā un ielūkodamās kastē ar uzrakstu "Uzbrukuma ieroči". Nekādu ieroču tur nebija tagad lajā glabājās nevajadzīgi darba virsvalki. Viņa ātri pārbaudīja arī pārejās kastes, lai pārliecinātos, vai tur neatrodas kas tāds, ko varētu izlietot bēgšanai. Vēlāk mēs jums atgādāsim saliekamo gullu. Un kaut ko ēdamu, viņa noteica, iedama atpakaļ uz durvju pusi.

Pagaidām man neko nevajag.

Kas man par to daļas. Iekšējā signalizācijas sistēma atradās aiz plāna metāla plāksnes. Pietika ar diviem šāvieniem, un cieši aizbīdītā plāksne kļuva atbīdāma, atklājot vadu mudžekli. Izbaudiet mieru un klusumu, Mara sacīja, iziedama un aizvērdama durvis.

Durvis aiz viņas aizvērās, atslēga noklikšķēja… Lūkass atkal palika'viens. Viņš pavērās apkārt. Kaudzēs sakrautas kastes, neviena loga, tikai vienas pašas aizslēgtas durvis. Esmu bijis arī sliktākās vietās, Lūkass pusbalsī nomurmināja. Vismaz Rankora te nav…

Uz mirkli viņa piere saraucās par šo dīvaino domu nez kāpēc prātā bija iešāvusies aina no Džeba pils un Rankors, taču šis uzplaiksnījums izzuda tāpat kā uzšķīlies. Šobrīd Lūkasu vairāk nodarbināja ieslodzījuma vieta un iespējas izkļūt no tās. Tāds lēmums viņu te ievietot noteikti bija pieņemts pēdējā mirklī. Iespējams, ka to tiešām pasteidzināja Maras pieminēto nezināmo apmeklētāju ierašanās, lai kas tie būtu.

Ja tā, tad ir iespējams, ka steigā viņi tomēr kaut kur kļūdījušies.

Lūkass tuvojās durvīm, pabīdīja sānis vēl silto metāla plāksni, pietupās un ielūkojās vadu mudžeklī. Hens reiz bija veltījis vairākas stundas viņa apmācībai, apgūstot šāda tipa atslēgu uzbūvi. Ja Mara nav atslēgu sabojājusi, tad iespējams, ka viņš spēs to atvērt un atvienot signalizāciju.

Necik labi tā neizskatījās. Vai nu tīšām, vai gadījuma dēļ Maras šāvieni bija trāpījuši tieši galvenos vadu savienojumus, iedzenot tos sienā nebija īpašu cerību nemanāmi izdabūt vadus no turienes laukā.

Tomēr varēja pameklēt vēl kādu kontaktligzdu.

Lūkass piecēlās, notrauca putekļus no ceļgaliem un devās uz turieni, kur stāvēja preču kastes. Mara bija apskatījusi etiķetes, taču saturu izpētījusi tikai vienai. Pamatīgāk pārmeklējot, varbūt tur varēja atrast kaut ko noderīgu.

Tomēr meklējumi beidzās tikpat ātri kā sašautās atslēgas apskate. Gandrīz visas kastes bija aizzīmogotas un bez darbarīkiem tās atvērt nebija iespējams. Tās nedaudzās, kuras bija vaļā, bija piekrautas ar nevajadzīgiem krāmiem darba tērpiem un ekipējumu.

Labi, labi, viņš teica pats sev, apsēzdamies uz vienas no kastēm un lūkodamies apkārt pēc kaut kā derīga. Durvis nav izmantojamas. Logu tc nav. Taču noliktavai bija vēl viena telpa kamēr Mara veda viņu uz priekšu pa gaiteni, Lūkass bija pamanījis vēl vienas durvis. Varbūt aiz sakrautajām kastēm bija vēl kādas durvis, kas veda uz šo blakus telpu?

Tomēr būtu naivi cerēt, ka Mara palaidusi garām kaut ko tik būtisku. Taču Lūkasam bija pietiekami daudz laika un nebija nekā cita, ar ko nodarboties. Viņš sāka pārvietot kastes, atbrīvodams sienu.

Un pavisam drīz Lūkass to atrada. Nevis durvis, bet kontaktligzdu šis nebūt nelikās sliktāks atradums.

Kards un Mara tomēr bija kļūdījušies.

Metāla plāksni, ko Mara bija sašāvusi, nenācās grūti izkustināt. Lūkass sāka to raustīt un locīt turp un atpakaļ, uz augšu un leju, līdz beidzot metāla gabals palika viņam rokā. Šis metāls bija pārāk mīksts, lai ar tā palīdzību varētu atvērt kastes, bet noskrūvēt kontaktligzdu no sienas bija vērts mēģināt.

Lūkass atgriezās pie kontaktligzdas un ielīda šaurajā spraugā starp kastēm un sienu. Piemērodams savu jaunizveidoto skrūvgriezi skrūvju vietām, viņš izdzirda klusu pīkstienu.

Viņš sastinga, ieklausīdamies. Pīkstiens atkārtojās un izvērtās klusā murmulēšanā. Si vīterošana likās pazīstama. Artū? viņš nočukstēja. Vai tas esi tu?

īsu mirkli blakus telpā valdīja klusums. Tad pēkšņi aiz sienas atskanēja elektronisku treļļu kaskāde. Artū par to vairs nebija nekādu šaubu. Klusāk, Artū! Lūkass piekodināja. Es mēģinu noskrūvēt kontaktligzdu. Pārbaudi, vai tavā pusē nav otra. Varbūt arī tu vari to noskrūvēt?

Atskanēja neapmierināta gurguļošana. Ak nevari vis, ko? Labi, tad pagaidi!

Nolauztais metāla gabals nebija ērtākais darbarīks, it īpaši saspiestības apstākļos. Tomēr Lūkasam dažās minūtēs izdevās atsegt kontaktligzdu un izvilkt laukā vadus. Noliecies uz priekšu, viņš pa caurumu varēja saskatīt tās telpas iekšpusi, kurā atradās Artū. Es nedomāju, ka man izdosies noskrūvēt visu arī tavā pusē, Lūkass sacīja droidam. Vai tava istaba ir aizslēgta?

Pīkstiens skanēja noliedzoši, tam sekoja dīvainas elektroniskas vaimanas, it kā Artū grozītos uz vietas.

Aizbultētas? Lūkass apvaicājās. Cīkstoņa un pīkstoņa turpinājās noliedzošā tonī. Vai tu esi piesiets īsā vadā?

Pīkstieni skanēja apstiprinoši, satraukuma pilnos toņos. Lūkass iztēlojās stāvokli droši vien ap droida kājām bija apmesta cilpa, tomēr tas varēja nedaudz pašļūkāt šurpu turpu uz ritentiņiem. Tas nekas, Lūkass mierinoši noteica. Ja atradīsies pietiekami garš vads, lai tu aizkļūtu līdz durvīm, tad es varētu tikt no šejienes ārā. Mēs abi tiktu laukā.

Uzmanīgi, lai nedabūtu elektriskās strāvas triecienu, Lūkass aizķēra vadu un ritināja to ārā uz savu pusi. Vads bija garāks, nekā viņš bija gaidījis gandrīz pusotru metru garš, tas nogūlās pie viņa kājām.

Tas bi ja garāks, nekā Lūkass bija gaidījis, tomēr ne tik garš, cik vajadzētu. Taisni uz priekšu raugoties, durvis atradās apmēram četru metru attālumā, turklāt vajadzētu vēl kādu rezervi lai piekļūtu durvju atslēgas mehānismam. Es domāju, ka vajadzēs vēl dažas minūtes, Lūkass uzsauca Artū, pulēdamies kaut ko izdomāt. Jā, pie šī pusotru metru garā vada vēl vajadzētu piestiprināt vis.maz divus tikpat garus. Ja viņš varētu izdabūt tos no sienas, tad, kopā savienoti, vadi sniegtos līdz slēdzenei.

Sienā vēl bija lielāka sprieguma vadi, bet vajadzēja atrast kaut ko tādu, ar ko tos pārgriezt. Un, protams. papūlēties to izdarīt tā, lai strāva viņu nenosistu.

Ko visu es nebūtu gatavs atdot, lai šopašbrid dabūtu atpakaļ savu gaismas zobenu! viņš nomurmināja, aplūkodams paštaisīto skrūvgriezi. Tas nebija īpaši ass. tomēr vadus varētu pamēģināt pārrīvēt pušu ar plāksnes aso malu, jo tie nebija īpaši resni.

Tas bi ja dažu minūšu darbs izvilkt no sienas visus vadus, cik vien bija iespējams izdabūt. Piecēlies, Lūkass novilka jaku, aptina vienu no piedurknēm ap metāla plāksnes augšgalu un iesāka atdalīšanu.

Lūkass jau bija pa pusei pārzāģējis pirmo vadu, kad viņa roka nošļuka no improvizētā zāģa un pieskārās kailajam vadam. Lūkass refleksīvi atrāva roku tā atsitās pret sienu.

Tikai tad smadzenes saprata notiekošo. Ak vai! viņš nomurmināja, lūkodamies uz puspārzāģēto vadu".

Otrā telpā atskanēja klusi svilpieni. Es tikai pieskāros vadam, viņš sacīja droidam. Un nesaņēmu strāvas triecienu!

Artū iesvilpās. Jā, jā, Lūkass apstiprināja. Viņš pieskārās vadam vēlreiz… uzsita pa to ar roku… un mierīgi pielika klāt pirkstu.

Tātad Kards un Mara nebija izdarījuši nekādu, kļūdu. Viņi jau bija paguvuši izslēgt strāvu, kas plūda pa šiem vadiem.

Kādu mirkli Lūkass vēl tupēja, nometies ceļos, turēdams rokā vadu un prātodams, ko tagad darīt. Tagad viņam bija vajadzīgā garuma vadi, bet nebija strāvas.

Istabā noteikti bija vēl kādi strāvas avoti, taču tie visi atradās kastēs un tāpēc nebija pieejami. Vai viņš nevarētu kaut kādi izmantot vadu, lai piekļūtu kastēs iepakotajam saturam? Vilkt vadu, kaut kur to piesienot lai ar spēku nošķeltu kādai kastei augšdaļu?

Viņš cieši sakampa vadu un pavilka to, izmēģinot tā stiprumu. Pirksti noslīdēja pa to, vads padevās. Lūkass aptina galu ap savu labo roku…

Un pēkšņi sastinga, sajutis durstošu tirpoņu skaustā. Viņa labā roka. Tā taču bija mākslīga! Un tika darbināta ar strāvas palīdzību! Artū, vai tu kaut ko zini par kibernētiskajiem mākslīgajiem locekļiem? viņš iesaucās, ar metāla plāksnes stūri knibinādams vaļā vāciņu pie plaukstas locītavas.

Bija iestājies īss klusumbrīdis, pēc tam atskanēja domīga un apstiprinoša murmināšana. Varbūt tas nebūs pārāk sarežģīti, Lūkass mierināja droidu, aplūkodams vadu mudžekli mākslīgajā locītavā. Viņš jau bija aizmirsis, cik šīs locītavas ir komplicētas. Tik vien būtu jāizdara, kā jāizvelk viena no baterijām! Es ceru, ka tu man varētu pateikt priekšā, kā to izdarīt?

Šajā reizē klusums brīdis bija īsāks, pēc tam sekoja jau pašpaļāvīgāka atbilde. Labi, Lūkass atteica.

Tad sāksim.

22. nodala

Hens beidza apsveikuma runu, kurā bija izteicis savus piedāvājumus, atlaidās ērtāk krēslā un gaidīja.

Interesanti, Kards bilda. Viņš izskatījās mazliet uzjautrināts, taču tā sejas izteiksme neizteica neko no tā, ko viņš patiesībā domāja. Tas tiešām ir interesanti. Cik noprotu, padome būtu gatava sniegt arī garantijas?

Mēs būtu gatavi garantēt visu, ko vien spējam, īlens atbildēja. Aizsardzību, operāciju likumību, un ta tālāk. Tikai mēs nevaram uzreiz garantēt lielākus ienākumus vai ko tamlīdzīgu.

Skaidrs, Kards noteica. Viņa skatiens pievērsās Lendo. Jūs šodien esat tāds kluss, ģenerāl Kelrisien. Kāda ir jūsu loma šajā darījumā?

Esmu tikai draugs, Lendo sacīja. Kurš zināja, kā ar jums sazināties. Es varu galvot par Hena godaprātu un kārtīgumu.

Kards tikko jaušami pasmaidīja. Godīgumu un kārtīgumu, viņš atkārtoja. Interesanti, ka to sakāt jūs. Ar jūsu un kapteiņa Solo reputāciju…

Hens saviebās, prātodams, par kuru incidentu Kards īsti runā. Jo incidentu bija daudz to viņam nācās atzīt. Bija no kā izvēlēties. Ja mēs arī apdraudējām viens otra reputāciju, tas ir palicis pagātnē, viņš noteica. i

Protams, Kards piekrita. Jūsu piedāvājums, kā jau teicu, ir ļoti interesants. Taču ne manai organizācijai.

Vai drīkstu vaicāt, kāpēc ne? Hens noprasīja.

Gluži vienkārši tāpēc, ka tad mēs būtu nostājušies vienā frontes pusē, Kards paskaidroja, malkodams dzērienu no kausa, kas atradās viņam priekšā. Ņemot vērā to, kur un kā notiek mūsu operācijas, mēs nebūtu rīkojušies īpaši gudri, pieņemot šādu lēmumu.

Es saprotu, Hens pamāja. Man gribētos jūs pārliecināt, ka būtu iespējams no citiem jūsu klientiem šo sadarbību noslēpt.

Kards atkal pasmaidīja. Man šķiet, ka jūs nenovērtējat Impērijas izlūkdienesta iespējas, kaptein Solo, viņš sacīja. Viņi par Republikas darbībām zina daudz vairāk, nekā jums liekas.

Tad pastāstiet m'an par to, Hens saviebdamies bilda. Viņš skatījās uz Lendo. Tas man atgādina, ka biju nodomājis kaut ko jums jautāt. Lendo man lika noprast, ka jūsu rīcībā ir aparatūra, lai atšifrētu diplomātiskos kodus?

Kards pielieca galvu uz vienu pusi. Tas ir interesants jautājums, viņš atbildēja. It īpaši tad, ja to uzdod cilvēks, kuram šie kodi noteikti jau ir pieejami. Vai varbūt starp Jaunās Republikas vadītājiem jau radusies kāda nesaprašanās?

Henam prātā iešāvās pēdējā saruna ar Vinteru un tās aizplīvurotie brīdinājumi. Tās ir pilnīgi personiskas lielas, viņš sacīja Kardam. Pilnīgi personiskas.

Ja tā, Kards attrauca, viens no labākajiem šifrēšanas aparātiem būs šeit šopēcpusdien ap vakariņu laiku. Jūs taču paliksiet uz vakariņām, ko?

Hens pārsteigti ielūkojās pulkstenī. Runājot par darījumiem un citām lietām, Karda apsolītās piecpadsmit minūtes bija pārvērtušās divās stundās. Mēs negribētu jūs aizkavēt…

-Tas nebūt nav tik būtiski, Kards atteica, nolikdams kausu un pieceldamies. Tā kā apspriežoties mēs esam palaiduši garām pusdienas, tad kompensēsim tās, pamatīgāk pavakariņojot.

Es atceros lieliskos kontrabandistu paradumus, Hens pamāja. Viņa prātā uzpaiksnīja šādas tādas atmiņas. Jums laimējies, ja varat ēst, ko un kad vēlaties.

Kā tad, Kards apliecināja. Vai jūs vēlaties man sekot?

Galveno ēku Hens jau bija pamanījis veidoja vairākas telpas to bija trīs vai četras, ar lielāko centrā. Šī centrālā telpa bija būvēta ap lielu, savādu koku, kurš stiepās cauri visai mājai. Istaba, kurā Kards ieveda viešus, atradās celtnes vidū, līdzās lielajai istabai, un bija visai gara. Visapkārt ieejai bija izvietoti apaļi galdiņi, un daži no tiem jau bi ja aizņemti. Mēs šeit neievērojam nekādu reglamentu ieturam maltītes, kad vēlamies, Kards noteica, vedinot viesus uz kāda galdiņa pusi. Tas atradās pašā ēdamtelpas vidū. Pie tā sēdēja četri cilvēki trīs vīrieši un viena sieviete.

Kards norādīja uz trim brīvajiem sēdekļiem.

Labvakar! viņš sacīja vakariņotājiem, kuri sēdēja pie galdiņa. Vai drīkstu jūs iepazīstināt ar Kelrisienu un Solo, ar kuriem kopā mēs ieturēsim šīs vakariņas? Viņš pamāja uz galdabiedru pusi. pēc kārtas nosaukdams viņu vārdus: Šie ir mani padotie Veideverns, Cins un Gents. Gents strādā ar iekārtu, par kuru mēs runājām, viņš ir labākais speciālists šajā nozarē. Kards pamāja uz sievietes pusi. Un ar Maru Džeidu jūs noteikti jau esat tikušies, viņš piemetināja.

Jā, Hens atbildēja, pamādams viņai ar galvu un apsēzdamies. Viņam pār muguru pārskrēja tikko ļaušanas tirpas. Mara bija pie Karda viņa troņa istabā, kad tie bija ienākuši sasveicināties. Viņa tur nepalika ilgi, taču visu šo laiku tā neatlaidīgi urbās Henā un Lendo ar savām neticami zaļajām acīm.

Tagad šī sieviete turpināja abus pētīt gluži tāpat kā pirmīt.

Tātad jūs esat Hens Solo, ierunājās šifrētājs Gents. Esmu par jums daudz dzirdējis. Man vienmēr gribējies ar jums iepazīties.

Hens novērsās no Maras un uzlūkoja Gentu. Patiesībā tas vēl bija tikai zēns, tikko pāri pusaudža vecumam. Ir tik jauki būt slavenam, Hens sacīja. Tikai atcerieties, ka lielākoties dzirdētais ir baumu līmenī. Un tādas baumas nekādu patiesu priekšstatu par cilvēku nedod.

Jūs esat pārlieku kautrīgs, Kards bilda, ar roku dodams kādam zīmi. Tajā pašā brīdī pie galdiņa pieripoja droids ar paplāti, uz kuras atradās trauki ar tādām kā sarullētām lapām. Nāktos grūti pārvērtēt to incidentu arZigerjānas vergu medniekiem.

Lendo novērsa skatienu no droida atvestās paplātes. Zigerjānas vergu mednieki? viņš atkārtoja. Par tiem es neko neesmu dzirdējis.

Tas nebija nekas būtisks, Hens atteica, ar skatienu brīdot Lendo, lai tas šo sarunu neturpina.

Nelaimīgā kārtā Gents vai nu nepamanīja brīdinošo skatienu, vai arī bija pārāk jauns, lai saprastu, ko tas nozīmē. Hens un Cūbeka uzbruka Zigerjānas vergu mednieku kuģim, jauneklis aizrautīgi pavēstīja. Patiesībā diviem kuģiem. Tie zigērieši tā nobijās, ka pameta kuģi.

Tie drīzāk bija pirāti nekā vergu mednieki, Hens papildināja, nespēdams izvairīties no sarunas turpināšanas. Un tie nenobijās no manis. Tie pameta kuģi tāpēc, ka es viņus brīdināju par sekām. Man līdzi bija divpadsmit kaujinieki, kuri paredzējuši pārbaudīt lidošanas licences*.

Lendo uzrāva uzaci. Un viņi nolicēja?

Hens. paraustīja plecus. Es nosaucu savu agrāko Impērijas kodu.

Bet vai jūs zināt, ko viņš izdarīja pēc tam? Gents papildināja. Atdeva kuģi vergiem, kurus atrada ieslēgtus kravas telpās! Gluži vienkārši atdeva to gūstekņiem! Turklāt ar visu kravu, kas atradās uz tā!

Tā noteikti bija ļoti cēla rīcība, veco zēn! Lendo pasmīnēdams sacīja, nokozdams gabaliņu no sarullētās lapas. Nav brīnums, ka viņš man netika par to stāstījis!

Hens nejaudāja tik ilgu laiku šo sarunu turpināt. Tā nebija krava, bet pirātu laupījums, viņš norūca. Un bija iespējams pateikt, no kurienes tā nākusi. Tas notika Mizerā tajā laikā viņiem tur bija spēkā likums, ka gadījumā, ja pirāti vai vergu tirgotāji tiek sagūstīti vai nogalināti, viņu upuri ir tiesīgi paturēt laupījumu, sadalot to savā starpā.

Vispirms mums jāatceras, ka šis likums ir spēkā joprojām, Kards piezīmēja.

Tā varētu būt. Un man līdzi bija Čūbeka… jūs taču zināt viņa uzskatus par vergu medītājiem.

Jā, Lendo sausi atbildēja. Ar tiem kaujiniekiem viņi droši vien būtu ātrāk vienojušies…

Uii, ja es nebūtu atdevis kuģi… Hens aprāvās, jo bija izdzirdis klusu pīkstienu.

Atvainojiet, Kards nomurmināja, izvilkdams aiz jostas paslēpto saziņas aparātu. Te Kards.

Hens nedzirdēja, ko pavēstīja runātājs. Taču Karda seja pēkšņi saspringa. Es tūlīt būšu klāt.

Viņš piecēlās un ieslidināja saziņas ierīci atpakaļ aiz jostas. Atvainojos vēlreiz, Kards bilda. Man kaui kas steidzīgi jānokārto.

Vai kādas nepatikšanas? Hens vaicāja.

Ceru, ka nav. Karda skatiens pievērsās kādam galda otrā pusē, Hens pagriezās tieši laikā, lai redzētu Maru pieceļamies. Ceru, ka tas aizņems tikai dažas minūtes. Lūdzu, mielojieties!

Kards ar Maru pameta galdiņu, un Hens saskatījās ar Lendo. Man ir slikta priekšnojauta, viņš nomurmināja.

Lendo pamāja, viņa skatiens joprojām sekoja Marai un Kurdam, bet sejā bija parādījusies dīvaina izteiksme. Es jau esmu viņu kaut kur redzējis, Hcn, Lendo nočukstēja.

Neatceros, kur tas bija. bet esmu viņu redzējis… un varu galvot, ka tajā laikā viņa nebija kontrabandiste.

Hens uzlūkoja pretimsēdētājus galda otrajā pusē. Viņu acīs bija parādījies tramīgums, arī tic sačukstējās savā starpā. Pat Gents bija pamanījis piepešo sasprindzinājumu. lai gan turpināja mierīgi ēst. Mums jāuzmanās jābūt modriem un jāēd ātri, viņš klusi sacī ju Lendo. Vurbūt mums būs jāpamet šis viesmīlīgais viesību galds.

Es jau ari par to iedomājos. Ko mēs darīsim?

Pie viņiem pieripoja vēl viens droids ar paplāti, kura bija nokrauta ar zupas šķīvjiem. Līdz tam laikam, kamēr būs kādu skaidrība, Hens atbildēja, man šķiet, ka mēs varētu iebaudīt šo maltīti.

Viņš apmēram pirms trim minūtēm pārslēdza ātrumu no gaismas uz parasto, Eivzs satraukti sacīja.

klabinādams datora taustiņus. Kapteinis Pelleoiis izsauca mūs pēc divām minūtēm. Viņš prasīja pēc jums personiski.

Kards paberzēja ar pirkstu apakšlūpu.

Vai nekas aizdomīgs nav manāms? Vai nav kādu pazīmju, ka uz tā kuģa būtu kaujinieki? viņš pajautāja.

Vēl ne, Eivzs noteica, pašūpodams galvu. Taču kuģis lido tādā leņķī, ka nebūs ilgi jāgaida viņi drīz nosēdīsies. Droši vien kaut kur tepat mežā.

Kards domīgi pamāja. Tik īsā laiksprīdī bija grūti iekļauties… Kur atrodas "Vanags"?

Astotajā kvadrātā, Eivzs atbildēja.

Tātad tas ir mežā. Tas ir labi, jo Mirkras koku augstais piesātinājums ar metāliem palīdzēs to noslēpt no "Himēras" sensoriem. Paņem līdzi divus vīrus un pārmetiet tam pāri tiklu, Kards izrīkoja. Mēs nevaram paļauties uz gadījumu. Un duriet to klusi, lai būtu neuzkrītoši un mūsu viesi nesatrauktos.

Skaidrs. Eivzs noteica, noņēma austiņas un ašā solī devās laukā no istabas.

Kards uzlūkoja Maru. Interesanti, kāpēc viņi izvēlējušies savam apmeklējumam tieši šo laiku?

Mura vērās pretī, ne aci nepamirkšķinādama. Ja tas ir veids, kādā pajautāt man, vai viņus izsaukusi esmu es, tad es atbildu bažām nav pamata. Es to neizdarīju.

Viņš piešķieba galvu. Vai tiešām? Par to gan es esmu mazliet pārsteigts.

Es arī, Mara atcirta. To es varēju izdarīt jau pirms laba laiciņa. Viņa pamāja ar roku uz aparatūras pusi. Vai tu ar viņiem runāsi?

Nešķiet vis, ka man ir liela izvēle. Apkopodams domas, Kards apsēdās sēdeklī, kuru Eivzs nupat bija atbrīvojis, un nospieda taustiņu. Kaptein Pelleon, te Talons Kards, viņš sacīja. Atvainojiet par kavēšanos. Kā varu jums palīdzēt?

No attāluma redzamais "Himēras" attēls uz ekrāna izzuda, taču to neaizvietoja Pelleona seja. Tā bi ja seja, kādu varētu redzēt vienīgi murgos gluda un garena, ar bālu, zilganu ādu un spīdošām acīm tas izskatījās kā metāla plaisās ielieta kausēta alva. Esiet sveicināts, kaptein Kard, runātājs sacīja skaidrā, patīkamā balsī un ļoti pieklājīgi. Esmu dižadmirālis Trouns.

Esiet sveicināts, admirāl, Kards atņēma sveicienu, pamādams ar galvu. Tāds negaidīts pagodinājums. Vai drīkstu vaicāt, kāds ir jūsu apmeklējuma mērķis?

Iespējams, ka daļēji jūs jau esat to uzminējis, Trouns sacīja. Mums ievajadzējās vēl vairāk isalamiru. Tāpēc mēs gribētu lūgt jūsu atļauju vēl dažus notvert.

Protams, ka jūs tos varat dabūt, Kards atteica? Viņu bi ja sākušas mākt nelāgas aizdomas. Dižadmirālis Trouns uzvedās tik dīvaini. Imperiāliem nemaz nevajadzēja viņa atļauju, lai varētu nocelt isalamirus no kokiem. Man jāteic, ka jūs gan esat nobeiguši iepriekšējos neiedomājami ātri. Vai jums ir grūtības ar to uzturēšanu, lai tie paliktu dzīvi?

Trouns pieklājīgā izbrīnā uzrāva uzaci. Neviens no tiem nav pagalam, kaptein. Mums tikai vajadzīgi vēl daži.

Ak tā, Kards norūca. Es saprotu.

Par to es šaubos. Bet tas nav svarīgi. Man ienāca prātā, kaptein, ka mēs varētu izmantot izdevīgu gadījumu, ja jau esam šeit, un mazliet parunāties.

Parunāties… par ko?

Esmu pārliecināts, ka mums varētu būt kopīgas intereses, Trouns sacīja. Piemēram, esmu gatavojos pirkt jaunus karakuģus.

Kards bija tik ilgi vingrinājies izlikšanās mākslā, ka viņa balsī nebija jūtama nekāda vainas sajūta. Šī bija viņa darbības joma. Karakuģus? viņš piesardzīgi pārvaicāja.

Jā. Trouns noteica, tikko manāmi pasmaidīdams. Neraizējieties, es nemaz neceru, ka jums patlaban ir krājumā jaudīgi karakuģi. Taču tāds cilvēks kā jūs, kam ir vajadzīgie kontakti, varētu mums tos sagādāt.

Šaubos, vai mani kontakti ir tik plaši, cik būtu nepieciešams, admirāl, Kards novilka, mēģinādams kaut ko izlasīt Trouna sejā, kura šobrīd nebūt nelikās līdzīga cilvēka sejai. Vai viņš kaut ko zināja? Vai uzdeva šo jautājumu tikai bīstamas sagadīšanās dēļ nejauši? Man nešķiet, ka mēs spēsim jums kaut ko palīdzēt.

Trouna sejas izteiksme nemainījās… tikai smaids piepeši kļuva draudīgs. Tomēr pamēģiniet. Un tad vēl mums jāpārrunā jūsu atteikums palīdzēt mums Lūkasa Debesbraucēja meklējumos…

Karda saspringums mazliet atslāba. Tātad nebija gluži tik briesmīgi, kā viņš bija iedomājies. Man žēl. ka nevarējām jums palīdzēt, admirāl. Kā jau es paskaidroju jūsu pārstāvim, tajā laikā mēs te bijām ļoti aizņemti. Gluži vienkārši nevarējām atrast nevienu blīvu kuģi.

Trouna uzacis mazliet saraucās. Tajā laikā, jūs sakāt? Bet meklējumi joprojām turpinās, kaptein.

Kards klusībā nolamājās, norādams sevi par šo neuzmanību. Joprojām turpinās? viņš sadrūmis atkārtoja. Bet jūsu pārstāvis teica, ka Debesbraucējs lido ar X klases lidaparātu. Ja jūs vēl neesat viņu atraduši, tad ap šo laiku tas ir jau ņēmis galu.

Ak, Trouns pamādams noteica. Pārpratums, cs saprotu. Normālos apstākļos jā, jums ir taisnība. Bet Debesbraucējs ir džedijs, un džediji pieprot dažādus trikus, pat nonākot komas stāvoklī. Viņš apklusa. Attēls uz ekrāna saļodzījās. Tādējādi jums joprojām ir pietiekami daudz laika pievienoties medī; bām.

Skaidrs, Kards norūca. Interesanti. Bet parasts cilvēks par džedijiem nekad neko daudz nevar zināt.

.Mums vēl pietiks laika to visu pārrunāt, kad es ieradīšos Mirkrā. Trouns paziņoja.

Kards sastinga, it kā būtu saņēmis elektriskās strāvas triecienu tā bija šausmu apjauta. Un kāpēc Trouna attēls sašķobījās…?

Sensora rādītais apstiprināja šo nojausmu kuģi pameta trīs pavadoņi ar kaujiniekiem. Baidos, ka mums nebūs daudz tāda, ar ko jūs iepriecināt, viņš

sacīja ar piepeši stīvām lūpām. Pārspriežamā nav daudz.

Nav vajadzības iepriecināt, Trouns bilda. Kā jau teicu, esmu tikai ieradies aprunāties. Uz īsu sarunu, protams, jo es zinu, cik jūs esat aizņemts.

Es augstu vērtēju jūsu iejūtību, Kards noteica. -Ja jūs mani. atvainotu, admirāl, tad es labprāt uzsāktu sagaidīšanas priekšdarbus.

Es gaidu mūsu tikšanos, Trouns atbildēja. Tad viņa balss apdzisa, un displejā atgriezās "Himēras" attēls, kāds tas bija skatāms no tālienes.

Kādu bridi Kards palika sēžam, kamēr viņa prātā lielā ātrumā pazibēja visas iespējamības un nelaimes. Izsauc Cinū! viņš sacīja Marai. Saki, ka tuvojas Impērijas zvaigžņu iznīcinātājs lai viņš gatavojas pienācīgi uzņemt viesus. Pēc tam aizej līdz astotajam stāvlaukumam un piekodini Eivzam, lai pārvieto "Vanagu" labi tālu zem apsega. Dodies turp pati "Himēras" aparatūra varbūt var uztvert informāciju no mūsu saziņas aparātiem.

Ko darīsim ar Solo un Kelrisienu?

Kards sanieba lūpas. Mums tie jādabū projām, protams. Aizved viņus uz mežu, varbūt atstāj kaut kur viņu kuģa tuvumā. Es labāk nokārtošu to pats.

Kāpēc lai mēs viņus neizdotu Trounam?

Kards uzlūkoja Maru. Šīs degošās acis, šī stingā,

saspringtā seja… Bez kādas izpirkuma maksas? viņš vaicāja. Un pēc tam paļauties uz dižadmirāļa žēlastību?

Es to neuzskatu par saprātīgu izeju, Mara atcirta.

Es arī ne, Kards vēsi sacīja. Uzskatu viņus par saviem viesiem. Sēdināšu tos pie sava galda un pabarošu… vai mums patīk vai nepatīk, bet tas nozīmē, ka mēs viņus uzņemsim.

Maras lūpas noraustījās. Tāpat kā Debesbraucēju, ko? viņa sardoniski pavaicāja.

Es zinu, ka pret Debesbraucēju neesmu izturējies diezko viesmīlīgi, taču šis nav ne tas laiks, ne vieta, lai viņu nodotu impēristiem. pat ja tas būtu jādara piespiedu kārtā. Vai tu mani saproti?

Nē! viņa norūca. Nesaprotu!

Kards lūkojās viņā, iedomādamies par to, ko derētu tai pateikt ka viņai nemaz nav jāsaprot, tikai jāpaklausa. Mēs nedrīkstam izrādīt savu vājumu, viņš sacīja. Te mēs neesam tādās pozīcijās, lai tirgotos, kamēr mums virs galvām riņķo zvaigžņu iznicinātājs. Es nevaru slēgt darījumus tādos apstākļos pat tad, ja Trouns būtu uzticamākais klients visā galaktikā. Taču viņš tāds nav. Vai tugud tu saproti?

Mara dziļi ieelpoja un atkal izpūta dvašu. Es nepiekrītu, viņa norūca. Taču samierināšos ar tavu lēmumu.

Paldies. Varbūt pēc tam, kad imperiāli aizbrauks, mēs varēsim pieprasīt no ģenerāļa Kelrisiena kādu atlīdzību par patvērumu, kamēr kaujinieki vēl klīdis te apkārt. Kards ieskatījās displejā. Tā. "Vanags" ir nomaskēts, par Solo un Kelrisienu viss skaidrs. Debesbraucējs un droids lai paliek tur, kur viņi ir ceturtajā noliktavā, kas ir pietiekami droša, lai tai netiktu klāt neviens, ja vien neielaužas tur vardarbīgi.

Unp nu Trouns tur ielaužas?

Tad mēs varam nokļūt sprukās, Kards mierīgi piekrita. No otras puses raugoties, es šaubos, vai Trouns vispār pats kāps ārā, paredzēdams uzbrukuma iespēju. Viņu augstākie militāristi nemēdz nevajadzīgi riskēt ar dzīvību. Kards pamāja uz durvju pusi. Pietiek pļāpāt. Tev ir zināms, kas jādara, arī man ir zināms. Iesim.

Mara pamāja un pagriezās uz durvju pusi. Taču Kardam pēkšņi bija iešāvūsies prātā kāda doma.

Kur tu liki Debesbraucēja gaismas zobenu? viņš noprasīja.

Tas ir manā istabā, Mara sacīja, pagriezusi Kardam muguru. Kāpēc tu par to jautā?

Labāk paņem to un noliec kaut kur citur. Gaismas zobeni gan* nav tik ātri identificējami, tomēr mums nevajadzētu modināt aizdomas. Labāk paslēp to trešajā noliktavā, kur stāv rezonatori tie pasargās no nejaušiem sensoru meklējumiem…

Tiesa. Mara domīgi pavērās Kardā. Un ko viņš tev prasīja par jaudīgiem kara kuģiem?

Tu taču dzirdēji katru mūsu teikto vārdu.

Zinu. Es runāju par tavu reakciju uz to.

Kards saviebās. Es cerēju, ka tā nav īpaši jūtama.

Redzama tā nebija. Mara gaidīja.

Kards saknieba lūpas. Par to pavaicā vēlāk. Pašreiz mums ir daudz darāmā.

Mara vēl kādu sekundi pētīja Kardu. Pēc tam, ne vārda neteikusi, viņa atstāja istabu.

Kards dziļi ievilka elpu un piecēlās. Vispirms vajadzēja doties atpakaļ uz ēdamistabu un paziņot viešiem par pēkšņajām pārmaiņām plānos. Un pēc tam sagatavoties vizītei, kurā nāksies tikties ar bīstamāko vīru visā Impērijā. Lai runātu par Debesbraucēju un karakuģiem.

Viņam šķita, ka pēcpusdiena tiešām būs ļoti interesanta.

Labi, Artu, Lūkass sacīja, savienojis va-. dus. Šķiet, varam izmēģināt. Turi īkšķi!

Otrā telpā atskanēja komplicēta elektroniska buldurēšana. Iespējams, Lūkass nosprieda, droids atgādina viņam, ka tam nav nekāda īkšķa, ko turēt.

Tātad pirksti. Kādu mirkli Lūkass skatījās lejup uz savu labo roku un juta, ka to dursta kā ar adatiņām. Jau bija pagājuši pieci gadi kopš tiem laikiem, kad Lūkass bija domājis, ka šī kibernētiskā roka ir tikai mašīna, kas aizvieto īsto roku. Tagad pēkšņi Lūkass vairs nespēja domāt par to tādas domas.

Artu nepacietīgi iedūcās. Kārtībā, Lūkass piekrita. Viņš novērsās no mākslīgās rokas un virzīja vada galu turp, kur vajadzēja būt vislabākajam kontaktam. Varēja būt arī ļaunāk, viņš prātoja, piemēram, mākslīgo locekli varēja darbināt tikai viena baterija bez kādām rezervēm tad viņam nekas tamlīdzīgs neizdotos. Tagad ej! viņš sacīja, sākdams ritināt vadu, un pielika to kontakta vietai.

Bez pūlēm un grūtībām droids atvēra durvis tās atsprāga vaļā ar klusu klikšķi.

Kārtībā! Lūkass nočukstēja. Uzmanīgi, cenšoties neatraut Vadu no kantakta, viņš pieliecās un palūkojas ārā.

Saule jau bija sākusi grimt aiz kokiem, metot garas ēnas pār šo ēku puduri. Lūkass no tās vietas, kur viņš stāvēja, varēja saskatīt tikai nelielu daļu no apkārtējās ainavas. Pēc visa spriežot, nekur neviens nebija redzams. Viņš spēra soli uz priekšu, nometa vadu un izgāja pa durvīm.

Kad zuda strāvas kontakts, durvis ar klikšķi aizkrita ciet, gandrīz iespiežot viņa kreiso kāju Lūkass paklupa un neveikli sagrīļojās. Viņš sastinga uz vielas, nogaidot, vai troksnis izraisīs kādu reakciju. Taču klusums turpinājās. Pēc dažām sekundēm viņš izslējās un sāka skriet uz nākamo durvju pusi.

Artū bi ja taisnība šajā ēkas pusē nekur nekādu atslēgu nemanīja. Lūkass palūkojās apkārt. Droids sajūsmināti iepīkstējās, ripinādamies šurpu turpu. Ap viņa kājām tiešām bija apmesti vadi. Mierā, Artū! Lūkass brīdināja droidu, pietupdamies, lai aplūkotu šo traucējošo vadu pinumu. Un paliec klusu!

Viņš bažījās, vai tikai šie pinekļi nav sastiprināti tā, ka to atvienošana prasītu īpašus darbarīkus. Taču viss izbīdījās daudz vienkāršāk pinekļi tikai kavēja droida kustības, lai tas nevarētu aizšļūkāt projām. Lūkass atlocīja vadus un norāva tos. Artū bija brīvs. Ejam! viņš sacīja droidam un devās uz izeju.

Cik noprotams, celtne joprojām bija tukša. Kuģis ir tur, Lūkass nočukstēja, norādīdams ar roku uz centrālās ēkas pusi. Kā liekas, mēs drīzāk to sasniegsim tad, ja apmetīsim līkumu, turoties pa kreisi un slēpjoties aiz kokiem, kamēr vien varam.'Vai tu vari pārvietoties pa šo augsni?

Artū pacēla skeneri un apstiprinoši nopīkstēja. Tad labi, tikai uzmani, vai kāds nenāk ārā no ēkām.

Viņi jau gāja pa mežu, veikuši kādu ceturto daļu no veicamā ceļa gabala, kad Artū brīdinoši iečirkstējās. Tikai mieru! Lūkass nočukstēja, sastingdams aiz liela koka stumbra un cerēdams, ka ēna tur būs pietiekama, lai viņus nosegtu. Viņa paša melnais kombinezons ļoti labi iederējās šajā meža pustumsā, bet Artū baltās un zilganās daļas gan varēja pamanīt jau iztālēm.

Laimīgā kārtā tie trīs vīri, kuri iznāca no centrālās ēkas, neskatījās uz viņu pusi tie steidzās uz meža pusi.

Šie cilvēki gāja turp ātrā, izlēmīgā solī… un, tikko bija nonākuši koku aizsegā, visi trīs izvilka ieročus.

Artū klusi novaidējās. Arī man šīs izdarības nepatīk, Lūkass sacīja. Cerēsim, ka tām nav nekāda sakara ar mums. Vai tagad gaiss tīrs?

Droids nopīkstēja apstiprinoši, un viņi atkal sāka iet uz priekšu. Lūkass uzmanīja mežu, kas pavērās priekšā, atminēdamies Maras brīdinājumus. Tie, protams. varēja būt arī melīgi, lai atņemtu viņam vēlēšanos bēgt. Lūkass nemanīja arī nekādus pierādījumus tam, ka pie viņa istabas loga būtu pierīkota signalizācija.

Artū iepīkstējās atkal. Lūkass pagriezās atpakaļ… un sastinga uz vietas kā sasalis.

No centrālās ēkas bija iznākusi Mara.

Kādu laiku viņa tikai stāvēja uz vietas, lūkodamās debesīs. Lūkass vēroja viņu, pat neuzdrošinādamies pagriezties, lai apskatītos, vai Artū ir labi noslēpies. Ja viņa pagriezīsies šurp… vai dosies uz noliktavu pārbaudīt, ko viņš dara…

Pēkšņi viņa novērsās no debesīm ar izlēmīgu izteiksmi sejā. Viņa pagriezās uz otras barakas pusi un ātrā soli devās turp.

Lūkass uzelpoja un tikai tad saprata, ka bija aizturējis elpu. Viņi nebūt vēl nebija drošībā Marai vajadzētu tikai pagriezt galvu par deviņdesmit grādiem pa kreisi, un viņa tos ieraudzītu. Taču viņas gaita un stāja liecināja par to, ka tās domas aizņemtas ar ko citu.

It kā viņa būtu kaut ko nopietnu negrozāmi izlēmusi…

Mara iegāja barakā, un Lūkass ātri pieņēma lēmumu. Nāc, Artū! viņš nomurmināja. Te ir par biezu. Iesim tālāk mežā un sasniegsim kuģus no otras puses.

Laimīgas sagadīšanās dēļ tas nebija garš ceļš priekšā bija angārs, un kuģi atradās aiz tā. Viņi sasniedza angāru jau pēc dažām minūtēm un konstatēja, ka X klases lidaparāts pazudis. Nē, man nav ne jausmas, kur viņi to likuši, Lūkass norūca, raudzīdamies apkārt un pūlēdamies kaut ko saskatīt, pats palikdams aizsegā. Vai tavs sensors nespēj to sazīmēt?

Artū nopīkstēja noliedzoši, pievienojot ātri nočivinātu paskaidrojumu, kura nozīmi Lūkass pat nemēģināja uzminēt. Labi, viņš mierinoši sacīja droidam, tam nav nozīmes. Mēs tik tā varējām nonākt sazinkur, jo tas lidaparāts ir sabojāts. Mēs varētu apskatīties un nospert kādu no šiem.

Viņš pavērās apkārt, cerēdams ieraudzīt kādu Z 95, Y klases lidaparātu vai kaut ko citu, kaut cik pazīstamu. Taču vienīgais pazīstamais kuģis šeit bija Koreilu parauga korvete, kas izskatījās pēc zema un smagnēja preču kuģa..Vai tev ir kāda ideja? Lūkass uzrunāja droidu.

Artū nevilcinoties nopīkstēja apstiprinoši, pacēlis savu nelielo sensora disku. Un devās pie diviem pagariem, gludeniem kuģiem, kuri bija divreiz tik gari kā Lūkasa X klases lidaparāts. Tie noteikti bija iznīcinātāji, taču ne no tiem, kādus mēdza lietot Alianse. Vai ņemsim vienu no šiem? Lūkass šaubīgi noprasīja.

Artū iepīkstējās atkal, uifviņa tonī skaidri varēja saklausīt nepacietības pieskaņu. Tiešām. Es prātoju, ka mums nav daudz laika, Lūkass piekrita.

Viņi netraucēti piegāja pie viena no šiem iznīcinātājiem. Sā kuģa ieeja neatgādināja X klases lidaparāta ieejas lūku tam bija durvis vienā pusē. Iespējams, ka tieši tāpēc Artū bija to izvēlējies. Lūkass vedināja droidu iekšā. Pilota kabīne nelikās īpaši plašane lielākā par X klases lidaparāta kabīni. Kuģa priekšgalā bija ieroču vadības pults. Sēdekļi nebija īpaši piemēroti kuģa vadīšanai ieprogrammētam droidam, bet pēc dažām vienkāršām manipulācijām Lūkasam izdevās tos piemērot šīm vajadzībām. Viņš iebīdīja Artū starp diviem sēdekļiem un pamatīgi nostiprināja. Man šķiet, ka tagad viss ir kārtībā, Lūkass sacīja, vērodams mirgojošās uguntiņas uz vadības pults. Pārbaudi visu, kamēr es aiztaisīšu izejas durvis. Ja mums nedaudz paveiksies, tad varēsim no šejienes aizšmaukt, pirms kāds būs paguvis pamanīt, ka esam aizlaidušies.

Viņa bija nodevusi tālāk rīkojumu Činam, pēc tam sazinājusies ar Eivzu un vīriem, kuri nodarbojās ar "Vanaga" novietošanu un nomaskēšanu. Tagad Mara devās uz noliktavu numur trīs, kārtējo reizi nolēmusi, ka ienīst visu Visumu.

Viņa taču bija tas cilvēks, kas atrada Debesbraucēju. Tikai viņa viena. Par to nebija ko spriedelēt, pretargumentu gluži vienkārši nebūtu. Tātad tā bija viņa, nevis Kards, kam būtu jāsaka pēdējais vārds, lemjot gūstekņa likteni.

Man vajadzēja viņu atstāt tur, kur tas bi ja! viņa rūgti sacīja pati sev, iedama pa nomīņāto zemi. Atstāt viņu tur, lai tas nomirtu aukstajā kosmosā! Šo iespēju Mara jau bija apdomājusi pašā sākumā atstāt Lūkasu turpat. Taču, ja viņš nomirtu tur, vientulībā, tad Mara nekad neuzzinātu, ka viņš nomiris.

Un neiegūtu šo apmierinājumu iespēju nogalināt Lūkasu pašai.

Mara pavērās lejup uz gaismas zobenu, ko turēja, cieši rokā sažņaugtu. Viņa nolūkojās, kā vakara saule atspīdēja sudrabainajā metālā, un novērtēja tā svaru. Tagad Mara varēja to atļauties viņa zināja savas iespējas. Mara varēja doties turp, lai pārbaudītu, ko dara gūsteknis… vēlāk viņa teiktu, ka tas viņai uzbrucis… Bez garaspēka varas viņš būtu viegli sasniedzams mērķis pat tādai personai kā Mara, kura tikai pāris reižu mūžā bija cilājusi gaismas zobenu. Viss notiktu tīri, klusi un ļoti ātri.

Mara taču nebija Kardam neko parādā, lai cik labi viņa organizācija pret to izturējās. Kur nu vēl šādā gadījumā.

Un tomēr…

Mara tuvojās ceturtajai noliktavai joprojām neizlēmīgi. un pēkšņi izdzirda dzinēja rēkoņu.

Viņa pavērās debesīs, ar brīvo roku aizsegdama acis, un '.pūlējās saskatīt kuģi, kurš grasītos nolaisties. Taču nekas nebija redzams… Kamēr rēkoņa kļuva aizvien skaļāka, Mara piepeši saprata, ka tur darbojas viens no viņu pašu lidaparātiem. Mara apcirtās un paraudzījās uz galvenā angāra pusi.

īstajā brīdī, lai ieraudzītu vienu no viņu diviem iznicinātājiem paceļamies pār koku galotnēm.

Mara nolūkojās turp, sirdij satraukti sitot, brīnīdamas par to. kas noticis un ko Kards sadomājis. Nosūtijis imperiāliem pretī eskortu, vai?

Un tad piepeši viņa apjēdza.

Mara metās atpakaļ uz ceturto noliktavu. Skriedama viņa izvilka no pleca maksts savu ieroci. Durvju atslēga nez kāpēc nepadevās, viņa divreiz to paraustīja, pēc tam sašāva un atrāva durvis vaļā.

Debesbraucējs bija projām.

Mara neganti nolamājās un metās laukā. Kuģis jau bija uzņēmis gaitu un nozuda aiz koku galotnēm rietumu pusē. Noglabājusi ieroci atpakaļ makstī, Mani izrāva aiz jostas aizbāzto saziņas ierīci.

Un nolamājās atkal. Imperiāliem vajadzēja būt klāt kuru katru brīdi; un Debesbraucēja pieminēšana vien varēja viņiem sagādāt pamatīgas nepatikšanas.

Tādējādi viņai palika tikai viena izeja.

Mara skriešus sasniedza otru iznīcinātāju un divu minūšu laikā tas jau bija gaisā. Debesbraucējs nedrīkstēju aizbēgt tagad vairs ne!

Ieslēgusi dzinēju pilnā ātrumā, viņa uzsāka vajāšanu.

23. nodaļa

Tie abi parādījās uz ekrāna gandrīz vienlaikus otrs Karda iznīcinātājs, sekoja no aizmugures, un Impērijas zvaigžņu iznīcinātājs orbītā augstu virs viņiem. Domāju, Lūkass uzsauca Artū, ka mēs esam sprukās!

Droida atbilde gandrīz nebija dzirdama to noslāpēja rēkoņa Lūkass palielināja ātrumu, cik vien varēdams. Turklāt šī iznīcinātāja vadīšana nepavisam nelīdzinājās to lidaparātu vadīšanai, ar kuriem Lūkass bija lidojis lidz šim. Ja nu vienīgi tas mazliet atgādināja ātros kuģus, ko Alianse bija lietojusi Hotā, taču bija neveiklāks, grūti manevrējams un smagnējs, jo korpusu ietvēra biezas bruņu plāksnes.

Taču viņš jutās pārliecināts, ka ar laiku iemanīsies tikt ar šo kuģi galā.

Vienīgais, kā viņam šobrīd trūka, bija laiks.

Lūkass ielūkojās displejā, lai redzētu, kas notiek aizmugurē. Otrs iznīcinātājs cēlās gaisā ļoti ātri, un tagad abus kuģus šķīra tikai minūti vai divas ilgs lidojums. Nenācās šaubīties, ka cilvēkam, kurš ar to lidoja, bija daudz lielāka pieredze tādu kuģu vadīšanā nekā Lūkasam. Tā bija gan lietpratība, gan nepārvarama vēlme viņu panākt tā lika aizmirst parasto piesardzību.

Cik noprotams, tā bija Mara Džeida.

Kuģis nolaidās pārāk zemu, ar aizmugures daļu skardams kokus. Artū protestējot griezīgi iepīkstējās.

-Atvaino! Lūkass uzsauca, juzdams pār pieri lāsojot sviedrus un pūlēdamies novaldīt svešo kuģi. Ja runājam par veselo saprātu…

Šobrīd viņam nebija citas izejas, tikai slīdēšana zemu virs koku galiem. Mežs. kas bija zem viņiem, nez kāpēc pieklusināja visus signālus un sensoru rādījumus. Lidodams zemu, viņš piespieda arī sekotāju lidot zemu varēja cerēt, ka uz raibā meža fona viņi drīz pazudīs skatienam, turklāt mežs derēja maskēšanās nolūkā, paturot prātā arī zvaigžņu iznīcinātāju orbītā.

Lūkass raudzījās uz zvaigžņu iznīcinātāju virs galvas un juta, ka viņam sažņaudzas kuņģis. Vismaz tagad viņš zināja, ko Mara bija domājusi, runādama par viesiem, kuri ieradīsies. Šķita, ka viņš bija ticis prom pēdējā brīdī.

Lai gan viņa pārvietošana uz ceturto noliktavu varēja nozīmēt arī to, ka saimnieks nav domājis izdot Lūkasu impēristiem. Par (o Kardam kādu dienu būtu vērts pajautāt. Labāk jau no lielāka attāluma.

Viņam aiz muguras Artū pēkšņi brīdinoši iepīkstējās. Lūkass salēcās sēdeklī, saspringti pētīdams ekrānus, jo gribēja atrast droida satraukuma iemeslu. Tieši aizmugurē; gandrīz jau skarot lidaparāta astes daļu, tuvojās neatlaidīgais vajātājs.

Piespied! Lūkass uzsauca Artū, cieši sakozdams zobus. Tagad galvenais bija apcirsties īstajā laikā un krasi mainīt lidojuma virzienu. Vilkdams kloķi ar roku, viņš ar otru nospieda slēdzi.

Pēkšņi kabīne sazvāļojās, kuģim skarot koku galotnes, Lūkasu trieca pret sienu, jo kuģis virpuļoja, zaudējis virzienu.

Pēdējais, ko Lūkass dzirdēja pirms tam, kad iestājās tumsa, bija Artū griezīgie elektroniskie treļļi.

Visi trīs pavadoņi nolaidās pilnīgi sinhroni, un kaujinieki sakārtojās nevainojamā ierindā. Impēriski paradums rīkot parādes ne drusciņ nav mainījies! Eivzs nomurmināja. .

Klusu! Kards rūca, nolūkodamies, kā tika nolaistas rampas. Vidējā pavadonī noteikti būs Trouns.

Kaujinieku ierindas ceremoniāli soļoja lejup pa visām trim rampām, tie bija piespieduši ieročus cieši pie krūtīm. Aiz viņiem tikai nevis no vidējā, bet no malējā pavadoņa, kas bija nosēdies labajā pusē iznāca saujiņa vidēja ranga virsnieku. Tiem sekoja drukns, stiegrains nezināmas rases miesassargs ar tumši pelēku ādu, izvalbītām acīm un uz āru izvirzītu žokli. Viņam sekoja dižadmirālis Trouns.

"Tātad," Kards nodomāja, "viņš mēdz rīkoties arī tā, kā rīkojas parastie cilvēki." To bija vērts iegaumēt, jo šādas zināšanas varētu noderēt nākotnē.

Kopā ar saviem nedaudzajiem pavadoņiem viesu sagaidītājiem viņš devās pretī imperiālu grupai, kas tuvojās. Kards pūlējās nelikties zinis par kaujiniekiem. Dižadmirāli Troun, viņš sveicinot palocījās, esat sveiks mūsu necilajā nostūrī Mirkrā'. Es esmu Talons Kards.

Priecājos ar jums iepazīties, Trouns sacīja, tikko manāmi palocīdams galvu. Šīs sarkani spīdošās acis, Kards nolēma, tuvumā šķiet vēl iespaidīgākas, nekā displejā. Un daudz biedējošākas.

Atvainojiet par tik necilu sagaidīšanu, Kards turpināja, norādot ar roku uz mazo sagaidītāju pulci-: nu. Mums negadās bieži te uzņemt jūsu ranga cilvēkus.

Trouns lūkojās uz viņu, saraucis zili melno uzaci. Ko jūs sakāt? Man gan likās, ka tāds vīrs kā jūs noteikti pieradis uzņemt augsta ranga viesus. Kā jums šķiet, ar kuriem planētu elites pārstāvjiem jūs vēl gribētu sazināties? Un ar kuriem gribat sastrādāties?

Kards nenoteikti pasmaidīja. Mēs reizēm esam sadarbojušies arī ar citplanētu eliti. Bet ne šeit uz vielas. Tas ir. šī ir mūsu privātā operāciju bāze, viņš norūca, zīmīgi palūkodamies uz kaujiniekiem.

Protams, Trouns noteica. Rietumu pusē mēs nupat redzējām interesantus un dramatiskus notikumus. Pastāstiet, kas tur notiek.

Kards piespiesti pasmaidīja, apslēpjot grimasi. Viņš bija cerējis, ka Mirkras koku metāliskais efekts maldinās sensorus un Trouns nepamanīs abus kuģus bēgli un vajātāju. Pēc visa spriežot, tā nebija noticis. Tās ir tikai nelielas vietēja rakstura problēmas, Kards sacīja di/admirālim. Kāds mūsu bijušais darbinieks ielauzās preču noliktavā, nozaga dažas preces un aizbēga vienā no mūsu kuģiem. Otrs dzenas viņam pakaļ.

Dzinās tam pakaļ, kaptein, Trouns nesteidzīgi izlaboja, kamēr viņa kvēlojošās acis dedzināja Karda seju. Vai varbūt jūs nemaz nezināt, ka tie abi nogāzās?

Kards uzlūkoja admirāli un juta, ka viņu miesu dursta tādas kā ledainas adatiņas. Nē, es to nezināju, -viņš atbildēja. Mūsu sensori… nelaimīgā kārtā koku augstais metālu saturs tos maldina.

Mēs vērojām šo notikumu no augšas, Trouns bilda. Izskatījās tā, it kā pirmais kuģis būtu aizķēries aiz kokiem un parāvis līdzi otru. Viņš .domīgi nopētīja Kardu. Kā šķiet, tas vajātājs bija īpašs…

Karda sejas izteiksme uz mirkli kļuva cieta. Visi mani darbinieki ir īpaši, viņš atteica. Un izvilka saziņas aparātu. Lūdzu, atvainojiet mani uz mirklīti, man jāorganizē glābšanas darbi.

Trouns paspēra lielu soli uz priekšu, pastiepa savus bāli zilganos pirkstus un saņēma mikrofonu. Atļaujiet man, viņš mierīgi sacīja. Brigādes komandier?

Viens no kaujiniekiem spēra soli uz priekšu. Jā, ser?

Dodieties uz katastrofas vietu. Trouns pavēlēja, nenovērsdams skatienu no Karda. Aplūkojiet notikuma vietu un atvediet šurp dzīvajos palikušos, ja tādi ir! Atgādājiet šurp visu, kas bijis uz tiem kuģiem! P-

Jā, ser. Kau jinieks pacēla roku, un viena kareivju grupa pagriezās un devās augšā pa rampu, iekāpjot pavadonī, kas stāvēja kreisajā pusē.

Es augstu vērtēju jūsu palīdzību, admirāl, Kards novilka. Viņa mute piepeši bija kļuvusi sausa.

Bet patiesībā tā nebija nepieciešama.

Gluži pretēji, kaptein, Trouns laipni atteica. Jūsu palīdzība mums, piegādājot isalamirus, padarījusi mūs par jūsu parādniekiem. .Mums taču kaut kā jārevanšējas, vai ne?

Jārevanšējas… Kards nomurmināja. Rampa tika ievilkta, pavadonis iedūcās un pacēlās gaisā. Kauliņi bija mesti viņš vairs neko nevarēja uzsākt, lai šo norisi aizkavētu. Atlika tikai cerēt, ka Mara kaut kā tiks galā pati.

Tad, ja runa būtu par kādu citu darbinieku, viņš uz to īpaši necerētu. Tā kā runa bija par Maru… viņš tomēr varēja cerēt, ka tā spēs laikā kaut ko izdarīt.

Un tagad, Trouns ierunājās, jūs varētu parādi! man apkārtni.

Jā, Kards pamāja. Nāciet, lūdzami.

Ka šķiet, tie kaujinieki attālinās, Hens klusi sacīja, lūkodamies tālskatī. Vismaz daži no tiem. Salīda atpakaļ pavadonī.

Ļauj man apskatīties, Lendo nomurmināja, stāvēdams otrā pusē kokam.

Kustēdamies lēni un uzmanīgi, Hens pasniedza viņam tālskati. Iztālēm nevarēja saskatīt, kāds aprīkojums ir uz impēristu kuģa un cik kaujinieku tie paņēmuši līdzi. Arī Karda runām par metāliskajiem kokiem, kas maldina sensorus, īsti nevarēja ticēt.

Jā gan, kā šķiet, tad prom lido tikai viens pavadonis. Lendo piekrita.

Hens pagriezās. Viņi bi ja ierīkojušies zālei līdzīgu augu skupsnā, un tie dūrās cauri kreklam. Vai pie jums te bieži viesojas imperiāli? viņš apvaicājās.

Šeit ne, Gents nervozi pakratīja galvu. Viņam aiz bailēm bezmaz klabēja zobi. Viņi reizi vai divas ieradās un mežā gūstīja isalamirus, taču uz bāzi gan nenāca. Vismaz tikmēr, kamēr es te biju.

Isalamirus? Lendo pārprasīja, pieri saraucis. Kas tie tādi?

Izskatās pēc spalvainām čūskām ar nagainām kājām, Gents paskaidroja. Man nav ne jausmas, kādam nolūkam tie viņiem vajadzīgi. Paklausieties, vai mēs tagad nevarētu kāpt atpakaļ kuģī? Kards man piekodināja, lai mēs visi paliekam tur, jo tur būsim drošībā.

Hens nelikās dzirdam. Ko tu par to domā? viņš uzrunāja Lendo.

Tas paraustīja plecus. Varbūt tam ir kāds sakars ar tiem kuģiem, kas aiztraucās prom tieši tad, kad Kards mūs te nobēdzināja.

Kardam noliktavā bija kāds gūsteknis, Gents paskaidroja. Kards un Džeida viņu tur nobāza. Šis cilvēks laikam būs izbēdzis. Lūdzu, vai mēs tagad nevarētu kāpt kuģī?

Gūsteknis? Lendo atkārtoja, pieri saraucis. Viņš uzlūkoja jauno zēnu. Kādam nolūkam tad Kardam vajadzīgi gūstekņi?

Viņam varētu būt kādi darījumi ar cilvēku nolaupītājiem, Hens norūca. Gents vēl nebija paguvis neko piebilst.

Mums nav darījumu ar nolaupītājiem! Gents protestēja.

Lūk, tur viens ir! Hens paziņoja, norādot uz imperiālu grupiņu. Vai redzat tur to drukno, pelēko radījumu? Šis viens no tiem, kuri mēģināja nolaupīt mani un sievu.

Ko? Lendo pārvaicāja, atkal ielūkodamies tālskati. — Vai esi par to pārliecināts?

Šis ir viens to tiem, šaubu nav. Toreiz mums nebija laika izdibināt, kā tos sauca. Hens atkal pievērsās Gentam. Kas tas bija par gūstekni?

Es nezinu, Gents atbildēja, papurinādams galvu. Viņi pirms dažām dienām to atveda, kad pārradās no brauciena ar "Mežonīgo Kardu". Un tūlīt ievietoja vienā no barakām. Manuprāt, viņi šo cilvēku pārvietoja uz noliktavu, liklīdz pienāca ziņa, ka ieradīsies imperiāli.

Kā viņš izskatījās?

To es nezinu! Gents nošņāca. Viņa savaldīšanās sāka zust. Bija skaidrs, ka ziņojumu šifrētājs nav paradis slapstīties pa mežiem un izspiegot bruņotus kaujiniekus. Neviens no mums netika pie viņa bijis, nedz ari ar viņu runājis.

Lendo un Hens saskatījās. Tas varēja būt kāds, kuru meklēja imperiāli. Kāds bēglis, kas gribēja nokļūt Jaunajā Republikā?

Hens juta, ka tam noraustās lūpas. Mani uztrauc lakts, ka tie viņu pārvietoja no barakām uz noliktavu. Tas var nozīmēt, ka imperiāli nolēmuši kādu laiku te uzturēties.

Kards par to neko neteica, Gents iebilda.

Kards varbūt to vēl nemaz nezina, Lendo sausi attrauca. Varat man ticēt man reiz ir bi jusi darīšana ar nolaupītajiem un tāda veida tirgošanos. Viņš atdeva Henam tālskati. Izskatās, ka viņi iet iekšā.

Visi tiešām sagāja iekšā. Hens vēroja, kādā kārtībā kustējās procesija pirmie gāja Kards ar zilgansejaino Impērijas virsnieku, tiem sekoja pavadoņi, un gājienu noslēdza divas kaujinieku kolonnas. Vai jūs nezināt, kas ir tas vīrs ar sarkanajām acīm? viņš vaicāja Gentam.

Man šķiet, tas ir admirālis vai kaut kas tamlīdzīgs, -jauneklis attrauca. Impēristu operāciju vadītājs. Viņa vārdu gan es nezinu.

Hens uzlūkoja Lendo un pamanīja, ka tas ar tieši tādu pašu skatienu raugās pretī. Dižadmirālis? Lendo piesardzīgi minēja.

Jā. Paklausieties, tur vairs nekas nav redzams. Vai mēs, lūdzu…

Iesim atpakaļ uz "Vanagu", Hens sacīja, iebāzis tālskati makstī pie jostas un sākdams atmuguriski rāpties prom no koka, kas viņus aizsedza. Dižadmirālis. Nav brīnums, ka Jaunajai Republikai ne mirkli nav miera nemitīgi kāds maisās pa kājām.

Es daudz neceru, ka tev datoros uz "Vanaga" ir kādas ziņas par šo dižadmirāli, Lendo nomurmināja, rāpodams Henam līdzās.

Nē, Hens atzinās. Viņiem tur, Karaskentā, gan noteikti ir kaut kas vairāk.

Lieliski, Lendo novilka. Viņa vārdu skaņu apslāpēja asās, griezīgās zāles šalkoņa, abiem spraucotics lai cauri. Cerēsim, ka mēs nodzīvosim pietiekami ilgi, lai kaut ko uzzinātu.

Nodzīvosim, Hens drūmi noteica. Mēs šeit paliksim tik ilgi, kamēr uzzināsim, kādu spēli Kards te spēlē, bet pēc tam dosimies prom. Pat tad, ja mums nāktos uzlidot ar visu to maskēšanās pārklāju, kas pārsegts pāri kuģim.

Visdīvainākais, ko Lūkass atklāja, kad pamodās ka nav ievainots.

Bet tā taču varēja notikt šādā situācijā, ņemot vērā to, ko viņš atcerējās piedzīvojis pēdējās lidojuma sekundēs, un aplūkojot sašķaidītos kokus ap saliekto iznīcinātāja vraku, Lūkass varēja priecāties par lo,*ka palicis dzīvs un nav ievainots. Laikam jau šajā kuģī avārijas gadījumam paredzētās ierīces bija daudz nekļūdīgākas nekā tajos lidaparātos, kurus viņš pazina līdz šim. Te nebija darbojušies tikai gaisa spilveni, bet kādas citas spēcīgākas iekārtas.

Lūkasam aiz muguras atskanēja nedrošs gārdziens. Vai ar tevi viss kārtībā, Artū? viņš uzsauca, pieceldamies un kluburodams uz priekšu pa sašķiebto kuģa grīdu. Turies, es nāku!

Triecienā bi ja norauts droida informācijas uzkrāšanas aparāts un salauzti daži zobratiņi, bet pārējais, kā likās, nebija cietis. Labāk jau muksim prom no šejienes, Lūkass sacīja, atbrīvojot droidu no drošības jostas. Tas otrais kuģis tūlīt būs atpakaļ ar jauniem vajātājiem.

Ar pūlēm viņam izdevās piedabūt Artū, lai tas sāktu virzīties uz priekšu. Lūka atvērās bez sarežģījumiem. Lūkass nolēca zemē un pavērās apkārt.

Nē, nebija vis.gaidāms, ka otrais kuģis varētu atgriezties ar palīgspēkiem tas jau bi ja klāt. Vēl bēdīgākā izskatā, nekā Lūkasa kuģis, ja vien tas bija iespējams.

Artū brīdinoši iesvilpās, stāvēdams turpat pie lūkas. Lūkass atskatījās uz viņu, bet pēc tam pavērās uz otro avarējušo kuģi. Ņemot vērā šo kuģu efektīvās drošības iekārtas, nebija ticams, ka Mara ir nopietni cietusi. Tātad cīņa bija neizbēgama. Viņa noteikti jau bija atguvusies.

Lai gan tā varēja arī nebūt.

Pagaidi tepat, Artū! viņš sacīja droidam. Došos uz turieni un apskatīšos.

Lai gan šī kuģa iekšpuse bija vēl bēdīgākā stāvoklī, tā iekšpuse izskatījās labāk. Viņš devās uz priekšu un iegāja pa kabīnes durvīm.

Virs sēdekļa atzveltnes rēgojās tikai pilota galva, taču viņam vajadzēja ieraudzīt tikai šos spoži rūsganos matus, lai pārliecinātos par savu minējumu pareizību. Lūkasu tiešām bija vajājusi Mara Džeida.

Iestājās īss apjukuma brīdis. Lūkass palika stāvam tur, kur bija. Viņu plosīja pretrunīgas vēlmes vēlme steigšus bēgt un tam raksturīgā parastā iekšējās ētikas izjūta. Viņiem abiem ar Artū vajadzēja pēc iespējas ātrāk no šejienes pazust, tas bija skaidrāks par skaidru. Taču Lūkass nespēja pagriezt Marai muguru, nepārbaudot viņas stāvokli.

Viņam prātā iešāvās Karaskenta un tā nakts, kad Bens Kenobijs atvadījās. "Citiem vārdiem sakot," viņš vēlāk sacīja Trīpio, kad abi runājās uz jumta, "džedijs nedrīkst ar galaktikas problēmām aizrauties vairāk nekā ar atsevišķu indivīdu likteni." Un šī pārliecināšanās taču neprasītu vairāk par minūti. Ienācis kabīnē, Lūkass pavērās pāri atzveltnei.

Un ieskatījās divās atvērtās, zaļās acīs, kuru skatiens liecināja, ka acu īpašniece ir pie pilnas apziņas. Un šīs zaļās acis lūkojās viņā pāri ieroča stobram.

Es jau domāju, ka jūs nāksiet, sieviete sacīja. Viņas balsī varēja sajust tādu kā drūmu, apmierinājumu. Paceliet rokas! Tūlīt pat!

Lūkass darīja, kā pavēlēts. Vai neesat ievainota? viņš apjautājās.

Tā nav jūsu darīšana! viņa atcirta. Izrausās no sēdekļa, ar brīvo roku izvilka no tā apakšas mazu, plakanu kastīti un piecēlās. Lūkass pamanīja vēl kaut ko spožu viņa atkal bija piestiprinājusi pie jostas tā gaismas zobenu. Tieši virs izejas lūkas ir kārba, Mara paziņoja. Paņemiet to!

Lūkass pasniedzās un atvēra nodalījumu virs durvīm. Tur bija metāla kārba ar nezināmu etiķeti, taču tā izskatījās pazīstama gluži kā pirmās palīdzības komplekts uzkabe ar aptieciņu. Es ceru, ka mēs atpakaļceļā negrasāmies nemitīgi cīnīties, Lūkass sacīja, izvilkdams kārbu ārā un aizcirzdams nodalījuma durtiņas.

Es negrasos, Mara pārliecināti sacīja. Likās, ka viņa svārstās, tomēr galu galā sekoja tam lejā pa rampu. Vai jūs vispār ceļosiet atpakaļ, tas jau ir cits jautājums.

Abu skatieni satikās. Vai jūs vislabprātāk pabeigtu to, ko iesākāt ar šo te? Lūkass apvaicājās, norādot uz sadauzīto kuģi. Viņa nošņācās. Paklausieties, aunapiere, jūs nogāzāt abus kuģus lejā, nevis es! Mana vienīgā kļūda   ka pārāk pietuvojos jūsu nolaupītā kuģa astei tieši tajā brīdī, kad jūs aizķērāties aiz kokiem. Nolieciet kārbu un dabūjiet lejā to droidu.

Lūkass darīja, kā pavēlēts. Kad Artū jau bija lejā pie Lūkasa, Mara vēl joprojām ar vienu roku rakņājās pa pirmās nepieciešamības priekšmetu kārbu, atvērusi tās vāciņu. Palieciet, kur esat! viņa izrīkoja. Un turiet rokas tā, lai varu tās redzēt!

Viņa apklusa, nedaudz pieliekusi galvu, itin kā ieklausīdamās. Pēc mirkļa Lūkass iztālēm saklausīja tikko dzirdamu skaņu tur tuvojās kāds kuģis. Izklausās, ka mūsu patruļa jau ir klāt, Mara ierunājās.

Es gribu, lai jūs ar to droidu…

Taču Mara apklusa, teikumu nepabeigusi, viņas acu skatiens kļuva stiklains, rīkle satraukumā aizžņaudzās. Lūkass sarauca pieri, arī ieklausīdamies un vērdamies tālumā.

Mara pēkšņi aizcirta kārbas vāku un pasita to padusē. Kustieties! viņa nošņāca un ar roku norādīja virzienu prom no abiem sasistajiem gaisa kuģiem. Joprojām turēdama paceltu ieroci, viņa pasita otrā padusē plakano kasti, kuru visu laiku bija turējusi kreisajā rokā. Pazūdiet kokos, jūs abi! Es teicu kustieties!

Maras balsī bija kaut kas nenosakāms… gan savaldība, gan izbīlis, varbūt pat abi reizē strīdēties pretī vai kaut ko jautāt nebija jēgas. Dažās sekundēs Lūkass kopā ar Artū nozuda zem tuvākajiem kokiem.

Tālāk, tālāk! Mara sauca. Kustieties taču!

Lūkasam ar novēlošanos iešāvās prātā, ka tas varētu būt kāds nelāgs Maras jociņš patiesībā viņa varbūt gatavojās iešaut Lūkasam mugurā, lai pēc tam stāstītu, ka gūsteknis bēdzis. Taču Maja pali steidzās viņam pakaļ — viņa bija tik tuvu, ka Lūkass aiz muguras manīja tās dvašu un ieroča stobru duramies mugurā. Viņi bija apmēram desmit metru attālumā no kuģiem, kad Lūkass palīdzēja Artū tikt pāri kādai lielai, mezglainai saknei.

Mēs esam pietiekami tālu! Mara iešņāca viņam ausī. Paslēpiet droidu un nogulieties zemē!

Lūkass pārvilka Artū pāri saknei un paslēpa aiz koka. Kad viņš nometās zemē līdzās Marai, tas pēkšņi saprata.

Karājoties gaisā virs sadauzītajiem lidaparātiem, lēnām rotējot un meklējot laupījumu, tuvojās Impērijas kuģa pavadonis.

Viņš pamanīja kādu kustību un pagrieza galvu, ieraudzīdams tieši sev pretī Maras ieroča stobru. Nekustēties! viņa pavēlēja, karsti dvašodama uz Lūkasa vaiga. Nevienu skaņu!

Viņš saprotoši pamāja un pagriezās, lai varētu vērot pavadoni. Mara apķēra Lūkasa plecus, piespieda ieroča stobru pie viņa žokļa un darīja to pašu.

Pavadonis beidza riņķot un nolaidās pie sadauzītajiem kuģiem. Tas vēl nebija paguvis nolaisties zemē pavisam, kad rampa jau nolaidās un no pavadoņa sāka birt ārā kaujinieki.

Lūkass raudzījās, kā tie nolēca un devās pārmeklēt abus kuģus. Visa šī situācija šķita tik dīvaina, ka likās pilnīgi nereāla. Tur tikai divdesmit metru attālumā bija imperiāli, Mara beidzot varēja izmantot šo lielisko iespēju nodot viņu tiem… taču te nu viņi abi gulēja, slēpdamies aiz mezglainās koka saknes un mēģinot neelpot pārāk skaļi. Vai viņa būtu pēkšņi mainī jusi savas domas?

Vai varbūt Mara tikai nevēlējās, lai tuvumā būtu liecinieki, kad pati viņu nogalinās?

Un tādā gadījumā Lūkass piepeši noprata labākā iespēja aizstāvēties šobrīd būtu kaut kādā veidā dot ziņu kaujiniekiem. Ticis prom no šīs planētas, kad viņš atkal varēs sakopot garaspēku, tam būs iespējams cīnīties. Ja vien varētu izdomāt kaut ko tādu, lai piesaistīfu Maras uzmanību un atņemtu tai ieroci…

Gulēdama viņam līdzās, apskāvusi viņa plecus, Mara droši vien juta Lūkasa muskuļus savelkamies. Lai ko jūs tur gudrojat, es neiesaku, viņa iečukstēja tam ausī, piespiezdama ieroča stobru ciešāk gūstekņa kaklam. Es jebkurā laikā varu apgalvot, ka jūs mani sagūstījāt un turējāt šeit, bet man izdevās atņemt jums šaujamo.

Lūkass norija siekalas un nolēma nogaidīt.

Gaidīšana nebija īpaši ilga. Divas kaujinieku grupiņas nozuda kuģos, kamēr pārējie staigāja apkārt starp notriektajiem kokiem. Tie ar sensoriem pārbaudīja mežu un pētīja apkārtni. Pēc dažām minūtēm iznāca tie, kuri bija iekāpuši kuģos, visi kaujinieki satikās un apspriedās pie pavadoņa rampas. Šķiet, ka atskanēja nedzirdama komanda un visi sakāpa pavadonī. Rampa tika uzvilkta augšā, un lidaparāts pacēlās gaisā liii nozuda. Vēl bija dzirdama tikai dūkoņa. Pēc minūtes apklusa arī tā.

Lūkass atspiedās uz rokām un sāka celties augšā.

Ko tad…

Taču teikumu pārtrauca grūdiens ar ieroča stobru.

Klusu! Mara nomurmināja. Tie varbūt atstājuši skaņas sensoru un drīz vien būs atpakaļ.

Lūkass sarauca pieri. Kā jūs to zināt?

Kaujinieki vienmēr mēdz tā rikoties šādās situācijās! Mara norūca. Kamēr te vēl valda miers un klusums, mēs varētu attālināties no šejienes, cik tālu vien iespējams. Lieciet arī droidam ciest klusu.

Viņi jau bi ja attālinājušies no vrakiem tādā atstatumā, ka tos vairs nevarēja saskatīt. Kad viņi bija nosoļojuši vēl piecdesmit metrus, Mara lika apstāties. Un ko tagad? Lūkass vaicāja.

Apsēdīsimies, viņa pavēlēja.

Lūkass Debesbraucējs pamāja un nometās zemē.

Paldies jums par to, ka nenodevāt mani kaujiniekiem.

Aiztaupiet savu pateicību! Mara īsi atsaucās, uzmanīgi apsēzdamās un nolikdama ieroci zemē sev līdzās. Varat necerēt, ka tā bija altruistiska rīcība. Vīri no pavadoņiem droši vien redzēja mūs nokrītam un atsūtīja savējos izlūkos. Kards noteikti sastāstījis tiem kādas pasaciņas par notikušo, un es nevarēju tā vienkārši nodot jūs viņiem, kamēr nezinu, ko īsti Kards tiem teicis. Mara izņēma mazo, plakano kastīti un ielika to sev klēpī.

Jūs taču varat ar viņu sazināties! Lūkass atgādināja.

Es varētu ari sazināties ar imperiāliem tieši un uzreiz, lai ietaupītu laiku! Mara nomurmināja. Ja nu vienīgi jums šķiet, ka viņiem nav aparatūras, ar kuru noklausīties jebkādus paziņojumus. Bet tagad cietiet klusu, man jādara savs darāmais.

Dažas minūtes viņa klusēdama noņēmās ap plakano kastīti, klabinādama taustiņus un aplūkodama kaut ko tādu, kas Lūkasam no turienes, kur viņš sēdēja, nebija saskatāms. Reizēm viņa pacēla.galvu laikam tāpēc, lai pārliecinātos, vai gūsteknis nepasāk kaut ko glābšanās nolūkā. Lūkass nogaidīja; un tad piepeši viņa apmierināti nopūtās. Trīs dienas, Mara skaļi noteica.

Trīs dienas… ko tas nozīmē? Lūkass vaicāja.

Kad būs pagājušas trīs dienas, mēs iznāksim no meža, Mara sacīja! Viņa raudzījās Lūkasā, acis nemirkšķinādama. Būsim tikuši līdz apdzīvotai vietai. Hiljardsitijai. Tuvu tas nav. bet nekas cits uz šīs planētas nebūs tuvāk, ja reiz mēs par to runājam.

Un cik daudzi no mums tur nokļūs? Lūkass klusi pajautāja.

Tas ir jautājums, vai ne? viņa ledainā tonī piekrītoši pārvaicāja. Vai varat minēt kādu jēdzīgu iemeslu, kāpēc man vajadzētu vazāt jūs sev līdzi?

Varu, Lūkass pielieca galvu un nomurmināja. Artū.

Tās ir blēņas! Mara uzlūkoja droidu, un pēc tam atkal Lūkasu. Lai kas notiktu, droids paliks tepat. Un tiks sadalīts pa sastāvdaļām.

Lūkass izbrīnījies pavērās viņā. P;i .sastāvdaļām?

Kas par lietu? Vai man būs jāatkārto? viņa pajautāja. Tas droids taču pārāk daudz zina. Mēs nevaraiy to te pamest, lai kaujinieki atrastu, vai ne?

Pārāk daudz zina… par ko tad?

Pār jums, protams. Pārjums, par Kardu, par mani visu šo stulbo sajukumu.

Artū klusi novaidējās. Viņš tiem neko neteiks, Lūkass atbildēja.

Nē pēc tam, kad tiks izjauks, protams, ne! Mara atcirta.

Lūkass tikai ar pūlēm piespieda sevi savaldīties. Viņas apņēmību varēja mainīt tikai loģika, cits nekas.

Viņš taču mums ir vajadzīgs! Lūkass paziņoja. Jūs pati man teicāt, ka šis mežs ir bīstams. Artū sensori spēj uztvert vajātāju tuvošanos, kamēr tic vēl atrodas pietiekami tālu.

Var jau būt, bet varbūt ne, Mara novilka. Šejienes augu pasaule dara sensoru iespējas līdzvērtīgas nullei.

Un tomēr viņa sensori darbojas labāk par jūsu vai maniem maņu orgāniem, Lūkass neatlaidās. Turklāt viņš varēs palikt augšā sardzē, kamēr mēs gulēsim.

Mara tikko manāmi paraustīja uzacis. Mēs?

Mēs, Lūkass atkārtoja. Man nav cerību, ka viņš gribēs jūs pasargāt, ja tuvumā nebūs manis.

Mara nogrozīja galvu. Tas ir nelāgi, viņa noteica, novicinādama pa gaisu savu ieroci. Bet es varu iztikt bez viņa. Tāpat kā varu iztikt bez jums.

Lūkass juta, ka tam aizžņaudzas rīkle. Vai esat pārliecināta, ka neapdomība nav pārmākusi jūsu skaidro prātu? viņš apvaicājās.

Lūkass nebija domājis, ka viņas acu skatiens varētu kļūt vēl draudīgāks nekā jau bija. Taču viņš maldījās. Ļaujiet man jums kaut ko pateikt, Debesbraucēj, viņa klusi sacīja tik tikko saklausāmā balsī. Es vēlējos jūs nogalināt jau sen. Pirmajā gadā sapņoju par jūsu nāvi katru nakti. Murgoju un plāno ju savu tālāko rīcību, lai to izdarītu, apcerēju tūkstošiem scenāriju, lai atrastu īsto veidu, kā to īstenot. Varat to saukt par apmātību, ja vēlaties, bet es esmu pieradusi pie šīs sajūtas. Tā ir vienīgā, kas mani pavada jau ilgu laiku.

Lūkass atkal ielūkojās tai acīs, satraukts līdz dvēseles dziļumiem. Ko es esmu jums nodarījis? viņš nočukstēja.

Jūs izpostījāt manu dzīvi, viņa rūgti noteica. Un būs tikai taisnīgi, ja es izpostīšu jūsējo.

Vai mana nāve jums atdos to bi jušo dzīvi?

Jūs ļoti gudri spriežat, viņa attrauca, un tās balss tikko jaušami drebēja. Un tomēr tas man ir jādara. Manis pašas dēļ un…

Mara pēkšņi apklusa.

Un kā ar Kardu? Lūkass apjautājās.

KaS tad ir ar Kardu?

Es domāju, ka esmu viņam vajadzīgs dzīvs.

Viņa nosprauslojās. Mēs visi iedomājamies, ka

mums ir vajadzīgs tas, ko nevaram dabūt.

Kādu mirkli gan viņas acīs atplaiksnījās kaut kas nenosakāms. Tas nebija tikai draudīgais naida spīdums, bet vēl kaut kas…

Lai kas las bi ja, ar to tomēr nepietika. Man gandrīz gribētos pavilkt šo procesu garumā, Mara sacīja, atkal kļuvusi ledaini salta un pacēlusi ieroci. Taču man nav daudz laika.

Lūkass raudzījās ieroča stobrā, un viņa prāts izmisīgi meklēja izeju… Pagaidiet mirklīti! viņš uzsauca. Jūs teicāt, ka jāizdibina, ko Kards sacījis imperiāliem. Kā būtu, ja es sameklētu brīvu saziņas kanālu sarunai ar viņu?

Ieroča stobrs šaubīgi sakustējās un nolaidās. Kā gan? — viņa aizdomīgi noprasīja.

Lūkass norādīja uz kasti ar pirmās nepieciešamības priekšmetiem. Vai tur tas saziņas aparāts spēj uztvert bāzi? Es gribēju sacīt bez satelīta starpniecības?

Mara joprojām likās aizdomu pilna. Man ir tāds balons zonde, kas gaisā spēj uztvert visu, ko kāds raida no meža. Tas noraida visu tālāk. Taču nav nekādas garantijas, ka imperiāli vai kāds cits tur augšā nenoklausīsies.

Tas der, Lūkass sacīja. Es varu ziņojumu kodēt tā, ka neviens cits nespēs to atšifrēt. Pareizāk sakot. to izdarīs Artū.

Mara vāri pasmaidīja. Lieliski. Vēl tikai jānoskaidro viena sīka detaļa ja tas kods ir tik labs, ko to neviens nespēj atšifrēt, kā tad Kards to izdarīs?

Viņam nenāksies to darīt. Lūkass bilda. Mana X klases lidaparāta dators to izdarīs viņa vietā.

Tikko manāmais smaids nozuda no Maras sejas.

Jūs muldat! viņa iesaucās. Jūs nemaz nespējat noorganizēt sakarus starp droidu un jūsu kuģa datoru!

Un kāpēc ne? Artū ir vienīgais droids, kas strādājis ar šo datoru vairāk nekā piecus gadus, kuru laikā trīstūkstoš stundas tika nolidotas. Droids to ir maksimāli piemērojis savām vajadzībām. Es zinu, ka tā ir cilvēki līdzīgos gadījumos bieži vien izmantojuši šī droida pakalpojumus.

Un man likās, ka droidu atmiņa ik pēc sešiem mēnešiem tiek iztīrīta, lai to nevarētu izmantot apšaubāmos nolūkos.

Man patīk Artū tieši tāds, kāds tas ir, Lūkass atteica. Viņš ar X klases lidaparātu labāk sastrādājas, paturot atmiņā visas iepriekšējās operācijas.

Kā tā labāk? Par cik procentiem?

Lūkass piepūlēja atmiņu. Pārbaude bija notikusi tikai pirms dažiem mēnešiem. Procentus gan neatceros. Iespējams, ka sazināšanās bija par trīsdesmit procentiem ātrāka un vieglāka nekā parasti. Varbūt par trīsdesmit pieciem.

Mara uzmanīgi nopētīja Artū. Tomēr tā ir standarta programma, viņa negribīgi atbildēja. Imperiāli tomēr varētu to atšifrēt.

Ar laiku, protams. Taču tiem būtu vajadzīga īpaša aparatūra. Bet jūs sacījāt, ka mēs no meža iziesim pēc trim dienām.

Mara labu brīdi lūkojās uz viņu, zobus sakodusi. Viņas žokļu muskuļi bija cieši savilkušies. Tās sejā atspoguļojās spēcīga iekšējā cīņa. Rūgtums, naids, dzīvesspara uzplūds, vēlme izdzīvot… un vēl kaut kas. Lūkasam likās, ka saskatījis šajā izteiksmē arī tādu kā apbrīnu. Jūsu kuģis taču atrodas tālu mežā, tur neviena nav, Mara beidzot norūca. Kā jums šķiet, kurš tad nogādās ziņojumu Kardam?

Gan jau kāds ir norīkots uzmanīt kuģi, Lūkass tai sacīja. Jums vajag tikai noraidīt, lai uzliesmotu izsaukuma signāls. Jums taču tur noteikti ir cilvēki, kuri prot rīkoties ar aparatūru?

Katrs muļķis zina, kā rīkoties ar aparatūru! Mara atcirta. Dīvaini, vai ne? Šis plāns gluži nejauši gadījies tāds, lai man būtu jūs abus vēl kādu laiku jāatstāj dzīvajos!

Lūkass klusēja, stāvot un koncentrējoties, lai varētu izturēt viņas skatienu, ne aci nepamirkšķinot. Bet pēkšņi likās, ka Maras iekšējā cīņa negaidot beigusies. Un kā ar to droidu? viņa noprasīja. Kā lai mēs to pārvietojam? Viņš virzās tik lēni. ka mūsu gājiens šādā tempā vilksies veselu mūžību.

Artū arī agrāk ir gājis pa mežiem. Tomēr…

Lūkass paraudzījās apkārt un pamanīja koku ar diviem zemiem zariem, tieši īstajā garumā. Es varētu viņam pagatavot sēdekli, lai to būtu viegli panest..Lūkass cēlās kājās. Ja jūs man uz mirkli iedotu gaismas zobenu, tad es varētu nocirst tur tos zarus.

Sēdiet! Mara pavēlēja, pieceldamās. Es pati to izdarīšu!

Labi, tas bija pūļu vērts. Tos divus, Lūkass sacīja, norādot uz koku. Uzmanieties, ar gaismas zobeniem nav joki!

Cik aizkustinošas pūles par manu labklājību! Mara sarkastiski attrauca. Viņa izvilka gaismas zobenu. tuvodamās norādītajam kokam, tomēr visu laiku uzmanīdama ari Lūkasu. Mara pacēla zobenu, tas iegaismojās…

Nozibējis gaisā, ar pāris ašiem, slaikiem vēzieniem zobens nošķēla, atdalīja no koka un apcirta vajadzīgos zarus.

Mar&lt;f ar vienu vienīgu veiklu kustību ielika zobenu atpakaļ makstī sev pie jostas. Ņemiet zarus! viņa sacīja.

Vareni! Lūkass nomurmināja. Viņš likās gaužām pārsteigts par notikušo, iedams pēc zariem. Tas, kā jūs to izdarījāt, liecina… ka jums jau ir nācies lietot gaismas zobenu!

Mara auksti pavērās Lūkasā. Tātad tagad jūs zināt, ka es protu to lietot. Tas labi gadījumam, ja jums sagribētos pakampt manu ieroci! Viņa pavērās augšup satumsušajās debesīs. Labs ir, taisiet to pārnēsājamo krēslu droidam. Mums vajadzēs sameklēt kādu izcirtumu, lai palaistu zondi, un es gribu to izdarīt, kamēr nakts vēl nav klāt.

24. nodala

Man jāatvainojas par to, ka es jūs tā dzenāju apkārt, Kards sacīja, kopā ar Henu iedams uz centrālās ēkas pusi. Turklāt vēl maltītes vidū. Nevarētu teikt, ka tā ir mūsu, šejieniešu parastā viesmīlība.

Tas nekas, Hens noteica, puskrēslā uzmanīgi pētīdams sarunbiedru. Gaisma, kas krita no celtnes abiem priekšā, tik tikko apspīdēja Karda seju; ja palaimētos, tad ar to pietiktu, lai saredzētu ari sejas izteiksmi. Kas tad isti bija lēcies?

Nekā nopietna, Kards nepiespiesti sacīja. Bija ieradušies daži cilvēki, ar kuriem man ir lietišķas attiecības.

Ak tā, Hens novilka. Vai tad jūs tagad sadarbojaties ar Impēriju tik tiešā veidā?

Karda sejas izteiksme mainījās, taču tikai mazliet. Hens gaidīja, ka viņš sāks taisnoties, taču Kards apstājās un pagriezās pret Lendo un Gentu, kuri soļoja tam aiz muguras.

Piedodiet, ser, jaunais cilvēks vainīgi noteica. Viņi uzstāja, ka gribot iziet un apskatīties, kas notiek.

Skaidrs, Kards novilka, pētīdams Henu. Viņa seja bi ja mierīga. Nekas ļauns jau nav noticis. Tomēr nebija prātīgi uzņemties tādu risku.

Es esmu pieradis riskēt, Hens noteica. Jūs neatbildējāt uz manu jautājumu.

Kards atsāka iet uz priekšu. Ja es neesmu ieinteresēts strādāt Jaunajai Republikai, tad vēl jo mazāk esmu ieinteresēts strādāt Impērijai. Imperiāli šurp braukuši jau vairākas reizes, lai mežā gūstītu isalamirus tie ir tādi radījumi, kuri aplūkojami lielajā viesistabā. Es piedāvāju savu palīdzību tikai isalamiru nocelšanā no kokiem, lai tos dabūtu lejā dzīvus.

Un ko jūs dabūjāt pretī?

Privilēģiju'noskatīties, kā viņi to izdara, Kards norūca. Varbūt es ieguvu kādu informāciju, lai spētu saprast, ko viņi ar tiem darīs.

Un ko tad viņi ar tiem darīs?

Kards uzlūkoja Henu. Šeit informācija maksā naudu. Solo. Patiesībā, ja runājam pilnīgi atklāti, tad mēs neesam īsti skaidrībā par to, ko viņi grasās darīt. Tomēr šī informācija liek apgūta.

Skaidrs. Tomēr jūs personiski pazīstat viņu komandieri.

Kards tikko jaušami pasmaidīja. Arī tā ir informācija.

Henam no tā visa jau metās nelabi. Kā vēlaties. Cik tad jāmaksā, ja es gribētu uzzināt dižā admirāļa vārdu?

Šajā brīdī viņa vārds nav pārdošanā, Kards atcirta. Varbūt mēs par to aprunāsimies vēlāk.

Paldies, bet man vis neliekas, ka mēs vēlāk te būsim, Hens norūca un apstājās. Ja jums nav iebildumu, tad mēs tepat atvadīsimies un atgriezīsimies savā kuģī.

Kards pievērsās viņiem, izskatīdamies mazliet pārsteigts. Tātad jūs negribat pabeigt mūsu kopīgās vakariņas? Jūs taču tikai bijāt sākuši cienāties.

Hens pavērās viņam tieši acīs. Man īpaši negribas te sēdēt kā dzīvam mērķim, kad apkārt klīst kaujinieki. viņš atklāti sacīja.

Karda seja sadrūma. Šajā brīdī ir labāk sēdēt te, nevis pievērst jev uzmanību gaisā, viņš vēsi attrauca. Zvaigžņu iznīcinātājs vēl ir orbītā. Tagad pacelties gaisā nozīmētu atklātu izaicinājumu jūs notriekt.

"Vanags" jau agrāk ir apsteidzis zvaigžņu iznīcinātājus, Hens noteica. Taču Kardam bija taisnība. Un fakts, ka viņš tomēr nebija izdevis viesus imperiāļiem, varēja nozīmēt arī to, ka tam var uzticēties, vismaz šobrīd. Iespējams..'.

Tomēr, ja viņi paliktu…

Liekas, ka mums nebūtu par ļaunu vēl mazliet te pagrozīties, Hens bilda. Labi, lai notiek, mēs pabeigsim vakariņas.

Labi, Kards sacīja. Nevajadzēs ilgu laiku, lai mēs varētu atsākt maltīti.

Tātad jūs laikā visu novācāt? Lendo apvaicājās.

Visu, kas varētu radīt aizdomas, ka mums bijuši viesi, Kards atbildēja. Tas dižadmirālis ir ļoti vērīgs vīrs, un man nebūt negribējās, lai viņš pamanītu, cik cilvēku mani nupat apmeklējuši.

Labi, kamēr jūs to visu organizēsiet, Hens atteica, es gribētu aiziet līdz savam kuģim un šo to pārbaudīt.

Karda acis mazlicfsamiedzās. Bet vai jūs tiešām būsiet atpakaļ?

Hens veltīja namatēvam sirdsšķīstu smaidu..Uz to varat paļauties..

Kards vēl mirkli vērās viņā, pēc tam paraustīja plecus. Lieliski. Tikai .esiet piesardzīgi. Lai gan vietējie nezvēri parasti tik tuvu bāzei nenāk, var gadīties ari izņēmumi.

Mēs uzmanīsimies, Hens apsolīja. Ejam, Lendo.

Abi devās atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija atnākuši. Ko lati mēs aizmirsām "Vanagā"? Lendo klusi apjautājās, kad viņi bija tikuši līdz kokiem.

Neko, Hens nomurmināja. Es tikai iedomājos, ka mums būtu īstais laiks ielūkoties Karda noliktavās. īpaši tajā, kurā esot gūsteknis.

Abi pagājās kādus piecus metrus pa mežu, pēc tam mainīdami virzienu un sākdami iet uz nelielo ēku pūderi.

Lūkosim attaisīt tās durvis, kuras būs aizslēgtas, Lendo sacīja, kad abi tuvojās noliktavām. Gūsteknis varētu būt tur uz ilgāku vai īsāku laiku.

Pareizi, Hans ielūkojās tumsā. Kā būtu ar tur to ēku? Tai ir divas durvis.

Lai iet, Lendo piekrita. Paskatīsimies.

Vienas durvis tiešām bija ar atslēgu. Patiesību sakot,

tajās agrāk bi ja atslēga. Tā tikusi sašauta, Lendo sacīja, aptaustīdams šāviena vietu ar pirkstu. Savādi.

Varbūt gūsteknim te bijuši draugi, Hens bilda, lūkodamies apkārt. Neviens nekur nebija redzams. Iesim iekšā.

Abi ieslīdēja pa atvērtajām durvīm. Viņi aizvēra tās aiz sevis un ieslēdza gaismu. Telpa bija līdz pusei piekrauta ar kastēm, tās lielākoties atradās pie sienas pa labi. Taču vairākas bija atstumtas nost.

Hens piegāja tuvāk, lai apskatītos. Tā, tā, viņš nomurmināja, aplūkodams noskrūvēto kontaktu un vadus, kuri rēgojās laukā no sienas. Te kāds ir pamatīgi pastrādājis.

Šeit kāds ir pastrādājis vēl labāk! Lendo iesaucās viņam aiz muguras. Nāc un uzmet aci!

Lendo bija notupies pie durvīm un aplūkoja durvju atslēgas mehānismu. Tāpat kā no ārpuses arī šeit redzēja šāviena pēdas. Pamatīgs šāviens, Hens sacīju, pieri raukdams.

Un ne viens vien, Lendo piezīmēja, galvu purinādams. Bel pats mehānisms ir palicis gandrīz neskarts. Viņš aplūkoja elektroniskās detaļas, aptaustot tās ar pirkstiem. Kā šķiet, mūsu noslēpu* mainais gūsteknis bijis pazīstams ar šādu mehānismu.. .

Es prātoju, kā viņš to atvēris, Hens novilka, aplūkodams norauto plāksni. Apskatīsim arī nākamās durvis, viņš bilda, paiedamies uz ārdurvju pusi un paraustīdams tās.

Durvis nevērās. Tā. tā, viņš nomurmināja, raustīdams tās.

Vienu mirklīti es saprotu. Lendo sacīja, urķēdamies pa atslēgas mehānismu. Vainīgu strāvu…

Pēkšņi durvis atsprāga vaļā. Pēc sekundes būšu atpakaļ! Hens iesaucās un ieslīdēju istaba.

Istaba, kas atradās pa labi, īpaši neatšķīrās no otras telpas tai līdzās. Hens ievēroja tikai vienu atšķirību. Istabas vidū, kas noteikti bija atbrīvots tieši šim nolūkam, gulēja vadu pinekļi, ar kādiem varētu sasaistīt nepaklausīgu droidu.

Hens aplūkoja vadus. Vadi bija norauti nevērīgi to .noņēmējs nebija rūpējies par to, vai tos vēl kādreiz varēs uzlikt diez vai tādā organizācijā, kāda bija Karda vadītā, kāds tik rupji apietos ar ekipējumu. Pinekļa centrā bi ja trīs noberzumi droids bija neatlaidīgi mēģinājis atbrīvoties. "Skaidri redzams," Hens nosprieda, "ka viņi to droidu te turējuši pret tā gribu, un tas visādi pūlējies tikt brīvībā.

Pēkšņi aiz viņa klusi atvērās durvis. Hens apsviedās, pacēlis ieroci.

Kā šķiet, tad jūs esat apmaldījies, Kards mierīgi ierunājās. Viņš aplūkoja istabu. Un pa ceļam pazaudējis ģenerāli Kelrisicnu.

Hens nolaida ieroci. Jums vajadzētu pieteikt saviem ļaudīm, lai tie kārtīgāk apietas ar aparatūru, viņš norūca, norādot uz sarautajiem vadiem. Tātad jums bi ja arī sagūstīts droids?

Kards tikko jaušami pasmaidīja. Kā redzams, Gents atkal izpļāpājies. Taisni brīnums, kāpēc rodas problēmas ar tādiem pieredzējušiem šifrētājiem, kuri zina visu par datoriem un droidiem, bet nezina, kad jātura ciet mute.

Vēl dīvaināk ir tas, ka pieredzējuši kontrabandisti nezina, kā jārīkojas, lai neiekultos nepatikšanās, Hens atcirta. Ko tad tas dižadmirālis jums lika darīt? Medīt vergus vai tikai kādu nolaupīt?

Karda skatiens uzliesmoja. Es nenodarbojos ar vergu medībām, Solo. Ne ar vergiem, ne nolaupīšanām. Nekad.

Kas tad īsti te notika? Varbūt tā bija tikai sagadīšanās?

Es nelūdzu šo cilvēku te ierasties, Kards norūca. Un negribēju, lai tas man maisās pa kājām.

Hens iespurdzās. Jūs liekuļojat, Kard. Ko tad viņš izdarīja? Kosmosā apturēja jūsu kuģi un lika jums vest viņu šurp?

Patiesībā tieši tā arī bija! Kards stīvi atteica.

Jā gan, tas ir pietiekams iemesls kādu ieslēgt noliktavā! Hens sardoniski attrauca. Kas viņš tāds bija?

Šī informācija nav pārdodama.

Varbūt mums tā nemaz nav jāpērk, Kardam aiz muguras ierunājās Lendo.

Kards pagriezās. Ak tā, viņš sacīja, kad Lendo ienāca istabā. Arī jūs te esat. Jādomā, ka apskatījāt nākamo istabu, vai ne?

Jā, mums daudz laika nevajadzēja, Hens atzinās. Ko tu atradi, Lendo?

Šo te, Lendo parādīja nelielu, sarkanu cilindru, kuram abos galos rēgojās vadu gali. Tā ir baterija, viņš paziņoja. Tādas lieto kibernētiskos locekļu aizvietotājos. Mūsu gūsteknis ar tās palīdzību attaisījis durvis, jo strāva bija atslēgta. Tā viņš ticis laukā. Lendo parādīja Henam bateriju. Ražotāja emblēma tik tikko saredzama, bet ir izlasāma. Vai tu to pazīsti?

Hens aplūkoja bateriju. Uzraksts likās tāds kā redzēts, nez kāpēc pazīstams. Es esmu to agrāk redzējis. tikai neatceros, kur.

Tu to varēji redzēt kara laikā, Lendo pateica priekšā, nenolaizdams skatienu no Karda. Tas man atgādina Sibhu Habadītu.

Hens aplūkoja nelielo cilindru, un nodrebinājās, sajutis vēsas tirpas pārskrienam kamiesim. Sibha Habadīta bija lielākā Alianses strāvas avotu un ekipējuma ražotne. Viņu specializācija… Tātad tas ir bioelekroniskais strāvas avots?

Pilnīgi pareizi, Lendo drūmi noteica. Tieši tādu varētu ievietot, sacīsim, mākslīgajā rokā.

Hena ierocis lēnām atkal pacēlās, mērķējot Kardam vēderā. Te bi jis ieslodzīts arī droids, viņš sacīja Lendo. Skrāpējumi uz grīdas norāda uz zināmu modeli R 2. Viņš paraustīja uzacis. Vai tiešām jums te nekas nav piebilstams, Kard?'

Kards nopūtās, viņa sejas izteiksme liecināja par apnikumu un rezignāciju. Ko jūs gribat, lai es saku? Ka šeit bi ja ieslodzīts Lūkass Debesbraucē js? Lai iet tādā gadījumā varat uzskatīt, ka esmu jums to pateicis.

Hens juta, ka tam saraujas žokļu muskuļi. Viņi abi ar Lendo bi ja viesojušies tepat, nemaz nenojaušot… Pat neapzinoties… Kur tad viņš ir tagad? Hens noprasīja.

' Man šķiet, ka Gents jums to jau pateica, Kards drūmi attrauca. Aizbēga vienā no maniem kaujas kuģiem. Viņa lūpas sašķobījās. Un sasita to.

Ko, ko?

Ar viņu viss ir kārtībā, Kards sacīja. Vismaz pirms pāris stundām vēl bija. Kaujinieki, kuri devās aplūkot notikuma vietu, tika ziņojuši, ka abi kuģi esot tukši. Viņa skatiens kādu mirkli vēstīja par apjukumu. Es ceru, ka tas nozīmē viņi kopīgiem spēkiem mēģinās tikt no turienes projām.

Tas necik pārliecinoši vis neizklausās, Hens paziņoja.

Karda skatiens tiešām likās nepārliecinošs. Viņam sekoja Mara Džeida. Viņai ir tendence… hm, fl'av vērts teikt to, kā nav. Patiesībā viņa ļoti vēlas Lūkasu nogalināt.

Hens satraukti uzlūkoja Lendo. Kāpēc?

Kards pašūpoja galvu. To es nezinu.

Kādu mirkli istabā valdīja klusums. Kā viņš te nokļuva? Lendo pavaicāja.

Ka jau sacīju, tā bi ja nejaušība, Kards atteica. Nē, es ņemu savus vārdus atpakaļ. Marai tā nebija nejaušība. Viņa mūs aizveda tieši pie bojātā kuģa.

Kādā kārtā?

Arī to es nezinu. Kards īgni uzlūkoja Henu. Nemaz nevaicājiet, mēs viņa kuģi nesabojājām! Viņš bija padarījis nelietojamus abus dzinējus, bēgdams no impēristu zvaigžņu iznīcinātāja. Ja mēs nebūtu viņu atvilkuši šurp, patlaban viņš noteikti jau būtu miris.

Nevis klīstu apkārt pa mežu kopā ar tādu personu, kura grib viņu nogalināt! Hens sacīja. Tiešām, jums ir lieli nopelni!

. Karda īgnais skatiens kļuva vēl īgnāks. Imperiāli meklēja Debesbraucēju, Solo. Viņš tiem ir ļoti vajadzīgs. Ja pamanījāt tādu sīkumu, tad es viņu tiem neizdevu.

-Tāpēc, ka viņš jau bija aizmucis?

DebeSbraucējs varēja izmukt tāpēc, ka tika ievietots šajā noliktavā, Kards atbildēja. Un viņš tika šeit ievietots tāpēc, ka es negribēju, lai tas pagadītos ceļā impēristiem, kad tie negaidot ieradās.

Kards uz mirkli apklusa. Jūs droši vien pamanījāt arī to, viņš klusi piemetināja, ka es tiem neizdevu arī jūs abus.

Hens lēnām nolaida ieroci. Protams, ka tas, ko namatēvs teica, stāvēdams stobra galā, nebija nopietni ņemams, bet lakts, ka viņš tiešām nebija izdevis savus viesus impēristiem, bija spēcīgs arguments viņa labā.

Pareizāk sakot, viņš tos vēl nebija nodevis. Taču stāvoklis ikbrid varēja mainīties. Mēs gribam pārbaudīt Lūkasa lidaparātu, Hens noteica.

Protams, ka jūs to varat, Kards atļāva. Lai gan es jums ieteiktu neiet turp ātrāk par rītrītu. Mēs novietojām to dziļi mežā, vēl tālāk, nekā jūsu kuģi. Un tumsā tur noteikti lodā zvēri.

Hens mirkli šaubījās, pēc tam pamāja. Ja Kards būtu paredzējis.Lūkasam kaut ko nodarīt, tad viņš noteikti bija pavēlējis nodzēst visu informāciju, kāda vien atrodama X klases lidaparāta datoros. Dažas stundas neko nemainīs. Lai notiek. Ko vēl mēs varētu darīt Lūkasa labā?

Kards pakratīja galvu, Henā neskatīdamies. Patlaban mēs viņam neko nevaram palīdzēt. Mežā klīst vornskri, bet dižadmirālis vēl ir orbītā. Ja nu vienīgi rīt..: Viņa drūmā seja šķita noskaidrojusies. Bet pa to laiku… vakariņas noteikti jau ir galdā. Ja jūs gribētu man sekot…

Hologrāfisko mākslas darbu galerija bija nespodri apgaismota, tajā atkal bija mainījusies ekspozīcija, un šajā reizē kolekci ju veidoja savstarpēji visai līdzīgi liesmaini veidojumi, kas likās pulsējam un mainām formas. Pelleons uzmanīgi virzījās uz' priekšu, līkumodams starp pjedestāliem. Iedams viņš tos nopētīja, klusībā prātodams, no kurienes kolekcija nākusi. Vai atradāt viņus, kaptein? Trouns noprasīja, kad Pelleons ienāca displeju dubultapļa vidū.

Pelleons apstājās. Baidos, ka ne, ser. Mēs cerējām, ka līdz ar nakts iestāšanos mēs varēsim sekmīgāk darbināt sensorus. Taču tie nespēj izlauzties cauri metālisko koku jumolam.

Trouns pamāja. Un kā ar to ziņojumu, ko mēs pārtvērām ap saules rietu?

Apstiprinājās tikai tas, ka šis ziņojums tika raidīts no katastrofas vietas netālu no turienes, kur nokrita abi kuģi, Pelleons sacīja. Taču tas bija pārāk īss, lai šo vietu noteiktu precīzi. Šifrs bija tāds savāds mēs nespējām to atkodēt. Mūsu cilvēki pie tā strādā.

Es ceru, ka viņi jau izmēģinājuši visus mums zināmos dumpinieku šifrus?

Jā, ser, jūs taču pavēlējāt.

Trouns domīgi pamāja. Mēs noteikti kaut ko sagaidīsim, kaptein. Kamēr viņi vēl ir mežā… Vai jūs izdarījāt kādus aprēķinus par viņu iespē jamo maršrutu?

Viņiem nav diezcik liela izvēle, Pelleonš norūca, brīnīdamies par to, kāpēc viņus tik ļoti ieinteresējis šis notikums. Tuvākā vieta ir pilsēta, kas saucas Hiļjardsiuja. Tā atrodas pie meža, un taka, pa kuru tie virzās, ved tieši turp. Simt kilometru rādiusā tā ir vienīgā apdzīvotā vieta. Tiem līdzi ir tikai viena uzkabe ar pirmās nepieciešamības priekšmetiem. Viņi noteikti iznāks no meža tieši tur.

Tas būtu lieliski, Trouns pamāja. Es vēlos, lai jūs sagatavojat trīs kaujinieku grupas un norīkojat šajā vietā novērotāju posteni. Lai tūlīt tiktu izsūtīts kuģis!

Pelleons samirkšķināja acis. Kaujiniekus, ser?

Kaujiniekus gan, Trouns atbildēja, pievērsies vienai no tiesmveidīgajārn skulptūrām. Un labāk pievienojiet arī nelielu motorizētu vienību.

Jā, ser, Pelleons piesardzīgi noteica. Viņu rīcībā nebūt nebija tik daudz kaujinieku, lai tie varētu atļauties norīkot tos tik nonozīmīgā uzdevumā kā kontrabandistu izspiegošana…

Kards mums meloja, Trouns turpināja, it kā lasītu Pelleona domas. Lai kas tur šopēcpusdien notika, tā nebija sekošana parastam zaglēnam. Bet man gribētos uzzināt, kas īstenībā tur notika.

Es… nezinu, vai spēju izekot jūsu domām, ser.

Viss ir ļoti vienkārši, kaptein, Trons noteica, runādams tādā tonī, kādā mēdza runāt vienmēr, kad nācās izskaidrot vienkāršas lietas, kuras būtu pašas par sevi saprotamas. Tas pilots, kurš vajāja pirmo kuģi, operācijas laikā netika ziņojis par panākumiem. Neviens no Karda bāzes ar viņu nesazinājās. To mēs droši zinām, jo būtu pārķēruši jebkurus ziņojumus. Nebija atskaites par operācijas norisi, radio klusēja. Admirālis uzlūkoja Pelleonu. Kas no tā izriet, kaptein?

Lai kā tas būtu, Pelleons lēni ierunājās, kontrabandisti nevēlējās, lai mēs kaut ko uzzinātu. Lūk, tas… viņš nogrozīja galvu, varētu būt aizdomīgi. Es tiešām nezinu, ser. Tur iespējams daudz kas tāds, ko viņi nevēlētos atklāt cilvēkiem no malas. Galu galā, tie taču ir kontrabandisti!

Patiesi, Trouna acis iemirdzējās. Un tagad apdomājiet laktu, ka šis Kards atteicās pieņemt māsu uzaicinājumu pievienoties mums Debesbraucēja meklējumos… bet šopēcpusdien viņš neviļus izteicās, ka šī meklēšana jau ir beigusies… Admirālis sarauca uzacis. Ko tas liek secināt, kaptein?

Pelleons juta, ka viņam atkaras žoklis. Jūs gribat sacīt… ka tajā pirmajā kuģī bēga Debesbmucējs?

Tas ir interesants pieņēmums, vai ne? Trouns piekrītoši novilka. Lai gan izklausās mazliet neticami, to es atzīstu. Tomēr man sāk šķist, ka tādu versiju būtu vērts pārbaudīt.

Jā, ser, Pelleons ielūkojās pulksteni un ātri izdarīja aprēķinus. Taču, ja mēs paliksim te, lai novērotu viņu izrīcības, nāksies atlikt uzbrukumu Slais Vēnai.

Mēs uzbruksim Slais Vēnai, Trouns neizdibināmi novilka. Mūsu uzvarošā kampaņa pret dumpiniekiem sāksies tieši tur, un es netaisos mainīt savus tālejošos nodomus. Ne Debesbraucēja, ne kāda cita dēļ. Admirālis norādīja uz liesmu skulptūrām visapkārt. Slais Vēnas māksla skaidri norāda uz lietu virzību. viņš noteica. Tā ir cikliska virzība uz pārmaiņām, un es gribu dot tiem triecienu vārīgākajā vielā. Mēs dosimies uz šo tikšanos kaujas kuģī ar drošu aizsardzības programmu, tikko būs nosūtīti kaujinieki un motorizētās vienības. Ar trim kaujinieku vienībām vajadzētu pietikt, lai tiktu galā ar Debesbraucēju. ja viņš tiešām tur būtu.

Viņa skatiens urbās Pellcona sejā. Un arī ar Kardu, admirālis klusi piebilda, ja izrādītos, ka viņš ir nodevējs.

Debesu jumā virs galvas jau sāka izbālēt pēdējās tumšzilās nokrāsas paliekas, atdodot vietu melnai bezgalībai, izņēmusi no pirmās nepieciešamības priekšmetu kastes lukturi, Mara noregulēja fā gaismu vismazākajā intensitātē. Nolikusi lukturi zemē, Mara noslīga tam līdzās pie kāda liela koka stumbra. Viņai atkal bija sākusi smelgt kuģa avārijas laikā sastieptā potīte. Mara ļoti priecājās atbrīvot to no svara.

Debesbraucējs jau bija izstiepies dažu metru attālumā, viņpus gaismekļa. Viņš bija nolicis galvu uz savas salocītās jakas, bet uzticīgais droids palika stāvam viņam blakus. Mara iedomājās, ka Lūkass varbūt uzminējis, kas noticis ar viņas potīti, taču nesāka prātot par šo jautājumu. Viņa bija pārcietusi daudz smagākus ievainojumus, neļaudama tiem sevi nokausēt.

Šī vieta man atgādina Endoru, Debesbraucējs klusi ierunājās, kamēr Mara ierīkojās sēdus, ielikdama sev klēpi ierOci un atstādama "pa ķērienam lāzerzizli. Mežs pa nakti vienmēr šķiet brīnum rosīgs.

Jā, tajā ir gan rosība, Mara norūca. Te ir daudz nakts dzīvnieku. Arī vornskri.

Savādi, viņš nomurmināja. Karda pieradinātie vornskri pēcpusdienā jutās diezgan modri.

Mara uzlūkoja Debesbraucēju. Viņa likās mazliet pārsteigta par to, ka viņš to pamanījis. Patiesībā tie arī brīvībā lielāko daļu laika ir nomodā, tikai šad un tad nosnaužas, Mara atteica. Es tos dēvēju par nakts plēsējiem, jo tic lielākoties medī naktīs.

Debesbraucējs apdomāja dzirdēto. Varbūt mums būtu labāk iet uz priekšu naktī? viņš ieminējās. Tie tik un medīs mūs gan dienu, gan nakti. Bet tad mēs vismaz būsim nomodā un spēsim pretoties, kad tie taps bīstami!

Mara pašūpoja galvu. Nav vērts tā nopūlēties. Mums jāredz zeme tik tālu, cik vien iespējams, lai kaut kur neickultos. Turklāt šajā mežā visur ir mazi klajumiņi.

Un tajos no orbītā esoša kuģa būtu viegli pamanīt jebkādu gaismas staru, Lūkass papildināja. Tiesa. Kā šķiet, jūs par šo vietu daudz ko zināt.

Tā ir, pietiktu kādam uzmanīgam pilotam lidot pāri, urrtas tūlīt pamanītu uguntiņu, -.Mara norūca. Lūkasam bija taisnība, protams. Mara to apzinājās, atkal atspiezdama muguru pret raupjo koka stumbru. Pazīsti savu teritoriju! tas bi ja visupirmais likums, ko viņa bija mācīta atcerēties. Tāpēc pirmais, ko Mara uzsāka, iestājusies Karda organizācijā, bija apkārtnes iepazīšana. Viņa izpētīja visas apkaimes kartes, arī mežu un bāzes teritoriju, devās ilgās pastaigās gan dienu, gan nakti, lai iepazītu šīs vietas un tajās dzirdamās skaņas. Viņa bija uzmeklējusi un nomedījusi vairākus vornskrus un citus plēsoņas, lai izpētītu iespējas, kā vieglāk* tos pieveikt. Mara iedomājās izpētīt arī augu pasauli, kopā ar kādu no Karda padotajiem veikdama biotestus, lai noteiktu, kuri augi ir ēdami un kuri nav. Mara bija ievākuši informāciju arī par apdzīvotajām vietām ārpus meža, uzzinājusi kaut ko par to iedzīvotājiem un lokālo politiku. Viņa pat bija dažādās vietās izdarījusi līdzekļu noguldījumus, kuri tai vajadzības gaidījumā būtu pieejami.

Mara vairāk par jebkuru citu no Karda organizācijas bija piemērota izdzīvošanai šādos ekstrēmos apstākļos. Tad kāpēc viņai tā gribējās tikt atpakaļ?

Ne jau Karda dēļ par to Mara bija pārliecināta. Par visu, ko tas bija darījis viņas labā gādājot tai -darbu, stāvokli un visu citu Mara bija atmaksājusi, cītīgi strādājot un labi kalpojot. Viņa nebija Karda parādniece tāpat kā Kards nebija viņas parādnieks. Tai nebūtu grūti attaisnoties, ja nāktos sniegt paskaidrojumus par bēgošā kuģa medībām, viņa apstiprinātu, ka darījusi to arī Karda dēļ, ne tikai savās interesēs.'Ja Kards pamanīs, ka dižadmirālis apskaities, tam neviens nevar aizliegt vēl šopašnakt kopā ar savu darbinieku grupu atstāt Mirkru un nozust kādā no tiem daudzajiem caurumiem, kurus tas sev ierīkojis visā galaktikā, gluži kā žurku alas.

Problēma ir tāda, ka viņš to nedarīs. Sēdēs tepat, sūtīdams meklētājus un gaidīdams Maru kamēr viņa iznāks no meža. Pat tad, ja Mara nekad vairs no turienes neiznāktu. Un arī tad, ja ar tādu rīcību viņš izvestu no pacietības Trounu.

Mara sakoda zobus. Viņas acu priekšā rēgojās atbaidoša aina Kards kamerā pie sienas, bet tam pretī pratinātājdroids. Jo viņa taču pazina Trounu, zināja par dižadmirāļa neatlaidību un nepacietību. Admirālis nogaidīs un vēros, varbūt sūtīs kādu citu, lai to dara viņa vietā, un pārbaudīs itin visu, ko tam teicis Kards.

Tad, ja neviens no abiem ne Mara, ne Debesbraucējs neiznāktu no meža, admirālis nonāktu pie kāda nepareiza secinājuma. Un varētu aizraut Kardu uz kādu no savām imperiāliem tik pierastajām pratināšanām, kur ar viņu nodarbotos profesionāļi un galu galā uzzinātu, kas ir bi jis tas bēglis.

Tādā gadījumā Impērijas admirālis nolemtu Kardu nāvei.

Turpat netālu droids sagrozījās un klusi iepogojās. Kā šķiet, Artū ir kaut ko pamanījis, Debesbraucējs paziņqja, pasliedamies uz elkoņiem.

—     Bez jokiem! Mara iesaucās. Viņa pacēla lāzcrzizli, mērķēdama uz ēnu, kuru tā jau bija manījusi zogamies tuvāk, un uzšķīla staru.

Vornskrs stāvēja gaismas lokā, ar priekšķepām iecirties zemē. Tā pātagai līdzīgā aste bija stīvi izslieta. Tagad aste sakustējās lēnām vicinādamās augšup un lejup. Vornskrs nepievērsa gaismai nekādu uzmanību un turpināja lavīties uz Debesbraucēja pusi.

Mara ļāva tam paspert vēl divus soļus, pēc tam iešāva tam galvā.

Briesmonis sabruka zemē, tā aste vēl reizi krampjaini noraustījās un sastinga. Mara pārbaudīja apkārtni, pagaismodama ar lāzera staru, pēc tam izslēdza to. Tomēr ir labi, ka pie mums ir droids ar saviem sensoriem! viņā sarkastiski noķiķināja, vērdamās pustumsā.

-Jā, es gan neteiktu, ka mums bez viņa nekādas briesmas nedraudētu! Debesbraucējs atteica. Pateicos.

Nav par ko, viņa norūca.

Iestājās īss klusumbrīdis. Vai tad Karda pieradinātie zvēriņi ir no citās sugas? Debesbraucējs apjautājās. Vai tiem ir nocirstas astes?

Mara pustumsā uzlūkoja viņu. Par spīti visam, viņa juta prdt to zināmu cieņu. Nebija daudz tādu vīriešu. kuri, aplūkodami būrī ieslodzītus vornskrus, būtu pamanījuši tik sīkas detaļas. Pēdējais minējums ir pareizais, viņa atbildēja. Tie vicina astes kā pātagas, ja kādam trāpa, tas ir visai sāpīgi, turklāt to spalvu klāj indīgi tauki. Kards negribēja, lai viņa ļaudis staigātu apkārt ar rētām no šīm astēm. Vēlāk mēs atklājām, ka līdz ar astes zaudēšanu vornskrs lielā mērā zaudē ari niknumu un agresivitāti.

Tie likās gluži rāmi un pieradināti, Lūkass piekrita. Pat draudzīgi noskaņoti.

Pret Debesbraucēju gan tie nelikās draudzīgi noskaņoti, Mara atcerējās. Arī šoreiz vornskrs nelikās par Maru ne zinis, bet devās tieši pie Debesbraucēja.

Vai tā būtu sagadīšanās? Tie tādi arī ir, viņa skaļi noteica. Reizumis Kards ir domājis par to, ka varētu tos pārdot kā apsardzei piemērotus dzīvniekus. Taču vēl netika izpētījis iepējamo tirgu. Paklau, jūs varat tam ieminēties arī par mani, Debesbraucējs noteica. Tā kā es tagad esmu skatījies vornskram. tieši zobos, tad varu sticīt, ka laupītājs noteikti negribētu tikties ar tādu zvēru aci pret aci.

Viņa sašķobīja lūpas. Jums derētu pie tiem pierast, Mara piemtināja. Līdz meža malai vēl tāls ceļš ejams.

Es zinu. Debesbraucējs atkal atlaidās zemē. Laimīgā kārtā jūs esat lieliska šāvēja.

Viņš apklusa. Laikam grasījās laisties miegā… un domāja, ka Mara darīs to pašu.

"Vai viņš atceras, ka es vēlos to iznīcināti" Mara sardoniski iedomājās. Viņa iebāza roku kabatā un izvilka tūbiņu ar pašaizsardzības preparātu. Šis līdzeklis varētu ātri vien veiksmīgi iznīcināt nevēlama cilvēka veselību, bel šeit, pielietojot to dažu metru attālumā un miegā, tā tiktu izpostīta vēl ātrāk.

Mara nogaidīja, tūbiņu rokā turēdama. Pieri raukdama. viņa vērās Lūkasā. Viņa aizmiegtajās acīs un mierīgajā, šķietami nekādu rūpju nemāktajā sejā. Tas Marai šķita dīvaini ja vispār kādam būtu iemesls satraukties un bažīties, tad tas ir Debesbraucējs. Viņš, kuram bija atņemtas visas džedija mākas, uz isalamiru planētas, notverts tādā mežā, kuram tas nezināja pat nosaukumu. Kopā ar viņu, kad imperiāli un vornskri ložņāja apkārt, meklēdami izdevību viņu nogalināt… Patiesībā viņam vajadzēja gulēt ar vaļējām acīm un mocīties adrenalīna pieplūdumā…

Iespējams, ka viņš nelikās ne par ko zinis, varbūt cerēja, ka Maras uzmanība atslābs. Ja Mara būtu viņa vietā un abi atrastos mainītās lomās, tad droši vien kaut ko tādu izmēģinātu.

Bet varbūt viņā bija vēl kas vairāk, nekā tūlīt bija iespējams saskatīt ar neapbruņotu aci. Kaut kas vairāk. nekā tikai slavens uzvārds, politiķa stāvoklis un džedija triki?

Maras mutes sakniebās, viņas pirksti noslīdēja pār gaismas zobenu, kas karājās tai pie jostas. Jā, protams, noteikti bija vēl kaut kas vairāk. Lai kas notika, lai kādas bija briesmīgās ši piedzīvojuma beigas un postījumi, viņu nebija glābuši tikai džedija triki. Tas bija kaut kas cits. Un šo kaut ko Mara gribēja no viņa izdabūt pirms tam, kad pienāks beigas.

Mara norija stimulējošu tableti no sava medikamentu krājuma, kļūdama vēl apņēmīgāka. Ne, vornskri nenogalēs Lūkasu Debesbraucēju. Arī imperiāli ne. Kad pienāks laiks, to izdarīs viņa pati. Tās bija viņas tiesības, viņas privilēģija un pienākums.

Iekārtojusies ērtāk, atspiezdama muguru pret koka stumbru, viņa sagatavojās pārlaist nakti.

Meža naksnīgās skaņas iztālēm bija tik tikko saklausāmas, tām pievienojās arī citas no ēkas viņam aiz muguras. Kards iebaudīja dzērienu no sava kausa, vērdamies tumsā un juzdams, ka nogurums liec lejup plecus kā nekad agrāk.

Vienā pašā dienā visa viņa dzive bija sagriezusies otrādi.

Drangs, kas atradās viņam līdzās, pacēla galvu un pagrieza to pa labi. Nāk kompānija? Kards apvaicājās, vērdamies šajā virzienā. Uz viņa pusi nāca kāds stāvs, tik tikko saskatāms nespodrajā zvaigžņu gaismā. Kard? viņu klusi pasauca Eivza balss.

Es tepat esmu, Kards atsaucās. Paņem krēslu un pievienojies man.

Kārtībā, Eivzs atteica, pienākdams viņam klāt, un apsēdās zemē, kājas sakrustojis. Man nācās steigties atpakaļ uz centrāli, viņš sacīja. Un vēl nāksies tur atgriezties.

Noslēpumains ziņojums?

Jā. Netieku gudrs, ko Mara ar to domājusi.

Nezinu vis, Kards novilka. Varbūt kaut ko īpaši gudru.

Iespējams, Eivzs piekrita. Tikai ņemiet vērā, ka mums jābūt pietiekami attapīgiem, lai viņas ziņojumu atšifrētu.

Kards pamāja. Vai Solo un Kclrisicns jau nolikušies gulēt?

Viņi devās atpakaļ uz savu kuģi, Eivzs sacīja. Viņa balss izklausījās pikta. Domāju, ka viņi mums neuzticas.

Šādos apstākļos mēs nevaram uz tiem ļaunoties, Kards pastiepa roku, lai pakasītu Draugam galvu. Varbūt rīt, pieaicinot talkā Debesbraucēja datoru, mums izdosies atšifrēt ziņojumu un pārliecināt tos, ka esam viņu pusē.

Jā. Bet vai esam?

Kards sašķieba lūpas. Mums vairs nav izvēles, Eivz. Viņi ir mūsu viesi.

Eivzs nopūtās. Tas dižadmirālis gan par-to nejutīsies laimīgs.

Kards paraustīja plecus. Viņi ir mūsu viesi, tas atkārtoja.

Viņš manīja, ka tumsā arī Eivzs parausta plecus. Viņš saprata. Eivzs noteikti saprata namatēva pienākumus. Viņš nebija tik nīgrs kā Mara, kura gribēja, lai Kards sūta "Vanagu" projām.

Lai gan tagad Kards vēlējās, kaut būtu viņu uzklausījis. Viņš tiešām nožēloja, ka nav tai paklausījis.

Es gribu, lai tu rīt no rīta izsūti meklētāju brigādi, viņš sacīja Eivzam. Iespējams, ka tas būs velti, viss var notikt, bet mums tomēr vajadzētu pamēģināt.

Kārtībā. Vai mēs esam ņēmuši vērā iespēju, ka imperiāli varbūt mūs uzmana?

Kards saviebās. Es šaubos, vai viņi vēl šeit kaut ko meklēs. Tas pavadonis, kurš pirms stundas pameta zvaigžņu iznīcinātāju, gan likās aizdomīgs tāds kā uzbrukumam sagatavots. Varam iedomāties, ka viņi varbūt dosies uz Hiljardsitiju un tur gaidīs, kad parādīsies Mara un Debesbraucējs.

Izklausās sakarīgi, Eivzs noteica. Bet kas notiks, ja mēs pirmie nedabūsim tos rokā?

Tad mums laikam nāksies atņemt viņus tiem kaujiniekiem. Ļauj padomāt vai tev ir tik daudz cilvēku, lai varētu to paveikt?

Eivzs tikko manāmi pavīpsnāja. To būtu viegli izdarīt. Esmu aprunājies ar vīriem, un varu sacīt, ka viņi droši vien būs ar mieru doties turp un pārķert tos abus. Debesbraucējs tomēr ir dumpinieku varonis, viņu visi pazīst, daži pat iedomājušies, ka ir viņam parādā par atbrīvošanu no Džeba.

Es zinu, Kards drūmi nomurmināja. Mums var sagādāt problēmas arī šis entuziasms. Jo tad, ja mums tiešām neizdosies atbrīvot Debesbraucēju no imperiāliem… mēs nedrīkstam pieļaut, ka tie viņu dabū rokā dzīvu.

Kardam līdzās ēnā iestājās ilgāks klusuma brīdis. -Saprotu, Eivzs beidzot ļoti klusu noteica. Taču Trouna aizdomas nemitēsies nekādā gadījumā, ja reiz tās ir modinātas.

Labāk tikai aizdomas, nekā neapgāžams pierādījums, Kards nomurmināja. Vislabāk būtu, ja mums izdotos viņus pārķert, kamēr tie vēl ir mežā.

Eivzs pašūpoja galvu. Tas viss man nepatīk.

Man arī ne. Bet mums jābūt gataviem uz visu.

Skaidrs. Eivzs vēl kādu mirkli sēdēja klusēdams. Pēc tam, smagi nopūties, viņš piecēlās. Labāk došos atpakaļ un apskatīšos, vai Gents ir guvis kādus panākumus, šifrējot Maras ziņojumu.

. Pēc tam liecies uz auss, Kards ieteica. Rīt būs grūta diena.

Tiešām. Ar labunakti.

Eivzs devās projām, un gaisu atkal pildīja meža klusās skaņas. Šīs skaņas nozīmēja daudz tiem. kuri tās izdvesa, bet neko daudz nenozīmēja viņam.

Nenozīmīgās skaņas…

Viņš jutās piekusis un purināja galvu. Ko gan Mara domāja, sūtīdama to neizprotamo ziņojumu? Vai varbūt tas bija vienkāršs, tikai vajadzēja apjēgt, kā to varētu atšifrēt viņš pats vai kurš katrs?

Lēdija, kura allaž tik lietpratīgi spēlēja kārtis, varbūt viltībā pārspējusi pati sevi?

Kaut kur netālu ierūcās vornskrs. Sēžot pie Karda krēsla, Drangs pacēla galvu. Tavs draudziņš? Kards maigi noprasīja. Viņš ieklausījās. Pēc brītiņa pirmā rūcienam atsaucās vēl otrs vornskrs. Pirms pieradināšanas arī Sturms un Drangs bija tikpat mežonīgi zvēri…

Tieši tāpat kā Mara, kad Kards bija viņu paņēmis pie sevis. Viņš prātoja, vai šo sievieti vispār jebkad izdosies tamlīdzīgi pieradināt.

Vēl viņš prātoja, vai tā atrisinās šo problēmu, pirmā nogalinādama Debesbraucēju.

Rūkoņa atskanēja atkal, jau tuvāk. Ejam, Drang, viņš uzrunāja vornskru, celdamies kājās. Mums laiks iet iekšā.

Viņš apstājās pie durvīm, pēdējoreiz pavērās uz meža pusi, melanholiski nodrebinājās un iedomājās, ka šis izjūtas ļoti līdzinās bailēm. Nē, admirālis tiešām nejutīsies laimīgs par notikušo. Viņš vispār nekad nebūs laimīgs.

Tā vai citādi, Kards zināja, ka viņa dzīve drīz būs beigusies.

25. nodala

Istabā bija gluži tumšs, vienīgi kopā ar vēso nakts vēsmiņu tik tikko saklausāmas nakts skaņas plūda iekšā pa logu. Vērodama aizkarus, Lea ar sasvīdušu roku saķēra savu ieroci un prātoja, kas gan varēja viņu pamodināt.

Lea tā gulēja vairākas minūtes. Sirds krūtīs strauji pukstēja. Taču neko nemanīja. Nekādu skaņu, ne arī kustību nekādu draudu, ko spētu uztvert viņas trenētās maņas. Tikaj dīvaina sajūtā kaut kur dziļi pašos viņas būtnes dziļumos. Viņa šeit vairs nejutās droši.

Lea dziļi ieelpoja, uzmanīgi izpūta elpu un turpināja klausīties. Tā nebija šejienes iedzīvotāju vaina šajā reizē viņa tos nekur nevarēja vainot. Namatēvi pirmajās dienās bija neticami modri, viņu pavadīja kāds ducis vūkiju miesassargu, bija vēl citi brīvprātīgie apsargi, kuri grozījās viņai apkārt un meklēja to citplanētieti, kuru tā bija pamanījusi pirmajā dienā. Tas viss tika organizēts ātri, veikli un efektīvi, pārbaudes bija ļoti pamatīgas tādu organizāciju Lea i bija reti gadījies redzēt pat dumpinieku Alianses rindās.

Taču dienas pagāja, neviens neatrada nekādas pēdas no citplanētieša, un uzmanība pamazām atslāba. Pa šo laiku bija sākušas ienākt arī negatīvas atbildes no citām Kašikas pilsētām, kuras bi ja pārlūkotas, un pēc tam ducis miesassargu saruka līdz trim.

. Un tagad pat tie trīs bija projām atgriezušies, pie . ikdienas nodarbībām un pienākumiem. Leai palika tikai Cūbeka, Ralra un Salporins, kuri to sargāja.

Tā bija klasiska stratēģija. Gulēdama viena pati tumsā, bruņojusies tikai ar iekšējo redzi, Lea to saprata. Šīs būtnes kā cilvēki un vūkiji nespēja uzturēt pastāvīgu modrību, ja tuvumā nebija saskatāms ienaidnieks, pret kuru šo modrību vērst. Pret šo tendenci viņi jau bija cīnī jušies Alianses rindās.

Gluži tāpat viņiem bija nācies cīnīties pret bieži sastopamo nāvējošo inerci, kura lika cilvēkam ilgi palikt vienā vietā.

Lea samirkšķināja acis, jo viņu bija sākušas vajāt atmiņas par briesmām, kas uzglūnēja Hotā. Viņiem abiem ar Cūbeku vajadzēja doties projām no šejienes jau pirms divām dienām. To Lea zināja. Varbūt vajadzēja vispār pamest Kašiku. Šī vieta bija kļuvusi pārāk pazīstama, pārāk ērta prāts vairs neraizējās par drošību un nesaskatīju apkārt notiekošo. Viņa redzēja tikai kaut ko no visa un aizpildīja trūkstošo ar atmiņām. Tā bija tāda kā psiholoģiska vājuma izpausme, kuru gudrs ienaidnieks varēja izmantot, ja būtu iepazinis viņas dienās kārtību.

Bija pienācis laiks šo dienas kārtību lauzt.

Viņa ielūkojās pulkstenī uz naktsgaldiņa un ātri aprēķināja. Bija apmēram stunda pirms rīta ausmas.

Tepat ārpusē stāvēja lifts ja viņa un Čūbeka dotos projām tūlīt, viņi sasniegtu "Dāmas Laimi" jau ap saules lēktu. Pa pusei piecēlusies sēdus, Lea pasniedzās pāri gultai, nolika ieroci uz naktsgaldiņa un satvēra mikrofonu.

Tajā brīdī no tumsas pasniedzās dzīslaina roka un satvēra viņas delnu.

Leai nebija laika domāt, taču pirmajā pussekundē neradās tāda vajadzība. Lai gan viņas prāts likās kā paralizēts pēkšņā uzbrukuma dēļ, tūlīt sāka iedarboties parastie pašaizsardzības refleksi. Lea, atraudamās no uzbrucēja, pagriezās un atspērās ar labo kāju pret guļvietu, no visa spēka sperdama ar kreiso.

Kāja atdūrās pret kaut ko cietu droši vien bruņām. Ar brivo roku sniegdamās atpakaļ, Lea saķēra spilvena stūri un svieda spilvenu neskaidri saskatāmās svešinieka galvas virzienā.

Gaismas zobens atradās zem spilvena.

Jāšaubās, vai uzbrucējs to pamanīja. Viņš saķēra spilvenu un lūkoja to aizsviest, kad istabu jau apgaismoja zobens. Lea paspēja saskatīt lielas, melnas acis un atkārušos žokli, pēc tam gaismas svēdra pārcirta uzbrucēju uz pusēm.

Tvēriens ap viņas roku pēkšņi atslāba. Nolikusi zobenu, Lea piecēlās no gultas un aplūkoja istabu.

Bet šajā brīdī Leas rokas locītavu ķēra spēcīgs sitiens, un zobens aizlidoja pa gaisu. Lidojumā tas nodzisa un nokrita tumsā.

Lea nostājās kaujas stājā, lai gan jau saprata, ka viss velti. Pirmo uzbrucēju laikam maldināja upura šķietamā bezpalīdzība, bet otrais noteikti bija izdarījis pareizos secinājumus. Lea vēl nebija paguvusi pagriezties pret nākamo uzbrucē ju, kad viņas roka atkal tika saķerta un piespiesta pie muguras. Otra uzbrucēja roka aizspieda tai muti, aizžņaudzot kaklu. Nez kāpēc tas apvija ar vienu kāju viņas ceļus laikam jau tāpēc, lai viņa nevarētu spert. Tomēr Lea mēģināja spert, pūlēdamās atbrīvot kaut vai vienu kāju. Ar brīvās rokas pirkstiem viņa centās trāpīt uzbrucēja acīs. Lea juta uz sava kakla karstu elpu un pamanīja arī adatām līdzīgus asus zobus. Tad pēkšņi uzbrucēja ķermenis atslāba.

Un viņa gluži vienkārši bija brīva.

Lea apcirtās, lai stātos pretī uzbrucējam, pulēdamas atgūt, līdzsvaru, jutās izbrīnījusies par šo piepešo atbrīvošanos un netika gudra, kādu spēli uzbrucējs tagad spēlē. Lea izmisīgi centās pustumsā kaut ko saskatīt, lai noteiktu ieroča atrašanās vietu, jo uzbrucējs noteikti tagad mērķēja uz viņu…

Taču ieroča nebija. Uzbrucējs tikai stāvēja ar muguru pret durvīm, iepletis rokas, itin kā aizsargādamies un pūlēdamies nekrist. Mularišasn! tas nošņāca klusā un bailīgā balsī. Lea spēra soli uz priekšu, prātodama, vai nevarētu nokļūt līdz logam, kamēr tas vēl nav sagatavojies uzbrukt no jauna.

Taču uzbrukums nesekoja. Aiz citplanētieša muguras atsprāga durvis, un pa tām rēcot iebrāzās Čūbeka.

Uzbrucējs nepagriezās. Viņš vispār nekustējās no vietas. Vūkijs metās tam klāt un ar masīvajām rokām satvēra tā kaklu.

Nenogalini viņu! Lea iesaucās.

Šie vārdi laikam pārsteidza viņu pašu tikpat ļoti kā Cūbeku. Taču vūkija reakcija bija ātra. Palaidis vaļā citplanētieša rīkli, viņš ar savu smago roku zvēla tam pa ausi.

Zvēliens aizlidināja svešo pāri istabai, tas atsitās pret sienu, noslīdēja zemē un palika tur guļam.

Nāc! Lea uzsauca, pārveldamās pāri gultai, lai uzmeklētu savu gaismas zobenu. Varbūt te ir vēl vairāki!

Vairrāk nav! vūkija balss norūca. Lea pavērās turp un ieraudzīja Ralru, kurš bija iestājies durvīs. Arr tiem trrim mēs jau tikām galā!

Vai ar visiem? Lea noprasīja, pasperdama soli viņam tuvāk. Vūkijs joprojām palika stāvam, atspiedies pret stenderi.

Vrņš bija smagi atspiedies pret to piepeši Lea saprata.

Jūs esat ievainots! viņa iesaucās, ieslēgdama gaismu un aplūkodama vūkiju. Nekādu redzamu ievainojumu nebija. Kas tas bi ja par ieroci?

Apdullināšanas ierice, vūkijs paskaidroja. Klusss ierrocis, bet ar to tika mērrķēts pārāk zemu, lai trrāpītu vūkijam… Esmu tikai nedaudz šļaugans. Viņi ievainoja Cūbeku!

Lea izbrīnījusies uzlūkoja Cūbeku. Un tikai tagad ieraudzīja, ka Cū torsu rotā neliels, brūngans plankumiņš. Cū! viņa izdvesa, pasperdama soli uz to pusi.

Cū atmeta ar roku, nepacietīgi ierūkdamies. Viņam taisnība. Ralra noteica. Mums jātiek ārrā no šejienes, kamēr vēl nav sācies nākamais uzbrukums!

Ārpusē kāds vūkijs iekaucās, tā izziņodams trauksmi. Nākamā uzbrukuma nebūs, Lea ierunājās. Viņus droši vien ir pamanījuši, pie šis mājas tūlīt saskries veseli bari vūkiju.

Pie šīs mājas ne". Ralra nomurmināja. Viņa balss skanēja visai drūmi. Cetrras mājas tālāk iri izcēlies ugunsgrrēks!

Lea palūkojās vūkijā, un viņai pār muguru pārskrēja vēsas tirpas. Tā ir diversija! viņa noteica. Tie aizdedzinājuši to māju, lai neviens nepamanītu troksni, ja jūs censtos tādu sacelt.

Cūbeka piekrītoši pamāja. Mums jādabū jūs ārrā no šejienes, Ralra sacīja,, uzmanīgi izsliedamies visā augumā.

Lea pavērās viņam garām tumšajā gaitenī, un piepeši tās kuņģis sažņaudzās pēkšņā izbīlī. Mājā kopā ar viņu taču bija trīs vūkiji… Kur ir Salporins? Lea noprasīja.

Ralra saminstinājās tik ilgi, ka viņas šaubas kļuva par biedējošu pārliecību. Viņš nepārrdzīvoja pirrmo ūzbrrukumu! vūkijs atzinās, runādams tik klusu. ka viņa tik tikko jaudāja sadzirdēt.

Lea norija siekalas. Man ļoti žēl, viņa bilda. Šie vārdi izskanēja nelāgi tukši un sāpīgi.

Mums airī! Bet tagad nav laika sērrot!

Lea pamāja, rīdama asaras un pagriezās pret logu. Viņa pēdējos gados bija zaudē jusi daudzus draugus un cīņubiedrus, kuri krita kaujās. Un zināja, ka Ralrain ir taisnība. Taču visa izplatījuma loģika te neko nevarēja līdzēt.

Neviens citplanētietis nekur nebija redzams. Taču kaut kur viņi bija, par to Lea nešaubījās. Abās iepriekšējās grupās, kuras viņus ar Henu mēģināja sagūstīt agrāk, bi ja vairāk par pieciem pelēkādainajiem, un nebija iemesla domāt, ka šajā reizē ir citādi. Viņiem nebija daudz cerību aizbēgt.

Vēl ļaunāk tajā pašā brīdī, kad ap degošo māju sāksies kņada un juceklis, citplanētieši droši vien varēs uzbrukt pilnīgi nesodīti, jo troksnis ārā pārmāks jebkādas citas skaņas.

Lea raudzījās uz degošo māju, un viņai kļuva žēl vūkiju, kuriem tā piederēja. Taču viņa izstūma no apziņas šīs emoci jas. Šobrīd viņa arī šajā lietā neko nevarēja palīdzēt. Kā šķiet, tad šie svešinieki grib mani dabūt rokā dzivu, Lea sacīja, atlaižot pacelto aizkara maliņu un atkal pievēršoties Čū un Ralram. Ja mēs tiktu līdz liftam, viņi laikam nemēģinātu nogāzt to lejā.

Vai tad jūs varat uz to paļauties? Ralra skeptiski apjautājās.

Lea attapās, sakniebusi lūpas un būdama nemierā ar sevi. Nē, protams, ka ne viņa nevarēja paļauties uz liftu. Jo citplanētieši vispirms pacentīsies apstādināt ikvienu lietojamu bēgšanas lidzekli. Vai vēl trakāk tie varēja parūpēties, lai lifta platforma novestu bēgļus tieši viņiem rokās.

Te nebi ja iespējams palikt, un nebija iespējams arī doties prom. Tātad palika tikai viens līdzeklis.

Man vajadzēs kādu virvi, viņa sacīja, paķērusi drēbes un sākdama ģērbties. Tik stipra, lai tā varētunoturēt manu svaru. Cik stipra vien jums ir!

Viņi beidzot bija sapratušies. Abi vūkiji saskatījās. -Tas taču nav iespējams… jūs nerrunājat nopietni! Ralra ierunājās. Tās brriesmas ir lielas, pal vūkijam! Cilvēkam tā irr pašnāvība!

Nedomāju vis, Lea noteica, papurinādama galvu. Viņa uzvilka zābakus. Eš apskatījos, kā zari savienoti, kad mēs aplūkojām pilsētu. Man noteikti ir iespējams pa tiem nokāpt.

Jūs nemūžam viena netiksiet līdz stāvlaukumam! Ralra apgalvoja. Mēs dosimies jums līdzi!

Jūs esat tādā stāvoklī, ka varat iet tikai pa ielu! Lea aizrādī ja. Viņa paņēma ieroci, piestiprināja to pie jostas un nostājās durvīs. Un Cūbeka tāpat. Ļau jiet man iet, lūdzu!

Ralra nekustējās. Jums neizdosies mūs piemānīt, Leaorgenasolo! Jūs domājat, ka tad, ja mēs paliksim te, ienaidnieki sekos jums un liks mūs mierrā! viņš norūca.

Lea saviebās. Viņa tiešām bi ja gribējusi neuzkrītoši uzupurēties: Tā tiešām var notikt, viņa noteica. Jo tiem esmu vajadzīga es. Un viņi grib mani notvert dzīvu.

Mums nav laika strridēties, Ralra atteica. Mēs paliksim kopā arr jums. Te vai turr, kurr jūs grribat doties.

Lea dziļi ieelpoja. Šis risinājums viņai nepatika, taču nebija cerību abus vūkijus no tā atrunāt. Labi, ka vēlaties, viņa nopūtās. Citplanētieties, kuram Čū iezvēla pa galvu, joprojām gulēja nekustēdamies. Kādu mirkli viņi prātoja, vai to vajadzētu sasiet vai ne.

Steiga bija pārāk liela. Mums jāsameklē kāda virve un jādodas ceļā!

Turklāt kāda balss viņas dvēseles dziļumos sacīja, ka arī tad, ja viņa dosies prom viena, citplanētieši tik un tā iebruks mājā. Un negribēs atstāt dzīvus lieciniekus.

Līdzenais, porainais materiāls, kas veidoja "zemi" zem mājas grīdas, bija apmēram metru biezs. Leas gaismas zobens pārgrieza to, atstājot četrstūrainu caurumu starp dēļiem, un viņi nozuda tajā. Lejā valdīja tumsa.

Es kāpšu pirmais, Ralra sacīja, ierāpdamies caurumā, iekams kāds paspēja iebilst. Viņš joprojām kustējās palēnināti, tomēr likās, ka apdullināšanas ieroča iedarbība beidzas.

Lea pavērās augšup, kad Cūbeka viņai sekoja, un apmeta viņam apkārt Ralras pamesto auklu. Šī ir pēdējā iespēja pārdomāt, Lea brīdinoši sacīja.

Atbilde bija īsa, Cū balss izlēmīga. Pēc tam viņa dzirdēja arī Ralras rūcošo "Šķaidīts!". Viņi bija gatavi laisties lejā.

Apsējis auklu cieši ap savu torsu, Cū laidās lejup-

Lea nešaubījās par to, ka nokāpiens būs nepatīkams, taču nebija domājusi, ka tas būs biedējošs. Vūkiji nekāpa lejup pa sapīto zaru galiem, kā Lea bija iedomājusies. Tie iecirta nagus koksnē, izlaiduši tos, kā viņa bija redzējusi pirmajā dienā, un rāpās ar visām četrām.

Viņi devās ceļā.

Lea piespieda seju Čū sarainajām krūtīm, sakoda zobus, lai tie nesistos kopā un lai pār lūpām neizlauztos baiļu vaidi. Baiļu sajūta bija tāda pati kā liftā, tikai tūkstoškārt lielāka. Šeit nebija droša pamata starp viņu un tukšumu tālu lejā. Viņu turēja tikai vūkiju nagi un nostieptā virve. Viņa gribēja kaut ko sacīt lūgt. lai tie apstājas, lai piesien virves galu pie kaut kā noturīgāka, taču baidījās, ka balss skaņas varētu iztraucēt Cū, kuram vajadzēja koncentrēties. Cūbeka elpoja tik skaļi, it kā krāktu ūdenskritums, Lea juta siltu miklumu viņa asinis sūcās cauri tās tunikai. Cik nopietns bija vūkija ievainojums? Piespiedusies tam klāt, klausīdamās viņa sirds pukstos, Lea baidījās par to jautāt.

Pēkšņi viņš apstājās.

Lea atvēra acis, taču tūlīt tās atkal aizvēra. Kas noticis? viņa drebošā balsī noprasīja. Ienaidnieks mūs pamanījis! Ralra klusi norūca viņai līdzās.

Savaldījusies, Lea pagrieza galvu, pūlēdamās saskatīt pelēko krāsu. Un tur jau tā bi ja. Kā tumšs plankums. Tas bija kāds lifta paveids. Tas laikam nav vis kāds vūkiju kuģis, kas steigtos mums palīgā, vai ne? viņa cerīgi ieminējās.

Cūbeka kaut ko norūca, un viņa balss skanēja noliedzoši šis satiksmes līdzeklis nespīdināja nekādu gaismu pat ne signālugunis. Un tomēr tas netuvojas! Ralra aizrādīja.

Es viņiem esmu vajadzīga dzīva! Lea novilka, drīzāk gan tāpēc, lai pārliecinātu par to pati sevi. nevis vūkijus. Tie nevēlas mūs nogāzt leja. — Viņa pavērās apkārt, meklēdama kādu atbalsta punktu.

Un atrada. Man vajadzīgs virves gals! viņa sacīja Raitam, lūkodamās atpakaļ uz šo satiksmes līdzekli. Visa virve.

Lea saķēra vūkija pasviesto virves galu un stingri piesēja to pie viena no mazākajiem zariem. Čū ierūcās, pūlēdamies viņu atrunāt. Nē, tas nav tas, ko varētu domāt! Lea sacīja. Tikai nenokrīti. Man prātā ir kaut kas cits. Labi, un-tagad ejam!

Viņi atkal devās tālāk, varbūt pat mazliet ātrāk, nekā agrāk. Piekļāvusies pie Čū krūtīm, viņa jutās mazliet apmulsusi, jo bija pamanījusi, ka lielākās bailes jau ir pāri. Lea nolēma, ka tā noticis tāpēc, ka viņa vairs nejūtas kā bezpalīdzīga nasta vai bagāža, kuras liktenis pilnīgi un galīgi ir vūkiju rokās, pelēkādaino uzbrucēju un gravitācijas likumu ziņā. Tagad viņu vismaz kaut kādā mērā varēja kontrolēt notiekošo.

Viņi turpināja kāpt lejup. Lea ritināja virvi. Aptumšotais satiksmes līdzeklis tiem sekoja, joprojām ar izdzēstām gaismām un turoties pa gabalu. Lea nenovērsa skatienu no tā. Viņa paturēja prātā, ka laiks un attālums šajā gadījumā noteiks visu. Kaut tikai viņi spētu attālināties…

Atlikušais virves gals vairs bija kādus trīs metrus garš, kad Lea sasēja pamatīgu mezglu un pavērās atpakaļ uz sekotājiem. Esiet gatavi! viņa piekodināja. Stāt!

Čū apstājās. Lea sakopoja garaspēku un iekvēlināja gaismas zobenu, iesēja to virvē un meta lejup.

Tas krita kā spoža zibens šautra, šūpodamies virves galā kā pulksteņa pendelis. Kad virve bi ja izritinājusies līdz galam, tas šāvās atpakaļ augšup.

Un trāpīja sekotāju satiksmes līdzeklim.

Sekoja iespaidīgs uzliesmojums, kad zobens pāršķēla lifta ģeneratoru. Jau nākamajā mirklī platforma krita lejup kā akmens, un abās pusēs tai šaudījās liesmu mēles. Tā nozuda miglā tālu lejā, un ugunis vēl bija redzamas labu laiku pēc tam. Pēc tam tās nodzisa, atstājot tikai gaismas zobenu šūpojamies tumsā.

Lea nodrebēja un strauji ievilka elpu. Tagad mums jādabū rokā gaismas zobens, viņa sacī ja Cūbekam. Un pēc tam, man šķiet, mēs varam kāpt atpakaļ augšā. Šaubos gan, vai tur vēl kāds no viņiem Ir palicis.

Vai tūlīt pēc tam dosimies uz jūsu kuģi? Ralra apjautājās, kamēr tie rāpās atpakaļ augšā līdz zaram, pie kura Lea bija piesējusi zobenu.

Viņa mirkli svārstījās, jo iedomājās par tur palikušo citplanētieti. Un atcerējās, kā viņš tur stāvēja ar neizprotamu izteiksmi sejā, tik apmulsis vai nobijies, ka nemanīja Cūbekas tuvošanos… Uz kuģi gan, Lea sacīja. Tikai ne tūlīt.

Citplanētietis nekustīgi sēdēja zemā sēdeklī nelielajā policijas nopratināšanas istabā. Viņa sejas vienu pusi sedza apsējs tādas bija Cūbekas zvēliena se-' kas. Viņa rokas bija saliktas klēpī, pirksti sakrampēti. Tam bija atņemtas drēbes un ekipējums, izsniedzot vūkija vaļīgo apģērbu, ko uzvilkt. Dažu labu citu radījumu šis pārāk lielais apģērbs darītu smieklīgu, taču ne viņu. Ne šis ietērps, ne šīs būtnes nekustīgums neko nemainīja viņa aura kā bija, tā palika tā pati šo lietpratību viņš valkāja kā otru ādu. Šis radījums bija un vienmēr palika bīstamas un draudīgas sugas pārstāvis kā trenēta nogalināšanas mašīna.

Viņš bija sacījis', lai pie tā atnākot Lea. Ka gribot runāt tikai ar viņu. Divatā.

Sliedamies kā tornis viņai blakus, Cūbeka noraidoši ierūcās. Man arī tas nepatīk, Lea piekrita, vērdamās displejā un mēģinādama sakopot drosmi. Bet viņš palaida mani vaļā pirms tam, kad tu ienāci. Es gribu zināt man jāzina ko tas viss nozīmē.

Pēkšņi uz īsu mirkli viņai prātā uzzibsnīja saruna ar Lūkasu Endoras kaujas priekšvakarā. Viņa klusā apņēmība, kas stājās pretī tās mokošajām bailēm. Lūkass bija nolēmis, ka viņam jāstājas pretī Dartam Veideram. jo tas ir viņa pienākums. Šī apņemšanās viņu gandrīz nogalināja. Un tomēr galu galā nesa uzvaru.

Taču Lūkass bija nojautis, ka Dārtā Veiderā vēl slēpjas kaut kas labs. Vai Lea juta kaut ko līdzīgu šajā citplanētitī slepkavniekā? Vai arī viņu urdīja slimīga ziņkāre?

Vai varbūt žēlsirdība?

Tu vari skatīties un klausīties no šejienes, viņa uzrunāja Cūbeku, pasniegdama tam savu ieroci un iedama uz durvju pusi. Gaismas zobens palika pieāķēts pie viņas jostas, lai gan tā nezināja, vai ar to būtu kaut kas pasakāms arī no tik tuva attāluma. Nenāc iekšā ja nu vienigi es nokļūšu nepatikšanās. Dziļi ieelpojusi. Lea atslēdza durvis un iegāja kamerā.

Kad durvis atvērās, citplanētietis pacēla skatienu. Leai likās, ka viņš saslejas un iztaisno augumu, tai ienākot. Durvis aiz Leas aizslīdēja ciet. un abi kādu bridi tikai lūkojās viens otrā. — Es esmu Lea Orgena Solo, viņa beidzot sacīja. Vai jūs gribējāt ar mani runāt?

Svešais vēl kādu mirkli raudzījās viņā klusējot. Pēc tam lēnām piecēlās un pastiepa viņai roku. Dodiet roku! tas ierunājās.-Viņa balss skanēja dīvaini, ar savādu akcentu. Vai dosiet man roku?

Lea paspēra soli uz priekšu un pasniedza viņam roku, tajā pašā brīdi saprazdama, ka tas ir draudzīgs un paļāvīgs žests. Ja svešinieks tā vēlētos, viņš varētu pievilkt sievietksev klāt un pārlauzt tai sprandu ātrāk, nekā no ārpuses kāds paspētu piesteigties palīgā.

Viņš nerāva ienācēju sev klāt. Tikai noliecās uz priekšu, neparasti maigi turēdams viņas roku savās ķetnās, pacēla to pie deguna un piespieda pie savām platajām nāsīm, kuras slēpās aiz garo matu šķipsnām.

Viņš to apošņāja.

Ostīja to atkal un atkal, ilgi un dziļi ieelpodams. Lea vēroja svešā nāsis, pirmoreiz pamanīdama to lielumu un mīkstās ādas krokas ap tām. Gluži kā dzinējsunim, viņa nodomāja. Atmiņā uzplaiksnīja brīdis, kad šis radījums mājā bija satvēris viņu no aizmugures un piespiedis'degunu pie viņas kakla.

Un tad viņš palaida sievieti vaļā…

Lēnām, gandrīz maigi svešais atkal izslējās.

Tātad tā ir taisnība, viņš nomurmināja, palaizdams vaļā Leas roku un ļaudams tai noslīdēt gar viņas sānu. Milzīgās acis lūkojās viņā, un tajās Lea sajuta tādas emocijas, ko pat ar savām džedija mākām īsti nespēja izprast. Tātad es nekļūdījos.

Pēkšņi radījums nokrita ceļos. Es lūdzu piedošanu, Lea Orgena Solo, par savām izdarībām, viņš sacīja, nodūris galvu līdz grīdai un izpletis rokas tāpat kā tobrīd mājā. Kad mums deva rīkojumus, jūsu vārds netika nosaukts.

Es saprotu, Lea pamāja, klusībā vēlēdamās, kaut tiešām būtu sapratusi. Bet tagad jūs zināt, kas es esmu?

Citplanētieša seja vēl ciešāk piekļāvās grīdai. Jūs esat Malnrišusu! viņš sacīja. Mūsu kungā Darta Veidera meita un mantiniece! Viņš bija mūsu pavēlnieks!

Lea raudzījās šajā būtnē. Viņa juta, ka tai paveras mute, lai gan tā izmisīgi centās saglabāt savaldīšanos. Šis pārsteigums tai bi ja pārāk negaidīts, Jūsu pavēlnieks? Lea atkārtoja.

Viņš nāca mums palīgā, kad mums loti vajadzēja palīdzību, citplanētietis sacīja, un viņa balsī varēja saklausīt bezgalīgu cieņu. Mēs bijām izmisumā, bet viņš deva mums cerību.

Saprotu… Lea nomurmināja. Tas viss izklausījās tik nereāli… tomēr kaut kas beidzot noskaidrojās. Citplanētietis viņas priekšā bija gatavs uzskatīt to par karalisku personu.

IJn Lea zināja, kā jāizturas karaliskai personai.

Tu drīksti ccities augšā, viņa noteica, pamazām atgūdama Alderānas galmā apgūto stāju un toni.

Ka tevi sauc?

Mani sauc Habarahs tāpat kā mūsu vadoni, svešais atbildēja, pieceldamies kājās. Nogriju valoda… Tas izdvesa garu. neskaidru skaņu ar Leas balssaitēm tādu nebūtu iespējams atdarināt.

Es arī tevi saukšu par Habarahu, Lea noteica. Tātad jūs saucaties nogri ji?

Jā. Viņa skatienā uz mirkli pazibēja šaubu atblāzma. Bet jūs taču esat Malarišasa! viņš jautājošā intonācijā piemetināja.

Manam tēvam bija daudzi noslēpumi, Lea drūmi atteica. Un jūs droši vien bijāt viens no šiem noslēpumiem. Tu teici, ka viņš devis jums cerību. Pastāsti, ka tas notika.

Viņš ieradās pie mums, nogrijs sacīja. Tas nolika pēc lielās kaujas. Kad viss tika iznīcināts.

Kuras kaujas?

Habaraba skatiens likās atmiņu aizplīvurots. Virs mūsu planētas satikās divi lieli karakuģi, viņš zemā balsī bilda. Varbūt tur bija vairāk nekā divi, mēs skaidri nezinām. Tie cīnījās visu dienu un lielāko daļu nakts… Kad kauja bija galā, mūsu planēta bija izpostīta.

Lea samirkšķināja acis, viņas sirds sažņaudzās līdzjūtībā. Sāpju un vainas sajūtā. Mēs nekad netikām tīšām postījuši citas planētas, viņa klusi noteica. Ja kaut kas tāds notika, tas atgadījās nejauši..

Tumšās acis nenovērsdamās lūkojās viņā.

Lords Veiders tā nedomāja. Viņš uzskatīja, ka tas

izdarīts tīšām, lai iedzītu bailes Imperatora pretiniekiem.

Tādā gadījumā lords Veiders būs kļūdījies-, Lea noteica, lūkodamās tieši viņam acīs. Cīņa taču bija ar imperatoru, nevis ar viņa padotajiem.

Habarahs stīvi saslējās. Mēs nebijām Imperatora padotie, nedz arī viņa kalpotāji, viņš norūca. Mēs esam vienkārši ļaudis, kas dzīvo savu dzīvi, nejaukdamies citu darīšanās.

Jūs taču tagad kalpojat impērijai! Lea atgādināja.

Izdarām tai pakalpojumus pret palīdzību mums, Habarahs attrauca. Veiders bi ja vienīgais, kas mums palīdzēja tad, kad mums bija vajadzīga palīdzība. Mēs esam uzticīgi viņa piemiņai un tāpēc kalpojam viņa nozīmētajam mantiniekam, kuru Daris Veiders mums norādīja jau sen.

Man grūti noticēt, ka Imperators tiešām būtu par jums rūpējies, Lea atbildēja. Viņš nebija tāds cilvēks. Viņš tikai gribēja nodrošināties ar jūsu palīdzību pret mums.

Vienīgi viņš mums palīdzēja, Habarahs nomurmināja.

Mēs neko nezinājām par jūsu grūtībām, Lea sacīja.

Tā jūs apgalvojat.

Lea uzrāva uzacis. Tad ļaujiet man jums to pieradīt. Kur atrodas jūsu planēta?

Habarahs atrāvās atpakaļ. To es nedrīkstu teikt! Jūs to uzmeklēsiet un nopostīsiet pavisam!

Habarah! Lea viņu pārtrauca. Kas es esmu?

Krokas ap viņa nāsīm nogludinājās. Jūs esat lēdija Veidera. Malarišasa.

Vai lords Veiders kādreiz ir jums melojis?

Jūs teicāt, ka ir.

Es teicu, ka viņš kļūdījās, Lea atgādināja. Viņa juta, ka aiz apkakles sāk ritēt sviedri šobrid viņa staigāja pa naža asmeni. Viņas jaunatgūtais statuss patlaban balstījās vienīgi uz Habaraha cieņu pret Dārtu Veideru. Tomēr tai vajadzēja atspēkot Veidera sacīto, neapšaubot šo autoritāti. Pat lords Veiders taču varēja kļūdīties… un Imperators bija krāpšanu lielmeistars.

Lords Veiders kalpoja Imperatoram, Habarahs uzstāja. Viņam Imperators nemelotu.

Lea sakoda zobus. Cietā galva! Vai arī jūsu jaunais pavēlnieks ir pret jums tikpat godīgs?

Habarahs šaubīgi pašūpoja galvu. Es nezinu.

Nē, zini gan. Tu pats teici, ka viņi jums neteica, kas ir tas cilvēks, kurš jums jāsagūsta!

No Habaraha rīkles izlauzās dīvaina, zema skaņa. Es esmu tikai kareivis, mana pavēlniec. Šādas lietas man nav saprotamas. Mans pienākums bija paklausīt pavēlēm. Visfun saņemtajām pavēlēm..

Lea sarauca pieri. Kaut kas viņa balss tonī lika lai saausīties… tad pēkšņi viņa saprata. Pēc šī gadījuma, kad viņam gadījies nokļūt apcietinājumā un tas noteikti tiks pakļauts nopratināšanai, varēja būt tikai viena pavēle, kas jāpilda… Tu tagad zini kaut ko tādu. ko neviens no jums nezina, viņa ātri sacīja. Tev jādzīvo, lai tu varētu nodot šo informāciju tālāk. '

Habarahs pacēla rokas pie sejas, it kā gribētu aplaudēt. Tagad viņš sastinga, blenzdams Leā. Lords Veiders spēja lasīt nogriju dvēselēs, citplanētietis klusi sacīja. Jūs tiešām esat Malarišasa.

Tu esi vajadzīgs savējiem, Habarah, Lea turpināja. Un man tāpat. Tava nāve tagad nepalīdzēs tavējiem. Tā var viņiem nākt tikai par sliktu.

Habarahs nolaida rokas. Kādam nolūkam es būtu vajadzīgs jums?

Tāpēc, ka man nepieciešama tava palīdzība, lai es spētu kaut ko darīt jūsu tautas labā, viņa bilda. Tev jāpastāsta man, kur šī jūsu planēta atrodas.

To es nevaru, viņš apņēmīgi noteica. Jo tāda rīcība varētu nest mūsu patvērumam pilnīgu iznīcību. Arī man būtu beigas, ja nāktu gaismā, ka esmu sniedzis jums šo informāciju.

Lea savilka lūpas. Tad aizved mani turp.

Es nevaru!

Un kāpēc?

Es… nedrīkstu.

Lea apveltīja viņu ar karalisku skatienu. Es taču esmu Dana Veidera meita Malarišasa, viņa apņēmīgi sacīja. Tu teici, ka viņš bija jūsu planētas cerība. Vai tad kaut kas ir uzlabojies, kopš Darts uzticēja jūs jaunajam pavēlniekam?

Viņš saminstinājās. Nē. Viņš teica, ka neko daudz nespējot mūsu labā darīt. Un arī neviens cits to nespēšot.

Es labprātāk pārliecinātos par to pati, Lea atgādināja. Vai varbūt jūsu ļaudīm būtu bail no viena vienīga cilvēka?

Habarahs apjuka. Vai tad jūs būtu ar mieru doties turp viena pati? Pie ļaudīm, kuri gribēja jūs sagūstīt?

Lea norija siekalas, viņai pār muguru pārskrēja skudriņas. Nē, to viņa nebija domājusi apspriest. Un tomēr nez kādēļ bija piekritusi runāt ar Habarahu divatā. Atlika tikai cerēt, ka garaspēks norādīs tai īsto ceļu. Es ticu, ka jūsu ļaudis ir godprātīgi, Lea klusu sacīja. Es tiem uzticos.

Viņa pagriezās un devās uz durvju pusi. Apdomājiet manu priekšlikumu, Lea noteica. Apspriedieties par to ar tiem, uz kuriem paļaujaties. Tad, ja izlemsiet, gaidiet mani pēc mēneša orbītā virs Endoras.

Jūs atbrauksiet viena pati? Habarahs vaicāja. Likās, ka viņš joprojām tai lietie.

Lea pagriezās un ielūkojās šajā rēgainajā sejā. Es ieradīšos viena.

Viņš vēl mirkli vērās tai sejā, pēc tam pamāja. Ceru jūs tur sastapt. Palieciet sveika.

' Palieciet sveika… lēdij Veidere!

Habarahs turpināja viņu vērot arī tad, kad durvis atvērās un pēc tam aizvērās aiz viņas.

Mazais kuģis, kas jau bija uzšauts kosmosā un devies sava vientulīgajā ceļā, ienira mākoņos un ātri nozuda no Rvokroro monitoriem. Līdzās Leai Cūbeka nikni rūkņāja. Es arī nevaru sacīt, ka tas Viss man patiktu! Lea atzinās. Bet mēs nevaram ļaut tam turpināties līdz bezgalībai. Jo ātrāk tiksim ar to galā, jo labāk, un, ja mums pie tam vēl ir iespēja izraut viņus no Impērijas nagiem… viņa pašūpoja galvu.

Cūbeka atkal ierūcās. Ēs zinu, Lea klusi piekrita. Viņa sāpes rada atbalsi ari tās sirdī. Protams, kā Salporins man nebija gluži tikpat mīļš kā tev. tomēr viņš bija arī mans draugs.

Vūkijs novērsās no monitoriem un devās uz otru kabīnes galu. Lea nolūkojās viņam pakaļ un iedomājās, ka būtu labi, ja tā spētu viņam kaut kā palīdzēt. Taču viņa to-nespēja. Viņa bija Cū parādniece, un tas bija goda parāds, viņi bija pateicību parādā arī Salporinam, un droši vien Cū tagad savā prātā to apsvēra.

Aiz viņas kāds sakustējās. Ir laiks! Ralra noteica. Sēru laiks sācies. Mums jāpiebiedrojas pārējiem. Lea uzlūkoja Ralru. Šajā izvadīšanas brrīdī piedalīsies tikai vūkiji, viņš norūca. Vēlāk variēsiet mums piebiediroties.

Saprotu, Lea novilka. Ja būšu jums vajadzīga, tad atradīsiet mani uz platformas. "Dāmas Laime" jāgatavo lidojumam.

Ja jums šķiet, ka šobrrīd ir drroši lidot prrojām… Ralra ierūcās. Viņa balss joprojām skanēja šaubīgi.

Šķiet gan, Lea atsaucās. Un pat tad, ja nebūtu, viņa klusu sacīja pati sev, man vairs nav izvēles. Tagad viņa bija uzzinājusi, kā sauc uzbrucējus tic bija nogriji, un patlaban bija svarīgi atgriezties Karaskentā, lai pārlūkotu visus reģistrus datu bāzē.

Varreni. Kopīgais sērru brrīdis sāksies pēc divām stundām.

Lea pamāja, rīdama asaras. Es būšu! viņa apsolīja.

Un iedomājās, ka bulu labi, ja šie mūžīgie kari, kuri prasīja upurus, reiz beigtos.

26. nodala

Vīnogulāju vijumi tinās ap kādu pusduci koku, gluži kā zirnekļa tīmekļu tīklojumi, kamēr milzu zirneklis devies medībās. Taustīdama ar Debesbraucēja gaismas zobenu, Mara aplūkoja tīmekļus, pūlēdamas izdomāt, kā ātrāk attīrīt ceļu.

Viņa paskatījās uz Debesbraucēju. kurš nervozēja.

Turies tālāk! Mara izrīkoja. Minūtes laikā būs kārtībā!

Jums nevajadzētu lā izšķiest spēkus sīkumos, viņš bilda. Tas nav gaismas zobenam piemērotākais uzdevums.

Jā, bet mums jātiek uz priekšu pa šo mežu, viņa atcirta. Vai jums ir kāda sajēga par to, cik tālu mežā var būt dzirdama gaismas zobena šņākoņa?

Nav gan.

Man arī nav. Bet man gribētos to pielietot tā. Viņa ar kreiso roku pacēla ieroci, ar labo iededza gaismas zobenu, un izdarīja Iris ašus cirtienus. Vināju mezglojumi nokrita zemē, un Mara nolaida ieroci. Tas nemaz nebija tik traki, vai ne? viņa apjautājās, pievērsusies Lūkasam un pieāķēdama gaismas zobenu atpakaļ pie jostas. Mara paskatī jās atpakaļ.

Droids brīdinoši iepīkstējās, jo bija iečabējušās la-' pas. Viņa palūkojās turp. Ātri pagriezusies, viņa redzeja," ka no kāda koka lapotnes izlec vornskrs un metas pie Debesbraucēja. Mara pacēla ieroci.

. Ari pēc divām garām ceļojuma dienām viņš nebija zaudējis modrību. Viņš nometa nesamo tieši starp sevi un vornskru. Zvērs ar briesmīgajiem nagiem un pātagas asti lēca uz priekšu. Mitra nogaidīja, kamēr tas piezemējās, un pēc tam nošāva to.

Debesbraucējs uzmanīgi piecēlās kājās un piesardzīgi pavērās apkārt. Man gribētos, lai jūs pārdomājat un atdodat man gaismas zobenu, Lūkass novilka. Pie tam pieliecās un atkal pacēla nesamo. Citādi jūs pagursiet no vornskru šaudīšanas, kad tie man uzbruks.

Vai jun1s bail, ka es varētu netrāpīt? Mara apvaicājās, tuvodamās vornskram un pasperdama to ar kāju. Tas tiešām bija beigts.

Jūs esat nevainojama šāvēja, Lūkass sacīja, stiepdams bagāžu uz vīnāju pusi. Taču jūs divas naktis neesat gulējusi. Tā jūs sevi galīgi piebeigsiet.

Neraizējieties par mani, bet par sevi, viņa nošņāca. Kustieties, mums jāatrod kāda vieta, no kuras uzšaut augšā zondi.

Debesbraucējs devās tālāk, droids apsēdās uz zaru krēsliņa, savā nodabā klusi vidžinādams. Mara palūkojās, vai tas neatstāj kādas redzamas pēdas, un pukodamās sekoja Lūkasam.

Maru kaitināja tas, ka Debesbraucējam izrādījās taisnība. Triks ar abām rokām, iededzinot zobenu… viņa bija to izmēģinājusi jau tūkstošreiz, un tomēr sājā reizē bija par mata tiesu no neveiksmes. Viņas sirds satraukti sitās un nepārstāja pat atpūtas brīžos.

Gājiena laikā gadī jās, ka viņas domas kaut kur aizklīda. nevis koncentrējās ap darāmo.

Reiz tas bija pirms ilgāka laika viņa bija pavadījusi sešas dienas bez miega. Tagad bija pagājušas tikai divas, un viņa jau sāka pagurt.

Viņa sakoda zobus un nolamājas. Ja Debesbraucējs cerēja, ka viņa sabruks, tad viņam nāksies sāpīgi vilties. Ja ne citādi, tad sava pašlepnuma dēļ viņa tiks galā arī šoreiz.

Iedams pa priekšu. Debesbraucējs mazliet paklupa, iedams pa nelīdzenu zemi. Nesamā soliņa rokturis izslīdēja no viņa labās rokas, bezmaz ļaujot droidam noslīdēt zemē, un tas. izmisīgi iepīkstējās. Kā tad ir kurš tagad jūtas noguris? Mara norūca, kad viņš pieliecās, lai paceltu nesamo un dotos tālāk. Stundas laikā šī ir jau trešā reize!

Vainīga mana roka, Lūkass mierīgi atbildēja. Tā šopēcpusdien šķiet gluži stīva.

Skaidrs, viņa noteica. Priekšā vidēja neliels brīvs laukumiņš un caur koku zariem varēja saskatīt zilas debesis. Šis ir mums vajadzīgais klajumiņš, Mara paziņoja, norādot turp ar roku. Nolieciet droidu klajuma vidū!

Debesbraucējs darīja, kā viņa teikusi, pēc tam piegāja pie kāda koka un apsēdās klajuma malā. Mara izvilka mazo balonu zondi un palaida to gaisā, turēdama aiz vada, kas pildīja antenas lomu, pievienots droidu strāvas avotam. Kārtībā, viņa nomurmināju, atskatīdamās uz Debesbraucēju.

Atspiedies pret koku, viņš bija cieši aizmidzis.

Mara nicinoši nošņācās. "Džedijs!" viņa klusībā nolamājās un atgriezās pie droida. Aiziet, noraidīsim ziņojumu! viņa tam sacīja, uzmanīgi nosēzdamās zemē. Šķita, ka viņas sastieptā potīte pamazām kļuvusi lietojama, taču tai negribējās to īpaši piepūlēt.

Droids jautājoši nopīkstēja, pagriezdamies un uzlūkodams Debesbraucēju. Es teicu, aiziet! viņa nikni nokomandēja.

Droids atkal nopīkstēja, un viņa pīkstiens izklausījās visai rezignēti. Uzplaiksnīja komunikācijas ierīce droids izsauca attālo X klases lidaparātu. Lampiņa iedegās lidaparāta dators bija atsaucies izsaukumam.

Piepeši droids iespiedzās gluži nepārprotamā satraukumā. Kas ir? Mara noprasīja, paķerdama ieroci un ātri pārbaudīdama apkaimi. Neko aizdomīgu nemanīja. Labi, raidīsim ziņojumu!

Droids nopīkstēja piekrītoši, atkal pagriezdamies pret Lūkasu. Labi, labi, dari savu darāmo! Mara norūca. Aiziet! Ja mēs noraidīsim ko tādu, kas būtu jādzird arī viņam, tad viņš varēs to noklausīties vēlāk.

Ja vien… to viņa nepieminēja, protams, tā neiznāks no meža viena pati. Ziņojumā Mara neko par to negrasījās minēt. Ja tā notiktu…

Droids mazliet noliecās uz priekšu, un uz matētajām lapām parādījās hologrāfiskais attēls.

Taču tas nebija Karda attēls, kā Mara cerēja. Tas bija zeltains protokola droids. Sveicināts, māster Lūkas! protokola droids nobubināja visai možā balsī. Sveiciens no kapteiņa Karda! Un. protams, viņš liek sveicināt arī jūs, kundze Mara! droids piebilda, it kā būtu kaut ko iedomājies. Kards un kapteinis Solo ļoti priecājas, dzirdot, ka jūs esat dzīvi un pēc nelaimes gadījuma jūtaties labi!

Kapteinis Solo? Mara blenza hologrāfiskajā attēla. gluži apstulbusi. Ko tas Kards dara, sasodīta būšana! Vai tiešām viņš būtu pateicis Solo un Kelrisienam par Debesbraucēju?

Es ceru, ka tu spēsi atkodēt šo paziņojumu, Artū. protokola droids moži turpināja. — Kapteinis Kards ierosināja, ka es varētu pajaukt pēdas tiem, kuri varbūt mums pieslēgušies. Viņš teica, ka impēristu kaujinieki devušies uz Hiljardsitiju, lai tur gaidītu jūsu parādīšanos!

Mara sakoda zobus, uzlūkodama aizmigušo gūstekni. Tātad Trounu nebija izdevies apmānīt. Admirālis zināja, ka Lūkass ir šeit un gaidīja izdevību saņemt ciet viņus abus.

Marai nācās pamatīgi nopūlēties, kamēr tai izdevās nomierināties uzmācās nogurums un paniskas bailes. Viņai aizžņaudzās kakls. Nē. Trouns neko neteiktu nezināja. Viņš nebija pārliecināts. Bija modinātas tikai viņa aizdomas. Ja viņš noteikti zinātu, tad bāzē nebūtu atstāts neviens, kas varētu nosūtīt šo ziņojumu.

Kards pateica imperiāliem, ka viņa bijušais padotais nozadzis kādas vērtīgas preces un pūlējies aizbēgt, bet viņš sūtījis tam pakaļ kādu padoto Džeidu. Tā kā viņš neesot tiem teicis, ka zaglim sekojusi sieviete, vārdā Džeida, viņš ierosināja, ka jūs varētu mainīties lomām, kad iznāksiet no meža.

Tā, tā! Mara norūca. Ja Kards iedomājies, ka viņa būtu gatava mīļuprāt atdot ieroci Debesbraucējam, lai tas izvestu viņu no mežu, bakstīdams ar stobru mugurā, viņam nāksies izgudrot ko labāku.

Lai kā tas būtu, protokola droids turpināja. kapteinis sacīja, ka viņš un kapteinis Solo izdomāšot kādu plānu, kā pārķert jūs, kamēr to vēl nav izdarījuši kaujinieki. Ja neizdosies, tad abi darīšot visu iespējamo, lai jūs no tiem atsvabinātu. Baidos, ka neko vairāk es nevaru pateikt kapteinis Kards atvēlēja šai sarunai tikai vienu minūti, lai neviens nepagūtu pieslēgties un noteikt vietu, kur jūs atrodaties. Viņš vēl jums veiksmi. Rūpējies par māsteru Lūkasu, Artū! Un arī par sevi, protams!

Attēls nozuda, droida projektors izdzisa. Mara izrāva kabeli un sāka ritināt spoli, uztīdama vadu uz tās. Balons atkal laidās lejā.

Tā bija laba ideja, Debesbraucējs nomurmināja.

Mara viņu uzmanīgi nopētīja. Viņa acis joprojām bija ciet. Es domāju, ka jūs krācat! viņa nošņāca, lai gan ne brīdi nebi ja jutusies par to gluži pārliecināta.

Nekrācu vis, viņš miegaini izlaboja. Tikai šad un tad laidos snaudā. Bet ideja tik un tā ir laba.

Mara pavīpsnāja. Aizmirstiet to! Mēs mēģināsim iet uz ziemeļiem, metot loku, lai no lidaparātiem mūs nevarētu pamanīt. Viņa ielūkojās pulkstenī, pēc tam aplūkoja kokus. Dažu minūšu laikā zilā deboss bija apmākusies, virs galvas biezēja tumši mākoņi. Ne gluži lietus mākoņi, viņa nolēma, tomēr pietiekami tumši, lai aizsegtu vēl palikušo dienas gaišumu. Pagaidīsim līdz ritam, viņa noteica, aptaustīdama potīti, jo tā iesāpējās, tikko Mara bi ja piecēlusies kājās. Jus gribat … ak nē, tam nav nozīmes! viņa aprāvās pusvārdā. Ja šī šņākuļošana par kaut ko liecināja, tad Lūkass laikam atkal bija iesnaudies.

Tas nozīmēja, ka nometne jāierīko viņai vienai. Briesmīgi. Paliec mierā! viņa piekodināja droidam. Un pagriezās turp. kur bija nolikusi vajadzīgās lietas.

Droida elektroniskais pīkstiens lika tai apcirsties un ķert pēc ieroča, ar acīm izmisīgi meklējot briesmas…

Taču viņai uz pleciem un muguras jau uzkrita liels smagums, ādu caururbjot durstošām sāpju adatiņām. Mara nokrita uz vēdera zemē.

Pēdējā doma, kas iešāvās prātā, bija izmisīga vēlme. kaut tā būtu paguvusi nogalināt Debesbraucēju tad, kad bi ja izdevība to izdarīt.

Artū murmināšana izrāva Lūkasu no snaudas. Viņš atvēra acis un pamanīja tumšu plankumu muskuļainu un nagainu masu uz Maras muguras.

Viņš pielēca kājas. Miegainība bija kā slaucīt aizslaucīta. Marti bija notriecis zemē vornskrs, iecērtot prickšķepa.vtai plecos un pagriezis galvu, it kā gatavotos iecirst zobus lai kaklā. Mara gulēja nekustīgi, Lūkass redzēja tikai viņas pakausi. Tā bija vai nu jau mirusi, vai zaudējusi samaņu no šāda attāluma to

nebija iespējams pateikt. Artū bija pārāk tālu, lai nokļūtu pie viņas laikā, tomēr virzījās turp, cik ātri vien viņa riteņi atļāva, gatavodams elektrisko lādiņu cīņai.

Dziļi ievilcis elpu, Lūkass iekliedzās.

Tas nebija parasts kliedziens drīzāk gan drebuļus uzdzenošs, biedējošs un necilvēcīgs bļāviens, kas likās piepildām visu klajumiņu un atbalsojamies no attālajiem kalniem. Asinis stindzinošs kauciens, kādu varētu izgrūst pūķis. Šo saucienu Bens Kenobijs pirms daudziem gadiem lietoja Tatūnā, lai atbaidītu no sevis smilšu cilvēkus. Taču vornskrs nenobijās.

Tikai likās pārsteigts un uz mirkli aizmirsa laupījumu. Tas pagriezās, mazliet atbrīvodams Maras muguru, lai palūkotos, no kurienes atskanējis bļāviens.

Kādu mirkli Lūkass ncnovērsdamies lūkojās zvēram acīs, baidīdamies pakustēties, lai burvība netiktu pārtraukta. Ja viņam izdotos aizturēt zvēru tik ilgi, kamēr Artū ar savu lādiņu tiktu līdz briesmonim…

Un tad, joprojām piespiesta pie zemes, Mara sekustējās. Lūkass salika rokas pie mutes kā tauri un iekaucās atkal. Vornskrs atkal palaida viņu vaļīgāk, pagriezdamies uz bļāvēja pusi.

Tad ar tādu skartu, kas atgādināja gan rūcienu, gan kaujas saucienu, Mara apvēlās uz muguras, ar rokām cenzdamās sagrābt to aiz rīkles.

Tas bi ja-viss, ko Lūkass varēja saskatīt plēsonis uz ievainotā cilvēka, un tā ilgi nevarēja turpināties. Atrāvies no koka stumbra, Lūkass metās turp, cenzdamies piekļūt vornskram no sāniem.

Taču viņš nekur netika. Tikko tas sakustējās, vornskra aste, kura atgādināja pātagu, nosvilpa gaisā

un nekļūdīgi trāpīja pa viņa plecu turpat pie sejas, notriecot Lūkasu garšļaukus zemē.

Lūkass gan tūlīt pietrūkās kājās, taču viņa seja dega kā ugunī pāri vaigam un pierei stiepās sāpīga švīka. Kad Lūkass atkal spēra spoli uz priekšu, vornskrs iešņācās, snaikstīdams asos nagus, lai viņu atvairītu. Artū jau bija klāt un svieda lādiņu, mērķējot zvēra kreisajā priekšķepā. Taču vornskrs atvairīja lādiņu, likdams tam izsķīst dzirksteļu spietā. Zvēra aste atkal uzšāvās gaisā, aptīdamās ap Artū un gandrīz atraudama to no zemes. Aste atvēzās atkal un atkal, katrreiz draudot droidu apgāzt.

Lūkass grieza zobus, izmisīgi pūlēdamies izdomāt kādu plānu. Mēģinājumi novērst plēsoņas uzmanību varēja tikai novilcināt laiku, taču pēc minūtes tas jau spētu Maru piebeigt. Vornskrs varēja saspiest viņas rokas ar savām nagainajām ķetnām vai uzgult tai ar visu savu svaru, tad viņas tvēriens atslābtu. Artū vairs nebija cīņas spējīgs. Ja vornskrs viņu tiešām atraus no zemes, vēzējot savu pātagas asti…

Aste. Artū! viņš uzsauca. Nākamajā reizē, kad aste tev trāpīs, mēģini to satvert!

Artū drebelīgi nopīkstēja, apstiprinādams savu apņemšanos. Un pavērsa pret vornskru savu garo roku. Lūkass vēroja notiekošo, joprojām mēģinot piesaistīt sev briesmoņa uzmanību, lai tas grieztu galvu uz viņa pusi un atslābinātu ķetnu tvērienu. Aste atkal noplīkšķēja. un Artū, triumfējoši burkšķēdams, to saķēra.

Taču burkšķis pārvērtās spiedzienā. Aste ar neparastu spēku izrāvās, aizvelkot sev līdzi daļu no rokas, kas bi ja to sažņaugusi.

Tomēr šis sasprindzinājums vornskram prasīja laiku tieši tik daudz laika Lūkasam vajadzēja. Vienā mirklī panirdams zem savaņģotās astes, Lūkass pasniedzās un satvēra savu gaismas zobenu, noraudams to no Maras sāna. Aste vēzējās atpakaļ,.taču Lūkass vairs nebi ja sasniedzams viņš patvērās aiz Artū. Iekvēlinādams gaismas zobenu, viņš trieca kvēlojošo asmeni pret nagainajām ķetnām un trāpīja pa vornskra degunu.

Zvērs ierēcās bailēs vai sāpēs, vairīdamies no spožā ieroča, kas tik spīvi koda. Lūkass atvēza zobenu atkal un atkal, pūlēdamies dabūt briesmoni nost no Maras, lai pēc tam dotu tam nāvējošu triecienu.

Tad pēkšņi ar vienu vienīgu slaiku kustību vornskrs metās uz Lūkasu. Tobrīd Lūkass ar vienu cirtienu pārcirta uzbrucēju uz pusēm.

Tieši laikā! viņam pie kājām atskanēja aizsmakusi balss. Lūkass pavērās lejup. Mara nogrūda no sevis beigto vornskru un paslējās uz elkoņa. Es netieku gudra, kas tās bija par stulbām spēlītēm, ko jūs tur spēlējāt.

Es cerēju, ka tās palīdzēs, jo citādi tas neradījums būtu jums norāvis rokas, Lūkass atcirta, smagi elpodams. Viņš spēra soli atpakaļ, jo viņa piecēlās sēdus, un pasniedza tai roku, lai palīdzētu piecelties.

Mara atgrūda viņa roku. Lēnām un smagi viņa uzslējās kājās un pagriezās pret Lūkasu.

Ar ieroci rokās.

Nometiet gaismas zobenu un atkāpieties! viņa nošņāca, mādama ar ieroci.

Lūkass nopūtās, papurinādams galvu. Tas ir neticami, viņš norūca, nodzēsis zobenu un nomezdams to. Adrenalīna uzplūds bija mitējies, seja un plecs tagad neciešami smeļdza. Vai varbūt jūs nepamanījāt, ka mēs ar Artū nupat izglābām jums dzīvību?

Es to pamanīju. Paldies. Turpinot mērķēt uz viņu, Mara pieliecās un paķēra gaismas zobenu. Es iedomājos, ka tā ir atmaksa par to, ka es jūs nenošāvu jau pirms divām dienām.

Vai jums nav iebildumu, ja es apkopšu Artu?

Mara uzlūkoja droidu, un viņas lūpas cieši sakniebās. Protams, uz priekšu! Paiedama tiem garām, viņa paņēma pirmās palīdzības komplektu un apsēdas pie koka klajuma malā.

Artū laimīgā kārtā nebija tik bēdīgā stāvokli, kā Lūkass bija baidījies. Roka bija norauta tā, it kā būtu nogriezta, neatstājot karājamies nekādus vadus vai daļas, kuras varētu kaut kur aizķerties un traucēt. Klusām mierinot droidu, Lūkass aizlīmēja lūzuma vietas.

Kā ir? Mara noprasīja, atspiedusies pret koku un ziezdama dziedējošu smēri uz zvēra nagu atstātajiem skrāpējumiem.

Šimbrīžam viņš ir savests kārtībā, Lūkass noteica, pienāca Marai klāt un apsēdās tai blakus. Agrāk viņu ir gadījies savainot vēl briesmīgāk.

Man prieks to dzirdēt, Mara īgni noteica. Uzlūkojusi Debesbraucēju, viņa ņēmās ciešāk pētīt tā seju. Tas zvērs jums pamatīgi iezvēlis pa ģīmi, vai ne?

Lūkass uzmanīgi aptaustīja sāpīgo vīli, kas stiepās pār viņa vaigu un pieri. Ar mani viss būs kārtībā.

Mara iespurdzās. Protams, kā gan citādi! viņa sarkastiski norūca, turpinādama apkopt savas brūces. Es aizmirsu jūs taču esat varonis!

Kādu brīdi Lūkass vēroja šo sievieti, pūlēdamies izprast tās sarežģītās pretrunas, kas slēpās viņā. Pat no attāluma varēja saskatīt, ka viņas roka, ziežot uz ievainojumiem ziedi, trīc tā bija pēcreakcija vai muskuļu pārgurums. Tā noteikti bija nobijusies, jo tik tikko izspruka no nāves nagiem, par dažu centimetru tiesu, un viņa būtu muļķe, jāto neatzītu.

Un tomēr bija skaidri redzams, ka Mara nolēmusi nerādīt, kādas ir viņas īstās izjūtas, saglabājot klintscietās bruņas, kurās bija ietērpusi savu dvēseli. It kā viņa baidītos izrādīt jebkādas vājuma pazīmes,..

Tad piepeši laikam sajutusi viņa skatienu, Mara palūkojās uz viņa pusi. Es jau pateicu paldies, viņa norūca. Ko jūs vēlaties? Vai ordeni?

Lūkass pakratīja galvu. Es tikai gribētu uzzināt, kas īsti ar jums notika.

Uz mirkli šajās zaļajās acīs atkal uzliesmoja vecais naids. Taču tikai mirkli. Vornskra uzbrukums pēc divām grūtām ceļojuma dienām bez miega bija viņu emocionāli izsmēlis. Dusmas Maras skatienā apdzisa, atstājot tikai nogurumu un vēsumu.

Es tiku satriekta, jo parādījāties jūs! Mara sacīja, un viņas balsī izskanēja drīzāk nogurums, nevis rūgtums. Jūs parādījāties no kaut kādas sestās šķiras saimniecības uz desmitās šķiras planētas un izpostijāt manu dzīvi!

. Kā tā?

Maras se jā īsu mirkli uzplaiksnīja nicinājums. Jums nav ne jausmas par to, kas es esmu, vai ne?

Lūkass papurināja galvu. Esmu pārliecināts, ka atcerētos jūs, ja mēs kaut kad būtu tikušies.

Jā, protams, viņa sardOniski nomurmināja. Dižais, viszinošais džedijs. Redzi visu, dzirdi visu, zini visu, saproti visu! Nē, mēs neesam tikušies, bet es biju tur, kur tu mani nepamanīji, lai gan varēji ieraudzīt. ja būtu papūlējies. Es biju dejotāja Džeba Hutā pilī. Biju tur arī tajā dienā, kad jūs ieradāties pēc Solo.

Tad tā tas bija. Viņa bi ja strādājusi pie Džeba. Un Lūkass izpostīja tai dzīvi, nogalinot Džcbu…

Lūkass sarauca uzacis. Nē. Protams, šis slaidais augums un graciozās kustības varēja liecināt arī par dejošanas prasmi. Taču viņas lidošanas iemaņas, prasme apieties ar jebkādiem kuģiem… neizskaidrojamās iemaņas rīkoties ar gaismas zobenu tas viss nebija raksturīgi profesionālai dejotājai.

Mara gaidīja, viņas sejas izteiksme liecināja, ka tā cer uz Lūkasa attapību. Nē, viņš noteica. Jūs nebijāt tikai dejotāja. Tas bija aizsegs kaut kam citam.

Mara sašķobīja lūpas. Lieliski. Šaubu nav, tā jau bija džedija cienīga atklāsme. Turpiniet, jums taču padodas! Tātad ko es īsti tur darīju?

Lūkass saminstinājās. Iespēju bi ja daudz: pašlabuma meklētāja, kontrabandiste, maskējusies Džeba miesassardze. kādas kriminālas organizācijas spiedze…

Nē. Sī lietpratīgā rīcība ar gaismas zobenu… un pēkšņi Lūkass saprata visi trūkstošie mozaīkas gabaliņi sakrita kopā. Jūs tur gaidījāt mani! viņš iesaucās. Veiders zināja, ka es došos turp glābt Henu. Un sūtīja jūs mani sagūstīt!

Veiders? viņa itin kā izspļāva šo vārdu. Nesmīdiniet mani! Veiders bija muļķis, starp citu, viņš visu laiku balansēja uz nodevības robežas! Mans saimnieks sūtīja mani pie Džeba, lai es jūs nogalinātu, nevis savervētu!

Lūkass vērās viņā un juta, ka tam pār muguru skrien aukstas tirpas. Tā taču nevarēja būt īstenība… taču, raugoties šajā izmocītajā sejā, viņš saprata, ka viņa runā patiesību. Un jūsu pavēlnieks, viņš klusi sacīja, bija Imperators.

Jā, Mara atteica, un viņas balss skanēja kā čūskas šņāciens. Bet jūs iznīcinājāt viņu.

Lūkass norija siekalas, ieklausīdamies paša sirds skaļajos pukstos. Viņš nebija nogalinājis Imperatoru to paveica Darts Veiders, taču nelikās vis. ka Mara ņemtu vērā tik nenozīmīgus sīkumus. Un tomēr jūs maldāties, viņš atbildēja. Viņš mēģināju gan mani savervēt.

Tikai tāpēc, ka man neizdevās padarīt savu darāmo, viņa nomurmināja. Viņas rīkles muskuļi sažņaudzās. Tad, kad jūs jau stājāties pretī Vcideram. Vai jums šķiet, ka viņš nezināja, ko Veiders jums piedāvāja? Palīdzēt jums viņu uzveikt…?

Lūkass apdomāja dzirdēto, neviļus pūlēdamies pakustināt savas mākslīgās rokas pamirušos pirkstus. Jā, Veiders tiešām bija šādu savienību piedāvājis kau jas laika Kloudsitijā. Nedomāju vis. ka tas bija nopietns piedāvājums, viņš nomurmināja.

Imperators gan domāja, ka tas bija nopietni, Mara neizteiksmīgi iebilda. Viņš to zināja. Un to, ko zināja viņš, zināju arī es.

Viņas skatienā atkal bija parādījušās sāpes. Es bi ju viņa labā roka, Debesbraucēj, Mara sacīja, pārcilādama prātā atmiņas. -Tā mani sauca galmā Imperatora Roka. Es viņam uzticīgi kalpoju, lidoju pa visu galaktiku, darīdama visu to, ar ko Imperatora flote un kaujinieki netika galā. Tas bija mans vienīgais lielais talants es spēju sadzirdēt viņa saucienu no jebkura Impēri jas nostūra un noraidīt ziņu atpakaļ tādā pašā veidā. Es atklāju nodevējus, gūstīju viņa ienaidniekus, palīdzēju tam tikt galā ar daudzajiem trulajiem birokrātiem. Man bija prestižs darbs, cilvēku cieņa un vara.

Maras skatiens lēnām atkal atgriezās tagadnē. Un jūs to visu man atņēmāt. Jau par to vien esat pelnījis nāvi.

Kas tad nogāja greizi? Lūkass piespieda sevi pavaicāt.

Viņa uzmeta lūpu. Džeba negribēja, lai es dodos līdzi lai brigādei. Tieši tā pavisam vienkārši. Es lūdzos viņu, lai man atļauj… visu ko solīju, tirgojos, bet nespēju mainīt viņa apņēmību.

Ja, Lūkass nopietni noteica. Džebam piemita spējas pretoties ietekmēšanai ar garaspēka palīdzību.

Ja viņa būtu bijusi uz tā kuģa…

Lūkass nodrebinājās. Ar gara acīm viņš atkal skatīja biedējošo vīziju tumšajā Dagobahas alā. Noslēpumainais sievietes siluets stāvēja laivā uz klāja, šī sieviete smējās par viņu, augstu pacēlusi viņam nolaupīto gaismas zobenu…

Arī pirmajā reizē pirms daudziem gadiem šī ala bija Lūkasam parādījusi iespējamās nākotnes attēlu. Šajā reizē Lūkass to noprata ala parādīja viņam iespējamās pagātnes attēlu. Jus būtu guvusi uzvaru, viņš klusi noteica.

Mara viņu nikni nopētīja. Es no jums nelūdzu izpratni vai līdzjūtību, sieviete kodīgi atcirta. Jūs gribējāt zināt. Labi, tagad jūs zināt.

Lūkass kādu mirkli ļāva tai apkopt brūces klusējot. Tad kāpēc jūs esat šeit? viņš vaicāja. Kāpēc neesat Impērijā?

Kurā Impērijā? viņa pārprasīja. Tā taču nīkuļo jūs to zināt tikpat labi kā es.

Bet kamēr tā vēl pastāv…

Mara paraudzījās viņā tik zīmīgi, ka Lūkass apklusa. Pie kā tad lai es ietu? Mara vaicāja. Tie mani nepazīst. Neviens no viņiem. Vismaz ne kā Imperatora Roku. Es taču biju ēna, strādāju ārpus reģistros un protokolos paredzētajām operācijām. Par manu darbību nav saglabājušies nekādi ieraksti. Tie, kurus es pazinu, bija ar mani iepazīstināti, bet tiku tiem stādīta priekšā kā dejotāja galma dekorācija, Imperatora laikkavētāja.

Maras acis aizmiglojās tās atkal aizplīvuroja atmiņas. Pēc Endoras man vairs nebija, kurp doties, viņa rūgti noteica. Nav ne pazīšanās, ne līdzekļu. Pat ne legālas identitātes. Es esmu viena pati.

Un tāpēc jūs saistījāties ar Kardu?

Tā notika. Vispirms es četrarpus gadus klīdu apkārt pa visu galaktiku. Darīju, ko varēju. Mara nenovērsa skatienu no Lūkasa. Tajā atkal bija parādījies naida spīdums. Es smagi strādāju, lai ieņemtu to stāvokli, kāds man ir šodien, Debesbraucēj. Un šajā reizē jūs to vairs neizpostīsiet. Vairs ne.

Es nekad neesmu gribējis jums kaut ko izpostīt, viņš rāmi sacīja. Es gribu vienīgi tikt atpakaļ uz Jauno Republiku.

Bet es gribu atjaunot veco Impēriju! viņa atcirta. Mēs vienmēr nevaram dabūt to, ko gribam, vai ne?

Lūkass papurināja galvu. Nē. Nevaram.

Kādu mirkli Mara domīgi vērās viņā. Tas pēkšņi viņa pasniedza tam tūbiņu ar ziedi un noteica: Ņemiet un apsmērējiet to brūci. Bet pēc tam mazliet paguliet. Rīt būs grūta diena.

27. nodala

Apskrambātais A klases kravas kuģis slīdēja līdzās "Himēras" labajam bortam milzīgs preču pārvadāšanai paredzēts lidaparāts, kas spēja uzņemt lielu ātrumu. Tā nespodrais korpuss zvaigžņu iznīcinātāja signāluguņu gaismā matēti spīdēja. Sēžot savā kabīnē, Trouns pārbaudīja sensorus un pamāja. Izskatās labi. kaptein, viņš sacīja Pelleonam. Tieši tā arī vajadzēja būt. Varat turpināt, tikko tests būs gatavs.

Pēc dažām minūtēm tas būs gatavs, ser, Pelleons atbildēja, aplūkodams datus uz ekrāna. — Tehniķiem joprojām ir dažas problēmas ar aizsardzības sistēmu.

Viņš aizturēja elpu, bīdamies no admirāļa dusmu uzliesmojuma. Nepārbaudītā aizsardzības sistēma un īpašiem uzdevumiem piemērotais kuģis maksāja lielu naudu šim nolūkam Impērija tiešām nebija naudu taupījusi. Ja šī sistēma pēkšņi izrādītos nederīga, tad visa Slais Vēnas operācija bija apdraudēta….

Taču dižadmirālis mierīgi pamāja. Mums vēl ir laika diezgan, viņš rāmi atteica. Kas dzirdams Mirkrā?

Pēdējā atskaite pienāca pirms divām stundām, Pelleons atbildēja. Joprojām nekā nav.

Trouns atkal pamāja. Un kādas ir ziņas no Slais Vēnas?

Mhm… Pelleons ieslēdza attiecīgo kanālu un pārbaudīja reģistrus. Tur kopā ir simt divpadsmit kara kuģu. Sešdesmit pieci tikuši lietoti kravas pārvadāšanai, pārējie kā pavadoņkuģi.

Sešdesmit pieci… Trouns atkārtoja, izskatīdamies visai apmierināts. Lieliski. Tas nozīmē, ka mums atliek tikai izvēlēties.

Pelleons saminstinājās, it kā viņu būtu pārņēmusi neērtības sajūta. Jā, ser.

Trouns atrāva skatienu no kravas kuģa un uzlūkoja Pelleonu. Vai jums ir kādas rūpes, kaptein?

Pelleons pamāja uz kuģa pusi. Man nepatīk to sūtīt ienaidnieka teritorijā bez kārtīgi izstrādātiem sakariem.

Mums nav izvēles, Trouns sausi atgādināja. Ja gribam darbināt šo aizsardzības sistēmu, tad

ar to jārēķinās. Tāda ši sistēma ir nekas netiek tai cauri. Ne iekšā, ne ārā. Viņš sarauca uzacis. Ja vien… tā vispār darbosies! viņš trāpīgi piebilda.

-Jā, ser. Bet…

Bet ko, kaptein?

Pelleons savaldījās un mainīja sarunas virzienu. Kā šķiet, admirāl, šajā operācijā mums labākais ierocis būtu Cēbaots.

Trouna skatiens pēkšņi kļuva mazliet skarbāks.

Cēbaots?

Jā, ser. Viņš mums varētu nodrošināt sakarus ar…

Mums nav vajadzīgi sakari, kaptein! Trouns viņu pārtrauca. Mūsu mērķiem vajadzīgs tikai precīzs laika aprēķins.

Es neesmu ar jums vienisprātis, admirāl. Normālos apstākļos jā, precīzām laika aplēsēm varētu būt izšķiroša nozīme. Taču mēs nekādi nevaram aplēst, cik ilgs laiks mums būs nepieciešams, lai tiktu cauri Slaisas kontrolsistēmai.

Gluži otrādi, Trouns vēsi atteica. Esmu ļoti uzmanīgi izstudējis slaisu psiholoģiju. Varu diezgan precīzi paredzēt, kā viņi rīkosies.

Pelleons grieza zobus. Ja kontroles sistēmu vadīs slaisi, tad varbūt. Bet Slais Venā ir tik daudz dumpinieku ieguldījuma, ka tie noteikti norīkojuši tur arī savus ļaudis.

Tam nav nozīmes, Trouns atbildēja. Slaisi noteikti visu atbildību ņems uz sevi. Un notikumu • gaitu noteiks viņu aplēses.

Pelleons padevās, apzinoties savu sakāvi. Jā, ser, viņš nomurmināja.

Trouns pavērās viņā. Tas nav bravūras jautājums, kaptein. Mums nav jāpierāda, ka Impērijas 11ote var sekmīgi darboties ari bez viņa. Patiesība ir tāda, ka mēs nevaram atļauties Cēbaota izmantošanu pārāk bieži un būtiskās lietās.

Tāpēc, ka tad mēs kļūtu no viņa atkarīgi? Pelleons īgni apjautājās. It kā mums nebūtu pietiekami spēcīgi datori, kas spēj veikt vissarežģītākās kaujas operācijas.

Trouns pasmaidīja. Jā, tas jums nepatīk, vai ne? Nekas, nav svarīgi. Tā ir tikai daļa no visa, turklāt pavisam maza daļiņa. Mani vairāk uztrauc tas, vai mēs neiepotēsim māsteram Cēbaotam pārliecību, ka viņš bauda lielu varu jo viņš ir varaskārs.

Pelleons sarauca pieri. Bet viņš teica, ka nealkstot pēc varas.

Tad viņš melo, Trouns auksti atbildēja. Visi cilvēki tiecas pēc varas. Un jo vairāk tās ir, jo vairāk tie kāro.

Pelleons apdomāja dzirdēto. Taču, ja viņš var mūs apdraudēt… kapteinis aprāvās, piepeši atcerējies, ka apkārt ir cilvēki.

Dižadmirālis nelikās traucēties. Kāpēc lai mēs viņu neizmantotu? tas noprasīja. Viss ir ļoti vienkārši. Mums taču drīz būs iespēja apmierināt viņa varaskāres uzplūdus vislielākajā mērā… un, tikko būsim to izdarījuši, viņš nespēs mums kaitēt, jo būs padarits nekaitīgs.

Lea Orgena Solo un dvīņi?

Tieši tā, Trouns atteica, pamādams ar galvu. Viņa acis iemirdzējās. Tikko tie būs Cēbaotam rokā. mazās ekskursijas kopā ar floti viņam liksies tikai, sīkas izklaides intermēdijas starp īstā darba cēlieniem.

Pelleons novērsās, cenzdamies neskatīties šajās • mulsinošajās acīs. Teorija šķita visai ticama, bet prakse… Tajā gadījumā, protams, ja nogriji tiks ar to sievišķi galā.

Tiks, Trouns likās gluži pārliecināts. Viņai un tās apsargiem drīz pietrūks triku. Tas noteikti notiks ātrāk, nekā mums pietrūks nogri ju.

Pelleona priekšā iedegās ekrāns. Viņi ir gatavi, ser, kapteinis paziņoja.

Trouns atkal pievērsās kuģim. Pie lietas, kaptein.

Pelleons dziļi ievilka elpu un parāva slēdzi. Iedarbiniet aizsardzības sistēmu!

Apskrambātais kuģis aiz iluminatora palika tieši tāds, kā bijis.

Trouns to vērīgi nopētīja. Pavērās displejos, atkal aplūkoja lidaparātu… un pagriezās pret Pelleonu. Viņa sejā rotājās apmierināts smaids. Lieliski, kaptein. Viss ir tieši tā, kā es gribēju. Apsveicu jus un jūsu tehniķus!

Pateicos, ser, Pelleons noteica, atslābinādamies. Viņš pat nebija pamanījis, pa kuru laiku muskuļi bija saspringuši. Tātad mums ir zaļā gaisma?

Dižadmirāļa smaids palika nemainīgs, tikai viņa seja pēkšņi likās barga.. Zaļā gaisma, kaptein, viņš skarbi attrauca. Ziņojiet kaujinieku vienībām, lai gatavojas doties uz tikšanās vietu.

Slais Vēnas kuģubūvētava būs mūsu!

Vedžs Antils neticīgi atrāva skatienu no displeja. Jūs laikam jokojat, viņš sacīja dispečeram. Pavadīt?

Dispečers gluži nevainīgi pavērās pretī. Un kas tur liels? viņš vaicāja. Jums taču ir X klases lidaparāti. Jūs taču nemitīgi kaut ko eskortējat.

Mēs pavadām cilvēkus, Vedžs atcirta. Mēs nemēdzam pavadīt kravas kuģus!

Dispečera sejā nevainīgā izteiksme pārvērtās tajā .varēja saskatīt vāji slēptu nepatiku, un Vedžs pēkšņi iedomājās, ka pēdējā laikā abiem tādas nesaprašanās atgadās aizvien biežāk. Klausieties, komandier, neizgāziet dusmas uz mani! dispečers norūca. Vajadzīgs standarta eskorts. Kāda starpība, vai uz klāja ir cilvēki vai nolietots reaktors?

Vedžs atkal ielūkojās displejā. Viņš bija profesionālis ar savu lepnumu, tur tā lieta. Attālums līdz Slais Vēnai X klases lidaparātam ir tāls ceļš, viņš atbildēja.

Jā, bet pa speciālo līniju ziņoja, ka jūs paliksiet uz kravas kuģa borta, kamēr kuģis tiks cauri kontrolsistēmai, dispečers sacīja, pārliekdamies pār pulti, lai nospiestu taustiņu Vedža priekšā. Jūs tikai ievedīsiet to iekšā.

Vedžs pārbaudīja ziņojumus. Tātad pēc tam viņiem vajadzēs sēdēt kuģubūvētavā, gaidot pārējo konvoju, lai tālāk kopā ar to pavadītu kravu līdz Bpfasai; Tādā gadījumā inēs ilgu laiku būsim prom no Karaskcntas, viņš ierunājās.

Ja es būtu jūsu vietā, tad par to likai priecātos, komandier, dispečers sacīja, pieklusinādams balsi.

Man kaut kas ienāca prātā. Kā šķiet, tad padomnieks Feilijs un viņa piekritēji beidzot nolēmuši rfkoties.

Vedžs juta, ka tam pār muguru pārskrien vēsas tirpas. Jūs taču nedomājāt… apvērsumu?

Dispečers pieiēca kājās, it kā būtu apliets ar vārošu ūdeni. Nē, protams, ka ne! Vai tad jums-šķiet, ka Feilijs ir…?

Dispečers aprāvās, viņa skatiens piepeši bija kļuvis piesardzīgs. Ak, es saprotu. Jūs esat no Akbara koservatīvajiem, ko? Skatieties patiesībai acīs, komandier Akbars ir zaudējis saskarsmi ar ierindas karavīriem. Ar Alianses vīriem ja vien viņš vispār kādreiz ir artiem sapraties. Feilijs visā Padomē ir vienīgais, kurš tiešām interesējas par mums. Dispečers norādīja uz displeja pusi. Apskatieties vien. Šie mēsli nākuši no Akbara dārziņa.

Ak jā, un aiz mums ir Impērija, Vedžs nomurmināja. mulsi apzinādamies, ka dispečera vārdiskais uzbrukums Akbaram noskaņojis arī viņu pret to, liekot apšaubīt paša argumentus. .Viņš prātoja, vai sarunbiedrs tā rīkojies ar nodomu. Vai arī tas bija viens no militāristu vidē nemitīgi pieaugošā Feilija piekritēju pulka.

Lūkojoties uz visu no šāda redzes viedokļa, nelielas brīvdienas, uz kādu laiku aizbraucot no Karaskentas. nebūt nenāktu par sliktu. Vismaz viņš tiktu projām no šim stulbajām politiskajām spēlēm. Un kad mēs izbrauktu?

Tiklīdz jūs savāktu uz borta savu apkalpi, dispečers sacīja. Kravu jau lādē iekšā.

Labi, Vedžs noteica un pameta vadības pulti. Viņš steigšus devās pa gaiteni uz apkalpes telpām. Jā. Kluss un mierīgs izbraukums uz Slais Venu un Bpt'as.u varbūt tiešām šobrīd būtu prātīgākā izeja. Viņš iegūtu kādu atelpu, lai varētu apdomāt, kas īsti pašreiz notiek ar Jauno Republiku. Viņš taču bija riskējis ar visu, stāvēdams pie tās dibināšanas pirmsākumiem.

Un, ja imperiāli ceļā mēģinātu uzbrukt… Labi, tic vismaz bija tādi draudi, ar ko Vedžs prastu cīnīties.

28. nodala

Tieši ap dienas vidu viņi pamanīja tikko sadzirdamas skaņas, kas šad un tad izlauzās cauri mežam. Pagāja stunda, un tikai tad Lūkass spēja noteikt šo skaņu izcelsmi.

Tā ir motorizētā vienība.

Vai esat pārliecināts, ka tie ir militāristi? Mara apjautājās, ieklausīdamās rūkoņā un dūkoņā, kas ik pa laikam atjaunojās, bet pēc tam atkal apklusa.

Esmu gan pārliecināts, Lūkass drūmi atteica. Pazīstu šīs skaņas kopš Endoras.

Mara neatbildēja, un kādu mirkli Lūkass apsvēra, vai Endoras pieminēšana viņas klātbūtnē bija prātīga rīcība. Taču, ieskatījies Maras sejā, viņš jutās atvieglots. Visa viņas uzmanība bija pievērsta dūkoņai.

Izklausās tā, ka tic dodas uz dienvidiem, Mara pēc minūtes bilda. Bet ziemeļos… es tajā pusē neko nedzirdu.

Lūkass ieklausījās. Es arī ne, viņš bilda. Un tomēr… Artū, vai tu mums varētu sagatavot audiokarti?

Droids piekrītoši nopīkstēja. Pēc mirkļa iedegās droida hologrāfiskais projektors un parādījās divkrāsaina karte, rēgodamās dažu centimetru attālumā no lapu paklāja zem viņu kājām.

Man bija taisnība, Mara sacīja, norādīdama uz karti. Dažas vienības ir tieši mums priekšā, bet pārējās devušās uz dienvidiem. Ziemeļos neko nemana.

Tas nozīmē, ka mums jāmēģina doties uz ziemeļiem, Lūkass bilda.

Mara drūmi sarauca pieri. Kā jūs to iedomājaties?

Raugiet, viņi noteikti zina, ka mēs dodamies uz Hiljardsitiju, Lūkass sacīja. Un izvietojušies centrā, bet izvērš meklējumus uz visām pusēm.

Mara tikko manāmi pavīpsnāja. Kāda aizkustinoša džedija naivitāte, viņa norūca. Manuprāt, jūs neņemat vērā kaut ko būtisku ja mēs viņus tur nedzirdam, tad tas nenozīmē, ka viņu tur nav.

Lūkass īgni raudzījās hologrāfiskajā kartē. Jā, protams, viņi varbūt ir izvietojuši kādu vienību arī tur. viņš piekrita. Bet ko tāda taktika tiem dotu?

Ak vai, Debesbraucēj! Tas taču ir visvecākais taktiskais triks visā stratēģijas vēsturē! Ja visu drošā ceļa perimetru nav iespējams noteikt, tad upuris veic apkārtceļu un gaida izdevīgu bridi. Ja. nevēlaties, lai vajātais to darītu, jūs viņam parādāt šķietamu izeju. Mara pastiepa pirkstu, novilkdama līniju cauri "klusajai" joslai uz kartes. Šajā gadījumā mēs dotu tiem vēl vienu trumpi: ja mēs metīsimies uz ziemeļiem, lai izbēgtu no iztālēm dzirdamajiem motorizētajiem kaujiniekiem, tas būtu tūlītējs pierādījums, ka mums ir no tiem kaut kas slēpjams.

Lūkass saviebās. Tiem taču nav vajadzīgi nekādi pierādījumi!

Mara paraustīja plecus un atkal izslējās taisni. Daži virsnieki ir vairāk tendēti ievērot likumus, nekā citi. Jautājums ir tāds ko mums tagad darīt?

Lūkass atkal pavērās kartē. Pēc Maras atzinuma, viņi atradās četru vai piecu kilometru attālumā no mežmalas. Divas stundas šurpu vai turpu… Ja jau imperiāli sūtījuši tik daudzas vienības, nežēlojot spēkus… Iespējams, ka tie mēģina mūs aplenkt, viņš lēnām ieteicās. Un tāpēc virzās gan uz ziemeļiem, gan dienvidiem. Varbūt pat cenšas nokļūt mums aiz muguras.

Ja viņi jau nav to izdarījuši, Mara bilda. Taču tādā gadījumā mēs vairs nedzirdētu to pārvietošanos. Viņi īsti nezina, cik ātri mēs pārvietojamas, tāpēc devušies apkārt ar lielu līkumu. Un pārvietojas ar tādiem satiksmes līdzekļiem, kuriem ir skaļi motori. Tādus lieto standartoperācijās, veidojot aplenkumu.

Lūkass*saknieba lūpas. Vienu gan imperiāli nezināja ka šeit ir kāds, kas precīzi zina, ko viņi darīs. Un kā tad lai mēs no šī aplenkuma izlaužamies? viņš pajautāja.

Mara iešņācās. Mēs to nedarīsim! viņa paziņoja. Tādam nolūkam mums vajadzētu daudz vairāk aprīkojuma, nekā ir.

Priekšā atkal atskanēja kluss troksnis rūkoņa un dūkoņa, kas tapa vispirms skaļāka, pēc tam klusāka. Tādā gadījuma, Lūkass noteica, mēs tikpat labi varētu doties ārā no meža viņiem tieši pa vidu. Varbūt šos pasaukt, lai tie mūs beidzot ieraudzītu.

Mara iespurdzās. Kā divi nevainīgi tūristi, kuriem nav nekā slēpjama?

Vai jums ir kāda labāka ideja?

Mara uzlūkoja Lūkasu. Taču tas bija dompilns skatiens viņa vēl prātoja, nebūdama gatava izteikt nekādus argumentus. Nē, īstenībā nav vis, viņa beidzot sacīja. Man šķiet, ka jums ari gribētos uzstāties mainītās lomās, kā ierosināja Kards.

Lūkass paraustīja plecus. Mums diez vai izdosies izlauzties tiem cauri ar ieročiem rokās, viņš tai atgādināja. Ja jums ir taisnība un viņi tiešām ievēro to taktiku, par kuru jūs runājāt, tad mums nav cerību paslīdēt tiem garām neievērotiem. Un viss cits ir blefs. Bet, jo lielāks blefs, jo vairāk cerību, ka tas var izdoties.

Maras lūpas savilkās urskulī. Domāju gan. Mazliet šaubīgi viņa izlādēja savu ieroci un pasniedza to Lūkasam.

Lūkass to paņēma un pasvārstīja plaukstā. Imperiāli var pārbaudīt, vai tas ir pielādēts, viņš rāmi sacīja. Es pārbaudītu.

Paklausieties, Debesbraucēj, ja jums šķiet, ka es būtu gatava dot jums rokās pielādētu ieroci…

Ja nu mūs vēl pirms imperiāliem atkalpārsteigs kāds vornskrs, Lūkass klusi atgādināja, jums nemūžam neizdosies to savlaicīgi pielādēt.

Ja nu man ir vienalga? viņa atcirta.

Mara atkal uzlūkoja viņu, taču šajā skatienā nebija-pārliecības. Varēja manīt, ka tā sakož zobus, pasniegdama Lūkasam aptveri. Paldies, Lūkass noteica, pielādēja ieroci un piekabināja to pie savas labās rokas. Un tagad tu, Artū! Lūkass uzsauca droidam.

Droids saprata. Tā ķermeņa augšdaļā atbīdījās trapecveidīga sprauga tāds kā dziļš kravas nodalījums. Pagriezies pret Maru, Lūkass pastiepa roku.

Ieraudzījusi pastiepto roku un atvērušos bagāžas nodalījumu, viņa noteica: Tad lūk, kā jūs to izdarījāt! īgni atāķēja no jostas Lūkasa gaismas zobenu un pasniedza to viņam. Es mūžam brīnījos, kā jums izdevās to iedabūt Džeba pilī!

Lūkass ievietoja gaismas zobenu spraugā, un Artū aizvēra bagāžas nodalījumu ciet. Ja tas ierocis būs nepieciešams, es tev uzsaukšu! viņš brīdināja droidu.

Nepaļaujieties uz tā darbību! Mara brīdināja. Isalamiru izraisītais efekts esot manāms vairāku kilometru attālumā tie triki, kuri mums izdevās mežā, pie Hiljardsitijas neizdosies.

Es saprotu, Lūkass atbildēja, palocīdams galvu. Tagad, man šķiet, mēs varam iet.

Ne gluži, Mara ierunājās, pētīdama viņu. Mums vēl kaut kā jātiek galā ar jūsu seju.

Lūkass paraustīja uzaci. Nav cerību, ka Artū varētu arī to kaut kur nobāzt.

Tas būtu jocīgi. Nē, man bi ja padomā kaut kas cits. Mara palūkojās apkārt, pēc tam piegāja pie kāda savāda krūma, kas bija redzams dažu metru attālumā. To sasniegusi, viņa pavilka lejup tunikas piedurkni, lai tā nosegtu roku, un uzmanīgi noplūca dažas lapas. Paveiciet augšup piedurkni un pastiepiet roku! viņa pavēlēja, atgriezusies pie Lūkasa.

Viņš paklausīja, un Mara ātri novilka pār Lūkasa rokas dilbu ar vienas lapas galiņu. Palūk! Redzēsim, vai tas iedarbosies.

Kas tas tāds…. a-ak vai! Lūkasa seja saviebās negantās sāpēs roka neciešami smeldza.

Lieliski! Mara noteica, un viņas balss pauda drūmu apmierinājumu. Jūs esat alerģisks pret tām tāpat kā visi! Pacietieties, sāpes pēc dažām sekundēm zudīs.

Un paldies! viņš attrauca. Sāpes tiešām rimās. Kārtībā. Un kā būs… hm! Ar to šausmīgo nātre ni?

Tā saglabāsies mazliet ilgāk, viņa sacīja, norādot uz Lūkasa roku. Bet tas nekas. Kā jums patīk?

Lūkass sakoda zobus. Nieze bija īsta mocība… taču Marai bija taisnība. Tur, kur viņa bija pārvilkusi pāri lapu, āda bija kļuvusi tumša un uzblīdusi, to klāja sīki pūslīši. Izskatās pretīgi, viņš norūca.

Protams, Mara piekrita. Vai gribat darīt to pats, vai lai es palīdzu?

Lūkass grieza zobus. Tas nekādā ziņā nebija patīkami. Es varu to izdarīt.

Tas tiešām bija nepatīkami, bet ap to laiku, kad Lūkass bija ticis līdz zodam, patrinot ādu ar lapām, sāpes pierē jau bija sākušas pierimt. Ceru, ka neesmu tās lapas pietuvinājis pārāk tuvu acīm, viņš rūca, zobus sakodis, aizmetot lapas tālu mežā un cīnoties ar vēlmi kasīt seju ar nagiem. Labāk būtu, ja es šopēcpusdien tomēr kaut ko redzētu.

Man šķiet, ka ar jums viss būs kārtībā, Mara atteica, pētīdama viņa seju. Tagad jūsu ģīmis izskatās diezgan atbaidošs. Jūs noteikti neatgādināt cilvēku, kas apskatāms kādās no tām fotogrāfijām, kuras varētu būt viņu rīcībā, tas ir skaidrs.

Priecājos to dzirdēt. Lūkass dziļi ievilka elpu un klusībā atkārtoja džediju parastos vingrinājumus sāpju paciešanai. Garaspēkam atslābstot, tie nebija tik iedarbīgi, tomēr mazliet palīdzēja. Cik ilgi es tāds izskatīšos?

Pietūkums zudīs pēc vairākām stundām. Līdz rītam tas vēl saglabāsies.

Pietiekami labi. Tātad tagad mēs esam gatavi iet?

Cik vien varam būt. Pagriezusi muguru Artū, viņa paņēma nesamo un sāka iet. Kustamies!

. Viņi tika uz priekšu gluži labi, par spīti Maras vārīgajai potītei un Lūkasa sāpīgajai, niezošajai sejai. Lūkasam par atvieglojumu, nieze pēc pusstundas beidzās, palika tikai uzpampums ar pūslīšiem.

Ar Maras potīti tomēr bija sliktāk. Tā kā Lūkass soļoja aiz viņas un aiz Artū, tas skaidri redzēja, ka sievietei neklājas viegli. Artū nācās nest un papildu svars arī nenāca viņas locītavai par labu. Divreiz Lūkass jau gribēja tai piedāvāt atkal mainīties lomām. Jomēr viņš pretojās šai līdzjūtīgajai domai. Šī bija viņu labākā iespēja tikt laukā, un viņi abi to zināja.

Turklāt viņa bija pārāk lepna, lai atzītos, cik tai grūti.

Viņi bija nogājuši vēl apmēram kilometru, ik pa laikam dzirdot priekšā rūkoņu un dūkoņu. Un tad pēkšņi tic bija klāt.

Braucēji bija divi, tērpušies spīdīgos, baltos bruņutērpos. Tie strauji tuvojās viņiem un apstājās pavisam tuvu Lūkasam viņš tik tikko paguva tos pamanīt. Tātad tie jau bija zinā juši, kur atrodas mērķis.

Tas nozīmēja, ka meklētāju grupa bija tos pamanījusi jau vismaz pirms dažām minūtēm. Labi vien, Lūkass nodomāja, ka viņi ar Māru vairs netika mainījušies lomām!

Stāt! viens no braucējiem uzsauca gluži lieki. jo viņi jau bija apstājušies. Abi bija pacēluši ieročus un gatavi šaut. Impērijas vārdā, identificējiet sevi!

Bija laiks sākt izrādi. Ak, tētīt, kā es priecājos, ka jūs parādījāties! Lūkass uzsauca, pūlēdamies runāt pēc iespējas priecīgāk cik vien piepampušie vaigi atļāva, Vai jums te nav pieejams kāds transports, ko? Man kājas vairs neklausa!

Braucēji apklusa, ii kā brīnīdamies, kas noticis… pēkšņi viņu attieksmē parādījās kāda šaubu ēna.

Mani sauc Džeids, Lūkass sacīja. Viņš norādīja uz Maru. Man šeit ir dāvaniņa Talonam Kardam.

Kā šķiet, tad viņš nekādu transportu pretī nav atsūtījis, ko?

Iestājās īss klusuma brīdis. Abi motorizētie apspriedās savā starpā. Lūkass nolēma, ka viņi droši vien izsauc bāzi, lai konsultētos. Fakts, ka gūstekne ir sieviete, tiešām bija tos pārsteidzis. Vai ar to pietiks, tas jau bija cits jautājums.

Jums jānāk mums līdzi! viens no motorizētajiem pavēlēja. Ar jums grib aprunāties mūsu virsnieks. Paklausieties jūs, sievišķi! Lieciet to droidu nost un nāciet mums līdzi!

Lai notiek, Lūkass sacīja, kad viens no motorizētajiem tuvojās Artū. Bet es gribu, lai jūs apliecināt, ka atvedu viņu šurp. Kards mēdz izvairīties no prēmiju izmaksāšanas, ja tas ir iespējams, un droši vien mēģinās ari šajā gadījumā.

Jūs esat prēmiju mednieks? motorizētais noprasīja, un viņa balsī varēja saklausīt nepārprotamu nicinājumu.

Tā ir, Lūkass atteica ar neslēptu profesionālu lepnumu, tā dodot pretsparu motorizētā mednieka nicinājumam. Ne jau tāpēc, ka viņam būtu sāpīgs šo zeļļu nicinājums. Patiesībā viņš pat cerēja uz to. Jo greizāks priekšstats imperiāliem par viņu radīsies, jo ilgāk tiem nāksies noņemties, lai noprastu patiesību un redzētu cauri šim apmānam.

Zemapziņas dziļumos tomēr Lūkasam nelika miera doma, vai džedijam klātos pielietot arī tādus trikus.

Otrs motorizētais bija nokāpis no braucamā un piestiprināja pie tā Artū sēdekli. Atkal uzrāpies savā vietā, viņš lēnām brauca uz priekšu tādā ātrumā, lai ātrā soli būtu iespējams tikt līdzi. Jūs abi sekojiet man! pirmais braucējs izrīkoja, pagriezies atpakaļ. Bet vispirms nometiet zemē ieroci, Džeid!

Lūkass paklausīja, un viņi devās ceļā. Pirmais motobraucējs aizkavējās tikai tik ilgi, lai paceltu nomesto ieroci, un sekoja viņiem.

Pagāja vēl viena stunda, kamēr viņi tika līdz meža malai. Viņiem braucot, procesija auga augdama, jo tiem piebiedrojās aizvien jauni motorizēti kaujinieki, izvietodamies ap Lūkasu un Maru vai arī pievienojās priekšējiem braucējiem. Kad tie tuvojās meža malai, parādījās vēl citi pilnās bruņās tērpušies kaujinieki ar paceltiem ieročiem, kuri tāpat brauca līdzi procesijai. Tie veidoja viņiem iespaidīgu pavadoņu pulku.

Tad, kad tie beidzot izbrauca no meža, eskortu jau veidoja ne mazāk par desmit kaujiniekiem uz braucamajiem un divdesmit kājniekiem. Tā tik bija militāristu parāde! Tā vēl vairāk nekā pats meklēšanas fakts paradīja Lūkasam to nopietnību, ar kādu impēristi noslēpumainu mērķu labad dzinās pēc sava laupījuma. Pat Impērijas bagātības un slavas laikos imperiāli nemēdza sūtīt operācijās tik lielas kaujinieku grupas.

Piecdesmit metru platajā klajuma joslā starp mežu un tuvākajām Hiljardsitijas celtnēm gaidīja trīs cilvēki: vēl divi kaujinieki un kāds vīrs ar bargu seju, ģērbies bruņā, noputējušā Impērijas armijas uniformā. Tam bija majora zīmotnes. īstajā laikā, pēdējais klusi nomurmināja, kad Mara un Lūkass tika pastumti uz viņa pusi. Kas tie tādi?

Vīrietis teica, ka viņu saucot Džeids, viens no pirmajiem braucējiem paziņoja mazliet aizsmakušā balsi. Šķita, ka tādas balsis bija viņiem visiem. Prēmiju mednieks, kas strādā Karda uzdevumā. Viņš apgalvoja, ka šī sieviete esot gūstekne.

Biju gūstekne! majors izlaboja, vērodams Māru.

Kā tad tevi sauc, zagle?

Senni Kilu, Mara nelaipni paziņoja. Un es neesmu zagle. Talons Kards ir man parādā, un diezgan daudz. Es ņēmu tikai to, kas man pienākas.

Majors nopētīja Lūkasu, un Lūkass paraustīja plecus. Man nav daļas par Karda darīšanām. Viņš lika man atvest šo sievieti atpakaļ. Es viņu atvedu atpakaļ.

Un arī to, ko viņa nozaga, kā redzu. Viņš aplūkoja Artu. kas joprojām bi ja piesaistīts sēdeklim. Noceliet to droidu no braucamā! viņš pavēlēja braucējam. Te zeme ir pietiekami gluda, lai droids varētu pārvietoties pats. Lai tas pievienojas gūstekņiem. Uzliec tiem rokudzelžus. Te viņi nepaklups koku sakņu nav.

Vienu mirklīti! Lūkass iesaucās, kad viņam tuvojās vairāki kaujinieki. Man arī?

Majors uzrāva uzacis. Kādas problēmas, prēmiju medniek? viņš izaicinošā tonī vaicāja.

Jā gan, man patiešām ir problēmas! Lūkass iesaucās. Viņu ir cietumniece, un nevis es!

Pašlaik jūs abi esat cietumnieki! majors paziņoja. Tāpēc aizverieties! Viņš pavērās Lūkasam sejā. Kad tas ar jums gadījās?

Tātad viņi nebija pazinuši Lūkasa vaibstus šajā uzblidušājā sejā. Viņu ķerot, es ieskrēju kaut kādā krūmā, Lūkass norūca, kad kaujinieks saslēdza viņa rokas rokudzelžos. Kādu laiku manas rokas šausmīgi sāpēja.

Majors tikko jaušami zobgalīgi pasmaidīja. Tas gan jums sagādāja nelielas grūtības, vai ne? viņš sausi noteica. Cik labi, ka mums līdzi ir kvalificētu mediķu brigāde. Tie noteikti īsā laikā dabūs jums to pampumu nost. Viņš vēl kādu laiku vērās Lūkasam acīs, pēc tam pievērsās kaujinieku vadītājam. Jūs taču viņu atbruņojāt, vai ne?

Kaujinieks norādīja uz Maras ieroci un pasniedza to majoram. Tas ir interesants, majors nomurmināja, apgrozīdams to rokās, bet pēc tam pieāķēja sev pie jostas. Virs galvas atskanēja klusa dūkoņa. Viņš pavērās augšup un pamanīja nelielu pavadoni, kas laidās lejup. Ar to bijā atvestas motorizētās vienības standarta programma, gluži kā Mara bija paredzējusi. Tā, majors bilda, palūkodamies augšup. Kārtībā, komandier. Ejam!

Hiljardsitija daudzējādā ziņā Lūkasam atgādināja Mosas Eisliju mazas mājiņas un tirdzniecības uzņēmumi, visas ēkas cieši saspiedušās kopā, ar šaurām ieliņām starp tām. Kaujinieku grupa devās tur, nepārprotami soļojot uz lielāko ielu, kas veda pilsētas centra virzienā. Ejot tālāk, Lūkass pamanīja tādu kā laukurnu. Sis bija pilsētas skvērs vai kāds gaisa kuģu stāvlaukums.

Pirmais kaujinieks procesijas priekšgalā jau bija sasniedzis vajadzīgo ielu, kur ierinda sinhroni pārformējās. Tie, kuri soļoja ierindas iekšpusē, ciešāk sagrupējās ap Lūkasu un Maru, bet otrajā rindā ejošie atvirzījās tālāk, līdz beidzot tie apstājās un lika gūstekņiem darīt to pašu. Pēc mirkļa kļuva skaidrs pēkšņā manevra iemesls viņiem tuvojās četri skrandaiņi, un viņu vidū ar saķēdētām rokām gāja kāds vīrs.

Tikko šis cilvēku bariņš parādījās ielā, to ielenca četri kaujinieki. Sekoja īsa, taču nedzirdama saruna, kuras beigās skrandaiņi negribīgi pasniedza savus ieročus kaujiniekiem. Tagad jau impēristu pavadībā viņi turpināja ceļu uz galvenās grupas pusi. Kad tie pienāca tuvāk, Lūkasam beidzot izdevās saskatīt šo gūstekni.

Tas bija Hens Solo. Kaujinieku rindas pavērās, palaižot nācējus garām. Ko jūs vēlaties? majors noprasīja, kad tie nostājās viņa priekšā.

Mani sauc Cins, viens no skrandaiņiem sacīja. Mēs noķērām šito tipu ložņājam pa mežu. Viņš laikam meklēja tos jūsu cietumniekus. Es iedomājos, ka jūs varbūt vēlaties ar šo aprunāties, ko?

Tas gan ir laipni, majors sardoniski noteica, ātri nopētīdams Henu. Vai jūs pats par to iedomājāties, ko?

Cins saslējās. Tas, ka es nedzīvoju lielā un greznā pilsētā, nebūt nenozīmē, ka esmu stulbs! viņš stīvi attrauca. Ko tad jūs domājat ka mēs nezinām, kas atgadījies, ja te apkārt sāk klejot vesels Impērijas garnizons?

Majors noskatīja viņu ar ilgu, vēsu skatienu.

Labāk ceriet, ka tas garnizons drīz pametis šis vietas! Viņš pievērsās tuvākajam kaujiniekam un pamāja uz Hena pusi. Pārbaudi, vai viņam nav ieroču.

Mes jau…  Cins iesāka. Majors uzlūkoja viņu, un tas apklusa.

Pārbaude ilga tikai mirkli, un kaujinieks atgriezās tukšām rokām. Iespundē šito kopā ar tiem citiem! majors pavēlēja. Labi, Cin, tu un tavējie jūs varat iet. Ja izrādīsies, ka viņš ir kaut ko vērts, tad es pielūkošu, lai tu nepaliec tukšā.

Jūs esat neparasti laipns! Cins noteica ar tādu sejas izteiksmi, kuru varēja uzskatīt par ņirdzīgu. Vai mēs tagad varētu dabūt savus šaujamos?

Majora sejas izteiksme kļuva barga. Jūs varēsiet tos vēlāk saņemt komandantūrā, viņš paziņoja. Hiljardstijas viesnīcā, skvēra viņā pusē. Bet man nav šaubu, ka tik gudrs cilvēks, kāds esat jūs, to jau noteikti zina.

Kādu brīdi likās, ka Cins gatavojas strīdēties pretī. Taču, redzēdams apkārt sanākušos kaujiniekus, viņš pārdomāja. Ne vārda neteicis, virs pagriezās un kopā ar saviem trim pavadoņiem devās uz pilsētas centra pusi.

Aiziet! majors pavēlēja, un viņi sāka iet.

-Tā, Hens nomurmināja, iedams aiz Lūkasa. Mēs atkal esam kopā, ko?

Kaut ko līdzīgu nevarēja palaist garām, Lūkass klusi noteica. Kā šķiet, tavi draugi steidzās projām.

Varbūt negrib palaist garām dzīres, Hens sacīja. Sametis kādu nieku, lai nosvinētu manu notveršanu.

Lūkass iesāņus pavērās viņā. Kāds kauns! Un mūs neielūdza!

Tiešām kauns, Hens mierīgi noteica. Bet nekad neko nevar zināt.

Viņi jau bija iegriezušies avēnijā un soļoja uz pilsētas centra pusi. Virs kaujinieku galvām bija saskatāms kaut kas pelēks un ieapaļš. Izliecis kaklu, lai varētu labāk redzēt, viņš pamanija celtni tādu kā arku, kas atradās atstatus no citām mājām, sākdamās tā skvēra otrajā pusē, ko viņš bija pamanījis, ejot garām, un itin kā izaugdama no zemes.

Ļoti iespaidīga arka, it īpaši šajā vietā, tik tālu no galaktikas centra. Tās augšdaļu veidoja dažādi akmeņi saskaņotās krāsās, un tā atgādināja gan lietussargu, gan ūz pusēm pārgrieztu sēni. Arkas apakšdaļa izlocījās augšup un lejup, un katrā pusē to balstīja kolonnas. Arka slējās pret debesim apmēram desmit metru augstumā, atstatums starp kolonnām varēja būt aptuveni pieci metri. Un pilsētas laukums pletās tieši tās pakājē klajš un tukšs. Tā garums bija aptuveni piecpadsmit metri.

Lieliska vieta uzglūnēšanai no paslēptuves.

Lūkass juta, ka viņam sažņaudzas pakrūte. Tik lieliska vieta uzglūnēšanai no slēpņa… taču tas droši vien bija skaidrs ari kaujiniekiem.

Tiešām bi ja gan. Pirmais kau jinieks jau bija nonācis līdz skvēram, pārējie vēl bija šaurajā avēnijā… Un visi pacēla šaujamos mazliet augstāk un devās uz priekšu nedaudz ātrāk. Viņi noteikti gaidīja uzbrukumu. Un gaidīja to tieši šeit.

Griezdams zobus, Lūkass atkal pievērsās arkai. Vai Trīpio ir tur? viņš klusām uzrunāja Henu.

Viņš juta Hena sapīkumu tas negrasījās zaudēt laiku. atbildot uz nevajadzīgiem jautājumiem. Jā, tas ir kopā ar Lendo.

Lūkass pamāja un pavērās pa labi. Viņam blakus pa nelīdzeno ielu ripinājās Artū, pūlēdamies neatpalikt. Mazliet atpalikdams, Lūkass spēra soli uz droida pusi.

Artū iespiegdamies paklupa pār Lūkasa pastiepto kāju un ar blīkšņi nokrita zemē.

Lūkass uz mirkli aptupās tam līdzās, ar saslēgtajām rokām palīdzēdams mazajam droidam uzslieties kājās. Lūkass manīja, ka daži kaujinieki steidzas klāt palīdzēt, taču īsu mirkli tuvumā neviena nebija. Artu, izsauc Trīpio! viņš iešņāca droida receptorā. Teic, lai gaida, kamēr būsim zem arkas, un tikai tad uzbrūk.

Droids tūlīt paklausīja, tā skaļais burkšķis gandrīz vai apdullināja Lūkasu, kamēr tas slējās kājās. Lūkasa galvā vēl zvanīja, kad vairākas rokas satvēra viņu aiz elkoņiem un uzrāva kājās. Viņš atguva līdzsvaru.

Un ieraudzīja majoru, kurš stāvēja tam tieši pretī, aizdomīgi skatīdamies sejā. Kas tas bija? majors noprasīja.

Tas pakrita, Lūkass paskaidroja. Man šķiet, tas aizķērās…

Es runāju par ziņojumu, majors skarbi noskaldīja. Ko tas sacīja?

Iespējams, ka viņš lamājās par to, ka es šo paņēmu līdzi uz šejieni! Lūkass atteica. Kā lai es saprastu, ko šis saka?

Majors kādu mirkli pētoši skatījās viņā. Ejam tālāk, komandieri viņš beigu beigās izrīkoja, uzrunādams kaujinieku sev pie sāniem. Nezaudējiet modrību!

Majors pagriezās, un viņi atkal sāka iet. Es ceru, Hens viņam aiz muguras nomurmināja, ka tu.zini, ko dari.

Lūkass dziļi ievilka elpu un pievērsās arkai viņiem priekšā. Es ari! viņš klusi atbildēja.

Lūkass noprata, ka pēc dažām minūtēm viņi abi to uzzinās.

29. nodaļa

Ak vai! Trīpio noelsās. Ģenerāl Kelrisien, es…

Klusu, Tripio! Lendo pavēlēja, uzmanīgi raudzīdamies pa logu uz nelielo jucekli to cilvēku pulkā, kuri šķērsoja skvēru. Vai jūs sapratāt, kas tur notika, Eivz?

Picplacis pie palodzes, Eivzs pakratīja galvu. Izskatījās tā, it kā Debesbraucējs būtu apvēlies ar visu savu droidu, viņš noteica. īsti labi nevaru redzēt tur ii pārāk daudz kaujinieku.

Ģenerālis Kelrisiens…

Klusu, Tripio! Lendo novilka. Viņš uzmanīgi vēroja, kā divi kaujinieki pacēla Lūkasu un nostādīja viņu uz kājām, bet pēc tam uzslēja atpakaļ Artū. Kā šķiet, tad viss ir kārtībā.

Jā. — Eivzs pastiepa roku un pacēla no grīdas mazizmēra uztvērēju raidītāju, kas gulēja turpat viņam līdzās. Mēs esam te. Ceram, ka visi ir gatavi.

Tam Cinam un pārējiem nav ieroču, Lendo papildināja.

Eivzs nošņācās. Nav gan. Nesatraucies, šie kaujinieki vienmēr atņem citiem ieročus.

Lendo pamāja, ciešāk satverdams ieroci un vēlēdamies. kaut viss jau būtu galā. Ielas otrā pusē ejošie imperiāli, ka šķiet, bija nomierinājušies un turpināja ceļu. Tikko tie visi iznāks skvērā klajā vietā, kur nebūs nekāda patvēruma…

Ģenerāl Kelrisien, man jārunā ar jums! Tripio atsāka. Es saņēmu ziņu no māstera Lūkasa!

Lendo samirkšķināja acis. No Lūkasa?

Taču, vēl runādams, viņš piepeši atcerējās Artū piepešo elektronisko burkšķi pēc tam, kad tas nokrita. Vai tas būtu bijis…?

Māsters Lūkass grib, lai jūs aizkavējat uzbrukumu, Trīpio sacīja, manāmi atvieglots, ka viņu kāds beidzot uzklausa. Viņš teica, lai jūs pagaidāt, kamēr kaujinieki būs zem arkas, un tikai tad šaujat.

Eivzs apcirtās. Ko? Tas taču ir nesaprātīgi! Viņu it daudz vairāk nekā mūsu apmēram trīs pret vienu, un mēs dosim tiem iespēju paslēpties… tie taču saraustīs mūs gabalos!

Lendo pavērās laukā pa logu, sakodis zobus. Eivzam bija taisnība viņš pietiekami labi pārzināja kaujas taktiku, lai to saprastu. Bet, ja tā padomā…

Tas gājiens ir pamatīgi izstiepies, viņš bilda. Aizsegā vai ne aizsegā, tā tas ir. Un tad vēl tie motorizētie…

Eivzs papurināja galvu. Tas ir neprāts! viņš atbildēja. Es negribu tik muļķīgi riskēt ar saviem ļaudīm!

Lūkass ziņa, ko dara, Lendo uzstāja. Viņš taču ir džedijs!

Tagad viņš nav džedijs, Eivzs norūca. Vai tad Kards nepaskaidroja to par isalamiriem?

Džedijs arī bez garaspēka ir džedijs, Lendo neatlaidās. Viņa ierocis tas pēkšņi pamanīja bija pavērsts pret Eivzu. Taču arī Eivza ierocis bija pavērsts pret viņu. Tā vai citādi, bet viņa dzīvība ir

. vairāk vērta, nekā jūsu vai jūsu ļaužu dzīvības. Ja vēlaties, varat dezertēt.

-.Jā, protams! Eivzs nošņāca, lūkodamies laukā pa logu. Imperiāli tuvojās laukuma vidum. Lendo redzēja, ka soļotāji izskatās modri un saasinātā uzmanībā lūkojas apkārt. Tikai atcerieties, ka tad, ja mēs kādu no tiem atstāsim dzīvu, tie vēlāk iznīcinās šo pilsētu. Tur augšā taču karājas kuģis.

Un ko mēs ar to darīsim? Lendo noprasīja. Es neesmu skaidrībā, ko jūs esat ieplānojušai, lai to aizvāktu.

Ir vairāk nekā skaidrs, ka mēs negribam, lai tas nolaižas, Eivzs norūca. Un tas notiks, ja kaujinieki paslēpsies zem arkas. Tas pavadonis var nosēsties tieši pie arkas starp mums un viņiem. Tas un arī pati arka sniegs tiem pilnīgi pietiekamu patvērumu, lai tie vieglāk par vieglu varētu atsist mūsu uzbrukumu. Viņš papurināja galvu un sakrampēja pirkstus ap uztvērēju raidītāju. Lai vai kā, ir jau par vēlu mēs nevaram paziņot citiem par kaut kādām izmaiņām plānos.

Jums nemaz nevajag tiem neko ziņot, Lendo bilda. Viņš juta, ka tam aiz apkakles lāso sviedri. Lūkass ar viņu rēķinājās. Ir taču norunāts, ka neviens neko neuzsāks, kamēr jūs nenospiedīsiet gaili.

Eivzs atkal pakratīja galvu. Tas ir pārāk riskanti. Viņš atkal pievērsās logam un pacēla raidītāju.

Lendo saprata tūlīt viss izšķirsies. Izšķirsies arī jautājums par uzticēšanos un paļāvību. Par taktiku un abstrakto domāšanu. Un cilvēku dzīvībām. Pacēlis ieroci, viņš maigi pielika to pie Eivza kakla. Mēs gaidīsim, viņš klusi sacī ja.

Eivzs nekustējās, taču viņa pozā kaut kas atgādināja lēcienam saspringušu zvēru. Es to neaizmirsīšu. Kclrisien, viņš ledaini klusā balsī norūca.

Es nemaz negribu, lai jūs to aizmirstu, Lendo noteica. Viņš raudzījās ārā pa logu uz kaujinieku ierindu… un cerēja, ka Lūkass tiešām zina, ko dara.

Kaujinieks ierindas priekšgalā jau bija ticis cauri arkai, un majors atradās tikai dažu soļu attālumā no tās, kad četri kaujinieki piepeši uzliesmoja.

Tas bija visai iespaidīgs skats. Tajā pašā laikā gandrīz vai sāpīgā spilgtumā uzplaiksnīja dzeltenbalta gaisma, iegaismojās visa ainava, daudzie vienlaicīgi nodunējušie sprādzieni gandrīz notrieca Lūkasu zemē.

Šī skaņa vel atbalsojās viņam ausīs, kad aiz viņiem sāka sprakstēt šāvieni.

Tic bija labi trenēti kaujinieki, gods kam gods. Nesākās panika, uz ko Lūkass bija cerējis. Nebija ne piepeša sastinguma uz vietas, ne pārsteiguma, ne neizlēmības. Viņi nostājās kaujas pozīcijās gandrīz tūlīt pēc tam, kad sākās apšaude; tie, kuri jau bija arkas aizsegā, piekļāvās akmens kolonnām, lai atšaudītos, pārējie ātri devās turp. lai tiem piebiedrotos. Starp šāvienu sprakšķiem Lūkass dzirdēja aizvien pieaugošu rūkoņu tur uzņēma ātrumu motorizētie; virs galvas karājās pavadonis, grozīdamies gaisā, lai saskatītu neredzamos pretiniekus.

Tad viņu saķēra bruņucimdos tērptas rokas un vilka uz arkas pusi. Pēc dažām sekundēm Viņš tika iebīdīts šaurā spraugā starp divām cieši līdzās izvietotām kolonnām, kas balstīja arku ziemeļu pusē. Mara jau bija tur sakņupusi; pēc sekundes kāds no kaujiniekiem iegrūda pie viņiem ari Henu. Četri imperiāli nostājās tiem priekšā, slēpdamies aiz kolonnām un atšaudoties. Sabrucis uz ceļiem, Lūkass paraudzījās laukā no slēptuves gar kolonnas malu.

Ārpus apšaudes zonas, izskatīdamies mazs un bezpalīdzīgs šāvienu ugpns paēnā, uz viņu pusi ripoja Artū tik ātri, cik vien viņa mazie ritenlši atļāva. '

Man šķiet, ka mēs esam iekūlusies nepatikšanās, Hens nomurmināja viņam pie auss. Nemaz nerunājot par Lendo un pārējiem.

Viss vēl nav galā, Lūkass pārliecināti sacīja. Tikai paliec tuvumā. Kā būtu, ja mēs mēģinātu mazliet izklaidēties?

Es justos priecīgs, Hens norūca. Lūkasam par pārsteigumu, viņš parādīja tam rokas, kas pirms tam bija saslēgtas uz muguras ķēde un rokudzelži brīvi nokarājās, turoties vairs tikai pie kreisās rokas locītavas. Māņu rokudzelži, viņš nomurmināja, izvilkdams metāla atslēgu, kas bija paslēpta starp ķēdēm. Viņš pārbaudīja to, piemērodams Lūkasa rokudzelžicm. Es ceru, ka šī atslēga derēs… mjā! Spiediens ap Lūkasa roku locītavām atslāba, rokudzelži atsprāga vaļā un nokrita zemē. Vai esi gatavs izklaidēties? Hens vaicāja, ar brīvo roku saņemdams ķēdes galu.

Vienu mirklīti! Lūkass ierunājās, pavēries augšup. Lielākā daļa motorizēto jau bijā patvērušies zem arkas, atgādinot dīvainu milzu putnu baru, kas meklē patvērumu vētras laikā tie kļāvās pie akmens, apšaudīdami apkārtējās mājas ar lāzeriem. Priekšā, tūlīt aiz ugunslīnijas, riņķojot karājās pavadonis, dēvēts par kaujas ratiem tas laidās lejup paralēli arkai. Un jau tuvojās zemei.

Lūkasa rokas dilbu sagrāba kāda cita roka, ieurbjot nagus dziļi ādā. Lai ko jūs gatavojaties darīt, duriet to! Mara nikni nošņāca. Ja tā kariete nolaidīsies, tad jūs nemūžam nedabūsiet šos ārā no šitā patvēruma!

Zinu, Lūkass piekrītoši nomurmināja. Tieši ar to es rēķinos.

Pavadonis "Kaujas rati" mīksti nosēdās zemē tieši pretī arkai, nobloķējot šāvējiem vajadzīgo vektoru. Pieplacis pie loga, Eivzs nikni nolamājās. Te jums ir jūsu džedijs! viņš kodīgi pukojās. Vai jums ir vēl kādas lieliskas idejas, Kelrisien?

Lendo norija rīklē iesprūdušo kamolu. Mēs tikai dodam viņam iespēju…

Viņam nebija lemts šo teikumu pabeigt. No arkas puses uzplaiksnīja uguns, ietriekdamās loga rāmi, un piepeši Lendo roka spīvi iesāpējās. Trieciens atsvieda viņu atpakaļ, un pēc mirkļa šāviens izgāza visu loga rāmi, izšķaidot pa visu istabu koka šķembas un mūra drumslas, kuras ķēra viņa krūškurvi un roku kā šrapneļi.

Lendo sabruka uz grīdas, tam dzirksteles pašķīda gar acīm. Viņš samirkšķināja tās, sakodis zobus, lai paciestu sāpes. Un pavērās augšup.

Viņam pāri bija noliecies Eivzs.

Lendo ielūkojās viņa sejā. "Es to neaizmirsīšu," Eivzs bija teicis, un tas notika tikai pirms trim minūtēm. Ieskatījies viņa sejā, viņš nejuta vajadzību par šo teikumu vēl atgādināt. Viņš tiks galā… Lendo nočukstēja, cīnīdamies ar sāpēm. Viņš tiks…

Taču Lendo noprata, ka Eivzs viņā nemaz neklausās.

Un, ielūkojoties savas sirds dziļumos, Lendo nevarēja viņu par to vainot. Lendo Kelrisiens profesionālais azartspēlmanis bija riskējis vēl vienu pēdējo reizi. Un bija zaudējis.

Šajā spēlē parādi bija nolīdzinājušies visi tie parādi, kuri bija sakrājušies garumgaru spēļu gaitā.

"Kaujas rati" mīksti piezemējās tieši pretī arkai, un Lūkass piecēlās kājās. Tas bija noticis. Kārtībā, I len, viņš nomurmināja. Ejam!

Hens pamāja un uzslējās kājās, tieši vidū četriem kaujiniekiem, kuri bija tos ielenkuši. Apdullinoši iebļāvics, viņš trieca savas važas galu sejā tuvākajam gvardam, pēc tam šī važa vienā mirklī aptinās ap kaklu otram, atraujot to no kolonnas. Abi pārējie metās viņam virsū, un izveidojās murskulis.

Uz dažām sekundēm Lūkass bija brīvs.

Viņš izslējās un pavērās, kas notiek aiz kolonnas. Artū joprojām bija ārpus apšaudes joslas, steigdamies nokļūt patvērumā, kamēr viņam vēl nav trāpījis kāds nomaldījies lādiņš. Lūkasu ieraudzījis, viņš žēli ievidžinājās.

Artu. nīguci! Lūkass uzsauca, pastiepdams roku un pievērsdamies arkas dienvidu pusei. Starp akmens kolonnām un "Kaujas ratiem" bija ierīkojušies vai visi kaujinieki. Ja šis triks neizdosies, tad Henam taisnība Lendo un visi pārējie ies bojā. Sakodis zobus. izmisīgi cerēdams, ka viņa ticība vēl nav novēlota. Lūkass pagriezās pret Artū.

Tieši tajā brīdī, sudrabaini un metāliski atmirdzot gaisā, gaismas zobens slaiki un precīzi iegūla viņa pastieptajā rokā.

Aiz Lūkasa muguras kaujinieki noņēmās ar trakojošo Henu viņi jau bija kājās, nospieduši Henu ceļos. Lūkass pārslldināja tiem zobenu vienā vilcienā, un zaļgani degošais asmens pāršķēla spožās bruņas, pat nepamanot, ka tās gadījušās ceļā. Sekojiet man! viņš uzsauca Henam un Marai, atkāpdamies spraugā starp abiem ziemeļpuses pīlāriem un pagriezdamies pret imperiālu baru, kas atradās starp viņu un dienvidpuses pīlāru. Tie jau bija apjēguši, ka no aizmugures pretī stājies negaidīts drauds, un daži ķēra pēc saviem ieročiem, lai viņu apturētu.

Ja Lūkasam talkā nāktu garaspēks, vadot viņa roku, tad viņš, iespējams, tiktu ar tiem galā vienā mirklī, nobloķējot šaujamos ar gaismas zobenu. Nelaimīgā kārtā Marai bija taisnība isalamiru iespaids bija nozīmīgs arī te, un garaspēks nepakļāvās gribai.

Taču Lūkasam nemaz nebija nolūka apkarot atsevišķus kaujiniekus. Pagriezis muguru ieroču stobriem, viņš novēzēja gaismas zobenu pa gaisu, mērķēdams augšup.

Tas glīti un līdzeni pārcirta vienu akmens kolonnu uz pusēm.

Atskanēja brākšķis, būve piepeši salīgojās. Otrais zobena vēziens pāršķēla pušu nākamo kolonnu.

Cīņas troksni pēkšņi apslāpēja drausmīga akmens čirkstoņa, jo abas kolonnas bija sākušas slīdēt katra uz savu pusi.

Lūkass apsviedās, lai pārliecinātos, vai Hens un Mara viņam pievienojušies iznākuši no arkas apakšas un nokļuvuši drošībā. Kaujinieku sejas apslēpa maskas, taču majora sejā parādījusies šausmu izteiksme izteica visu arī pārējo vietā. Tiem virs galvas masīvā arka brīdinoši nokrakstēja. Zobus sakodis, Lūkass vēzēja zobenu pret divām atlikušajām kolonnām. Tas pārcirta vienu un sašķēla otru.

Ar drausmīgu dārdoņu grandiozā būve sabruka.

Lūkass, stāvēdams turpat blakus, tik tikko paguva laikus izvairīties no grūstošajiem akmeņiem. Kaujinieki, kuri drūzmējās zem tās, nepaguva savu patvērumu pamest.

30. nodala

Kards apgāja apkārt akmens drupām, no kurām rēgojās "Kaujas ratu" samīcītais purns. Viņa sejā varēja samanīt vieglu neticību. To izdarīja viens cilvēks! Kards nomurmināja.

Mēs jau arī mazliet palīdzējām, Eivzs atgādināja. Taču viņa balss sarkastiskā pieskaņa nespēja apslēpt drūmo apbrīnu, kuru tas neapšaubāmi izjuta.

Un bez garaspēka palīdzības! Kards norūca.

Viņš redzēja, ka Eivzs tādā kā neērtības sajūtā paraustīja plecus. Tā jau Mara sacīja. Lai gan, protams, Debesbraucējs varēja tai samelot.

Neticu vis. Karda skatienu piesaistīja kāda kustība viņpus skvēra. Tur Solo un Debesbraucējs palīdzēja ievainotajam Lendo Kelrisienam iekāpt lidaparātā. Dabūja lodi, ko?

Eivzs kaut ko norūca. Viņš riskēja dabūt kādu ribās ari no manis, tas nomurmināja. Es iedomājos, ka viņš mūs nodevis. Un gribēju, lai tādā gadījumā viņš netiktu prom ar veselu ādu.

Varēja būt visādi tu pats varēji netikt prom ar veselu ādu, Kards noteica. Viņš lūkojās debesīs un prātoja, cik ilgs laiks paies, līdz imperiāli dos atbildes triecienu, atriebdamies par šodien notikušo.

Ari Eivzs pavērās augšup.

Varbūt mēs varētu notriekt arī tos divus pārējos pavadoņus, kamēr tie vēl nav paguvuši neko paziņot? viņš ierosināja. Es šaubos, vai pārējie jau ir saņēmuši kādas ziņas par notiekošo.

Kards papurināja galvu, izjūtot dziļi apslēptas bailes un nemieru. Tikai tagad viņš saprata, cik ļoti iemīlējis šo vietu savu bāzi, mežu, visu planētu Mirkru. Tagad vairs atlika tikai to pamest. Nē, viņš sacīja Eivzam. Mums nav cerību noslēpt mūsu lomu šeit notikušajā. No tāda vīra kā Trouns neko nav iespējams noslēpt.

Iespējams, ka tev taisnība, Eivzs piekrita, un arī viņa balsī parādījās nemiers. Viņš bija ļoti labi sapratis norādi. Vai gribi, lai steidzos atpakaļ un izziņoju evakuāciju?

Jā. Un ņem Maru sev līdzi. Lai viņa būtu aizņemta kaut kur labi tālu no "Vanaga" un Debesbraucēja X klases lidaparāta.

Viņš juta, ka Eivzs to pētoši uzlūko. Taču, ja arī Karda padotais brīnījās, viņš nekādi šo izbrīnu neizrādīja. Labi, viņš teica. Redzēsimies vēlāk.

Viņš aizsteidzās. Lidaparāts ar Ķclrisienu jau cēlās gaisā un devās tajā virzienā, kur gaidīja lidojumam sagatavotais "Vanags". Solo un Debesbraucējs pēc īsa šaubu mirkļa devās uz otra lidaparāta pusi. Kards tuvojās viņiem.

Viņi visi sasniedza lidaparātu vienā laikā un kādu brīdi vērās cits citā pāri tā priekšgalam. Kard, Solo beidzot ierunājās. Esmu jums parādā.

Kards pamāja. Jūs teicāt, ka palīdzēsiet atdabūt manu arestēto kuģi?

Kā teicu, tā darīšu, Solo apliecināja. Kur lai es to nogādāju?

Atstājiet to Abregado. Kāds no maniem ļaudīm lo paņems. Kards pievērsās Debesbraucējam. Tāds neliels triks, viņš noteica, pamājot ar galvu atpakaļ uz drupu kaudzes pusi. Es teiktu, ka tas ir kas nepieredzēts.

Debesbraucējs paraustīja plecus. Tas izdevās, viņš noteica. .

-Tā bija gan, Kards piekrita. Kā liekas, tas izglāba arī dažu manu padoto dzīvību.

Debesbraucējs ielūkojās viņam tieši acīs. Vai tas nozīmē, ka jūs esat izlēmis?

Kards tikko jaušami pasmaidīja. Patiesībā es nedomāju. ka man vēl būtu atlikusi tāda izvēle. Viņš atskatījās uz Henu Solo. Cik noprotu, jūs tūlīt lidojat projām?

Tikko būsim saveduši kārtībā Lūkasa X klases lidaparātu, Solo sacīja. Ar Lendo vis.vbūs kārtībā, bet viņam vajadzīga specializēta medicīniskā palīdzība. Tādu mēs uz "Vanaga" viņam nevaram nodrošināt.

Varēja būt vēl ļaunāk, Kards norūca.

Solo viņu zīmīgi uzlūkoja. Pat daudz ļaunāk, viņš skarbi piekrita.

Viss varēja beigties ļoti slikti, Kards piekrita, runādams pēc iespējas mierīgākā balsī. Galu galā viņš būtu varējis visus trīs kopā izdot imperiāliem.

Solo to zināja. Jā, viņš piekrita. Hm… tad ardievu!

Kards noskatījās, kā viņi iekāpa lidaparātā. Un vēl kaut kas, viņš piemetināja, kad abi jau bija iekšā. Mums laikam nāksies no šejienes aizvākties, kamēr imperiāli vēl nav sapratuši, kas īsti te noticis. Tas nozīmē, ka nāksies aizvest prom daudzas kravas, turklāt ātri. Vai jums gadījumā nav pieejami kādi kravas kuģi vai norakstīti karakuģi, ko es varētu izmantot?

Solo apveltīja Kardu ar savādu skatienu. Jaunajai Republikai pašai nepietiek kravas kuģu, lai normāli tirgotos, viņš atbildēja. Man šķiet, ka es jums to jau stāstīju.

Labi, tad varbūt es varētu kādu kuģi nofraktēt ar nomas noteikumiem, Kards neatlaidās. Derētu kāds norakstīts Monas kara kreiseris.

Es ticu, ka derētu, Solo attrauca ar nelielu sarkasma pieskaņu balsi. Paskatīšos, ko varētu šajā lietā darīt.

Lidaparāta durvis aizvērās, aizslīdēdamas ciet. Kards atkāpās, dzinēji iegaudojās, un aparāts pacēlās gaisā. Tas uzņēma virzienu uz meža pusi.

Kards noskatījās, kā tas aizlidoja, un prātoja, vai pēdējais paziņojums nav nācis par vēlu. Varbūt tomēr ne. Solo bija vīrs, kas turēja svētus goda parādus. Varbūt, ka viņš kaut ko sadabūs ar sava vūkiju drauga palīdzību tas būtu tepat netālu. Ja viņam izdotos sadabūt kādu kuģi, viņš droši vien to atsūtītu šurp.

Un, ja reiz tas būtu šeit, tad nenāktos grūti to nozagt tiem, kuri pēc Hena lūguma atvestu to šurp… Varbūt tāda dāvana palīdzētu remdēt dižadmirāļa Trouna neizbēgamās dusmas par šodien notikušo.

Bet varbūt, ka nepalīdzētu vis.

Kards pavērās atpakaļ uz sabrukušās arkas gruvešiem un juta pārskrienam pār muguru vēsas tirpas. Nē; karakuģis tur nepalīdzēs. Ne šajā reizē. Trouns bi ja zaudējis pārāk daudz, lai'to norakstītu parastajos kara zaudējumos. Viņš atgriezīsies… un tad viņam slāps pēc asinīm.

Varbūt pirmoreiz mūžā Kardu bija pārņēmušas nepārvaramas bai Ies.

Iztālēm viņš redzēja lidaparātu nozūdam aiz meža. Tad Kards pagriezās un veltīja Hiļjardsitijai pēdējo žēlo skatienu. Tā vai citādi, viņš zināja, ka nekad to vairs neredzēs.

Lūkass ievietoja Lendo "Vanaga" salona guļamtīklā, un Karda vīri piestiprināja tauvu pie X klases lidaparāta. "Vanaga" pirmās palīdzības aptieciņa bija visai nabadzīga, bet vispirms vajadzēja iztīrīt un pārsiet ievainojumu. Tālākā ārstēšana varēja pagaidīt līdz tam laikam, kad izdosies ievainoto nogādāt kādā drošākā vietā. Patlaban likās, ka viņš ir pietiekami apkopts un novietots tik ērti, cik ērti vien šādos apstākļos iespējams. Atstājot pie viņa Artū un Trīpio, lai gan ievainotais sparīgi protestēja un apgalvoja, ka viņam aukles neesot vajadzīgas, turklāt Trīpio viņam esot gausām apnicis, Lūkass atgriezās kabīnē tieši tobrīd, kad kuģi cēlās gaisā.

Vai ar tauvu nav nekādu grūtību? viņš apvaicājās, atlaizdamies otrā pilota sēdeklī.

Līdz šim nebija, Hens sacīja, noliekdamies uz priekšu un lūkodamies apkārt, kad "Vanags" pacēlās virs kokiem. Papildu svars tikpat kā nav manāms. Visam vajadzētu būt kārtībā.

-Tas labi. Vai mēs gaidām draudziņus?

To nekad nevar zināt, Hens attrauca, vēl pēdējoreiz nopētīdams debesis. Pēc tam viņš atgāzās sēdeklī un ieslēdza vadības ierīces. Kards teica, ka tur esot bijuši vēl daži pavadoņkuģīši, un daži motorizētie arī neesot gājuši bojā tajā sabrukumā. Taču, ja. arī kāds no tiem būtu palicis dzīvs, tas labprātāk izdarītu pašnāvību, nekā dotos pie dižadmirāļa ziņot par notikušo.

Lūkass pavērās viņā. Dižadmirālis? viņš pārvaicāja.

Hena lūpas saviebās. Mjā. Tas, kurš patlaban noteic visas Impērijas darbības.

Pār Lūkasa muguru pārskrēja drebuļi. Un es biju pārliecināts, ka mēs zinām visus viņu admirāļus.

Es arī. Bet mēs laikam esam palaiduši kādu garām.

Un tad pēkšņi tieši tajā brīdi, kad Hens bija izteicis pēdējos vārdus, Lūkass izjuta piepešu pašpārliecības uzplūdu un sava spēka apziņu. It kā viņš būtu pamodies no dziļa miega vai no tumšas istabas iznācis gaismā. Lūkass atkal izprata Visumu.

Garaspēks atkal bija atgriezies.

Viņš dziļi ieelpoja, pārlūkodams vadības pulti, lai noskaidrotu, cik augstu viņi jau pacēlušies. Kuģis jau bija atrāvies no zemes augstāk par divpadsmit kilometriem. Kardam bija taisnība šie isalamiri tiešām pastiprināja cits cita iedarbību. Viņa vārdu tu droši vien neuzzināji, Lūkass nomurmināja.

Kards to man negribēja atklāt, Hens atteica, izbrīnīti pavērdamies Lūkasā. Varbūt mēs varam patirgoties, mainot kādu vecu karakuģi pret šo vārdu. Kā tu jūties?

Es jūtos labi, Lūkass apgalvoja. Es tikai… atkal redzu pēc tam, kad labu laiku biju akls.

Hens klusi iespurdzās. Jā. es zinu, kā tas ir, viņš domīgi sacīja.

Šķiet gan, ka tā varētu būt, Lūkass bilda, pavēlies viņā. Man nebija iespējas tev to pateikt agrāk… bet es tev pateicos par palīdzību.

hens atmeta ar roku. Nav par ko. Arī man agrāk nebija iespējas neko pateikt. Viņš atkal nopētīja Lūkasu,Bet tu tā dīvaini izskaties…

Tā ir mana lieliskā maskēšanās, Lūkass paziņoja, piesardzīgi aptaustīdams seju. Mara apgalvoja, ka tas pēc pāris stundām pāriešot.

Mjā… Mara… Hens ierunājās. Patiesībā palika iespaids, ka jūs ļoti labi sapratāties.

Lūkass saviebās. Ar to nav ko rēķināties, viņš aizrādīja. Mums tikai bija kopīgs ienaidnieks, tas ari viss. Vispirms mežs, pēc tam imperiāli.

Viņš juta, ka Hens vēlējās tam vēl kaut ko vaicāt, taču nesadūšojās, nevēlēdamies viņu satraukt. Mara grib mani nogalināt, viņš atzinās.

Un kāpēc gan?

Lūkass atvēra muti… un, sev par lielu pārsteigumu, to atkal aizvēra. Viņam nebija nekāda iemesla nestāstīt Henam to, ko viņš zināja par Maras pagātni vismaz viņš nevarēja tādu iemeslu iedomāties. Un tomēr Lūkasam nez kāpēc negribējās to darīt. Personisku iemeslu dēļ,viņš beidzot noteica.

Hens veltīja viņam savādu skatienu. Personisku iemeslu? Cik personiska tad tāda slepkavnieciska tieksme var būt?

Tā nav slepkavnieciska tieksme, Lūkass atteica. Tic ir… hm… personiski motīvi.

Hens mirkli vēroja Lūkasu, pēc tam atkal pievērsās vadības pultij. Ak tā, viņš noteica.

"Vanags" jau bija pametis atmosfēras slāni un devās dziļāk Visumā. No liela augstuma lūkojoties, mežs izskatījās pat ļoti patīkams. Vai zini, es tā arī netiku gudrs, kā šī planēta saucas, viņš ieminējās.

Tā saucas Mirkra, Hens bilda. Un es jau esinu skaidrībā par to, ka mūsu draugs Kards nodomājis to pamest. Viņš bija nolēmis to darīt jau pirms kaujas kad mēs ar Lendo ieradāmies, viņš jau darbojās šajā virzienā.

Pēc dažām minūtēm uz vadības pults iemirgojās lampiņa. "Vanags" jau bija pietiekami tālu no Mirkras gravitācijas lauka, lai uzņemtu lielāku ātrumu.

Labi vien ir. Hens pamāja uz pults pusi. Kurss jau ir ieprogrammēts, laižamies no šejienes projām! Viņš tuvināja roku ātruma pārslēgšanas kloķim un parāva to. Un, zvaigznēm aizzibot tukšumā, viņi aiztraucās debesīs.

Kurp mēs dodamies? Lūkass apvaicājās, zvaigznāji virs un zem viņiem pārvērtās pazīstamajos izplūdušajos plankumos. Vai uz Karaskentu?

Vispirms apmetīsim nelielu līkumu, Hens sacīja. Gribu iegriezties Slais Vēnas kuģubūvētavā un palūkoties, vai mēs nevaram tur dabūt ārstu Lendo un salabot tavu x spārni.

Lūkass iesānis nopētīja Henu. Tiešām, varbūt mēs varam tur atrast arī kādu kreiseri Kardam?

Varbūt, Hens mazliet vainīgi piemetināja. Es gribēju sacīt, ka Akbaram Slaisā ir pietiekami daudz norakstītu karakuģu. Mēs taču varam uz dažām dienam kādu aizņemties, vai ne?

Nē. laikam tomēr ne, Lūkass nopūzdamies novilka. Viņš piepeši juta, cik labi ir tā sēdēt un neko īpašu nedarīt. Ceru, ka Karaskentā.bez mums vēl kādu laiciņu iztiks.

Es ceru, Hens atteica, un balss pēkšņi likās drūma. Lai gan tur kaut kas notiek. Ja vēl nav noticis.

Viņa garastāvoklis bija tikpat drūms. Varbūt, ka tādā gadījumā mums nevajadzētu kavēties Slais Vēnā, ko? Lūkass nodrebinādamies ieminējās. Lendo ir ievainots, bet viņam īpašas briesmas nedraud.

Hens papurināja galvu. Nē. Es gribu, lai par viņu parūpējas ārsts. Un lai ari tu, trakuli, mazliet atpūties, viņš piemetināja, uzlūkodams Lūkasu. Es tikai gribēju, lai tu zini, ka Karaskentā mums neklāsies viegli. Tāpēc papriecājies Slais Venā, kamēr vari. Iespējams, ka tas būs pēdējais miera un klusuma brīdis, kuru tev tuvākajā bridi lemts piedzīvot.

Dziļajā un melnajā Visumā, trīstūkstoš gaismas gadu attālumā no Slais Vēnas kuģubūvētavas, kaujinieki gatavojās uzbrukumam.

"Tiesātājs" nupat noraidīja raportu, kaptein, sakaiu virsnieks sacīja Pelleonam. Kuģis esot kaujas gatavībā un lūdz tālākos rīkojumus.

Informējiet kapteini Brandeju, ka nekādu pārmaiņu nebūs, Pelleons atbildēja, stāvēdams pie iluminatora un raudzīdamies ārā, kur ap "Himēru" drūzmējās ēnas, ko varēja identificēt tikai pēc signālugunlm. Tie bija ievērojami Impērijas spēki gluži kā vecajās labajās dienās pieci zvaigžņu iznicinātāji, divpadsmit spēcīgi kreiseri, divdesmit divi. veci, bet jaudīgi Karakas parauga kreiseri un trīsdesmit eskadroni kaujinieku.

Un pa vidu visiem šiem biedējošajiem iznicinātājiem, liekot domāt par kādu neizdevušos joku, gāzelējās vecais A klases kravas pārvadātājs.

Kāds ir stāvoklis, kaptein? Trouna balss, kasatskanēja aiz Pelleona muguras, skanēja klusi un rāmi.

Pelleons pagrieza seju uz dižadmirāļa pusi. Visi kuģi ir kaujas gatavībā, ser, viņš atbildēja. Kravas kuģa aizsardzības sistēma ir pārbaudīta, visi kaujinieki ekipēti un sagatavoti. Manuprāt, mēs esam gatavi.

Trouns pamāja, viņa degošās acis pārlūkoja signāluguņu pilno tumsu visapkārt. Lieliski, viņš nomurmināja. Kas dzirdams no Mirkras?

Šis jautājums Pelleonu pārsteidza nesagatavotu. Viņš par Mirkru nebija iedomājies vairākas dienas.Es nezinu. admirāl, — viņš atzinās, lūkodamies pāri Trouna plecam uz sakaru virsnieka pusi. Leitnant, kāds ir pēdējais ziņojums no Mirkrā izvietotajiem spēkiem?

Virsnieks jau pārbaudīja ierakstus. Nekā svarīga, ser, viņš sacīja. Pēdējais ziņojums saņemts… pirms četrpadsmit stundām un desmit minūtēm.

Trouns pagriezās un uzlūkoja viņu. Četrpadsmit stundām? admirālis atkārtoja, un viņa balss pēkšņi izklausījās dīvaini klusa un nomākta. Es taču viņiem pavēlēju ziņot ik pēc divpadsmit stundām!

Jā, admirāl, sakaru virsnieks noteica. Viņš jau izskatījās mazliet nervozs. Pavēle tika noraidīta, to var pārbaudīt. Viņi varbūt… virsnieks aprāvās, bezpalīdzīgi uzlūkodams Pelleonu.

"Viņi varbūt aizmirsuši noraidīt ziņojumu," bija pirmā doma, kas ienāca Pelleonam prātā pirmā un cerīgākā doma. Taču tā izgaisa kā nebijusi. Šie kaujinieki nemēdza tādas Iietais aizmirst. Nekad. Varbūt viņiem gadījusies kāda kļūme ar raidītāju, viņš šaubīdamies ieminējās.

Kādu mirkli Trouns palika nekustīgi stāvam un klusēja. Nē, admirālis beidzot noteica. Tur būs nodarīti postījumi. Tātad Debesbraucējs tomēr tur bijis.

Pelleons pakratīja galvu. Nespēju noticēt, ka tur nodarīts liels posts, ser, viņš sacīja. Debesbraucējs taču nevarēja tos visus iznīcināt. Tur ir tik liels skaits isalamiru, kas bloķē viņa džedija spējas…

Trouns pievērsa'Pelleonam savas kvēlojošās acis. Es jums piekrītu, viņš auksti atbildēja. Bet viņam varbūt ir palīdzējuši.

Pelleons piespieda sevi raudzīties šajās acīs.

Kards?.

Kurš tad vēl tur bija? Trouns noprasīja. Es prātoju, ka varbūt tāpēc viņš tā centās saglabāt savu neitralitāti.

Pelleons palūkojās uz displeja pusi. Varbūt mums vajadzētu kādu aizsūtīt turp, lai apskatās? viņš nomurmināja. Tādam nolūkam varētu veltīt kādu kreiseri piemēram, "Vētrasputnu".

Trouns lēni ievilka elpu. Nē, viņš noteica, atkal mierīgs, kontrolēdams saVu balsi. Slais Vēnas operācija tagad ir pirmajā vietā. Jau agrāk ir gadījies, ka zaudētas kaujas viena vienīga trūkstoša kuģa dēļ. Kards un viņa nodevība lai paliek uz vēlāku laiku.

Viņš atskatījās uz sakaru virsnieka pusi. Izsauciet to kravas kuģi, Trouns pavēlēja. Lai iedarbina aizsardzības sistēmu.

-Jā, ser.

Pelleons pagrieza muguru iluminatoram. Kravas kuģis, "Himēras" gaismu apspīdēts, izskatījās gluži nevainīgi. Aizsardzības sistēma iedarbināta, admirāl, sakaru virsnieks ziņoja.

Trouns pamāja. Pavēliet tiem doties ceļā.

Jā, ser. Kravas pārvadātājs lempīgi un gāzelīgi ņēmās manevrēt "Himērai" garām, orientējoties uz attālās Slais Vēnas saules pusi. Tas ar neveiklu lēcienu uzņēma gaismas ātrumu.

Uzņemiet laiku! Trouns pavēlēja.

Laiks uzņemts! kāds no virsniekiem ziņoja.

Trouns pievērsās.Pelleonam. Vai mans flagmanis ir gatavs ceļam, kaptein? viņš formāli vaicāja.

"Himēra" ir pilnīgi jūsu rīcībā, admirāl, Pelleons tikpat oficiāli atbildēja.

Labi. Mēs sekosim kravas kuģim tieši sešos un divdesmit minūtēs. Gribu, lai visi kuģi izietu papildu pārbaudi… un vēlos, lai jūs apkalpēm atgādinātu, ka mūsu pienākums ir tikai papildināt aizsardzības sistēmu. Nevajadzēs nekādu īpašu varonību, nedz arī risku. Lieciet to skaidri saprast, kaptein. Mēs dodamies ceļā, lai iegūtu kuģus, nevis tos zaudētu.

Jā. ser. Pelleons devās uz komandtiltiņa pusi.

Un, kaptein…

Jā. admirāl?

Trouna sejā bija parādījies tikko manāms, saspringts smaidiņš. Atgādiniet viņiem, Trouns klusu piemetināja, ka mūsu pilnīgā un galīgā uzvara pār dumpiniekiem sāksies tieši tur.

31. nodala

Kapteinis Efjons no eskortfregates "Zvirbuļvanags" kratīja galvu, un šajā kustībā bija vāji slēpts nicinājums. Viņš no sava pirmā pilota sēdekļa vēroja Vedžu. Jūs, X spārninieki, viņš norūca. Jums būs jāiekļaujas noteiktajā laikā vai jums tas ir zināms?

Vedžs paraustīja plecus, pūlēdamies neizrādīt aizvainojumu. Viņam nācās grūti nedot pretsparu, taču pēdējo dienu laikā tam bija nācies savaldīties diezgan bieži. Efjons bija atlidojis no Karaskentas kopā ar savu pavadāmo un nemitējās par to rūpēties.

Palūkojoties pa iluminatoru uz Slais Vēnas dokiem, kuri bija pilni visdažādāko kuģu, šis satraukums neizraisīja izbrīnu. Jā, labi, mēs ilgi šo vietu neaizņemsim, viņš sacīja kapteinim.

Tas nošņaukājās. Tā! Tas tik ir upuris! Jūs ložņājat ap manu kuģi jau vairākas dienas… Šodien pat lidojāt te apkārt divas stundas, kamēr es mēģināju ievietot lielo kuģi starp smagajām kravas fregatēm dokā. Un tad jūs sabāžat savus cilvēkus atkal mazajos lidaparātiņos, ielecat iekšā un pārvietojaties citur. Vai par tādām izdarībām jums tiešām vajadzētu saņemt dubulto samaksu, itin kā jūs daudz riskētu…?

Vedžs cieši sakoda zobus, turēdams mēli aiz tiem, un mazliet ātrāk sāka maisīt savu tēju. Iebilst virsniekam ar augstāku dienesta pakāpi nebija pieņemts pat luci, ja šis virsnieks bija ieguvis savu dienesta pakāpi sazin kur un sazin kad. Si bija tā reize, kad viņš nožēloja, ka noraidījis citus piedāvājumus, kādi tam tika izteikti. Viņš būtu varējis iegūt augstāku dienesta pakāpi un tad varētu atbildēt dažam virsniekam pavisam citādi.

Pacēlis krūzi un uzmanīgi iemalkojis dzērienu, viņš pavērās ārā pa iluminatoru, lai apskatītos, kas apkārt .notiek. Nē, viņš turpināja prātot, tas tomēr nebija slikti, ka tas bija palicis uz X klases lidaparāta. Ja tā nebūtu, tad viņš varbūt nonāktu tādā pašā situācijā, kādā tagad bija nonācis Efjons pūloties kopā ar piecpadsmit cilvēku apkalpi tikt galā ar 920 cilvēkiem paredzētu karakuģi.

Un. vai tam patiktu vai nepatiktu, noņemties ar veiklo X klases lidaparātu pilotiem, kuri sēdētu ap viņa komandtiltiņu, dzerdami tēju, un cerēt, ka tiem labpatiks darīt tieši to, ko viņš pavēlēs.

Turēdams krūzi priekšā mutei, viņš pasmaidīja. Jā, Efjona vietā, iespējams, arī viņš spļautu zilas ugunis. Varbūt pat izraisītu skaļāku vārdu pārmaiņu, tā atbrīvojoties no liekā sasprindzinājuma un atslogojot nervus. Tiešām gan pēc stundas, iespējams, Slaisas kontrolpunktā varbūt uzskatīs, ka pienākusi "Zvir bul vanaga" kārta atbrīvot vietu un doties uz Bplašu. Tas būtu gluži jauki, ja tāds laiks reiz pienāktu. jo Etjonam tad nāktos domāt par to, kā vadīt kuģi.

Iemalkodams vēl tēju, Vedžs atkal pavērās ārā. Tur pameta savas vietas pāris pasažierlaineru, un viņš noskatījās, kā tie aizlidoja četru korvešu pavadībā.

Aiz tām, tik tikko saskatāms nespodrajā gaismā, rēgojās kāds no tiem lempīgajiem transportlīdzekļiem, kurus viņš mēdza pavadīt kara laikā kopā ar dažiem B klases lidaparātiem.

Tieši tam līdzās paralēli viņu vektoram dokā ienāca A klases kravas pārvadātājs bez kādas pavadonības.

Vedžs lūkojās, kā tas tuvojas, un piepeši viņa smaids izzuda no sejas, bet zemapziņā sarosījās bijušā kaujinieka nojausmas. Apsviedies sēdeklī, viņš pieliecās tuvāk pie vadības paneļa un nospieda sensora taustiņu.

Viss izskatījās diezgan nevainīgi. Vecs preču kuģis, varbūt saglabājies no kādiem aizvēsturiskiem laikiem, jo tik nobružāts tas varēja būt vai nu pēc ilga darba mūža, vai īsas un neveiksmīgas pirāta karjeras. Sensors uzrādīja, ka kuģa kravas telpas ir tukšas, "Zvirbuļvanaga" sensori neuzrādīja ari ieroču klātbūtni.

Pilnīgi tukšs kravas kuģis. Cik sen, viņš domāja, tam vispār ir gadījies redzēt pilnīgi tukšu kravas kuģi…

Vai kādas nepatikšanas? Vedžs mazliet izbrīnīti uzlūkoja kapteini. Kapteiņa dusmas, kas vēl pirms minūtes to smacēja, bija zudušas, viņš likās mierīgs, bet modrs un gatavs kaujai. Iespējams, tomēr, Vedžs iedomājās, ka šis vīrs nav dabūjis savu dienesta pakāpi par skaistām acīm. Tas kravas kuģis, kas tur nāk iekšā, viņ^ sacīja kapteinim, nolikdams tasi uz pults malas un taustīdamies pēc saziņas aparāta. Te kaut kas nav kārtībā!

Kapteinis palūkojās ārā, pēc tam sfensora uzrādītajos datos, kurus bija pieprasījis Vedžs. Es neko nesaprotu. viņš bilda.

Es tāpat, Vedžs atzinās. Tajā ir kaut kas… spokains.

Ko?

Kontrolsistēma nelaiž cauri, Vedžs atbildēja un atkal nospieda slēdzi. Laikam te ir pārāk daudz

kuģu?

Ļaujiet man! Efjons ieminējās un nospieda slēdzi, kas atradās viņa priekšā. Kravas kuģis patlaban dzīrās iekārtoties piestātnē tik lēni un uzmanīgi, it kā tam būtu pilnas visas kravas telpas. Taču sensori tik un tā rādīja, ka kravas telpas ir tukšas.

Rokā ir! Efjons sacīja, drūmā apmierinājumā uzlūkodams Vedžu. Es pieprasīju viņu datora ziņas. Tas ir tāds mazs triks, ko nevar apgūt, lidojot apkārt X klases lidaparātā. Apskatīsimies… tas ir kravinieks "Nartisteu" no Kramas Nellakas. Tām uzbruka pirāti, kuģis kaujā tika sabojāts, un viņiem nācās izmest kravu, lai.tiktu projām. Viņi cerējuši, ka te varēs kuģi salabot. Slaisas kontrolpunkts atbildējis, lai ieņem rindu.

Es bi ju cerējis, ka vairs nevazājas gadijumkuģi no visas apkaimes, Vedžs drūmi norūca.

Efjons paraustīja plecus. Teorētiski jā… bet praktiski… zināms, slaisi ir viegli pierunājami uz visu ko. Jāzin tikai, kādā formā lūgumu izteikt.

Vedžs negribīgi pamāja. Viss, kā likās, izklausījās sakarīgi,.tam viņš piekrita. Arī kaujā cietušu tukšu kuģi, iespējams, varēja vadīt tāpat kā pilnu. Šis kuģis taču biju tukšs "Zvirbuļvanaga" sensori nemeloja.

Taču nemiers nezuda.

Viņš piepeši izvilka no jostas saziņas aparāta mikrofonu. Spārnu eskadron, te Līderis, viņš izsauca.

Visi pie kuģiem!

Saņēmis apstiprinājumu, ka pavēle saprasta, Vedžs pacēla skatienu un pavērās tieši Efjonam acīs/

Tātad jums joprojām liekas, ka tuvojas nepatikšanas? kapteinis klusi pavaicāja.

Vedžs saviebās, vēl pēdējo reizi paskatīdamies laukā pa iluminatoru. Var jau būt, ka tā nav. Tomēr nebūtu prātīgi, ja mēs nebūtu gatavi… Nav labi, ja mani piloti visu dienu sēž un dzer tēju. Viņš pagriezās un ātrā solī pameta kapteiņtiltiņu.

Kad viņš ieradās dokā, pārējie vienpadsmit eskadrona piloti jau sēdēja savos X klases lidaparātos. Pēc trim minūtēm viņi izlidoja.

Kravas kuģis vēl nekur nebija iekārtojies. Vedžs to aplūkoja, uzlidojot gar lielo "Zvirbuļvanaga" korpusu. Patruļa izveidoja ciešu formējumu un apmeta loku. Dīvainā kārtā šis vraks īsā laikā tomēr bija veicis apbrīnojami lielu attālumu aizvirzījies projām no "Zvirbuļvanaga" un pietuvojies dažiem Kalamāras parauga zvaigžņu iznīcinātājiem, kuri bija novietojušies mazliet tālāk. Sadalieties! Vedžs pavēlēja saviem pilotiem. Būs jāpalido apkārt un jāapskatās!

Pārējie piekrita. Vedžs pavērās displejos, pārbaudīja ātrumu, palūkojās atpakaļ…

Un vienā mirklī (ik Tsā kā sirdspuksts viss aizlidoja uz elli!

Kravas kuģis uzsprāga. Viss uzreiz, bez kāda brīdinājuma sensoros, bez kādām pazīmēm, kuras varētu pamanīt, to iepriekš no ārpuses aplūkojot uzsprāga un izjuka.

Vedžs instinktīvi ķēra pēc mikrofona, -Trauksme!. viņš iesaucās. Kuģa eksplozija pie doka V 475! Izsūtiet palīdzību!

īsu mirkli kamēr kuģa daļas vēl lidoja pa gaisu, Vedžam izdevās tajā ieskatīties. Tobrīd viņa acis, un pēc tam arī smadzenes pamanīja faktu, ka iespējams ieskatīties tikai pajukušajā kravas telpā, nevis aiz tās…'

Un tad šī telpa pēkšņi vairs nebija tukša.

Viens no X klases lidaparāta pilotiem izdvesa nenoteiktu skaņu. Tur iekšā bija plakana, kopā saspiesta masa, kas vienā mirklī izpletās un piepildīja visu tukšo vietu tur, kur "Zvirbuļvanaga" sensori neko nebija pamanījuši. Sī masa izsprāga uz visām pusēm kā sirseņu ligzda.

Šī masa dažās sekundēs pārvērtās virmojošā kaujinieku vilnī.

Augšup! Vedžs uzbļāva savam eskadronam, krasi pagriezdams savu X klases lidaparātu, lai tiktu laukā no nāvējošās masas. Riņķī un pārformēties! Gatavoties uzbrukumam! „

Kad viņi apsviedās, gatavodamies uzbrukt. Vedžs bēdīgā apmierinājumā domāja par to, ka šoreiz kapteinim El jonam nebija taisnība. Spārnotais eskadrons šodien tiešām nopelnīs savu dubulto maksu.

Kauja par Slais Vēnas kuģubūvētavu bija sākusies.

Viņi jau bija tikuši garām aizsardzības sistēmas tikliem un Slais Vēnas birokrātiskajam kontrolpunktam. Hens pētīja saņemto cirkulāru par to, kur tiem būtu jānosēžas, kad atskanēja trauksmes signāls.

Lūkas! viņš uzsauca, izsteidzies no kabīnes gaitenī. Nupat notikusi kāda kuģa eksplozija! Es gribu pārbaudīt, kas tur notiek! Viņš ielūkojās doku kartē, lai noteiktu, kur atrodas doks V 475, un jau pagrieza kuģi, lai nonāktu vajadzīgajā vektorā…

Un salēcās sēdeklī, jo "Vanagu" no priekšpuses trāpīja lāzera stars.

Kuģis bija saņēmis triecienu no priekšpuses, Hens mēģināja izmanevrēt, taču tajā brīdī kabīnei cauri izsprāga vēl viens lādiņš. Cauri dzinēju dārdoņai Hens izdzirda Lūkasa pārsteiguma pilno izsaucienu, kad izsprāga trešais lādiņš, Henam beidzot radās iespēja pārbaudīt, ko rāda sensori kuģa aizmugurē, lai tiktu skaidrībā par notiekošo.

Taču pēc tam viņš bezmaz vai vēlējās, lai tādas iespējas nebūtu. Aiz viņiem, jau ar visiem stobriem mērķēdams uz vienu no Slais Vēnas kaujas stacijām, slējās Impērijas zvaigžņu iznīcinātājs.

Viņš klusi nolamājās un stingrāk uzgūla ātruma kloķiem. Aiz viņa grīļojās Lūkass, kurš beidzot iekrita otrā pilota sēdeklī. Kas notiek? viņš vaicāja-

Mēs esam iekūlušies tieši imperistu uzbrukuma vidū, Hens norūca, saspringti pētot datus uz vadības pults. Aiz mums ir zvaigžņu iznīcinātājs, un blakus arī viens ir droši vien tālāk varētu būt vēl kādi kuģi.

Tie ir izpostījuši aizsardzības sistēmu. Lūkass bilda. Viņa balss bija ledaini salta. "Tā nebūt nelīdzinās tai balsij," Hens domāja, "kādā runāja tas izbiedētais puisis, kuru es pirms tik daudziem gadiem aizvedu no Tatūnas, zvaigžņu iznīcinātājam no degunpriekšas, un šāvienu zalvēm…" Manuprāt, te ir pieci zvaigžņu iznīcinātāji un kādi divdesmit mazāki kuģi.

Hens kaut ko norūca. Tagad vismaz mēs zinām, kāpēc viņi uzbruka Bpfasai un tām citām vietām. Lai pa to laiku savilktu šurp lielāku daudzumu kuģu un uzbrukums noteikti būtu sekmīgs.

Tikko viņš bija paguvis šos vārdus izrunāt, saziņas aparāts pēkšņi atkal iedūcās. Trauksme! Imperiālu kaujinieki doku apkaimē! Visi kuģi, lūdzu, uz kaujas stacijām!

Lūkass salēcās.

Tas izklausījās pēc Vedža! viņš iesaucās, nospiezdams saziņas aparāta slēdzi. Vedž? Vai tas esi tu?

Lūkas? Vedžs atsaucās. Mums ir nepatikšanas! Vismaz četrdesmit kaujinieku un ap piecdesmit konusveidīgu veidojumu, kādus nekad neesmu redzējis!

Viņa runa pārtrūka, ēterā bija dzirdami spiedzīgi čirksti. Es ceru. ka tev līdzi ir daži kaujinieku pidki! Vedžs iesaucās. Mums te ir pamaz spēku!

Lūkass uzlūkoja lienu,. Baidos, ka mēs būsim tikai divi es un Hens, ar "Vanagu". Taču mēs jau esam ceļā!

Tikai lidojiet ātri!

Lūkass izslēdza mikrofonu. Vai ir kāda iespēja pārsēdināt mani manā X spārni? viņš pajautāja.

Ne tik ātri, cik būtu vēlams! Hens norūca, pašūpodams galvu. — Mums vajadzēs to pamest šeit un doties turp kopā!

Lūkass pamāja un piecēlās no sēdekļa. Es tikai gribētu novietot kādā drošākā vietā Lendo un droidus, viņus visus kārtīgi piesprādzēt, un pēc tam mēs varēsim doties tajā uguns ellē.

Tikai uzvelc viņus labi augstu! Hens uzsauca viņam nopakaļ. Augstāk bija drošāk, arī pašam Lūkasam.

Ja vien vispār bija kāds glābiņš no. četrdesmit kaujiniekiem un piecdesmit neizprotamajiem konusiem.

Nākamajā mirkli viņš sarauca pieri, jo tam pēkšņi' bija iešāvusies prātā neticama doma. Bet nē. Tās taču nevarēja būt Lendo nozagtās kalnraktuvju iekārtas! Pat šis dižadmirālis nevarētu būt tik traks, lai vestu tās uz Slais Venu un kaut ko tādu pielietotu kaujā!

Un, pievērsies vadības pultij, viņš dziļi ievilka elpu un uzgūla kloķiem.

Visiem kuģiem sākt uzbrukumu! Pelleons uzsauca. Pilnā gaitā, ieņemot pozīcijas un uz priekšu!

Saņēmis apstiprinājumu, ka pavēle sasniegusi mērķi, viņš pagriezās pret Trounu. Visi kuģi atbildēja, ka uzdevumu dzirdējuši, ser! viņš sacīja.

Taču likās, ka dižadmirālis viņu nemaz nedzird. Viņš tikai stāvēja pie iluminatora, vērdamies ārā, kur viņiem pretī traucās Jaunās Republikas kuģi. Viņa rokas bija cieši sažņaugtas uz muguras. Admirāl? Pelleons piesardzīgi uzrunāja viņu.

Tie bija viņi, kaptein! Trouns neskanīgā balsī sacīja. Tas kuģis tur priekšā… Tas bija "Vanags"! Un tam pakaļ vilkās X klases iznīcinātājs…

Pelleons sarauca pieri. Priekšā nekas daudz nebija redzams. Tur laistījās lāzerstari, vēstīdami kauju, un tā jau bija tikpat kā sākusies. Kā lai tur saskata kuģa siluetu. kur nu vēl noteic tā identitāti? Jā, ser, viņš nomurmināja, pūlēdamies runāt neitrālā tonī. Mūsu spēki ziņo, ka operācija norit sekmīgi, kaujinieki no kravas kuģa izkļuvuši sekmīgi un dodas uz perifēriju. Viņus gan centušies aizkavēt eskorteskadrona pārstāvji X klases iznicinātājos, bet pati pretošanās līdz šim bijusi vārga un juceklīga. Trouns dziļi ievilka elpu un novērsās no iluminatora. Stāvoklis ik bridi var mainīties, viņš sacīja Pelleonam, kontrolēdams savu balsi un emocijas. Atgādini tiem, lai neielaužas pārāk tālu teritorijā un lai nezaudē milzum daudz laika, cītīgi mērķējot. Un rakstuvju iekārtas jākoncentrē uz Kalamāras zvaigžņu kreiseru pusi, uz tiem varētu but vislielākais kuģubūvētavas apsardzes kaujinieku skaits. Sarkanās acis iedzalkstījās. Un paziņo, ka "Vanags" ir ceļā pie viņiem.

Jā. ser, Pelleons noteica. Viņš atkal palūkojās laukā pa iluminatoru uz attālinošos kuģi, kas vilka līdzi X spārni… Jūs taču nedomājat, ka… Debesbraucējs?

Trouna seja kļuva barga. To mēs drīz uzzināsim, viņš klusi novilka. Un, ja tā būtu, Talonam Kardam būs par ko atbildēt. Viņš par to dārgi samaksās.

Uzmanies, numur pieci! Vedžs brīdināja vienu no saviem pilotiem, kad lāzera stars uzliesmoja, parādīdamies no nez kurienes. Tas skāra viena X klases lidaparāta spārngalu. Mums parādījusies aste!

Es to jau pamanīju! pilots attrauca. Sasodītais impērists!

Es viņu redzu, Vedžs apliecināja, kad garām palidoja nākamais lādiņš. Viņam priekšā slējās Kalamāras zvaigžņu kreiseris, kas lempīgi gumzījās projām, pūloties izgorīties no karadarbības zonas. Tas bija lielisks aizsegs tāda veida manevriem. Vedžs kopā ar numuru pieci nozuda aiz tā.

Aiziet! uzguldams ātruma kloķiem, Vedžs stūrēja pa labi. Piektais numurs stūrēja pa kreisi. Kaujinieks, kurš tiem sekoja, vilcinājās mazliet par ilgu, nespēdams izvēlēties, uz kuru šaut. Tajā brīdī, kad tas apsviedās, lai sekotu Vedžam, piektais numurs tam trāpīja.

Labs šāviens! Vedžs paslavēja, ātri pārbaudīdams apkārtni. Joprojām likās, ka šie kaujinieki pārplūdina it visu teritoriju, taču šajā brīdī neviens no tiem neatradās tik tuvu, lai sagādātu viņiem galvassāpes.

Arī piektais numurs to pamanīja. Kā rādās, mēs esam ārpus karadarbības zonas, komandier, viņš ierunājās.

. Jo vieglāk mums, Vedžs atbildēja. Viņš ienira aiz zvaigžņu iznīcinātāja, ko abi bija izlietojuši par aizsegu. Metot likumu ap to, Vedžs sāka virzīties atpakaļ uz cīņas vietu.

Iznirdams gar zvaigžņu iznīcinātāja sānu. viņš pamanīja mazu konusu, kas atradās pie lielā kuģa korpusa.

Vedžs pastiepa kaklu, lai to labāk apskatītu. Šie konusveidīgie priekšmeti bija izbiruši no uzsprāgušā kuģa kopā ar kaujiniekiem. Un tagad tas bija novietots netālu no zvaigžņu iznīcinātāja komandtiltiņa.

Tuvumā dunēja kauja, cilvēki cīnījās, varbūt pat mira. Taču nojauta sacīja Vedžam priekšā ko citu. Pakavēsimies vel mirklīti, viņš uzsauca piektajam numuram. Es gribu pārbaudīt to tur!

Vedžs jau bija ticis līdz zvaigžņu iznīcinātāja priekšgalam. Metot līkumu ap tā priekšpusi, viņa lidaparāts veidoja tādu kā spirāli…

Un tad pēkšņi viņa aizsegs uzliesmoja lāzera ugunī. Un X klases Lidaparāts salēcās kā pārbiedēts zvērs.

Zvaigžņu kreiseris bija izšāvis uz viņa pusi.

Piektais numurs kaut ko kliedza viņam ausī. Atpaliec! Vedžs nošņāca, cīnīdamies ar pēkšņo vājumu un ātri pārbaudīdams aparatūru. Viņi man trāpīja, bet ne smagi.

Viņi uz tevi šāva!

Jā. zinu, Vedžs attrauca, pūlēdams.izvairīgi izmānevrēt ar tās aparatūras palīdzību, kura vēl bija lietojama. Laimīgā kārtā lielākā daļa iekārtu atsāka darboties, un X klases lidaparāts traucās tālāk. Tikpat laimīgs viņš jutās par to, ka zvaigžņu kreiseris vairāk uz viņa pusi nešāva.

Bet kāpēc tas bija izšāvis pirmo reizi?

Ja nu vienīgi…

Patlaban viņš bija pārāk aizņemts ar savu lidaparātu, lai izpētītu vēl kaut ko citu. Numur pieci, man vajadzīgs sensors! viņš uzsauca. Kur ir tie pārējie konusi?

Pagaidi, es pārbaudīšu! piektais numurs atbildēja. Sensors rāda… Es vairs neatrodu vairāk par piecpadsmit. Tuvākais atrodas desmit kilometru attālumā…

Vedžs juta spazmas kuņģī. Piecpadsmit no tiem piecdesmit, kuri bija preču kuģī kopā ar kaujiniekiem. Kur tad palikuši pārējie? Varbūt pārbaudīsim? viņš ierosināja, pagriezdams lidaparātu.

Konuss mērķēja uz otru eskortfregati, tādu pašu kā "Žvirbuļvanags", un viņš redzēja, ka turp steidzas četri kaujinieki. Tie laikam gribēja riskēt, ielaužoties kuģī, taču fragatē bija tikpat daudz cilvēku, cik uz. "Zvirbuļvanaga" klāja, tāpēc tiem nebija daudz cerību tur iekļūt…

Apskatīsimies, vai nevaram dabūt viņus rokā, kamēr tic vēl nav mūs pamanījuši, Vedžs sacīja piektajam numuram, un viņi šāvās turp.

Pēkšņi visi četri kaujinieki apcirtās un metās atpakaļ. Viņi jutās pārsteigti. Piektais numur, tavējie būs abi, kas ir labajā pusē, es ņemšu abus pārējos!

Aiziet!

.Vedžs nogaidīja līdz pēdējam brīdim, un tikai tad izšāva uz pirmo mērķi, tīilīt apsviežoties, lai nesadurtos ar otro. Tas pašāvās viņam garām, X klases lidaparāts sadrebēja, it kā saņemot sitienu. Vedžs smagi uzgula kloķim, cenšoties neizlaist no redzesloka kaujinieku.

Tajā brīdī kaut kas spožs pašāvās viņam garām, spļaujot lazcruguni un zvāļojoties tā, kā ejot gāzelējas dzērājs. Kaujinieks saņēma sitienu tiešā trāpījumā un ietinās iespaidīgā krāsainas gāzes mākonī. Vedžs bija apgriezis lidaparātu tieši tobrīd, kad piektā numura mērķi piemeklēja tāds pats liktenis.

Gaiss ir tīrs, Vedž, viņam pie auss uzsauca pazīstama balss. Vai tu esi ievainots?

Ar mani viss kārtībā, Lūkas! Vedžs atbildēja. Paldies.

Palūk, tur tas ir! kaujas troksnī atskanēja Hena balss. Blakus fregatei! Tas konuss ir nācis no Lendo raktuvēm! Tik tic.šām, tās ir viņa iekārtas!

Es saprotu, Lūkass atsaucās". Bet ko viņi ar tām te dara?

Es redzēju vienu no šiem konusiem nozūdam zvaigžņu kreiseri, Vedžs paziņoja, atkal pagriezdamies uz fregates pusi. Kā rādās, ari šis mērķē uz kuģi. Es nezinu, kādā nolūkā.

Lai kādā nolūkā tas notiek, šis process ir jāapstādina! Hens noteica.

Tiesa gan.

Taču Vedžs redzēja, ka viņi nepagūs konuss bija labu gabalu priekšā. Tas jau bija pagriezies pret fregati un sāka ierīkoties pie korpusa.

Tikko konuss bija ieņēmis pozīciju, uzplaiksnīja kodīgi spoža gaisma.

Kas tas bi ja? Lūkass brīnījās.

To es nezinu, Vedžs noteica, mirkšķinādams apžilbušās acis. Tas uzplaiksnījums bija spožāks par lāzera uguni.

Tas ir plazmas metējs! Hens norūca, kad "Vanags" bija nolaidies. Uz komandtiltiņa ir lūka rezerves izeja steidzamiem gadījumiem. Tāpēc viņiem savajadzējās tās Lendo iekārtas. Ar tām viņi caursit kuģu korpusus…

Hens aprāvās, un pēkšņi nolamājās. Lūkas! Mēs visu pārpratām! Viņi nav ieradušies šeit, lai iznīcinātu floti.

Jā. Viņi ir šeit, lai to nozagtu.

Labu bridi Lūkass tikai blenza uz fregati. Un tad visi mozaīkas fragmenti ar klikšķi pēkšņi sakrita kopā, visas detaļas nostājās īstajās vietās. Lendo raktuvju iekārtas, Jaunās Republikas kuģi, uz kuriem trūka cilvēku, šajos dokos, kuriem trūka pienācīgas apsardzes, Impērijas gaisa flotes klātbūtne, lai gan tā nemēģināja aktīvi uzbrukt, lai iznīcinātu aizsardzības sistēmu…

Un Jaunās Republikas zvaigžņu kreiseris, kuram pie sāna bija piesūcies konuss, nupat bija šāvis uz Vedža lidaparātu.

Vedžs kādu mirkli pētīja apkārtni, pārbaudīdams debesis visapkārt. Šķietami nesteidzīgi vairāki kuģi kaujas juceklī bija sākuši manevrēt projām. Mums tie jāapstādina! viņš sacīja pārējiem.

Pareiza doma, Hens piekrita. Bet kā?

Vai mēs kaut kādā veidā nevaram tikt tajos iekšā? viņš vaicāja. Lendo sacīja, ka tādā konusā var ievietoties divi cilvēki. Imperiāli noteikti nav spējuši tajos sabāzt vairāk par četriem vai pieciem kaujiniekiem.

Šādos apstākļos arī četri kaujinieki būtu daudz uz kuģiem trūkst cilvēku, Vedžs paziņoja.

Jā, bet es ar tiem tiklu galā,— Lūkass aizrādīja.

" Uz visiem desmit kuģiem? Hens noprasīja. Turklāt lūkas jau ir nostiprinātas. Tu netiksi pat līdz komandtiltiņam.

Lūkass sakoda zobus, taču saprata, ka Henam taisnība. Tad vajadzēs tos padarīt nelietojamus, viņš ierosināja. Izsist no ierindas dzinējus, koordinācijas sistēmas vai ko tamlīdzīgu. Ja šie kuģi atstās būvētavu un nokļūs aiz zvaigžņu iznīcinātājiem, tad mēs nekad tos vairs neredzēsim.

Nu nē, mēs tos redzēsim pavisam.drīz! Hens norūca. Uzbrukumā pavērstus pret mums. Tev taisnība labākais, ko mēs varam darīt, ir izsist kuģus no ierindas. Taču mums neizdosies apstādināt visus piecdesmit… pašreiz vēl ne.

Vedžs kaut ko atcerējās.

Te vēl ir divpadsmit konusu, kas vēl nav paguvuši piesiiprināties pie kuģiem!

Labi, tad pirmos ņemsim priekšā tos! Hens noteica. Vai tu zini, kuros vektoros tie ir?

Tagad paveries savā datorā!

Labi, labi… paskat vien, kur ir… "Vanags" mainīja kursu un devās citā virzienā. Lūkas, izsauc

Slaisas kontrolpunktu un pastāsti, kas notiek! Hens piekodināja. Saki tiem, lai nelaiž nevienu kuģi ārā no teritorijas!

Pareizi! Lūkass ieslēdza saziņas ierīci. Taču viņam piepeši instinktīvi likās, ka "Vanaga" salonā kaut kas mainījies. Hen? Vai ar tevi viss kārtībā?

Jā, protams. Kāpēc tu jautā?

Nezinu. Man likās, ka ar tevi kaut kas notiek.

Man bija tādi pati sajūta, Hens atzinās. Taču tā ir pāri. Turpini, izsauc viņus! Es gribu, lai tev būtu brīvas rokas, tikko būsim klāt.

Lūkasam izdevās izrunāties ar Slaisas kontrolpunktu, un pa to laiku viņi jau bija sasnieguši savu mērķi konusu. Viņi mums pateicas par informāciju, Lūkass paziņoja, taču sacīja, ka mums neko nevarot palīdzēt.

Iespējams, ka tiešām neVar, Hens norūca. Tā, es redzu divus kaujiniekus. Vedž, tu kopā ar piekto numuru varētu ņemt viņus priekšā, bet mēs ar Lūkasu mēģināsim tikt galā ar to ierīci.

Sapratu! Vedžs atbildēja. Abi X klases lidaparāti pašāvās garām. Kaujinieki sagatvojās uzbrukumam.

Lūkas, mēģini to pārdalīt, nevis uzspert gaisāļ lai redzam, kas tur iekšā, Hens piekodināja. Mums vajadzētu apskatīties, cik kaujiniekus imperiāli iedabūjuši tur iekšā.

Skaidrs! Lūkass atteica. Konuss jau bija redzams. Nomērķējis uz to, Lūkass izšāva.

Dobais konuss nošķēlās, tā augšgals nokrita, izplatot apkārt spīdošas gāzes mākoni. Pārējā konusa daļa likās neskārta, un Lūkass pieliecās, lai raidītu otro šāvienu, kad nošķeltā konusa augšpusē pēkšņi atsprāga lūka.

Un no atveres iznira atbaidošs, robotveidlgs stāvs.

Kas tas?

Visuma robots, Hens nošņāca. Robots bruņās, ar protonu aizsardzības sistēmu! Mūkam!

Viņš apgrieza "Vanagu", attālinoties no Visuma robota, taču uzliesmoja protonu ierīce briesmoņa rokā, un kuģa korpuss sadrebēja. Hens atkal cirta kuģi apkārt, aizsedzot Lūkasam skatu uz robotu. Abi sagrīļojās, jo kuģis bi ja saņēmis vēl vienu triecienu.

Viņi stūrēja projām attālinājās, taču tas notika biedējoši lēni. Lūkass norija siekalas, sākdams prātot, kādi bojājumi būs nodarīti viņu kuģim.

Hen, Lūkas, vai ar jums viss kārtībā? saziņas aparātā atskanēja Vedža bažīgā balss.

Jā, patlaban ir kārtībā! Hens atsaucās, Vai piebeidzāt tos kaujiniekus?

Jā. Es gan domāju, ka tur ir vēl citi kaujinieki.

Labi, tad spersim tos gaisā! Hens attrauca. Neķēpāsimies, lai lido gaisā! Tikai uzmanies no tā Visuma robota, tas mētā mazas protonu torpēdas vai kaut ko tamlīdzīgu. Es mēģināju piesaistīt tā uzmanību, bet nezinu, vai tas robots uzķersies.

Droši vien neuzķersies, Vedžs drūmi norūca. Tas nostājies konusa virsotnē. Viņi dodas uz pasažieru laineri. Kā šķiet, tie riebekļi ielīdīs ari tur.

Hens klusi nolamājās. Jā, tur iekšā droši vien ir vēl kaujinieki. Labi, manuprāt, mums katrā ziņā tas jācaursit. Turies, Lūkas, mēs to taranēsim!

Ko mēs darīsim?

Lūkasa pēdējie vārdi vairs nebija dzirdami, jo Hens palielināja "Vanaga" ātrumu. Kuģis brāzās uz priekšu, un tad pēkšņi mainīja virzienu, taisot krasu pagriezienu. Lūkass atkal ieraudzīja konusu un Visuma robotu.

Vedžs bija maldījies. Robots nestāvēja vis uz nošķeltā konusa… patiesībā tas diezgan ātri attālinājās no konusa. Tam uz muguras piestiprinātā uzkabe uzliesmoja, un pēc mirkļa "Vanaga" korpusu sāka grabināt protona torpēdas. Gatavojies! Hens uzsauca.

Lūkass savaldījās, pūlēdamies nedomāt par to, kas var notikt, ja kāda no torpēdām trāpīs dzinējā vai pārsitīs kuģa korpusu. Viņš mēģināja arī neprātot par to, vai tiešām Hens taranēs robotu, tajā pašā reizē necaursitot arī pasažieru laineri, kas atradās tieši aiz tā. Neliekoties ne zinis par protona lādiņiem, "Vanags" traucās uz priekšu.

Tad, bez kāda brīdinājuma, Hens pagrieza kuģi, atstājot to ārpus robota aizsardzības sistēmas. Vedž, aiziet!

Lūkass pēkšņi redzēja parādāmies X klases lidaparātu un uzliesmojam lāzera lielgabala stobru.

Konuss nozuda spīdīgu putekļu mākonī.

Labs šāviens! Hens uzteica, un viņa balsī bija dzirdams apmierinājums, "Vanagam" tuvojoties lainerim, lai gan tas pabrāzās garām lielajam kuģim tik tuvu, ka gandrīz tika norauta tā galvenā sensora parabola. Tas tik bija šāviens! Tagad mēs varam papriecāties par kaujas skatu!

Piepeši skaidrība bija ataususi. Tas mūs noklausījās! Lūkass iesaucās. Un tu gribēji šo piemānīt, aizvilinot projām no konusa!

-Tu pareizi saprati! Hens sacīja. Es iedomājos, ka tas varbūt klausās imperiāli allaž to dara, ja vien var…

Viņš aprāvās. Kas lēcies? Lūkass apprasījās.

Es nezinu, Hens lēni noteica. Visā šajā lietā ir kaut kas tāds, ko es neizprotu. Tas nedod man miera, bet es netieku skaidrībā,, kas īsti tas ir. Bet nav svarīgi. Lai pagaidām tas robots paliek dosimies iznīcina! vēl atlikušos konusus!

Būtu gluži labi, Pelleons domāja, ja viņiem izdotos sagūstīt šos ienaidniekus. Slaisi kopā ar saviem Jaunās Republikas sabiedrotajiem cīnījās izmisīgi.

Viņa priekšā vadības pults iegaismojās, "Himēras" aizsardzības sistēma darbojās. Uz pults iedegās sarkanas lampiņas. Pavilkt nost vairogplāksnes! viņš pavēlēja,, ātri pārlūkodams debesis. Tur lidoja kāds pusducis karakuģu, un visi šāva kā apdulluši. Aiz tiem rēgojās kaujas stacija aizsardzības pozīcijā. Ja tās sensori rādīs, ka "Himēras" vairogplāksnes paceļas…

Pagriezt turbo lāzerus! Fokusēt visu uguni uz tur to kara fregati! Trouns mierīgi pavēlēja. Koncentrēties uz labā borta pusi!

"Himēras" lielgabalu apkalpe atklāja uguni no lāzera ielgabala. Fregate mēģināja izsprukt, taču tobrīd, kad tā pagriezās, tās labais borts uzliesmoja, gaisā cēlās metāliski tvaiki. Ieroči, kas šāva no tās puses, pēkšņi apklusa.

Vareni, Trouns noteica. Labajā pusē iedarbināt vilcējstaru! Velciet to fregati mums klāt! Lai tā būtu starp bojāto tehniku un ienaidnieku! Pārliecinieties, vai labais borts visu laiku pavērsts pret mums! Jo otrā pusē vēl var būt aktivizēti ieroči un komanda, kura varētu tos pielietot!

Kara fregate sāka kustēties, taču tas notika pret apkalpes gribu to varēja skaidri noprast. Pelleons kādu mirkli raudzījās uz to, pēc tam atkal pievērsās kaujas darbībām. Kapteinis nešaubījās, ka vilcējstars savu padarīs, tā apkalpe bija lieliski apmācīta, zinoša un efektīva. Ceturtā eskadrona kaujiniekiem dzīties pakaļ B klases lidaparātu grupai! viņš pavēlēja. Sagatavot jonu lielgabalu! Mērķēt formējumā centrā! Kapteinis uzlūkoja Trounu. Vai nekādu īpašu rīkojumu nebūs, admirāl?

Trouns pašūpoja galvu. Nē, man šķiet, ka viss notiek tā, kā plānots. Viņš pievērsa Pelleonam savas spīdošās acis. Kādas ir ziņas no kaujas lauka?

Pelleons pārbaudīja datus displejā. Kaujinieki turpina ieņemt kuģus, viņš ziņoja. Četrdesmit trīs konusi savu padarījuši sekmīgi piestiprinājušies izvēlētajiem kuģiem. No tiem trīsdesmit deviņi ir sagrābti un virzās pa noteikto maršrutu. Četros vēl pilnībā nav nomākta pretestība, tur iekšā notiek cīņa. Taču tur gaidāma drīza uzvara.

Un kas noticis ar astoņiem?

Tie ir iznīcināti, Pelleons paskaidroja. Arī divi no tiem, kuros bija paslēpti roboti. Viens no 10buliem neatbild uz izsaukumu, varbūt uzsprādzis kopā ar konusu, otrs vēl darbojas. Tam ir pavēlēts pievienoties uzbrukumam eskortu eskadronam.

Atsauciet šo pavēli! Trouns sacīja. Es zinu, ka mūsu kaujinieki ir ļoti pašpaļāvīgi, bet tādās kaujās ir jāpiesargās. Sakiet komandierim, lai atvelk savus spēkus.'Informējiet viņu par to, ka drīz atstāsim teritoriju.

Pelleons sadrūma. Vai tiešām jūs domājat tālu. ser?

Protams, ka tūlīt, Trouns pamāja uz iluminatora pusi. Mūsu pirmais jaunais kuģis būs klāt pēc piecpadsmit minūtēm. Tikko tie visi būs klāt, mūsu spēki atkāpsies.

-Bet… '

Mums nav daļas par pārpalikušajiem dumpinieku spēkiem, kaptein, Trouns noteica, un viņa balsī izskanēja rāms apmierinājums. Sagrābtie kuģi jau ir ceļā. Vai kaujinieki tos aizsargā vai neaizsargā, dumpinieki šos kuģus vairs nespēj apturēt.

Hens pielidoja ar "Vanagu" tik tuvu fregatei, cik vien spēdams, turējās tai līdzās-tā, lai nenobrāztu korpusu, kamēr Lūkass turpināja šaut. Vai joprojām nekā nav? viņš vaicāja, kad tie iznira kuģa otrā pusē.

Tas ne pēc kā neizskatās, Lūkass atteica. Tur taču ir bruņu plāksnes un tik daudz ieroču.

Hens vēroja fregates uzņemto kursu, un viņam tobrīd ļoti gribējās lamāties, taču viņš nomāca šo vēlmi. Viņi atradās nepatīkami tuvu frontes līnijai. Un nemitīgi tuvojās tai. Tā mēs nekur netiksim. Ir taču jābūt kādai iespējai dabūt kuģi laukā no viņu nagiem!

Un ne tikai šo, bet arī visus pārējos kuģus! Vedžs papildināja viņa teikto. Taču tev taisnība tā mēs nekur netiksim.

Hens saknieba lūpas ciešāk. Artū? Vai tu mani vēl dzirdi? viņš uzsauca.

No gaiteņa atskanēja tikko dzirdamie droida atbildes pīkstieni. Pārbaudi savas shēmas vēlreiz! Hens izrīkoja. Pameklē, vai nevari atrast vēl kādu vājo vietu, ko mēs varētu izmantot!

Artū iepīkstējās atkal piekrītoši. Taču pīkstiens neskanēja optimistiski. Droši vien viņš neko labāku neatradīs, Hen, Lūkass nomurmināja, it kā izteikdams skaļi paša Hena slēptākās domas. Nedomāju vis, ka mums vēl ir palikusi kāda izvēle… Jā gan, man būs jākāpj uz jumta un jālaiž darbā gaismas zobens.

Tas ir nesaprātīgi, un tu to zini! Hens norūca. -Tev nav piemērota kombinezona un ekipējuma… ja tas triks izdosies, visapkārt šķidīs šļakatas no dzesinātāja… *

Kā būtu, ja mēs uzdotu to izdarīt kādam no droidiem? Vedžs ierosināja.

Neviens no abiem to nespētu izdarīt! Lūkass noteica. Artū nav tādas manipulēšanas' spējas, bet Trīpio es nevaru uzticēt ieroci. It īpaši, mums manevrējot tādā ātrumā.

Mums būtu vajadzīga tikai viena roka, ar kuru manipulēt! Hens murmināja. Lūkass to varētu kustināt no kuģa iekšienes, kamēr…

Viņš aprāvās. Iedvesmas uzliesmojumā tas bija atcerējies šo kaut ko, kas viņu mocīja jau kopš šīs nesakarīgās kaujas sākuma. Lendo! viņš iekliedza mikrofonā. Lendo! Nāc ārā!

Es viņu piesēju ar siksnām, Lūkass attrauca.

Tad ej un atsien viņu! Dabū viņu šurp! Hens uzkliedza. Tūlīt put!

Lūkass netērēja laiku liekiem jautājumiem. Eju! viņš noteica.

Kas par lietu? Vedžs apvaicājās.

Hens sacirta zobus. Mēs ieradāmies Nkllonā, kad impēristi nozaga Lendo šīs ierīces, viņš paskaidroja.^Un mūsu saziņas aparatūra cieta no zināmiem traucējumiem…

Skaidrs. Un. kas tad būtu?

Tātad kāpēc tie traucējumi radās? Hens jautāja.Lai neļautu mums pasaukt kādu palīgā? No kurienes gan? Šeit mums traucējumu nav to taču tu būsi pamanījis…

Es padodos, Vedžs atbildēja, un viņa balss skanēja maz,liet izbrīnīti. Kāpēc tad?

Tāpēc, ka tā bija spiesta lieta. Jo…

Jo Nkllonā tās konusu ierīces parasti tika vadītas pa radio, aiz viņiem sacīja vārga balss.

Hens pagriezās, lai paskatītos uz Lendo. kurš lēni un uzmanīgi ienāca kabīnē, nolēmis visādā ziņā šo ceļu veikt saviem spēkiem. Lūkass nāca tieši aiz viņa, pieturot to aiz elkoņa. Vai tu visu dzirdēji? Hens noprasīja.

Visu. kas svarīgs, Lendo atteica, apsēzdamies otrā pilota sēdeklī. Man gribētos pašam sevi iekaustīt par to, ka neiedomājos par to jau agrāk .

Man arī. Vai tu atceries kādu no tiem vadības kodiem?

Lielāko daļu, Lendo atbildēja. Kurš jums vajadzīgs?

Mums nav laika minējumiem! Hens attrauca, pamādams uz fregates pusi, kura tagad atradās zem viņiem. Konusi joprojām ir piestiprināti pie kuģiem. Un kuģi jau ir sākuši kustēties.

Lendo izbrīnījies viņu uzlūkoja. Tā impēristi tikuši tajos iekšā un tagad dzen tos projām? viņš neticīgi pārvaicāja.

Tu pareizi saprati, Hens apliecināja. Tiem visiem jābūt tuvu kapteiņtiltiņiem vai kontrolaparātiem. Ja jau tie varējuši iedabūt tur iekšā pietiekami daudz ekipējuma un piederumu. Tur tos varētu nokniebt. 4

Lendo skaļi noelsās, galvu piešķiebis savā parastajā negribīgās piekrišanas žestā. Te pavēlnieks esi tu, viņš sacīja, ņirbinādams pirkstus pār saziņas ierīces datora klaviatūru. Es ceru, ka tu zini, ko dari. Vai esi gatavs?

Hens sasparojās. Aiziet!

Lendo uzklikšķināja kodu… Un fregate zem viņiem sagrozījās.

Tā nebija liela pārmaiņa un nenotika uzreiz. Taču, sekundēm aizritot, kļuva skaidrs, ka tur kaut kas notiek. Dzinēji dažas reizes nošķaudījās un noslāpa, arī pārējā aparatūra atteicās darboties. Kuģis vairs nevirzījās uz frontes līnijas pusi, tā signālugunis mirgoja, te ieslēgdamās, te izslēgdamās, rādot te to, te atkal citu virzienu. Lielais kuģis bija tikpat kā apstājies.

Tad pēkšņi kuģa korpuss, kas atradās tieši pretī konusam, uzliesmoja spožām ugunīm.

Tas ir pilnīgi izdedzināts cauri! Lendo noelsās. Viņam vairs nebija skaidrs, vai sašust, vai lepoties ar savu aparātu. Kāds kaujinieks, laikam atbildot izmisuma saucieniem no iekšpuses, metās turp un iekļuva nokaitētās plazmas straumē, nepagūdams izvairīties no tās. Tas parādījās kuģa otrā pusē, ekipējumam degot. un eksplodēja.

Tas līdzēja! Vedžs iesaucās. Viņa balss skanēja aizgrābti. Skat vien! Tas līdzēja!

Hens novērsa skatienu no fregates. Kuģi, kuri bija devušies prom no dokiem, tagad griezās apkārt, raustīdamies kā metāliski dzīvnieki nāves mokās.

Tiem visiem gar sāniem šaudījās liesmu mēles.

Trouns labu laiku sēdēja klusēdams, blenzdams uz vadības pulti savā priekšā, šķietami nedzirdēdams kaujas troksni, kas joprojām dunēja apkārt. Pelleons aizturēja elpu, gaidot neizbēgamo eksploziju, ko noteikti izraisīs satriektais pašlepnums un niknums par šo negaidīto notikumu pavērsienu. Kapteinis prātoja, kādu formu šī eksplozija varētu pieņemt.

Pēkšņi dižadmirālis pacēla skatienu un pavērās iluminatorā. Vai visi kaujinieki, kuri palikuši dzīvi, jau atgriezušies lidaparātos, kaptein? viņš klusi apvaicājas.

Jā, ser. Pelleons noteica. Viņš joprojām gaidīja.

Trouns pamāja. Tad pavēliet mūsu spēkiem sākt atkāpšanos.

At… atkāpšanos? Pelleons piesardzīgi pārvaicāja. Šī nebija gluži tā pavēle, kādu viņš bija gaidījis.

Trouns uzlūkoja viņu, un admirāļa sejā parādījās tikko jaušams smaids. Jūs laikam gaidījāt, ka es došu rīkojumu cīnīties līdz galam? viņš noprasīja. Ka es dusmu tfakumā mēģināšu atspēlēties par sakāvi uzspēlētas un veltīgas varonības uzplūdā?

Protams, ka ne, Pelleons norūca.

Tomēr sirds dziļumos viņš nojauta, ka admirālis zina patiesību. Trouna sejā joprojām rotājās smaids, taču tas piepeši šķita salts. Mēs vēl neesam sakauti, kaptein, viņš klusi sacīja. Tikai tiekam mazliet aizkavēti. Mums taču ir Veilenda un Imperatora dārgumi. Slais Vena būtu tikai cīņas priekšspēle, nevis pati cīņa. Kamēr mūsu rīcībā ir Tantisa kalns, mūsu uzvara ir nodrošināta.

Admirālis,vērās laukā pa iluminatoru, viņa sejā bija domīga izteiksme. Mēs tikai zaudējām īpašo balvu, kaptein. Bet tas arī ir viss zaudējums. Es negrasos zaudēt kuģus un cilvēkus tikai tāpēc, lai censtos mainīt to, ko vairs nav iespējams mainīt. Mums vēl būs daudz iespēju sadabūt vajadzīgos kuģus. Nododiet pavēles tālāk.

Jā, admirāl, Pelleons sacīja, pagriežot muguru vadības pultij. Viņš izjuta lielu atvieglojuma uzplūdu. Tātad nekādas eksplozijas tomēr nebūs… pēkšņā vainas apziņā kapteinis iedomājās, ka viņam to vajadzēja nojausi jau kopš paša sākuma. Trouns nebija tikai karavīrs kā visi citi, ar kuriem kopā Pelleonam bija gadījies dienēt armijā. Admirālis bija īsts karotājs, kura skatiens pievērsts sasniedzamajam mērķim, nevis paša slavai.

Vēl pēdējoreiz palūkojies ārā pa iluminatoru, Pelleons deva pavēli atkāpties. Un atkal reiz iedomājās par to, kāds gan būtu Endoras kaujas iznākums, ja viņu spēkus komandētu Trouns.

32. nodala

Drīz pec tam, kad Impērijas gaisa flote bija sākusi atvilkt savus spēkus, kauja bija beigusies. Kad zvaigžņu iznīcinātāji aizlidoja, par tās iznākumu vairs nenācās šaubīties.

Tikt galā ar atsevišķiem kaujiniekiem bija visvieglākais uzdevums. Lielākā daļa no tiem bija miruši, kad Lendo kodi iekustināja konusus, kuri caūrsita nozagto kuģu korpusus, bet ar pārējiem bija iespējams tikt galā bez lielām pūlēm. Astoņi kaujinieki, kuru kombinezoni un ekipējums ļāva tiem turpināt cīņu arī tad, kad kuģi bija padarīti kaujas nespējīgi, nemitējās darboties izlikdamies nedzirdam saucienus. ka tiem pavēlēts padoties, šie cīnītāji pajuka pa visu kuģubūvētavu. pūlēdamies nodarīt pēc iespējas lielākus zaudējumus līdz tam brīdim, kad nāksies padoties neizbēgamajam. Seši tika drīz notverti un iznīcināti, divi laikam izdarīja pašnāvību, viens pirms tam vēl mēģināja nodarīt postu kādai korvetei.

Tas drīz vien pameta kuģubūvētavas teritoriju, atstājot aiz sevis daudzos smagi cietušos kuģus.

Šī nav gluži tā uzvara, kuru varētu saukt par pārliecinošu, kapteinis Ef jons norūca, aplūkojot to, kas bija palicis pāri no "Zvirbuļvanaga" komandtiltiņa šo niecību varēja saskatīt pa korpusā izsisto caurumu. Vajadzēs vairākas nedēļas smagi strādāt, lai savestu kārtībā visu izpostīto.

Vai jūs labāk gribējāt atdot tos kuģus imperiāliem neizpostītus? Hens apvaicājās, pūlēdamies neņemt vērā savas paša juceklīgās izjūtas pēc visa notikušā. Jā, triks bija izdevies… bet par kādu cenu!?

Nebūt ne, Efjons rāmi atbildēja. Jūs darījāt to, kas jums bija jādara. Un tomēr ari tad, ja pats nebūtu piedalījies, es teiktu, ka tas nebija labākais risinājums iznīcināt kuģus, lai tos glābtu no impēristiem.

Hens pētīgi pavērās Lūkasā. Jūs runājat kā padomnieks Feilijs, viņš sacīja Efjonam.

Efjons pamāja. Tieši tā.

Labi, laimīgā kārtā Feilijam padomē pieder tikai viena balss, Lūkass bilda.

Jā, bet tā ir skaļa balss, Hens drūmi noteica.

Un tajā sāk ieklausīties daudzi cilvēki, Vedžs piemetināja. Arī daudzi augsti stāvoši militāristi.

Gan jau viņš izdomās, kā izmantot šo notikumu savās politiskajās interesēs, Efjons norūca. Jums vajadzētu viņu uzmanīt.

Šajā brīdī Hena uzmanību piesaistīja saziņas aparāts, kas skaļi ietrillinājās. Efjons piegāja pie saziņas ierīces un nospieda (austiņu. Tc Efjons, viņš atsaucās.

Slais Vēnas kontrolpunkts, sacīja kāda balss. Ienācis paziņojums no Karaskentas kapteinim Solo. Vai viņš ir tur?

Esmu tc! Hens iesaucās, tuvodamies mikrofonam. Runājiet!

Iestājās īss klusumbrīdis. Pēc tam atskanēja pazīstama un jau pasen ļoti ilgota balss. Hen? Tā esmu cs, Lea!

Lea! ī lens pārvaicāja. Viņš jutās tik līksms, ka tam sejā parādījās plats, muļķīgs smaids. Pēc mirkļa viņš tomēr kļuva nopietns. Bet pagaidi! Ko tu dari Karaskentā?

Es tikai cenšos parūpēties par mūsu pārējām problēmām, Lea noteica. Hens beidzot pamanīja, ka sievas balss skan saspringti un pat mazliet saniknoti. Vismaz šobrīd.

Hens pāri visai istabai uzmeta drūmu skatienu Lūkasam. Tu (lomā?

Klau, tas šobrīd nav būtiski! Lea nomurmināja. Būtiski ir tas, ka tev tūlīt jālido šurp.

Hena kuņģis sažņaudzās viņš sajuta tajā tādu kā aukstu un cietu kamolu. Izklausījās, ka Lea ir ļoti uztraukusies.

Kas notiek?

Hens dzirdēja, ka sieva dziļi ievelk elpu. Admirālis Akbars ir arestēts un atcelts no amata! Viņš apsūdzēts nodevībā!

Istabā piepeši bija iestājies biedējošs klusums. Hens pēc kārtas uzlūkoja Efjonu, Lūkasu un Vedžu.

Taču viņš neatrada vārdus, ko varētu sacīt. Es būšu klāt, cik ātri vien varēšu! viņš sacīja Leai. Lūkass arī ir šeit vai vēlies, lai ņemu viņu līdzi?

Jā, ja vien viņš var doties tev līdzi! viņa iesaucās. Akbaram būs va jadzīgi visi draugi un piekritēji, cik vien viņš varēs sapulcināt!

Kārtībā, Hens noteica. Tikko būs vēl kādi jaunumi, izsauc mani es būšu "Vanagā". Mēs tūlīt dodamies ceļā!

Tad jau drīz redzēsimies. Es mīlu tevi, Hen.

Es tevi ari.

Viņš pārtrauca sarunu un pagrieza pārējiem muguru. Labi, Hens sacīja, neuzrunādams nevienu no viņiem īpaši. Tā stunda ir situsi. Ejam, Lūkas?

Lūkass pavērās uz Vedža pusi. Vai jūsu cilvēkiem ir izdevies kaut ko izdarīt ar manu X klases lidaparātu'.'

Vēl nav, Vedžs atbildēja, purinādams galvu. Taču tas ir pašā lidojamo aparātu saraksta augšgalā! Tas varēs lidot pēc divām stundām. Pat ja man nāktos noņemt dzinējus savam paša kuģim, es to izdarītu.

Lūkass pamāja un pavērās uz Hena pusi. Es tādā gadījumā lidošu uz Karaskentu ar savu paša lidaparātu, viņš noteica. Tikai ļauj man paņemt no "Vanaga" Artū.

Labi. Nāc.

Laimīgu ceļu! Efjons paklusi uzsauca viņiem nopakaļ.

"Ak jā," Hens domāja, kad viņi jau steidzās pa gaiteni uz lūkas pusi turp, kur stāvēja "Vanags". "Tā stunda tiešām ir situsi. Ja Feilijs un viņa piekritēji pārcentīsies un virzīsies uz priekšu pārāk ātri… pazīstot Feiliju, var domāt, ka viņi noteikti pārsteigsies un kaut ko sasteigs…"

Mēs varam nonākt uz pilsoņu kara robežas, Lūkass nomurmināja, pārtraukdams viņa domas.

Jā, bet neļausim tam notikt, Hens nomurmināja ar tādu pašpārliecību, kādu pats nebūt nejuta. Mēs taču nepārdzīvojām karu un neatkopāmies pēc tā tikai tāpēc vien, lai kāds godkāris visu izpostītu.

Bet kā lai mēs viņu apturam?

Hens saviebās. Mums nāksies kaut ko izdomāt.

Turpinājums sekos

Timoteja Zāna kosmisko sāgu

ZVAIGŽŅU KARI

veido trīs grāmatas:

IMPĒRIJAS MANTINIEKS TUMŠAIS SPĒKS ATGRIEŽAS PĒDĒJĀ PAVĒLE

Timotejs Zāns

ZVAIGŽŅU KARI PIRMĀ GRĀMATA IMPĒRIJAS MANTINIEKS Romāns

Redaktori Juris Zvirgzdiņš, Mārtiņš OsisMaketētājs Kārlis Ābele

Apgāds "Artava", LV-1007, Rīgā, Bezdelīgu ielā 12. Tālr. 7222472. Licence Nr. 2-0356. Iespiests a/s "Preses nams" tipogrāfi jā Rīgā, Balasta dambī 3

Content

Zāns Timotejs Zvaigzņu kari-1. Impērijas mantinieks

1. nodala

2. nodala

3. nodala

4. nodala

5. nodala

6. nodala

7. nodala

8. nodala

9. nodala

10. nodala

11. nodaļa

12. nodala

13. nodala

14. nodala

15. nodala

16. nodala

17. nodala

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodala

21. nodaļa

22. nodala

23. nodaļa

24. nodala

25. nodala

26. nodala

27. nodala

28. nodala

29. nodaļa

30. nodala

31. nodala

32. nodala

Turpinājums sekos